cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lodur
Navn og etymologi
Den metriske posisjonen av Lodurs navn i skaldekvadet Islendingadråpa, som er strengt komponert i versemålet drottkvætt, indikerer at navnet inneholder lydverdien /ó/ heller enn /o/. Dette er et sterkt, men ikke uomtvistelig tegn, og en del forskere har valgt å beholde lesningen Loðurr/Lodur (med /o/).
Voluspå
I Den eldre Edda opptrer navnet Lodur kun en gang; i Voluspå, hvor gudene gir liv de første menneskene.
Den nøyaktige meningen av disse strofene og deres kontekst i Voluspå er omdiskutert. Den mest relevante for den nåværende diskusjon er at Lodurs gaver av blod og likhet med guder (lá ok litu góða). Ordet lá er dunkelt og oversettelser som «kjøttets slør» og «blod» er kun to av flere muligheter som har blitt foreslått. Frasen «litu góða» er noe mindre vanskelig er blitt tradisjonelt tolket som «gode farger», «god form» og selv «godt utseende».
Den svenske forskeren Viktor Rydberg foreslo på 1800-tallet å lese «litu goða» i betydningen «gudenes form», og linjen som en indikasjon på at gudene skapte menneskelige vesener i deres eget bilde. Mens manuskriptene ikke skiller mellom fonemene /o/ og /ó/ har de fleste andre forskere foretrukket lesningen med /ó/ grunnet årsaker i verseformen. Den metriske strukturen av Voluspås’ fornyrdislag er imidlertid ikke særlig streng, og i 1983 ble Rydbergs på nytt fremmet av den norske forskeren Gro Steinsland, sådan som det er vist i oversettelsen over.
Andre forekomster
Med unntak fra strofen i Voluspå opptrer Lodurs navn kun to ganger i de norrøne kildene. Navnet er funnet i skaldekvadet Håleygjatal (Háleygjatal) av den norske skalden Øyvind Skaldespiller, og Islendingadråpa (Íslendingadrápa), muligens diktet av den ellers ukjente Haukr Valdísarson. Her blir frasen «Lodurs venn» brukt som en kjenning for Odin. Dette synes å være i overensstemmelse med Lodurs rolle i Voluspå.
I Snorre Sturlasons Gylvaginning i Den yngre Edda er med all tydelighet fraværende. Her er skapelsen av menneskene tilskrevet sønnene til Bor som Snorre andre steder navngir som Odin, Vilje og Ve.
Snorre siterer ofte Voluspå i sitt verk, men i dette tilfellet gjør han det ikke. Vi kan ikke vite om han kjente strofene over eller om han arbeidet i henhold til helt andre kilder.
Nordendorf fibula
En annen kilde som stundom blir ført inn i diskusjonen er Nordendorf fibula. Denne gjenstanden som er datert til rundt år 600 e.Kr. inneholder runeinskripsjonen:
Deutscher Aktienindex
Deutscher Aktienindex (DAX) er en Blue Chip-aksjeindeks bestående av 30 store tyske selskaper notert på Frankfurt-børsen.
Lodur
Nordendorf fibula
Dette blir vanligvis tolket som Logaþore Wodan Wigiþonar hvor Woden er Odin og Wigiþonar er antagelig Tor. Det ville være naturlig for logaþore å være navnet på en tredje gud, men det er ingen opplagt identifikasjon med norrøn mytologi slik vi kjenner det. Både Lodur og Loke har blitt foreslått, men den etymologiske begrunnelsen er spinkel, og en bestemt konklusjon er umulig å trekke.
Deutscher Aktienindex
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Lodur
Teorier
Ettersom Den yngre Edda nevner sønnene til Bor i den samme konteksten som Voluspå nevner Høne (Hœnir) og Lodur (Lóðurr), har en del forskere grunnet at Lodur kan være et annet navn for enten Vilje (Vili) eller Ve (Vé). Viktor Rydberg var en som tidlig fremmet denne teorien, men den har senere fått liten oppmerksomhet.
En mer populær teori, som er foreslått av forskeren Ursula Dronke, sier at Lodur er «et tredje navn for Loke/Lopt» (Loki/Loptr). Hovedargumentet for dette er at gudene Odin, Høne og Loke opptrer som en trio i Haustlong (Haustlöng), som Snorre refererer til Skaldskaparmål med Tjodolv den kvinværske oppgitt som forfatter. Den samme trioen finnes også i prosaprologen i Reginsmål (Reginsmál). Odin-kjenningen «Lodurs venn» opptrer ytterligere som en parallell til kjenningen «Lopts venn», og Loke er tilsvarende referert til som «Hønes venn» i Haustlong, noe som styrker denne trio-forbindelsen. Mens mange forskere godtar denne identifikasjonen, er den ikke allment akseptert. Et argument imot den er at Loke opptrer som en ondskapsfull fyr rett etterpå i Voluspå, noe som synes å være i konflikt med det poetiske bildet av Lodur som en «kraftfull og kjærlig» figur.
En identifikasjon med Frøy har også blitt foreslått. Denne teorien framhever muligheten av en lesning av fruktbarhet i Lodurs navn, men har ellers ingen direkte bevis som støtter teorien.
Gro Steinsland kommer innom en annen teori som forvansker det hele. Ved å gå til grunnteksten i Voluspå skimtes tre jotunkvinner som kan ha vært deltagere til skapelsesmyten. Tallet tre har feminin form i de to kildene, strofe 17 som er i både Codex Regius og i Haugsbok, de to ulike kildeskriftene til Voluspå. De tre som omtales i Hauksboks versjon av strofe 17 omtales som «tre tussemøyer», det vil si jotunkvinner.
Drogon de Metz
Drogo (17. juni 801 – 8. desember 855), også kjent som Dreux eller Drogon, var en uekte sønn til den frankiske kongen Karl den store. Hans mor var Regina, en såkalt «sidekone».
Drogo var et av få barn som levde lenger enn sin far. Han ble prest i 818, abbed i Luxeuil i 820, biskop i Metz i 823 og erkebiskop i 834. Drogo døde ved et uhell og er begravet i Sankt Arnulfs kirke i Metz.
Drogo var en stor kunstelsker. Han fikk katedralen i Metz utsmykket med kunstverk som er blant det ypperste av karolingsk kunst, bl.a. tre håndskriftsmanuskript, hvorav det yngste og kanskje peneste er Drogon-sakramentariet.
Chile under Vinter-OL 2010
Chile under Vinter-OL 2010. Tre sportsutøvere fra Chile deltok under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Britisk Columbia i Canada 12. til 28. februar 2010. Alle deltok i alpint som ble avholdt på Whistler Blackcomb.
Kolbeinsvarden
Kolbeinsvarden er et fjell på Askøy ved Bergen. Med sine 231,1 moh. er den det høyeste punktet i kommunen.
Fjelltoppen er tilgjengelig fra flere kanter. En mulig turrute går fra sekundærstasjonen bak Kleppe skole på Kleppe, og her er det god mulighet for parkering på området og ved Askøy Senter like ved. Herfra går en rundt Kleppevannet på stier og broer med god merking før turen begynner oppover i retning Kolbeinsvarden. Det passeres gamle torvhus og sildrende bekker. Turen passer for barnefamilier og større barn.
Fra toppen er det en vidsynt utsikt mot Øygarden, Nordhordland og mot Bergen i sørøst. Det er satt opp en retningsskive som peker ut noen objekter (sees helt til høyre i bildet).
1620 Geographos
1620 Geographos er en Apollo-asteroide. Den ble oppdaget 14. september 1951 av Albert George Wilson og Rudolph Minkowski ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Vindspollen
Vindspollen (Vindspoll) er en fjord i Bremanger kommune i Vestland. Vindspollen er en arm av Midtgulen. Det er 3 gårder langs fjorden; 2 av dem har fastboende eiere. Fjorden har en strand innerst, og i bakgrunnen rett over stranden ligger Middagsfjellet. På vestsiden av fjorden ligger Muleliegga.
Navnet Vindspoll har sin opprinnelse i at det blåser mye i området; fjorden går rett sør og «fanger opp» det dårlige været. Ordet poll betyr liten fjordarm.
Topografi og klima
Vindspollen er en værhard plass, noe som speiles igjen i naturen. Naturen er steinete og grå med lite vegetasjon og grønne plasser der vinden ikke «biter» så hardt. Det regner mye i Vindspollen og det er et vått temperert klima med korte sommere og milde vintere.
Adkomst
For å komme til Vindspollen må en ta av fra riksvei 614 ved Myklebust. Veien kom på 1980-tallet og en måtte før i tiden ro båten fra Kjelkenes. Veien veksler mellom 1 felt og litt bredere kjørebane med akkurat passering for 2 biler.
Olga av Hellas og Danmark
Olga av Jugoslavia (serbisk: Кнегиња Олга Карађорђевић; født 11. juni 1903 i Tatoi, død 16. oktober 1997 i Paris) var den eldste datter av prins Nikolaos av Hellas og Danmark og storfyrstinne Helena Vladimirovna av Russland. Hun var i en kort periode forlovet med kronprins Frederik av Danmark.
Senere giftet hun seg med prins Pavle, sammen fikk de barna Aleksandar, Nikola og Jelisaveta.
Anwar Khalifa Al Sadah
Anwar Khalifa Al Sadah er en bahrainsk økonom. Han var visesentralbanksjef i Bahrains sentralbank fra 2006 til 2007, men jobber i dag i Al Salam Bank Bahrain.
Som utdanning har han en mastergrad i filosofi fra University of Surrey i Storbritannia (1994) og en bachelorgrad i regnskap fra Poona University i Italia.
Malteserkors
Malteserkorset har vært et kjennetegn brukt fra middelalderen av kristne riddere, men det er usikkert om det i denne formen ble brukt allerede under de første korstogene. Malteserkorset består av fire like store V-formede armer som er satt sammen i den smale enden. I den ytre enden har hver arm to spisser.
Korset er fortsatt symbol for Malteserordenen, og blir også brukt i en rekke fortjenesteordener og våpenskjold. I distriktet Mecklenburg-Strelitz inngår det i landskapsvåpenet, i Queensland i Australia er det delstatens kjennetegn, og det inngår i Wallis og Futunas flagg, for å nevne noen eksempler. I Storbritannia var det første stempelet som ble brukt på frimerker, i 1840-årene, utformet som et malteserkors.
Både St. Olavs Orden og det engelske Victoria Cross har ordenstegn formet som malteserkors.
Klasseselskaper (som DNV GL) bruker malterserkorset som tegn i klassenotasjonene for at skipet er bygget under dette klasseselskapets overvåking, og ikke er overført fra et annet klasseselskap.
Col de Portet-d’Aspet
Col de Portet-d'Aspet er et fjellpass i de sentrale Pyreneene i Haute-Garonne-departementet i Frankrike, og ligger på veien mellom Aspet og St. Girons.
Detaljer om stigningen
Med start i Audressein (Ariège) er stigningen 18,14 km over 557 høydemeter (stigningsprosent 3,1%). Den virkelige stigningen starter i St. Lary, 5,9 km fra toppen (6,8%), med de bratteste partiene på 10,6% nær toppen.
Med start i Aspet (Haute-Garonne) er stigningen 14,31 km over 594 høydemeter (stigningsprosent 4,2%). Den virkelige stigningen starter i krysset D618/D44 (samme sted som stigningen til Col de Menté starter), 4,4 km fra toppen (9,6%), med de bratteste partiene på 12,6%, 3 km fra toppen.
Tour de France
Col de Portet d'Aspet var først med i Tour de France i 1910, og har vært med regelmessig siden. Førstemann over i 1910 var Octave Lapize.
18. juli 1995, under den 15. etappen av Tour de France, krasjet Fabio Casartelli og et par andre ryttere på nedstigningen av Col de Portet d'Aspet. Casartelli fikk store ansikts- og hodeskader og mistet bevisstheten. Han døde på vei til sykehuset. På stedet hvor han krasjet er det reist en minnestein.
Hans-Jochen Vogel
Hans-Jochen Vogel (født 3. februar 1926 i Göttingen, død 26. juli 2020 i München ) var en tysk politiker (SPD). Han var overborgermester i München fra 1960 til 1972, bygningsminister i den føderale regjeringen fra 1972 til 1974 og deretter fra 1974 til 1981 justisminister. I 1981 ble han regjerende borgermester i Berlin. Fra 1987 til 1991 var han leder av SPD.
Utdannelse og bakgrunn
Hans-Jochen Vogel gikk på Landgraf-Ludwig-Gymnasium i Giessen, og etter Abitur (artium) i 1943 tjenestegjorde han som soldat i den tyske hæren frem til 1945. Fra 1946 studerte han jus i München og Marburg, og tok 1948 den første og 1951 den annen juridiske statseksamen. I 1950 fulgte hans promosjon til dr.jur. med avhandlingen Der Irrtum des Täters über die Rechtmäßigkeit der Amtsausübung in § 113 StGB und die Zuständigkeit der Behörde in § 156 StGB. Han trådte inn i den bayerske statstjeneste som assessor i 1952, og ble et år senere regjeringsråd. I 1954 ble han amtsrettsråd i Traunstein, og fra 1955 arbeidet han i det bayerske statskanselli.
Familie
Vogel var sønn av en biologiprofessor fra München. Hans yngre bror, CDU-politikeren Bernhard Vogel, var lenge ministerpresident i Rheinland-Pfalz og senere Thüringen.
Parti
Han var medlem av SPD i 1950, og ble i 1970 innvalgt i partiets nasjonale styre. Etter Willy Brandts avgang ble han partiformann i 1987. Av aldersgrunner overlot han vervet til Björn Engholm i 1991.
Parlamentsmedlem
Ved valget i 1972 ble Vogel første gang innvalgt i det tyske parlamentet fra Bayern. Han gikk ut av parlamentet i 1981 da han ble regjerende borgermester i Berlin.
Fra 1981 til 1983 var han innvalgt i Berlins parlament og var også formann for SPD-fraksjonen.
Ved valget i 1983 ble Vogel igjen innvalgt i det tyske parlamentet, denne gangen for Berlin. Som etterfølger etter Herbert Wehner var han frem til 1991 fraksjonsleder i det tyske parlamentet for SPD. Han var medlem av parlamentet frem til 1994.
Offentlige verv
Vogels politiske karrière begynte i 1958 som byråd i München. I 1960 ble han valgt til overborgermester. Han ble gjenvalgt i 1966 og bidro avgjørende til at München fikk de olympiske sommerleker i 1972.
Den 15. desember 1972 ble han bygningsminister i Willy Brandts føderale regjering. Etter Brandt avgang ble han 16. mai 1974 utnevnt til justisminister i Helmut Schmidts nye regjering.
22. januar 1981 gikk Vogel ut av regjeringen og ble en dag senere valgt til etterfølger etter Dietrich Stobbe som regjerende borgermester i Berlin. Stobbes avgang skyldes den såkalte senatskrisen i Berlin 1981. Som listetopp for SPD ble han innvalgt i Berlins parlament 10. mai samme år. Imidlertid ble CDU største parti, og han ble etterfulgt som regjerende borgermester av baron Richard von Weizsäcker.
Bitter (bil)
Bitter var et bilmerke først produsert i Tyskland, senere Østerrike. Stifteren, Erich Bitter, var en tidligere racerfører, bilimportør og -designer, før han begynte å utvikle sine egne biler etter at samarbeidet med italienske Intermeccanica brøt sammen.
Bilprodusenten Bitter produserte biler mellom 1973 og 1986. Siden 1986 har tre prototyper blitt bygget, men ingen eksemplarer solgt. Bitter CD ble bygget mellom 1973 og 1979, mens etterfølgeren Bitter SC ble bygget mellom 1981 og 1986. Begge modellene var tilgjengelige som coupé og sedan.
Silje Larsen Borgan
Silje Larsen Borgan (født 15. juni 1985 på Nesodden) er en norsk forfatter, tidligere redaktør og journalist. Hun har jobbet som artist og repertoar-manager (A&R) i Warner Music Norway og produktsjef i EMI Music Norway. Hun er manager for blant andre Emilie Nicolas, Karpe, Marit Larsen og Cezinando. Borgan studerte journalistikk på Norges Kreative Fagskole.
Hun startet selskapet Little Big Sister i 2015.
Hun har tidligere arbeidet i TV 2 Interaktiv og Hjemmet Mortensen. Hun har vært ansvarlig redaktør i ungdomsmagasinet Spirit fra 1. januar 2008 - 2010.
I tillegg var hun med i P3-programmet Silje & Christine sammen med Christine Dancke. De har DJ-duoen Hoetell sammen.
I 2009 skrev Silje Larsen Borgan boken Fortellingen om Michael Jackson som er gitt ut på Kagge forlag, og i 2012 kom boken Justin Bieber, alt du må vite.
Italienisering
Italienisering var politikken som italienske myndigheter førte i områder med ikke-italienskspråklig befolkning. Denne politikken begynte i 1922 under fascistene, men fortsatte lenge etter fascistregimets fall. Italieniseringen var hovedsakelig rettet mot befolkningene i de italienske områdene som før første verdenskrig hadde hørt til Østerrike-Ungarn, dvs. Syd-Tirol og Küstenland. Andre minoriteter var imidlertid berørt av lignende overgrep.
Robert Brasillach
Robert Brasillach (født 31. mars 1909 – henrettet 6. februar 1945), var en fransk forfatter, journalist og filmkritiker som samarbeidet med den tyske okkupasjonsmakt under annen verdenskrig. Han var en markant antisemitt som aktivt støttet deportasjonen av jøder. Han ble dømt til døden for landsforræderi.
Italienisering
Bakgrunn og mål
Italieniseringen kan ses på som en konsekvens av den italienske irredentismen, dvs. av bevegelsen som ville samle alle italienskspråklige områder i én stat. Den våknende nasjonalismen i 1800-tallets Europa gjorde seg på denne måten også gjeldende i Italia. Enkelte irredentister – og senere fascister – definerte imidlertid «italiensk» veldig vidt, og gjorde derfor også krav på områder som var retoromansktalende eller som på et tidspunkt i historien hadde vært latinsktalende. Da italieniseringen begynte, var disse områdene derimot i beste fall tospråklige, men var i flere tilfeller ikke bebodd av en eneste italiensktalende innbygger.
Robert Brasillach
Hans litterære produksjon var meget stor. Han betraktes som en martyr av det ekstreme høyre i Frankrike. Det er blitt spekulert på om Brasillach var homofil, og at det bidro til den strenge straffen.
Italienisering
Bakgrunn og mål
Målet med italieniseringen var å skape en ensformet italienskspråklig og -kulturell befolkning i Italia. Andre språkgrupper skulle presses til emigrasjon, slik at områdene som ble bebodd av dem, kunne tas i bruk av italienere. Minoriteter som ikke ville eller kunne emigrere, skulle italieniseres gjennom pågående assimilering.
Robert Brasillach
Bakgrunn og utdannelse
Faren til Robert var løytnant i de franske kolonistyrkene, og var derfor fraværende under første del av sønnens liv. I 1914 ble han drept i Marokko av muslimske opprørere; da var Robert ennå ikke fylt seks år. Da han var ni år gammel giftet moren hans seg for andre gang, med en lege, og hele familien flyttet fra Syd-Frankrike til byen Sens sørøst for Paris. Etter å ha fullført grunnskolen i Sens dro Brasillach 16 år gammel til Paris for å gå på Lycée Louis-le-Grand, som er en forberedende skole for å komme inn på et av Frankrikes mest prestisjefulle universitet, École normale supérieure. Dette klarte han da også med et nødskrik, han ble opptatt som nummer 26 av 28. École Normale er en utklekkingsplass for Frankrikes fremtidige politiske og kulturelle ledere. Sammen med Robert gikk bl.a. Jean-Paul Sartre og Georges Pompidou, og syv nobelprisvinnere har gått på denne ene av «Les grandes écoles». Dette var en vei som også var åpen for Brasillach, men som han vendte seg bort fra. Han konsentrerte seg etter hvert om sin egen litterære produksjon, dessuten var han for uavhengig til å fordype seg i det obligatoriske pensumet. Det forventes at studentene tar en prøve (agrégation) som leder inn mot en embetskarriere, Brasillach strøk på denne både i 1930 og i 1931.
Personlig liv
Brasillach hadde et noe spesielt familieliv. Hans beste studievenn, Maurice Bardèche, giftet seg i 1932 med Brasillachs søster Suzanne, og alle tre flyttet sammen i en utvidet familie. Forholdet mellom de tre var så nært at Brasillach ble med bestevennen og søsteren på bryllupsreisen deres.
Det gikk mange rykter om at Brasillach var homofil, og andre intellektuelle fascister som Louis-Ferdinand Céline og Pierre Drieu la Rochelle brukte dette for å fornærme ham. Bardèche og Brasillach ble av en studiekamerat kalt «brasillèche et bardache» (på fransk betyr lèche å slikke, og bardache gutteprostituert). Under den tyske okkupasjonen hadde han en tett forhold til et medlem av den tyske administrasjonen, Karl-Heinz Bremer, og var utrøstelig da han senere falt på Østfronten. Det er ikke mulig å si noe avgjørende om dette, men hvis ryktene stemmer kan det delvis forklare Brasillachs vei mot fascismen: En beundring for den nazistiske maskuliniteten og mektige menn som også går igjen i mye av skrivingen hans.
Politisk utvikling
Brasillach ble tidlig i studietiden tiltrukket av Action Française, som under ledelse av Charles Maurras samlet store deler av det franske ytre høyre. I opposisjon til den franske revolusjon og dens republikanske idéer, sto bevegelsen for de klassiske tradisjonelle verdiene: monarki, katolisisme – og fremmedfrykt, spesielt antisemittisme. Bevegelsen hadde stor oppslutning blant studenter og intellektuelle.
Italienisering
Metoder
Diskrimineringen skjedde ved at minoritetsspråkene ble forbudt bl.a. Bruk av tolk var ikke tillatt. For å få tiltakene til å virke, ble supplerende lover vedtatt, som forbud av privatskoler, hjemmebarnehager og dagmammaer. De fleste ikke-italiensktalende dommere, politimenn, lærere og andre embetsmenn ble sagt opp (eller sendt til Syd-Italia) og erstattet med italiensktalende sådanne.
Robert Brasillach
Politisk utvikling
Mellom 1932 og 1939 beveget Brasillach seg vekk fra den mer konservative Action Française, og mot kretsen rundt den radikale avisen Je suis partout (Jeg er overalt). Je suis partout ble snart det ledende talerøret for fascisme og antisemittisme i Frankrike. En viktig pådriver for ham var den høyreekstreme oppstanden i Paris 6. februar 1934, da femten høyredemonstranter ble skutt av politiet og 1500 skadet. (Den 6. februar er forøvrig datoen da Brasillach ble henrettet i 1945. Da han ble meddelt henrettelsesdatoen var han var selv svært klar og stolt over symbolikken i det. Hver 6. februar etter 1934 hadde han pleid å legge fioler på stedet for sammenstøtet.
Italienisering
Metoder
Personnavn (for- og etternavn) og geografiske navn ble oversatt til italiensk. Noen få byer hadde etablerte italienske navn fra før (f.eks. Bressanone for Brixen), men de fleste navnene ble funnet opp på 1910-tallet av en komité under ledelse av den fascistiske lingvisten Ettore Tolomei. Metoden hans var hovedsakelig å oversette navnene ledd for ledd (f.eks. Mittewald → Mezzaselva = «mellom» + «skog») og å forvanske uoversettelige orddeler (f.eks. Schlanders → Silandro).
Robert Brasillach
Politisk utvikling
I 1937 ble Brasillach ansatt som sjefredaktør for Je suis partout, og samme år dro han til nazistenes partidag i Nürnberg og beskrev den i den begeistrede artikkelen «Hundre timer med Hitler». I Brasillachs øyne var det nazistiske Tyskland en heroisk og romantisk idé, helt motsatt det Frankrike han oppfattet som gjennomdekadent.
Italienisering
Metoder
Alle ikke-italiensktalende foreninger (inkludert interesse- og fagforeninger) ble oppløst og deres eiendommer og formuer konfiskert. Lokaldemokratiet ble avskaffet, og de valgte borgermesterne ble erstattet med statlig utnevnte embetsmenn sydfra. Som siste kuriositet kan man nevne at de lokale byggetradisjonene ble forbudt. Alle nye bygninger som ble reist, måtte følge italiensk byggeskikk.
Robert Brasillach
Litterær produksjon
Det er typisk for Brasillach at hans første offentlige publikasjon (i 1930) var en ondskapsfull og falsk nekrolog over André Gide, som han skrev med begrunnelsen at Gide nå var en gammel mann som likegodt kunne dø. Gide var da 60 år gammel. Bakgrunnen var at Gide hadde beveget seg fra å ha sympati med Action Française til å bli kommunist.
Italienisering
Metoder
I tillegg til disse diskrimineringstiltakene ble italienere ved hjelp av økonomiske insentiver oppmuntret til å flytte til de berørte områdene. Målet var å gjøre de ikke-italiensktalende til minoriteter i sine egne hjemtrakter.
Robert Brasillach
Litterær produksjon
Mange av de kronikkene Brasillach skrev hadde en svært hatefull tone. Allerede året etter var han en etablert kritikker i magasiner som Revue Française og Revue Universelle, men også i avisen Action Française (talerør for den politiske bevegelsen). Samme år ble Brasillach litteraturansvarlig i Action Française, selv om dette var en politisk avis ble den regnet som det viktigste litterære talerøret i Frankrike ved siden av L'Humanité (utgitt av kommunistpartiet).
Italienisering
Metoder
Italieniseringspolitikken fortsatte for fullt også etter andre verdenskrig og fascismens offisielle fall. Delvis ble lover som hadde blitt vedtatt under fascistene, hentet frem ens ærend for å tvinge gjennom yrkesforbud mot og ekspropriasjoner av ikke-italiensktalende, og for å kunne forby «utenlandske» fornavn. Først sent på 1960-tallet begynte italieniseringen å ebbe av.
Robert Brasillach
Litterær produksjon
Hans første bok Présence de Virgile, om den romerske forfatteren Vergil, kom ut i 1931. Deretter fulgte en lang rekke bøker og artikler om litteratur, historie og film, og også fem romaner: I 1932 Le Voleur d'étincelles (Stjernetyven), 1934 kom L'Enfant de la nuit (Barn av natten), så i 1936 Le Marchand d'oiseaux (Fugleselgeren), deretter i 1937 Comme le temps passe (Som tiden går) og tilslutt Les Sept coleurs (De syv fargene) i 1939. Romanene uttrykker en merkelig blanding av naiv uskyld, vold og perversitet. Brasillachs mest vellykkede bok skrev han sammen med Bardèche i 1935: Histoire du cinêma, dette var en banebrytende bok om filmens historie. Skuespillet Bérénice ble forsøkt satt opp på Théâtre des Arts i Paris i 1957, men ble tatt av plakaten etter tre dager på grunn av voldsomme antifascistiske demonstrasjoner. I 1941 kom memoarene hans, Notre avant-guerre (Vår før-krigstid), som gir en god beskrivelse av Frankrike før andre verdenskrig.
Italienisering
Konsekvenser
Det området som klarte å stå imot italieniseringen best, var også det største, nemlig Syd-Tirol. Gjennom sivil ulydighet og internasjonalt press klarte sydtirolerne etter over 50 års undertrykkelse å få innrømmet språklig og kulturell autonomi. Dette skiftet i italiensk politikk, som dermed ble innledet, profitterte også de andre italieniserte områdene på. Siden 1990-tallet er også disse minoritetene anerkjent som sådanne. For noen av de minste områdene kan imidlertid slutten av italieniseringspolitikken ha kommet for sent.
Robert Brasillach
Litterær produksjon
Under krigen publiserte Brasillach to romaner som føljetonger i Je suis partout: La Conquérante (Den kvinnelige erobreren) i 1942 og Six heures à pendre (Seks timer å slå i hjel) i 1944.
Italienisering
Konsekvenser
Nedenfor gjengis konsekvensene i større detalj for de berørte områdene.
Robert Brasillach
Krigsfangenskap
Brasillach ble kalt ut til tjeneste i hæren høsten 1939, som løytnant. Da Frankrike kapitulerte for Tyskland etter invasjonen i 1940, måtte han 25. juni gå i et ti måneders langt krigsfangenskap. Det man vet om Brasillachs opphold i fangeleiren bygger på hans egne artikler og brev, samt utsagn fra medfanger. Han mislikte seg tydeligvis ikke, akkurat som i skoletiden fikk han oppleve et tett fellesskap med andre menn. Mange av dem fikk han nære bånd til, under rettssaken mot ham i 1945 underskrev et stort antall av de tidligere medfangene et forsvarsskrift for ham. På den annen siden var ikke hatet til jødene blitt mindre, og ting han selv skrev antyder at han anga jødiske medoffiserer til tyskerne. Hvis dette stemmer, så regnes dette som forræderi i henhold til fransk lov, men det ble ikke nevnt i rettssaken mot ham etter verdenskrigen. Dette behøver ikke å bety så mye, forfølgelsen av jøder var ikke et tema i det franske rettsoppgjøret før flere tiår senere. Under fangenskapet skrev Brasillach skuespillet Bérénice, og han laget utkastet til romanen Les Captifs (Fangene). Han holdt også foredrag for soldatene, sammen med andre intellektuelle offiserer. Foredragsseriene beskrev han senere i artikkelen «Universités des camps» («Universitetene i leirene»).
Brasillach slapp ut av krigsfangenskapet i april 1941, lenge før de andre fangene. Grunnen var at den tyske ambassaden i Paris allerede året før hadde sendt en offisiell henstilling om at han måtte slippes fri; man forventet å kunne dra nytte av ham.
Italienisering
Syd-Tirol
Den ladinske språkgruppen ble truffet spesielt hardt. For det første hadde ladinsken også hatt vanskelige kår under Østerrike-Ungarns sentralistiske styre på 1800-tallet. For det andre definerte fascistene ladinsk på den ene siden som en italiensk dialekt, men krevde på den andre siden ladinernes emigrasjon, som om de hadde vært tysktalende. Til slutt ble de ladinske områdene utsatt for «splitt og hersk»-teknikken ved at de fem dalene ble delt opp mellom tre ulike provinser (Syd-Tirol, Trentino og provinsen Belluno).
Robert Brasillach
Je suis partout
Det Frankrike Brasillach kom ut til, var delt i to. Den nordlige og vestlige delen av landet (med blant annet Paris) var okkupert av tyskerne, mens den sørøstlige delen og koloniene ikke var okkupert og ble styrt av det reaksjonære Vichy-regimet. Vichy ble ledet av en av de store heltene fra første verdenskrig, marskalk Philippe Petain, og i de første årene etter kapitulasjonen i 1940 var det svært populært i den franske befolkningen. Regimet erklærte den tredje republikken for avskaffet, startet forfølgelse av de tidligere politiske lederne, erstattet revolusjonens og republikkens motto Frihet, likhet og brorskap med det nye Arbeid, familie og fedreland, og byttet nasjonens offisielle navn Den franske republikk ut med Den franske stat. Etter andre verdenskrig er det gradvis og motvillig blitt avslørt at regimet var ivrig pådriver i deportasjonen av franske jøder til tyskernes dødsleirer. I tillegg til disse to områdene kom også «det frie Frankrike» ledet av Charles de Gaulle i eksil, som sammen med kommunistene organiserte motstandsbevegelsen mot tyskerne.
Italienisering
Syd-Tirol
Etter andre verdenskrig bekreftet seiersmaktene grenseforløpet fra 1919, men presset Italia til å innrømme selvbestemmelsesrettigheter til de språklige minoritetene. Den italienske statsministeren Alcide de Gasperi og den østerrikske utenriksministeren Karl Gruber undertegnet derfor i 1946 en avtale som skulle garantere økt selvstyre for Syd-Tirol, og som ble bekreftet av FN. Italia uthulte imidlertid avtalens innhold ved å slå sammen Syd-Tirol med den nesten rent italiensktalende provinsen Trentino til regionen Trentino-Syd-Tirol, før de innrømmet Trentino-Syd-Tirol en viss autonomi. Siden Trentino hadde flere innbyggere enn Syd-Tirol, ble altså den lokale autonomien ivaretatt av det italienskspråklige flertallet. Italia mente likevel å ha oppfylt kravene og nektet flere forhandlinger. I mellomtiden fortsatte den statlig støttete innflyttingen av italienere til Syd-Tirol. Det erklærte målet var å ikke innrømme Syd-Tirol autonomi før befolkningen var dominert av italiensktalende der også.
Lippe (elv)
Lippe er en elv i Nordrhein-Westfalen i Tyskland og en av sideelvene til Rhinen fra høyre med en lengde på 220 kilometer. Elven har sitt utspring ved kanten av Teutoburger Wald i Bad Lippspringe nær byen Paderborn. Den renner vestover gjennom Paderborn, Lippstadt og så nordover langs kanten av Ruhrområdet gjennom byene Hamm, Lünen, Haltern og Dorsten. Elven munner ut i Rhinen ved Wesel.
Italienisering
Syd-Tirol
Etter at Østerrike på nytt hadde tatt opp Syd-Tirols situasjon i FN, ble Italia i 1972 med på en omfattende «autonomipakke» for Syd-Tirol, som det tok 20 år å omsette. I 1992 ble striden om Syd-Tirol bilagt. Siden slutten av 1960-tallet har andelen italiensktalende igjen vært synkende. Ved folketellingen i 2001 var forholdet mellom språkgruppene italiensk/tysk/ladinsk dermed 26/69/4. I dag har holdningen i Italia snudd, og landet er med rette stolt av sitt minoritetsvern, som også trekkes frem som godt eksempel i internasjonale sammenhenger.
Samsun (provins)
Samsun er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 9 474 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Samsun.
Provinsen ligger nord i de sentrale delene av Tyrkia og grenser til provinsene, Ordu i øst, Amasya og Tokat i sør, Çorum i sørvest og til Sinop i vest og i nord har den kystlinje mot Svartehavet.
Distrikter
Provinsen Samsun består av femten distrikter:
Italienisering
Gorizia, Trieste og Istria
Disse områdene hadde inntil 1918 hørt til det østerriksk-ungarske kronlandet Küstenland, og var overveiende slovensk- og kroatiskspråklige. Også her førte italieniseringen til en sterk, statlig støttet innvandring av italienere samt italiensktalende personer fra Dalmatia, og til en emigrasjonen av mange slavisktalende til Jugoslavia. Situasjonen var likevel annerledes i disse områdene, siden mesteparten tilfalt Jugoslavia etter andre verdenskrig. Bare dagens provinser Trieste og Gorizia forble italienske, men har bevart en betydelig minoritet av slovensktalende. I 1999 ble slovensk anerkjent som italiensk minoritetsspråk og som offisielt språk i regionen Friuli-Venezia Giulia ved siden av italiensk og friulisk.
Kanaldalen
Kanaldalen, som hadde hørt til Kärnten inntil 1919, hadde en blandet slovensk- og tysktalende befolkning. Det fantes praktisk talt ingen italienskspråklige innbyggere til den tid. Italieniseringen resulterte her i at begge disse språkgruppene ble til minoriteter i sin egen hjemdal. Italiensk tales per i dag av over halvparten av innbyggerne.
Aostadalen
Aostadalens frankoprovençalsk- og walserspråklige befolkning opplevde en like systematisk tvangsassimilering. Området stilte svakere enn f.eks. Syd-Tirol siden befolkningen var mye mindre, og kanskje også fordi det hadde blitt italiensk allerede i 1860, slik at situasjonen fikk liten oppmerksomhet i Frankrike. Italieniseringen reduserte derfor andelen frankoprovençalskbrukere fra 92 % rundt århundretskiftet til om lag 20 % i dag. Dette skyldtes også her både emigrasjon til Frankrike, massiv diskrimering av frankoprovençalskspråklige som valgte å bli hjemme, oversettelse av geografiske og personnavn til italiensk, og immigrasjon av italienere fra Veneto og Calabria.
En ytterligere faktor i nedgangen av det frankoprovençalske språket kan ha vært at regionen valgte fransk som sitt andre offisielle språk etter andre verdenskrig. Dette til tross for at bare rundt to prosent av befolkningen brukte fransk som morsmål. Bakgrunnen for å velge fransk var sannsynligvis ikke bare at skriftspråket for den frankoprovençalsktalende befolkningen er fransk, men også at regionen håpet på mer støtte fra Frankrike. Resultatet er likevel at regionens opprinnelige hovedspråk (og nåværende største minoritetsspråk) fremdeles ikke har noen offisiell status i regionen.
Tyske språkøyer
Spredd gjennom ulike fjellområder i Trentino, Veneto og Friuli fantes det et fåtall relativt lukkede og isolerte kommuner som utelukkende brukte den zimbriske varianten av bairisk som talespråk. Siden de ikke hadde mye kontakt verken med hverandre eller med den tysktalende befolkningen i Syd-Tirol, var disse spesielt sårbare for italieniseringen. Resultatet for denne gruppen var at zimbrisken døde ut som talespråk i 24 av 33 landsbyer. I noen av de ni resterende landsbyene beherskes zimbrisk nå bare av et mindretall av innbyggerne.
I Piemonte led walserdialekten av det alemanniske språk en nesten identisk skjebne: Også dette talespråket var i bruk i enkelte isolerte fjellandsbyer og er i dag praktisk talt utdødd som talespråk i Italia.
Robert Brasillach
Je suis partout
Allerede i fangeleiren hadde Brasillach på nytt begynt å skrive i Je suis partout, og da han slapp fri overtok han igjen som sjefredaktør. Je suis partout utviklet seg i løpet av okkupasjonen til å bli en rabiat kollaboratøravis, med sterke oppfordringer til samarbeid med det nazistiske Tyskland og med voldsomme angrep på «de onde kreftene»: Kommunistene, politikerne fra den gamle republikken (de burde drepes, og flere av dem ble da også drept av Milicen etter avisangrepene) og jødene (som blant annet ble sammenlignet med rotter). For eksempel omtalte han i 1942 republikken som
Dette skrev han mens republikkens gamle ledere, bl.a. Léon Blum, ble rettsforfulgt av Vichyregimet. Det mest infame var en ukentlig spalte, som avslørte identiteten og oppholdsstedet til personer og familier som prøvde å holde seg skjult for enten tyskerne eller Vichy-myndighetene. Til tross for dette var det den mest leste avisen i den okkuperte sonen, med et opplag på 300,000 i 1944.
I oktober 1941 dro Brasillach, sammen med Karl-Heinz Bremer, på en forfatterkonferanse i Weimar. Turen var betalt av den tyske ambassaden, dette ble et av anklagepunktene mot ham i rettssaken i 1945.
I august samme år oppsto det en intern uenighet i Je suis partout, en fraksjon ledet av Brasillach ville vri avisen vekk fra støtten til tyskerne og gjøre den om til et litterært tidsskrift. Den andre fraksjonen ville tvert imot intensivere arbeidet for fransk nazisme, den innbefattet blant annet den største eieren. Resultatet ble at Brasillach og noen andre forlot avisen, og Brasillach fortsatte å skrive for en annen kollaboratøravis, Révolution Nationale.
Frigjøringen
24. august 1944 gikk franske og amerikanske styrker inn i Paris, etter å ha kjempet seg frem fra strendene i Normandie. Mange av Brasillachs medkollaboratører hadde flyktet til Tyskland (blant annet kollegene fra Je suis partout), men Brasillach valgte å bli i byen. Han gikk i dekning hos en venninne og levde skjult i én måned. For å få ham til å røpe seg, arresterte myndighetene hans gamle mor i Sens, og da Brasillach hørte om det meldte han seg for myndighetene. Denne siste morgenen i frihet skrev han om litt senere: «Paris er vakker når man er i ferd med å forlate den.»
Rettssaken
Brasillach sto tiltalt for forræderi ved å ha samarbeidet med en fiende av Frankrike, tiltalen bygget delvis på straffeloven av 1939 og delvis på en omskrivning av den, gjort av de Gaulles «frie Frankrike» i 1944. Omskrivningen generaliserte begrepet samarbeide fra bare å gjelde i krigstid til også å gjelde dersom nasjonen var okkupert av fienden. Man ga lovendringen tilbakevirkende kraft, stikk i strid med vanlig rettspraksis. En annen kompliserende faktor var at Frankrikes legale styresmakter (Vichyregimet) hadde undertegnet en våpenhvileavtale med Tyskland i 1940 og deretter samarbeidet med tyskerne, nettopp det samme som Brasillach var tiltalt for. Gaullistene så det annerledes. De hadde i november 1944 erklært Vichyregimet for ulovlig: «Den franske styreformen var og forblir republikken. Republikken har aldri opphørt å eksistere».
Rettssaken varte i kun seks timer, fra klokken ett til syv om ettermiddagen 19. januar 1945 i Palais de Justice i Paris, den er av personer fra flere politiske leire blitt sammenlignet med de summariske prosessene under Terroren. Juryen besto av fire menn, i hvert fall tre av dem hadde vært med i motstandsbevegelsen mot tyskerne, én var kommunist og én sosialist. Det var en konsekvent politikk under rettsoppgjøret å sette sammen juryer av «ofre» for okkupasjonen eller motstandsfolk. Aktor i saken var Marcel Reboul og forsvareren Jacques Isorni, begge var profilerte jurister. Reboul hadde vært aktor under Vichyregimet og underskrevet en troskapsed til Petain (det samme hadde dommeren i saken, Maurice Vidal, gjort), mens Isorni hadde forsvart politisk forfulgte. Reboul og Isorni ble enige om ikke å føre vitner, da begge sider hadde vitner som kunne skade den andre siden, isteden bygget man mye av argumentasjonen på ting Brasillach hadde skrevet under okkupasjonen. Blant tilhørerne var både Simone de Beauvoir og søsteren Suzanne (svogeren Bardèche satt i Fresnes).
Saken startet med dommerens utspørring av Brasillach, Brasillach forsvarte seg med stor dyktighet og klarte flere ganger å sette dommeren til veggs. Han sa at hans angrep på republikken skyldtes at han mente den var ansvarlig for nederlaget i 1940, på gaullistene fordi de ikke hadde vært en lovlig bevegelse, på motstandsbevegelsen fordi den var infisert av banditter og utlendinger, på kommunistene fordi de var en fare for Frankrike, og angrepene på jødene mente han var fortsettelsen av en lang fransk tradisjon. Brasillach avsluttet utspørringen med å si at han ikke kunne beklage noe av det han hadde vært.
Deretter fulgte Rebouls prosedyre, hvor han presenterte anklagepunktene mot Brasillachs. Han konsentrerte seg om tekster hvor Brasillach hadde ivret for samarbeide med Tyskland, og kom også med en rekke antydninger om at han hadde hatt et homofilt begjær etter tyskere, for eksempel at «Enhver tanke på motstand mot penetrering av Frankrike fra Tyskland virker grusom på deg». Han omtaler hvordan Brasillach slapp ut av krigsfangenskapet i 1941: «Han ligger med Tyskland, og dagen etter samleiet slenger de en returbillett til ham». I tillegg til dette tok Reboul opp Brasillachs angrep på jødene, selv mens de ble deportert til utryddelsesleirene i øst: «Vi må behandle det jødiske problemet uten sentimentalitet». Han hevdet også at Brasillach hadde vært angiver og forført ungdommen.
Etter Reboul var det Isornis tur til å komme med forsvaret. Han startet med at det ville være feil å drepe en stor forfatter som Brasillach («Skyter siviliserte folk sine poeter?»), og viste til brev fra Marcel Aymé, Paul Valéry, Paul Claudel og François Mauriac som støttet dette synet. Deretter gikk han over til å beskrive Je suis partout som et litterært tidsskrift, der kjente franske forfattere hadde publisert tekstene sine. Når det gjaldt Brasillachs voldsomme angrep på republikken, sa han at bare et sant demokrati lar sine hardeste kritikere gå fri. Så gikk han til personlig angrep på Reboul og minnet om at han hadde vært aktor under Vichyregimet, derfor var det hyklersk å opptre i denne saken. Han avsluttet med at det fortsatt var et provisorisk styre i Frankrike, ikke valgt av folket, og at det derfor ikke hadde rett til å avgi en så endelig dom som dødsstraff.
Det tok juryen bare tyve minutter å avsi at kjennelsen var dødsstraff. Da sympatiserende tilhørere protesterte på dommen, svarte Brasillach: «Det er en ære».
Benådningansøkning og død
Etter at dødsdommen falt, skrev 63 av Frankrikes fremste kunstnere og intellektuelle en benådningsansøknad til de Gaulle, blant underskriverne var François Mauriac, Albert Camus, Paul Claudel, Colette, Paul Valéry og Jean Cocteau. Av underskriverne var 27 medlemmer av Académie française, og to var berømte jøder.
Både denne og andre søknader ble avslått av de Gaulle personlig, og Brasillach ble skutt den 6. februar i festningen Montrouge i utkanten av Paris. Han påpekte selv at det var på årsdagen for høyreoppstanden i 1934, noe han mente var symbolsk. Rett før skuddene falt ropte han: «Leve Frankrike, tross alt». Etterpå samlet Isorni noe av blodet hans på et lommetørkle, og ga til slektningene.
Brasillach lå først begravet på den kjente Père Lachaise-kirkegården. Tolv år senere ble levningene flyttet og lagt i samme grav som morens på Charonnekirkegården.
Ettermæle
I en radiotale rett etter henrettelsen slo Pierre-Antoine Cousteau an tonen for hvordan det franske ytre høyre kom til å se på Brasillachs liv og død: «De skjøt Robert Brasillach. De turde å gjøre det. De myrdet en trettitre år gammel gutt, hans skjelmske blikk var fylt av hele ungdommens håp. Robert Brasillach var en av de mest talentfulle i vår tid, en av de mest intelligente, en av de som best æret fransk litteratur og æret Frankrike, punktum. Han ble skutt av general de Gaulle.» Jean-Marie Le Pen har alltid vist en dyp ærbødighet overfor Brasillach, og han har bl.a. gitt ut en plate der Pierre Fresnay leser hans fengselsdikt fra Fresnes. For den kulturelle delen av Front national er Brasillach en kultfigur.
På den annen side skrev Simone de Beauvoir i 1962 om Brasillach: «Det finnes ord like morderiske som gasskammeret.»
I 1965 ble Brasillachs samlede verker utgitt i tolv bind.
Lippe (elv)
På grunn av avløpsvann fra industrien og oppretting av elveløpet var Lippe i en økologisk utfordrende tilstand. For tiden blir det gjort tiltak for å gjenopprette dyrelivet i elven. Området Kreis Lippe er kalt opp etter elven, og dette var en delstat i Det tysk-romerske riket og er i dag et landkreis i Nordrhein-Westfalen.
Karasuk
Karasuk kan vise til:
Marcus Annæus Lucanus
Neros yndling
Han hadde suksess under keiser Nero, og vant en pris for sin poesi i 60 ved å improvisere Orpheus og Laudes Neronis ved quinquennial Neronia (en festival innstiftet av Nero). Hans uferdige epos Pharsalia (kalt Bellum civile, «Om borgerkrigen», i manuskripter), som fortalte om innbyrdeskrigen mellom Julius Cæsar og Pompeius, fikk også stor hyllest. Pharsalia var kunstferdig i henhold til tiden og retorikkens krav, men skrevet med språklig mesterskap og originalt ved å gjengi den republikanske politikken i poetiske vendinger. Det var også servilt rosende overfor Nero.
Neros motstander
På et tidspunkt oppsto det en feide mellom keiseren og poeten. To svært forskjellige opptegnelser om hendelsene som har overlevd, trivialiserer begge striden. I henhold til Tacitus ble Nero sjalu på Lucanus og forbød ham utgi sine dikt. I henhold til Suetonius mistet Nero interessen for Lucanus og dikteren svarte med å skrive niddikt om Nero, som keiseren valgte å overse.
Andre verk peker derimot mot en mer alvorlig grunn for motsetningene. Verk av grammatikeren Vacca og poeten Statius synes å støtte påstanden at Lucanus skrev niddikt om keiseren. Vacca nevner at et av Lucanus’ verk hadde tittelen De Incendio Urbis (Om brenningen av byen). Statius' ode til Lucanus nevner at dikteren beskrev «de unevnelige flammer som den kriminelle tyrannen lot flakke over Remus’ høyder» I tillegg er de senere bøkene av Pharsalia, Bok IX, både mot imperiet og for republikken. Denne kritikken av Nero og keiserens autoritet kan ha vært den egentlige grunnen til sensuren av Lucanus.
Selvmord
Hans far var innblandet i fordømmelsen, hans mor flyktet og hans enke, Polla Argentaria, overlevde ved å bli beskyttet av dikteren Statius under keiser Domitian. Lucanus’ fødselsdag ble æret ved en festival etter hans død, og et dikt som ble adressert til hans enke ved disse anledningene og som omhandlet dikterens verk og karriere, er fortsatt bevart.
Ufullført hovedverk
Lucanus’ episke dikt var fortsatt ikke fullført ved hans død, og dets uferdige tilstand avspeiles av de 400 komplette og ikke komplette manuskriptkopier. For å sitere A. E. Housman i forordet til dennes utgave i 1926: «Manuskriptene grupperer seg ikke i familier, men i fraksjoner, deres avvik og enigheter er midlertidige og forbigående (...) og den sanne skillelinjen er mellom variantene i seg selv, og ikke mellom manuskriptene som freabyr dem».
Pharsalia ble feiret i middelalderen. Dante nevner Lucanus to ganger:
Hans verker hadde en enorm innflytelse på dramaet og poesien på 1700-tallet. Shelley, Southey og Macaulay priser alle hans poesi.
Verk
I henhold til Vacca og Statius besto Lucanus’ verk av:
Overlevende verk:
Ofte tilskrevet Lucanus (men også til andre):
Tapte verk:
Dera Ismail Khan
Dera Ismail Khan er en by i Khyber Pakhtunkhwa, tidligere «Den nordvestlige grenseprovinsen» i Pakistan. Byen er administrasjonssentrum for distriktet med samme navn, Dera Ismail Khan (distrikt). Byen ligger på vestbredden av elva Indus, men etter en flom i 1823 som tok med seg hele den gamle byen, ble den nye byen bygget opp 6 km fra elva.
Ved folketellingen i 1981 bodde det 64 358 personer i D.I.Kahn, som man gjerne kaller byen. I 1999 var tallet redusert til 31 737. Årsaken til befolkningsnedgangen har vært kamper mellom sjia- og sunni-ekstremister som har medført at mange uskyldige har blitt drept og at familiene siden har forlatt byen.
Saraiki er hovedspråket i byen, men pashto snakkes av flyktninger fra Afghanistan som har bosatt seg i byen. Alle forstår også urdu, som er hovedspråk i Pakistan. Mange forstår også engelsk.
Chur
Chur (uttales «ko:r»; retoromansk Cuira og Cuera, italiensk Coira) er hovedstaden i den sveitsiske kantonen Graubünden. Byen ligger på 593 moh. i Alpenrhein-dalen på høyre bredde av Rhinen som her renner østover og dreier mot nord og Bodensee. Byen har en strategisk posisjon med hensyn til flere fjelloverganger (bl.a. Oberalp-, Bernardino-, Splügen-, Julier- og Albulapasset). Churs 32 400 innbyggere (2005) er hovedsakelig tyskspråklige (81 %). Mange snakker i tillegg retoromansk og italiensk snakkes av ca. 5 %.