cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kongedømmet Dahomey
1892–1894
Den 4. november 1892 ble det siste slaget utkjempet ved Cana, en by rundt 12 km øst for Abomey. Etter en hel dags kamp måtte dahomeerne gi seg.
5. november sendte Dahomey en delegasjon til franskmennene for å inngå avtale om våpenhvile. Delegasjonen mislyktes og 16. november 1893 marsjerte den franske hæren inn i Abomey. Kong Behanzin nektet å la hovedstaden falle i fiendens hender, så han tente på bygningene og evakuerte byen. Han selv og den resterende delen av den dahomeiske hæren flyktet nordover. Franskmennene heiste trikoloren over Singboji-palasset, som delvis hadde motstått brannen.
Kongedømmet opphører
15. januar 1894 overga kong Behanzin seg til franskmennene, etter forgjeves å ha forsøkt å bygge opp igjen hæren. Han ble sendt i eksil til Martinique. Krigen var offisielt over. Dahomey ble et protektorat under Frankrike. Franskmennene visste at kongen hadde en viktig posisjon under fon-folkets religiøse seremonier og i andre religiøse sammenhenger. De satte derfor inn en ny konge, Agoli-Agbo, i 1894. Kongen hadde ikke lenger noen reell makt, men fortsatte å ha en viktig seremoniell stilling til 1900, da han ble avsatt, angivelig på grunn av at han hadde uttalt seg kritisk om en ny skatt som var innført av de franske myndighetene. De avskaffet da monarkiet i landet og innførte direkte styre. Agoli-Agbo var i eksil fra 1900 til 1910. Da tillot franskmennene at han kom tilbake.
I 1904 ble landet en fransk koloni, Fransk Dahomey, og innlemmet i Fransk Vest-Afrika. Dahomey var da et av de siste afrikanske landene som ble kolonisert, som ofre for den europeiske imperialismen. Fra 1958 ble Fransk Dahomey en selvstyrt koloni og fikk navnet Republikken Dahomey. Republikken fikk full uavhengighet i 1960, og i 1975 ble navnet endret til Folkets republikk Benin. I 1991 ble navnet igjen forenklet til Republikken Benin, République du Bénin på fransk.
Kongens viktige seremonielle rolle har vart gjennom hele den tiden landet var under fransk administrasjon, og etter at det ble en selvstendig stat. Kongen har fortsatt en viss innflytelse, både politisk og økonomisk. Etter 2000 har det vært strid om posisjonen. Flere har hevdet å ha krav på tronen.
Politikk og administrasjon
[[Fil:Plan of Abomey 1856.png|miniatyr|alt=Kartskisse, Répins plan over Abomey fra 1856|Répins plan over Abomey fra 1856:
Thomas Erpingham
Thomas Erpingham (født 1357, død 1428) var en engelsk ridder som særlig er kjent ved at han hadde kommandoen over de engelske langbueskytterne under slaget ved Agincourt i 1415.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
A Bro og byport, ved ankomst fra Cana
Thomas Erpingham
Han er udødeliggjort gjennom William Shakespeares skuespill Kong Henrik V, men det er særlig gjennom hans lange og lojale tjeneste til John av Gaunt, Henrik IV og Henrik V at hans bidrag til å etablere Huset Lancaster på den engelske tronen at hans historiske bidrag primært ligger.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
B Borggården, torvet: «La grande place»
Thomas Erpingham
Men det er hans lange og lojale tjeneste for John av Gaunt, Henrik IV og Henrik V som la grunnlaget for etableringen av Huset Lancaster på den engelske tronen som er hans viktigste historiske bedrag. hans militær karriere strakk seg over nesten 50 år, og brakte ham til Frankrike under hundreårskrigen, til Spania, til Skottland mot skottene, til Preussen med kamper mot Den tyske orden, og til Det hellige land. Han startet karrieren med å tjenestegjøre i Aquitaine under hertugen av Aquitaine, Edward, den svarte prinsen i 1368, og endte med hans innsats under slaget ved Agincourt i 1415.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
C Kongens palass & gård omkranset av gallerier. For offisielle mottagelser
Thomas Erpingham
Etter å ha kjempet med Henrik IV i Preussen i 1392, fulgte han Henrik IV på en reise gjennom Europa til Jerusalem. På denne reisen fikk han i Italia tak i stoffet til messehagelen som nå er utstilt i Victoria and Albert Museum.
I 1399 ble han utnevnt til Lord Chamberlain. Etter at han ble tildelt Hosebåndsordenen og senere medlem av Det kongelige råd, har Lord Chamberlain har alltid hatt adelig rang. Samme år ble han utnevnt til Lord Warden of the Cinque Ports, et verv han innehadde i de følgende ti årene.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
G Amasonenes hytter
K Grøft og mur rundt byen
Thomas Erpingham
Han var en stor bidragsyter til byen Norwich og fikk bygget en inngang som bærer hans navn inn til byens katedral fra til tilhørende bygningene. Han ligger begravet på nordsiden av katedralens kor.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
M Statsministerens (mehou) hus
Lake Hoare
Lake Hoare er en innsjø om lag 4,2 km lang mellom Lake Chad og Canadabreen i Taylor Valley i Victoria Land i Antarktis. Overflatearealet er 1,94 km². Innsjøen ble navnsatt av den åttende Victoria University of Wellington Antarctic Expedition (VUWAE), 1963–64, og fikk navn etter fysikeren R.A. Hoare, et medlem av VUWAE som utforsket sjøene i Taylor, Wright og Victoria Valley.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
N Misjonens? («la mission») hytte i mehouens hus
Lake Hoare
Lake Hoare er demmet opp av en tunge av Canadabreen, den ville ellers ha rent ut i Lake Fryxell, 3 km nordøst på andre siden av bretungn. Lake Chad, som bare ligger 5 meter sørøst for Lake Hoare, flyter stundom over og renner ut i Lake Hoare.
Kongedømmet Dahomey
Politikk og administrasjon
O hytte for kongens favoritthustru, der han også har gir dagligdagse audienser
P Markedsplass, beplantet med trær.
R Virvar (dédale) av små gater og smug, omkranset av en mur rundt bebyggelsen
S Hytter for kongens koner
T Veien til prins Babalous hus
V Veien mellom Cana og Abomey ]]Europeere som besøkte landet på 1700- og 1800-tallet, oppfattet kongene som eneveldige, ut fra den strenge måten de utøvde sin makt på. På 1900- og 2000-tallet har forskere, ved å sammenholde eksisterende kilder, imidlertid kommet frem til at landets styre og politikk var mer komplekst.
Kongemakt
Ifølge mytene stammer dynastiet Alladaxonou fra prinsesse Aligbonon fra Tado, som fikk et avkom med en leopard. Både prinsessen og hennes leopardlignende sønn, Agasu, regnes som åndelige grunnleggere av Alladaxonou-ætten, og symbolsk var Dahomeys konge den leoparden prinsesse Aligbonon, ifølge tradisjonen, hadde fått et avkom med.
Kongene var sentrum for alle deler av landets virksomhet, politisk, sosialt, religiøst og militært. Overgangen fra én konge til den neste foregikk ved at den aldrende kongen, etter forslag fra kongelige ministre og spåmenn, valgte ut den av sønnene som var best egnet til å herske. Kong Wegbaja, som regnes som den første egentlige kongen i Dahomey, hadde som rettesnor at kongeriket hele tiden skulle utvikles og gjøres mektigere. Hver monark påtok seg derfor forpliktelsen til å etterlate seg mer territorium enn han arvet. Det dahomeiske monarkiet førte jevnlige kriger for å oppnå dette, og under de 12 kongene som regjerte fra rundt 1625 til 1894, etablerte Dahomey seg som en av de mektigste statene i Vest-Afrika.
Wegbaja og hans etterfølgere innførte en annen måte å tenke forholdet konge–undersåtter på, enn den som gjaldt i nabostatene. Der betraktet undersåttene sin konge som en far som sørget for deres ve og vel. Kongens makt var som en sterk krukke. Så lenge krukken ikke ble skadet eller ødelagt, var vannet inne i den, folket, trygt. I Dahomey var allegorien en annen. Undersåttene lærte at det var deres plikt å forsvare og støtte sin hersker. De ble fortalt at kongens makt var som vann i en krukke. Vann, en knapp ressurs på Abomey-platået, var kilden til velstand. Nasjonens liv, fullt av farer, var som en krukke med mange hull. Hvis hver innbygger i Dahomey puttet en finger i ett av hullene, ville det hindre det verdifulle vannet i å renne ut av krukken. Kongens makt ble et symbol på fon-folkets egen styrke.
Tre maktnivåer
I tillegg til kongen eksisterte det tre nivåer for maktutøvelse. Det er ikke helt klart hvem som befant seg på de ulike nivåene, og hvilke beslutninger de fattet. Den amerikanske historikeren John Yoder har, ved å sammenstille eksisterende dokumenter fra 1700- og 1800-tallet, satt opp følgende sannsynlige inndeling: Det øverste nivået besto av 20–30 menn, antagelig kongens ministre; de høyeste militære offiserene; hovedmedlemmene av den kongelige familien; de mest prominente av kongens personlige tjenere og de rikeste handelsfolkene, til dels utlendinger. Disse kunne forsyne kongen med væpnede regimenter på 50 til 300 soldater for de årlige slaveraidene. Det neste maktnivået besto sannsynligvis av 50 til 80 fremgangsrike handelsfolk fra Dahomey; et mellomnivå av administratorer og offiserer – og lavere medlemmer av kongefamilien. Hver av disse kunne utstyre 10 til 50 soldater. Det laveste nivået besto av flere hundre lavere tjenestefolk; skatteinnkrevere og modige krigere, som trolig bare kunne forsørge seg selv og noen få våpenløse tjenere.
Den daglige ledelsen og administrasjonen av landet tok kongen seg av, i samarbeid med et mindre råd av hans ministre. Viktige lovgivende og administrative avgjørelser ble tatt av kongen og representanter for de ulike maktnivåene under den årlige tradisjonssamlingen og -festen Xwetanu i Abomey.
Xwetanu – den årlige tradisjonssamlingen
Europeiske gjester oppfattet Xwetanu bare som en religiøs fest, der krigsfanger og kriminelle ble halshugget for å ofres til tidligere konger, men det var også en samling der viktige nasjonale avgjørelser ble tatt. Delegater fra alle regionene i riket kom til den årlige samlingen for å drøfte og avgjøre den videre styringen av landet. Det var forventet at alle høvdinger og andre rangspersoner kom til Abomey for å delta på Xwetanu. I 1850 stilte flere enn 300 delegater.
Den britiske offiseren Frederick E. Forbes (1819–1851), som overvar en Xwetanu i 1843, har beskrevet programmet for de ulike dagene. I tillegg til flere møter i det store rådet, der søknader og begjæringer ble avgjort, var det opptredener, parader og offisielle prosesjoner på den store plassen ved palasset. Amasonene utførte simulerte nærkamper og slaveraid, og hoffsangere, både kvinnelige og mannlige, gjenfortalte Dahomeys historie. Det var fremvisning av kongens rikdommer og slaver, mottagelse for viktige gjester og levering av skatter til, og gaver fra, kongen.
Næringsliv
Dahomeys sivilisasjon og økonomi var i hovedsak basert på jordbruk. Uansett rang og yrke hadde enhver mann sine egne jorder. Det var mannens oppgave å rydde og dyrke jorda, planting ble utført av både menn og kvinner, og kvinnene hadde ansvaret for stell og høsting av avlingene. Kvinnene hadde også en aktiv rolle i det økonomiske livet. I tillegg til å ta seg av avlingene, var det de som hadde ansvar for kjøp og salg på markedene.
Flere viktige deler av landets økonomi var høyt utviklet. Produkttransport mellom de ulike delene av landet var regulert av kongelige påbud, mens skattesystemer og andre forpliktelser var nøye regulert.
Slavehandel
Dahomey var senter for slavehandelen på Slavekysten i Vest-Afrika så lenge landet eksisterte og slavehandelen foregikk. Betalingen de fikk for slavene kunne være brennevin, tobakk, kauriskjell, tekstiler, glass, våpen og krutt. De fleste av byttemidlene var varer dahomeerne trengte, men som ikke fantes naturlig eller ble produsert i deres eget land. Kauriskjellene hadde ikke praktiske anvendelser, men ble brukt som et betalingsmiddel – formelt fastsatt som gyldig av den politiske eliten i løpet av 1500-tallet. I Vest-Afrika fantes ikke disse skjellene naturlig, så de måtte importeres. Kauriskjell kom fra Indiahavet og Stillehavet, og ble benyttet i handel over hele verden. Til Vest-Afrika var det europeiske slavehandlere som brakte dem med seg i store mengder. Den første store forsendelsen kom antagelig fra Det indiske hav i 1515. På 1700-tallet, en av de mest intense periodene for slavehandel, kunne slavehandleres skip ha med seg mer enn 10 milliarder skjell. Skjellene ble betalt ut etter vekt eller mengde.
Da Richard F. Burton, som utsending fra den britiske regjeringen, appellerte til kong Glélé for å få ham til å slutte med slavehandel, svarte han at det var en praksis som var startet av europeerne selv, og at han ville fortsette å selge slaver så lenge europeerne ville ha. De som ble solgt var mennesker som allerede levde i slaveri i Dahomey og kriminelle som ble gjort til slaver som straff for sine ugjerninger, men den aller største tilførselen var krigsfanger. Det lille kongedømmet Whydah, som ble annektert av Dahomey etter en krig i 1727, hadde en 16 km lang kystlinje langs Atlanterhavskysten. Europeerne kalte denne kysten for «Slavekysten» på grunn av den omfattende slavehandelen der. Whydah var hovedkvarter for slavehandlere fra de tre europeiske nasjonene som var mest involvert i den atlantiske slavehandelen – Frankrike, England og Portugal – og de fleste slavene ble sendt til disse landenes kolonier i Amerika, spesielt i Karibia og Brasil. Historikere anslår at det ble eksportert mer enn 1 million afrikanere fra Whydah i løpet av to århundrer, før slavehandelen ble avsluttet rundt 1860. Bare én annen afrikansk havn, Luanda i Angola, uttransporterte flere slaver.
En av de mest anerkjente kildene når det gjelder Dahomeys historie på 1700-tallet er I.A. Akinjogbin (1967) Dahomey and its Neighbours 1708–1818. Her omtales slavehandelen den første tiden som et kongelig monopol, men Akinjogbin dokumenterer også at Dahomey, i tillegg til å selge egne krigsfanger, importerte et betydelig antall slaver fra naboland, for videresalg fra kystbyene. Fra rundt 1735 oppsto det indre stridigheter i landet, i hovedsak på grunn av høvdingene og elitens motvilje mot det kongelige monopolet, og fra 1737 ble monopolet opphevet.
Tidlig på 1800-tallet innførte land etter land i Europa og Amerika restriksjoner, og etter hvert lover, for å forby slavehandel. Først ute var Danmark i 1803. I 1807 innførte Storbritannia forbud mot slaveri og slavehandel gjennom sin Slave Trade Act. Deretter fulgte Nederland, Portugal, Spania, Frankrike og Sverige. Disse tiltakene og endringene førte til en stor nedgang i inntekter både for Dahomey og nabolandene. Dahomey var imidlertid tidlig ute med å finne en annen inntektskilde for staten, det vil i hovedsak si kongen. Landet gikk over til å satse på handel med landbruksprodukter i langt større grad enn tidligere. Den viktigste eksportvaren fra 1860-årene var palmeolje.
Fra slavehandel til palmeoljeeksport
Restriksjoner og forbud førte ikke til at slavehandelen straks opphørte. Denne virksomheten levde videre side om side med palmeoljehandelen fra rundt 1830 til midten av 1860-årene, men etterspørselen etter slaver ble stadig mindre, og etterspørselen etter palmeolje større. Slavehandelen hadde tradisjonelt vært mennenes ansvar, mens det meste av jordbruksarbeidet hadde vært utført av kvinner. Da palmeoljeeksporten tok seg opp, gikk også mennene inn i denne virksomheten.
Økonomisk kunne ikke palmeoljehandel måle seg med inntektene fra slavehandelen. På midten av 1800-tallet var landets inntekter fra den nye handelen minimal i forhold til kongens inntekter fra slavehandelen, som i 1848 ble anslått til rundt 60 000 britiske pund per år. Britenes tilbud på 400 £ som årlig kompensasjon for å avslutte slavehandelen, ble avslått av kong Gezo med forakt.
Slavehandelens betydning var ikke bare økonomisk. «Dahomey var en krigerstat med en dyptliggende militæretikk som innebar en forakt for landbruket som u-krigersk». Dette innebar at det var vanskelig for kongedømmets militære oligarki å tilpasse seg den nye økonomiske realiteten. Det var risikabelt for landets monark å ikke ta hensyn til dette. En annen faktor var at krigsfanger ikke bare trengtes til eksport, men også til menneskeofring under den årlige tradisjonssamlingen. En konge som ikke respekterte denne skikken, risikerte å miste tronen. Kong Gezos motstand mot det britiske presset for å avslutte slavehandelen, var derfor diktert både av religiøse og kulturelle forhold i tillegg til de økonomiske.
Ettersom britenes forsøk på å overtale Gezo var forgjeves, tok de i bruk andre metoder. De blokkerte dahomeiske havner for å hindre slaveeksporten. Etter en blokade av havnen i Whydah, som varte i seks måneder i 1851–1852, signerte Gezo en avtale om å stanse all slaveeksport. Ifølge britene overholdt han aldri avtalen. Dette kan ha vært fordi franskmennene hadde handelsagenter i Whydah som fortsatte å handle med slaver også etter at forbudet var trådt i kraft.
Enkelte historikere har hevdet at de høye embetsmennene og offiserene som drev stort med slavehandel, var de samme som dominerte palmeoljeproduksjon og -handel. Andre har analysert dokumentasjon for Dahomey og naboland og kommet frem til at det både fantes store plantasjer med slavearbeidere, og småskala-produsenter, i hovedsak kvinner. Mens kauriskjellene i slavehandelen ble betalt ut etter mengde, var transaksjonene i palmeoljehandelen mer beskjedne, og oljen ble betalt med et visst antall kauriskjell. Selv om overgangen fra slavehandel til handel med palmeolje var vanskelig, er det enighet blant historikere om at Dahomey forble en relativt stabil og sterk stat helt til de fransk–dahomeiske krigene i 1890–1894.
Samfunn
Dahomeys klassestruktur var svært forskjellig fra den som eksisterte i mange andre østlige eller vestlige samfunn i tidlig moderne tid, der klassene ofte hadde et preg av kastesystem. I Dahomey gikk klassedelingen i hovedsak mellom kongen og de øvrige innbyggerne.
Kongefamilien
Kongen ble kronet i Allada, som var utgangspunkt for dynastiet Alladaxonou, men han levde med sin svært utvidede familie i det sentrale palasset i Abomey. Palasset var en stor organisasjon, nærmest som en by i byen. Bortsett fra kongen, hans sønner og en del evnukker, var innbyggerne utelukkende kvinner. Antallet personer som bodde i palasset til enhver tid varierer i de ulike kildene, men skal i hvert fall ha passert 8000 individer under kongene Glele og Behanzin. Av disse kvinnene var rundt 1000 kongelige hustruer, inkludert kvinnelige vakter, krigere (amasoner) og jegere (gbeto). De fleste kvinnene var kongens koner bare i navnet. I tillegg til konene fantes det kvinnelige helbredere og hustruenes mange tjenere og slaver. Evnukkene kunne ha oppgaver som tjenere, vakter og kongens nære medarbeidere.
Kongens hustruer
Alle som tilhørte kongehuset, var kongens ahosi. Fon-ordet «ahosi» blir gjerne oversatt med kone, enten det gjelder kvinner eller evnukker. Forskeren Edna Bay påpeker at «ahosi» direkte oversatt er sammensatt av aho=konge og si=kone, eller avhengig. En gruppe på rundt 40 spesielt privilegerte koner, var kposiene. De bodde i kongens avdeling av palasset og hadde ikke andre oppgaver enn å befinne seg nær ham og oppfylle alle hans ønsker. Beskrivelsen av khosienes rolle og oppgaver stemmer med de som er beskrevet som den første klassen hustruer i Whydah:
«En fransk slavehandler som besøkte Whydah i 1725, to år før Dahomey la under seg denne lille, men viktige kyststaten, beskrev hvordan kongens hustruer i Whydah var inndelt i tre klasser. De yngste og vakreste kvinnene utgjorde den første klassen. Den andre klassen var de som allerede hadde barn med kongen eller var for gamle eller syke til å tjene, eller betjene, kongen. Den tredje klassen var kvinner som var brakt inn i palasset for å tjene de andre kvinnene og kongen, og opprettholde ro og orden i samfunnet. Utstyrt med stokker ble de sendt hjem til forbrytere for å forkynne kongens dom, før de ødela og plyndret lovbryterens hjem. Til denne klassen hørte de kvinnelige bevæpnede vaktene, som med tiden ble amasoner. Selv om kvinnene i denne tredje klassen bare var kongens hustruer i navnet, var det forventet at de levde i sølibat. Innbyggerne i Whydah og i Dahomey var beslektet, etnisk og kulturelt, og historikeren Stanley Alpern mener det er sannsynlig, selv om det ikke er bevist, at kongehuset i Dahomey hadde en lignende organisering av kvinnene i palasset».
Kongens ektefeller ble utvalgt på ulike vis. På slutten av 1800-tallet er det kjent at en ansatt ved hoffet var ansvarlig for rekrutteringen. Sammen med sine assistenter reiste han hvert tredje år til alle landsbyene i kongeriket og vurderte kvinnene der. En ung skjønnhet kunne være en passende hustru for kongen, mens en kraftig og robust kvinne passet bedre for kongens vaktstyrke. Døtre av slaver ble tatt med til palasset som slaver. Også når det gjelder rekruttering av unge kvinner til palasset, har kildene ulike opplysninger. Én reisende rapporterte i 1788 at alle døtre (og sønner) av «embetsmenn» («ministers») skulle stå til kongens disposisjon. En annen skrev i 1856 at amasonene ble valgt fra unge jomfruer i de beste familier i landet, og i en reiseskildring fra 1893 står det at en utro kvinne, istedenfor å bli drept, kunne bli sendt til palasset og tatt inn i amasonekorpset. Den samme skjebnen kunne en spesielt vrang og vanskelig kone få.
Kpojito
I tillegg til kongen og hans flere tusen koner, besto kongefamilien av tidligere kongers hustruer, som ble kalt kongens mødre. Kpojito, den rikeste og mektigste kvinnen i kongedømmet, valgte kongen blant sine mødre. Hun var hans rådgiver og medhersker, den nest viktigste personen i landet, bare overgått av kongen selv.
Som flere andre steder i Afrika, mente man at det var en hellig forbindelse mellom jorda og menneskene som levde i et bestemt område. Jorda tilhørte overnaturlige krefter, og menneskene hadde bare «bruksrett» til den. De første menneskene som hadde slått seg ned i et område, hadde en hellig kontrakt med jorda eller jordguden. Nye slekter eller grupper som invaderte området, eller slo seg ned der, måtte inngå avtaler med de religiøse overhodene, ofte kalt «jordprester», for å legitimere sitt krav om å herske der. Kongeætten Alladaxonou hadde, gjennom Dakodonus brutale fremferd, etablert seg på Abomey-platået med makt, og det ser ikke ut til at Dakodonu eller hans første etterkommere hadde anerkjent de rituelle autoritetene. De ble dermed sett på som urettmessige herskere. For å sikre legitimiteten til Alladaxonou og holde bedre kontroll, opprettet kongen et embete for en kvinnelig medhersker, en kpojito, en person med tilknytning til prinsesse Aligbonon, den åndelige grunnlegger av Alladaxonou-ætten.
Ordningen med en kpojito ble antagelig etablert under kong Agaja (1708–1740). Den første kpojito man vet noe om het Adonon. Som de senere kpojitoene ble hun valgt blant kongens mødre. Kpojitoen levde i det sentrale palasset i Abomey og hadde et eget hoff. Både dahomeiske og europeiske kilder har vage opplysninger om kpojitoens formelle oppgaver. Hun skal ha fungert som en slags megler og talskvinne for innbyggere som hadde saker de ønsket å ta opp med kongen. Hun skal ha vært svært velstående, blant annet på grunn av at hun mottok skatt fra enkelte landsbyer, og hun hadde plantasjer med slavearbeidere. Når en kpojito døde, ble hun etterfulgt av en kvinnelig etterkommer i sin biologiske familie. Kpojitoen ble, som kongen, en «vodun» (en ånd eller voodoo-gud) når hun døde, og ble æret med seremonier og ofringer under Xwetanu, den store, årlige tradisjonssamlingen.
Familiestrukturen
Familiene hos fon-folket i Dahomey var organisert på flere nivåer. De levde i individuelle familier, «kjernefamilier», med et familieoverhode som var ansvarlig for gruppens økonomiske, sosiale og religiøse aktiviteter. Gruppen var definert av avstamning som fulgte farslinjen (patrilineær avstamning) fra en stamfar som nylig hadde levd. Flere slike familier, som stammet fra en felles stamfar som hadde levd for lenge siden, ofte en som hadde immigrert fra en spesiell landsby, utgjorde storfamilier. Disse hadde gjerne samme økonomiske spesialitet, som jernbearbeiding, veving eller andre håndverk, overlevert til dem fra den felles stamfaren. Disse familienettverkene var igjen organisert i ætter, under en høvding og en gruppe eldre kvinner som voktet viktige tradisjoner. På det høyeste nivået sto klanen (ako på fon-språk). Fon-klanene besto av ætter som hevdet de hadde felles avstamning fra en mytisk stamfar. Det fantes både klaner av vanlige innbyggere (anato) og klaner som stammet fra de 12 kjente kongene i Dahomey (axovi). Selv om tilknytningen til klanene gikk gjennom mennene i gruppen, kunne de som var født av en prinsesse innlemmes i axovi, på samme vis som personer som hadde utført viktige politiske, økonomiske eller rituelle oppgaver for kongen.
Dokpwe
Dokpwe var et system for gjensidig hjelp, og flere av oppgavene var organisert som dugnader, for eksempel når en mann var syk og ikke kunne dyrke jorda. Da betalte han en liten sum til dokpwegãen, som beordret arbeidsstyrken til å rydde jorda og dyrke den. Lønnen deres var maten de fikk av «oppdragsgiveren». Arbeidet i dokpween var ikke bare en tung plikt. Mennene konkurrerte om å vise sin dyktighet, og arbeidet ble ofte akkompagnert av arbeidssanger, slik at 40 til 100 mann kunne gjøre arbeidet i samme rytme og hastighet.
Militærvesen
Før kolonitiden var det svært sjelden at afrikanske land hadde en permanent militær organisasjon, slik Dahomey hadde. I nabolandene ble hæren mobilisert når det skulle kriges, og oppløst når striden var over. Dahomey lå stadig i strid med naborikene, blant annet gjennom sine årlige tokt for å fange slaver til eget bruk og for salg til europeerne.
Ifølge enkelte historikere var det obligatorisk for menn å verve seg til hæren, men frivillig for kvinner. En landsby kunne sende kvinner istedenfor menn, hvis disse ikke ønsket å verve seg. Hæren var delt i to, og hver av disse var igjen delt i en manns- og en kvinne-avdeling. Mannshæren var både eldre og større enn kvinnehæren. Kvinnehæren varierte i størrelse, og var i perioder 1/10, i andre perioder 1/3, av det totale antall krigere. Da Dahomey var i krig med et av naborikene i 1851, skal hæren ha bestått av 10 000 menn og 6000 kvinner.
Amasonehæren
Europeerne kalte kvinnene i den dahomeiske hæren for «amasoner», etter antikkens krigerske, mytiske amasoner. Det er usikkert når kongen i Dahomey begynte å utnevne kvinnelige livvakter, kvinnelige jegere (gbeto) og kvinnelige krigere. Kvinnene måtte gjennom samme trening som mennene. De fikk fysisk trening og trente på utholdenhet, dristighet, ufølsomhet, kamp og drap på fiender. Kvinne- og mannshæren levde helt adskilt fra hverandre. Kvinnene levde innenfor palassets murer, der menn ikke hadde adgang. Amasonenes offiserer var også kvinner.
UNESCO har inkludert amasonene i sin oversikt over betydningsfulle kvinner i afrikansk historie.
Kultur
Både musikk og visuell kunst er omtalt i ulike kilder. Det er de ulike visuelle kulturuttrykkene som skiller seg mest fra andre afrikanske lands kunst.
Sang og dans er dokumentert både som historiefortelling, som kamp- og arbeidssanger og som hyllest av nåværende og tidligere konger. Hver amasoneenhet hadde sitt eget «korps». En av de europeiske besøkende, den britiske løytnant Forbes, skrev i 1851 at han blant 2408 amasoner tellet 252 musikere. Han omtalte militærmusikken slik i sin dagbok: «… drønn av skyting og musikk (hvis bråket fra dahomeisk militærmusikk fortjener dét navnet)».
Dalzel, som besøkte landet 60 år tidligere, skrev om amasonenes evne til å synge flerstemt, og han omtaler fløyter, skåret av bambus. Instrumentene som vises på samtidige tegninger og xylografier, er trommer, andre rytmeinstrumenter og blåseinstrumenter av dyrehorn.
Kunst og kunstnere
Applikasjonsarbeid, en sømteknikk der dekorasjoner av tekstiler i flere farger syes på et ensfarget bakgrunnsteppe, ble kjent i Dahomey under kong Agaja. Han hadde sett slike arbeider i Avranku-regionen, nord i Porto-Novo, og tok to av mestersyerne der til fange. Syerne fikk egne verksteder i Abomey og kom i kongens tjeneste. Kongen kontrollerte både produksjon og bruk av applikasjonsarbeidene. Historiene som ble fortalt gjennom de applikerte motivene, handlet om makt, vold og død, men kunne også vise scener fra hverdagslivet. De første håndverkerne applikerte sine bilder med raffia som bakgrunnsstoff. Bomullsstoff var kostbart og måtte importeres, men kongen sørget etter hvert for å skaffe dette sjeldne materialet fra franske handelsfolk, i bytte mot slaver. Applikerte tekstiler ble brukt til telt, veggtepper, bannere og parasoller, som var viktige maktsymboler i Dahomey.
Kongen og hans familie støttet kunstnernes arbeid, og bestilte flere kunstverk av dem. Dyktige kunstnere, også krigsfanger fra andre land, som hadde ferdigheter i ulike teknikker og kunstarter, fikk bolig og verksted i og ved kongens områder i Abomey. Gjennom de utenlandske kunstnernes verk kom nye ideer, ny bildebruk og nye uttrykksformer inn i Dahomeys kunst. Kongen og hans kunstnere hadde monopol på enkelte typer kunst, som søm og applikasjoner, og det kunne medføre dødsstraff hvis det ble oppdaget at andre innbyggere ble fristet til å prøve seg på kunsten.
Mange dahomeiske kunstnere var av kongelig ætt. Hontondji-familiens medlemmer som fortsatt skapte ulike bronse- og sølvarbeider på 1900-tallet, kan føre sine røtter tilbake til kong Wegbadja. Treskjæreren som skar ut legemsstore treskulpturer av kongene Glélé, Gezo og Behanzin skal ha vært en sønn av kong Agonglo, og Agonglo selv utformet og skar ut sin egen trone.
Fra kongelig hyllest til souvenirer
Da landet ble fransk protektorat i 1894, og det ikke lenger fantes en regjerende monark som kunne bestille arbeider og være deres velgjører, måtte kunstnerne finne andre kundegrupper. Det kom stadig flere turister til landet, og kunstnerne tilpasset seg den nye tiden. De smidde, støpte og skar små, nærmest masseproduserte, figurer som var mer salgbare enn kongetidens store skulpturer ville ha vært. Fargerike applikerte tepper er også blitt en populær souvenir. Nå skal ikke lenger hvert tekstil hylle én konge, isteden syes veggtepper der hele kongerekken er gjengitt, og mindre tekstiler, noen med bare én figurapplikasjon.
Det som tidligere var viktige maktsymboler, forbeholdt kongen, og figurer brukt i religiøs sammenheng, ble omdannet til souvenirer for turister.
Palasser
Kongefamiliens boliger er nokså konsekvent kalt palasser i de europeiske beretningene om dem. Kongeboligene var bygd som tradisjonelle leirehus, med samme konstruksjonsmåte og av samme materiale som resten av landets bolighus, men var større i plan og høyere. Jordsmonnet på Abomey-platået var i hovedsak et tynt lag sand, med et dypt leirelag under. Leiren hadde en rødlig farge. Denne leiren ble soltørket til adobe og forsterket med strå. Dette var det tradisjonelle byggematerialet i Dahomey. Bare de kongelige hadde lov til å bygge hus i mer enn én etasje, så palassene raget opp over undersåttenes lave hytter.
Bortsett fra kong Akaba, som hadde sitt palass i en egen innhegning, hadde alle kongene sørget for å få oppført sitt eget palass innenfor det samme palassområdet. De kongelige palassene dekket et areal på 47 ha og var omgitt av murer. Det fantes flere kongeboliger, i tillegg til det sentrale palasset i Abomey. I byen Cana, 13 km sørøst for Abomey, lå et slott som er omtalt som kongehusets landsted. Auguste Bouët, en fransk regjeringsutsending på 1800-tallet, kalte spøkefullt palasset i Cana «Dahomeys Versailles». Også i Allada, som var hjemby for kongeslektens forfedre, fantes et palass. I 1943 ble det historiske museet i Abomey grunnlagt av den franske kolonimakten. Museet har lokaler i palassene etter kongene Gezo og Glélé.
I 1985 ble de restaurerte palassene i Abomey innskrevet på UNESCOs verdensarvliste, blant annet på grunn av de unike relieffene på ytterveggene.
Relieffer
Palassveggene i Abomey ble utsmykket på forskjellig vis, også utvendig, med veggmalerier, perler, skjell, perforeringer og relieffer. De mest spesielle dekorelementene er relieffene, som både er kunstnerisk interessante og har historisk verdi. Gjennom motivene, som både priser kongene og viser ulike, ofte brutale, hendelser, er de med på å bevare landets kollektive hukommelse.
Det er ikke kjent når og hvorfor relieffene oppsto, og det er vanskelig å anslå alderen på de enkelte bildene, fordi de er blitt endret over tid. De enkleste relieffene finnes på templer i utkanten av Abomey. Disse er laget lenge før utsmykningen av kongenes palasser. Hovedelementene i disse relieffene er geometriske figurer, «solhjul» – og noen dyre-, plante- og menneskefigurer. Relieffene utviklet seg fra å være religiøs kunst på templene til å bli en viktig, visuell dokumentasjon av kongenes bragder og makt. Muntlige kilder hevder at det var kong Agaja som i sin regjeringstid (1708–1740) innførte dekorering av palassveggene, på omtrent samme tid som applikasjonsbildene oppsto. Alle kongene hadde sine egne symboler, ofte med dyr og våpen, som ble gjengitt både i relieffene og applikasjonene.
Materialet som ble brukt i relieffene var jord fra termitt-tuer. Jorda ble knust, blandet med flytende rester fra palmeoljeproduksjon og forsterket med plantefibre. Når relieffene var tørket, ble de malt i klare farger med maling som ble laget lokalt, av organiske pigmenter, som indigoblader for blått – og uorganiske pigmenter, som lampesot for svart.
I 1990-årene samarbeidet Getty Conservation Institute og myndighetene i Benin om å konservere relieffene. Målet med prosjektet, som varte i fire år, var ikke å restaurere relieffene til sin originale stand, men å reparere store skader og stoppe videre forfall. Prosessen er dokumentert i boken Palace Sculptures of Abomey: history told on walls, av Francesca Piqué og Leslie H. Rainer (1999).
Dahomey i litteratur og populærkultur (utvalg)
Kong Behanzin, den siste kongen i det uavhengige kongedømmet Dahomey, har fascinert flere skjønnlitterære forfattere. Forfatteren Maryse Condé (1937–) fra Guadelope skrev i 1992 romanen The Last of the African Kings der hun fokuserte på Behanzins motstand mot franskmennene og hans eksil i Karibia. Romanen Thread of Gold Beads (2012) av nigerianske Nike Campbell-Fatoki, handler om en datter av Behanzin. Hans rike blir sett gjennom hennes øyne. I 2019 fikk britiske Bernardine Evaristo (født 1959) Bookerprisen for romanen Girl, Woman, Other. En av karakterene i romanen, en kvinne ved navn Amma, skriver og regisserer et teaterstykke med tittelen The last amazon of Dahomey.
Filmen Cobra Verde (1987), regissert av Werner Herzog, var en filmatisering av romanen The Viceroy of Ouidah (1980) av britiske Bruce Chatwin. Dette er historien om en brasilianer som seilte til Dahomey i 1812 for å slå seg opp på slavehandel. Han ble venn med en utilregnelig konge, og fikk et tragisk endelikt. I den amerikanske spillefilmen Black Panther fra 2018 spiller kvinnehæren «Dora Milaje» en viktig rolle. De forsvarer kongen og nasjonen i det fiktive landet Wakanda, og flere anmeldere og andre journalister har skrevet om inspirasjonen bak disse kvinnekrigerne og sammenlignet dem med de virkelige kvinnekrigerne i Dahomey.
Anatole Ghestin
Anatole Ghestin (kinesisk navn: Ting Ming-cheng, født 3. januar 1873 i Haubourdin de Lille i Frankrike, død 28. januar 1961) var en fransk katolsk prest og jesuitt som virket som misjonær i Kina, for det meste i bispedømmet Xianxian i Zhili, i 53 år fra 1907. Hans brever gir et kirkehistorisk viktig bilde av den katolske kirkes kår gjennom Qing-dynastiets siste år, krigsherretiden og republikken, og de første år av Folkerepublikkens tid.
Kongedømmet Dahomey
Dahomey i litteratur og populærkultur (utvalg)
I 2022 ble Dahomey og kongedømmet til Gezo portrettert i filmen The Woman King. John Boyegaspilte rollen som kong Gezo, og Viola Davis hadde rollen som den fiktive Nanisca, inspirert av den historiske kvinnekongen, Agontime. Filmen ble kritisert for å idolisere kongedømmet Dahomey mer enn det fortjente.
Anatole Ghestin
Brevene er blitt utgitt av hans familie i 1995: «Désormais, je m'appelle Ting Ming-Cheng». Boken er også blitt oversatt til kinesisk.
Gent–Wevelgem 1990
Gent–Wevelgem 1990 var den 52. utgaven av sykkelrittet og ble avholdt 4. april 1990. Belgieren Herman Frison vant.
Juniorafrikamesterskapet i friidrett 1997
Juniorafrikamesterskapet i friidrett 1997 ble arrangert fra 21. til 23. august 1997, i Ibadan i Nigeria. Dette var den tredje utgaven av dette mesterskapet for afrikanske utøvere under 20 år.
Agnes Afiyo fra Ghana, som vant kvinnenes Spydkast og fikk bronse på 200 meter, ble klassifisert som mann fra 1999, etter medisinske tester. Det er ikke kjent om hun ble fratatt medaljene fra dette mesterskapet etter denne beslutningen.
Arun Panchia
Arun Panchia (født 22. april 1989) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
Væpnet konflikt
Væpnet konflikt er en konflikt som omfatter vold og bruk av våpen. Dersom en av partene er en stat, og om konflikten blir utkjempet mellom to stater, blir det kalt en intersnasjonal væpnet konflikt. Det er voldsbruken som avgjør om konflikten skal regnes som væpnet, og derfor trengs ikke formell krigserklæring.
Innen freds- og konfliktforskningen deler man ofte konflikter inn i tre kategorier:
Andrew Sheriff
Andrew Clive Sheriff (født 2. april 1957) er en britisk tidligere padler.
Han er bosatt i Bærum og er gift med den norske tidligere padleren Hege Blichfeldt Sheriff. Deres datter Lisa Sheriff er også padler.
Han vant fire NM-gull og tolv NM-medaljer i perioden 1985–2009. Han representerte Strand Kajakk-Klubb. Han vant kongepokalen i 1986.
Panamerikansk mesterskap i landhockey for kvinner 2009
Panamerikansk mesterskap i landhockey for kvinner 2009 ble arrangert i Hamilton på Bermuda i 2009.
Arasetet
Arasetet (også skrevet Araseto) er den høyeste høyden på øya Utsira i Rogaland. Høyden ligger på den vestre delen av øya, der også Utsira fyr står. Det er flere småtopper på høyden, og den høyeste ligger like sørøst for fyrstasjonen.
Heshan Unamboowe
Heshan Unamboowe (født 19. mai 1992) er en srilankisk svømmer som spesialiserer seg i ryggsvømming. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der han ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter rygg.
Evangelisch-Lutherische Kirche in Norddeutschland
Kirken har rundt 1,9 millioner medlemmer. Det høyeste organet i kirken er synoden, som er blir valgt for seks år. Kirken er delt i fire bispedømmer (Schleswig og Holstein, Hamburg og Lübeck, Mecklenburg, Pommern). Disse har hver sin biskop, og i tillegg har kirken en hovedbiskop som også leder kirkerådet. Den er delt inn i 13 distrikter (tilsvarende (prostier), som igjen er delt inn i tre større områder, der ett av disse omfatter to bispedømmer (Mecklenburg og Pommern). Disse er styrt gjennom synoder som velger et Kirchenkreisrat som står for den daglige driften.
Schareholmane
Schareholmane er en mindre øygruppe beliggende ca 30 km syd av Svarthuken på Edgeøya, Svalbard, og regnes til øygruppen Tusenøyane. De består av tre mindre øyer og flere holmer. Øyene utgjør totalt anslagsvis 25 ha landareal, hvorav den største er Kvalbeinøya på ca 25 ha. Øyene er lave og flate, uten spesielle høydedrag. Høyeste punkt er på Skråholmen med 25 moh.
Øyene er gitt navn etter fangstmannen Christian Schare, som måtte overvintre sammen med fire kamerater på øyene 1833-34, hvorav en døde.
De tre øyene blant Schareholmane er: I tillegg holmene:
Avstanden til Brækmoholmane i nordøst er 10 km og til Tiholmane i vest ca 5 km.
Sørsundet
Sørsundet er et sund mellom øyene Innlandet og Kirklandet i Kristiansund, Møre og Romsdal. Sørsundet krysses av Sørsundbroen som forbinder bydelene Innlandet og Kirklandet i byen Kristiansund.
Sørsundet er hovedleden for skipsfart inn til Kristiansund, således at Hurtigruten som oftest ankommer og drar gjennom dette sundet. Ved spesielle vindforhold kan Hurtigruten ankomme fra syd gjennom Markussundet.
Paul Theroux
Paul Edward Theroux (født 10. april 1941 i Medford i Massachusetts) er en amerikansk forfatter, kjent for reiseskildringer og romaner.
Han er særlig kjent for reiseskildringen The Great Railway Bazaar (1975), men også for en rekke skjønnlitterære verk, blant annet The Mosquito Coast (Moskitokysten på norsk) som er blitt filmatisert. For denne romanen fikk han i 1981 James Tait Black Memorial Prize. I flere år var Theroux bosatt i London i England. Blant forfattere han har oppgitt som inspirasjonskilder er Henry James, V.S. Naipaul, Graham Greene, Anthony Trollope og Joseph Conrad.
Biografi
Theroux vokste opp i fødebyen Medford i Massachusetts. Foreldrene var katolikker; moren Anne (født Dittami) var av italiensk-amerikansk avstamning, mens faren Albert Eugene Theroux var fransk-kanadier. Som gutt var han speider. Etter å ha fullført utdanning ved University of Massachusetts i Amherst, gikk han inn i det amerikanske Peace Corps som engelsklærer i Malawi fra 1963 til 1965. Under oppholdet hjalp han en opposisjonspolitiker å flykte fra diktatoren Hastings Banda til Uganda, noe som førte til at han ble erklært som persona non grata og kastet ut av Malawi og av Fredskorpset. Han flyttet deretter til Uganda og Makerere University, hvor han også skrev for tidsskriftet Transition.
Ved Makerere startet også Theroux's 30 år lange vennskap med forfatteren V.S. Naipaul. I de påfølgende årene flyttet han en del rundt med familien, hustruen Anne Castle og deres etter hvert to barn, Marcel Theroux og Louis Theroux. Familien bodde i Singapore, Dorset i England og South London.
I 1993 ble han skilt fra Anne Castle. Siden 1995 har han vært gift med Sheila Donnelly. Per 2012 bodde han vekselvis på Hawaii og på Cape Cod i Massachusetts i USA.
Jan Tore Kjær
Jan Tore Kjær (født 21. november 1968) er en norsk idrettsleder og tidligere ishockeyspiller, mest kjent for sine 18 år som direktør i Vålerenga Ishockey.
Som aktiv var Kjær keeper, og spilte ishockey for Furuset, Vålerenga, Hasle/Løren og Lørenskog.
Kjær la opp som keeper våren 1997, da han ble med Lørenskog-trenerne Roy Johansen og Knut Jørgen Stubdal over til Vålerenga. Her fikk Kjær rollen som markedsdirektør. I løpet av 18 år i Vålerenga samlet Kjær seg opp stor makt i klubben. Kjærs direktør-periode var også preget av sportslig suksess, med ti seriemesterskap og åtte kongepokaler til Vålerenga. Han var også en sentral aktør i TV-serien Iskrigerne.
Kjær gjorde comeback i klubbstyret i 2018, på årsmøtet sommeren 2020 ble Kjær valgt inn som styreleder, i 2022 "sluttet" han som styreleder.
Hamburgbukta
Hamburgbukta er ei bukt på 2 x 2 km, midtveis på vestkysten av Hoelhalvøya i Albert I Land, nordvestre Spitsbergen. Bukta ligger under Hamburgbreen i øst, fjellene Hoelfjellet (687 m) i nord og fjellene Aasefjellet (465 m) i sør. Innerst har bukta brefront en halv kilometer fra havet med morene mot bukta, men det er ikke sidemorener lengre utover så breen har ikke stått særlig lengre øst enn idag. Ytterst utgjør to flate odder nesten sammensluttede beskyttelser som skaper en god lehavn.
Jan Tore Kjær
TV
Utdrag over deltakelser i ulike tv-programmer:
Hamburgbukta
Skriftlige kilder sier at hvalfangere fra Hamburg etablerte seg i 1642 i Hamburg Bay. Det finnes også rester av pomor-russiske fangsttufter her. Hamburgbukta hadde en bistasjon for fangst i den store norske fangstperioden i mellomkrigstida. Ei hytte som fortsatt kan ses, ble reist i 1912 av August Olofsson på oppdrag av Northern Exploration Company. Denne ble etter noen år overtatt av Staten og ble brukt av fangstfolk som bistasjon i Fangstfelt nummer 23.
I 1973 ble området innlemmet i Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.
Liste over utøvere i Tour de France 2023
Liste over utøvere i Tour de France 2023
Noter
<references group="lower-alpha" />
Aleksandr Tarabrin
Aleksandr Tarabrin (født 24. april 1985) er en kasakhstansk svømmer som spesialiserer seg i ryggsvømming. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i de innledende rundene på 100 meter rygg.
Algodontodes
Algodontodes er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Utseende
Små (ca. 1,5 millimeter), rundede, brunlige køllebiller. Antennene er forholdsvis lange og kraftige. Oversiden er tett punktert med tette, korte hår. Hodet er mye bredree enn langt med utstående fasttøyne. Pronotum er firkantet, dekkvingene bredt rundede, ganske korte.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Eksterne lenker
Algodontodes
Onora O’Neill
Onora Sylvia O'Neill, baronesse O'Neill av Bengarve, (født 23. august 1941 i Aughafatten i County Antrim i Nord-Irland) er en britisk filosof og medlem av det britiske Overhuset. Hun er baronesse av Bengarve, grevskapet Antrim.
O'Neill er professor emeritus i filosofi ved University of Cambridge, og har i sin forskning fokusert særlig på etikk, politisk filosofi, bioetikk og tillit.
Hun tok doktorgraden ved Harvard University under veiledning av John Rawls.
Hun er politisk aktiv som uavhengig i Overhuset. Hun har tidligere vært president i British Academy og rektor ved Newnham College i Cambridge. O'Neill er også medlem av Det norske videnskaps-akademi.
O'Neill er gjort til kommandør av Order of the British Empire for sin forskningsinnsats, og er utnevnt til baronesse. I nyttårslisten for 2014 ble hun utnevnt til medlem av Order of the Companions of Honour. I 2017 ble hun tildelt Holbergprisen for «fremragende og innflytelsesrike arbeid innen filosofi, hvor hun har belyst sentrale samfunnsspørsmål og etiske dilemmaer gjennom femti år».
Filosofiåret 1522
Filosofiåret 1522 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1522.
Kristian Nissen
Nils Kristian Nissen (født 1879, død 1968) var en norsk prest, embetsmann og forsker, særlig i samisk kultur og historie.
Han var sogneprest i Karasjok 1904, medlem av reinbeitekommisjonen 1909 – 1912, 1916 utnevnt til Statens inspektør for reindriften, 1926 domprost i Tromsø, 1936 sogneprest i Lier, 1951 tilsynsmann for Polhøgda. Nissen skrev om en lang rekke temaer innen samisk historie og samfunnsliv, i tillegg skrev han om andre temaer, slik som norsk karthistorie.
Kristian Nissen var sønn av Per Schjelderup Nissen.
Nordsundet
Nordsundet er et trangt sund mellom øyene Nordlandet i syd og Gomalandet og Skorpa i Kristiansund kommune.
Australian Space Agency
Australian Space Agency er et australsk romfarts- og romforskningsbyrå som ble etablert 1. juli 2018. Australias romprogram var inntil etableringen ivaretatt av Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation.
Australian Space Agency er underlagt Australias føderale industridepartement.