cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asker
Automatisk fredede kulturminner
Lokaliteter fra steinalderen utgjør omtrent 10 % av de registrerte kulturminnene. Det store flertallet, 239 lokaliteter, er ikke datert nærmere enn til «steinalder». 36 lokaliteter er datert til eldre steinalder, og 13 lokaliteter er datert til yngre steinalder. De viktigste funnkategoriene som er registrert fra steinalderen er «aktivitetsområder», «boplasser» eller «bosetningsspor». Det finnes også noen få forekomster av fangstgroper og bogasteller, og i Hurum finnes det megalittgraver og hellekistegraver fra yngre steinalder på henholdsvis Rødtangen og Verket.
Funnene fra bronsealderen er færre; bare 15 lokaliteter er med sikkerhet datert til denne perioden. Kun i Hurum er det gjort funn av bronsegjenstander fra perioden. De fleste gravrøysene som med noenlunde sikkerhet kan dateres til bronsealderen finnes også i Hurum, særlig langs kysten, samt på enkelte høye fjell og koller i innlandet.
Ti lokaliteter er også omtrentlig datert til «steinalder-bronsealder», og hele 82 stykker til «bronsealder-jernalder». Dette skyldes at mange typer fornminner, blant annet gravrøyser er vanskelige å datere nøyaktig, men forekom i lange tidsrom. Bosetningsspor i form av blant annet kokegroper og stolpehull forekommer fra både bronsealderen og jernalderen. Mellom Holmsbu og Rødtangen finnes et skålgropfelt som trolig stammer fra bronsealderen, mens en skålgrop på Huseby i Røyken ikke kan dateres nærmere enn til bronsealder eller eldre jernalder.
128 lokaliteter er omtrentlig datert til «jernalder-middelalder». Mange hulveier, som ofte er vanskelige å datere nøyaktig, faller inn under denne kategorien. Blant de viktigste gamle veifarene er Sandsstien i Hurum og den såkalte Oldtidsveien i Røyken, som begge var tverrforbindelser mellom Oslofjorden og Drammensfjorden.
Litt under 10 % av lokalitetene er datert til middelalderen. Det store flertallet av disse er rydningsrøyser og dyrkningsspor som er datert i forbindelse med arkeologiske registreringer.
Ottfried Neubecker
Otto Friedrich «Ottfried» Neubecker (født 22. mars 1908 i Charlottenburg i Berlin, død 8. juli 1992 i Wiesbaden) var en internasjonalt kjent, tysk heraldiker, flaggforsker og ordenskjenner.
Asker
Automatisk fredede kulturminner
Kulturminner yngre enn reformasjonen (1537) er ikke automatisk fredet etter kulturminneloven (med visse unntak). Det er registrert 184 lokaliteter yngre enn reformasjonen i vernekategoriene «automatisk fredet», «fjernet (automatisk fredet)» eller «uavklart». Blant disse er det en del skipsfunn og ballastrøyser under vann, hustufter, rydningsrøyser og steingjerder, veifar og tradisjonslokaliteter, samt spor etter produksjon som gruver, dagbrudd, kullgroper, kullmiler og kalkovner.
Ottfried Neubecker
Han studerte ved universiteter i Genève, Heidelberg og Berlin. I 1931 ble han dr. philos. med avhandlingen Das Deutsche Wappen 1806–1871. I 1982 fikk han den tyske fortjenesteordenen Bundesverdienstkreuz am Bande.
Asker
Funn fra ikke-registrerte lokaliteter
Riksantikvarens kulturminnedatabase Askeladden inneholder bare lokaliteter som kan stedfestes geografisk. Det er ofte tilfeldig hvilke gjenstandsfunn i muséenes databaser som er, eller ikke er, registrert i databasen. Det er derfor verdt å nevne at Kulturhistorisk museum per januar 2021 har registrert 1855 katalognummer med gjenstander fra de tidligere kommunene Hurum, Røyken og Asker. Antallet enkeltgjenstander under hvert katalognummer varierer fra én enkelt til flere tusen, der særlig utgravde steinalderboplasser kan ha tusenvis av enkeltfunn av flintavslag og flintgjenstander. Hovedtyngden av funn utenom dette består av løsfunn av steingjenstander fra eldre og yngre steinalder, og gravfunn fra vikingtiden. Kun et lite antall steinalderboplasser har blitt utgravd. Noen ble utgravd på slutten av 1990-tallet, i forbindelse med byggingen av Oslofjordforbindelsen. Også svært få gravhauger har blitt utgravd i nyere tid. De fleste løsfunn har blitt gjort tilfeldig i forbindelse med landbruk og annet jordarbeid.
Fylkesvei 6826
Fylkesvei 6826 (Fv6826) går mellom Vinge og Viken i Frosta kommune.
Ottfried Neubecker
I Skandinavia er han spesielt kjent for sitt store og rikt illustrerte bokverk ''Heraldik. Kilder, brug, betydning'', København 1979, som er oversatt fra den tyske utgaven av verket. Den danske utgaven er imidlertid adskillig supplert og bearbeidet for skandinaviske forhold av den kjente, danske heraldiker og arkivar Nils G. Bartholdy.
Åtselbiller
Åtselbiller (Silphidae) er en gruppe av biller som har en del interessante adferdstrekk. Langt fra alle lever av åtsler, mange av artene er rovdyr eller planteetere. Disse er ganske store og ofte fargerike biller. Det er funnet 17 arter i Norge.
Interbanksystem
Et interbankssystem er et system for oppgjør og avregning av fordringer mellom banker og andre kredittinstitusjoner. Norges Bank er konsesjonsmyndighet for interbanksystemer.
Fylkesvei 6826
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen fylkesvei 65 (Nord-Trøndelag).
Asker
Forskriftsfredninger og vedtaksfredninger
Litt over hundre kulturminner i kommunen er fredet ved forskrift eller enkeltvedtak. Det gjelder blant annet en del eldre gårdstun og bygninger, som Asker prestegård, Heggedal hovedgård, og bygninger/bygningsdeler fra 1600-tallet på Selvik, Holm og Jaren mellom i Hurum. I denne kategorien finner vi blant annet også offentlige bygg som Filtvet fyr, Oscarsborg festnings anlegg på Hurumsiden, Rustan leir, Dikemark sykehus, Vardåsen tuberkulosesanatorium, og Øvre Sem lærerskole. Også Holmsbu billedgalleri er vedtaksfredet.
Ottfried Neubecker
Ottfried Neubecker var også i Norge og holdt et foredrag i Norsk Heraldisk Forening.
Asker
Middelalderkirker og listeførte kirker
Middelalderkirkene med tilhørende kirkegårder og gravkapell i Hurum og Røyken er automatisk fredede kulturminner. Den gamle middelalderkirken i Asker brant i 1878, men kirkestedet er fredet og den nye kirken fra 1879 er en listeført kirke. Også Holmsbu kirke (1887), Filtvet kirke (1894), Kongsdelene kirke (1905), Nærsnes kirke (1893) og Holmen kirke (1965) er listeførte kirker.
Det verneverdige tette trehusmiljøet i Holmsbu
Holmsbu sentrum står på Riksantikvarens liste over landets verneverdige, tette trehusmiljøer. Dårlig brannvern og nye om- og utbyggingssaker er de viktigste truslene mot dette kulturmiljøet. Store deler av den opprinnelige trehusbebyggelsen i Holmsbu gikk tapt i branner i 1922, 1950 og 1962.
Dynamittfabrikken på Engene
I mange år var dynamittfabrikken på Engene i Hurum, som ble satt i drift i oktober 1876, underlagt et midlertidig fredningsvedtak av fylkeskommunen. Fabrikken var den eneste gjenværende dynamittfabrikken i verden med en komplett produksjonslinje for nitroglyserin etter Alfred Nobels metode. Lenge var mesteparten av det opprinnelige produksjonsutstyret fra 1800-tallet bevart, og deler av anlegget ble på 1990-tallet omgjort til museum. Dette måtte siden stenge dørene etter et eierskifte. I 2022 varslet fylkeskommunen Riksantikvaren om at de ville oppheve den midlertidige fredningen av fabrikkanlegget, på grunn av reduserte kulturhistoriske verdier etter riving av mange bygninger, vedlikeholdsutfordringer, og en krevende sikkerhetssituasjon. Det er nå lite igjen av det opprinnelige fabrikkanlegget.
Temaplan for kulturminner og kulturmiljøer
Det foreligger per 2021 ingen temaplan for kulturminner og kulturmiljøer i kommunen. En slik er planlagt vedtatt i 2023. Inntil videre gjelder Hurums kulturminneplan fra 2005 (med revidert liste over verneverdige bygninger fra 2019), Askers kulturminneplan fra 2016, og Røykens kulturminneplan fra 2018.
Veinett
Veinettet i Asker er bygd opp rundt følgende hovedgjennomfartsveier:
Asker kommune er langstrakt og knyttes sammen av hovedkorridorene i kommunen. Følgende hovedkorridorer har funksjonen av å koble veinettet i kommunen til hovedgjennomfartsveiene:
Kollektivtransport
Det er Viken fylkeskommune som har hovedansvaret for kollektivtransporten i Asker. Viken tilrettelegger for og tilbyr kollektivtransport med buss og båt til befolkningen i Viken. I tillegg har fylkeskommunen ansvar for skoleskyss for elever i grunnskolen og videregående skole i Viken. Arbeidet i Asker utføres av Ruter, som eies av fylkeskommunen sammen med Oslo.
Fylkeskommunen har også ansvar for transport for personer med nedsatt funksjonsevne, som er et tilbud om fritidsreiser for funksjonshemmede som ikke kan benytte kollektivtransport. Utover å tilby kollektivtransport der folk bor og jobber, har fylkeskommunen en rolle som pådriver for regional utvikling. Planlegging og organisering av kollektivtrafikken er et viktig verktøy i denne sammenhengen.
Fra Asker går det buss mellom Oslo/Bærum og buss mellom Drammen/Lier. I tillegg er det lokalruter innenfor kommunen. Det går også hurtigbåt mellom Asker og Aker Brygge i Oslo fra Slemmestad og Vollen.
Tog er ryggraden for kollektivtransport i kommunen. De to banene i kommunen er Askerbanen og Spikkestadbanen. Bane NOR eier banene og har ansvaret for toginfrastrukturen. Det er VY som er operatør på begge banene men selskapet samarbeider med Ruter. Asker stasjon med bussterminalen er det største knutepunktet for kollektivtransport i kommunen, og blant de største i hele Osloområdet.
Valgresultatet 2019
Asker kommunes første kommunestyre etter sammenslåingen ble valgt under Kommunestyre- og fylkestingsvalget mandag 9. september 2019. Høyre fikk klart størst oppslutning med 43 % av stemmene. Arbeiderpartiet og Venstre gikk noe tilbake, mens Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne gikk noe frem. For de øvrige partiene var det mindre endringer.
I perioden 2020–2024 styres Asker av en flertallskoalisjon bestående av Høyre, Senterpartiet, Venstre, Pensjonistpartiet og Kristelig Folkeparti. Til sammen har disse fem partiene 32 av 55 representanter i det nye kommunestyret. Lene Conradi (H), som hadde vært ordfører i gamle Asker, ble den nye kommunens første ordfører. Monica Vee Bratlie (H), som hadde vært ordfører i Hurum, ble kommunens første varaordfører.
Åtselbiller
Utseende
Middelsstore til store biller (3 – 35 mm, de fleste over 10 mm), vanligvis med mørk grunnfarge, men ofte delvis røde eller gule. Gruppen består av to underfamilier som ser nokså forskjellige ut. Underfamilien åtselbiller (Silphinae) er mer eller mindre flate, som oftest matte, og med lite til moderat kølleformede, 11-leddete antenner. Hodet er vanligvis forholdsvis lite og flatt, mellom antennene trukket ut til en kort snute. Det er ikke noe tydelig skille mellom pannen (frons) og munnkanten (clypeus). Brystskjoldet (pronotum) er stort, bredt og flatt, vanligvis minst så bredt som dekkvingene. Dekkvingene er ganske flate med opphøyde lengderibber, og dekker vanligvis hele bakkroppen. Larvene er mørkfargede, flate og harde. Mellomkroppen (thorax) er bredere enn bakkroppen og dekket av store ryggplater. Underfamilien åtselgravere (Nicrophorinae) er store biller, temmelig sylindriske på form, mer eller mindre blanke med sterkt kølleformede antenner. Antennenes andre ledd er sterkt redusert slik at de virker 10-leddete. Hodet er stort, nesten så bredt som brystskjoldet, og ikke spesielt flattrykt, uten "snute". Pannen (frons) og munnkanten (clypeus) er tydelig skilte med en søm. Brystskjoldet (pronotum) er ikke påfallende stort, omtrent så langt som bredt, og ganske hvelvet, ofte med tydelige knøler eller groper. Det er betydelig smalere enn dekkvingene. Dekkvingene er ganske høyt hvelvet, uten opphøyde lengderibber, og de er tvert avbrutt og dekker ikke de bakerste bakkroppsleddene. Larvene er som oftest lyse, sylindriske og myke.
Levevis
Ikke alle åtselbiller lever av åtsel, men blant annet larver av insekter og landlevende lungesnegler.
Slektene Silpha og Phosphuga er rovdyr som lever av snegler. Den vanligste arten i Norge, svart åtselbille (Phosphuga atrata) er blankt svart med et hode som er noe forlenget mellom antennene. Dette gjør det enklere for billen å nå inn i sneglehus for å få tak i sneglene. gråsvart åtselbille (Aclypea opaca) er planteeter, og larvene kan gjøre en del skade på hagevekster. fireprikket åtselbille er et rovdyr som lever av ulike slags insektlarver. Denne forholdsvis sjeldne arten er knyttet til eiketrær, der den jakter på sommerfugllarver. Ellers er medlemmene av underfamilien åtselbiller (Silphinae) stort sett knyttet til store kadavere, som pattedyr og fugler.
Åtselgraverne (Nicrophorinae) lever på små åtsler, som smågnagere og småfugler. De utmerker seg ved sin avanserte yngelpleie. Både moren og faren tar seg av avkommet, noe som er ganske uvanlig blant insekter. Åtselgraverne har utmerket luktesans og flyr godt, så de kan finne et kadaver på lang avstand. Både hanner og hunner blir tiltrukket. Disse går da sammen om å grave ned kadaveret. Hovedårsaken til at de begraver maten er trolig for å hindre at fluer legger egg på den. De rasktvoksende fluelarvene ville da gjerne kunne utkonkurrere åtselgravernes avkom, selv om de voksne billene gjerne spiser fluelarver. Om bakken der åtselet ligger ikke egner seg for graving kan billene flytte det ganske langt (navnet Nicrophorus betyr likbærer). Når kadaveret er helt begravet, klemmer billene det sammen til en ball, og fjerner alle hår eller fjær. Billene har paret seg og hunnen legger egg på det sammenrullede åtselet. Hannen forlater nå ynglekammeret, men hunnen blir igjen og venter på at eggene skal klekke. Larvene kan ikke tygge maten selv, men er avhengige av at moren gulper opp halvfordøyd mat til dem.
Om man ser en åtselgraver vil man legge merke til at det ofte sitter mange, ganske store, røde midd på den. Disse er ikke parasitter, men er derimot nyttige for billen. Dette er rovmidd som angriper blant annet egg av fluer, og de bidrar dermed til å holde nede bestandene av dyr som konkurrerer med åtselgravernes larver. Middene hekter seg fast på åtselgraveren og blir dermed transportert til et nytt kadaver. Fanger man en åtselgraver, vil den forsvare seg ved å spy opp sitt illeluktende (og ganske sikkert illesmakende) mageinnhold. Mange åtselgravere er svarte med rødoransje tverrstriper. Disse påfallende fargene tjener trolig som et signal om at billen er usmakelig (såkalt aposematisme). De kan også lage en gnissende lyd ved å gni spissen av dekkvingene mot en skrape på femte bakkroppsledd, dette er trolig også en advarsel.
Kilder
Sikes, D.S., Trumbo, S.T. & Peck, S.B. 2005. Silphidae Latreille, 1807, large carrion and burying beetles, Silphidae Tree of Life
Damn Small Linux
Damn Small Linux (DSL) er blant de minste Linux-distribusjonene i verden med GUI. Den er foreløpig 50 MB stor, og målet er å aldri lage den større enn dette, slik at den den skal få plass på en visittkort-CD. Nettleseren Firefox følger også med.
La Chingada
La Chingada er et område i kommunen Perote i den meksikanske delstaten Veracruz. La Chingada har 5 innbyggere.
På meksikansk-spansk betyr uttrykket «vete a la chingada» (bokstavelig «dra til la chingada») tilnærma det samme som det norske «dra til helvete». Imidlertid er det stedsnavnet som har tatt navnet sitt etter uttrykket, og ikke motsatt.
Damn Small Linux
Damn Small Linux kan startes opp fra en CD eller en kompatibel USB-minnepinne.
Nopal
Nopal er en grønnsak som stammer fra de ytterste delene av greinene til fikenkaktusen. Taggene fjernes fra disse, og de kuttes opp i biter. Nopal er en populær ingrediens i det meksikanske kjøkkenet, særlig i retter som eggerøre med nopal og taco med nopal, samt som tilbehør til andre retter. De selges vanligvis ferske, men forekommer også sylta.
Ordet nopal kommer fra nahuatl nopalli.
Damn Small Linux
Programmer som følger med
Blant den medfølgende programmer er de følgende:
Martin Andersen Nexø
Martin Andersen Nexø (født 26. juni 1869 i København, død 1. juni 1954 i Dresden) var en dansk forfatter.
Bakgrunn
Nexø ble født i St. Annæ gade nr 33, i bakbygningen på kvisten, like under gullkulen på Vår Frelsers kirke. Det er oppsatt en minneplakett på nr 33. Da han var 2-3 år gammel, flyttet familien fra bydelen Christianshavn til Brumleby, legeforeningens boliger på Østerbro, reist i kjølvannet av koleraepidemien i København 1853. I sine erindringer minnes Nexø at på 1870-tallet lå Brumleby nesten ute på landet. Langs Strandvejen (nå Østerbrogade) lå det gartnerier, og Kongevejen (nå Østre allé) strakte seg mellom Øster- og Nørrefælled. Om morgenen, når Nexø og hans bror trasket ud til Kristineberg brødfabrikker langt ute forbi Store Vibenshus etter daggammelt brød til halv pris, traff de kullsvierne på vei til byen på kjerrene sine. Iblant slengte de litt trekull til barna, som bar det hjem til moren til bruk i dampstrykejernet hennes. «Så er den toskilling spart,» sa hun fornøyd. På fælledene beitet kveg som barna måtte passe seg for, og i vannet, som ble kalt «Holger Danskes briller» var det blodigler. Iblant hadde soldater eksersis på markene, og det ble slått opp telt med boder og bevertning. Nexø fikk se haugen der Struensee og Brandt angivelig ble henrettet i 1772. Bak et plankegjerde lå latrinen der de henrettede angivelig var blitt slengt og fremdeles lå. (I virkeligheten var det en latrine for soldatene.)
I 1877 flyttet familien fra storbyen til Nexø pga arbeidsledighet. Nexøs far var bornholmer. Barndomshjemmet i Nexø ble fredet i 1983 og er i dag innredet som museum. Han føyde navnet Nexø til etternavnet. En kuriøs forklaring er at han ikke ønsket at bøkene skulle stå øverst til venstre hos bokhandleren (under Andersen).
Karriere
Martin Andersen Nexø var i sin levetid kanskje mer anerkjent utenfor Danmarks grenser, idet hans bøker om fattige og undertrykte mennesker var spesielt etterspurt i Tyskland og Sovjetunionen.
Blant hovedverkene er Pelle Erobreren (1906–10) og Ditte Menneskebarn 1917-21. Begge disse romanene er filmatisert. Han er også kjent for sin biografi i fire bind:
Politisk engasjement
Han var ikke bare forfatter, men også politisk aktiv, fra 1910 som sosialdemokrat og siden 1918 som kommunist. Han var fra 1937 til sin død medlem av DKPs sentralkomité. Hans forbilde var Sovjetunionen som han så som virkeliggjøringen av den sosialistiske drøm. Professor Bent Jensen har i boken Stalinismens fascination og danske venstreintellektuelle sitert ham slik fra tidsskriftet Sovjet i Dag (juni 1936):
Ifølge Bent Jensen besvarte han i 1940 spørsmålet «Hvorfor er jeg venn av Sovjetunionen», der var stilt i tidsskriftet Nyt Land, slik:
Nexø forsvarte også Sovjetunionen da stormakten gikk til angrep på Finland i det som ble hetende vinterkrigen: «''Enhver danske som har ærlighet i livet, må glede seg over det som skjer rundt Østersjøen. Med Østersjøen som et lukket tysk innhav ville vi sikkert ha sett vår beste tid som fritt folk: Det vil kanskje en dag gå opp for alle dansker hvor nær vi har vært utslettelsen, og hva vi derfor skylder Sovjet og den røde hær.''» Helt feil tok ikke Nexø i dette, men i 1939 vakte uttalelsen stor harme i den danske befolkning. De Konservative stilte krav om at Nexøs understøttelse på Finansloven ble inndradd, men de Konservatives leder John Christmas Møller som riktignok stod på Finlands side, avviste at man skulle straffe forfatteren Nexø for hans politiske syn. Imidlertid kom det til et bokbål i Sorø, der Magdalene Lauridsen, bestyrerinnen på Ankerhus husholdnings-seminarium, brente alle Nexøs bøker hun fant på Peder Dams bibliotek.
Øystein Grønnevik
Øystein Grønnevik (født i juni 1978) er en norsk musikkartist. Han ble kjent i Norge etter å ha vært med i Idol 2004, der han til slutt havnet på en niendeplass.
Bandet Third Avenue er nå den musikalske drivkraften. Debutalbumet, The Grand Turn, ble sluppet i september 2008. Musikkvideoen var nominert under Stavanger kortfilmfestival 2008.
Kubikkilometer
Kubikkilometer er en avledet SI-enhet for måling av volum. Symbolet for kubikkilometer er km³. En kubikkilometer er volumet av en kube hvor hver side er en kilometer lang.
Kubikkilometer brukes blant annet til å angi volum av innsjøer i forbindelse med vannkraft.
1 km³ er lik:
Og motsatt:
1 km³ er, i forhold til SI-enheten liter, lik:
Se også
Cubic kilometre Kubikkilometer
Stamsæd
Stamsæd eller stamfrø er frø fremstillet for landbruk eller havebruk, frembragt ved avl av en særlig stamme sæd.
Stamfrø utvikles for ulike plantesorter for at plantene skal være fri for plantesykdommer, og tilpasset et spesielt klima (proveniens). For grønnsaker gjelder det også at plantene har de samme genetiske egenskaper med hensyn til form og smak. For blomster skal alle frø gi blomster med samme farve og form.
Herman Konstadts mursteinshus
Herman Konstadts mursteinshus (polsk Kamienica Hermana Konstadta) ligger ved Piotrkowska-gaten 53 i Łódź, like ved Poznański-familiens mursteinshus. Det regnes for å være en gatens vakreste bygninger.
Mursteinshuset ble reist i 1885 til Herman Konstadt, en av de fremste jødiske forretningsmenn og filantroper i Łódź, etter tegninger av Julius Jung. Bygningen fikk en eklektisk fasade med motiver inspirert av fransk neorenessanse.
Karakteristiske trekk ved bygningen er det høye mansardtaket med sin balustrade og risalitten som kranses av en høy sinkhjelm og som hviler på to atlantfigurer. Bygningen kalles av den grunn også på folkemunne «Huset under atlantene» («Dom pod atlasami»).
Jeanette MacDonald
Jeanette Anna MacDonald (født 18. juni 1903, død 14. januar 1965) var en amerikansk sanger og skuespiller.
Hun huskes særlig for sine musikal-filmer fra 1930-årene med motspillere som Maurice Chevalier Prinsgemalen, Elsk meg i natt, Den glade enke og En time med deg) og Nelson Eddy (Den vidløftige Marietta, Rose-Marie og Maytime). I 1930- og 1940-årene spilte hun inn 29 filmer, hvorav fire ble nominert til Oscar for beste film (Prinsegemalen, En time med deg, Den vidløftige Marietta og San Francisco). Hun gjorde en rekke plateinnspillinger og fikk tre gullplater. Hun opptrådte senere i operaer, konserter, radio og fjernsyn. MacDonald var en av 1900-tallets mest innflytelsesrike sopraner. Hun introduserte opera for kinopublikummet og inspirerte en generasjon av sangere.
Tidlige år
MacDonald ble født 18. juni 1903, i familiens hjem i Philadelphia. Hun er den yngste av Anna Mae (født Wright) og Daniel MacDonalds tre døtre. Hun hadde skotske, engelske og hollandske aner. En av hennes eldre søstre var karakterskuespilleren Blossom Rock som er mest kjent for rollen som bestemor i TV-serien Familien Addams.
Jeanette MacDonald begynte tidlig med danseundervisning hos Al White, etterlignet sin mors operaplater og tok sangundervsning hos Wassil Leps. Som barn opptrådte MacDonald i kirken og på skolearrangementer, og begynte å turnere med barneforestillinger. Ni år gammel var hun solosanger i Al Whites Six Little Song Birds i Philadelphia. Hun ble oppdratt som Christian scientist.
Broadway
I november 1919 sluttet hun seg til sin eldre søster, skuespillerinnen Blossom Rock i New York og fikk en jobb i Ned Wayburns kor, The Demi-Tasse Revue, et musikalsk underholdningsprogram som ble presentert mellem filmer i Capital Theatre på Broadway. I 1920 opptrådte hun i to musicals, i Jerome Kerns Night Boat som erstatning og Irene i den anndre kvinnelige hovedrolle. (den fremtidige filmstjerne, Irene Dunne spilte tittelrollen under deler av turenen og Helen Shipman spilte tittelrollen under andre deler). i 1921 spilte MacDonald i Tangerine, som en av de «Six Wives». I 1922 var MacDonald en fetert sanger i en revy i Greenwich Village: Fantastic Fricassee. God avisomtale førte til at hun fikk en rolle i The Magic Ring (1923). MacDonald spilte den andre kvinnelige hovedrolle i en musical som gikk i lang tid med Mitzi Hajos. I 1925 fikk MacDonald igjen andre hovedrolle og spilte mot Queenie Smith i Tip Toes, en hit med George Gershwins melodier. Det følgende år hadde hun fremdeles andre hovedrolle, nå i Bubblin' Over (1926), musical versjon av Brewster's Millions. i 1927 fikk MacDonald endelig hovedrollen i Yes, Yes, Yvette. Den var planlagt som en hyllest til producer H.H. Frazeed No, No, Nanette. Dette show hadde en utstrakt turne, men sviktet i å more barn da den ble oppført på Broadway. MacDonald spilte også hovedrollen de neste to år i to stykker: Sunny Days (1928), hennes første show for produsentene Lee og Angela (1928), som fikk dårlig kritikk. Hennes siste var Boom Boom (1929) med hennes navn over tittelen (stykket omfattet den unge Archie Leach, som senere forandret sitt navn til Cary Grant). Mens MacDonald opptrådte i Angela, oppdaget filmstjernen Richard Dix henne og lot henne prøvespille for sin film Nothing but the Truth. Shubert ville ikke gi slipp på henne og løse henne fra kontrakten for å spille i en film med Dix og Helen Kane. I 1929 holdt den berømte filmdirektør Ernst Lubitsch på å se gjennem gamle prøveinnspillinger av Broadway utøvere og oppdaget MacDonald. Hennes rolle ble den førende kvinne i hans første lydfilm, Prinsgemalen. Den ble en kontinental sensasjon med Maurice Chevalier.
Årene hos Paramount
I lydfilmens første år, 1929–30 spilte MacDonald seks filmer, de første fire for Paramount Pictures. Hennes første; Prinsgemalen (1929), regissert av Lubitsch hvor hun spilte mot Chevalier var en merkestein i lydfilmens barndom, den ble nominert til Oscar. MacDonalds første innspillinger var to hits fra musikken til Dream Lover og March of the Grenadiers. The Vagabond King (1930) ble en storslått Technicolor filmversjon av Rudolf Frimls hit fra en operette. i 1925 gjentok Broadway-stjernen Dennis King sin rolle som en fransk poet, François fra 1400-tallet. MacDonald var prisesse Katherine. Hun sang 'Some Day og 'Only a Rose.
Paramount on Parade (1930) var en storslått Paramount produksjon, lik andre mammut filmer i lydfilmens første år. De ble produsert av store selskaper for å introdusere for publikum deres tidligere stjerner fra stumfilmens dager. I et klipp hvor MacDonald synger en duett med Nino Martini, Come Back to Sorrento ble denne tatt ut av filmen før den ble vist. Let's Go Native (1930), var en øde-øy komedie, regissert av Leo McCarey, hvor MacDonald spilte mot Jack Oakie og Kay Francis. Monte Carlo (1930) var en annen høyt verdsatt Lubitsch klassiker med den britiske musical stjerne Jack Buchanan
MacDonald håpet å kunne produsere sine egne filmer og gikk til United Artists for gjøre The Lottery Bride (1930). Tross musikk av Rudolf Friml ble filmen mindre vellykket. MacDonalds neste var tre filmer for Fox Film Corporation Oh, for a Man! (1930) ble mer vellykket; MacDonald portretterte en temperamentsfull operasanger som sang Wagners «Liebestod» og faller for en irsk innbruddstyv, spilt av Reginald Denny. Don't Bet on Women (1931) var en ikke-musical komedie hvor en playboy, Edmund Lowe vedder på at han kan forføre konen (MacDonald) til en lykkelig gift venn, Roland Young. (MacDonald). Annabelle's Affairs (1931) var en farse med MacDonald som sofistikert New York playgirl som ikke vedkjenner seg sin egen mann, spilt av Victor MacLaglen. Da ektemannen dukker opp etter fem år vil hun ikke kjennes ved han. Den ble godt mottatt av datidens kritikere.
MacDonald tok pause fra Hollywood i 1931 og reiste på en europeisk konsertturne. Hun returnerte til Paramount året etter for to filmer med Maurice Chevalier. One Hour with You (1932) regissert av både George Cukor og Ernst Lubitsch og samtidig spilte hun inn filmen på fransk med samme stjerner. Une Heure près de toi (En time nær deg). Rouben Mamoulian regisserte  Love Me Tonight (1932). Den er sett på av mange filkritikere å være den ultimate film-musical. I filmen spilte Chevalier en fattig skredder som ble forelsket i en prisesse, spilt av MacDonald. Meget av historiens dialoger synges. Richard Rodgers og Lorenz Hart skrev den opprinnelige musikken som omfattet skredderens «Mimi» og elsker og Isn't It Romantic?
Årene hos MGM
I 1933 reiste MacDonald igjen til Europa og mens hun var der signerte hun kontrakt med Metro-Goldwyn-Mayer hennes første MGM-film var The Cat and the Fiddle (1934), basert på Jerome Kerns Broadway hit. Hun spilte sammen med Ramón Novarro. Filmen dreide seg om ugifte elskere og den sjokkerte. Den kom såvidt gjennom «Production Code guidelines» som kom 1. juli 1934. Tross den nye Technicolor-prosessen — den første farvefilmteknologien, bortsett fra Disney tegnefilmer — ble filmen ingen stor suksess.
I The Merry Widow (1934), regissert av Ernst Lubitsch, sluttet Maurice Chevalier og MacDonald seg sammen om en storartet versjon av en klassiker, en Franz Lehár operette fra 1995. Filmen ble høyt verdsatt av kritikere og av elskere i de store byer i USA og Europa, men sviktet i billettsalget  bortsett fra på landsbygdene. Den hadde et enormt budsjett, delvis på grunn av at den samtidig ble filmet på fransk som La Veuve Joyeuse med støtte fra franske filmfolk, og noen mindre endringer i oppsetningen.
Naughty Marietta (1935), regissert av W.S. Van Dyke, var MacDonalds første film hvor hun spilte samnen med en ny barytonsanger, Nelson Eddy i Victor Herberts melodier fra 1910 med sanger som «Ah! Sweet Mystery of Life», «I'm Falling in Love with Someone», «’Neath the Southern Moon», «Tramp, Tramp, Tramp», og «Italian Street Song» som fikk ny popularitet. Filmen vant en Oscar for lyd og fikk en Oscar nominering for beste bilder. Den ble stemt som en av de beste filmer i 1935 av New Yorks filmkritikere og fikk en «Photoplay Gold Medal Award» for beste bilder i 1935. (den slo ut Mutiny on the Bounty, som vant en Oscar), og ble, i 2004, vagt av «National Film Registry» som beste fim. MacDonald fikk gullplater for «Ah! Sweet Mystery of Life» og «Italian Street Song».
Året etter spilte MacDonald to av de største kassasuksesser med Rose-Marie (1936) hvor MacDonald spilte en fetert opera diva som får vite at hennes lillebror, spilt av James Stewart har drept en «Mountie» fra  Det ridende kanadiske politiet og gjemt liket nord i de kanadiske skoger. Eddy og en Mountie blir sent for å fakke ham. Hun og Nelson Eddy sang Rudolf Frimls «Indian Love Call» mot hverandre i den kanadiske villmark. (I virkeligheten Lake Tahoe). Eddys portrett av den stødige Mountie ble et populært ikon. Da det ridende politiet midlertidig besluttet å bruke sin spesielle hatt i 1970, kom bilder av Eddy med sin Rose Marie-uniform i tusenvis av amerikanske aviser. Filmen San Francisco (1936) ble også regissert av W.S. Van Dyke. Filmens setting er lagt til jordskjelvet i San Francisco 1906 hvor MacDonald spilte en håpefull operasanger mot Clark Gable som eieren av en spillebule. ved kysten og Spencer Tracy som hans prest fra guttedagene som kommer med moralske formaninger
Første Technicolor
Sommeren 1936 begynte filmingen av Maytime, hvor Nelson Eddy spilte mot Frank Morgan og Paul Lukas, filmen ble produsert av Irving Thalberg Etter Thalbergs uventede død i september, ble opptakene stoppet og den halvferdige filmen kastet. Et nytt manuskript ble filmet med ny histore og noen nye skuespillere (inklusive John Barrymore). Den «andre» Maytime (1937) ble den største kassasuksess, verden over det året, og er sett på som en av de beste film musicaler på1930-tallet.. «Will You Remember» av Sigmund Romberg bragte MacDonald nok en Gullplate.
Farvel til filmen
The Firefly (1937) var MacDonalds første solo hos MGM med hennes navn alene på rulleteksten sammen med filmens tittel. Rudolf Frimls musikk fra 1912 ble brukt i en ny sang, «Donkey Serenade», hvor MacDonald spilte sammen med Allan Jones. Samarbeidet MacDonald/Eddy var opphørt og etter MacDonalds ekteskap med Gene Raymond. Ingen av deres solofilmer oppnådde billettsalg i nærheten av filmene de hadde spilt sammen. Høsten 1937 ble MGM overrent av fan-mail.
The Girl of the Golden West (1938) ble resultatet, men ingen av de to stjerner spilte mye sammen. Deres fremste sang,«Obey Your Heart», alene ble sunget som duett. Filmen hadde originalmusikk av Sigmund Romberg og brukt på nytt av David Belasco. (Også benyttet av operakomponisten Giacomo Puccini for La fanciulla del West). Mayer hadde lovet MacDonald å få spille i MGMs første Technicolor film og holdt løftet med Sweethearts (1938), hvor MacDonald spilte sammen med Eddy. I motsetning til tidligere filmer, var de to avslappet og sang ofte sammen. Denne filmen ble en hit, hvor Victor Herberts melodi fra 1913, sammen med en moderne tekst av Dorothy Parker ble den filmen hvor MacDonald Eddy spilte mann og kone i en Broadway musical comedie som førte til en Hollywood kontrakt; Sweethearts som vant Photoplay Gold Medal Award som årets beste film.
Etter at MacDonald aborterte under innspillingen av Sweethearts, droppet Mayer sine planer om deres samarbeide i Let Freedom Ring, en film for dem, først annonsert i 1935. Eddy spilto mens MacDonald og Lew Ayres (Young Dr. Kildare) spilte sammen i Broadway Serenade (1939). De spilte et moderne musikerpar hvor hennes karriere blomstret, mens hans visnet. MacDonalds stemme ble «dubbet». (Eddy giftet seg med Ann Franklin under opptakene) og koreografen, Busby Berkeley ble hentet fra Warner Brothers for å overvåke slutten i et forsøk på å forbedre filmen. Etter Broadway Serenade, forlot MacDonald Hollywood for en konsertturné og avslo å fornye MGM-kontrakten.
Går med på nye filmer
Eddy spilte i en annen film, Balalaika, mens MacDonalds manager ble kalt tilbake fra London for å bistå henne med re-forhandlinger. Etter først å ha spilt Smilin' Through med James Stewart og Robert Taylor, senere New Moon (1940) med  Eddy. New Moon som skulle bli en av MacDonald's mest populære filmer. Komponisten Sigmund Rombergs Broadway hit fra 1927 ble brukt for handliingen og sangene «Lover, Come Back to Me», «One Kiss» og «Wanting You», samt Eddys versjon av  «Stout Hearted Men». Disse ble etterfulgt av Bitter Sweet (1940), en Technicolor film version of Noël Cowards operette fra 1929.
i Smilin' Through (1941) var MacDonald's neste Technicolor prosjekt. Dette stykket fra 1919 hadde vært filmet en rekke ganger tidligere. Temaet er en forsoning med en elsket avdød og den ble enormt populær etter at den ødeleggede første verdenskrig var slutt. MacDonald i en dobbeltrolle, Moonyean, en victoriansk pike, myrdet av en sjalu elsker og Kathleen, hennes niese som blir forelsket i morderens sønn. De opprinnelige skuespillere, James Stewart og Robert Taylor ble innkalt til militærtjeneste og erstattet av Brian Aherne og Gene Raymond som steppet inn.
Fornyet kontrakt
I Married an Angel (1942) ble tilpasset Rodgers & Harts musical om en engel som mister sine vinger bryllupsnatten. Manuskripet som var av Anita Loos måtte tåle hard sensurering, det ble kuttet under innspillingen og den ble mindre vellykket. MacDonald sang «Spring Is Here» fra tittelsangen. Det ble siste film for MacDonald og Eddy. Etter at Mayer sluttet hos MGM, ble også Eddy kjøpt ut av sin MGM kontrakt når det gjenstod en film, og gikk til Universal Pictures hvor han signerte for en million dollar for to filmer. MacDonald forble for en siste film Cairo (1942), en lavbudsjett spionkomedie, hvor hun spilte mot Robert Young (Father Knows Best) og Ethel Waters, som spilte MacDonald som syngende hushjelp. Innen ett år fra 1942 avsluttet L.B. Mayer MGM-kontrkten med sine fire best betalte skuespillerinner, Norma Shearer, Joan Crawford, Greta Garbo og Jeanette MacDonald. Av disse fire var MacDonald den eneste som fikk fornyet kontrakten i 1948.
Senere karriere
MacDonald fulgte Eddy til Universal hvor de var oppsatt til å spille en film sammen etter Phantom of the Opera (1943). MacDonald opptrådte som seg selv, i Follow the Boys (1944), en stjernespekket, ekstravagant film om Hollywood stjerner som underholder soldater i krig. De mer enn 40 gjestespillere omfattet iMarlene Dietrich, W.C. Fields, Sophie Tucker og Orson Welles. MacDonald vises under en konsert hvor hun synger «Beyond the Blue Horizon» og «I’ll See You in My Dreams» for blinde soldater.
Etter at MacDonald og Eddy hadde foratt MGM i1943, opptrådte de ofte sammen i mens de planla flere som ikke ble realisert, filmer som ville ha forenet dem. Eddy likte ikke hvordan hans første film kom ut hos Universal og de fant et studio som samtykket i prosjektet. De søkte så uavhengig fiansiering for prosjekter som East Wind og Crescent Carnival. Andre prosjekter som ble forkastet var The Rosary, en bestseller fra 1910 og The Desert Song og en bemerkelsesverdig The Vagabond King, plus yttrligere to, skrevet av Eddy, «Timothy Waits for Love» og «All Stars Don't Spangle». I 1954 trakk Eddy seg og en annen foreslått film skulle lages i England da han hørte at MacDonald investerte egne midler. Han hadde investert i Knickerbocker Holiday i 1943 og tapt. MacDonald returnerte alene til MGM etter fem års fravær for to filmer. Three Daring Daughters (1948), sammen med José Iturbi. MacDonald spiller en fraskilt, hvis livlige døtre (Jane Powell, Ann E. Todd og Elinor Donahue) forsøker å få henne tilbake til sin tidligere mann, men de to har i all hemelighet giftet seg igjen. Sangen «The Dickey Bird» ble en hit. The Sun Comes Up (1949) med MacDonald som Lassie, etter en short story av Marjorie Kinnan Rawlings hvor MacDonald spilte en enke som hadde mistet en sønn, men tar til seg en foreldreløs (Claude Jarman Jr.). det ble hennes sisste.
Tilbud fortsatte å komme, og i 1962 gav produsenten, Ross Hunter et tilbud til MacDonald og Eddy med roller i sin komedie fra 1963, The Thrill of It All. De avslo og rollene ble tilslutt spilt av Arlene Francis og Edward Andrews. Også 20th Century Fox lekte med ideen. MacDonald (Irene Dunne var også vurdert) som Mother Abbess i filmversjonen av The Sound of Music. Den kom ikke lenger enn til diskusjonstadiet, delvis på grunn MacDonalds sviktende helse.
Siste film
I en årlig undersøkelse blant filmfolk ble MacDonald oppført som en av de beste ti med størst billettsalg i 1936, og mange av hennes filmer var blant de tyve mest innbringende. I tillegg var MacDonald en av de ti med størst billettsalg i Storbritannia fra 1937 til 1939. Under sin karriere over 39 år fikk MacDonald to stjerner i Hollywood Walk of Fame (både for film og plater) foran Grauman's Chinese Theatre.
Konserter
Fra 1931 og frem til 1950-tallet gjennomførte MacDonald regulære konsertturneer mellem opptakene Hennes første europeiske turne var i 1931, hvor hun sang, både i Frankrike og England. Hennes første amerikanske kosertturne var i 1939, umiddelbart etter fullføringen av Broadway Serenade, og Nelson Eddys ekteskap. Etter det, gjorde hun, i likhet med Eddy, hyppige USA. turneer mellom opptakene. Hun sang flere ganger i Hollywood Bowl og i Carnegie Hall
Da USA gikk inn i krigen i 1941, var MacDonald en av grunnleggerne av Army Emergency Relief og holdt konserter for å samle inn penger. Hun auksjonerte bort eiendeler, skaffet penger på annen måte og samlet inn over100 000 dollar for soldatene. President Franklin D. Roosevelt som betraktet MacDonald og Eddy som to av sine favorittstjerner, beæret de begge med medalje. Hun holdt også forestillinger i Det hvite hus, både for presidentene Harry S. Truman og Dwight D. Eisenhower
I 1960 annonserte Hollywood Bowl at MacDonald og Howard Keel skulle være soloister ved de årlige Påskemorgen Gudstjeneste våren 1960. Dessverre tvang helseproblemer henne til å avlyse dette. MacDonald ble alvorlig syk og medforfatteren av hennes autobiografi, Fredda Dudley Balling, skrev at det var usikkert om hun ville leve lenge nok, før boken ble ferdig.. . I tillegg til hjerteproblemer fikk MacDonald en svulst på hjernen som ikke kunne opereres.
Plateinnspillinger
MacDonald spilte inn 90 sanger i løpet av sin karriere, unntatt de for RCA Victor i USA. Hun gjorde også noen tidlige innspillinger for HMV i England og Frankrike mens hun turnerte i 1931. Hun fikk tre Gullplater, den ene for et LP album, Favorites in Stereo som hun gjorde med Nelson Eddy i 1959.
Opera
I motsetning til Nelson Eddy som gikk fra opera til film, gikk MacDonald på1940-tallet til opera. Hun begynte å øve for dette mål med Lotte Lehmann en av de ledende operasangere i det 19. århundre. Lehmann skrev «When Jeanette MacDonald approached me for coaching lessons, I was really curious how a glamorous movie star, certainly spoiled by the adoration of a limitless world, would be able to devote herself to another, a higher level of art. I had the surprise of my life. There couldn’t have been a more diligent, a more serious, a more pliable person than Jeanette. The lessons which I had started with a kind of suspicious curiosity, turned out to be sheer delight for me. She studied Marguerite with me—and lieder. These were the ones which astounded me most. I am quite sure that Jeanette would have developed into a serious and successful lieder singer if time would have allowed it.»
MacDonald gjorfe sin operadebut som Julie i Gounods Romeo og Julie i Montréal i His Majesty's Theatre (8. og10. mai 1943). Hun måtte snart gjenta rollen i Quebec (12. mai), samt Ottawa og Toronto Hennes detbut i USA med Chicago Opera Company ( 4., 11. og 15. november 1944) var i den sammerollen. Hun sang også Marguerite i Gounods Faust i Chicago Opera. I november 1945, gjorde hun ytterligere forstillinger med Romeo og Julie og en Faust i Chicago og ytterligere to Faust i Cincinnati Opera. Den 12. desember 1951, gjorde hun to Faust med Philadelphia Civic Grand Opera Company i Academy of Music
Chicago Tribunes musikkanmelder, Claudia Cassidy skrev: «Her Juliet is breathtakingly beautiful to the eye and dulcet to the ear.» Hun fikk lignende kritikk for Faust: «From where I sit at the opera, Jeanette MacDonald has turned out to be one of the welcome surprises of the season... her Marguerite was better than her Juliet...beautifully sung with purity of line and tone, a good trill, and a Gallic inflection that understood Gounod's phrasing....You felt if Faust must sell his soul to the devil, at least this time he got his money's worth.»
Radio og fjernsyn
MacDonalds omfattende radiokarriere kan ha begynt i 1929 med Publix Hour. Hun ledet i 1931 kringasting av en Oscarutdeling. Hun ledet sitt eget radio show, Vicks Open House, fra september 1937 til mars 1938. For dette fikk hun 5 000 follar i uken. Likevel, filming, turnéer og plateinnspillinger krevde mer av hennes tid og gjorde det enormt vanskelig for henne å fortsette med radio. Hun kunne ikke fornye kontrakten med Vicks etter 26 programmer. Etter det, holdt hun seg til gjesteopptredener.
MacDonald opptådte med forkortede radioversjoner av mange av sine filmer, i likhet med Cecil B. DeMille med sitt Lux Radio Theatre, vanligvis sammen Nelson Eddy i radioprogrammet Railroad Hour og med Gordon MacRae. Disse omfattet The Merry Widow, Naughty Marietta, Rose Marie, Maytime, Sweethearts, Bitter Sweet, Smilin' Through, og The Sun Comes Up, plus andre operetter og musicals, som Victor Herberts Mlle Modiste, Irene, The Student Prince, Tonight or Never med Melvyn Douglas, A Song for Clotilda, The Gift of the Magi, og Apple Blossoms. Andre radio shows omfattet The Prudential Family Hour, Screen Guild Playhouse ogThe Voice of Firestone med tidens topp opera og konsertsangere, I 1953 sang MacDonald The Star-Spangled Banner ved innsettelsen av President Dwight D. Eisenhower, sendt både i radio og TV.
MacDonald sang ofte med Nelson Eddy fra midten av 1940-tallet i flere Lux Radio Theatre og The Screen Guild Theater. Hun hadde også gjesteopptrdener flere ganger i hans ulike radio show, som The Electric Hour og The Kraft Music Hall. Han deltpk også da hun ledet et program for å selge krigsobligasjoner. Programmet het Guest Star, og de sang mange seiersanger fra andre verdenskrig. Majoriteten av hennes arbeide i radio midt på 1940-tallet var med Eddy. Hennes konsert i Hollywood Bowl i 1948 ble også sendt på riksdekkende radio.
Musical theatre
Midt på 1950-tallet turnerte MacDonald med Bitter Sweet og The King and I. Hun startet med Bitter Sweet i et amfiteater, (Iroquois Amphitheater) 19. juli 1956 i Louisville Kentucky. The King and I ble oppført 20. august 1956 i «Starlight Theatre». Mens hun opptrådte der, kollapset hun. Offisielt på grunn av varmen, heteslag, men i realiteten var det hjertekrampe. Hun begynte nå å trappe ned og en reprise av Bitter Sweet i 1959 ble hennes siste profesjonelle opptreden.
MacDonald og hennes mann, Gene Raymond, turnerte med Ferenc Molnárs The Guardsman. Første fremføring i Erlanger Theater, Buffalo, New York 25. januar 1951 og de spilte i byer i 23 stater, (Midtveste og de nordvestlige stater) frem til 2. juni 1951. Tross mindre entusiastiske kommentarer fra kritikere, spilte de for utsolgte hus, praktisk talt hver eneste kveld. Hoverollen som «The Actress» ble endret til «The Singer» for at MacDonald kunne føye til flere sanger. Dette tilfredsstilte hennes «fans», men dette show stengte før det nådde Broadway.
Midt på1950-tallet var det snakk om en retur til Broadway. På 1960-tallet ble MacDonald spurt om Broadway med en musical versjon av Sunset Boulevard. Medforfatteren til hennes selvbiografri, Harold Prince erindrer dette i sin egen autobiografi at han besøkte MacDonald i hennes hjem i Bel Air for å diskutere det foreslåtte prosjekt. Komponisten, Hugh Martin komponerte også en sang for dette, kalt Wasn't It Romantic?.
MacDonald gjorde også noen få opptredener i nattklubber. Hun sang og danset: The Sands and The Sahara i Las Vegas i 1953, The Coconut Grove i Los Angeles i 1954 og igjen i The Sahara i 1957, men hun ble aldri helt komfortabel i den røykfylte atmosfære.
Privatliv
MacDonald hadde fem seriøse romanser (så langt det er dokumentert). Fra 1922 til 1927 var hun kjæreste med Jack Ohmeis, en student i New York. De ble forlovet i 1926, men hans familie var imot å få en skuespillerinne som svigerdatter. Ohmeis-familiens formue gikk for øvrig tapt under Børskrakket i 1929 og MacDonald lånte da ut penger til Jack Ohmeis.
MacDonald neste kjæreste var Irving Stone; de møttes mens hun turnerte i Chicago med Yes, Yes, Yvette. Stone, som bodde i Milwaukee, var nevø av grunnleggeren av Boston Store, og han arbeidet i familiens forretning. Få detaljer var kjent om dette forholdet frem til man etter MacDonalds død fant hundrevis av kjærighetsbrev som hun hadde skrevet til ham. MacDonald og Stone var kjærester fra 1926 til 1928.
I 1928 ble Robert George Ritchie MacDonalds manager og forlovede. De var sammen frem til 1935, og mange trodde de var gift. MacDonald skrev et brev til Ritchie i juli 1929, hvor hun kalte ham «my own darling husband» og konvolutten han sendte tilbake med dennes adresse bar initialene «JAR» (Jeanette Anna Ritchie). Den 29. mars 1931 skrev MacDonald til Irving Stone at hun var forlovet med Ritchie og den 8. juli 1931 skrev hun fra Europa at «I didn't get married on June 9.» Ritchies nevø og øvrige familie holdt fast ved at det hadde vært et Ritchie-MacDonald ekteskap, hvis så var det ikke kjent. MacDonald var blitt fotografert på Hawaii like før Naughty Marietta (1935).