cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edinburgh
1600-tallet
På 1600-tallets var Edinburghs grenser fortsatt definert av byens forsvarsmurer. Som et resultat førte byens voksende befolkning til husene ble stadig høyere. Bygninger på 11 etasjer eller mer var vanlig, og har blitt beskrevet som forløpere til dagens moderne verdens skyskraper. Det meste av disse gamle strukturene ble erstattet av de overveiende viktorianske bygningene som kan bli sett i dens gamleby. I 1611 ble High Constables of Edinburgh opprettet ved lov i parlamentet med den hensikt å holde orden i byen. Det er antatt å være den eldste lovfestete politistyrke i verden.
1700-tallet
Som følge av unionsavtalen i 1706 vedtok parlamentene i England og Skottland to lover, Acts of Union i henholdsvis 1706 og 1707 som forente de to kongedømmene til ett, kongeriket Storbritannia med effekt fra 1. mai 1707. Som en konsekvens ble parlamentet i Skottland slått sammen med parlamentet i England for å opprette parlamentet i Storbritannia. Dens lokalisering ble Westminster i London. Edinburgh var ikke lenger sete for et parlament, men mange skotter motsatte seg den nye unionen og det brøt ut opptøyer i byen.
Ved midten av 1700-tallet ble Edinburgh beskrevet som en av Europas mest tett befolkede, overbefolket og uhygieniske byer. Besøkende forbauset over det faktum de ulike sosiale klassene delte det samme urbane rommet, selv boende i de samme bolighusene; skjønt det var fortsatt en form for sosial segregering hvor eksempelvis butikkeiere og handelsmenn bodde i de billigere kjellere og loftrom mens de mer velstående bodde i de mer kostbare midtre etasjene.
I løpet av jakobittopprøret i 1745 ble Edinburgh kortvarig okkupert av jakobittenes «høylandshær» før den marsjerte inn i England. Etter jakobittens nederlag i slaget ved Culloden fulgte det en periode av represalier og pasifisering, i stor grad rettet mot de opprørske klanene. I Edinburgh var byrådet ivrig etter å etterligne London ved å innlede urbane forbedringer og utvidelser av byen nord for festningen, bestyrket i dens tro på unionen og lojal til hannoveransk monarken Georg III ved valg av gatenavn i nybyen: eksempelvis Rose Street og Thistle Street; og for den kongelige familie, George Street, Queen Street, Hanover Street, Frederick Street og Princes Street (til ære for Georgs to sønner).
I andre halvpart av århundret var byen hjertet i den skotske opplysningstiden, da tenkere som David Hume, Adam Smith, James Hutton og Joseph Black var kjente figurer i gatebildet. Edinburgh ble et betydelig intellektuelt sentrum og fikk blant annet sitt kallenavn «Athen i nord» grunnet de mange nyklassisistiske bygninger, men særlig for sitt omdømme innen utdannelse og forskning som ga gjenklang til antikkens Athen. I romanen The Expedition of Humphry Clinker (1771) av Tobias Smollett er det en romanfigur som beskrev Edinburgh som et «arnested for genier». Edinburgh var også et betydelig senter for skotsk bokhandel. Den mest suksessfulle bokselgeren i London, Andrew Millar, var lærling der under James McEuen.
1800- og 1900-tallet
Til tross for varig myte om motsatte, ble Edinburgh et industrielt senter med sine tradisjonelle industrier som trykkeri, brygging og destillering som fortsatte å vokse inn på 1800-tallet og fikk i tillegg ny industri som bearbeidelse av gummi (Hunter Boot Ltd), ingeniørarbeid og annen virksomhet. Ved 1821 hadde Edinburgh gått forbi Glasgow som Skottlands største by. Byens sentrum mellom Princes Street og George Street ble et betydelig kommersielt og handelsdistrikt, en utvikling delvis stimulert av ankomsten av jernbane på 1840-tallet. Gamlebyen ble i økende grad forsømt, en overbefolket slumområde med høy dødelighet. Forbedringer som ble utført under William Chambers på 1860-tallet førte til den endringen av området som ble den overveiende viktorianske gamlebyen som finnes i dag. Ytterligere forbedringer fulgte tidlig på 1900-tallet som et resultat av arbeidet til Patrick Geddes, men den relative økonomisk stagnasjonen som fuglte under de to verdenskrigene og etter fikk gamlebyen til å forfalle ytterligere før betydelig nedrivning av slum på 1960- og 1970-tallet begynte reversere prosessen. Universitetets byggeutvikling som endret George Square og området Potterrow var meget kontroversielt.
I 1998 førte loven Scotland Act, som ble virksom året etter, til at det ble etablert et skotsk parlament og en skotsk regjering (se devolusjon). Begge deler ble lokalisert i Edinburgh og er ansvarlig for å styre Skottland, med unntak av en del reserverte emner som forsvar, utenlandspolitikk og en del elementer om inntektsskatt som fortsatt er underlagt det britiske parlamentet i London.
Havna
Edinburghs havn ligger i Leith, nordøst i byen. Bydelen har en særegen karakter, og det var stor motstand da den ble innlemmet i City of Edinburgh i 1920, fordi den da ble knyttet nærmere til storbyen. I Leith lå Norges og verdens første sjømannskirke. Den norske sjømannsmisjonen (i dag Sjømannskirken - Norsk kirke i utlandet) startet arbeidet sitt der ved presten Johan Storjohann allerede i 1863, og i 1868 stod det første kirkebygget ferdig. I 1864 var det anløp av hele 520 norske skip til havnen i Leith. Sjømannsmisjonens stasjon i Leith ble opprettet i 1865. Sjømannsmisjonens arbeid i Leith ble stanset i 1975, men kirken er vernet og i dag holder en kunstskole hus der (The Leith School of Art i 25-27 North Junction Street). Leith har i 2009 ca. 90 000 innbyggere. Grensen mot Edinburgh markeres av gaten London Road. Fra London Road går det to gater nordøstover og inn i Leith, Leith Walk og Easter Road. Den er fortsatt en egen by, men administreres sammen med Edinburgh.
Evanioidea
Evanioidea er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en overfamilie i ordenen vepser. Det finnes trolig minst 2000 arter fordelt på tre familier, Aulacidae, Evaniidae og Gasteruptiidae. Alle tre familiene finnes i Norge, men de er artsfattige, vi har trolig ca. åtte arter til sammen. I tillegg til de nålevende gruppene fører man fire eller fem grupper som bare er kjent fra fossiler til denne overfamilien.
Utseende
Små til middelsstore, vanligvis mørke snylteveps. Denne gruppen kjennetegnes ved at bakkroppen (gaster) er festet høyt oppe på propodeum (som egentlig er første bakkroppsledd, men ser ut som en del av thorax). Antennene er lange og trådformede. Hodet er middelsstort og rundt til noe avflatet og sitter på en tynn «hals». Forkroppen (thorax) er noe flattrykt fra sidene. Bakbeina er lange og kraftige. Hunnen har ofte et langt eggleggingsrør som stikker ut bak bakkroppen.
Jamie Cassidy
Jamie Cassidy (født 21. november 1977 i Liverpool) er en tidligere engelsk fotballspiller.
Cassidy startet som juniorspiller i Liverpool, og skrev under profesjonell kontrakt med klubben i 1996. Han fikk tildelt trøyenummer nummer 22, men fikk ingen kamper på førstelaget. Det nærmeste han kom førstelaget var som ubenyttet innbytter i hjemmekampen på Anfield mot Sheffield Wednesday 7. desember 1996. Liverpool tapte forøvrig kampen 0-1.
Han ble frigitt av klubben 22. juli 1999, og skrev da under for Cambridge. Her spilte han 8 kamper. Han spilte senere også for amatørklubbene Northwich Victoria og Burscough.
Strings (2004)
Strings er en dansk dukkefilm fra 2004. Filmen ble regissert av Anders Rønnow Klarlund, og Bernd Ogrodnik var produksjonens ledende dukkespiller. Dukkene som brukes i filmen er marionetter.
Manus var skrevet av Naja Marie Aidt og Anders Rønnow Klarlund. Filmen ble til som en co-produksjon med danske, svenske, norske og britiske (UK) samarbeidspartnere.
Handling
Filmen er en fantasy-actionfilm som handler om unggutten Hal Tara. Hans far var hersker i riket Hebalon, inntil han brått døde. Hal Tara legger ut på en reise der målet er å hevne farens død.
Aldersgrense
I Norge fikk filmen aldersgrense 11 år. Medietilsynet ga følgende begrunnelse for sin vurdering:"«Marionetter fyller rollene i denne filmen hvor strid og hevn er sentrale tema. Filmen får 11-årsgrense da den inneholder flere brutale enkeltscener, og er gjennomgående mørk og urovekkende.»"
Priser og utmerkelser
Strings vant den danske Robert-prisen i kategorien Årets børne- og familiefilm.
Zwei kleine Italiener
«Zwei kleine Italiener» (norsk oversettelse: to små italienere) var Vest-Tysklands bidrag i Eurovision Song Contest 1962 og fremført på tysk av Conny Froboess. Melodien ble skrevet av Christian Bruhn og teksten ble skrevet av Georg Buschor.
Sangen deltok som det syvende bidraget om kvelden 18. mars 1962 og etterfulgte Sveriges Inger Berggren med «Sol och vår». Den ble i sin tur etterfulgt av Nederlands De Spelbrekers med «Katinka». Da avstemningen var avsluttet, hadde «Zwei kleine Italiener» mottatt ni poeng og fikk en sjetteplass av seksten deltakere.
Det er et moderat up-temponummer hvor Froboess beskriver den vanskelige situasjonen til to gjestearbeidere fra Italia som ønsker å vende tilbake til sitt hjemland for å være hos sine kjærester, Tina og Marina. Hun stiller denne situasjonen i kontrast til den i resten av det tyske samfunnet, som «en tur til Syden ville være chic og fin» for. Det tyske samfunnet gjennomgikk på denne tiden Wirtschaftswunder i stor grad som et resultat av innvandrernes arbeid. De to italienerne, virker det som, fortviler om de noensinne får vende tilbake til Napoli.
Dette uvanlige temaet markerer den første gang at et sosialt spørsmål har blitt beskrevet i et Eurovision Song Contest-bidrag.
Selv om den havnet midt på treet, har «Zwei kleine Italiener» blitt en mindre favoritt blant Eurovision Song Contest-fans.
Froboess spilte inn versjoner på engelsk («Gino»), nederlandsk («Twee kleine Italianen») samt italiensk («Un bacio all'italiana»).
Av disse er det kun den nederlandske versjonen som tar for seg det samme temaet. Den engelske versjonen er en kjærlighetssang til en mann med navn Gino, mens den italienske versjonen beskriver at hun foretrekker kjærester fra dette landet.
Den tyske versjonen til Connie Froboess lå på VG-lista i 21 uker i 1962 og på førsteplassen i to uker.
Norsk versjon
Ivar Andersen skrev den norske teksten. På norsk bærer den tittelen «Tina og Marina».
Klara Semb
Klara Semb (født 17. oktober 1884 i Kristiania, død 16. oktober 1970 i Oslo) var en norsk folkedanssamler og -lærer. Hun er kjent for å ha videreutviklet norsk folkedans, og var viktig for utviklingen av synet på bunader.
Liv og virke
Klara Semb var datter av Ole H. Semb og Amalie Jansen.
Hun danset fra 1902 i leikarringen som Hulda Garborg startet og ledet, og tok senere over instruksjonen. Hun ble etter hvert svært interessert, og sa i 1914 opp jobben sin i avisen Den 17de Mai for å kunne vie seg til folkedansen på heltid.
Semb besøkte Færøyene i 1911, og møtte der en levende tradisjon av folkedans. Hun nedtegnet dansetradisjon fra store deler av landet i perioden 1909-1916, hovedsakelig turdanser.
Hennes første utgivelse var «Atten norske folkedansar», samla og utgjeve av Klara Semb ; lett utsett for piano ved Carsten Carlsen i 1917. Etter tre studieår i USA gav hun i 1921 ut sin første rettledning til folkedans. Hovedverkene Norske folkedansar, som hun skrev sammen med Knut Liestøl, har kommet i flere utgaver, med varierende antall bind. Hun fikk Kirke- og undervisningsdepartementets barnebokpris i 1958 for boka Danse, danse, dokka, mi, en samling sangdanser, turdanser, ringleker og turleker for barn og unge.
I leikarringene brukte man gjerne folkedrakter, men disse hadde ofte lite rot i den norske klestradisjonen. Etter hvert som Semb ble leder for leikarringen, fikk hun reise rundt i landet og se mange ulike bunadstradisjoner. På denne tida ble bunadene lagd nokså tilfeldig, folk sydde dem selv med inspirasjon fra folkedrakter, men tipasset sin egen smak og bruk. Semb ville tilbake til tradisjonen, og gikk inn for å lage nøyaktige drakter etter mønster fra gamle klær. Materialer, farger, sølvpynt og farger måtte være ekte, og den ferdige bunaden måtte følge en lokal tradisjon, og ikke være et lappeteppe av ulike drakter og stiler.
Både i spørsmål om dans, musikk og bunader hadde Semb et annet syn enn Garborg. Semb lar mer vekt på å identifisere og formidle opprinnelige tradisjoner, mens Garborgs syn lå nærmere en modernisering og tilpasning.
Semb var Ridder1 av St. Olavs Orden, Statsstipendiat og æresmedlem i Noregs Ungdomslag. Hun var ugift.
Kirill Kondrasjin
Kirill Petrovich Kondrasjin (russisk: Кири́лл Петро́вич Кондра́шин, Kirill Petrovič Kondrašin; født 6. mars 1914, død 7. mars 1981) var en russisk dirigent.
Historie
Kirill Kondrasjin ble født 6. mars 1914, i Moskva. Han var sønn av to strykere. Som liten var han en svært flittig øver, og han begynte å spille piano som 6-åring. Som 14-åring begynte han å dirigere, og han studerte musikkteori ved the Musical Teknikum i Moskva med Nikolay Zhilyayev. Han hadde en sterk påvirkning på Kondrasjin. Senere studerte han dirigering fra 1932 til 1936 ved konservatoriet i Moskva. Her var han elev av Boris Khaikin, som på denne tiden bare var tre år eldre en han selv.
Han hadde allerede debutert som dirigent i 1931 ved Moskvas Barneteater, og jobbet som assistent-dirigent ved Staniskavsky og Nemirovich-Danchenko akademiske musikkteater i Moskva. Her debuterte han med den franske operetten, Les Cloches de Corneville av Planquette. Når Khaikin ble utnevnt til sjefsdirigent ved Maly Teateret i Leningrad, fulgte Kondrasjin med han, og dirigerte der fra 1937 til 1941 (eller 1936 til 1943, eller 1938 til 1942). Repertoaret hans var omfangsrikt, og inkluderte Puccinis La fanciulla del West og samtidig verk som Pompadour av Pashchenko. Han fikk tildelt et diplom i 1938 ved unionens første dirigent konkurranse for hans evner og teknikk.
Under beleiringen av Leningrad ble han sammen med andre artister som ble ansett som viktige, evakuert. I 1943 flyttet Kondrasjin så til Bolshoi Teateret i Moskva som et medlem av dirigentstaben. Han forble der til 1956. Under denne perioden dirigerte han sammen med dirigenter som Samosud og Golovanov. I denne tiden bygget han også opp sitt navn som orkesterdirigent. Han har senere satt opp flere produksjoner og dirigert flere av Sovjetunionens ledende orkestre innen russisk musikk fra det 20. og det 19. århundret. Hans framførelse av Dmitrij Sjostakovitsj sin Symfoni nr. 1 tiltrakk seg mye oppmerksomhet. Han ble tildelt Stalinprisen i 1948 og 1949.
Etter å ha forlatt Bolsjojteateret, fokuserte Kondrasjin på dirigering av orkestre. Her arbeidet han med ledende musikere, som Gilels, Kogan, David Ojstrakh, Richter og Rostropovitsj. Denne delen av karrieren fikk en betydelig fremgang da han akkompagnerte vinneren av den Internasjonale Tchaikovsky-konkurransen i 1958, pianisten Van Cliburn, både i Sovjetunionen og USA. Dette resulterte i innspillinger som var med på å etablere hans internasjonale renommé. Han ble utnevnt til sjefsdirigent i Moskva Filharmoniske Orkester i 1960, og ble her til 1975. Han erfaring med opera hadde gitt han et godt grunnlag for å gjennomføre gode fremførelser og samtidig klare å få frem fargefulle og dramatiske trekk i orkesteret. I 1960 sluttet han å bruke taktstokk, og satt sin lit til gestikulasjon, fingerbevegelser og øyekontakt med musikerne. Han utvidet repertoaret til å inkludere symfonier av Mahler, samt en mengde nye verk av ledende sovjetiske komponister som Khatsjaturjan, Shchedrin, Sjostakovisj og Sviridov. Som anerkjennelse fikk Kondrasjin Sovjetunionens høyeste utmerkelse for kunstnere, Folkets Artist av Sovjetunionen. Etter han sluttet som sjefsdirigent i Moskva Filharmoniske Orkester underviste han på konservatoriet i Moskva og dirigerte utenlands. Han døde uforventet av et hjerteinfarkt, 7. mars 1981.
Asyl i Nederland
Mens Kondrasjin arbeidet som dirigent i 1978, søkte han og fikk innvilget politisk asyl. Dette fikk han på det grunnlaget at han mente Sovjetunionen innskrenket hans kunstneriske frihet. Han ble raskt etterpå utnevnt til gjestedirigent for Consertgebouw-orkesteret i Amsterdam.
Diskografi
Kondrasjins diskografi er stor og deles som regel inn i tre segmenter: den første består av mange innspillinger som ble spilt inn mens han arbeidet som sjefsdirigent i Moskva Filharmoniske Orkester. Den andre består av opptak tatt opp med orkesteret, både for den sovjetiske opptaksorganisasjonen Melodya, og utenlandske selskaper. Den tredje og siste består av opptak som ble gjort mot slutten av hans liv og internasjonale karriere.
I den første kategorien er opptakene med Emil Gilels (Prokofievs 3. pianokonsert), David Oistrakh (Brahms' fiolinkonsert) og Svjatoslav Richter (Prokofievs 1. pianokonsert; Saint-Saëns 5. pianokonsert) spesielt merkbare, sammen med de han gjorde med Van Cliburn (Tchaikovskys 1. pianokonsert; Rachmaninovs 3. pianokonsert). Han spilte også inn opptak av Glinkas opera Ruslan og Ludmila med besetningen fra Bolsjojteateret. Mot slutten av denne fasen spilte han inn to innspillinger av Liszt sine pianokonserter med Svjatoslav Richter i London.
I den andre kategorien er innspillingene hans av Mahler og Sjostakovitsj symfonier de mest kjente.
Affligem
Affligem er en kommune i provinsen Flamsk Brabant i Belgia. Kommunen består av tre delkommuner: Essene, Hekelgem og Teralfene.
Erik Magnus Staël von Holstein
Bakgrunn
Erik Magnus Staël von Holstein ble født på gården Loddby i Östergötland. Han var det syvende barn av Mathias Gustav Staël von Holstein, av den gamle adelsfamilien fra Holstein. Sverige hadde hatt kontrollen over Holstein i en tid på 1600-tallet under dronning Christinas regjeringstid.
Karriere
Han trådte inn i arméen og oppnådde i 1772 kapteins grad. Stael deltok det året i det kuppet som bragte Gustav III til makt.
I år 1776 ble han kammerherre hos Sofia Magdalena og i 1778 ble han utnevnt til attaché ved det franske hoffet, under Sveriges ambassadør Gustaf Philip Creutz. Staëls sjarmerene manerer, gode utseende og imøtekommende innstilling gjorte raskt inntrykk på Creutz, og mange medlemmer av det franske hoff likeså, likeså selvedte dronning Marie Antoinette.
I 1786 inngikk han et ekteskap med den franske statsministeren Neckers datter Germaine de Staël. Med dette fulgte en medgift på 650.000 livres. Ekteskapet løste Staëls finansielle problemer (han var en iherdig gambler) men var nokså kjætlighetsløst - men heller ikke konfliktpreget. Baron og Madame de Staël søkte kjøringhet på hver sine hold, var ofte politisk på kant med hverandre, men forble vennlig disponert overfor den annen. Paret ble til slutt separert i 1800.
Staël von Holstein var vel ansett av Gustav III og sto greve Axel von Fersen d.y. nær. I 1783 ble han utnevnt til svensk minister og ambassadør i Paris samt opphøyd i 1788 til friherre. Han forlot han Paris under skrekkveldet i 1793 og tjenestegjorde som minister i København. Så vendte han i 1795 tilbake og anerkjente på den svenske regjeringens vegne den franske republikken, men ble tilbakekalt i 1797. Deretter levde han som privatmann i Paris og døde av sykdom i 1802 under en reise til Sveits.
Nuussuaqhalvøya
Nuussuaq er en halvøy på vestkysten av Grønland.
Den 21. november 2000 var det et jordras i Paatuut-området på sydkysten av Nuussuaq-halvøya. Dette jordraset lagde en flodbølge som skadet flere byer på Nuussuaq-halvøya og øya Disko.
Carl Løvenskiold (lensbaron)
Carl Oscar Herman Leopoldus lensbaron Løvenskiold (født 29. april 1864 i København, død 4. mai 1938 på Løvenborg) var en dansk diplomat og godseier.
Diplomat
Han var sønn av baron Oscar Løvenskiold og sønnesøn av lensbaron Herman Løvenskiold. Løvenskiold ble 1882 uteksaminert og demed student fra Roskilde Katedralskole, 1889 cand. jur. i 1891, assistent i Udenrigsministeriet i 1895 legasjonssekretær i Paris i 1897, i St. Petersburg i 1899 og atter i Paris i 1900, videre i Stockholm i 1905 og legasjonssekretær i London i 1908. Han ble chargé d'affaires i Rom og fikk i 1910 avskjed som legasjonsråd. Han ble den 4. mai 1903 Ridder av Dannebrog. I 1910 ble hàn Hoffjegermester, han var også kammerjunker og bar en rekke utenlandske ordener.
Godseier
Etter Herman Løvenskiolds død 1877 viste det seg, at baroniet var insolvent, og hans bo ble tatt under konkursbehadling og baroniets administrasjon ble overtatt av en kommisjon bestående av geheimeråd C.A. Fonnesbech, grev Christian Albrecht Lerche til grevskapet Lerchenborg og amtmann, kammerherre C.L.A. Benzon. Dette betød, at Løvenskiolds eldste sønn, Carl Herman Frederik Vilhelm Rammel baron Løvenskiold (1836-1917), i hele sin levetid satt uten innflytelse med hensyn til baroniets forvaltning. I 1909 ble Carl Løvenskiold administrator av baroniet, og han arvet det 1917. Det ble dog en kort fornøyelse, for baroniene ble avskaffet den 20. oktober 1921, men han fortsatte med å eie Løvenborg til sin død 1938. Sønnen Fritz Løvenskiold (1911-1988) kunne leve på legatmidler
Ekteskaper
Han var gift tre ganger: Første gang 29. april 1897 med Rigmor Marie Tvermoes (11. oktober 1879 på Frederiksberg – 9. september 1925 i Sverige), datter av direktør i Den alm. Brandforsikring for Landbygninger, etatsråd, cand. polyt. Godtfred Ferdinand Tvermoes og Mathilde Esskildsen. Ekteskapet ble oppløst. Hun giftet seg på nytt den 23. mai 1902 med svensk herredsdommer, godseier Sven Hugo Roger greve Hamilton (1871-1920) og tredje gang 1921 med den  svenske sendemann, kammerherre, cand. jur., friherre Jonas Magnus Alströmer, 1877-1955)
Carll Løvenskiold giftet seg for andre gang 8. juli 1910 i Kastelskirken med Regitze, baronesse Bille-Brahe (født 19. juli 1884 i Nørre Alslev – død 4. mai 1960 i København), datter av hoffjegermester Vilhelm, baron Bille-Brahe og Anna Sophie Elisabeth "Betty" Brun.
Han er begravet på Nørre Jernløse Kirkegård.
Per Henriksen
Per Henriksen (født 10. april 1952) er en norsk fotballspiller som spilte for Viking FK i fra 1978 til 1986. Han kom til Viking fra 3.-divisjonslaget Brodd foran 1978-sesongen. Han spilte 377 kamper for Viking totalt (inkludert treningskamper), og mistet bare 14 seriekamper i løpet av de ni sesongene han var i klubben. Han spilte også 10 A-landskamper for Norge.
Abdelilah Saber
Saber spilte også for Marokkos landslag, og deltok i VM i fotball i 1998.
Schleswig-Holstein
Schleswig-Holstein er den nordligste tyske delstaten. Historisk omfattet Schleswig-Holstein også Sønderjyllands amt i Danmark (Nord-Slesvig). De tidligere hertugdømmene Slesvig (dansk len) og Holsten (tysk-romersk len) var lenge i personalunion med Danmark og Norge, og er historisk og kulturelt svært nært knyttet til de skandinaviske landene, særlig Danmark. En minoritet har dansk som førstespråk. hadde innbyggere per.
Geografi
Landskapet Schleswig-Holstein inndeles i, fra vest til øst, marskland, geest og bakkelandskap (med bl.a. Angeln og Holsteinische Schweiz). Den største elven er Ejderen (tysk Eider), og det høyeste punket er Bungsberg (168 moh.). Østkysten er gjennom fjorder og bukter inndelt i landskapene Angeln, Schwansen, Dänischer Wohld og halvøyen Wagrien.
Historisk-politisk har Schleswig-Holstein det siste årtusen bestått av to deler, Schleswig og Holstein. Grensene mellom landskapene markeres av Ejderen og Levensau. Hertil kommer hertugdømmet Lauenburg (siden Kielfreden i 1815) og hansabyen Lübeck (siden 1937).
Nasjonalparken Schleswig-Holsteinisches Wattenmeer er den største nasjonalpark i Sentral-Europa.
Demografi
Schleswig-Holsteins befolkning utgjorde knapt 2,9 millioner mennesker i 2018. Befolkningstettheten er den 6. laveste i Tyskland. I delstaten lever både danske (hovedsakelig i Syd-Slesvig) og frisisiske (hovedsakelig ved den nordlige Nordsjøkysten) minoriteter. Ved slutten av annen verdenskrig tok Schleswig-Holstein imot et stort antall flyktninger fra de tyske østområdene, særlig fra Pommern.
Språk
Standardtysk (med den normerte uttalen Gemäßigte Hochlautung) er offisielt språk i staten. I tillegg finnes nedertysk, dansk, frisisk og sønderjysk (plattdansk). Dansk og frisisk benyttes hovedsakelig i Schleswig. I kretsen Nordfriesland er geografiske skilt tospråklige.
Den sørøstlige del av landet var frem til 1100-tallet befolket av slaviske folk. Det dreide seg om vendere som senere ble assimilert i den tysk-danske befolkningen. Den slaviske opprinnelse kan fremdeles ses på mange stedsnavn, bl.a. Lübeck, Eutin, Preetz og Ratzeburg.
Religion
Schleswig-Holstein er i likhet med de skandinaviske land overveiende protestantisk. I 2000 tilhørte 63,8 % av befolkningen den evangelisk-lutherske kirke, mens 6,1 % var katolikker. Frikirkene har rundt 15 000 medlemmer, den danske kirken har rundt 6 800 medlemmer, 15 000 mennesker er muslimer og 1 800 jøder.
Valget i 2009
Etter valget til delstatsparlamentet, Schleswig-Holsteins landdag 27. oktober 2009, besto regjeringen av medlemmer fra CDU og FDP, ledet av ministerpresident Peter Harry Carstensen. Koalisjonen hadde én representant mer i parlamentet enn de øvrige partiene. Opposisjonen var ledet av Ralf Stegner fra SPD.
Valget i 2012
Torsten Albig var førstekandidat for SPD i delstatsvalget 6. mai 2012 og partiet oppnådde 30,2 % av stemmene. Dette var mindre enn CDU som fikk 30,8 %. FDP som regjerte sammen med CDU, falt imidlertid i oppslutning fra 14,9 til 8,2 % og dermed mistet regjeringen sitt flertall. Som følge av Piratpartiets inntog kunne det heller ikke bli noen koalisjon mellom SPD og de Grønne. Sammen med SSW kunne imidlertid SPD og de Grønne danne et flertall med 35 av 69 stemmer. Albig ble deretter valgt til ministerpresident, forøvrig med et flertall på 37 stemmer og dermed med to stemmer også fra opposisjonen.
Valget i 2017
Ved delstatsvalget i 2017 ble CDU landdagens største parti med 32 % av stemmene, en fremgang på 1,8 %. SPD fikk 27,1 % av stemmene, som var en relativt stor tilbakegang sammenholdt med valgresultatet i 2012, da partiet fikk 30,4 %. AfD kom inn i landdagen for første gang. Piratpartiet kom under sperregrensen og gikk ut av parlamentet.
Administrativ inndeling
Schleswig-Holstein er inndelt i elleve landkretser (Landkreise) som igjen er delt i 119 amt og 1 130 kommuner (Gemeinde). De fire største byene er egne administrative enheter – såkalte kretsfrie byer (Kreisfreie Städte).
Kretser
(Administrasjonssentrum i parentes)
(med Helgoland)
Historie
Fra bronsealderen til vikingtiden utviklet det seg i dagens Schleswig-Holstein fire språk- og folkegrupper: Nordgermanske dansker (i Slesvig eller Sønderjylland), friser (i Nordfrisland), vestgermanske sakser (i Holstein) og slaviske obodriter (i Østholstein). Mellom år 768 og 811 kom det stadig til konfrontasjoner mellom den kristne keiser Karl den store og de hedenske nordgermanerne (skandinavene). Da Karl den store erobret hele Gamle Sachsen rundt år 800, garanterte han området nord for Eider til danene gjennom traktaten i Heiligen av 811 med Hemming av Danmark og i tidlig middelalder ble Holstein delt i grevskapene Stormarn, Holstein og Ditmarsken. Grensen mistet senere sin praktiske betydning, men eksisterte juridisk frem til Det tysk-romerske rikes oppløsning i 1806.
Som den første danske anla Knut Lavard den europeiske føydaltittelen hertug. Han hadde vokst opp hos Lothar III av Sachsen og blitt påvirket av det tyske. Av Lothar fikk han Henriks holsteinsk rike i len, noe som gjorde situasjonen uoversiktlig da Danmarks grensevokter mot syd også ble Tysklands forpost mot nord.
Denne personalunionen med Danmark varte til 1864, da hertugdømmene ble erobret av Preussen og Østerrike under andre slesvigske krig, og to år senere innlemmet i Preussen som Provinsen Schleswig-Holstein. Etter Tysklands nederlag under første verdenskrig, arrangerte de allierte en folkeavstemning i det nordlige og det sentrale Schleswig. I Nord-Schleswig ble det avholdt en folkeavstemning den 10. februar 1920 og 75 % av befolkningen stemte til fordel for gjenforening med Danmark og 25 % stemte for gjenforening med Tyskland. Sentralt i Schleswig ble det avholdt en folkeavstemning den 14. mars 1920, men her var resultatene motsatt, 80 % stemte for gjenforening med Tyskland, men bare 20 % stemte for Danmark. Det ble ikke avholdt noen folkeavstemning i det sørlige Schleswig, selv om dette var planlagt. Etter folkeavstemmningen i 1920 kom den nordlige delen av Schleswig (Nordslesvig og Sønderjylland) tilbake under dansk styre.
Økonomi
Kilde: Tyske Statistikkbyrå, www.destatis.de.
Flagg
Flagget er en trikolor. Den øverste stripe er blå, den midterste hvit og den nederste rød. Farvene stammer fra våpenet. Flagget ble første gang brukt i 1840 da det i hertugdømmene var forsøk på å rive seg løs fra den danske kongens herredømme. Etter gjenopprettelsen av Schleswig-Holstein som stat ble flagget innført i 1949.
Våpen
Schleswig-Holsteins våpen viser i venstre felt to blå brølende løver over hverandre stående vendt mot høyre på gyllen bakgrunn, og i høyre felt et sølv nesleblad på rød bakgrunn. Løvevåpenet er Schleswigs våpen, neslevåpenet Holsteins. I Schleswigs «normale» våpen er løvene egentlig vendt mot venstre, men av «heraldisk courtoise» (høflighet) er løvene som følge av en forordning fra Otto von Bismarck i 1880-årene vendt mot det andre våpenet.
Hymne
Schleswig-Holsteins nasjonalsang heter offisielt «Wanke nicht mein Vaterland», men omtales i alminnelighet som «Schleswig-Holstein meerumschlungen». Teksten er forfattet av Matthäus Friedrich Chemnitz og melodien komponert av Carl Gottlieb Bellmann.
Karl-Bonhoeffer-Nervenklinik stasjon
Karl-Bonhoeffer-Nervenklinik stasjon er en jernbanestasjon som ligger i bydelen Wittenau i Berlin. Den blir betjent av S- og U-bane.
Opprinnelig hette stasjonen Wittenau (Kremmener Bahn), i 1995 fikk den navnet Karl-Bonhoeffer-Klinik.
Erland von Hofsten
Erland von Hofsten (født 13. desember 1816 i Närke, død 24. april 1867 i Södermanland) var en svensk godseier, disponent og politiker.
von Hofsten var medlem av riksdagene i 1850–1851, 1853–1854, 1859–1860, 1862–1863 og 1865–1866.
Stephanidae
Stephanidae er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en familie i ordenen vepser. Det er kjent rundt 300 arter fordelt på 9 slekter. Denne familien mangler i Norge. Den systematiske plasseringen av familien er usikker, den blir ofte regnet som den mest primitive gruppen av stilkvepsene (Apocrita).
Utseende
Små til store (de minste er 3 mm, de største hunnene blir opptil 10 cm inkludert eggleggingsrøret), slanke snylteveps. De ligner overflatisk på familien Gasteruptiidae men de kan kjennes på at de har noen karakteristiske "tenner" oppe på hodet, og på bakbeinas form. Kroppen er langstrakt, vanligvis mørkfarget og glinsende. Hodet er rundt, antennene trådformede. Rundt de tre punktøynene oppe på hodet sitter det ca. fem "tenner", dette er et godt kjennetegn for familien. Hodet sitter på en lang, tynn "hals". Bakkroppen er mer eller mindre kølleformet, vingene velutviklede. Hunnen har et langt eggleggingsrør. Bakbeina er karakteristiske. Hoftene (coxae) er uvanlig lange og peker skrått bakover, lårene (femorae) er sterkt oppsvulmede, leggene (tibiae) middels tykke, føttene (tarser) derimot ganske tynne.
Levevis
De er parasitoider, som utvikler seg på ulike insekter og til slutt dreper disse før de forpupper seg. Stephanidene snylter på vedborende larver. Den eneste arten der biologien er godt kjent, parasiterer en bartreveps (Siricidae), men man antar at de fleste artene snylter på vedborende billelarver. De fleste artene lever i tropiske skoger, men de finnes også i halvørken og ørkenaktige områder.
Pabillonis
Pabillonis (sardisk: Pabillònis) er en italiensk kommune i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinia. Den har 2 781 innbyggere og ligger rundt 42 meter over havet.
Andreas Kirkerup
Andreas Johannes Kirkerup (født 9. juni 1749 i København, død 22. oktober 1810 samme sted ) var en dansk klassisistisk arkitekt, hoffbyggmester og brannmajor. Han gikk først i tømmerlære hos Johan Boye Junge og deretter på Kunstakademiet under C.F. Harsdorff.
Han er særlig kjent for å ha tegnet flere store herregårder, i tillegg til at han spilte en vesentlig rolle i gjenoppbyggingen av København etter bybrannen i 1795 sammen med blant andre Andreas Hallander og Johan Martin Quist.
Kirkerup var arkitekt for Ingeniørkorpset og ble utnevnt til hofftømrermester i 1775 og hoffarkitekt i 1791. Han var en av Harsdorffs dyktige elever, men led samtidig også i en viss grad under at de fleste oppgaver gikk til læremesteren og ikke til ham selv. Samtidig spente Kirkerups innsats vidt – fra herregårder og lystanlegg til borgerhus og offentlige militærbygninger. Liselund og Næsseslottet er to verk av Kirkerup, og som sammen med Det kinesiske lysthus i Frederiksberg Have er blant hans mest kjente bygninger. Stort sett alle Kirkerups verk som fremdeles eksisterer har blitt fredet.
Parallelt med utdannelsen på Akademiet ble han i 1772 sprøytemester i brannkorpset og steg i gradene inntil han i 1801 ble 1. meddirektør og i 1803 brannmajor. I egenskap av brannmajor ledet han slukkingen under Københavns bombardement i 1807, hvor han kom alvorlig til skade og døde tre år senere av skadene han hadde pådratt seg. I 1808 ble han ridder av Dannebrogordenen.
Sirdal
Sirdal er en innlandskommune som utgjør den nordvestlige delen av Agder fylke. Sirdal er i utstrekning fylkets største kommune. Den grenser i vest til Lund, Bjerkreim, Gjesdal, Eigersund og Sandnes i Rogaland fylke, i nord til Bykle, i øst til Valle, Bygland og Kvinesdal og i sør til Flekkefjord.
Kommunesenteret, Tonstad, ved Sirdalsvatnets nordende, ligger 50 moh., mens Urddalsknuten, kommunens høyeste fjell, er 1434 moh.
Natur og geografi
Den vestlige delen av Agder tilhører det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedeforldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Et underlag av 1 600 - 1 450 millioner år gammel skifer, kvartsitt, marmor og amfibolitt med noe hornblendegneis, og ovenpå dette sure overflatestrukturer av både granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250 - 1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550 - 1 480 millioner år gammelt). De yngste svekonorvegiske dannelsene bevitnes av større formasjoner av granitt. I kommunen er det 1 050 millioner år gammel granittisk øyegneis som dominerer de øverste strukturene. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går både i sørvest-nordøst retning, og i sør-nord retning.
Kommunen er en del av det svekonorvegiske grunnfjellsskjold. For ca 600 millioner år siden sank grunnfjellet i havet og ble gjennom millioner av år dekket av noen tusen meter tykke sedimenter hvor det nederst ble dannet fyllitt. Under den kaledonske fjellkjedefolding 200 millioner år senere ble dette sedimentære dekket hevet opp, og noen steder førte fjellfoldingen til at eldre gneis ble lagt som en kapp over de nå hevede sedimentmassene. I kvartær-tiden ble sediment- og fyllitt-dekket slitt bort, og man finner i dag bare de nederste (eldste) lagene av dette fyllitt-dekket nord og vest for Blåsjø, og på enkelte topper helt nord i kommunen.
Siste istid avsatte både bunnmorener og eskere i Setesdalsheiene. Mange steder er fjellet svært blankskurt, med noe flyttblokker og beskjedent jord-dekke med en sparsom vegetasjon. Den sure grunnfjellsbunnen gir mest grobunn for hardføre arter av gress og lyng i nord, og mye furu opp il tregrensen på drøye 900 moh.
Dyrelivet omfatter blant annet elg, rådyr, rødrev, hare, lemen, fjellrype, villrein og gaupe. Sur nedbør har også redusert mange ørret-stammer i området. De kalkrike fyllitt-områdene i nord og vest har noe ørret, mens bekkerøye er satt ut i de surere vannene som dominerer kommunen.
Yves Chauvin
Han mottok Nobelprisen i kjemi i 2005 sammen med Robert H. Grubbs og Richard Schrock, for utviklingen av metatese-metoden innen organisk syntese.
Sirdal
Samfunn og næringsliv
Sirdal kommune er en kraftkommune med god økonomi. 45 % av kommunens sysselsatte arbeider innen offentlig forvaltning. Ellers representerer Sira-Kvina Kraftselskap og turisme mange arbeidsplasser i kommunen. Mange populære turområder og hyttefelt brukes av folk fra Rogaland, som har to alternative adkomstveier over Gyadalen eller Hunnedalsveien. Der er godt med fisk i en del av vannene, og reinsdyr og elg har sine trekk i området.
Yves Chauvin
Bakgrunn
Yves Chauvin bler født i Belgia av franske foreldre, begge fra veletablerte familier i Beaumont-la-Ronce, en landsby i Tours-regionen, hvor Yves Chauvin tilbrakte sine barndomsferier med sine søskenbarn i besteforeldrenes hus. Faren arbeidet som elektrisk ingeniør.
Sirdal
Samfunn og næringsliv
Sirdal er Norges sørligste høyfjellsområde og har god kommunikasjon med Kristiansand i sørøst, Sandnes og Stavanger i vest og Setesdal i øst. Fjellveien fra Brokke i Setesdal til Suleskard er sommeråpen fra slutten av mai til 1. november. En annen turistvennlig vei er fra Ådneram til Lysebotn innerst i Lysefjorden. De som vil drive basehopping i Kjerag bruker denne veien til og fra, men må gå noen kilometer for å komme dit.
Yves Chauvin
Bakgrunn
Han fullførte sine studier ved École Supérieure de Chimie Industrielle de Lyon (sebnere kalt CPE Lyon) og ble uteksaminert derfra i 1954.
Sirdal
Samfunn og næringsliv
Sirdal kan skilte med idrettsgymnas, med vekt på skiidrett. Der er nylig åpnet golfbane, som hevdes å være en av de høyest beliggende i Europa. Sirdalsheiene er foruten å være nedslagsfelt for vann til Sira-Kvina også et godt sauebeite. Årlig sendes noen tusen dyr på beite. Disse sankes og sorteres den første helgen i september. Å se så mange sauer på en gang er blitt en attraksjon i seg selv. Måten denne sauesankingen blir utført på, blir kritisert av Dyrebeskyttelsen og NOAH - for dyrs rettigheter.
Yves Chauvin
Karriere
Han tilbrakte nesten hele sitt vitenskapelige liv ved Institut Français du Pétrole (IFP) i Rueil-Malmaison nær Paris. Han trakk seg tilbake derfra på midten av 1990-tallet skjønt var så i mange år Directeur de recherche honoraire (æresforskningsdirektør).
Sirdal
Historikk
Fra 1837 tilhørte Sirdal Bakke formannskapsdistrikt. I 1849 ble dalen skilt ut fra Bakke, og Sirdal kommune etablert for første gang.
Yves Chauvin
Karriere
Han var medlem av Académie des sciences fra 1996.
Sirdal
Historikk
I 1905 ble kommunen delt i Tonstad og Øvre Sirdal kommuner.
Yves Chauvin
Karriere
Lite er kjent om Chauvins liv, vitenskapsmannen levde et tilbaketrukket liv i Tours. Han var gift, kona døde i 2004. Chauvin døde 28. januar 2015 i Tours i en alder av 84 år.
Sirdal
Historikk
I 1960 ble de to kommunene igjen slått sammen til Sirdal kommune. Kommunen ble da også tillagt bygda Haughom fra Bakke kommune.
Yves Chauvin
Forskning
I desember 2005 delte Chauvin Nobelprisen i kjemi med Schrock og Grubbs for disse funnene.
I en første uttalelse beskrev Chauvin tildelingen av Nobelprisen til ham som «ekstremt pinlig» og kunngjorde at han ikke ville delta på prisutdelingen den 10. desember 2005 i Stockholm. Han deltok imidlertid likevel på seremonien, og holdt tidligere sin Nobelforelesning den 8. desember 2005 ved Stockholms universitet.
Agnostisisme
Uttrykkene agnostisisme og agnostiker ble først tatt i bruk av Thomas Huxley i 1869, og brukes til å beskrive de som ikke er overbevist om guddommenes eksistens.
Graham Turner
Graham John Turner (født 5. oktober 1947 i Ellesmere Port) er en tidligere engelsk fotballspiller og manager. Han var manager i Shrewsbury Town fra 2010 til 2014, etter han solgte sine eierinteresser i Hereford United i 2010.
Agnostisisme
Agnostisismens forhold til religion
Agnostisisme, og dens motsetning gnostisisme, er betegnelser som omhandler grad av oppfattet kunnskap. I sammenheng med livssyn vil agnostisisme ofte bli brukt synonymt med såkalt svak ateisme, men de to begrepene beskriver egentlig to forskjellige spektrum. Agnostisisme og gnostisisme er endepunkt i en skala over hvorvidt man hevder å ha kunnskap om Guds eksistens. Ateisme og teisme er derimot begrep som beskriver en tro eller mangel på tro på én eller flere guder.
Graham Turner
Spillerkarriere
Turner begynte sin fotballkarriere hos Wrexham, før han gikk til rivalen Chester City januar 1968, i bytte mot Ian Moir. Etter fem år og 218 kamper, ble han kjøpt av Shrewsbury Town for £30,000. Han gikk fra å spille midtbane i sine to første klubber byttet han til forsvarsspiller. Han spilte over 350 kamper Salopians. I løpet av 1970-tallet, spilte han flere ganger mot Hereford United, klubben han senere kjøpte.
Agnostisisme
Agnostisismens forhold til religion
Agnostisisme og gnostisisme kan derfor kombineres både med ateisme og teisme. Forenklet kan dette beskrives som følger:
Graham Turner
Managerkarriere
Graham Turner ble spillende manager for Shrewsbury Town i 1978-79 sesongen, og vant samme sesong 3. divisjonen. Shrewsbury Town spilte 10 sesonger i 2. divisjonen og Turner førte klubben til to kvartfinaler i FA-cupen. Han avsluttet sin spillerkarriere i 1983 og forlot Shrewsbury til fordel for Aston Villa sommeren 1984. Hans tid i Aston Villa ble ikke fullt så vellykket og han fikk sparken 17. september 1986, litt over to år etter han ble ansatt.
Agnostisisme
Agnostisismens forhold til religion
Det vil finnes naturligvis flere nyanser enn det som er beskrevet over. Kort oppsummert beskriver ateisme/teisme hva man tror eller ikke tror, mens agnostisisme/gnostisisme beskriver hvor sikker man er i troen.
Sirdal
Kulderekord
Sirdal (Tjørhom) innehar kulderekorden for tidligere Vest-Agder fylke på -33,0 grader, satt den 8. januar 1982.
Oleksandr Didukh
Oleksandr Didukh (født 12. februar 1982) er en ukrainsk bordtennisspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde.
Sirdal
Kommunevåpen
I tidligere tider var rypefangst en svært viktig næringskilde i Sirdal. Kommunevåpenet gjenspeiler dette. Stein Davidsen fikk oppgaven til å utforme skissen til kommunevåpenet. Våpenet er grønt med tre oppflyvende sølvryper. Våpenet ble vedtatt av Sirdal kommunestyre i 1984 og ved kongelig resolusjon i 1986. Sirdal kommunes flagg er i grønt med tre oppflyvende hvite ryper.
Agnostisisme
Agnostisismens forhold til religion
I nyere epistemologisk diskusjon er også to alternative standpunkter dukket opp: ignostisismen og apateismen. Mens ateismen argumenterer ut fra at ordet «Gud» representerer et meningsfylt begrep med et konsistent innhold, vil de to siste se det som meningsløst eller uinteressant. For å følge opp forenklingene ovenfor kan en si det slik:
Graham Turner
Hereford United
Graham Turner tok over som manager hos 3.-divisjonsklubben Hereford United før sesongen 1994-95. Hans første sesong ble en suksess, ved å nå 3. runde i FA-Cupen og playoffplass i ligaen. Klubben var i økonomisk krise før Turner tok over og det var umulig for ham å beholde en rekke nøkkelspillere sesongen etter. Den 3. mai 1997 rykket Hereford United ned til Conference League etter å ha spilt 1–1 mot Brighton i en avgjørende kamp. Etter å ha rykket ned ønsket Turner å gå av som manager for Hereford United, med den ble avvist. I første sesong nådde han en 6.-plass og når styreleder Peter Hill gikk av, kjøpte Graham Turner majoriteten av aksjene i klubben sammen med Joan Fennessy for å redd klubben fra konkurs.
Med røde tall i kontoen måtte han holde ut flere sesonger i Conference League uten store sportslige resultater og han måtte selge flere nøkkelspillere for å holde klubben flytende. Den økonomiske situasjonen ble kritisk tidlig i 200/02 sesongen. Turner ga mer førstelagsansvar over på spillende trener Phil Robinson, mens han selv konsentrerte seg om å berge klubbens økonomi. Når klubben endte som nummer 17 den sesongen, kunne se som om at nok var nok og Turner leverte inn sin avskjedssøknad til klubbens styre. Men etter flere diskusjoner, bestemte Turner seg for å fortsette.
Ting begynte å snu til det bedre før 2002/03-sesongen og Turner brukte anledningen til å bygge opp en ny spillerstall, der han beholdt bare seks spillere fra forrige sesong. Laget ble bygd opp med gratis overganger, og utviklet seg til å bli en av de beste lagene i Conference League, som avsluttet 2003/04-sesongen med en god andreplass. Men Hereford tapte playoffsemifinalen mot Aldershot Town. Hereford United fikk enda en andreplass sesongen etter og slo Halifax Town i playoffinalen i 2006 og sikret opprykk til League Two. Etter kampen uttrykte Turner stor lettelse etter mange tunge sesonger i Conference League. Hereford overlevde sin første sesong i ligasystemet på 10 år og endte på en 16.-plass. I 2007/08-sesongen utnyttet Turner lånesystemet, uten å betale for noen spillere. Hereford endte opp blant topp fem og rykket opp til 3. nivå i ligasystemet for første gang på 30 år.
Turner brukte også lånesystemet i League One sesongen 2008/09, og kjøpte kun en spiller for en ukjent sum. Denne taktikken ble ikke like vellykket i 2008/09 sesongen og Hereford slet i League One og 18. april rykket klubben ned. Turner annonserte at han gikk av som manager, samtidig som han beklaget for klubbens dårlige prestasjonen den sesongen. Den 24. april, som styreleder ansatte han John Trewick som sin etterfølger. Turner tok igjen over som manager, etter at Trewick fikk sparken
Graham Turner fortsatte som styreleder, sportsdirektør og aksjemajoriteten i klubben. Det siste tiåret stabiliserte klubbens økonomi, som har gått med overskudd de siste seks sesongene. I de 14 årene han har vært i klubben, har han kjøpt kun tre spillere: Neil Grayson (£20 000 i 1997), Ben Smith (£20 000 i 2007) og Matt Done (ukjent sum i 2008). Den 16. april annonserte han at styremedlem Joan Fennessy, skulle selge sine aksjer i klubben, og uttalte at klubben trenger nye impulser for å ta den fremover. Hans påfølgende avgjørelse om å returnere til Shrewsbury Town synes å ha påvirket hans beslutning.
Den 11. juni 2010 ble Graham Turner presentert som ny manager i Shrewsbury Town, og kommer tilbake 26 år etter han først forlot klubben.
Sangenvegen
Sangenvegen er en gate på Hamar. Gata er oppkalt etter eiendommen Sangen (Høyensalgata 74), som i dag er sjukehjem. Gata leder til sjukehjemmet fra Torggata.
Sangenvegen het før 9. april 1876 Aftensanggaten, senere Sangengate.
Lokalhistorikeren Eyvind Lillevold bodde i Sangenvegen 43 i 1964.
Nummer 44, enebolig fra 1923, arkitekt Otto Valentin Juell.
Popsa
Popsa (originaltittel: Попса) er en russisk film fra 2005, regissert av Jelena Nikolajeva.
Handling
18 år gammel jente, kalt Slavka, blir født i en liten nordlig by. Flere år senere kommer hun til Moskva i håp om å bli en berømt sangerinne. Men det oppstår snart forskjellige komplikasjoner i planene hennes.
Süper Lig 2019–2020
Süper Lig 2019–2020 var den 62. sesongen av Süper Lig, den øverste divisjonen i tyrkisk fotball.
Dziesma
Dziesma, tidligere Eirodziesma, var et sang- og musikkprogram som ble arrangert mellom 2000 og 2014 med det formål å velge Latvias representant i Eurovision Song Contest. Programmet ble produsert og kringkastet av den latviske allmennkringkasteren LTV.