cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demonstrasjonene på Den himmelske freds plass
Siste forberedelser
Selv om regjeringen erklærte unntakstilstand den 20. mai så ble de militære styrkenes adgang til Beijing blokkert av horder av demonstranter og hæren ble etterhvert beordret tilbake. I mellomtiden fortsatte demonstrasjonene. Sultestreiken nærmet seg slutten av den tredje uken og regjeringen bestemte seg for å avgjøre situasjonen før det inntraff dødsfall. Etter diskusjon blant ledere i kommunistpartiet ble det bestemt å bruke militær makt, noe som medførte et klart skille i politbyrået. Generalsekretær Zhao Ziyang ble fjernet fra lederskapet grunnet sin støtte til demonstrantene. De militære sto heller ikke forent bak en løsning med makt, og var tilsynelatende ikke umiddelbart positive overfor militær inngripen, noe som gjorde at den sivile ledelsen måtte lete etter divisjoner som var villig til å utføre ordre.
Om morgenen den 3. juni oppdaget studenter og byboere at soldater i sivilt tøy forsøkte å smugle våpen inn i sentrum. De var i virkeligheten tiltenkt likeledes sivilkledte soldater som var blitt infiltrert for det meste til fots til Folkets store hall og bygninger vis-à-vis på Den himmelske freds plass. Disse soldatene skulle nå bevæpnes. Studentene oppdaget den forsøkte våpenleveransen, stormet bilene, og overleverte våpnene til Beijing-politiet. Mange av våpnene kom likevel frem til troppene: Rundt tusen av dem styrtet ut på plassen og skapte en avledning, mens noen hundre løp i den annen retning og tok hånd om mange av våpnene.
Avledningsmanøveren med de ubevæpnede soldatene og et tåregassangrep fra politiets side ebbet ut; etter et håndgement satte bgge sider seg ned og sang sanger, så reitrerte troppene inn i Folkets store hall.. .
Klokken 16.30 den 3. juni møtte tre politbyråmedlemmer med militære ledere, og med Beijings partisekretær Li Ximing, ordfører Chen Xitong, of statsrådssekretær Luo Gan, og utstedte de siste ordrer før den endelige fremrykning:
Ordren gav ikke noe uttrykkelig direktiv om å skyte for å drepe. Men formuleringen bruke ethvert middel ble av noen enheter forstått som tillatelse til å ta i bruk dødelig makt. Den kvelden fulgte lederskapet med begivenhetene fra Folkets store hall og fra Zhongnanhai.
Fremrykning
Folkets frigjøringshær rykket inn mot det sentrale Beijing fra alle fire himmelretninger. Fra vest kom de 38., 63. og 28. arméer; fra sør det 15. luftbårne korps, og de 20., 26. og 54. armé. Fra øst rykket den 39. armé og den 1. panserdivisjon frem, og fra nord de 40. og 64. arméer. Innmarsjen av troppestyrkene i byen ble aktivt forsøkt hindret av mange innbyggere i Beijing. Mange sårede sivile ble reddet av rickshawer som kjørte inn i områdene med gateslag og fraktet skadede til sykehus.
Rundt kl 22.00 åpnet den 38. arme ild mot protesterende ved Wukesong-krysset langs Chang'an-avenyen, om lag 10 km vest for Plassen. Mengden var opprørt over at soldatene skjøt med skarp ammunisjon, og reagerte med skjellsord og kastevåpen. Song Xiaoming, en 32 år gammel luftfartstekniker ble drept ved Wukesong, og ble da formodentlig kveldens første dødsoffer. Styrkende benyttet ekspanderende kuler, som utvider seg når de trenger inn i kroppen og slik skaper større sår.
Rundt kl 22.30 ble hærende fremrykning en kort stund stanset ved Muxidi, om lag 5 km vest for Tiananmen, der trolleybusser var blitt plassert på tvers over en bro og satt i brann. Store folkemengder fra de omliggende boligblokkene forsøkte å omringe militærkonvoien. Den 38. armé åpnet igjen ild, og påførte mengden store tap. . Mange ble også drept i leiligheter høyt over gatenivå; her var det partifolk som stod og så ned på hendelsene. Soldatene beskjøt bolighusenes fasader, og noen både innenfor og ute på balkongene ble skutt. Den 38. armé brukte pansrede personellkjøretøyer for å brøyte seg gjennom bussperringene, og fortsatte med å bekjempe demonstranter som forsøkte å etablere nye barrikader og forsøkte å danne menneskelige lenker. Det ble drept folk langs hele det vestlige Chan'gan, ved Nanlishilu, Fuxingmen, Xidan, Liubukou og Tiananmen. Blant de drepte var Duan Changlong, en student fra Tsinghuauniversitetet, skutt i brystet mens han prøvde å forhandle med soldatene ved Xidan. Duan var grandnevø til krigsherren Duan Qirui, hvis styrker var ansvarlig for 18. mars-massakren i 1926, den blodigste innsatsen mot studenter i Beijing frem til 1989.
I sør skjøt fallskjermsoldater fra det 15. armékorps også med skarpt, og det ble drept sivilister ved Hufangqiao, Zhushikou, Tianqiao og Qianmen.
Skytingen gjorde folkemengdene rasende, og noen angrep soldater med kjepper, steiner og molotovcocktails som antente militære kjøretøy. Den kinesiske regjering og dens venner har fremholdt at styrkene handlet i selvforsvar, og viste til falne på militær side som en begrunnelse for de sivile tapene: Det finnes beretninger om og bilder som viser soldater som blir levende brent og andre som lynsjes eller slås til døde. Disse angrepene på troppene fant sted etter at det militære hadde åpnet ild kl 22.00 den 3. juni og forvoldt hundrevis av sivilisters liv. Det var mange eksempler på at studenter og beboere beskyttet troppene fra rasende folkemengder, og om militære enheter som på sin side nektet å adlyde ordre og slå til mot sivilistene.
Rundt kl 20.30 dukket hærens helikoptre opp over Tiananmen, og studentene oppfordret studentbyene om å sende forsterkninger. Kl 22.00 gjennomførte studentene som planlagt en stiftelsesseremoni av «Tiananmens demokratiuniversitet» ved foten av Demokratiets gudinne, en stor statue av pappmasjé og kunststoff som kunststudenter kort før hadde laget, og som - for å avverge problemer med assosiasjoner til den amerikanske Frihetsgudinnen, var tydelig inspirert av den sovjetiske kunstneren Vera Mukhinas mest kjente verk. Kl. 22.16 advarte regjeringskontrollerte høyttalere at troppene ville benytte alle midler for å håndheve unntakstilstanden.
Kl 22.30 fikk folk på plassen meldinger om blodsutgydelsene i vest og i sør, meldinger som ble overbragt tildels av blodbestenkte øyenvitner. Ved midnatt forkynte en studentkontrollert høyttaler at en student var blitt drept ved vestre Chang'an, nær Militærmuseet. En trykket stemning bredte seg over Tiananmen. Li Lu, nedkommanderende for studentenes hovedkvarter, oppfordret studentene til å stå samlet og forsvare Tiananmen med ikkevoldsmetoder. Kl 12.30, etter midnatt, besvimte studentlederen Wuerkaixi da han fikk høre at en kvinnelig student ved Beijings læreruniversitet, som han hadde forlatt camups sammen med tidligere på kvelden, akkurat var blitt drept. Wuerkaixi ble bragt bort av en ambulanse. Det var fremdeles 70.000-80.000 mennesker på Tiananmen på dette tidspunkt.
Fremme på Tiananmen
Rundt 00.15 ble plassen opplyst av lysgranater og det første pansrede personellkjøretøy kom frem til Tiananmen fra vest. Femten minutter senere ankom flere på sørsiden av plassen. Studentene kastet sementblokker på kjøretøyene. Ett av dem ble stanset, kanskje av metallstenger stukket inn i hjulene, og demonstrantene dekket det med brennende tepper gjennomtrukket av bensin. Den intense varmen tvang ut tre soldater, som ble omringet av demonstranter. Panserkjøretøyene hadde på sin vei kjørt gjennom flere telt, og mange i mengden ville banke opp soldatene. Men andre studenter slo en beskyttende ring rundt dem og fikk bragt dem til en førstehjelpsstasjon ved Historiemuseet på Tiananmenplassens østre langside.
Studentledernes ikkevoldslinje ble satt under stadig sterkere press. På et tidspunkt grep Chai Ling en megafon og oppfordret medstudentene til å forberede seg på å «forsvare seg» mod den «skamløse regjeringen». Men hun og Li Lu ble enige om å holde seg til fredelige midler, og fikk konfiskert studentenes kjepper, steiner og glassflasker.
Omkring kl 01.30 ankom fortroppene fra den 38. arme og fallskjermstyrkene fra 15. luftbårne korps ved Tiananmenplassens henholdsvis nordlige og sørlige sider. De begynte å isolere plassen slik at studentenes forsterkninger ikke skulle nå inn, om flere demonstranter ble drept. Samtidig strømmet den 27. og den 65. arme ut fra Folkets store hall i vest, og den 24. arme dukket opp fra bakenfor Historiemuseet i øst. De gjenværende mange tusener studenter var nå helt omringet rundt monumentet til Folkets Helter midt på Tiananmenplassen. Kl 2 ble det avfyrt skudd over deres hoder. Studentene krinkastet tilbake til soldatene: «Vi anflyr dere i fred, for demokratiet og for fedrelandets frihet, for det kinesiske folks styrke og velferd, vær så snill å føye dere etter folkets vilje og avstå fra å bruke makt mot fredelige demonstrerende studenter».
Om lag kl 02.30 dukket det opp flere arbeidere nær monumentet med et maskingevær de hadde fravristet noen soldater, og sverget å ta hevn. De ble overtalt til å legge bort våpenet av Hou Dejian. Arbeiderne overleverte også en kamprifle uten ammunisjon, som Liu Xiaobo knuste mot marmorgjerdet rundt monumentet. Shao Jiang, en student som hadde bivånet drapene ved Muxidi, oppfordret de eldre intellektuelle om å retirere, fordi alt for mange liv var gått til spille. Liu Xiaobo var først nølende, men slo seg så sammen med Zhou Tuo, Gao Xin og Hou Dejian som la frem denne bønn for studentledelsen. Chai Ling, Li Lu og Feng Congde nektet først å trekke seg tilbake. Kl 03.30, på forslag av to leger i Røde Kors-leiren, gikk Hou Dejian og Zhuo Tuo med på å prøve å forhandle med soldatene. De kjørte i en ambulanse til Tiananmens nordøstlige hjørne og snakket med Ji Xinguo, den 38. armés politiske kommissar, som videreformidlet ønsket til hovedkvarteret. Så bli det lovet fritt leide for studentene mot sørøst. Kommissaren sa til Hou at «det ville være en stor bragd hvis du kunne overtale studentene til å forlate plassen». Kl 04.00 ble lysene på plassen slått av, og regjeringens høyttalere forkynte: «Ryddingen av plassen begynner nå. Vi går med på studentenes ønske om å tømme plassen». Studentene sang Internasjonalen og forberedte seg på det siste. Hou kom tilbake og informerte studentlederne om sin overenskomst med styrkene. Kl 04.30 ble lysene slått på igjen, og troppene begynte å rykke frem mot monumentet fra alle kanter. Ca kl 04.32 grep Hou Dejian studentenes høyttaler og fortalte om sin overenskomst med de militære. For mange av studentene var dette de første de hørte om dette, og de reagerte med sinne og beskyldte ham for feighet.
Evakuering
Soldatene stanset ti meter fra studentene. Deres første rekke la seg ned og tok siktestilling med maskingeværer. Bak dem knelte eller stod soldater med kamprifler. Blant dem var opprørspoliti med klubber. Lenger bak stod stridsvogner og pansrede personellkjøretøyer. Feng Congde grep mikrofonen til høyttaleren og sa at det ikke lenger var noen tid for å avholde rådslagningsmøter. Derfor skulle folk stemme muntlig. Selv om «bli»-ropene var sterkere enn «dra»-ropene, sa Feng at «dra»-siden hadde vunnet. I dette øyeblikk, ca kl 04.40, angrep en gruppe soldater i kamuflasjeuniformer og skjøt ut studentenes høyttaler. Andre soldater sparket og slo studenter ved monumentet, og knuste deres kameraer og opptaksutstyr. En offiser med en megafon ropte: «Dere må dra, for ellers ender ikke dette bra».
Noen av studentene og professorene overtalte andre som satt ved de lavere trinnene rundt monumentet til å komme seg opp og gå. Soldater slo med klubber og geværkolber, og dyttet dem med bajonetter. Vitner hørte skuddsalver. Om lag kl 05.10 begynte studentene å forlate monumentet. De holdt hverandre i hendene og gikk gjennom en korridor mot sørøst, skjønt noen andre kom seg ut mot nord. De som nektet, ble slått av soldatene, som fikk dem til å følge etter de andre.
Etter at de hadde sikret Tiananmen sendte militæret inn helikoptre som løftet ut store plastsekker som soldatene hadde lagt i haug.
Rett etter kl 06.00 den 4. juni ble konvoien av studenter ført vestover i sykkelfeltet langs Chang'an-avenyen og tilbake til studiestedene. Tre stridsvogner fulgte dem. De avfyrte tåregassgranater, og én av dem kjørte inn i mengden og drepte 11 studenter og skadet mange andre.
Nye anmarsjer forhindres
Senere samme morgen forsøkte tusener av sivilister å komme seg inn på Tiananmen fra nordøst fra Østre Chang'an, mer gaten var sperret av rekker av infanterister. Blant dem var det mange foreldre til studenter som hadde vært på plassen. Da mengden kom nærmere, ropte en offiser ut en advarsel, og soldatene åpnet ild. Mengden hastet tilbake ned gaten, forbi Beijinghotellet der de ble observert av journalister. Flere dusin av sivilistene ble skutt i ryggen mens de flyktet. Senere vendte mengden tilbake og forsøkte på nytt å komme frem til Tiananmen. Soldatene åpnet atter ild, og folk flyktet igjen. En ambulanse som kom kjørende kom inn i skuddlinjen. Mengen forsøkte flere ganger på nytt, men Tiananmen var avseglet, og forble stengt i to uker.
Etter angrepet
Under en pressekonferanse med den amerikanske presidenten George H.W. Bush, hvor han kunngjorde sanksjoner mot Kina kom det frem at USA hadde etterretningsrapporter som antydet uenighet innen de kinesiske militære styrker, muligens også trefninger mellom enheter grunnet demonstrasjonene. Etterretningsrapporter anslo også at 27. og 28. armé ble satt inn fra fjerntliggende provinser da de lokale militære enhetene ble ansett å ha sympati med demonstrantene.
Etter angrepet på plassen viste fjernsynssendinger mange mennesker med sorte armbind i protest mot regjeringens aksjon. I mellomtiden etablerte Folkets frigjøringshær kontrollpunkter rundt i byen for å arrestere demonstranter og universitetsområdet ble omringet.
Noen deler av Angrepet på demonstrantene ble foreviget av vestlige medier. Men en særlig kjent episode var etter det meste var over. Det var da en enslig demonstrant den 5. juni (et døgn etter dramatikkens kulminering) sperrer for en kolonne med stridsvogner i ferd med å kjøre ut av plassen. Stridsvognene forsøkte å kjøre rundt den ubevæpnede mannen, men han fortsatte å sperre veien for kolonnen. Etterhvert klatret han opp på den første stridsvognen og skal etter sigende ha sagt: «Hvorfor er dere her? Dere har kun forårsaket elendighet.» Etter å ha gått ned fra stridsvognen for å fortsette å stenge ble han trukket til side av tilskuere. Tidsskriftet Time Magazine kalte han Den ukjente rebell og utropte han senere til en av de 100 mest innflytelsesrike personer i det 20. århundre.
Andre byer i Kina
Etter at demonstrasjonene var slått ned i Beijing den 4. juni fortsatte de i flere dager rundt om i landet. Det var også store protester i Hongkong, hvor demonstrantene bar sorte sørgebånd. Det var demonstrasjoner i Guangzhou og store protester i Shanghai, med en generalstreik. Det var også støttedemonstrasjoner i andre land, hvor mange av demonstrantene brukte sorte sørgebånd. Regjeringen i Kina fikk imidlertid raskt kontroll over situasjonen. Selv om det ikke ble meldt om store tap av liv under aksjoner mot demonstranter i resten av landet så ble det omfattende utrenskninger av passive eller liberale partiledere og ledere for demonstranter ble fengslet.
Antall døde
Et fokus på Den himmelske freds plass gir ikke et riktig bilde av antall døde, da kinesiske sivile ble beskutt under troppenes anmarsj mot plassen. Studenter har også rapportert at de ble angrepet etter de forlot plassen, spesielt i området nær Beijings konserthus.
Antall døde og sårede er usikkert og ulike anslag spriker. Den kinesiske regjeringen oppgav at 241 var døde, men gav ikke ut navnelister over de som ble drept. Demonstranter og noen journalister hevder at mellom 3000 og 5000 ble drept. Ifølge avisen New York Times lå antall døde soldater og politimenn på rundt et dusin, mens 400-800 sivile var drept.
I desember 2017 ble nedgraderte dokumenter fra Storbritannias myndigheter offentlige. Av dem fremgikk at Alan Ewen Donald, som var Storbritannias ambassadør til Kina fra 1988 til 1991, hadde rapportert et meget høyt tall, Han skrev til sin utenrikstjeneste i 1989 at et medlem av Statsrådet for Folkerepublikken Kina hadde estimert det sivile dødstall til ti tusen.
Arrestasjoner og utrenskninger
Under og etter demonstrasjonene så ville de kinesiske myndighetene arrestere lederne for demokratibevegelsen, spesielt Wang Dan, Chai Ling, Zhao Changqing og Wuer Kaixi. Wang Dan ble arrestert og var syv år i fengsel, men fikk så emigrere til USA på medisinsk grunnlag. Zhao Changqing var mindre fremtredende og ble løslatt etter seks måneder i fengsel. Han ble imidlertid fengslet igjen for fortsatt arbeid for demokrati i Kina. Wuer Kaixi unnslapp til Taiwan og har idag en stilling som politisk kommentator på nasjonalt fjernsyn. Chai Ling flyktet til Frankrike og reiste deretter videre til USA. Hun startet et teknologiselskap og fikk senere innreise i Folkerepublikken Kina i forbindelse med forretninger.
Mens studentene ble behandlet relativt mildt gikk regimet hardere frem mot arbeidere som hadde deltatt i demonstrasjonene, og mange fikk summariske rettssaker og ble henrettet.
Generalsekretær Zhao Ziyang ble ekskludert fra politbyråets stående komité fordi han motsatte seg unntakstilstand og han ble holdt i husarrest inntil sin død. Hu Qili var den andre i politbyrået som var skeptisk til unntakstilstand, men han unnlot å stemme og ble også fjernet fra politbyrået. Han fikk imidlertid beholde partimedlemskapet og etter å «ha endret sin mening» fikk han en stilling som viseminister. En annen partileder positiv til reform, Wan Li, ble satt i husarrest umiddelbart etter at han vendte tilbake fra en utenlandsreise. Wan Lis husarrest ble opphevet etter at han også «endret sin mening», og fikk en seremoniell stilling.
Etterspillet etter massakren ga Jiang Zemin stillingen som generalsekretær i kommunistpartiet. Hans resolutte behandling av demonstrantene i Shanghai ga ham støtte fra partiets eldre.
Medlemmer av regjeringen utarbeidet en rapport som forklarte den kinesiske regjeringens syn på protestene. Av en anonym kilde innen regjeringen ble dokumentet smuglet ut av Kina og publisert i USA i januar 2001 som Tiananmenrapporten. Rapporten beskriver uenigheten innad i kommunistpartiets ledelse om hvordan demonstrasjonene skulle møtes. Hvorvidt rapporten er autentisk er usikkert.
Kinesiske nyhetsjournalister, både i kinesisk statlig fjernsyn og i aviser, ble også straffet etter å ha uttrykt sympati for protestene. Reaksjonene var alt fra å miste arbeidet til fire års fengsel.
Mediedekning
Grunnet Mikhail Gorbatsjovs besøk i Kina hadde vestlige medier som CNN og BBC blitt invitert til landet. De var derfor godt posisjonert for å dekke protestene og myndighetenes reaksjon av de. Demonstrantene grep denne muligheten og laget bannere beregnet på et internasjonalt TV-publikum. Mediedekningen ble ytterligere lettet ved de kinesiske myndighetenes innledende skarpe uenighet om hvordan protestene skulle møtes.
De internasjonale TV-nettverkenes journalister i Beijing ble etterhvert beordret av kinesiske myndigheter å stoppe rapportering under aksjonene mot demonstrantene og deres satellittlinjer til utlandet ble stengt. De utenlandske journalistene forsøkte å omgå dette forbudet ved å rapportere via telefon mens bilder og videoklipp ble smuglet ut av landet, som bilder av den ukjente rebell.
Bildene fra protestene skulle i lang tid prege vestens syn på Kina. Massakren skjedde samtidig med at kommunistpartiet i Sovjetunionen vaklet, og vestens opprinnelige sympati for Kina ble vendt til avsky. USA og EU etablerte raskt et forbud mot eksport av våpen og våpensystemer til landet, et forbud som fremdeles opprettholdes, på tross av press fra Kina som ønsker det opphevet. Spesielt i USA ble massakren mye brukt som et argument mot å inngå frihandelsavtaler med Kina, mens USAs «Blue Team» tolket massakren som nok et bevis på at Kina var en stor sikkerhetstrussel mot USA.
Politisk betydning i Kina
Protestene og hvordan de ble slått ned dempet den politiske liberalisering som hadde utviklet seg i Kina på slutten av 1980-tallet og foreslåtte demokratiske reformer ble skrinlagt. Selv om det i årene etter massakren har vært en utvikling mot økt personlig frihet så er diskusjoner om kommunistpartiets ledende rolle stort sett tabu.
På tross av forventninger i vest om en kollaps i kommunistregimet med en påfølgende demokratisering så skjedde det ikke. Partiet har et solid grep om makten og studentbevegelsen som kulminerte med demonstrasjonene er i oppløsning.
I Hongkong ledet etterspillet av protestbevegelsen til bekymring for at Kina ikke ville respektere avtalen om territoriet, «Ett land, to systemer» etter området ble overført Kina i 1997. En konsekvens av dette var at den daværende britiske guvernøren i kolonien, Chris Patten, utvidet myndigheten til Hongkongs lovgivende forsamling, noe som førte til misnøye hos det kinesiske kommunistpartiet. Hvert år siden 1989 har det vært store minnemarkeringer med stearinlys i Hongkong. Disse markeringene har fortsatt etter at kolonien ble tilbakeført til Kina.
Protestene fikk også konsekvenser for hvordan den reelle makten ble fordelt i ledelsen av folkerepublikken. Under konstitusjonen av 1982 hadde presidenten hatt en tilnærmet symbolsk posisjon. Makten var fordelt mellom stillingene som president, statsminister og generalsekretær for kommunistpartiet, hvor det var tenkt at ulike personer bekledde stillingene. Hensikten var å unngå de overgrep som hadde skjedd i Kina under Mao. Etter at Yang Shangkun benyttet sine fullmakter som statsoverhode for å mobilisere de militære ble presidenten igjen en stilling med virkelig makt. Etter protestene ble da stillingen som president tillagt samme person som var generalsekretær i kommunistpartiet og fikk følgelig overordnet makt.
I 1989 hadde verken de militære eller politiet i Kina passende utstyr for å møte gatedemonstrasjoner, som gummikuler og tåregass, standard utstyr for vestlige politistyrker for å bryte opp demonstrasjoner. Etter massakren ble politiet i kinesiske byer utstyrt med slikt utstyr for å kontrollere demonstrasjoner.
Økonomisk betydning
Etter protestene var det forsøk fra deler av kommunistpartiet på å begrense de økonomiske reformene i retning markedsøkonomi og gjenopprette statlig kontroll over økonomien. Disse forsøkene på å bremse økonomisk reform møtte imidlertid sterk motstand fra provinsguvernørene og ble stoppet dels etter Sovjetunionens oppløsning og dels som en følge av Dèng Xiǎopíngs symbolske reise i det sørlige Kina i 1992.
De økonomiske reformene førte til økt økonomisk vekst utover på 1990-tallet. Det gjorde at styresmaktene vant tilbake en del av støtten og legitimiteten som ble tapt ved protestene og massakren. En del menneskerettsaktivister støttet handelsrestriksjoner mot Kina etter massakren, noe som gjorde de upopulære både i selve Kina og blant kinesere i utlandet.
Forbudt emne i Kina
Til forskjell fra kulturrevolusjonen, som innbyggerne av Folkerepublikken Kina lett kan finne informasjon om, så er protestene og massakren på Den himmelske freds plass et forbudt tema i Fastlands-Kina og nevnes ikke i pressen eller på kinesiske nettsteder. Kinesisk ungdom er derfor vanligvis ikke kjent med protestene og massakren.
Hvert år er det minnemarkering for ofrene fra massakren i Victoria Park i Hong Kong og i 2008 ble dette arrangementet nevnt for første gang i kinesisk presse, men ble da presentert som en støttemarkering for ofrene fra jordskjelvet som nettopp hadde skjedd i Sør-Østkina, og massakren ble ikke nevnt.
Zhao Ziyangs utsmuglede hemmelige memoarer
I 2009, tyve år etter hendelsene, utkom i Hong Kong og i Vesten den da avdøde sentrale politiker Zhao Ziyangs hemmelige memoarer, på engelsk Prisoner of the State: The Secret Journal of Premier Zhao Ziyang. Dette verket er blitt forbudt i Kina. Men det sirkulerer kinesiske versjoner i landet, og i den grad hans fremstilling blir annammet av leserne, tjener de til å lyssette begivenhetene på en helt annen måte enn den offisielle propagandaen. Om Tiananmen-demonstrasjonene i 1989 hevder Zhao at han stod steilt på at man ikke skulle gripe inn med makt mot demonstrantene, og skjønte at han med denne holdningen risikerte sin egen stilling. Det gjorde han også, og satt i husarrest i sitt hus i det sentrale Beijing, da demonstrasjonen ble slått ned.
Memoarene motsier den offisielle kinesiske forklaringen av hendelsene, som beskriver demonstrasjonene som et kontrarevolusjonært opprør som ville styrte regjeringen, og at dersom det ikke var blitt stanset, ville landet ikke ha opplevd den stabilitet og velstand som var i ferd med å vokse frem. Zhao avviser tanken om at protestantene var ute etter å styrte regjeringen. Han skriver at myndighetene har forhørt et stort antall av dem, og at de skulle vite noe om deres motiver.
Han skriver også skarpt om Deng Xiaopings rolle under massakren, og gir et enestående innblikk fra innsiden i de drakamper som fant sted i 1980-årene mellom liberale og konservative i partiledelsen om reformkursen.
Pigghaleseiler
Pigghaleseilere tilbringer størstedelen av tiden i luften og lever av insekter. Den hekker i Sentral-Asia og det sørlige Sibir. Pigghaleseileren er trekkfugl, den overvintrer i Australia. I Vest-Europa er den en sjelden gjest.
Den Frie Udstilling
Det gjør utstillingen til Danmarks eldste sammenslutning av kunstnere. Forbildet var den franske Salon des refusés.
Maleren Johan Rohde var initiativtager og blant stifterne kan nevnes: J.F. Willumsen, Vilhelm Hammershøi, ekteparet Harald og Agnes Slott-Møller, Christian Mourier-Petersen og Malthe Engelsted. På den første ustillingen deltok også kjente navn som P.S. Krøyer, Julius Paulsen og Kristian Zahrtmann.
Bygningen
Kunsthandler Kleis' lokaler på Vesterbrogade 58 var det første utstillingslokalet. To år senere leide Den Frie en tomt på Rådhuspladsen ved Vesterport Passage og arkitekt Thorvald Bindesbøll påtok seg oppgaven å bygge huset. Ved den neste utstillingen i det nye huset unnlot Willumsen å stille ut på grunn av slakt fra pressen, og hans avløsere ble ingen ringere enn Paul Gauguin og Vincent van Gogh.
Men København rådhus skulle bygges og Den Frie ble nødt til å finne nye lokaler i Aborreparken (der hvor Vesterport ligger i dag). Arkitekt denne gangen var Willumsen, som kom i konflikt med statsarkitekten, og den nye bygningen i sten ble til en bygning i tre med innvielse i 1898. Her var maleren Edvard Munch gjesteutstiller.
Nå deltok også billedhuggere i Den Frie, noe som økte behovet for mer plass. Willumsen bygde et åttekantet paviljong-tilbygg i 1905, og to år senere enda en bygning – denne gangen av arkitekten Peder Vilhelm Jensen Klint.
I 1986 ble bygningen fredet og i 2002 skjedde en nennsom restaurering, blant annet fikk Pegasusrelieffet på forsiden av bygningen en ny forgylling ovenpå det gamle eiketreet.
Utstillingen
Sammenslutningen består i dag av 38 medlemmer og de arrangerer hvert år en utstilling med sine egne verker.
Mikhail Nesterov
Mikhail Vasiljevitsj Nesterov (russisk Михаил Васильевич Нестеров; født, død 18. oktober 1942) var en russisk kunstmaler, medlem av Peredvizjnikibevegelsen. Han var en ledende representant for den religiøse symbolismen i russisk malerkunst.
Landskapsmaler
Nesterov var født i Ufa, hvor han vokste opp i en kjøpmannsfamilie. Allerede under gymnastiden begynte han å male. Etter å ha avsluttet gymnaset i 1874 reiste han til Moskva for å starte ved en allmennfaglig høyskole.
Fra 1877 til 1881 og på nytt i årene fra 1884 til 1886 studerte han ved Moskvas skole i maling, skulptur og arkitektur. Her var han elev hos Vasilij Perov, Aleksej Savrasov og Illarion Prjanisjnikov. I mellomperioden 1881-1884 studerte han ved St. Petersburgs kunstakademi, med Pavel Tsjitsjakov som lærer.
Fra 1889 deltok Nesterov i aktivitetene til Peredvizjniki-gruppen, hvor han ble medlem i 1896. I sine tidlige år som kunstner ble han av alle oppfattet som landskapsmaler.
Religiøs symbolist og portrettmaler
Ettersom årene gikk tiltok bruken av religiøse motiver i Nesterovs verk, noe som førte til at han kom i konflikt med Peredvizjniki. Maleriet Den unge Bartolomeus' syn fra 1890 blir regnet for å ha innledet symbolismen i russisk malerkunst. Bildet skildrer omvendelsen av den russiske middelalderhelgenen Sergej Radonezjskij.
I tidsrommet mellom 1890 og 1910 bodde og arbeidet Nesterov for det meste i Kiev eller i St. Petersburg. I disse årene skapte og arbeidet han etter tur med freskommaleriene i Vladimir-katedralen i Kiev og med mosaikken i Oppstodekirken i St. Petersburg. Senere var han opptatt med ikonmaling. Han bosatte seg da i Moskva.
Etter oktoberrevolusjonen, som han som ortodoks kristen var motstander av, malte Nesterov hovedsakelig portretter. Han portretterte en hel rekke av personlighetene innen kultur og vitenskap. Nesterov døde i 1942 i Moskva.
Flesteparten av verkene hans er i dag i Russlands Museum, samt i Tretjakovgalleriet. Noen malerier er i privat eie.
Giuseppe Pulie
Pulie vant en olympisk sølvmedalje i langrenn under vinter-OL 1992 i Albertville. Han var med på det italienske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 10 km stafett for menn, bak Norge. De andre på laget var Marco Albarello, Giorgio Vanzetta og Silvio Fauner.
Kunstløp under Vinter-OL 1924
Under Vinter-OL 1924 i Chamonix ble det arrangert tre øvelser i kunstløp, single for menn og kvinner og en parløpskonkurranse. Det var tredje gangen som kunstløp var med som olympisk sport, de to første gangene var under Sommer-OL 1908 i London og Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Østerrike ble beste nasjon med to gull- og en sølvmedalje.
Svinndal
Svinndal er et tettsted i Våler kommune i Østfold. Tettstedet har innbyggere per 1. januar.
Svinndal utgjør en del av idrettslaget i Våler som heter Vansjø/Svinndal. Fotballagene spiller sine hjemmekamper på Svinndal Stadion, som ligger rett ved siden av Svinndal barneskole midt i Svinndal sentrum.
I Svinndal ligger Svinndal kirke.
Advokat Lur
Advokat Lur (engelsk Sylvester Shyster) er en figur skapt av Walt Disney og Win Smith. Figurens første opptreden var i 1930 i historien «Mikke Mus i Death Valley».
Advokat Lur er som navnet tilsier advokat, men han har nok aldri forsvart en hederlig person (det går rykter om at han var Skrue McDucks advokat en gang). Tvert imot – han er alltid på parti med kjeltringene og spesielt Svarte Petter har han samarbeidet en del ganger med. Første gang han traff Mikke og Minni Mus, i 1930, prøvde han å svindle til seg Minnis onkel; Mortimers bondegård. Nå er det en stund siden han har vært i konfrontasjon med Mikke, men alderen begynner vel å ta på. Det vites ikke mye om ham, men advokat Lur ble nok født en gang på 1880- eller 1890-tallet.
Eksterne lenker
Mickey Mouse universe
Bandar-e Anzali
Bandar-e Anzali ligger på en smal landtunge mellom Anzali-lagunen og Det kaspiske hav, og er en av de viktigste havnebyene i Nord-Iran. Det er fergeforbindelse til Baku i Aserbajdsjan.
Byen ligger delvis lavere enn havnivå.
Aktivisme
Aktivisme er en overlagt handling for å skape sosial eller politisk forandring. Denne handling utfolder seg som regel som støtte eller opposisjon til en ofte kontroversiell sak eller et omdiskutert argument. Aktivisme innbefatter ofte strategier for utbredelse av ideologiske synspunkter, hvor fysiske eller symbolske handlinger brukes som argumentasjon.
Karl Marx uttrykte aktivist-holdningen i formaningsform:
Torvgata (Arendal)
Torvgata er en kommunal gate på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Odd Reidar Solem
Odd Reidar Solem (født 1949 på Gossen i Aukra kommune i Møre og Romsdal) er en norsk journalist.
Solem var med i det første kullet ved medialinjen på Høgskulen i Volda i 1973 hvor han sammen med andre studenter startet nærradio. Han har vært journalist i Romsdal Folkeblad, Romsdals Budstikke og begynte i NRK i 1977. Han var også redaktør i Romsdals Budstikke i perioden 1990–1993. Han ble senere utenriksjournalist i TV 2 i Bergen. Solem var nyhetsanker i TV 2 Nyhetskanalen fra 2006. Han gikk av med pensjon etter å ha ledet sin siste nyhetssending på TV 2 31. januar 2013.
Solem mottok under Dei Nynorske Festspela i Ørsta i 2008 Kulturdepartementet sin nynorskpris for journalistar. Juryen begrunnet tildelingen med at Solem i flere tiår har skilt seg ut med å bruke en levende og god nynorsk som journalist i avis, radio og fjernsyn.
Babettes gjestebud (film)
Babettes gjestebud (originaltittel: Babettes gæstebud) er en dansk film fra 1987. Manuskript og regi er av Gabriel Axel, og filmen er basert på Karen Blixens novelle Babettes gjestebud fra 1950.
Filmen vant i 1988 en Oscar som den første danske film noensinne for beste fremmedspråklige film. I 1989 vant filmen den britiske BAFTA-prisen for beste ikke-engelskspråklige film. Filmen regnes som en del av den danske Kulturkanonen som ble offentliggjort i 2006.
Gamle Aker kirke
Gamle Aker kirke er en langkirke i stein fra 1100-tallet. Det er den eldste stående bygningen i Oslo. Den var kirke for Aker herred, som lå rundt middelalderens Oslo. Den er også omtalt i Borgartingsloven som en av seks fylkeskirker i Viken. Kirken hørte opprinnelig til Aker gård, men fra 1186 til 1587 lå den under Nonneseter kloster. "Aker blev forenet med Akershus Slotsmenighet" etter reformasjonen og i de neste 233 år, til 1820.
Kirken har adresse Akersbakken 26 og ligger ved Telthusbakken, for enden av Akersveien. Stilistisk er den nært beslektet med Ringsaker kirke, Nikolaikirken på Gran og Domkirkeruinene på Hamar, som i dag befinner seg under vernebygget på Domkirkeodden. Forbilde for de nevnte kirkene inkludert Gamle Aker kirke var Hallvardskatedralen i Gamlebyen. Gamle Aker kirkegård opptar det meste av Akersberget, og etter utvidelser, senest i 1940-årene, grenser den også til Akersbakken i nord og til skrenten ned mot Maridalsveien i øst. I fjellet nedenfor Gamle Aker kirke finnes innganger til en middelaldersk sølvgruve, Akersberg gruver.
Babettes gjestebud (film)
Festmenyen i Babettes gjestebud
Et viktig tema i filmen er den menyen som er et av filmens høydepunkter. Menyen og rettene er beskrevet i fortellingen uten oppskrift på hvordan de tilberedes. I noen tilfeller med navn og betegnelser som ikke umiddelbart lar seg identifisere.
Gamle Aker kirke
Etter den tyske okkupasjonen av Norge fra 1940 ble dronning Mauds kiste flyttet fra Akershus festning til kjelleren under kirken. I 1948 ble kisten flyttet til Det kongelige mausoleum.
Babettes gjestebud (film)
Festmenyen i Babettes gjestebud
Matlagingen ble under innspillingen av filmen overlatt til kokken Jan Cocotte-Pedersen som var sjefkokk på restauranten La Cocotte i København. Alle rettene ble i overensstemmelse med bokens ånd tilberedt fra grunnen av og tilsatt Jan Cocotte-Pedersens ekspertviten. Oppskriftene ble senere offentliggjort og flere av rettene er blitt internasjonale klassikere.
Gamle Aker kirke
På 1700-tallet ble det satt opp et telthus ved kirken, noe som ga navn til Telthusbakken.
Opprinnelse
Kirken ble oppført på gården Aker. Det er ukjent hvilken helgen den eventuelt var viet til, i kildene omtales den bare som Akers kirkja. Gården Aker omfattet områdene på vestsiden av Akerselvas nedre del, og var i middelalderen delt i Store og Lille Aker (kirken lå på Store Aker). Den var godt synlig i landskapet og var synlig fra sjøen og innfartsveiene. Fra midten av 1800-tallet ble den omsluttet av bybebyggelse og gården Aker finnes bare som navn. Aker kirke er en av de seks kirkene som nevnes som fylkeskirker i Borgartingsloven, loven som gjaldt for Viken (Oslofjordområdet). Det er uklart hvor stort omland den var kirkelig sentrum for. Oslo byleksikon mener at dette er dagens kirke, og at den kan være bygd av kong Olav Kyrre. Andre kilder daterer kirken til første del av 1100-tallet. Stilhistoriske kriterier tilsier at dagens Gamle Aker kirke ble påbegynt tidligst på begynnelsen av 1100-tallet. Kirken det vises til i 1080 var etter alt å dømme en (tre)kirke som sto på stedet før dagens kirke ble reist.
Det kan ikke knyttes spesielle begivenheter eller kjente personer til etableringen av kirken. Ved kombinasjon av ulike kilder har det vært antatt at kirken ble oppført mellom 1080 og tidlig 1100-tall. Den tidlige dateringen var basert på etablering av steinarkitekturen i Norge. De eldste steinkirkene rundt Oslofjorden og rundt Mjøsa er preget av nøktern utforming med lite dekorative elementer. Hallvardskirken ble ifølge skriftlige kilder oppført nær 1100 og dersom denne var forbilde for Aker kirke må sistnevnte ha blitt oppført en gang etter år 1100. På den tiden ble det reist minst fire steinkirker i Oslo. Hallvardskirken hadde tverrskip som var synlig utvendig. Kirkestedet kan være eldre dersom det først har vært en trekirke på stedet. Det ble trolig reist kirker innenfor dagens Oslo tidlig på 1000-tallet og en forløper for Gamle Aker kirke kan ha vært blant disse. Gamle Aker kirkes grunnplan ligner andre basilika på Østlandet (Hof kirke på Toten, Ringsaker kirke og Nikolaikirken på Gran): Tredelt skip, tårn over midtrommet og kor med apside. Gamle Aker kirke skiller seg ut med større dimensjoner og kapell ved siden av koret.
Gamle Aker kirke lå opprinnelig på landet utenfor middelalderbyen Oslo. Trolig ble bygget som en litt mindre utgave av domkirken. Den var med 40 meter en av de største i landet utenom domkirkene. Kirken ligger på samme bergrygg som Akershus festning og den gamle Akersveien/Akersgata går mellom festningen og kirken. Gamle Aker kirke lå utenfor byen Christiania til ut på 1800-tallet da byen vokste og etterhvert omsluttet kirken. I middelalderen lå kirken ved et veikryss: Like øste for kirken var det nederste vadestedet over Akerselva før det på 1600-tallet ble anlagt bro ved Vaterland. Akersbakken i vest og Telthusbakken i øst inngikk i den gamle allvarvei mot det daværende Oslo under Ekebergåsen. Gamle Oslo var delvis i bruk etter brannen i 1624 og Hallvardskirken ble reparert og brukt til 1660.
Borgartingsloven omtaler kirken som Akers kirkja i Osloherad (Osloherad var bygdene omkring Oslo, tilsvarer omtrent den senere Aker kommune). Den var en av seks fylkeskirker i Viken (landet omkring Oslofjorden), disse fylkeskirkene var trolig tidlige kirkesteder etter misjonstiden på 900–1000-tallet og da det ble reist flere kirke beholdt disse fylkeskirkene en høyere rang.
Eierskap og rolle
Siden Aker var sentralgården og en av de tidligste i bygda med fast bosetning, var det god grunn til å legge kirken her, på en dominerende høyde med utsikt til (og synlig fra) store deler av sognet. Kirkestedet lå også midt i Akersdalen, godt tilgjengelig for hele menigheten ved et naturlig vadested over Akerselva. Derfor gikk også middelalderens landevei vestover fra Oslo rett forbi kirken, opp Akersbakken (som før 1879 het Kirkeveien) og fortsatte langs en trasé som fremdeles er bevart i strekninger av gatene Dalsbergstien, Underhaugsveien og Professor Dahls gate. Dette inngikk i hovedveien mellom Oslo (Gamlebyen) og Ringerike med oppland. For mange pilegrimer på vei til Nidaros gikk pilegrimsleden av den grunn forbi Aker kirke.
I 1186 ga biskop Helge av Oslo Aker kirke til Nonneseter kloster. Det er usikkert hva denne overføringen innebar, det kan ha dreid seg om ansvar for sognekirkene eller om å gi klosteret et økonomisk grunnlag. Akergårdene var oppført som klosterets jordegods. Eierforholdene for øvrig er uklar: Det er mulig at Akergårdene, med den sentrale beliggenheten, var kongens eiendom og kongen derfor lot bygge kirke der. Samtidig hadde kongen residens i byen og hadde egen kirke der, mens biskopen fikk egen kirke ved oppføring av domkirken. I middelalderen var det i Oslo herad dessuten kirker i Maridalen, på Furuset, på Smestad og på Hovin, og ifølge Jens Nilssøns notater i 1590 var disse annekser til Aker og ikke i vanlig bruk. I Maridalen ble det holdt gudstjeneste tre ganger i året og i 1820 var Maridalskirken ruin; de tre andre er helt forsvunnet. Etter reformasjonen var situasjonen trolig den samme som i tidlig kristen tid med Aker som eneste kirke i Osloherad.
Fra 1587 var den underlagt Akershus slottskirke. Kongen solgte kirken i 1723 til private: Bøndene Even Holmen, Even Sørsense, Jon Blinderen og lensmann Johannes Skøien overtok kirken for 800 riksdaler. I 1737 kjøpte kapellan Otto Holmboe kirken og etter enkefru Maren Holmboes (hennes far var Bernt Ancher) død ble den i 1783 solgt til hennes nevø Peder Anker på Bogstad for 4710 riksdaler. I 1849 kjøpet kommunen kirken for 4000 spesidaler av de daværende eierne Karen Wedel-Jarlsberg, Lars Sogn og lensmann Morten Poulsen. Ettersom kirken var i svært dårlig stand og «ikke bemerkelsesverdig ved annet enn sin alder», ble rivning vedtatt av Aker kommune på midten av 1800-tallet. Et alternativ var å selge til Christiania kommune, men Christiania ville utsette saken til spørsmålet om byutvidelse var avklart. Fortidsminneforeningens arbeid for bevaring førte til at kirken ble reddet ved at Christiania kommune kjøpte den av Aker kommune i 1852. I 1859 havnet den innenfor byens grenser ved byutvidelsen det året. Den ble overtatt av Aker kommune i 1849 og av Christiania kommune i 1852. Den var hovedkirke i Aker frem til 1855.
Skader og ombygging
Kirken er plyndret og flere ganger skadet i brann. Lensherre Mogens Gyldenstjerne plyndret kirken i januar 1532 som en hevnaksjon etter Christian IIs beleiring av Akershus festning. Brannen i 1592 førte til at en del av kalksteinene sprakk og skallet av, noe som stadig er synlig enkelte steder. Etter lynnedslag i 1703 ble tårn, kirkeklokker og hele inventaret ødelagt. Bare murene sto igjen og gjenoppbygging ble anslått å koste 1800 riksdaler. I august 1704 var den midlertidig innredet og i mellomtiden brukte menigheten Kristkirken på Hammersborg. Kirkebygget ble dårlig vedlikeholdt de årene det var i privat eie fra 1723. I 1840-årene var tilstanden kritisk.
Ettersom kirken var i svært dårlig stand og «ikke bemerkelsesverdig ved annet enn sin alder», ble rivning vedtatt av Aker kommune på midten av 1800-tallet. Rivingsvedtaket førte til stor strid med omfattende debatt i avisene. Bakgrunn for striden var en voksende interesse for det historiske og antikvariske ved gamle bygg samtidig var det ønske om mer tidsmessige kirkebygg med mer plass og lys. Historikeren Ludvig Kristensen Daa kritiserte arkitekt Heinrich Ernst Schirmer og kommunen; professor P.A. Munch og antikvar Nicolay Nicolaysen støttet Daa. Schirmer mente bygget var uten historisk eller kunstnerisk verdi, og de veldige murene opptok mye plass og kirken var upraktisk og trist. Adolf Bredo Stabell, Akers ordfører og redaktør i Morgenbladet, støttet rivingsalternativet ivrig. Schirmer var konsulent for Aker kommune og mente at den enten måtte rives eller bevares som et minnesmerke. Aker kommunstyre bekreftet 3. april 1852 rivningsvedtaket og siste gudstjeneste skulle holdes 24. april.
Schirmer målte opp kirkebygget i 1851 og denne tegningen ble publisert i Morgenbladet i 1852 sammen med hans forslag til restaurering/nybygg. Schirmer foreslo å bevare kirkens hovedtrekk og gjøre kirkerommet om til ett skip ved å bruke slanke pilarer. Han foreslo å utvide koret mot nord og et jevnt antall vinduer. P.H. Holtermann laget tegninger av kirken og disse ble tatt inn i Fortidsminneforeningens årbok for 1855.
Et alternativ var å sette bygget i stand og utvide for dekke behovet til en voksende menighet. Et annet alternativ var å selge til Christiania kommune, men Christiania ville utsette saken til spørsmålet om byutvidelse var avklart. Fortidsminneforeningens arbeid for bevaring førte til at kirken ble reddet ved at Christiania kommune kjøpte den av Aker kommune i 1852. Kirken ble kjøpt ved blant annet midler innsamlet blant private i Christiania og i Aker samt tilskudd fra Fortidsminneforeningen. Avtale ble inngått i august 1852 og godkjent i statsråd i desember 1852. Avtalen innebar at Aker kunne bruke kirken i ytterligere 6–8 år og kirkegården i 50 år. I 1859 havnet den innenfor byens grenser ved byutvidelsen det året.