cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den militære revolusjonen
Noen historikere har begynt å utfordre eksistensen av en militær revolusjon i den tidlige moderne perioden og har foreslått alternative forklaringer. De mest radikale revisjonistiske synspunktene på teorien anser den ikke i stand til å forklare den militære utviklingen i den tidlige moderne perioden og den hegemoniske oppgangen i Vesten. Den nye bølgen av revisjonistiske historikere avviser ideen om en militærrevolusjon fullstendig og baserer sin posisjon på tett analyse av den gradvise og ujevne transformasjonen av taktiske, operasjonelle og teknologiske aspekter av europeisk krigføring i løpet av senmiddelalderen og tidlig moderne periode. , så vel som i deres vurdering av lignende militære erfaringer blant ikke-vestlige land, nemlig Japan, Korea, Mogulriket og det osmanske riket.
Svømming under Europalekene 2015 – 4 × 200 meter fri menn
Svømming under Europalekene 2015 – 4 × 200 meter fri menn i Baku.
Eksterne lenker
Offisiell resultatside
Walthall County
Walthall County er et fylke i den amerikanske delstaten Mississippi. Administrasjonssenteret ligger i Tylertown.
Steinar Hovde
Steinar Hovde (født i Ålesund 22. september 1945, død i Ullensaker 19. februar 2003) var en norsk geistlig og idrettsutøver.
Han var landslagsspiller og kaptein i volleyball med bakgrunn fra KFUM Ålesund, KFUM-Oslo og OSI, med i alt 20 kamper for Norge. Han var også kapellan i Eidsvoll, sogneprest i Giske, Stranda, sogneprest i Nes, Akershus og prost i Østre Romerike prosti ved opprettelsen i 1998, da med sete i Nes prestegård.
Han er bror av Leif Hovde.
Amenoncourt
Amenoncourt er en kommune i departementet Meurthe-et-Moselle i regionen Grand Est i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Amenoncourt
Stockfleths
Stockfleths er en kjede kaffebarer og spesialforretninger for kaffe og te med 11 utsalgssteder i Oslo, Ski, Sandvika og Fornebu. Selskapet har historie tilbake til 1895, da navnet var «Den danske kaffeforretning». Astri Stockfleth overtok driften i 1913, og navnet ble endret til Astri Stockfleth i løpet av 1930-årene. Da bedriften ble omdannet til aksjeselskap i 1973 fikk den navnet Stockfleths AS kaffe og te.
Oryctoderus godeffroyi
Oryctoderus godeffroyi er en bille som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). De hører til underfamilien hornbiller (Dynastinae).
Stockfleths
Baristaer med tilknytning til Stockfleths har gjentatte ganger markert seg i konkurranser nasjonalt og internasjonalt og troféer fra pallplasseringer i NM i Baristakunst fra 2001 til 2008 er utstilt i kjedens forretning i Lille Grensen. Tim Wendelboe har bakgrunn fra Stockfleths.
Stockfleths eies delvis av NorgesGruppen som også eier deler av den konkurrerende kaffebarkjeden Kaffebrenneriet.
Oryctoderus godeffroyi
Utseende
En middelsstor (ca. 20-25 millimeter), avlangt oval, blankt rødbrun til svart hornbille. Denne slekten mangler horn eller knøler på hodet og pronotum og ser derfor ikke ut som typiske hornbiller. Beina er kraftige, leggene på yttersiden med tenner, fotleddene ganske brede, spesielt hos hannen.
Utbredelse
Arten lever på Ny-Guinea, Salomonøyene og Vanuatu.
En folkefiende (1989)
En folkefiende (originaltittel: bengali: , Gaṇaśatru) er en indisk dramafilm fra 1989, regissert av Satyajit Ray. Den bygger på Henrik Ibsens skuespill, En folkefiende, fra 1882.
Handling
I den bengalske småbyen Chandipur er hovedattraksjonen et tempel, beliggende i den tettest befolkede delen av byen. Sjefslegen ved byen sykehus, Dr. Ashoke Gupta (og borgermesterens bror) har fastslått en stigende økning av hepatitt A-, tyfus- og gastritt-tilfeller i dette området og sendte derfor en vannprøve til Kolka for testing. Han har allerede meddelt om sine observasjoner i en lokal avis for å advare befolkningen.
Dr. Gupta får sin antagelse bekreftet av resultatet fra laboratorieundersøkelsen og utgår fra at på grunn av ødelagte vannledninger har kloakkvannet og drikkevannet blandet seg med hverandre og patogener truer selv også de troende i tempelet. Fra avisredaktør Haridas får Gupta løfter om støtte, imidlertid henviser han til at lokale politikere tjener godt på tempelturismen og derfor vil forhindre negative nyheter.
Guptas bror kommer forbi med lederen for tempelet, og de klager over at tempelets «hellige vann» (Charanamrita) blir stilt i et dårlig lys, selv om det er renset med tulsiblader. Broren, Nisith, ber ham om å hemmeligholde rapporten, siden kostnadene og innsatsen for byen var for høye og byens anseelse vil bli skadet. Når Ashoka viser ham at det allerede er publisert i avisen, blir han sint og ber ham om et offentlig dementi eller han vil føle konsekvensene. Ashokes hustru er bekymret over utviklingen, da hun kjenner sin manns stahet i prinsippspørsmål og også sin svogers karakter. Ashoke er fast bestemt på ikke å skjule sannheten.
På møtet medvirker også redaktøren, avisutgiveren og borgermesteren som til slutt tilriver seg aksjonen. De forsøker å diskreditere Ashoke Gupta gjennom å lokke fram en tilståelse at han i de siste ti årene ikke en eneste gang har besøkt tempelet og at han ikke er en troende hinduist.
Dr. Gupta har ingen sjanse mot den retoriske overlegenheten til sin politisk erfarne bror og publikum er egget mot ham. I leiligheten hans blir vinduene knust. Utleieren ber ham om å flytte. Hans datter mister jobben som lærer og til slutt mister også Dr. Gupta sin stilling ved byens sykehus. Han blir omtalt som «Ganashatru» (Bengali for folkefiende).
Når han vil gi opp, viser Biresh (hans kommende svigersønn) seg med en avisredaktør, som har sluttet i jobben på grunn av sin overbevisning i denne saken, og nå jobber som frilansjournalist. Han tilbyr ham å offentliggjøre et intervju i en avis i Kolkata og dermed skape ytre press. Utenfor huset skanderer unge folk: «Lenge leve Ashoke Gupta».
Bakgrunn
Satyajit Ray omarbeidet Ibsens stykke til indiske forhold og gjorde et typisk problem i landet til tema. Da Ray - etter en filminnspilling i Ghare Baire - pådro Ray seg hjerteinfarkt, var plaget av dårlig helse i 1980-årene og måtte innskrenke sitt filmarbeid, ble denne og de etterfølgende to filmene utelukkende innspilt i studio. Filmen lider under dette. Tross gode skuespillerprestasjoner og de eksplosive temaene knyttet til økonomiske interesser, religiøs fanatisme, den labre holdningen til hygieneproblemer samt kontroversene rundt sannhet/løgn og idealisme/realisme, virker filmen noe stiv og teatralsk.
Anmeldelse
''«Filmen forteller med en enkel og klar stil om et samfunn, hvis moral er diktert av særinteresser og overtro. Med et minimum av personale og arenaer konsentrerer regissør Ray seg om den underliggende konflikten mellom sannhet og løgn. En overbevisende film av absolutt renhet og klarhet»''.
(LEXIKON DES INTERNATIONALEN FILMS)
Georg Jenserud
Georg Johannes Jenserud (født 20. september 1920, død ved skyting 5. september 1944 ved Trandumskogen) var en norsk gårdsarbeider fra Norderhov, sabotør og motstandsmenn mot det nasjonalsosialistiske Tyskland.
Han var med i krigen i 1940. Under okkupasjonen sluttet han seg til Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde.
Sommeren 1944 hadde Osvald-organisasjonen to sabotasjegrupper i området Haug-Viul-Vågård på Ringerike. Erland Hovde hadde ledelsen over distriktet, mens Jenserud og Reidar Hansen hadde ansvar for hver sin gruppe. 7. juni gjennomførte tyskerne en storaksjon i området, etter at motstandsgruppene hadde gjennomført en rekke aksjoner. 38 mann ble arrestert, blant dem Jenserud, Johan Karelius Moen, Helge Olsen og Reidar Hansen. Nesten hele Jenseruds gruppe ble satt ut av spill. Selv ble han plassert på Akershus, og skutt på Trandum 5. september. Han er gravlagt i Hønefoss.
Mrs. Miniver
Mrs. Miniver er en Oscar-belønnet amerikansk drama- og krigsfilm fra 1942 regissert av William Wyler. Hovedrollen som fru Miniver spilles av Greer Garson, mens andre sentrale roller spilles av Walter Pidgeon, Teresa Wright og Dame May Whitty. Filmen skildrer den britiske familien Miniver og de utfordringer de får da andre verdenskrigen bryter ut. Filmen er basert på en karakter skapt av Jan Struther i 1937. Den ble belønnet med seks Oscar, inkludert for Beste film. Filmen gir en heroisk fremstilling av England under krigen og har blitt beskrevet som en propagandafilm.
Mrs. Miniver ble godt mottatt av filmkritikerne og ble en stor publikumssuksess i USA og England. Den vant seks Oscar-priser (Beste film, beste regi, beste kvinnelige hovedrolle, beste manus, beste kvinnelige birolle og beste foto). Den ble nominert i ytterligere seks kategorier.
Filmen er i sort/hvitt.
Handling
Filmen skildrer den britiske middeklassefamilien Miniver og de utfordringer de får da krigen kommer. Familien består av arkitekten Clem Minniver, hans kone Kay, sønnen Vin som blir flyver og gift med den unge Carol Boldeon, og de to små Toby og Judy. Fru Miniver forsøker å gjøre det beste ut av de skiftende tidene, men det er ikke alltid like lett mens bombene faller. Hennes ektemann deltar i evakueringen av Dunkerque. Fru Miniver er den viljesterke britiske husmoren som nekter å la nazistenes bomber ødelegge rosene hennes. Hun er edel, modig og selvoppofrende – alt det et lands regjering ber befolkningen om å være i krigstid.
Hagenellik
Hagenellik (Dianthus caryophyllus) er en uteplante som stammer fra nellikslekta, som består av ca. 300 arter. Den passer som snittblomst, og kan plantes i vase inne. Planten er blå/grønn i stilk og blader, og består av fargerike velduftende blomster. De kommer i fargene hvit, rosa, orange, burgunder og forskjellige rødnyanser. Planten kan bli opp mot 40 til 50 cm lang. Den blomstrer mellom juni og august. I noen av de varmeste delene av landet kan den overvintre, men hagenelliken føres i dag generelt opp som en ettårig uteplante.
Mrs. Miniver
Om filmen
Mrs. Miniver har en heroisk fremstilling av England under krigen og har blitt beskrevet som en propagandafilm. Filmen utnyttet den bølge av sympati som strømmet mot engelskmennene, mens slaget om Storbritannia ble utkjempet. Filmanmelderen Dave Kehr (ved Chicago Reader) beskrev den som den mest kjente og muligens den mest effektive propagandafilmen som ble laget i krigsårene. Filmen ble rost av både Winston Churchill og president Franklin D. Roosevelt. Nazi-Tysklands propagandaminister, Joseph Goebbels, skal ha være meget begeistret for filmen og satte straks i gang med å lansere en tysk motfilm. Denne hadde tittelen Livet går videre og handlet om en tysk ingeniør som finner opp noe som gjør det umulig for allierte fly å bombardere Berlin. På grunn av de alliertes voldsomme bombardementer tok filmprosjektet meget lang tid. Den ble fullført helt i krigens sluttfase, men ble aldri vist.
Hagenellik
Planting
Hagenellik er opprinnelig en uteplante som trives best utendørs. For at den skal blomstre mest mulig burde den plasseres på området med mye sollys. Når man skal plante den i hagen er det viktig at hele roten kommer under jorda. Pakk godt med blomsterjord rundt og ha i rikelig med vann. Husk å vanne med en gang. Plasser planten i veldrenert jord, da trives den best. Det er viktig å plukke bort døde blomster underveis, da vil blomsten lage nye skudd og formere seg. Hagenelliken passer også som snittblomst, som i en bukett eller alene. Det er viktig å plukke vekk de nederste bladene slik at bakteriefloraen i vannet ikke skal bli for høy. Blomsten foretrekker å bli satt i kaldt vann med næring for snittblomster. Snitt så diagonalt for at snittoverflaten blir større, på denne måten vil blomsten trekke til seg mest mulig vann.
Mrs. Miniver
Om filmen
Mrs. Miniver ble godt mottatt av filmkritikerne, noe som gjenspeiles av at den har fått så mye som 86% på Rotten Tomatoes.
Hagenellik
Historie
Planten vokser i vill form rundt middelhavsområdet. Hvordan og når den kom til Norge er usikkert. Ifølge kilder ble hagenellik nevnt av Christian Gartner, kjent som gartner og hagebruksforfatter på slutten av 1600-tallet. Han var trolig den første bygartneren i landet, bosatt i Trondheim. På 1700–1800-tallet vokste interessen for hagenellik, og den ble svært populær i norske hjem.
Mrs. Miniver
Om filmen
Filmen ble godt mottatt av VGs anmelder da den hadde premiere på norske kinoer romjula 1946. Av innlysende årsaker kunne ikke filmen vises på norske kinoer i okkupasjonsårene. Journalist Sven Egil Omdal beskrev den i 2010 på følgende måte: «''Midt under slaget om Storbritannia kommer Hollywood til unnsetning med en film som viser hvorfor britene ikke kunne tape. En riktig moralsk film over mottoet: «Keep calm and carry on»''».
I 2009 ble filmen funnet betydningsfull nok ("culturally, historically, or aesthetically significant") av USAs Library of Congress til å bli bevart av deres National Film Registry.
Filmen innbrakte rundt $9 millioner på verdensbasis, hvorav $5,3 millioner i Nord-Amerika.
Det har blitt hevdet at president Franklin D. Roosevelt var så begeistret for filmen at han la press på filmskaperne om at den skulle klargjøres for kinovisning så snart som mulig.
Hagenellik
Historie
På midten av 1900-tallet og frem til i dag er nellik ofte brukt i forbindelse med begravelse, og dermed assosierer mange blomsten med sorg. Grunnen til dette er at blomsten ble dyrket i Norge, og var derfor lett tilgjengelig. Plantens holdbarhet som snittblomst (ca. 3 uker) bidro ytterligere til dens popularitet.
Mama from the Train
«Mama from the Train» (også kjent som «Mama from the Train, A Kiss, A Kiss») er en amerikansk populærmusikksang med melodi og tekst av Irving Gordon. Den ble publisert i 1956.
Sangen handler om minnene om en nå avdød mor, hvis Pennsylvania Dutch-influerte engelsk avstedkommer lystige uttrykk.
Tittelen, som trykket på notearket, «Mama from the Train (A Kiss, A Kiss)», og den første linjen i refrenget, «Throw Mama from the train, a kiss, a kiss», har gitt inspirasjon til følgende:
Norsk versjon
Jacob Hjelte har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Hvor du enn i verden drar».
Trikkehall
Trikkehall eller sporvognsdepot er en bygning som ble tegnet og bygd for å huse trikker i perioder der de ikke var i bruk. Mange var også utrustet med verkstedsutstyr slik at en kunne foreta reparasjoner og vedlikehold. De fleste trikkehallene ble lagt utenom sentrum, og ofte i tilknytning til endestopp. Foran inngangspartiet var der et grenverk av skinner for å fordele trikkene til flere spor inn i hallen.
De eldste trikkehallene var samtidig stallfasiliteter for hestene som trakk den tids omnibuser, og navnet trikkestall går igjen flere steder. Hallene er gjerne tegnet av anerkjente arkitekter.
Et fåtall trikker er fortsatt i drift, og har sine trikkehaller. Andre steder er trikkedriften nedlagt, og hallene er tatt i bruk til andre formål eller revet og erstattet av andre bygninger.
Lufeng (Shanwei)
Wukan-protestene
I landsbyen Wukan i subdistriktet Donghai pågikk det politiske protester fra september til desember 2011. I september dreide det seg om at medlemmer av kommunistpartiets lokale lederskap angivelig hadde tatt seg seg til rette og solgt jordbruksland til eiendomsutviklere. I desember døde Xue Jinbo, en av lederne for protestene mens han var i politiets varetekt, og det utløste nye protester. Landsbyen ble da isolert og beleiret av opprørspoliti. Opptøyene vakte internasjonal oppsikt, og ble bilagt ved at hele den politiske ledelsen for landsbykomitéområdet (på 12.000 innbyggere) og det ble utskrevet demokratiske lokalvalg, som ble avholdt i februar 2012.
Trollkyrkja (Fræna)
Trollkyrkja eller Trollkirka, i Hustadvika kommune består av tre kalk-grotter med underjordiske bekker og fosser. Tidligere var det fire grotter, men en er sammenrast. Det er enkelt å ferdes i grottene. En elv med fosser renner gjennom grottesystemet og enkelte steder faller dagslyset inn.
Lufeng (Shanwei)
Kulturminner
Yuanshantempelet (Yuanshan si, 元山寺) fra Songdynastiets tid ble i 2001 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Trollkyrkja (Fræna)
Molde og Romsdals Turistforening gjorde Trollkyrkja kjent, sikret og farbar i 1890. Foreningen sto for vedlikeholdet helt til daværende Fræna kommune overtok ansvaret på slutten av 1980-tallet.
Lufeng (Shanwei)
Administrative enheter
Lufeng består av tre subdistrikter (街道, jiedao) og 17 storkommuner (镇, zhen):
Trollkyrkja (Fræna)
Grottene
Grottene ligger ca. 500 meter over havet. De er vasket ut av en stor kalksteinsåre som går i fjellpartiet Talstadhesten, Tverrfjella og Lyngstadfjellet mellom Frænfjorden og Kornstadfjorden. De to nederste har fossefall som faller 14 meter ned i et hvitt marmorbasseng. Den øverste består stort sett av lange ganger under jorden.
Lufeng (Shanwei)
Samferdsel
Kinas riksvei 324 fører gjennom området. Den går fra Fuzhou i provinsen Fujian og gjennom Guangdong, Guangxi, Guizhou, og ender i Kunming i Yunnan.
Trollkyrkja (Fræna)
Grottene
På flaten vest for øverste grotte ligger et fiskevann med hvite marmorbrygger. Vannet har ikke synlig avløp og vannet renner gjennom sprekker i fjellet videre ned i grottene.
Fjellet bak Trollkyrkja er spesielt med takker og spir.
Tilkomst
Parkingsplassen er merket og ligger like ved fylkesvei 64, på Fræneidet, litt nord for avkjøringen til Syltesetra. Parkeringsplassen har veiviser opp til grottene, og ligger ca. 100 meter over havet. Fra parkeringsplassen er det ca. 90 minutters fottur med 400 meters stigning på godt merket sti. Mot slutten blir stien bratt, men ikke vanskelig å gå.
Middelalderens mat og drikke
Middelalderens mat og drikke handler om matvanene hos de ulike europeiske kulturene i middelalderen. I denne perioden ble det etablert mange nye vaner innen kosthold og matlaging over hele Europa, og mange av disse la grunnen for det moderne europeiske kjøkken. Dårlig transport og kommunikasjon umuliggjorde eller fordyret import av flere typer av mat. Bare de velstående kunne la sine matvaner påvirkes merkbart av importerte oppskrifter og råvarer, selv om mer internasjonale matvaner suksessivt spredte seg også til lavere klasser.
Middelalderen var en periode da sult var vanlig, ofte på grunn av feilslåtte avlinger. I senmiddelalderen ble overflodslover stiftet, som regulerte i hvilken grad hver samfunnsklasse fikk markere sin status; eksempelvis ved klær og mat. Sosiale og medisinske normer kunne også diktere at den arbeidende befolkningens mat skulle være mindre forfinet enn elitens kost. Logikken bak dette var at grovt arbeide krevde grov mat, og at dette var en gudegitt ordning.
Brød var den vanligste matvaren i alle samfunnsklasser og fantes ved så godt som alle måltid. Kornet dominerte selv i form av grøt, velling og pasta. Supper, gryter og stuinger var de vanligste rettene og ingredienser som ble brukt over hele Europa var mandler, oftest i form av mandelmelk, verjus (den sure saften av umodne druer), vin og eddik, gjerne kombinert med sukker eller honning for dem som hadde råd. Flesk og kylling forekom i alle regioner og man spiste store mengder sild og torsk, særlig i nord.
Måltider
I middelalderen var det vanligvis to måltider per dag; middag noen gang mellom 10 og 2 og kveldsmat sent på ettermiddagen eller kvelden. Frokost ble unngått av adel, prester og medlemmer av religiøse ordener, ettersom det ble ansett som syndig å bryte nattens faste for tidlig på dagen. Av praktiske årsaker spiste de med mindre ressurser et morgenmåltid, og det var også tolerert at barn, kvinner og eldre gjorde det. Sene måltider (reresoper, av oksitansk rèire-sopar «sent kveldsmåltid») med adskillige mengder alkohol ble ansett som usedelige. Disse sene måltider ble ofte forbundet med syndige gjøremål som hasardspill, grove vitser og uanstendig flørt. Mindre mellommåltider var vanlig (selv om også de ble ansett som upassende av den tidens moralister) og folk som arbeidet kunne få tillegg av sine arbeidsgivere for å kjøpe en matbit til å spise i pauser.
Etikette
Gjennom den senere delen av middelalderen var det en tendens til å forsøke å gå bort fra deler av den strenge kollektivisme som gjennomsyret perioden. Ellers var måltidene en sosial hendelse slik som alle andre aspekter av middelalderens livsførsel. Hele husholdet, inklusive tjenere, skulle spise sammen. Å trekke seg unna for å spise alene eller med en eller to nære venner ansås å være ineffektivt og mistenkelig i en verden der alle i samfunnet var avhengig av hverandre for å overleve. På 1200-tallet rådet for eksempel Robert Grosseteste, den engelske biskopen av Lincoln, grevinnen av Lincoln til å «forby middag og kveldsmåltider utenfor matsalen, i hemmelige og private gemakker, for gjennom dette oppstår sløseri og gir ingen ære til herre eller fru». Han rådet også grevinnen til å holde øye med tjenerne for at de ikke skulle lure seg unna med matrester for å nyte dem sent på kvelden i stedet for å gi dem til de fattige som almisser.
Det finnes beskrivelser av bordskikk ved større banketter, men betydelig færre gjengivninger av elitens hverdagsmåltider eller hvordan allmuen og de fattige åt sin mat. Man kan likevel gå ut fra at det ikke forekom utsvevelser som flerrettersmiddager, krydder og håndvask i parfymert vann i enklere hjem. I rike husholdninger fikk gjester vann og rene linhåndklær før og etter måltidet så de kunne vaske hendene. Sosiale normer gjorde det vanskelig for kvinner å opprettholde det stereotype bildet av å være nette og rene mens de nøt et storslagent måltid, og det var vanlig for verdens fruer å spise i enkeltrom med sitt følge. Hun kunne etter å ha gjort hoveddelen av den praktiske bespisningen slutte seg til gjestene til desserten. De høyere stendenes fine tilstelninger var ofte en rent mannlig fornøyelse og det var uvanlig at andre enn høytstående gjester tok med seg sine fruer. Det sosiale hierarkiet ble bekreftet gjennom bordskikken der de av lavere rang skulle hjelpe de av høyere rang, der yngre skulle hjelpe eldre og der man skulle spare kvinner for risikoen for å flekke til klær og rykte gjennom å håndtere mat på et ukvinnelig vis. Felles drikkekar var vanlig også ved viktige banketter for alle utenom de mest ansette som satt ved vertens bord. Likeså ble det forventet at man skulle bryte brød og skjære opp kjøtt for sine bordgjester.
Mat ble for det meste servert på tallerkener eller direkte fra kokekaret og de spisende tok sin porsjon fra serveringsfatene og plasserte på en egen tallerken ved hjelp av skjeer eller hendene. Gjennom store deler av middelalderen og langt inn på 1600-tallet besto tallerkener av noen dager gammelt brød av lavere kvalitet som ble skåret opp ved bordet, alternativt av tre eller tinn. I fattigere husholdninger spiste man ofte maten direkte fra bordet, som ofte hadde fordypninger for mat. Kniver ble brukt til å skjære eller ta salt fra de felles saltkarene, og gjester ble forventet å ha med en egen kniv; bare høyt ærede gjester ble sett med en kniv av verdi. Gafler ble ikke brukt i Europa i noen større utstrekning før nærmere 1700-tallet og under renessansen bare i Italia. Synet på å spise med gaffel under høymiddelalderen illustreres av reaksjonene på den bysantinske prinsessen Teodora Doukainas bordskikk. Hun giftet seg i 1075 med Domenico Selvo, dogen av Venezia, men forårsaket skandale blant venetianerne ved å la sin mat skjæres opp av hennes evnukker og siden spise den med en gyllen gaffel. Denne frekkhet ble oppfattet som så skamløst overlegent at biskopen av Ostia, Peter Damian, senere henviste til den utenlandske bruden som «...den venetianske dogens kone med en kropp som etter hennes delikate utskeielse helt råtnet bort».
Matlaging
All matlagning i middelalderen skjedde med hjelp av ild. Stekeovn ble ikke vanlig før på 1700-tallet og alle kokker måtte beherske kunsten å lage mat over åpen ild. Bakerovner, som også kunne brukes til steking, forekom, men var så dyre å bygge og fantes bare i større husholdninger og bakerier. Det var vanlig at samfunnet i fellesskap eide ovner for å forsikre seg om at den livsviktige brødbakningen var tilgjengelig for alle. Det fantes også mindre, flyttbare, ovner som kunne fylles med mat og så dekkes med glødende kull eller varm aske, og også større ovner på hjul hvorfra man kunne selge paier og andre bakverk i middelaldersteder. De fleste mennesker lagde mat mest i enklere gryter ettersom det var det mest brenselseffektive for å lage mat og på den måten gikk man heller ikke glipp av næringsrik kokekraft. Mat i middelalderen var ofte betydelig fetere enn idag, i alle fall for de som hadde råd til det. Det ble ikke ansett som et helseproblem, ettersom arbeidet kunne være hardt og isolering av hus og slott betydelig mindre effektivt. Kroppsidealet var også annerledes; var man rik var det ingen problem å vise det med litt hold (spesielt for menn), og det var i allmennhet bare de dypt fattige eller syke som var slanke.
Frukt kunne uten problem kombineres med kjøtt, fisk og egg. En oppskrift på Tart de brymlen, en slags fiskepai fra oppskriftsamlingen Forme of Cury fra sent 1300-tall, inneholder en blanding av fiken, rosin, eple, pære og fisk (laks, ungtorsk eller kolje) med stenfrie plommer under paiskallet. Det var viktigere at retten passet inn på datidens oppfattning om korrekt medisin og kostlære som baserte seg på humoralpatologi. Dette innebar at mat skulle balanseres med andre ingredienser og råvarer avhengig av hvordan dets inneboende natur ble oppfattet. For eksempel ble fisk regnet for å være kald og fuktig, og skulle derfor tillages på et vis som varmet og tørket ut, som steking eller baking i ovn og helst smaksettes med hete og tørre krydder; storfekjøtt ble ansett for å være tørt og fuktig og skulle derfor helst kokes; flesk var varmt og fuktig og skulle derfor grilles eller bakes. I noen oppskriftssamlinger angis alternativ til råvarer der humorale egenskaper var viktigere enn likhet i smak. I en oppskrift på kvittenpai angis kål som et fullgodt alternativ, og i et annet likestilles nepe med pære.
Markus Simonsen
Markus Simonsen er tittel- og hovedpersonen i en serie barnebøker skrevet av Klaus Hagerup.
Den 13–14 år gamle gutten Markus Simonsen er liten for alderen, og er redd for det aller meste. Hans bestevenn Sigmund Bastiansen Vik er den totale motsetningen til Markus. Han er høy, pen og redd for nesten ingenting. Markus bor sammen med faren sin, Mons Simonsen, som bor alene sammen med Markus. Det er fordi Markus' mor døde da Markus var liten. Markus blir mobbet på skolen, og der blir han kalt «Marken». På jobben blir Mons kalt «Muldvarpen». Markus og Mons har mye til felles; De har lik hårfarge, like briller og lik holdning. Den eneste forskjellen er at Markus er tynn, og Mons er tykk.
Middelalderens mat og drikke
Matlaging
Mange grunnleggende varianter av moderne kjøkkenredskap, som stekepanner, gryter, kaseroller og vaffeljern fantes allerede på middelalderen, selv om mange av dem var for dyre for den gjennomsnittlige husholdning. En stor variasjon av spidd fantes som kunne brukes for å tilberede alt fra spede vaktler til hele okser. Det fantes også opphengsanordninger med justerbare kroker hvor gryter kunne henges for å lette arbeidet ved raskt å ta bort gryter som holder på å brennes seg eller koke over. Redskapen ble ofte holdt over åpen ild eller på et stativ direkte over glørne. Det fantes også en mengde ulike slags kniver, sleiver og rivjern. I rike husholdninger var et av de vanligste redskapene morter og siler (oftest av tøy) ettersom mange oppskrifter krevde at råvarene skulle finhakkes, siles og krydres enten før eller etter tilberedning. Dette var på grunn av at man antok at næringen i mat som var så finfordelt som mulig lettest kunne tas opp av kroppen. Det ga også skikkelige kokker en mulighet til å forme maten i diverse fantasifulle former. En typisk fremgangsmåte var å flå og rense et dyr, male kjøttet og blande det med krydder og andre ingredienser og så stappe det tilbake i sitt eget skinn, eller å forme det til et helt annet dyr.
Middelalderens kjøkken
I de fleste husholdninger lagde man mat over et åpent ildsted i midten av boligen for å utnytte varmen fra ilden så effektivt som mulig. Dette var vanlig også i større og rikere husholdninger gjennom størstedelen av middelalderen. Mot senmiddelalderen ble det utviklet suksessivt et separat kjøkken, først ved at ildstedet ble flyttet inn mot veggen og senere ved at det ble plassert i en frittstående bygning som hang sammen med hovedbygningen gjennom en overbygd gangvei eller arkade. Slik kunne man unngå røyk og matos og det minimerte også risikoen for at ilden skulle kunne spre seg fra de mange ildstedene i storkjøkkenet.
Markus Simonsen
Mons Simonsen
Mons Simonsen er faren til Markus Simonsen i Markus-serien. Mons og Markus er svært like. De har likt hår, like briller, lik gange, like dystre holdning. Den eneste merkbare forskjellen er at Mons er tykk, mens Markus er tynn. Det eneste vi får vite om alderen til Mons er at han blir 50 år i den siste hittil utkomne Markus-boka, Markus og Karaokekongen. Mons' kone (og for øvrig Markus' mor) døde da Markus var liten. Hennes navn var Siren Simonsen.
Middelalderens mat og drikke
Middelalderens kjøkken
Kjøkkenbesetningen i de enorme hoffene som ble holdt av adel og monarker kunne ofte bestå av flere hundre personer: Bakere, vaffelmakere, sausmakere, forrådsmestere, slaktere, skjærere, melkepiker, hovmestere og utallige kjøkkengutter. Vanlige husholdninger klarte seg oftest med ved som kunne plukkes fra omkringliggende skog, mens storkjøkken med jevne mellomrom var nødt til å organisere tilgangen på ved for å lage mat til flere hundre personer. I Du fait du cuisine («Om matlagning»), en avhandling om matlaging fra 1500-tallet, gir mester Chiquart, sjefskokk til Amadeus VIII, hertug av Savoia, anbefalinger for en todagersbankett. Innenfor en todagersbankett råder Chiquart en sjefskokk å sikre minst 1000 vognlaster «prima, tørr ved» og en hel låve med kull.
Markus Simonsen
Sigmund Bastiansen Vik
Sigmund Bastiansen Vik er Markus Simonsens beste venn. Sigmund er den totale motsetnigen av Markus; høy, pen, smart og populær. Sigmund kommer ofte med vanvittige ideer for å hjelpe Markus når han blir forelsket. Sammen med Markus, Ellen Christine og Mona skaper han klubben Firkløveret. Alle medlemmene sverger å hjelpe hverandre i nød. I løpet av bokserien har Sigmund hatt to kjærester: Ellen Christine og Mona. Han har også vært ordentlig forelsket tre ganger, i Mona, i rapperen Bente Iversen og i Wenche Broch-johannessen.Sigmund er basert på den norske skuespilleren Sigmund Sæverud, en nær venn av Hagerup.
Middelalderens mat og drikke
Lagring
Konservering av mat hadde ikke endret seg mye siden antikken og det skjedde ingen større omveltninger før hermetikkboksen ble oppfunnet på 1800-tallet. Tidigere hadde den vanligste måten å konservere vært å utsette mat for vær og vind for å trekke ut fukt og slik øke holdbarheten på alt fra korn til kjøtt. Tørking av mat fungerte gjennom den drastisk reduserte aktiviteten hos de vannavhengige mikroorganismer som forårsaker forråtnelse. I varmere klima ble dette gjort først og fremst gjennom å soltørke mat, mens man i kaldere klima, særlig langs Norges kyst, utsatte maten for de sterke vindene som ofte råder der (spesielt for fremstillingen av tørrfisk), i ovner, kjellere, vinder og iblant også i boligen.
Å utsette mat for kjemiske prosesser som røyking, salting (i salt eller lake) eller konservering gjorde at den holdt seg lenger. De fleste av disse metodene tilførte også nye smaker till maten. Røyking og salting av kjøtt fra buskap som ble slaktet sent på høsten var en vanlig strategi både for å sørge for husholdningens matlager gjennom vinteren, men også for å slippe å sløse fôr på buskapen gjennom de magre vintermånedene. Smør var nesten alltid hardt saltet (5-10% saltinnhold) for at det ikke skulle bli for fort harskt, noe som gjorde at det også kunne eksporteres. Grønnsaker, egg og fisk ble ofte syltet i tette krukker med saltlag som ofte også inneholdt sure væsker (sitronsaft, verjus eller eddik). En annen metode var å forsegle maten i et lag av sukker eller honning ved å koke det i en sukkerlake, som maten så ble oppbevart i. Å påskynde bakterieproduksjon gjennom gjæring var også vanlig; man lagde alkoholholdige drikker av korn, frukt og druer der alkoholen virket desinfiserende, melk ble syrnet til surmelk eller ystet til ost som så kunne lagres.
Korn
Uttrykket vårt daglige brød var en svært konkret virkelighet i middelalderen. Majoriteten av kaloriinntaket for alle, høy som lav, besto i hovedsak av kornmat, oftest i form av brød, grøt, velling og i mindre utstrekning pasta. Beregninger av det daglige brødinntaket bruker å havne på rundt 1-1,5 kg brød per dag per person. De vanligste kornslagene var hvete, rug, bygg, hirse, buhvete og havre. Ris var for de fleste et dyrt importprodukt gjennom størstedelen av middelalderen. Hvete var det vanligste kornslaget i Europa og ble også ansett som det mest næringsrike, men var ofte dyrere. Det fine, hvite melet som de fleste europeere er vant med idag, var reservert for overklassen. Bønder og arbeidere spiste mest brød laget av betydelig grovere mel med høyere fiberinnhold. Ved kornmangel og sult var det vanlig å drøye ut mel med billigere og mindre næringsrike matvarer som kastanjer, tørkede belgvekster, ekenøtter, bregner og en rekke andre mer eller mindre matnyttige plantedeler.
Brødets uunnværlighet som matvare innebar at bakere spilte en livsviktig rolle i det middelalderske samfunnet. Blant de første laug som ble stiftet var bakernes og lover og forskrifter ble ofte innført for å passe på at brødprisene forble stabile. I England ble i 1266 The Assize of Bread and Ale («forordningen for brød og øl») stiftet for å fastsette priser på brød etter prisene på korn og den bestemte også vekt og størrelse for et standard brød. Bakernes profittmargin ble også fastslått, men bakerlaugene lyktes ofte med stort hell å forandre vilkårene. Londonbakernes laug lyktes for eksempel med å legge til kostnader for alt fra ved og salt til bakerfruen og til og med hus og hund. Ettersom brød var så sentralt i den middelalderske kosten ble det gitt strenge straffer til bakere som forsøkte å lure sine kunder.
Blant de vanligste rettene, uansett om det var en bankett eller et hverdagsmåltid, var supper og sauser som ble spist ved at man dyppet brødbiter i skålene for å suge opp innholdet. Andre vanlige retter var frumenty, en tykk hvetegrøt kokt i kjøttbuljong og ofte smaksatt med krydder, og diverse grøter av mange ulike slags korn. Disse kunne ofte serveres som desserter eller retter for syke om de ble kokt i melk eller mandelmelk og søtet. Paier med fyll av kjøtt, egg, grønnsaker og frukt var vanlige over hele Europa, liksom ulike rundstykker, munker og lignende bakverk. Mot senmiddelalderen ble kjeks, spesielt krumkaker, populære til desserten hos overklassen og fantes i et utall varianter. Kornmat, enten i form av smuldret brød eller mel, var også den vanligste måten å tilberede supper og stuinger, ofte i kombinasjon med mandelmelk.
Brød ble brukt til mer enn bare å spise; selv om tre eller metall (oftest tinn) ble brukt til å lage tallerkener, så var det langt inn på 1500-tallet vanlig at noen dager gammelt enklere og grovere brød ble skåret til en firkantet form og brukt til å servere maten på. Brød ble også brukt til å tørke av kniven før man sendte den videre til neste middagsgjest eller når man skulle ta salt fra de felles saltkarene. Erfarne tjenestefolk kunne bruke tykke brødskiver som grytekluter, riktignok gjemt fra kresne middagsgjesters granskende blikk.
Frukt og grønnsaker
Selv om de fleste måltider for det meste besto av kornprodukter, var grønnsaker som kål, beter, løk, hvitløk, neper og gulrøtter vanlige blant de lavere samfunnssjiktene. Middelalderens kokebøker, som først og fremst var tiltenkt dem som hadde råd til den typen luksus, hadde relativt få oppskrifter som inneholdt grønnsaker og så godt som alle hadde tilbehør i form av kjøttretter eller suppe. Gulrøtter fantes i to ulike varianter i middelalderen. En lekrere rød-lilla sort og en lavere ansett grønn-gul. Den oransje gulroten som er vanligst idag ble avlet fram i Nederland først på 1600-tallet. Diverse belgvekster såsom kikerter, åkerbønner og erter var vanlige og viktige proteinkilder. Med unntak av erter ble samtlige ansett av den datidige medisinvitenskapen å være unyttige, i en viss grad på grunn av at de forårsaket gassdannelse. Hvor viktige grønnsaker kunne være for vanlig folk framgår tydelig av kilder. I deler av Tyskland på 1500-tallet spiste bønder surkål tre til fire ganger om dagen.
Frukt var vanlig og kunne serveres fersk, tørket eller konservert og var en populær ingrediens i en rekke ulike matretter. Legevitenskapen frarådet rå frukt ettersom man anså at deres humorale egenskaper var for kalde og fuktige og at de helst skulle tilberedes på en eller annen måte først. Ettersom både honning og sukker var dyrt var det vanlig å bruke frukter til å søte mat. De vanligste fruktene i sør var sitroner, sukatsitroner, bitterappelsiner (den søte varianten ble populær først flere hundre år senere), granatepler, kvede, og, naturligvis, druer. Nordpå var epler, pærer, plommer, kirsebær og jordbær vanligere. Fiken og dadler ble spist i hele Europa, men forble forholdsvis dyre importvarer i nord.
Vanlige og i dag grunnleggende ingredienser i moderne europeisk matlagning som potet, kidneybønner, kakao, vanilje, tomat, chilipepper og mais kom ikke til Europa før etter oppdagelsen av Amerika og det tok lang tid for mange av de nye vekstene å bli allment aksepterte.
Kjøtt
Mesteparten av kjøttet kom fra husdyr, selv om vilt var meget ettertraktet blant dem som kunne få rettigheter til å jakte. Storfekjøtt var ikke like vanlig som idag ettersom kyr krevde relativt stor arbeidsinnsats, beitemarker og fôr, og okser og kyr var verdifulle som trekkdyr og melkeprodusenter. Fe ble først slaktet når de var utslitte og var da ikke spesielt appetittlige som kjøtt. Flesk var betydelig vanligere ettersom svin krevde mindre arbeidsinnsats og billigere fôr. Tamsvin kunne springe fritt selv i større samfunn og kunne mates med nesten hva som helst, og spegris var en ettertraktet delikatesse. Lam og får var også vanlig, særlig i områder med stor ullindustri. Til forskjell fra de fleste i-land i dag åt man så godt som alle deler av et dyr, inklusive ører, hale, tunge og livmor. Innvoller, urinblære og mage kunde brukes til pølseskinn og lignende, blant annet for å lage fantasiretter som store kjempeegg. Selv dyr som idag er uvanlige, som piggsvin og hulepiggsvin, forekom i en del middelalderske oppskriftssamlinger.
En mengde ulike fugler tjente som mat, inklusive svane, påfugl, vaktel, rapphøne, stork, trane, lerke og i prinsippet alle typer av villfugl som kunne jaktes. Svaner og påfugler ble ofte holdt som husdyr, men var begrenset til eliten og var verdsatt for sitt majestetiske ytre snarere enn for sin gode smak (begge fuglene anses samstemmig å være så godt som uspiselige av moderne gastronomer); de var populære å servere som en entremet, en slags pynterett som var laget for å underholde mer med utseende enn smak. Gjess og ender var for lengst domestisert, men var ikke like vanlige som kylling, fuglenes svar på det allestedsnærværende svinet.
Selv om kjøtt inneholder mer protein, var prisen regnet i hvor mye energi man fikk per kilo betydelig høyere enn for vegetabilsk mat. Kjøtt kunne være opp til fire ganger dyrere enn brød, og fisk så mye som 16 ganger dyrere, og var relativt dyrt selv for kystbefolkningen. Dette innebar at fastedager kunne innebære en temmelig mager diett for de som ikke hadde råd til alternativer til kjøtt, melk og egg. Det var først etter at svartedøden på midten av 1300-tallet hadde utryddet opp mot halvparten av den europeiske befolkningen at kjøtt ble mer tilgjengelig for almuen. Det demografiske sjokket som fulgte pandemien forårsaket mangel på arbeidskraft, hvilket betød at lønningene steg. Store åkerarealer ble også oppgitt fordi det ikke var tilstrekkelig med mennesker til fortsatt dyrking. I stedet ble disse brukt som beitemark som økte kjøttproduksjonen markant.
Fisk og skalldyr
Selv om fisk ikke hadde samme status som kjøtt, og ofte bare ble sett på som et alternativ til kjøtt på dager for kjøttabstinens (som for eksempel fredager, den dag Herren gav sitt legeme/kjøtt), så var det en vesentlig del av mange kystbefolkningers kost. «Fisk» for middelaldermennesket var også et vidt begrep for alt som avvek fra vanlige landlevende dyr, inklusive marine pattedyr som hval og nise. I denne kategorien ble til og med beveren inkludert, på grunn av den skjellete halen og fordi den levde store deler av sitt liv i vann. Til og med hvitkinngåsen ble regnet inn under fiskebegrepet ettersom man ikke visste hvor den flyttet om vinteren. Alle disse dyrene ble ansett som tillatt fastemat. Spesielt viktig var fisket av sild og torsk i Atlanterhavet og Østersjøen. Handelen med sild utgjorde stammen for store deler av økonomien i Nord-Europa og var Hanseatenes vanligste handelsvarer; røkt sild som ble fisket i Nordsjøen kunne finnes igjen på markeder så langt borte som Konstantinopel. Store mengder fisk ble spist fersk og resten ble saltet, tørket eller røykt. Tørrfisk var svært vanlig, selv om tilbereding kunne være omstendelig og krevde at man slo fisken med en treklubbe før den ble lagt i bløt for siden å tilberedes. En stor mengde bløtdyr (østers, muslinger og kamskjell) ble spist av folk som bodde ved kysten og langs elver, og ferskvannskreps var populært på fastedager. Sammenlignet med kjøtt var fisk likevel betydelig dyrere for innlandsbefolkningen, særlig i Sentral-Europa, og forble derfor ofte forholdsvis eksklusivt. Ferskvannsfisk som gjedde, karpe, brasme, abbor, niøyer, ørret og laks var vanlige, men var ofte forbeholdt de høyere klassene.
Drikke
I dag anses vann for å være en vanlig og nøytral drikke til måltider. I middelalderen sto vann betydelig lavere i rang på grunn av frykt for urenhet, råd fra datidens leger og dets lave anseelse. Alkoholholdige drikker var betydelig vanligere og ble ansett som nyttigere og bedre for fordøyelsen enn vann. Alkoholinnholdet gjorde også at drikkevarene holdt seg bedre. Vin ble drukket daglig av mesteparten av befolkningen i større deler av Frankrike og Syd-Europa der man dyrket druer. Lengre nord forble det måltidsdrikken for de i middelklassen og adelen som hadde råd, og mye mer uvanlig blant fattigere bønder og arbeidere. Allmuedrikken i nord var for det meste øl. På grunn av mangelen på en brukbar konserveringsteknikk for drikke på denne tiden (spesielt før humle ble vanlig), ble det drukket forholdsvis ferskt. Det var derfor mer grumsete og hadde lavere alkoholinnhold enn de fleste moderne ølsorter. Melk ble vanligvis ikke drukket av voksne med unntak av fattige eller syke, og var forbeholdt de svært unge eller gamle, og da oftest i form av kjernemelk eller myse. Fersk melk var mindre vanlig enn andre melkeprodukter etter som den moderne kjøle- og pasteuriseringsteknikken som kreves for å forhindre at melk surner lå mange hundre år fram i tid.
Saft såvel som viner av et utall frukter og bær hadde vært kjent siden antikkens Rom: cotignac på ekte mispel eller kvitten, vin på granateple, morbær, bjørnebær. Cider og most var spesielt vanlig i nord hvor epler og pærer var vanlige. Mange middelalderske drikker har overlevd i moderne tid, som prunellé, plommevin som idag er best kjent som slivovitsj, morbærgin og bjørnebærvin. Mange ulike oppskrifter på mjød har blitt gjenfunnet, med eller uten alkohol, men mot senmiddelalsreden ble denne honningbaserte drikken mer uvanlig som måltidsdrikke og ble senere kun brukt som en helsedrikk som leger kunne anbefale for diverse plager. Kumys, gjæret heste- eller kamelmelk, var kjent i Europa, men også den var begrenset til medisinske formål. Mjød har ofte blitt fremstilt som noe av en allmuedrikk blant de slaviske folkene, noe som er en sannhet med modifikasjoner. Mjød hadde stor symbolisk verdi ved høytider som dåp og bryllup samt når avtaler ble sluttet mellom høvdinger, konger og adelsmenn. Mjød forble et dyrt produkt og hadde i det middelalderske Polen en status som var likestilt med krydder og utenlandske viner.
Vin
Lagring av rødvin av høy kvalitet krevde spesialkunnskaper såvel som dyrt utstyr og lagerplass, og var derfor dyrere. Skal man dømme ut fra de mange råd som finnes i middelalderske skrifter om hvordan man kunne redde vin som var på vei til å surne til eddik så må lagring ha vært et stort problem. Selv om eddik var en vanlig og populær ingrediens, var det en grense for hvor mye man kunne ha bruk for. I Le Viandier, en kokebok fra sent 1300-tall, finnes flere metoder for hvordan man kan snu forsuringsprosessen; både ved å se til at vinfatene var fylt helt opp til kanten og å blande i tørkede og kokte druesteiner sammen med asken av tørket og brent gjær fra produksjonen av hvitvin var effektivt mot bakterier, selv om man ikke forsto de bakenforliggende kjemiske prosessene på den tiden. Krydret vin og gløgg var ikke bare populært blant de rike, men ble også ansett som spesielt nyttig av leger. Vin ble sett som en slags formidler av næringsstoffer til alle deler av kroppen, og tilsetningen av velduftende eksotiske krydder gjorde det enda mer velgjørende. Krydrede viner ble ofte laget av rødvin med en blandning av krydder som ingefær, kardemomme, svart pepper, paradiskorn, muskatnøtt, nellik og sukker. Disse ble lagt ned i en liten tøypose som så ble lagt i bløt for å fremstille hypocras, den middelalderske termen for krydret vin som fikk sitt navn etter den vestlige legekunstens grunnlegger Hippokrates og på 1300-tallet kunne ferdige blandninger med krydder kjøpes av krydderhandlere.
Øl
Vin var den vanligste drikken til måltider i store deler av Europa, men ikke i de regionene der druer ikke kunne dyrkes. De som hadde råd til det drakk importerte viner, men selv blant adelen i disse områdene ble det drukket øl daglig, spesielt mot slutten av middelalderen. I England, det som idag er Nederland og Belgia, nordre Tyskland, Polen, Norden og Øst-Europa drakk man øl daglig i så godt som alle samfunnsklasser. Til tross for dette innebar den store innflytelsen til vitenskapsmenn fra Arabia og landene rundt Middelhavet at øl sto lavt i rang i næringslæren. For de fleste europeere i middelalderen var det en enkel drikk sammenlignet med de vanlige drikkene og ingrediensene i Syd-Europa, som vin, citrusfrukter og olivenolje. Selv tilsynelatende eksotiske råvarer som kamelmelk og gasellekjøtt fikk mer positivt omdømme i datidens medisinske tekster. Øl var et akseptabelt alternativ, men ble ansett for å ha en rekke negative egenskaper. I 1256 beskrev legen Aldobrandino av Siena øl med følgende ord: