cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daryl Sabara
Daryl Christopher Sabara (født 14. april 1992 i Torrance i California) er en amerikansk skuespiller.
Sabara er best kjent for å spille Juni Cortez i samtlige fire Spy Kids-filmer. I de tre første, Spy Kids (2001), Spy Kids 2: Island of Lost Dreams (2002) og Spy Kids 3-D: Game Over (2003), spilte han en av hovedrollene, mens han hadde en birolle i Spy Kids: All the Time in the World (2011).
Southwark-katedralen
Southwark-katedralen (St Mary Overie) er en anglikansk katedral i Southwark, London. Den ligger på sørbredden av Themsen, nær London Bridge, og er sete for Southwark bispedømme.
I 2002 vant bispedømmet nybygg ved katedralen, kalt Southwark Cathedral's Millennium Buildings, en pris for beste nye bygninger det året.
Southern Cross-ekspedisjonen
Southern Cross-ekspedisjonen (offisielt British Antarctic Expedition 1898–1900) var den første britiske oppdagelsesreisen i den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning og en forløper for de mer berømte ekspedisjonene til Robert Falcon Scott, Ernest Shackleton og Roald Amundsen. Det var den norskfødte, halvt engelske utforskeren og skolemesteren Carsten Borchgrevink som hadde ideen til ekspedisjonen, som var den første som gjennomførte en overvintring på det antarktiske fastlandet. Ekspedisjonen var også den første som seilte til Rossbarrieren siden James Clark Ross oppdaget den i 1839–43, og den første som foretok ilandstigning på barrieren. Ekspedisjonen var dessuten banebrytende i bruk av hunder og sleder i Antarktis.
Southern Cross-ekspedisjonen var finansiert av den britiske forleggeren George Newnes. Avreisen skjedde i august 1898 med DS «Southern Cross», og Borchgrevinks mannskap tilbrakte vinteren 1899 ved Kapp Adare, helt nordvest i Rosshavet. Her gjennomførte de et omfattende vitenskapelig program, men mulighetene for nærmere utforskning av innlandet var sterkt begrenset av det fjellrike terrenget med mange isbreer rundt leiren. I januar 1900 forlot de Kapp Adare i «Southern Cross». De utforsket så Rosshavet etter samme rute som Ross hadde fulgt 60 år tidligere. Etter å ha nådd isbarrieren ble en gruppe på tre mann de første til å foreta en sledeferd på barriereoverflaten. De nådde 78°50'S, det sørligste punktet til da nådd av mennesker.
Ved tilbakekomsten til England ble ekspedisjonen kjølig mottatt av det etablerte geografimiljøet i London, som var fornærmet over at den hadde kommet dets egen Discovery-ekspedisjon i forkjøpet. Det ble også ytret kritikk av Borchgrevinks lederegenskaper og det begrensede vitenskapelige utbyttet av ekspedisjonen. Til tross for sin banebrytende virksomhet i Antarktis oppnådde aldri Borchgrevink samme heltestatus som Scott og Shackleton, og Southern Cross- ekspedisjonen ble snart overskygget av dramatikken som omga disse og andre av tidens oppdagelsesreisende. Roald Amundsen anerkjente imidlertid at Borchgrevinks ekspedisjon hadde forsert de største hindrene for å ta seg fram på det antarktiske kontinentet og åpnet opp for påfølgende ekspedisjoner.
Bakgrunn
Carsten Egeberg Borchgrevink var født i Oslo av engelsk mor og norsk far. I 1888 emigrerte han til Australia, der han blant annet arbeidet som landmåler i Queensland, før han takket ja til et tilbud om en lærerstilling i New South Wales.<ref name="Vogt32" /> I 1894 deltok han i en antarktisekspedisjon finansiert av Svend Foyn. Den hadde som hovedformål å kartlegge muligheten for hvalfangst i Sørishavet. Ekspedisjonen ble ledet av Henrik Johan Bull i hvalskuta «Antarctic» og nådde Kapp Adare helt vest i Rosshavet. En gruppe bestående av blant andre Bull og Borchgrevink gikk i land og hevdet å være de første mennesker til å sette fot på det antarktiske kontinentet, uvitende om britiske og amerikanske selfangere som hevdet å ha gått i land på Antarktishalvøya i 1821.
De gikk også i land på Possession Islands i Rosshavet, der de la igjen en melding i en metallboks på Foyn Island som bevis på sitt besøk. Borchgrevink var overbevist om at Kapp Adares beliggenhet, med en stor pingvinkoloni som gav enkel tilgang til ferskt kjøtt og spekk, var egnet som base for en fremtidig overvintringsekspedisjon og utgangspunkt for undersøkelser av Antarktikas indre.
Fast bestemt på at han ville lede en slik ekspedisjon selv, brukte Borchgrevink de neste tre årene til å forsøke å skaffe økonomisk støtte i Australia og England. Norsk støtte var umulig fordi «Fram»-ekspedisjonene hadde stukket av med det som var mulig å fremskaffe. Til tross for noe oppmuntring fra Royal Geographical Society (RGS), som han talte for på dets internasjonale kongress i 1895, var innsatsen i begynnelsen resultatløs. RGS jobbet i det skjulte med egne planer om en stor nasjonal antarktisekspedisjon og var selv på finansieringsjakt, og Borchgrevink ble av presidenten i RGS, Clements Markham, sett på som en påtrengende utlending og konkurrent. Borchgrevink klarte imidlertid omsider å overtale forleggeren George Newnes til å dekke hele kostnaden ved ekspedisjonen, om lag £40,000 (£3,300,000 i 2010-verdi). Denne donasjonen gjorde Markham og RGS rasende, da beløpet ville vært tilstrekkelig til å få deres eget prosjekt på bena. Newnes' forretningsrival Alfred Harmsworth støttet for øvrig Markhams ekspedisjon.
Newnes satte følgende betingelse: Borchgrevinks ekspedisjon måtte seile under britisk flagg og under navnet The British Antarctic Expedition. Borchgrevink hadde ingen problemer med å akseptere dette, selv om bare to av ekspedisjonens medlemmer var britiske. Dette forsterket Markhams fiendtlighet og forakt, som refset RGSs bibliotekar Hugh Robert Mill for å ha vært til stede ved Southern Cross-ekspedisjonens lansering. Der hadde Mill i gripende ordelag utbrakt en skål for ekspedisjonens suksess og kalt det «en skam for menneskelig virksomhet» at det var deler av jordkloden mennesket ennå ikke hadde forsøkt å nå. Han håpet at denne skammen ville bli gjort slutt på gjennom «gavmildheten til Sir George Newnes og motet til Hr. Borchgrevink».
Ekspedisjonens formål
Borchgrevinks ekspedisjon hadde både kommersielle, vitenskapelige og geografiske mål. Han overveide å etablere et selskap for å utvinne de store guanoforekomstene han hadde observert på sin reise i 1894–95, men dette ble det ikke noe av. I en rekke taler i vitenskapelige selskaper poengterte han hvor mye arbeid som kunne bli utført av en overvintrende ekspedisjon, inkludert muligheten til å fastlegge posisjonen til den magnetiske sydpolen. Vitenskapsmennene som Borchgrevink plukket ut til ekspedisjonen, var relativt uerfarne, men de dekket et bredt spekter av vitenskapelige disipliner: magnetisme, meteorologi, biologi, zoologi, taksidermi og kartografi. Borchgrevink håpet også at ekspedisjonens vitenskapelige bedrifter kunne forsterkes av sledeferder og geografiske oppdagelser, og kanskje et forsøk på å nå den geografiske sydpolen. Uten kjennskap til Antarktikas geografi var han intetanende om at leirens beliggenhet ved Kapp Adare ville utelukke omfattende undersøkelser av kontinentets indre.
Fartøy
Borchgrevink kjøpte inn den dampdrevne ishavsskuta «Pollux», bygget ved Colin Archers verft, som ekspedisjonsskip. Archer hadde konstruert og bygd Nansens skip «Fram», som i 1896 hadde vendt tilbake uskadet fra sin drift i isen under Nansens forsøk på å nå Nordpolen. Skipet ble kjøpt av skipsreder O.B Sørensen i Arendal. «Pollux», som Borchgrevink umiddelbart døpte om til «Southern Cross», var barkrigget, 146 fot (44,5 meter) lang og med en tonnasje på 521 bruttotonn. Motorene ble konstruert etter Borchgrevinks spesifikasjoner og installert før fartøyet forlot Norge. Markham sådde tvil om skutas sjødyktighet (kanskje for å hindre Borchgrevinks avreise), men «Southern Cross» viste seg å innfri alt som ble krevet av henne i det antarktiske farvannet. I likhet med mange av de historiske polarskutene hadde hun et kort liv etter ekspedisjonen; hun ble solgt til Newfoundland Sealing Company, og i april 1914 forliste hun med hele mannskapet på 173 under en storm utenfor Newfoundland.
Personell
Landgruppen på ti som skulle overvintre ved Kapp Adare, besto av Borchgrevink, fem forskere, en ekspedisjonslege, en kokk som også virket som assistent, og to hundekjørere. Borchgrevink valgte først ut bare nordmenn, men dette kunne ikke Newnes akseptere. Derfor ble to engelskmenn og en australier med som medlemmer av den vitenskapelige staben. Tasmanieren Louis Bernacchi, som hadde studert magnetisme og meteorologi ved Melbourne Observatory, hadde egentlig blitt utvalgt til å delta på den belgiske antarktisekspedisjonen 1897–99 (Belgica-ekspedisjonen). Han hadde imidlertid blitt etterlatt i Australia, ettersom ekspedisjonsskipet «Belgica» unnlot å anløpe Melbourne på reisen sørover. Bernacchi reiste da til London og sikret seg en plass i Borchgrevinks vitenskapelige gruppe. Hans opptegnelser fra Southern Cross-ekspedisjonen ble utgitt i 1901. De tegnet et kritisk bilde av deler av Borchgrevinks lederskap, men forsvarte det vitenskapelige utbyttet av ekspedisjonen. I 1901 returnerte Bernacchi til Antarktis som fysiker på Discovery-ekspedisjonen under ledelse av Robert F. Scott. En annen av mannskapet kom også til å delta på Discovery-ekspedisjonen, som kaptein på avløsningsskipet «Morning». Det var engelskmannen William Colbeck, en erfaren sjømann med løytnants grad i Royal Naval Reserve. Som forberedelser til Southern Cross-ekspedisjonen tok Colbeck et kurs i magnetisme ved Kew Observatory i London.
Sjefszoolog Nicolai Hanson hadde et kort studieopphold ved Universitetet i Kristiania bak seg, mens assisterende zoolog Hugh Blackwell Evans var en prestesønn fra Bristol som hadde tilbrakt tre år på en kvegfarm i Canada, og som også hadde deltatt på en selfangstekspedisjon til Kerguelen. Ekspedisjonens lege, Herluf Kløvstad, kom fra en stilling ved et sinnssykeasyl i Bergen. Overvintringsgruppens øvrige medlemmer var Anton Fougner, forskningsassistent og altmuligmann; Kolbein Ellefsen, kokk og assistent; og de to samene Per Savio og Ole Must, som var hundekjørere. Savio og Must, henholdsvis 21 og 20 år gamle, var de yngste deltakerne i gruppen. Borchgrevink beskrev senere Savio som «anerkjent for sin lojale natur, djervhet og intelligens».
Fartøybesetningen under kaptein Bernhard Jensen besto av 19 norske sjøfolk og en svensk stuert. Jensen var en erfaren ishavsskipper og hadde deltatt sammen med Borchgrevink på «Antarctic» i 1894–95.
Utvalget av ekspedisjonsmedlemmer kan tyde på at Borchgrevink ikke fullt ut forsto hvor avgjørende dette kunne være for resultatet av en ekspedisjon av denne typen. Han la mer vekt på å plukke ut menn som hadde godt humør og som han mente ville være i stand til å samle inn pålitelige data, fremfor erfarne vitenskapsfolk som kunne gjennomført mer inngående feltstudier og publisert omfattende vitenskapelige arbeider.
Reisen sørover
«Southern Cross» seilte fra London den 23. august 1898 etter å ha fått overlevert Union Jack av hertugen av York, den fremtidige Kong George V. I tillegg til ekspedisjonens besetning, utstyr og proviant hadde skipet med sibirske sledehunder. Det var første gang hunder skulle bli benyttet på en antarktisk ekspedisjon. Etter en siste proviantering i Hobart på Tasmania seilte «Southern Cross» mot Antarktis den 19. desember.
På årets siste dag nådde de ytterkanten av pakkisen, mye tidligere enn Borchgrevink hadde regnet med. Dagen etter ble hundene luftet på isen, og flere av mannskapet benyttet anledningen til å ta seg en skitur. Den videre fremdriften gikk langsomt, til tross for at kaptein Jensen utnyttet det som var av åpne råker. Den 12. januar fikk de Ballenyøyene i sikte, men det var ikke mulig å nærme seg på grunn av tykk is i farvannet rundt dem. Ti dager senere, 22. januar, satte en kraftig storm inn, og isen begynte å pakke seg ytterligere sammen. Det var overhengende fare for at «Southern Cross» ville bli skrudd ned av isen, og sleder og proviant ble klargjort i tilfelle skuta måtte forlates. Etter noen nervepirrende timer slapp imidlertid isen taket. Det ble gjort målinger som viste at skipet, som fremdeles var innefrosset, beveget seg sakte mot nordøst – i stikk motsatt retning av Kapp Adare. Først den 11. februar sprakk isen opp tilstrekkelig til at de kunne starte motoren og sette kursen østover. Ved 180. lengdegrad ble kursen satt sørover, og ikke lenge etter var «Southern Cross» gjennom isbeltet og på vei inn i Rosshavet ved 71. breddegrad. Kapp Adare kom til syne 16. februar, og dagen etter ankret «Southern Cross» opp nær land.
Ekspedisjonen hadde brukt lenger tid enn både Ross og Kristensen på å krysse isbeltet, og det er bred enighet blant polarforskere om at Borchgrevinks valg av kurs spilte en avgjørende rolle for utfallet av ekspedisjonen: tiden de tapte kunne ha vært benyttet til å finne et overvintringssted som var bedre egnet som utgangspunkt for sledeturer innover kontinentet.
«Camp Ridley» ved Kapp Adare
Kapp Adare ble oppdaget av James Clark Ross under hans antarktisekspedisjon fra 1839 til 1843. Ved neset ligger et langt strandbelte, der Bull og Borchgrevink steg i land i 1895. Dette strandbeltet er hjemsted for en av de største koloniene med adeliepingviner i Antarktis. Borchgrevink hadde i 1895 uttalt at «på dette spesielle stedet er det rikelig med plass for hus, telt og forsyninger». Overfloden av pingviner ville gi tilgang både på vinterrasjoner og fyringsolje.
Lossingen startet samme dag, den 17. februar. Først ble de 75 hundene sendt i land sammen med sine samiske oppassere, og de to ble dermed de første til å tilbringe en natt på det antarktiske kontinentet. I løpet av de neste tolv dagene ble resten av utstyret og forsyningene fraktet i land, og to prefabrikerte hytter i furu fra Strømmen Trævarefabrik i Norge ble oppført. Den ene skulle fungere som mannskapsbrakke, den andre som lager. Dette var de første bygningene som ble reist på kontinentet. En tredje hytte ble satt opp av reservematerialer og skulle tjene som magnetisk observatorium.
«Boligkvarteret» hadde stusselig med plass for ti mann og virket heller ikke særlig solid – Bernacchi beskrev det senere som «4,5 ganger 4,5 meter, surret fast med tau til den steinete grunnen». Hundene ble holdt i en kennel stablet opp av lagerkasser. Den 2. mars var leiren ferdig etablert. Den ble døpt «Camp Ridley» etter pikenavnet til Borchgrevinks mor, og hertugen av Yorks flagg ble heist. Samme dag avgikk «Southern Cross» til Australia for å tilbringe vinteren der.
Inne i hytta var to små rom innredet som mørkerom og prepareringsrom. I oppholdsrommet slapp sollys inn gjennom et dobbelt glassvindu med skodder og gjennom en liten, firkantet rute høyt på den nordre gavlveggen. Sovekabiner ble installert langs ytterveggene, og et bord og en ovn tok opp plassen i midten av hytta.
Den første rekognoseringen
Det var bare få uker igjen før vinteren ville sette inn for alvor, og det var derfor viktig å foreta prøveturer med sledene for å teste utstyret og bli kjent med de nærmeste områdene. Den 22. april la Borchgrevink, Fougner, Bernacchi og Savio ut på den første sledeturen på havisen i Robertsonbukta med 20 hunder og proviant for 20 dager. Den første natten blåste det opp til storm, og morgenen etter var isen i bukta brutt opp. Fra sin teltplass på en liten strand omgitt av høye klipper ble Savio og Fougner sendt ut i en seilduksbåt for å hente hjelp, mens Borchgrevink og Bernacchi snart ble fortvilte vitner til at bukta fyltes av issørpe og isflak, som var til stor fare for de to i båten. Ved å hugge trinn i isen som dekket klippene, var de etter mye anstrengelse i stand til å komme seg til toppen av klippene. De fikk etter hvert øye på sine to kamerater som hadde berget seg inn på en liten strand, og som nå også arbeidet seg oppover fjellsiden. Etter flere dagers livsfarlig slit kom de seg omsider helskinnet tilbake til leiren. Alle de tjue hundene ble skylt på havet under stormen, men én av dem dukket opp i fin form på Kapp Adare flere uker senere.
I tillegg til denne mislykkede sledeturen ble det fanget forsøkseksemplarer av fugler og fisker og slaktet seler og pingviner for føde og olje. Utendørsaktivitetene ble kraftig avkortet, da den antarktiske vinteren for alvor satte inn i midten av mai.
Den antarktiske vinteren
Da vinteren begynte å feste grepet, ble mennene i økende grad innesperret i den ubekvemme forlegningen. Dette var en stor prøvelse; Bernacchi skrev om økende kjedsomhet og irritasjon: «Offiserer og menn, ti av oss til sammen, erfarte at humøret ble tynnslitt.» I denne perioden ble det klart at Borchgrevink manglet de lederegenskapene en slik situasjon krevde. Han var, som Bernacchi skrev, «i mange henseende (...) ikke en god leder». Polarhistorikeren Ranulph Fiennes skriver at det rådet et «demokratisk anarki», der møkk, uorden og passivitet hørte til dagens orden.
Borchgrevink var ingen erfaren vitenskapsmann, og hans manglende kompetanse med instrumenter og observasjontaking var til stor bekymring for flere i gruppen. Imidlertid maktet de å opprettholde et program med vitenskapelige observasjoner. Fysisk trening ble gjennomført utenfor hytta når været tillot det, og Savio lagde en improvisert sauna i snøskavlen langs hytta. Det ble også arrangert en konsert med lysbilder, sanger og høytlesing. I denne perioden var det to hendelser som nær hadde fått en dødelig utgang; i den første ble et stearinlys forlatt brennende ved siden av en køye, og det tok fyr i hytta, som fikk store skader. Ved et annet tilfelle ble tre mann nesten kvalt av kullos, mens de sov.
Gruppen var godt utstyrt med en rekke basismatvarer – smør, te og kaffe, sild, sardiner, ost, suppe, hermetisk innmat, plumpudding, tørkede poteter og grønnsaker. Det ble imidlertid klaget på at det ikke var tatt med noen luksusvarer. Colbeck noterte at «all hermetisert frukt beregnet på overvintringen var enten spist opp på reisen eller etterlatt ombord». Det var også mangel på tobakk. Til tross for at den opprinnelige tobakksbeholdningen var på et halvt tonn, hadde bare skråtobakk blitt tatt med i land.
Zoologen, Nicolai Hanson, ble syk i løpet av vinteren. Den 14. oktober døde han, tilsynelatende av en tarmlidelse, og han var dermed det første mennesket som ble begravet på det antarktiske kontinentet. Graven ble sprengt ut i isen ovenfor leiren. Bernacchi skrev: «Der midt iblant dyp stillhet og fred finnes det ingenting som kan forstyrre den evige søvn bortsett fra sjøfugler i flukt».
Yorkøya
Da det gikk mot vår, gjorde gruppen seg klar for mer ambisiøse ferder innover land med bruk av hunder og sleder. Innerst i Robertsonbukta oppdaget de en øy som de kalte Duke of York Island etter ekspedisjonens beskytter. Yorkøyas geologi ble grundig undersøkt, og de etablerte en framskutt base som utgangspunkt for forsøk på å nå Mount Sabine i Admiralitetsfjellene i sør. Basen besto av utstyr og et stort proviantdepot som var fraktet over isen fra Kapp Adare. I tillegg bygde de en liten hytte av skiferstein som husly.
Fra toppen av Yorkøya kunne Borchgrevink observere to isbreer i sør. Disse gav han navnene Dugdalebreen og Murraybreen. Breene var skilt av en fjellrygg, som fikk navnet Geikielandet. Denne fjellryggen var målet for den første sledeferden fra Yorkøya. I flere dager undersøkte de området opp til en høyde av 1800 meter, og selv i den høyden oppdaget de ulike lavarter. De fant også fjær og eggeskall, som tydet på at de hadde funnet hekkeplasser for ispetrellen. Videre framdrift sørover med hundesleder var imidlertid ikke mulig, så omfanget av den videre utforskningen begrenset seg til kystlinjen av Robertsonbukta.
Utforskning av Rosshavet
Første stoppested var Foyn Island i øygruppen Possession Islands, der en metallboks etterlatt av Bull og Borchgrevink i 1895 ble gjenfunnet. De fortsatte videre sørover langs kysten av Victoria Land og oppdaget flere øyer. Én av disse kalte Borchgrevink opp etter Sir Clements Markham, uten at æresbevisningen førte til at han endret sin fiendtlige innstilling til ekspedisjonen. «Southern Cross» seilte videre til Rossøya og forsøkte å gå i land ved Cape Crozier, ved foten av Mount Terror. Der var Borchgrevink og kaptein Jensen nær ved å drukne i en flodbølge forårsaket av kalving fra isbarrieren. De fulgte samme rute østover langs barrieren som Ross hadde seilt seksti år tidligere, og fant viken der han nådde sin sørlige rekord. Observasjoner viste at barrierekanten hadde trukket seg om lag 50 kilometer sørover siden den gang, noe som innebar at de allerede hadde passert rekorden til Ross. Borchgrevink ville forsøke å komme seg i land på barrieren og fant en plass der iskanten var lav nok til at en ilandstigning var mulig. Den 16. februar gikk han, Colbeck og Savio i land med hunder og sleder og tok seg opp til barriereoverflaten. De gjennomførte en marsj noen kilometer sørover til et punkt de kalkulerte til å ligge på 78°50'S, en ny sørlig rekord. De var de første menneskene som hadde gått på isbarrieren, og for dette høstet de Amundsens anerkjennelse: «Vi må innse at ved å stige opp på barrieren, åpnet Borchgrevink veien mot sør og fjernet det største hinderet for de påfølgende ekspedisjonene». Ti år senere etablerte Amundsen under sin vellykkede sydpolsekspedisjon leiren Framheim like i nærheten.
På den videre reisen nordover stoppet «Southern Cross» på Franklin Island utenfor kysten av Victoria Land og gjennomførte en rekke magnetiske målinger. Disse antydet at posisjonen til den magnetiske sydpolen som forventet lå i Victoria Land, men lenger nordvest enn tidligere antakelser. Ekspedisjonen satte deretter kursen hjemover. De krysset den sørlige polarsirkelen 28. februar, og 1. april sendte de telegram fra Bluff på New Zealand med melding om at de var vendt tilbake i god behold.
Etterspill
Ekspedisjonen fikk en kjølig mottakelse da «Southern Cross» ankom England i juni 1900. I geografiske kretser bar man fortsatt nag til Borchgrevink for at han klarte å skaffe støtte fra Newnes, men uansett var offentlighetens interesse først og fremst rettet mot Scotts forberedelser til Discovery-ekspedisjonen, som skulle reise ut året etter. Borchgrevink fremholdt at hans ekspedisjon hadde vært svært vellykket, og uttalte at: «Den antarktiske region kan komme til å bli et nytt Klondike» – gjennom muligheten for fiske, selfangst og mineralutvinning. Han viste at det var mulig å overvintre i Antarktis og gjorde en rekke geografiske oppdagelser. Disse inkluderte øyer i Robertsonbukta og i Rosshavet, samt ilandstigninger på Franklin Island, Coulman Island, Rossøya og Rossbarrieren. Kartleggingen av kyststrekningen langs Victoria Land resulterte i «den viktige oppdagelsen (...) av Southern Cross Fjord, så vel som den glimrende leirplassen ved foten av Mount Melbourne». Han mente at det viktigste de hadde oppnådd, var bestigningen av isbarrieren og reisen til «det sørligste punkt noe menneske hadde vært».
I 1901 ble Borchgrevinks bok om ekspedisjonen, First on the Antarctic Continent, publisert. Den engelske utgaven kan i stor grad ha blitt formulert av Newnes' journalister, og den ble kritisert for sin journalistiske stil og skrytende tone. Forfatteren, «kjent for verken beskjedenhet eller taktfullhet», la ut på en foredragstur i England og Skottland, men mottakelsen var generelt laber. De øvrige ekspedisjonsmedlemmene hadde av Newnes blitt ilagt en karantenetid på seks måneder fra Borchgrevinks utgivelse før de kunne publisere sine egne bøker. Bernacchi overholdt fristen da han på tampen av 1901 utga To The South Polar Regions, der han i liten grad berørte konfliktene som oppsto mellom ekspedisjonsdeltakerne. Hans dagboknotater, som ble utgitt i 1998 av barnebarnet Janet Crawford i boken That First Antarctic Winter, viser imidlertid til fulle konfliktene som oppsto mellom Borchgrevink og hans menn. I 1905 utkom Borchgrevinks norske utgave av ekspedisjonsberetningen, Nærmest Sydpolen Aaret 1900, en utvidet versjon av den engelske boken.
Hugh Robert Mill uttalte at mens de vitenskapelige resultatene fra ekspedisjonen var mer beskjedne enn forventet, mye på grunn av at notatene til Hanson hadde forsvunnet på mystisk vis, var ekspedisjonen «interessant som et flott stykke vitenskapelig arbeid». De meteorologiske og magnetiske forholdene i Victoria Land var blitt registrert gjennom et helt år, posisjonen til den magnetiske sydpolen var beregnet, og prøver av kontinentets flora, fauna og geologi var samlet inn. Borchgrevink påsto også å ha oppdaget nye insektarter og dyrearter som lever på grunt vann, og han mente å kunne bevise at enkelte var «bipolare», dvs. arter som lever nær både i nord- og sydpolområdene.
Det tok lang tid før geografimiljøene i Storbritannia og ellers i verden ga ekspedisjonen formell anerkjennelse. Borchgrevink fikk medlemskap i Royal Geographical Society, senere fulgte andre æresbevisninger og medaljer fra Norge, Danmark og USA, men ekspedisjonens meritter fikk ingen utbredt anerkjennelse. Markham holdt fram med sine angrep på Borchgrevink og beskrev ham som utspekulert og prinsippløs. Amundsens varme hyllest var en enslig anerkjennende røst. Scotts biograf David Crane formodet at dersom Borchgrevink hadde vært en britisk marineoffiser, ville hans ekspedisjon ha blitt mottatt annerledes i Storbritannia, men «en norsk sjømann/skolemester ville aldri bli tatt seriøst». En forsinket anerkjennelse kom i 1930, lenge etter Markhams død, da Royal Geographical Society tildelte Borchgrevink selskapets æresmedalje «Patron's Medal». RGS innrømmet at Southern Cross-ekspedisjonen i sin tid ikke fikk den anerkjennelsen pionerarbeidet fortjente, og at størrelsen på problemene ekspedisjonen overvant var blitt undervurdert.
David Rosa
David João Serralheiro Rosa (født 12. november 1986) er en portugisisk syklist som konkurrerer i terrengsykling. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 23.
Vitenskapsåret 1432
Vitenskapsåret 1432 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1432.
Trigonophorus hookeri
Utseende
En middelsstor, avlang, skinnende grønn gullbasse. Hannen har et flatt, spadeformet framspring i pannen (slektsnavnet betyr "trekant-bærer"), på sidene av dette med rundede lapper, og også en kort pigg som går fra bakhodet forover. Hunnen har lignende, men noe mindre, framspring. Kroppen er ganske fint punktert, uten tydelige punktstriper på dekkvingene. Beina er mørke.
Utbredelse
Arten lever i India.
1825 i Danmark
Begivenheter i året 1825 i Danmark.
Borgen Fotball Kvinner
Borgen IL Kvinner er kvinnefotballsatsingen i Borgen IL (stiftet 14. august 1945). Laget holder til i Ullensaker i Akershus og har de siste sesongene stilt med to lag. A-laget har hatt to perioder i 2. divisjon, men har siden nedrykket i 2014 spilt i 3. divisjon. Rekruttlaget spiller i 4. divisjon. Borgen spiller sine hjemmekamper på Borgen Gress. Klubben har siden 2007 vært ledende innen jentefotballsatsning på Øvre Romerike.
Historie
Borgen IL har hatt damelag i siden 2004, og lå stabilt i 3. divisjon et par år. I 2006 rykket Borgen Kvinner opp til 2. divisjon og etablerte seg godt. I 2008-sesongen spilte laget om opprykk til 1. divisjon, men tapte begge kvalikkampene mot Alta IF. Den første av kampene ble spilt borte i Finnmarkshallen hvor hjemmelaget vant 3-0. Returkampen ble spilt på Jessheim kunstgress og endte 1-1. 2009-sesongen ble tung for Borgen, og endte til slutt med nedrykk til 3. divisjon. 2014 hadde Borgen igjen en sesong i 2.divisjon, men rykket ned igjen samme år. Borgen Kvinner spiller nå i 3. divisjon.
Borgen IL Kvinner har gjennom tidene fostret opp spillere i toppserien, deriblant Ada Marie Finskud som siden 2008 har vært i A-lagsstallen til Røa IL. Malin Nevervei som har spilt i Amazon Grimstad og Anna-Marie Dammen Fjeld har spilt i Vålerenga.
Svartmispel
Svartmispel (Cotoneaster laxiflorus) er en løvfellende busk i rosefamilien.
Den kan bli opptil to meter høy, men er som regel lavere. Årsskuddene er litt hårete, men eldre kvister er skinnende rødbrune. Bladene er ovale, 2–5 cm lange; de er mørkegrønne på oversiden og gråhårete under. Blomstene sitter 3–8 sammen i nikkende kvaster. Kronbladene er mer eller mindre rosa. Fruktene er blåsvarte, runde og 6–9 mm store. Arten vokser i berg og kratt.
Svartmispel har en østlig utbredelse i Europa med vestgrense i Norge, Danmark (kun Bornholm), Sverige, Polen, Tsjekkia og Slovakia. Den finnes ikke i Finland, selv om den vokser i Karelia og på Kolahalvøya. I Asia finnes den helt østover til stillehavskysten i Russlands fjerne østen. I Norge vokser den i kalkområdet på Sør-Østlandet fra sørlige Østfold og Grenland nord til Ringerike. Den vurderes som nær truet NT på grunn av utbygging i dette tett befolkede området.
Norske og svenske botanikere, samt Flora Europaea har brukt det vitenskapelige navnet Cotoneaster niger om denne arten. I annen litteratur er den ofte blitt kalt Cotoneaster melanocarpus. Dickoré & Kasperek (2010) mener at svartmispel skal hete Cotoneaster laxiflorus. Andre synonymer er ifølge dem Cotoneaster matrensis og Cotoneaster alaunicus, som Flora Europaea regner som egne arter. Artsdatabanken bruker nå Cotoneaster niger.
Idiopsebium
Idiopsebium er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstor, avlang, mørke trebukker med korte, gule dekkvinger. Det er nokså stor forskjell mellom kjønnene, hannen er mindre og kortere enn hunnen med lengre antenner, større hode og kjever, smalere pronotum og forholdsvis lengre bein. Antennene er noe sagtakkede og litt over halvparten så lange som kroppen hos hunnen, omtrent så lange som kroppen hos hannen. Pronotum er avrundet sekskantet, gjerne med lys kant. Dekkvingene er forkortede til små skjell og dekker ikke bakkroppen, gulaktige, gjerne med en svart flekk, flygevingene (bakvingene) stikker ut bak dekkvingene og gjør at disse billene overflatisk minner om veps. Beina er rødlige, bakbeina er ganske lange og kraftige
Utbredelse
Artene er utbredt i Sør-Afrika og Togo.
Allodessus
Allodessus er en slekt av biller som tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Små til middelsstore, avlange, brunlige vannkalver.
Utbredelse
Slekten har en vid utbredelse rundt og i Stillehavet, fra Japan og Java i vest til Påskeøya i øst og New Zealand i sør.
Steinar Bjartveit
Steinar Bjartveit (født 1960 i Oslo) er en norsk psykolog og forfatter.
Emelie Öhrstig
Emelie Öhrstig (født 27. februar 1978) er en svensk tidligere langrennsløper. Hun ble verdensmester i klassisk sprint under VM 2005 i Oberstdorf. Öhrstig satset tidligere på sykkel og har vært proffsyklist i Italia og nordisk mester i terrengsykling.
Hun ble i 1999 tatt for koffeindoping, men ble frikjent da det ble påvist at hun mangler normal evne til nedbrytning av koffein i leveren.
Öhrstig la opp etter 2005/06-sesongen.
Hennes beste plassering i verdenscuprenn er en 2.-plass i lagsprint og flere fjerdeplasser individuelt.
Spartaco Nerozzi
Spartaco Nerozzi (født 1886) var en italiensk turner. Han representerte klubben Francesco Ferruccio Pistoia.
Han deltok i «Ekstralekene» 1906 i Athen, og var der med på det italienske laget som vant bronse i lagkonkurransen. Norge vant denne konkurransen, foran Danmark.
Forbundsdagsvalget i Tyskland 1953
Forbundsdagsvalget i Tyskland 1953 var valget til den andre tyske Forbundsdagen, og fant sted 6. september det året. Valget omfattet bare Vest-Tyskland og ikke det daværende DDR. Saarland var i union med Frankrike og ikke en del av Forbundsrepublikken.
Konrad Adenauer ble etter valget sittende som kansler og leder for sin andre regjering. Regjeringen støttet seg på en koalisjon av CDU/CSU og de fleste andre partier, unntatt SPD.
Berlin
Som følge av den tyske delingen etter den andre verdenskrigen, var Berlin ikke omfattet av Forbundsdagsvalgene i perioden fra 1949 til 1990. I stedet valgte Berlins parlament et antall utsendinger til Forbundsdagen. Utsendingene fra Berlin hadde talerett og kunne ta verv i Forbundsdagen, men hadde formelt begrenset stemmerett. Berlinrepresentantene avga likevel stemme og deres stemmegivning ble offentliggjort.
Resultater
Et antall medlemmer (6 CDU, 11 SPD, 5 FDP) indirekte valgt av Berlins parlament er ikke inkludert nedenfor. Det må også bemerkes at Saarland, som da var en autonom republikk under fransk overherredømme, ikke deltok i dette valget.
Vitenskapsåret 1488
Vitenskapsåret 1488 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1488.
Aage Alexander Foss
Aage Alexander Foss (født 6. september 1988 i Grua) er en norsk filmprodusent og ble i 2012 Norges yngste rektor da han tok rollen som rektor ved Noroff Fagskole i Bergen.
Gunn Jorunn Sørum
Gunn Jorunn Sørum (født 1991) er tidligere leder i Norges Bygdeungdomslag. Hun kommer fra Brumund i Ringsaker og har innehatt flere verv i organisasjonen, sist som bygdepolitisk nestleder før hun ble valgt til leder på organisasjonens årsmøte i 2013
Sørum mottok Det kongelige selskap for Norges Vels sølvmedalje i 2009 for sitt arbeid som tillitsvalgt i 4H.
Sørum ble i 2015 valgt inn i kommunestyret i Ringsaker for Senterpartiet.
Colin Donnell
Colin Donnell (født 9. oktober 1982 i St. Louis i Missouri) er en amerikansk skuespiller.
Donnell spilte Tommy Merlyn i TV-serien Arrow fra 2012 til 2013.
Arthur Knautz
Arthur Knautz (født 20. mars 1911 i Daaden i Westerwald i Tyskland, død 6. august 1943) var en tysk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Knautz ble olympisk mester i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det tyske laget som vant håndballturneringen. Det var første gang håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. til 14. august. Tyskland vant alle sine fem kamper, i finalerunden beseiret de Ungarn med 19-6, Sveits med 16-6 og Østerrike med 10-6. Knautz spilte to kamper i OL-turneringen.
Lausannebevegelsen
Lausannebevegelsen er en verdensvid bevegelse av evangelikale kristne. Lausannebevegelsen ble startet av Billy Graham i 1974, da han inviterte 2500 ledere fra 150 land til en konferanse i den sveitsiske byen Lausanne. Konferansen ble startskuddet og drivkraften til fornyet misjonsengasjement blant evangelikale kristne over hele verden. Lausannepakten, skrevet av John Stott, ble grunnlaget for Lausannebevegelsen.
Lausannebevegelsen har avholdt tre viktige konferanser:
Tarbert oljekraftverk
Tarbert oljekraftverk er et varmekraftverk i County of Kerry i Irland. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 620 MW, fordelt på 2 x 60 MW og 2 x 1250 MW blokker. Anlegget ble påbegynt omkring 1965, og stod ferdig i 1977. Brenselkilden er tungolje. Operatør er Endesa Ireland.
Daniel McConnell
Daniel McConnell (født 9. august 1985) er en australsk syklist som konkurrerer i terrengsykling. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 21.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 30.
Lina Andersson
Hun tok sølv på sprinten under VM 2005 i Oberstdorf, bare slått av landslagskollegaen Emelie Öhrstig. I Vinter-OL 2006 i Torino tok hun gull på sprintstafetten, sammen med Anna Dahlberg.
Casablancakonferansen
Sovjetunionens diktator Josef Stalin var også innbudt, men takket nei. de Gaulle hadde til å begynne med også avvist å delta, men endret holdning da Churchill truet med å kalle inn Henri Giraud, leder av de frie franske styrker, i stedet. Giraud var likevel også til stede, og det eksisterte en merkbar spenning mellom ham og de Gaulle under diskusjonene.
President Roosevelt presenterte resultatene av konferansen for det amerikanske folket 12. februar 1943. Konferansen resulterte i følgende:
Arne Jon Myskja
Arne Jon Myskja (født 6. november 1952) er en norsk salmedikter. Han har vært engasjet i KFUK-KFUM, særlig innen Ten-Sing-bevegelsen. I Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013 er han representert med en salme.
Längelmäki
Längelmäki er en tidligere kommune i det finske landskapet Mellersta Finland. Kommunen hadde innbyggere i 2004. Längelmäki var en finskspråklig kommune.
D.J. Watkins-Pitchford
Denys James Watkins-Pitchford (født 25. juli 1905 i Lamport i Northamptonshire, død 8. september 1990) var en britisk barnebokforfatter, illustrator og naturverner. Han er best kjent for The Little Grey Men (1942) som han mottok Carnegie Medal in Literature for i. Han arbeidet som illustratør under sitt eget navn, og brukte kunstnernavnet BB som forfatter.
Liv
Han var prestesønn, og fikk dels hjemmeundervisning i oppveksten, fordi det ble antatt at han var sykelig. Oppveksten var prget av kjærlighet til natur og friluftsliv, et studieopphold i Paris og utdanning ved Royal College of Art i London. I 1930 begynte han som kunstlærer og begynte samtidig en karriere som illustratør. Hans første bok var antologien The Sportsman's Bedside Book (1937).
Han giftet seg i 1939 med Cecily. Paret fikk to barn, men sønnen Robin døde sju år gammel. Han ble enkemann i 1974, var syk de siste årene av livet, og døde på sykehuset.
Kort tid før sin død ble han utnevnt til Member of the Order of the British Empire.
Bøker
The Little Grey Men (1942) handler om fire smånisser, muligens de siste av sitt slag i Storbritannia, som kjemper for å overleve i naturen gjennom tre årstider. Oppfølgeren Down the Bright Stream utkom i 1948. Den første av bøkene ble produsert av Anglia som tegnefilmserie i 1975 med tittelen Baldmoney, Sneezewort, Dodder and Cloudberry – etter de fire nissenes navn. The Forest of Boland Light Railway (1950) skildrer et lignende smånissemiljø.
Bøkene hans er ikke oversatt til norsk.
En forening til hans minne ble etablert i 1999, med datteren Angela som ærespresident.
Kuorevesi
Kuorevesi er en tidligere kommune i det finske landskapet Mellersta Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1997. Kuorevesi var en finskspråklig kommune.
Joseph Badalucco jr.
Joseph Badalucco jr. (født 1. februar 1960) er en amerikansk skuespiller som er broren til den Emmy Award-vinnende skuespilleren Michael Badalucco. Hans viktigste roller som skuespiller inneholder rollen som Jimmy Altieri i TV-serien The Sopranos, og som detektiven Jelly Grimaldi i TV-serien Third Watch.
Joseph Badalucco jr. hadde også en liten rolle i filmen Godzilla og han var i besetningen på filmen The Godfather: Part III som eiendommsherre over eiendommene som ble brukt som filmsteder i New York.
Great Island oljekraftverk
Great Island oljekraftverk er et varmekraftverk i County of Wexford i Irland, der elvene Barrow of Suir møtes. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 240 MW, fordelt på 2 x 60 MW og 1 x 120 MW blokker. Anlegget ble påbegynt omkring 1965, og stod ferdig i 1972. Brenselkilden er tungolje. Operatør er Endesa Irland.
Wilhelm Brinkmann
Wilhelm Brinkmann (født 25. oktober 1910, død 12. februar 1991) var en tysk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Liste over Rhodesias statsministre
Under følger en liste over statsministrene til den britiske kolonien Sør-Rhodesia 1923–1965, Rhodesia 1965–1979 og Zimbabwe Rhodesia 1979.
Wilhelm Brinkmann
Brinkmann ble olympisk mester i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det tyske laget som vant håndballturneringen. Det var første gang håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. til 14. august. Tyskland vant alle sine fem kamper, i finalerunden beseiret de Ungarn med 19-6, Sveits med 16-6 og Østerrike med 10-6. Brinkmann spilte to kamper i OL-turneringen.
Liste over Rhodesias statsministre
Liste
Zimbabwe Rhodesia 1979
Dublin Bay gasskraftverk
Dublin Bay gasskraftverk, også kjent som Ringsend kraftverk, er et varmekraftverk i County of Dublin i Irland. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 408 MW, fordelt på én kombinasjonsblokk med kogenerasjon. Anlegget ble påbegynt omkring 1995, og stod ferdig i 2002. Brenselkilden er naturgass. Operatør er Synergen.
Grand Théâtre de Luxembourg
Grand théâtre de la Ville de Luxembourg (norsk oversettelse: Luxembourg bys store teater) er et teaterhus i Luxembourg by i Luxembourg. Teateret ble åpnet i 1964 under navnet Théâtre Municipal de la Ville de Luxembourg, og det gjennomgikk omfattende renovering og modernisering i 2002–2003. Teaterhuset har to saler, hvorav hovedsalen har plass til 943 publikummere. Lokalt kalles gjerne teateret som Noveau Théâtre (det nye teateret).
Om teateret
I desember 1958 inviterte Luxembourg by til arkitektkonkurranse for å designe byens nye operahus. Det nye operahuset skulle avlaste det gamle Théâtre des Capucins fra 1869. Franskmannen Alain Bourbonnais vant konkurransen, og byggearbeidene tok til høsten 1959. Teateret ble innviet 15. april 1964.
Utover i 1990-årene ble krav til akustikk, scenefasiliteter og sikkerhet stadig større, og et større arbeid ble satt i gang for å modernisere teateret. Arbeidet ble utført i 2002–2003 av Berlin-firmaet Gerling + Arendt Planungsgesellschaft mbH, og teateret åpnet dørene på nytt i september 2003 under navnet Grand théâtre de Luxembourg.
Teateret har to saler: hovedsalen med 943 plasser, og en studiosal med plass opptil 400 personer. Det er også en underjordisk parkeringshus med 450 parkeringsplasser. I tillegg fikk foajeen nye garderobefasiliteter, det ble bygget en ny bar i foajeens balkong.
Grand théâtre er i dag Luxembourgs store teaterhus og produserer både drama, konserter, operaforestillinger og balletter. Eurovision Song Contest 1973 og 1984 ble også arrangert her.
Hans-Peter Briegel
Briegel var en kraftfull midtbanespiller som ble regnet blant s landslagsprofiler. Han ble europamester i 1980 og spilte en betydelig rolle i Vest-Tysklands vei til finale i VM i 1982 og 1986. På klubbnivå spilte han mestparten av karrieren for FC Kaiserslautern.
Som trener har han vært i flere klubber, inkludert og.
Nordic Music Awards
Nordic Music Awards (forkortet NMA) var en nordisk musikkprisutdeling som ble avholdt i 2004 og 2005. Til tross for navnet har det kun blitt delt ut én pris til et band med røtter utenfor Skandinavia, da det finske bandet The Rasmus mottok prisen for Største nordiske eksportsuksess i 2004. Det var dessuten kun danske, svenske og norske musikere som deltok i showet, i tillegg til noen få utenlandske musikere. Tanken bak NMA var at når tre land gikk sammen om ett stort prisutdelingsshow, ville det bli lettere å tiltrekke seg store utenlandske musikere, enn det ville være til de enkelte landes egne nasjonale utdelinger.
NMA startet i 2004, og det var meningen at showet skulle gå på skift mellom de skandinaviske landene. Det første showet ble avholdt i Oslo Spektrum, det neste og siste i Forum København i 2005. Planen var at showet skulle avvikles i Stockholm i 2006, men dette ble ikke gjennomført.
Nominasjonene i NMA var basert på salgstall, og de fleste prisvinnerne ble stemt fram gjennom sms-avstemninger forut for showet. Største nordiske eksportsuksess, som ble utdelt i 2004, var riktignok avgjort kun på bakgrunn av salgstall, og æresprisene ble bestemt av en jury.
Showet ble vist på TV 2 i Danmark og TV 2 i Norge samt på TV 4 og Kanal 5 i Sverige.
2004
NMA 2004 ble avholdt lørdag 23. oktober 2004 i Oslo Spektrum (de danske, svenske og norske prisene ble utdelt allerede torsdag 21. oktober 2004). I ukene fram mot showet ble det sendt syv programmer kalt Nordic Music Awards – Countdown, hvor Timm Vladimir intervjuet musikere som var nominert i det kommende Nordic Music Awards 2004. Timm Vladimir var også den danske verten under selve showet, mens de svenske og norske vertene var henholdsvis Anna Ulrika Eriksson og Guri Solberg.
2005
NMA 2005 ble avholdt lørdag 29. oktober 2005 i Forum København, Danmark (de danske, svenske og norske prisene ble riktignok delt ut allerede torsdag 27. oktober 2005). I ukene fram mot showet ble det sendt åtte programmer kalt Nordic Music Awards 05 – Countdown, hvor Lene Nystrøm intervjuet musikere som var nominert i det kommende Nordic Music Awards 2005. Lene Nystrøm skulle også ha vært den danske verten under selve showet, men hun måtte melde avbud og ble erstattet av Andrea Elisabeth Rudolph. De svenske og norske vertene var henholdsvis Martin Björk og Guri Solberg.
CD
I forbindelse med NMA ble det utgitt en CD med tittelen Nordic Music Awards 2005, som inneholder sanger fra nordiske musikere. Sangene på CD-en er:
Cloudy Bay
Cloudy Bay er en bukt nordøst på Sørøya på New Zealand rett sør for Marlborough Sounds. Bukta ligger ut mot Cooksundet og strekker seg 30 kilometer nord-sør fra den sørligste delen av Marlborough Sounds til White Buffs. Blant annet ligger elvedeltaet til Wairau langs bukta.
Cloudy Bay ble navngitt av James Cook 7. februar 1770.
Pagan metal
Pagan metal er en variant av heavy metal musikk, ofte med tekster inspirert av norrøn mytologi, paganisme og germansk religion. Pagan metal er nært beslektet med folk metal og viking metal. Primordial og In the Woods… er eksempler på pagan metal band.
Kevin van Hoovels
Kevin van Hoovels (født 31. juli 1985) er en belgisk syklist som konkurrerer i terrengsykling. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 19.
Cetonia
Cetonia er en slekt av middelsstore, praktfullt fargerike, metallglinsende biller som tilhører gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den artsrike gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Beskrivelse
Middelsstore (10-20 millimeter), litt flate, metallisk fargede gullbasser. Vanligvis er de grønne, men andre metallfarger kan forekomme. Oversiden er naken, undersiden med en del lange, brunlige hår. På oversiden har de gjerne noen litt diffuse, lyse tverrflekker.
Levevis
Disse artene kan fly med dekkvingene lukket. Det kommer av at dekkvingenes kant på siden har en utskjæring som gir plass for vingebevegelsene.
Habitat
De voksne av mange arter besøker ofte blomster i godt vær, men holder seg skjult når det er overskyet. Larvene lever ofte av vedmuld inne i hule trær, men noen holder til for eksempel i maurtuer. Larvene er store og hvitaktige med gulbrunt hode og sterke kjever, små men velutviklede ben og sparsomt behåret.
Utbredelse
Slekten er utbredt over det meste av den palearktiske sone. I Sørøst-Asia finnes den på fastlandsdelene og på Taiwan.
John Biscoe
John Biscoe (født 28. juni 1794, død 1843) var en britisk sjøfarer og oppdagelsesreisende som ledet den første kjente ekspedisjonen som oppdaget Enderby Land og Graham Land langs kysten av det antarktiske kontinent. Ekspedisjonen oppdaget også en rekke øyer utenfor vestkysten av Antarktishalvøya, inkludert Biscoe Islands som er navngitt etter ham.
Chilomorpha
Chilomorpha er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae). Det er beskrevet 18 arter, fire av dem er funnet i Norge.