cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Marie Louis Duval
Bakgrunn
Joseph Duval hade skoletiden i La Roche-sur-Foron (Haute-Savoie) (Collège Sainte-Marie) og studerte ved det juridiske fakultet i Paris og ved presteseminaert i Annecy. Han tok juridiske doktorgrader ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma.
Prest
Han ble presteviet for bispedømmet Annecy den 7. juni 1952. Etter kapellanstid ved Saint-Maurice d’Annecy (1957–1958) ble han professor i kirkerettt (1958–1963) og i moralteologi (1963–1971) ved seminaret i Annecy. Fra 1971 til 1974 var han biskoppelig vikar.
Hjelpebiskop i Rennes
Den 14. mai 1974 utnevnte pave Paul VI ham til titulærbiskop av Cannae og hjelpebiskop i erkebispedømmet Rennes. Han ble bispeviet den 1. august samme år av erkebiskopen av Rennes, kardinal Paul Gouyon (1910–2000); medkonsekratorer var Jean-Baptiste Sauvage (1908–1991), biskop av Annecy, og Raymond Joseph Louis Bouchex, hjelpebiskop i Aix.
Erkebiskop av Rennes
I 1978 ble han utnevnt til koadjutor-erkebiskop av Rouen. Pave Johannes Paul II utnevnte ham i 1981 til erkebiskop av Rouen. Joseph Duval var president for Den biskoppelige kommisjon for de kristnes enhetn (1984–1987), visepresident (1987–1990) og president for Den franske bispekonferanse (1990–1996). I Duvals tid som president falt biskop Jacques Gaillots avsettelse som biskop av Evreux. Erkebiskop Duval hadde uten fremgang oppfordret Roma til ikke å frata Gaillot embedet.
Pave Johannes Paul II innvilget 16. oktober 2003 Duvals aldersbetingede avskjedssøknad som ekebiskop av Rouen. Frem til 18. november 2003 var han apostolisk administrator av erkebispedømmet.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
New England Patriots Cheerleaders
New England Patriots Cheerleaders er det offisielle cheerleadinglaget for NFLs New England Patriots. Gruppen ble stiftet i 1977. Cheerleaderne fremfører ofte sammen med Patriots' maskot Pat Patriot både på banen og oversjøs, og har også en organisasjon for jenter mellom 7 og 17 år, Junior Patriots Cheerleaders, med en medlemskontigent på $425 per deltager. Laget gir ut en årlig badedraktskalender. Audition for laget finner sted i Gillette Stadium. I 2008 reiste laget til Kina for å trene kinesiske dansere i forkant av Sommer-OL 2008.
Jaroslav Bába
Jaroslav Bába (født 2. september 1984 i Karviná) er en tsjekkisk høydehopper.
ZFS
ZFS er et filsystem som er utviklet av Sun Microsystems for operativsystemet Solaris. ZFS er utgitt under en åpen kildekodelisens. Det var lenge spekulert i om Apples operativsystem Mac OS X versjon 10.5 «Leopard» ville kunne benytte ZFS. Apple besluttet til slutt å ikke ha ZFS som valgmulighet for skriving, selv etter å ha hatt det med på utviklerstadiet. Likevel kan Mac OS X versjon 10.5 Leopard lese ZFS.
Jaroslav Bába
Karriere
Bába deltok ved Ungdoms-VM i friidrett 2001, der han kom på 10.-plass med 2,05 meter. Som junior kom han på 9.-plass ved junior-VM i friidrett 2002 på Jamaica.
Bába ble nummer ni i innendørs-VM 2003 etter å ha hoppet 2,25. Han oppnådde samme høyde i utendørs-VM samme år i Paris, og ble nummer elleve der. Ved junior-EM i friidrett 2003 kom han på 1.-plass, med 2,28 meter. Den første store meritten som senior var bronsemedaljen i innendørs-VM 2004. Bába satte ny personlig rekord under OL 2004 i Athen, han gikk over 2,34 og tok bronse, slått av Stefan Holm og Matt Hemingway. Ved IAAF World Athletics Final i 2004 kom han på 7.-plass.
Ved EM i friidrett innendørs 2005 i Madrid kom han på 5.-plass med 2,30 meter. Senere i 2005 forbedret han sin personlige rekord da han hoppet 2,36 under et stevne i Roma 8. juli. Dette året ble han nummer fem i VM i Helsingfors. Han fikk en ny internasjonal gullmedalje ved U23-EM i friidrett 2005 i Erfurt i Tyskland, der han hoppet 2,29 meter. Dette året kom han på 7.-plass ved IAAF World Athletics Final i Monte Carlo.
Ved EM i friidrett innendørs 2009 i Torino ble han slått ut i kvalifiseringsrunden, der han kom på delt 20.-plass med 2,17 meter. Bedre gikk det ved VM i friidrett 2009 der han hoppet 2,23 i finalen, og endte på 5.-plass. Hviterussiske Jaroslav Rybakov vant dette mesterskapet, med 2,32 meter. Han vant to stevner i Super Grand Prix i 2009; i London og Lausanne. Også ved VM i friidrett innendørs 2010 ble han slått ut i kvalifiseringen, og fikk ikke hoppe i finaleomgangen, mens ved EM i friidrett 2010 i Barcelona kvalifiserte han seg til finalen, der han hoppet 2,26 meter, og endte på 5.-plass.
I 2011 fikk han to internasjonale medaljer. I mars deltok han ved EM i friidrett innendørs 2011 i Paris. I kvalifiseringen var han én av de som hadde det høyeste hoppet (2,27), mens i finalen måtte han se seg slått av russiske Ivan Ukhov. Ukhov hoppet 2,38, mens Bába greide 2,34. I juni fikk han også bronse ved Lag-EM i friidrett 2011 i Stockholm, med 2,28 som høyeste hopp. Ved VM i friidrett 2011 i Daegu i Sør-Korea endte han på 4.-plass, med samme høyde som Trevor Barry som kom på 3.-plass. Ved Diamond League 2011 vant han ett stevne; i Paris.
I mars 2012 deltok han ved VM i friidrett innendørs 2012, men ble slått ut i kvalifiseringsrunden. Han hoppet 2,22, og kom på 13.-plass i kvalifiseringen. Ved EM i friidrett 2012 i Helsingfors nådde han finalen, der han endte på 8.-plass med 2,24 meter. Også ved sommer-OL 2012 ble han slått ut i kvalifiseringsrunden.
Ved EM i friidrett innendørs 2013 fikk han bronse, med høyden 2,31, bak hhv. Sergej Mudrov og Aleksej Dmitrik.
Sarah Hargreaves
Sarah Hargreaves (født 17. mai 1989) er en britisk håndballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på sisteplass med det britiske landslaget.
Skylddaler
Skylddaler var en betegnelse på matrikkelskyld som ble innført ved matrikkelrevisjonen i 1838.
Skylddaleren ble innført som erstatning for huder og kalveskinn som matrikkelskyld. 1 hud tilsvarte ca. 4 skylddaler.
Skylddaleren ble avløst av skyldmark ved matrikkelrevisjonen i 1886. I gjennomsnitt ble 1 skylddaler da satt lik ca. 2 skyldmark.
German Titov (ishockeyspiller)
German Mikhajlovitsj Titov (russisk ); født 16. oktober 1965 i Moskva) er en pensjonert russisk/sovjetisk ishockeyspiller som spilte aktivt fra 1982 til 2005. Han spilte totalt 624 NHL-kamper for klubbene Calgary Flames, Pittsburgh Penguins, Edmonton Oilers og Mighty Ducks of Anaheim. Internasjonalt ble han verdensmester med Russland i 1993 og olympisk sølvmedaljevinner i 1998. Han bor pr. i dag i Calgary.
Terezópolis de Goiás
Terezópolis de Goiás er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Jin Shu
Jin Shu (kinesisk: 晋书, pinyin: Jìn Shū, «Jinboken») er et kinesisk historisk verk på 130 bind som beskriver Jin-dynastiet (265–420) og Sekstenkongerikene (304-439). Det tar fatt der Chen Shous Sanguo Zhi slutter.
Verket ble til relativt lang tid etter Jin-dynastiets tid var omme. Det ble sammenstilt av historikeren Fang Xuanling (579–648), som var statsminister på sin tid. Enkelte kapitler ble forfattet av keiser Tang Taizong. Boken var ferdig i år 648.
Trindade
Trindade kan vise til:
Trindade (Goiás)
Trindade er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Fagernesterminalen
Fagernesterminalen er en kombiterminal som ligger i Narvik kommune i Nordland. Den er Ofotbanens vestlige endepunkt, og ligger rundt 3 km sør for Narvik stasjon. Terminalen er tilknyttet veinettet via Skarvenesveien, en arm av. Havneterminalen Fagernes dypvannskai ligger rett nord for terminalen.
Rutilgruva
Rutilgruva (1901–1957) er den største gruva i Kragerø-området. Fra denne gruva ble det utvunnet rutil. I begynnelsen av driften var rutilgruva på Sjåen verdens største. Hvert år ble det tatt ut 1 000 tonn rutilmalm som ble sendt til vaskeriet ved Tvedestrand. Steinen som ble utvunnet, ble sendt ned til båtene ved vannet ved hjelp av taubane. Det var båtene Hermanda, Tyssfjord, Pilen og Finch. Den sistnevnte var av jern og var bygd i Nederland, båten var på ca. 180-200 tonn.
Wu Penggen
Wu Penggen (født 7. mai 1982) er en kinesisk profesjonell sandvolleyballspiller som representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, hvor han tapte i åttendedelsfinalen.
Xscape
Xscape er det andre posthume albumet til Michael Jackson som ble gitt ut i 2014.
Rutilgruva
Man finner fortsatt rester av gruvedriften i form av skinner, diverse metallgjenstander og kabler fra taubanen som gikk ned til Matholmen. I tillegg ser man også store mengder stein eller slagg, liggende i åssiden.
Xscape
Vinyl
Side 1:
Side 2:
Argenteuil
Argenteuil er en kommune i de nordvestlige forstedene til Paris i Frankrike. Den ligger rundt 12 kilometer fra sentrum av Paris. Argenteuil er et subprefektur i departementet Val-d'Oise, og sentrum for arrondissementet Argenteuil. Argenteuil er den nest mest folkerike kommunen i Paris' forsteder (etter Boulogne-Billancourt) og den mest folkerike i departementet Val-d'Oise, selv om hovedbyen i departementet er Pontoise.
Navnet
Navnet Argenteuil blir første gang nevnt i et kongelig charter fra 697 som Argentoialum, fra en latinsk/gallisk rot argento som betyr «sølv», «sølvaktig» eller «skinnende», kanskje med henvisning til den glitrende overflaten på elva Seine, som Argenteuil ligger ved bredden av, og fra den keltiske endelsen -ialo som betyr «lysning, åpning i skogen» eller «sted med –».
Historie
Argenteuil ble grunnlagt som et kloster på 600-tallet. Klosteret ble ødelagt under den franske revolusjon.
Argenteuil var kjent for den hvite aspargesen og druene som ble dyrket der. Ordet Argenteuil er på menyer synonymt med hvit asparges. Stedet, som i dag en forstad til Paris, var tidligere kjent som et landlig tilfluktssted for parisere. Flere malere har gjort Argenteuil berømt, herunder Claude Monet, Jean-Étienne Delacroix, Auguste Renoir, Edouard Manet, Alfred Sisley og Georges Braque.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Argenteuil
Judo under Sommer-OL 1992 – 48 kg kvinner
48 kg for kvinner i judo under Sommer-OL 1992 i Barcelona ble arrangert i august 1992 på Palau Blaugrana.
Plommehodeparakitt
Plommehodeparakitt (Psittacula cyanocephala) tilhører slekten Psittacula.
Beskrivelse
Plommehodeparakitten er den minste arten i sin slekt, og har en gjennomsnittlig lengde på 33 cm. Stjerten utgjør så mye som 15-23 cm av denne lengden.
Fjærdrakten er hovedsakelig grønn, med turkist gjennkinn på enkelte steder av rygg, hale og vinger. En marineblå farge går fra overgumpen og utover, mens det ytterste partiet av halefjærene er hvite. Fra brystet og buken til undre stjertdekker har fjærene en gulgrønn farge. Dette gjelder også øvre del av framryggen.
Kjønnene har enkelte forskjeller som gjør det lett å skille dem fra hverandre. Hannen har en dyp rødlilla hodefarge, og et svart bånd rundt nakken, som forsåvid også er karakteristisk for alle hannkjønn i slekten Psittacula. Skulderfjærene er prydet med et lite parti med røde flekker. Nebbet har også en mer intens og fyldig orange farge, mens hunnens nebb, derimot er gulblekt. Begge kjønnene har svart skjegg over hake og strupeparti, hvit ring rundt øynene, og rødbleke tarser.
Hannen begynner ikke å få sin karakteristiske rødlilla farge før etter første fjærfelling. Deretter tar det enda 1-2 år for rødfargen å få sin naturlige intensitet. Hodet til hunnen har ikke den samme rødlilla fargen som hannen. Istedenfor er det en matt gråblå tone som står i stil med det gulbleke nebbet.
Normalvekten ligger på ca. 66-80 gram. Gjennomsnittlig levealder er 25 år.
Utbredelse
Ifølge Birdlife har de en utbredelse som strekker seg så mye som 1 000 000-10 000 000 km². Dette inkluderer Sri Lanka, vest Pakistan, Nepal, Sierra Leone og Rameswaram øyene. De har også et godt vingefeste i India. Men forekommer sjeldent i den nordøstlige delen av landet. IUCN nevner også Kina og Bangladesh.
Habitat
Plommehodeparakittene har et nokså varierende habitat. Men de foretrekker generelt terreng som ligger under 500 moh. Den hender iblant at noen blir observert 1 500 moh. Ellers trives fuglene på tørr savanne såvel som i fuktige jungelområder. De holder også til i utkanten av bebodde områder hvor det er åpen skog. Til tider kan de sverme i større flokker over fruktplantasjer og kornåkrer. Registreres sjeldenere i parker og byer.
Føde
Menyen deres består hovedsakelig av forskjellige frø, nøtter, blomster fra Butea og Bassia, nektar og korn som durra og mais. Fiken, aprikos, og rød pepper. Det er også kjent at de samler seg i Bandhavgrh National Park for å spise bambusfrø.
Hekking
Hekkingen foregår til forskjellige tidspunkt avhengig av den geografiske plasseringen. I India starter hekketiden i januar og varer frem til april, mens det på Sri Lanka begynner en måned senere. Det hender også at de hekker fra august til september i enkelte områder.
En av fordelene med deres sterke nebb kommer frem i hekkesesongen. Da biter de ut hulrom i trærne som skal kunne romme den nye familien. Vanligvis bruker de hull som allerede er bitt ut av andre fugler, eller drar tilbake til fjorårets redeplass hvis redet skulle vise seg å være ubebodd. Flere plommehodeparakitter kan ha rede i samme tre uten at dette byr på problemer. Men selv om plommehodeparakittene forekommer som en sosial art, kan hunnene bli aggressive. Dette går over så snart hekkesesongen er over.
Når redet er gjort klart, ruger hunnen på mellom 4-6 hvite egg. Størrelsen på eggene er på ca. 25x20 mm. Rugingen varer fra 19-24 dager. Etter at ungene har forlatt redet, tar det to uker før de er uavhengige av sine foreldre.
Monocentrum
Monocentrum er en slekt av løpebiller som lever mer eller mindre underjordiske.
Utseende
Middelsstore (ca. 15 millimeter), svært slanke, blanke, mørke løpebiller, kan ha grønnlig metallglans. Hodet er stort og bredt, pronotum rundet, dekkvingene ovale.
Levevis
Graveløperne er rovdyr som lever mer eller mindre underjordisk, der de graver ganger.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Benagaria
Benagaria er en landsby i Jharkhand i India, nær grensen til West Bengal. Området er i første rekke befolket av stammefolket santaler. I denne landsbyen var det nordmannen Lars Olsen Skrefsrud sammen med dansken Hans Peter Børresen etablerte Ebenezer, den første misjonsstasjonen for Santalmisjonen.
Like ved misjonsstasjonen i Benagaria ble det reist en kirke som kunne romme mer enn 2000 mennesker. Bygningsarkitekt var Hans Peter Børresen. Ebenezer kirke i Benagaria var motiv på et norsk frimerke som utkom i forbindelse med Santalmisjonens 100års-jubileum i 1967. Kirkebygget er fortsatt i bruk av NELC.
Eksterne lenker
Ebenezer kirke i Benagaria
Guyuan (Zhangjiakou)
Guyuan (kinesisk: 沽源县; pinyin: Gūyuán Xiàn) er et fylke i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det tilhører byprefekturet Zhangjiakou. I 1999 hadde det 228,444 innbyggere.
Kulturminner
Graven i Shuzhuanglou fra Yuandynastiets tid (Shuzhuanglou Yuan mu, 梳妆楼元墓), Jiulianchengfunnstedet (Jiuliancheng yizhi, 九连城城址) og Xiaohongchengfunnstedet (Xiaohongcheng yizhi, 小宏城遗址) står oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Yughisk
Yughisk (Yugisk) er et jenisejisk språk, nært beslektet med ketisk, som tidligere ble talt av Yugh-folket, en etnisk gruppe langs den sørlige delen av elven Jenisej i det sentrale Sibir. Det ble tidligere forvekslet som en dialekt av ketisk, som lenge ble ansett som et isolert språk. I 1991 ble språket talt av 2 eller 3 personer innenfor en etnisk gruppe på 19 mennesker, og språket er idag ansett som utryddet.
Falkensten naturreservat
Falkensten naturreservat er et naturreservat som omfatter den loddrette fjellveggen Veggefjell innenfor Falkenstenbukta og skogen nedenfor denne. Falkensten er et egenartet område. Her finnes det kystnær, varmekjær edelløvskog, med innslag av hule trær.
Skogen preges av stor frodighet og variasjon i type og alder. Naturreservatet er beskjedent i areal, men stort i høydespenn. Høyden over havet går fra 5 til rundt 110 meter. Like sør for reservatet ligger Falkenstendammen dyrefredningsområde.
Xue Chen
Xue Chen (født 18. februar 1989 i Fuzhou) er en kinesisk profesjonell sandvolleyballspiller som representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun tok bronse sammen med Zhang Xi.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble hun utslått i åttenedelsfinalen.
Nybro kommune
Nybro kommune er en kommune i Kalmar län i landskapet Småland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Nybro.
Tettsteder
Nybro kommune har åtte tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Buvika/Rødskjær naturreservat
Buvika er både «herberge» og «bensinstasjon» for fugler på trekk. På Rødskjær hekker måker og storskarv. Også steinkobbene trives i reservatet.
Hver vår og høst bruker titusener av fugler den eldgamle trekkruta langs Oslofjorden. Midt i trekkruta ligger Bastøya, med det næringsrike våtmarksområdet i Buvika. Trekkfuglene trenger mat og hvile. Det finner de i Buvika. I reservatet er det registrert flokker på over 400 svartender, 270 sjøorrer og rundt 2500 ærfugl. Dessuten er sommerbestanden av grågås økt kraftig de siste årene.
Rødskjær er et lavt skjær, preget av rullestein og grusstrender. Skjæret er en viktig hekkeplass for sjøfugler. I 1970-årene var det i hovedsak hettemåke som hekket her. Andre arter var fiskemåke, gråmåke og makrellterne. Senere har hettemåkene forsvunnet som hekkefugl, og stormåkene har overtatt. I 2004 ble det bekreftet at storskarv for første gang på over hundre år hekket i Vestfold. Det skjedde på Rødskjær. Allerede fire år senere kunne ornitologene telle over 200 storskarv på skjæret.
Grorud kapell
Grorud kapell er en langkirke på Grorud i Siljan kommune, Vestfold og Telemark fylke. Byggingen startet i 1942, og kirken ble viet 9. juli 1944. Kapellet var et av få kirkebygg i Norge som ble viet under andre verdenskrig.
Höga kusten
Höga kusten ble verdensarvområde i 2000, og området ble i 2006 utvidet til også omfatte det finske området Kvarkens skjærgård, nå under fellesnavnet Höga kusten/Kvarken. Dette doblet verdensarvområdets areal, og blir nå et ansvarsområde både for Sverige og Finland. Skjærgården har mer enn 5,600 øyer og landhevingen pågår fortsatt med en av de høyeste hastigheter i verden.
Otto von Bismarck
Otto Eduard Leopold von Bismarck (født 1. april 1815 i Schönhausen, død 30. juli 1898 i Friedrichsruh) var en tysk politiker som var kansler fra 1871 til 1890. Som ministerpresident i Kongeriket Preussen forente han Tyskland blant annet gjennom krigene mot Danmark 1864, Østerrike 1866 og Frankrike 1870/71. Han ble den første kansler i Det tyske keiserrike og ledet regjeringen fra 1871 til 1890.
Som en konservativ og aristokratisk politiker kjempet han imot fremveksten av sosialdemokratiet i 1880-årene, ved blant annet å innføre sosialistloven. Samtidig kom han arbeiderne i møte med omfattende sosiale reformer som la grunnlaget for den moderne velferdsstaten. Han var en forsiktig utenrikspolitiker som etter Tysklands samling arbeidet for å opprettholde fred på det europeiske kontinentet. Bismarck ble kjent som «jernkansleren».
Han var fyrste av Bismarck-Schönhausen og hertug av Lauenburg.
Bakgrunn og skolegang
Otto von Bismarck ble født på Schloss Schönhausen nær Elben ved Stendal i den daværende Provinsen Sachsen. Han ble født som det fjerde av seks barn etter rittmester Karl Wilhelm Ferdinand von Bismarck (1771–1845) og hans hustru Luise Wilhelmine, født Mencken (1789–1839). I tillegg til Otto overlevde hans eldre bror Bernhard (1810–1893) og hans yngre søster Malwine (1827–1908) de første barneårene.
I 1821 begynte han på Plamannschen Lehranstalt i Wilhelmstrasse i Berlin. Fra 1827 til 1830 gikk han på Friedrich-Wilhelm-Gymnasium i Berlin. I 1830 fullførte han gymnasiet på Gymnasium zum Grauen Kloster, også det i Berlin.
Etter gymnaset (abitur) immatrikulerte han seg ved Universität Göttingen som student i jus og statsvitenskap. Der gikk han også inn i studentforeningen Hannovera. Senere skrøt han over å ha deltatt i 28 mensurer og «alltid kommet godt fra det». I september 1833 gikk han over til universitetet i Berlin. Samme år ble han også dømt til et opphold i studentkasjotten (Karzer) for å ha vært tilstede ved en duell.
Avbrutt karrière som embetsmann
Etter den første juridisk statseksamen i Berlin i 1835 begynte han inn i lærestillingen som Regierungssreferendar i regjeringskontorene i Aachen. Han kjedet seg imidlertid, og dro på ulovlig ferie i månedsvis. Da han kom tilbake i Aachen ble han oppsagt. Bismarck fortsatt tiden som referendar i Potsdam.
Zhang Xi
Zhang Xi (født 19. april 1985) er en kinesisk profesjonell sandvolleyballspiller som representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun tok bronse.
Otto von Bismarck
Avbrutt karrière som embetsmann
I 1838 avbrøt han igjen sin juridiske lærestilling og meldte seg frivillig til militærtjeneste i ett år. Bismarcks mor døde 1. januar 1838. Samme år overtok han sammen med sin bror godsene i Kniephof, Külz og Jarchelin i Pommern.
Tidlig politisk karrière
Han ble i 1845 innvalgt som medlem av landdagen i Provinz Pommern. Det samme året døde hans far. Året etter overtok han etter sin far Schloss Schönhausen. Høsten ble han 1846 utnevnt som ansvarlig for dikene (Deichhauptmann) på Elbens høyre bredd i Jerichow.
I mai 1847 ble han valgt som medlem av landdagen i Preussen. Det gikk tydelig frem av Otto von Bismarcks taler at han stilte seg negativ til den borgerlige liberalismen. Det samme året giftet han seg med Johanna von Puttkamer, og sammen fikk de tre barn: Marie (1848–1926), Herbert (1849–1904) og Wilhelm (1852–1901).
Den tyske revolusjonen mislyktes i 1848. Bismarck deltok ved opprettelsen av en ny avis kalt Neue Preußische Zeitung. Avisen hadde jernkorset i sin logo, og gikk snart under navnet Kreuzzeitung (korsavisen). Han deltok i 1848 også i det såkalte Junkerparlamentet i Berlin, en samling av konservative grunneiere som gjorde felles sak i ønsket om å verne om eiendomsretten.
Bismarck ble i 1849 valgt inn i Preussisches Abgeordnetenhaus. Han representerte Preussen i forbundsdagen i Frankfurt am Main (som Geheimer Legationsrat). Hans fremste mål var å oppnå en likestilling mellom Preussen og Østerrike, innenfor rammen av Deutscher Bund (1815–1866).
Georg von Vincke og Otto von Bismarck gjennomførte i 1854 en pistolduell som endte uten spill av blod. Duellen hadde sitt utgangspunkt i en diskusjon om den tyske tollpolitikken.
Han var fra 1859 til 1862 sendemann (Gesandter) i St. Petersburg. I mars 1862 overtok han samme stilling i Paris og ble der til september samme år.
«Eisen und Blut» («jern og blod»)
I 1862 ble han av Vilhelm I utnevnt til midlertidig ministerpresident i Preussen, i påvente av en løsning av striden om hærreformen mellom konge og parlament. Tvisten var av forfatningsrettslig karakter, og dreide seg om maktfordelingen mellom monark og parlament.
I september 1862 forsøkte Bismarck å bevege parlamentet til et utenrikspolitisk samarbeid. Bismarck uttalte blant annet at de store spørsmål aldri var blitt avgjort gjennom majoritetsbeslutninger. Dette var en feilslutning som var trukket av politikerne i 1848 og 1849, mente han. Dette var perioden da Frankfurtparlamentet var i virksomhet. Tvert i mot ble slike beslutninger hevdet Bismarck, alltid gjennomført ved «jern og blod» («Eisen und Blut»). Uttalelsen bidro til at mistroen mot ham vokste blant parlamentets medlemmer.
Den 8. oktober 1862 ble Otto von Bismarck varig utnevnt som ministerpresident og utenriksminister i Preussen.
I 1863 inngikk Bismarck den såkalte Alvensleben-konvensjonen med Russland. Konvensjonen som var oppkalt etter den prøyssiske sjefsforhandler Gustav von Alvensleben, sikret prøyssisk nøytralitet i Russlands bekjempelse av oppstanden i Polen dette året. For Preussen betydde avtalen at Russland viste tilbakeholdenhet overfor Preussens handlinger i årene som fulgte.
Andre slesvigske krig 1864
Samlingen av Tyskland som til slutt førte til Det tyske keiserriket, knyttes gjerne opp mot de såkalte «samlingskrigene» (tysk: Einigungskriege). Det dreide seg om krigene mot Danmark 1864, Østerrike 1866 og Frankrike 1870/71.
Hertugdømmene Slesvig og Holstein sto i personalunion med Danmark. Både Slesvig og særlig Holstein hadde en betydelig tyskspråklig befolkning. Det var Bismarcks ambisjon å innlemme Slesvig og Holstein i Preussen. Da danskene vedtok novemberforfatningen i 1863, provoserte dette Berlin og Wien sterkt. Den andre slesvigske krig ble innledet 1. februar 1864 ved at tyskerne krysset elven Eider.
I august 1864 vedtok Preussen og Østerrike i Gastein en oppdeling av Slesvig-Holstein.
Otto von Bismark ble i september 1865 utnevnt som tysk greve.
Den fransk-tyske krig 1870/71
Leopold av Hohenzollern-Sigmaringen ga 2. juli 1870 avkall på tilbudet om å bli konge over Spania. Dette var i samsvar med Frankrikes ønsker, da de anså en slik spansk-tysk allianse som en trussel mot sitt hegemoni. Frankrike gikk ett skritt videre, og ville tilføye Preussen et diplomatisk nederlag. Franskmennene krevde at hohenzollerne også for all fremtid skulle gi avkall på den spanske tronen. Dette avslo den tyske kongen Vilhelm I overfor den franske ambassadøren. Bismarck omformulerte og skjerpet den tyske kongens svar i den såkalte Emsdepeschen, og sendte den til pressen. Frankrike tok svaret som en provokasjon, og besvarte det 19. juli 1870 med en krigserklæring. Den fransk-tyske krig var dermed igang.
Rikskansler
Etter opprettelsen av Det tyske keiserrike ble Bismarck opphøyet i den arvelige fyrstestand. Som anerkjennelse mottok han fra keiser Vilhelm I området Sachsenwald ved Friedrichsruh, i hertugdømmet Lauenburg. Hans politiske tittel i keiserriket ble kansler, men han beholdt også vervene som ministerpresident og utenriksminister i Preussen.
Det nye tyske keiserriket som oppstod etter den tysk-franske krigen i 1870-71 var en union av 25 tyske stater av ulik størrelse og med ulike regjeringsformer, og et administrativt territorium, det såkalte Reichsland som bestod av Alsace og Lorraine og ble styrt av en generalguvernør.
Utenrikspolitisk arbeidet han for å opprettholde fred med de europeiske stormaktene Frankrike, Østerrike og Russland. Han var redd for krig, siden Tyskland lå midt i Europa.
«Kulturkampf»
Flere europeiske stater kom mot slutten av 1800-tallet i konflikt med den katolske kirken, som de anså som en trussel mot statens autonomi. Bismarck ville skille kirke og stat, og anså Det katolske sentrumspartiet som representant for katolisismen i Tysklands politiske liv. Han inngikk allianse med statsledelsen i katolske land som Polen, Østerrike og Frankrike, og dessuten med likesinnede i Bayern, i kamp mot «riksfienden», den katolske kirke. I tillegg kom trolig at Bismarck vurderte Zentrum med sitt brede rekrutteringsgrunnlag, som en sterk motstander i Riksdagen.
Bismarcks strid med den katolske kirke besto av vedtakelsen av en rekke lover som begrenset kirkens makt i samfunnet. Videre ble landets ambassadør til Den hellige stol tilbakekalt. Striden ble i samtiden kalt «Kulturkampf» («kulturkamp»). Bismarcks kamp mot kirken styrket imidlertid den indre solidaritet blant katolikkene i landet, og identifikasjonen med paven. Ved valgene til Riksdagen i 1877 og i 1878 ble sentrumspartiet nest størst. Bismarck tapte kulturkampen, og i 1887 erklærte paven at striden mellom keiserriket og kirken var over. Bismarck hadde gått hardt ut i 1872 ved å erklære at noen «Kanossagang», ble ikke aktuelt. Etter at tapet var et faktum, ble det på folkemunne hevdet at «Bismarck hadde brent fingrene sine i vievannet».
Holly Lam-Moores
Holly Lam-Moores (født 12. september 1990) er en britisk håndballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på sisteplass med det britiske landslaget.
Otto von Bismarck
Sosialdemokratiet
Bismarck var velorientert om europeisk utenrikspolitikk, og sto blant annet for det såkalte Kissingen-diktatet fra 1877 som skapte ro på Balkan i mange år fremover.
Vilhelm II bestiger tronen
Vilhelm II som var sønnesønn av Vilhelm I, besteg tronen 15. juni 1888. Vilhelm II var i motsetning til sin bestefar ikke uten videre villig til å innordne seg viljen til rikskansler Bismarck.
Da Vilhelm II uten Bismarcks medvirkning begynte å legge planer for en egen sosialpolitikk og arbeidervern, samtidig som Bismarcks forslag om å videreføre sosialistloven ble nedstemt, gikk Bismarck av som handelsminister i januar 1890.
I riksdagsvalget 20. februar 1890 gjorde både Det katolske sentrumspartiet og SPD et godt valg, med henholdsvis 18,6 og 19,7 % av stemmene. Valgordningen gjorde at sentrumspartiet ble riksdagens største parti. Valget ga en riksdag som Bismarck i det hele tatt ikke kunne kontrollere. Bismarck innså at noe måtte gjøres, og var sikker på at dersom han skapte en stor konstitusjonell krise ville keiseren vende seg til ham, for bare Bismarck var brutal og handlekraftig og fantasifull nok til å skjære gjennom. Keiseren fikk nyss i disse planene.
Keiseren ville avholde en internasjonal arbeiderkonferanse. Bismarck prøvde å torpedere dette, og prøvde å overtale den franske regjeringen til ikke å delta. Bismarck forbød ministrene å ha kontakt med keiseren uten Bismarcks tillatelse, i tråd med en kabinettsordre fra 1852, siden han var redd for at de kunne prøve å komme frem til andre løsninger enn dem Bismarck ønsket. Keiseren klandret Bismarck for å sette opp barrierer mellom keiseren og ministrene, og for å diskutere arrangementer i Riksdagen med Sentrumspartiet uten keiserens viten. Han klandret også Bismarck for å ha latt være å informere ham om det vanskelige forholdet mellom Russland og Tyskland.
Dagen etter fikk Bismarck beskjed gjennom general von Hahnke, leder for det militære kabinettet, om at keiseren ventet at Bismarck umiddelbart gjorde det klart at ministrene kunne ha direkte kontakt med keiseren uten Bismarcks godkjennelse. Både lederen for generalstaben og det militære kabinettet ba keiseren om å avskjedige Bismarck. Bismarck ventet i fire dager før han søkte om avskjed.
Siste leveår
I 1891 ble Bismarck valgt inn i Riksdagen, i et suppleringsvalg. Bismarck ble valgt for Det nasjonalliberale parti, men møtte likevel aldri i Riksdagen. Han satte stor pris på den oppsikt som hans inntreden i parlamentet fikk.
Keiser Vilhelm II fjernet i 1892 alle Bismarcks muligheter til å holde kontakt med alle offisielle kontakter. Dette vakte stor offentlig bestyrtelse og det dannet seg snart en begynnende dyrkelse av Bismarck som «riksgrunnleggeren».
I 1895 hadde kritikken mot Bismarck økt i det politiske miljøet. Det medførte at Riksdagen 23. mars 1895 vedtok ikke å sende lykkeønskninger til hans 80-årsdag. Samtidig nådde Bismarckdyrkelsen forøvrig i det tyske samfunnet, et foreløpig høydepunkt. Til hans fødselsdag 1. april, utnevnte mer enn 450 byer Bismarck som æresborger. Postkontoret i Friedrichsruh mottok 9,875 telegrammer og ca. 450,000 brev. Flere tusen mennesker møtte opp foran Bismarcks hjem for å gratulere ham med dagen.
Han døde i 1898 i Friedrichsruh. Nyheten om Bismarcks død fylte avisene, og i en hel uke trengte denne begivenhet den spansk-amerikanske krig helt i bakgrunnen. Familien avslo tilbudet fra Vilhelm II om å overføre liket til Berlin, og han ble begravet i Bismarck-mausoleet i Friedrichsruh.
Bismarck hadde brukt sine siste leveår på å skrive sine memoarer, Gedanken und Erinnerungen (tanker og erindringer). I november 1898 utkom to av bindene og ble solgt i mer enn 100 000 eksemplarer. Det tredje bindet, som blant annet skildret Vilhelm IIs avskjed av Bismarck, ble ikke tillatt solgt før i 1919, da hohenzollerne fratrådte den tyske keisertronen.
Utmerkelser
Bismarck ble tildelt en lang rekke medaljer, ordener og andre utmerkelser, de fleste av dem til å bæres..
Ordens- og medaljespennen som er bevart i Bismarck-Museum Friedrichsruh inneholder imidlertid ti utmerkelser, for det meste medaljer: Jernkorset av 2. klasse (Preussen), ridderkors med sverd av Königlicher Hausorden von Hohenzollern, Verdienstehrenzeichen für Rettung aus Gefahr (Preussen), Landwehr-Dienstauszeichnung (Preussen), Kriegsdenkmünze für Kämpfer 1870/1871 (Tyskland), Erinnerungskreuz 1866 für Königgrätz (Preussen), Kriegs-Denkmünze für Kämpfer 1864(Preussen), Kroningsmedaljen i gull 1861 (Preussen), Militärverdienstkreuz (Mecklenburg-Schwerin) og Militärverdienstmedaille 1870/1871 (Schaumburg-Lippe).
Videre mottok Bismarck æresmedaljer som ikke var ment til å bæres, som seiersmedaljen for seieren i 1866, æresmedalje for generaler for krigen 1870–1871, og en praktmedalje fra Hamburgs senat i anledning 70-årsdagen. Æresbevisninger kunne også ta andre former enn bærbare utmerkelsestegn. Bismarck mottok et prydskrin laget av juvelerfirmaet Fabergé med bilde av tsaren fra Russlands keiser, er æressverd fra Japans keiser, og et portrett av sjahen med briljanter fra Persias hersker.
Oversikten over bærbare ordener og medaljer nedenfor er inndelt etter tildelingsland. Liberias president henvendte seg med ønske om å tildele Bismarck Den afrikanske frigjøringsordenen, men henvendelsen ser ikke ut til å ha blitt besvart. Denne ordenen er ikke tatt med på listen under.
Ting oppkalt etter Otto von Bismarck
Krigsskipet «Bismarck» og byene Bismarck i Nord-Dakota og Bismarck i Arkansas, USA, foruten tallrike gater i Tyskland, blant andre Bismarckstraße (Berlin-Charlottenburg), er oppkalt etter ham. Det samme er Bismarckarkipelet utenfor den forhenværende tyske kolonien Ny-Guinea i Stillehavet og slangetypen Bismarck-Ringpyton (Bothrochilus boa).
Ragnar Lassinantti
Ragnar Lassinantti (født 20. september 1915 i Neistenkangas, Övertorneå kommune, død 1985) var en svensk embedsmann og politiker (Sveriges socialdemokratiska arbetareparti) av finsk herkomst, kjent som forkjemper for Nordkalottens interesser, i Norge ofte virkende sammen med Reidar Carlsen.
Hans foreldre drev jordbruk og kom fra henholdsvis svensk og finsk side av Pello i Tornedalen. Lassinanti var utdannet politi i Stockholm (1937) og ble stasjonert i hjemtraktene (1939). Han ble med i lokalpartiet av Sosialdemokratene (1939) ble dalens ordfører (1949), og etterhvert innvalgt til Riksdagen (1957–67). I samme perioden (1957–65) ledet han Sveriges radios programpost Pohjoiskalotti, der han blant annet talte varmt  Tornedalsfinsk. Han ble landshøvding i Norrbottens län (1966–82) og medlem i Nordkalottspresidiet. Han forfattet flere verk og var æresdoktor ved universitetet i Luleå (utnevnt 1981) samt Uleåborg og Umeå universitet.
Zoe van der Weel
Zoe van der Weel (født 1990) er en britisk håndballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på sisteplass med det britiske landslaget.
Svein Munkejord
Svein Magnus Munkejord (født 26. september 1948 i Kopervik i Karmøy kommune) er en norsk sosialøkonom med eksamen fra Universitetet i Oslo i 1975. Han har arbeidet med fiskerispørsmål som personlig sekretær for fiskeriminister Thor Listau fra 1981 til 1983, som fiskeriråd ved ambassaden i Brussel 1983 til 1984, som statssekretær i Fiskeridepartementet fra 1984 til 1985 og som fiskerisjef og regiondirektør for Rogaland i Fiskeridirektoratet fra 1985 til 2004. Han takket nei til å bli direktør for Region Sør ved omorganiseringen i 2004 og fortsatte som rådgiver i organisasjonen etter dette.
Fra 16. oktober 1989 til 3. november 1990 var han fiskeriminister i Syseregjeringen som representant for Høyre.
Politikk
Munkejord omstrukturerte Fiskeridepartementet i den tiden han var fiskeriminister. Han innførte kvoteordning for fiskere. Gradvis ble lovverket liberalisert, fiskeristøtten fjernet og markedskreftene sluppet løs. Den politikken han la grunnlaget for, ble videreført etter hans tid.
Litauen under Vinter-OL 2002
Litauen under Vinter-OL 2002. Åtte sportsutøvere, fem menn og tre kvinner fra Litauen deltok i tre sporter, kunstløp, langrenn og skiskyting under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i USA. Litauen, som deltok for femte gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en femteplass kunstløp i isdans.
Longde
Longde (kinesisk: 隆德县; pinyin: Lóngdé Xiàn) er et fylke i byprefekturet Guyuan i det autonome prefektur Ningxia Hui i Folkerepublikken Kina. I 1999 hadde det 216,658 innbyggere.
Samferdsel
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Kiyohime
Kiyo eller Kiyohime (清) var en vakker servitrise som, ifølge japansk mytologi, arbeidet i et tehus på elvebredden ved Hidaka. Den besøkende presten Anchin ble forelsket i henne, men overkom etter en stund sine følelser og avstod fra å møte henne igjen. Kiyo ble rasende og ønsket hevn. Hun dro til templet i Kompera for å lære seg magi. Etter en tids studier forvandlet hun seg selv til en drage og fløy til klostret hvor presten bodde. Han så henne komme og gjemte seg under tempelbjellen. Men Kiyo brukte dragens ildsprutende evner og smeltet bjellen, og drepte dermed Anchin også.
Det finnes også en versjon av denne historien kalt «Dojojibjellen», hvor presten møter Kiyohime på kanten av ei myr, og hun har allerede overnaturlige evner. Da han senere møter henne for andre og siste gang ved myra, jager hun ham til Dojojitemplet, forvandler seg til en drage, og pisker munken til døde med halen sin.
Três Ranchos
Três Ranchos er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Seler
Seler, seldyr eller pinnipedier (Pinnipedia ) er klade (infraorden) med kortlemmede land- og vannbaserte rovpattedyr som har fått de fremre lemmene omdannet til effektive svømmeredskaper, kalt luffer. Gruppen inkluderer 33 nålevende arter, fordelt i tre familier; selfamilien (Phocidae), øreselfamilien (Otariidae) og hvalrossfamilien (Odobenidae).
Beskrivelse
Seler er en gruppe med kortlemmede sjøpattedyr som oppsto for cirka 33 millioner år siden. Gruppen er klassifisert som rovpattedyr (Carnivora). Artene er usedvanlig gode svømmere og dykkere, som tilbringer store deler eller mesteparten av livet i vann. Pinnipedia betyr finne-fotinger.
Seldyr har en strømlinjeformet (hydrodynamisk), langstrakt (torpedolignende) kropp med et tykt isolerende spekklag og en varierende grad av behåret hud. Behåringen varierer også i utfarging. Hannene, som kalles okse, blir ofte betydelig større enn hunnene, som kalles ku.
Hos selene har lemmene blitt omdannet til svømmeredskaper, kalt luffer (noen sier også sveiver). Seler i gruppen Phocidae (ekte seler) bruker framluffene som styreredskaper og bakluffene til å skape framdrift i vannet. Disse selene må humpe seg fram med en buktende bevegelse på buken og med hjelp av framluffene når de beveger seg på land. Seler i gruppen Otariidae (øreseler) bruker framluffene til å skape framdrift (fly) med i vann og bakluffene som styreredskap. Bare seler i gruppen Otarioidea (øreseler og hvalrosser) kan bruke baklemmene mer eller mindre effektivt til å gå med på land, gjennom at bakluffene kan bøyes inn under bakkroppen. Seler i gruppen Odobenidae (hvalross) er således en mellomting, som kan bruke bakluffene både som framdriftmiddel i vann og til å gå med på land.
Seler har et relativt lite hode i forhold til resten av kroppen, og snutepartiet er typisk utstyrt med kraftige værhår. Værhårene er i praksis et svært følsomt sanseapparat som er nyttig når dyra leter etter mat på bunnen, der det ofte er bekmørkt eller grumset på grunn av leteaktiviteten i bunnslammet. Seler i gruppen øreseler har visuell ørebrusk. Noen av artene har store øyne og usedvanlig godt syn, men ikke alle.
Seldyr kan lagre store mengder oksygen i blodet, slik at de kan være neddykket i vann lenge. Hvor lenge avhenger av både art og individ.
Utbredelse
Seldyrene har kolonisert nesten alle havområdene på kloden, unntatt de stor åpne havstrekningene i Stillehavet, Atlanterhavet og Indiahavet. De pelagiske selartene finnes først og fremst i de kalde havstrøkene i Arktis og Antarktis. Og de få artene som finnes i tropiske farvann lever først og fremst i tilknytning til de kalde og næringsrike havstrømmene.
I norske farvann finnes det sju selarter. Hvalross (Odobenus rosmarus) ved Jan Mayen og Svalbard, og noen streifdyr sør langs Finnmarkskysten. Steinkobbe (Phoca vitulina) langs hele kysten. Ringsel (Phoca hispida) ved Jan Mayen og Svalbard, og noen streifdyr sør til Mørekysten. Grønlandssel (Phoca groenlandica) ved Jan Mayen og Svalbard. Storkobbe (Erignathus barbatus) hovedsakelig Barentshavet, men noen streifdyr langs Finnmarkskysten. Havert (Halichoerus grypus) fra Rogaland til Finnmark, tettest i Sør-Trøndelag og på Helgeland. Klappmyss (Cystophora cristata) i Vestisen.
Habitat
Artene livnærer seg nesten utelukkende av andre marine arter, som fisk, blekkspruter, krepsdyr, muslinger og mollusker som de fanger. Det hender også at enkelte arter tar fugl som dykker eller svømmer i vannflaten. Ungene fødes enten på land eller direkte på isen.
Evolusjon
Det antas at gruppen med seler oppsto på det nordamerikanske kontinentet for omkring 60–35 millioner år siden, da dyra forlot et terrestrisk habitat til fordel for en marin tilværelse. Siden har disse rovpattedyrene i stadig større grad tilpasset seg marine forhold, både fysisk og anatomisk. Forskere har antydet at den basale linja med pinnipedier delte seg mellom Phocidea og Otarioidea (Otariidae og Odobenidae) for cirka 33 millioner år siden, noe som utdaterer det eldste fossile beviset man har for seler (cirka 28 millioner år gammelt) med cirka 5 millioner år. Dette beviset stammer fra et funn nær Charleston, Sør-Carolina, USA (ved Atlanterhavet). Likeledes at Otariidae og Odobenidae separerte i ulike linjer like etter.
Tidligere ble seler klassifisert som en egen «orden» av pattedyr. I dag vet man imidlertid at seler er en delgruppe innen hundelignende rovpattedyr (Caniformia). Seler er således nært beslektet med både hundedyr, bjørnedyr og mårdyr med flere.
Det har eksistert to hypoteser om den videre utviklingen. Den første av disse hypotesene var at Otarioidea (øreseler og hvalrosser) utviklet seg fra bjørnelignende forfedre og Phocidea (ekte seler) fra oterlignende forfedre (såkalt difyletisk utvikling). Denne utviklingen skal ha skjedd i det nordlige Stillehavet, langs vestkysten av Nord-Amerika. Den andre hypotesen tilsier en felles opprinnelse (monofyletisk utvikling) av begge linjene, som skal ha funnet sted i det nordlige Stillehavet.
I dag vet vi at den først hypotesen var feil, og at seler (Pinnipedia) faktisk er ei monofyletisk gruppe og søstergruppen til de mårlignende rovpattedyrene (Musteloidea), som altså er selenes nærmeste nålevende slektninger. Seler og otere (Lutrinae) har da også mange fellestrekk hva uttrykk og atferd angår.
Slektstre
Fylogenien i kladogrammet under viser gruppens nærmeste slektninger og er i henhold til Wesley-Hunt og Flynn (2005)- Den viser dessuten at øreseler (Otariidae) og hvalross (Odobenidae) er søstergrupper.
Etterkommertre
Kladogrammet over viser slektskapet mellom ulike pinnipedier.
Våpen
Seljakt har pågått i uminnelige tider og kan best defineres som ikkekommersiell jakt på sel med mer eller mindre primitive redskaper, som håndholdt håndharpun (stikkvåpen) og slagkøller (slagvåpen). Den kommersielle jakten, som tok til på et senere tidspunkt, kalles gjerne selfangst og var i sin tid storstilt. Rifle og hakapik ble benyttet til avliving, men også i noen grad håndharpun og slagkøller i den innledende fasen. Hakapik er et slagvåpen, som består av et 110–130 cm langt treskaft med en smidd jernsko (minst 400 g tung) i enden. Jernskoen har en cirka 4 cm lang hammertapp i den ene enden og en buet, spiss 12–18 cm lang pigg i den andre.
Norsk selfangst
Det er gjort funn av selbein i Vistehola ved Randaberg på Jæren, som viser at det ble jaktet sel der alt i eldre steinalder, for mellom 6 000 og 8 000 år siden. Ved Vadsø/Varangerfjorden er det funnet selbein etter grønlandssel fra Barentshavet som dateres til år 4 300–4 500 f.Kr. Helleristninger på Rødøy i Nordland viser at det ble jaktet på sel for over 4 000 år siden, men forskerne regner med at kystsel har vært beskattet siden de første veidemenn innvandret etter siste istid. Selbein er også funnet i Skipshelleren ved Bolstadfjorden i Vaksdal kommune, fra perioden 5 200 år f.Kr. til 500 e.Kr. På Helganeset ved Haugesund lufthavn i Karmøy kommune er det gjort funn fra jernalderen (100 f.Kr.–100 e.Kr.) som tyder på at sel har blitt fanget for mye mer enn kjøttet. Det ble gjort selolje av spekket, som kan ha vært et viktig substitutt i det daglige kostholdet for å dekke diverse behov for vitaminer, som sink og jern. Oljen har også vært et kjent middel til impregnering av tauverk og båter, og som olje til oppvarming. Frostatingsloven og Magnus Lagabøtes landslov av 1276 slår fast at retten til seljakt og kobbeveide tilhører landeieren.
Den første selfangeren man kjenner til i Norge fra historiske kilder var vikinghøvdingen Ottar fra Hålogaland, som i år 892 fanga sel som han hadde med seg som gave ved et besøk til England. Hollenderne hadde stordrift på sel i Nordishavet på 1600-tallet, men i tiden før år 1700 var tradisjonell seljakt med primitive våpen den vanligste formen. På 1700-tallet endret imidlertid jaktformen seg. Norge kom med i selfangsten fra 1795, da den første norske skuta la ut fra Hammerfest. Regulær fangsting ble det imidlertid først fra 1819. På denne tiden var det hvalross det ble jaktet på. I 1846 kom Svend Foyn med i selfangsten. Han tegnet og fikk bygget ishavsskuta «Haabet». I årene 1848–1852 var Foyn eneste «søring» som fangstet i Vestisen. «Haabet» ble en slags mønsterskute for andre selfangstskuter, men skuta forliste i 1871 og gikk under, men hele mannskapet ombord. Fra 1910 og framover ble skutene bygd spesielt for selfangst. Den første norske selfangstskuta fikk motor i 1904. I 1918 var det 321 skuter med på fangsten.
Seljakt i norske farvann foregår fortsatt i begrenset omfang etter havert, steinkobbe og ringsel. Fangst av de kystlevende bestandene av havert og steinkobbe ble kvoteregulert fra 1997. Fangst av de pelagiske artene grønlandssel og klappmyss er nå kvotebestemt og foregår i områdene utenfor Kvitsjøen i Russlands økonomiske sone (Østisen), og i Vestisen (mellom Grønland og Jan Mayen).