cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsk språkhistorie (1830–1900)
Knudsen og Aasen
Knudsen ville bygge det nye språket basert på «de dannedes tale». Aasen mente at det «reneste» norske lå i dialektene, for disse hadde utviklet seg fra norrøn tid uten påvirkning av fremmede språk. Knudsen var ortofonist, han ville at hver lyd i talespråket skulle ha sin bokstav. Aasen hadde ikke de samme tankene om dette. Han var mer opptatt av at ordene skulle vise norrønt opphav og slektskap med hverandre, han var altså for en etymologisk rettskrivning. Begge var purister, de ville ha et så rent, norsk språk som mulig uten fremmede innslag. Knudsen ville bruke tid på å innarbeide de nye norske formene i språket, det som kaltes «gradvishetens vej». Det ville ikke Aasen, han mente at det måtte kraftig lut til, og valgte «bråhastens vej». Knudsen uttrykte gjerne at det var veien og ikke målet han var uenig med målfolket om, og at det endelige målet hans var et språk som kunne gå for en modifisert utgave av landsmålet.
Aasen arbeidet ved å vandre rundt i utvalgte deler av landet og samle inn materiale fra utvalgte dialekter. Han drev altså feltarbeid. Han ga ut grammatikkbok og ordbok (omtalt tidligere), som var et direkte resultat av hans feltarbeider. Han ga i 1853 ut Prøver af Landsmaalet, og for å gi klarhet i de etymologiske aspekter ved landsmålet, fulgte han opp i 1854 med En liden Læsebog i gammel norsk. Han ga også ut eventyr og sagn på landsmål. Han samlet også manns- og kvinnenavn i Norsk Navnebog i 1878. Hans arbeid var omfattende, han skrev også om plantenavn, stedsnavn, om språksaken, om latinske kontra gotiske bokstaver, forskjellige uttaler av bokstavkombinasjoner, andre språkemner og reiseskildringer.
Knudsen ga i 1845 ut Om lydene, Lydtegnene og Retskrivingen i det norske Sprog. Det var her han ga lyd for at ortografien skulle reguleres «efter den almindeligste Udtale af Ordene i de Dannedes Mund». Han fulgte opp i 1850 med sin programartikkel Om Norskhed i vor Tale og Skrift der han hevdet at et nytt skriftspråk måtte utgå fra det brukelige fellesspråk. I 1867 påpekte han skillelinjene, og mulighet for samarbeid i sitt og Aasens arbeid i Det norske målstræv. I 1876 ga han ut verket Den landsgyldige norske Udtale som la føringer for rettskrivningsendringer og for dagligtalen som grunnlag for opplesing i skolen.
12. serierunde i Tippeligaen 2010
12. serierunde i Tippeligaen 2010 ble spilt søndag 16. mai med to kamper klokken 16:00. Runden fortsatte med fem kamper klokken 18:00 og ble avsluttet med hovedkampen mellom Brann og Lillestrøm på Brann Stadion klokka 20:00.
Stilomedon
Stilomedon er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien smalkortvinger (Paederinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika og Karibia.
Roman Bondaruk
Roman Romanovytsj Bondaruk (ukrainsk: Роман Романович Бондарук; født 20. juni 1974) er en ukrainsk skytter som konkurrerer i pistolskyting. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 12 i 25 meter silhuettpistol.
Ivar Hellesnes
Ivar Hellesnes (født 9. januar 1871 på Vossestrand, død 29. august 1926 i Oslo ) var en norsk idrettsleder.
Skøyter
Han var president i Norsk Skøiteforbund/Norges Skøiteforbund, i 2 perioder, både før og etter navneskiftet i skøyteforbundet (1911) og i skøyteklubben som representant fra Kristiania Skøiteklub/Oslo Skøiteklub (1924). Hellesnes var formann i perioden 1903–1905 i Kristiania SK. I 1904 var han infanterikaptein da han ble valgt inn i skøyteforbundet, og den andre gangen (1925) Hellesnes ble valgt inn var han oberstløitnant. Han døde i vervet som president i Norges Skøiteforbund i sin andre periode.
Forsvaret
Hellesnes var sjef for Festningsartilleriets Underofficersskole i Bergen i perioden 1904–1908. I 1909 ble han som daværende kaptein tildelt Norsk Militært Tidsskrifts medalje for besvarelse av prisoppgave i gull for «Om forsvaret av Bergensavsnittet». Det samme tidsskriftet ble han senere redaktør for i perioden 1918–28. august 1926. Han var sekretær i den store forsvarsordningskommisjon av 1920.
På fritiden likte han å vandre i fjellet.
Siri Ulvestad
Siri Ulvestad (født 30. september 1988) er en norsk orienteringsløper som har representert Heming/Njård OL, NTNUI og Nydalens SK.
Hun har vunnet tre NM-gull og sju NM-medaljer siden 2009. Hun har også to gull fra langdistanse og stafett i Junior-VM i 2007.
Cookøyene under VM i friidrett innendørs 2018
Cookøyene deltok med én utøver under VM i friidrett innendørs 2018 fra 1. til 4. mars 2018 i Birmingham i Storbritannia.
Lafteverk
Lafteverk eller laft er en type bærekonstruksjon som fra vikingtiden og fram til midten av 1800-tallet var den dominerende måten å bygge trehus (tømmerbygninger) på i Norge. Lafteverket består av tømmerstokker som legges horisontalt og stables oppå hverandre. Stokkene krysslegges så de ligger i samme nivå i to parallelle vegger, mens stokkene i de to mellomliggende veggene ligger en halv stokkhøyde høyere.
Lafteteknikken
I hjørnene (laftene, knutene eller novene) blir stokkene skåret sammen med underhogg og overhogg som låser dem til hverandre. Ett lag stokker huset rundt kalles et omfar eller et kvarv. Det første omfaret (grima eller syllkvarvet) består av syllene eller svillene. I en god laftevegg skal alle syllene ha samme høyde, og derfor må grunnmurkronen ligge en halv stokkhøyde lavere under de to parallelle syllene som legges ut først. Å bruke halv stokkhøyde på disse syllene regnes som mindreverdig. Om grunnmuren er jevnhøy hele veien rundt, er det bedre å gi de to kryssende stokkene overhøyde.
Tømmer og stokktverrsnitt
Til lafting i Norden ble nesten utelukkende brukt furu eller gran, som har lange og rettvokste stammer. Grana var løsest i veden og ble brukt der varighet ikke var hovedkravet. Best var vinterhogd malmfuru, som hadde vokst langsomt under karrige vekstvilkår. Den var tett i veden, og ved å kviste den på rot og flekke av noen barkremser helst flere år før den skulle hogges, sikret man seg at harpiksinnholdet ble ekstra høyt. I tillegg fikk man ei tyrirot som det kunne brennes tjære av. Men tjære ble mest brukt til impregnering av båter, i nyere tid sjelden på laftehus. På noen hus ble det smurt tjære på laftene, som var mest utsatt for råte. Tømrere unngikk helst trær med tendens til å vri seg, fordi slikt tømmer medførte fare for at fugen mellom stokkene og i laftehoggene ville åpne seg.
Den tradisjonelle måten å bearbeide laftetømmer for å unngå store sprekker er å kløyve laftestokken fra undersiden inn mot margen. Da unngår man at stokken får tilfeldige sprekker på sidene. Undersiden er skjult og ligger beskyttet mot rennende vann. Denne metoden gjør arbeidet mer tidkrevende og ble brukt på kvalitetshus der tømmerveggen skulle være synlig.
En moderne tømrer vil hevde at laftetømmer helst bør få tørke langsomt gjennom flere år før det bearbeides. Da vil det få små sprekker jevnt fordelt rundt hele stammen, mens hurtig tørking gir færre, men store og skjemmende sprekker. Særlig tømmer som sages eller telgjes vil være utsatt for uønsket sprekkdannelse, fordi sprekkene finner korteste vei fra margen til overflaten av trevirket. Å bearbeide tømmeret før det er ferdig tørket, fører derfor til at stokken får de største sprekkene langs midten, der de synes best.
Vegger kan laftes opp av rundtømmer eller av tømmer som er kløvet, telgjet eller saget til et annet tverrsnitt. Vanlig i middelalderen var både rundtømmer og ovaltelgjet tømmer. Men syllene ble gjerne hogd av ekstra høye stokker og telgjet til et trapesformet tverrsnitt. I nyere tid har det vært vanlig å flattelgje de synlige sidene av stokken, slik at tverrsnittet blir en tilnærmet åttekant. På Vestlandet var det vanlig å lafte med tynnere tømmer, og plankelaft med sagskårne planker ble også mye brukt ellers i landet fra ca. 1850. Moderne laftetømmer leveres gjerne saget på to parallelle sider til samme dimensjon, fire til åtte tommer er vanlig. Mot slutten av 1800-årene kunne moderne sagbruksteknikk tilby maskinlaft av pløyd tømmer med ens tverrsnitt i hele lengden, ferdig tildannet med not i underkant og fjær i overkant. Det brukes mest i ferdighus.
Laftet
Den utstikkende stokkenden utenfor laftet kalles laftehodet. På laftehus fra middelalderen fikk laftehodet nesten alltid samme form som stokktverrsnittet – runde laftehoder til rundtømmer, ovale til ovaltelgjet tømmer. Senere ble det større frihet til å forme laftehodene, men tømrerne fulgte moter som kunne variere lokalt og over tid. Formen på laftehodet er derfor et hjelpemiddel til å datere gamle hus. På 1600- og 1700-tallet kunne hus med rundtømmer få både runde hoder, eller avsmalnende ovale, firkantede eller sekskantede hoder. Lokalt fikk noen typer navn som «katthugunov», «hesthugunov», «okshugunov» eller «hjartnov». På 1800-tallet ble laftetømmer oftest skåret eller telgjet med flate sider, slik at tverrsnittet ble tilnærmet åttekantet. Laftehodene fikk som regel samme åttekantform.
Praksis for godt laftehåndverk tilsier at hodene ikke skal berøre hverandre, og ikke ha medfar på undersiden, slik som stokken mellom laftene. Det skal være litt avstand mellom hodene, og undersiden skal være flattelgjet eller avrundet. Laftehodet er en utsatt del av huset og får lett skader. Laft med innhogg helt inn til midten av stokken er særlig utsatt for å sprekke og for at biter av hodet løsner.
Etter at det på slutten av 1700-tallet ble vanlig å bordkle lafteveggene, kom sinklaft og kamlaft i bruk. Der blir stokkene, ofte med tilnærmet rektangulært tverrsnitt, felt sammen med tømmerforbindelser som er utviklet i bindingsverksteknikken, uten utstikkende laftehoder. Sinklaftet gjorde det mulig å lage bordkledde hus med presise, rettvinklede hjørner.
Opplafting
Stokkene legges «andføttes» i samme vegg, toppende over rotende, slik at ulike stokkhøyder blir utjevnet. For å hindre at stokkene siger ut eller forskyver seg sideveis i veggen, blir de forbundet med kraftige trenagler (dymlinger) i minst 3 meters avstand. I eldre tid var de laget som firkantede klosser, og hull for dymlingene ble hogd ut med smaløks. Nå brukes runde trenagler som bores halvt inn i begge stokker. I gavltrekantene (røstene) på hus med sperretak var dymlingene det eneste som holdt stokkene i stilling. Dymlinger er også nødvendige på begge sider av en skjøt i tømmeret for å hindre at stokkene glir fra hverandre.
På begge sider av alle dør- og vindusåpninger blir det satt inn avstivende beitskier for å holde veggen i lodd. Stokkbeitskier ble særlig brukt i eldre tid. De hadde en not langs kanten som holdt på plass stokkenes spisse ender. Vanligere var og er det å felle beitskiene inn i slisser som er skåret inn i enden av stokkene. Over beitskiene må det være rom som lar veggen sige fritt når tømmeret krymper.
Tømmer kan skjøtes i laftehogget for en tverrvegg, eller om nødvendig også mellom laftene. I eldre tid bruktes ofte skråskjøt med eller uten hake. I moderne lafting brukes helst skjøting med sliss og tapp. Man bør unngå å skjøte to stokker som ligger direkte på hverandre. På begge sider av skjøten bør det legges inn dymlinger.
Tetting mellom stokkene
Stokker i samme vegg blir sammenføyd ved å hogge et V-formet spor (medfar eller mosefar) langs undersiden av overliggende stokk. Presis tilpasning til den runde oversiden (hyven) av underliggende stokk gjøres ved meddragning. Til det bruker tømreren et redskap med to klør, meddraget. Stokken som skal meddras blir løftet opp ca. 1-2 cm på klosser eller kiler så den ligger parallelt med stokken under. Nå blir meddraget dratt langs ryggen av understokken, slik at øvre klo risser konturen av den inn i undersiden av overstokken. Når den er meddratt på begge sider, vendes stokken på høykant, og medfaret telgjes nøyaktig ut mellom de to rissene etter meddraget. Medfaret skal ikke føres lenger enn til laftehogget; det regnes for dårlig tømrerhåndverk å lage medfar på laftehodene. Når stokken vendes og legges på plass, skal de skarpe kantene på medfaret ideelt sett møte nakken på understokken i hele lengden, helt presist og uten gliper. Tyngden av ferdig vegg og tak vil presse fugen enda tettere sammen og gi en helt tett vegg.
Medfaret og laftehoggene blir fylt med isolasjonsmateriale for å hindre varmetap og tette mot trekk hvis meddraget ikke er helt presist. Til isolering ble det tradisjonelt brukt husmose eller etasjemose (Hylocomium splendens), en vanlig moseart over hele landet. Mosen ble lagt ut på understokken og i laftehoggene i våt tilstand (møsjing). Etter tradisjonen noen steder skulle den først kokes for å drepe insekter. Overstokken komprimerer mosen, og det overskytende som stikker utenfor medfaret blir skåret bort med kniv. Husmose (og enkelt andre mosearter) er særlig godt egnet til isolasjon fordi den utvider seg litt og beholder spensten når den tørker. Den er dessuten hygroskopisk, så den har evnen til å absorbere fukt som ellers kan forårsake skader på trevirket.
I nyere tid er det også brukt dyttestry, laftevatt eller strimler av saueull eller mineralull til å tette medfaret. Noen tømrere advarer mot mineralull, som etter sigende suger til seg fuktighet.
I løer og andre uthus som skal være luftige, laftes veggene av rundtømmer uten medfar, slik at det åpninger mellom stokkene. Utenfor Norden forekommer lafting hvor stokkene ikke meddras, men hvor tettingen mellom dem gjøres med leirklining eller dytting.
Opphav
Laftehus finnes i Alpene, i de østeuropeiske fjellområdene, russiske skogsområder og i Norden. Dette tilsvarer omtrent barskogenes utbredelse. Den gang barskog dekket større deler av Sentral-Europa var trolig lafting vanligere, men det finnes få arkeologiske spor. De er påvist spor av laftebygg fra rundt eller før år 0. I Øst-Europa var lafting vanlig fra omkring år 500. I Skandinavia ble laftebygg vanlig i løpet av vikingtiden og i Norge er trebygg lite kjent fra eldre tid der stein og jord har vært det vesentlige byggematerialet slik det er påvist langs kysten. Laftede bygg kan ha eksistert i det indre av landet og i skogsområdene før vikingtiden, men det finnes nesten ingen arkeologiske spor. Laftede hus etterlater få arkeologiske spor. I Norge er ingen laftehus kjent før på 1000-tallet. Bryggen i Bergen ble fra siste del av 1100-tallet bygget ut med steinfylte bolverkskar i laftet tømmer.
Tacitus skrev i år 98 at germanerne bygget hus av ubehandlet treverk. Senere kilder fra omkring år 200 og 500 beskriver også germanernes trehus. Mange steder på kontinentet er det arkeologiske spor av reisverkshus med jordgravde stolper. I tillegg til stolpehullene er det funnet spor av vegger av flettede greiner tettet med leire. Hus med jordgravde stolper og flettede vegger var utbredt på kontinentet, men ikke i Norge, opp til middelalderen. I Norge og Norden ble langhusenes tak holdt oppe av stolper inne i rommet, mens veggene kunne bestå av stein eller torv. Roar Hauglid skriver at i Mellom-Europa gikk byggeskikken over til mur eller utmurt bindingsverk, mens i det nordlige Skandinavia og store deler av Øst-Europa begynte man i stedet for de store hallhusene (med alt under ett tak) å lage flere mindre hus i liggende tømmer sammenbundet i hjørnene. Med denne konstruksjonen støtter veggene hverandre og blir i stand til å bære taket uten stolper. Laftebygg ble vanlig på Den skandinaviske halvøy, i Finland, store deler av Russland, Baltikum, Hviterussland, Polen og sørover langs Karpatene. I Alpene og fjellstrøk i Nord-Spania har lafting også vært vanlig. Lafting er kjent fra Kina og Japan med innviklede former for lafting. Et laftet forrådshus (antatt fra å 752) i Todaiji i Japan har fin laftekunst og står på stabber eller stolper som norske langloft. I Bosnia og ved Bodensjøen er det påvist lafteverk fra 1000 år f.Kr.. Laftede gravkammer er funnet i Europa og i Altai i det vestlige Sibir det siste med til dels avansert laftteknikk. I Sheldergate i York er det funnet en laftet brønn fra romersk tid.
I Finland, de baltiske landene og Russland har spor etter laftebygg fra før år 1000. I Latvia er laftebygg kjent fra vikingtid og tidligere. Egils saga forteller om en reise i år 925 til Kurland, der de besøkte et hus laget av mektige stokker og med en overetasje med soverom. I Russland, Hviterussland og Ukraina er trolig lafteteknikken svært gammel, og for eksempel i Jaroslav-området ved Volga er det påvist en liten landsby av laftede bolig- og forsamlingshus fra 400-500 år e.Kr.. I Staraja Ladoga (Aldeigjuborg) består det eldste kulturlaget av 8-12 meter lange laftede tømmerhus fra år 700-900 og skandinaver, finner og slavere møttes der på den tiden, slik sagaen forteller og arkeologiske spor antyder. Novgorod har med spor av over 1000 laftehus fra år 953 til 1462 den største samlingen tidlige laftehus i Russland. Halvparten av de avdekkede byggene antas å ha vært bolighus. Gatene i Novgorod var 3-4 meter brede og brolagt med trevirke, lignende arrangement er det funnet rester av i Polen. I Kiev var de tidlige tømmerhusene delvis nedgravd, men i Novgorod var laftingen over jorden dels på fundament av nedgravde stubber og del på stokker lagt i kryss. Forrådshusene kunne være i to etasjer. Det var vanlig med tregulv i bolighus, og veggene var tettet med mose. Den eldste delen av Danevirke er det avdekket lafteverk av godt håndverk, laftekassene i eik fra før år 800 var fylt med sand som støttekonstruksjon. I Hamburg er det påvist spor av et par laftehus fra 900-tallet, og Lübeck hadde laftehus før år 1000. I Vest-Europa ellers er laftebygg lite kjent fra middelalderen. Hauglid konkluderer med at laftebygg er eldre i slaviske områder enn i Skandinavia. I perioden 800-1000 var lafting nærmeste enerådende i Russland og delvis i Polen, mens reist virke dominerte i Vest-Europa. Etter tysk kolonisering ble nye byggeskikker innført i polske byer, mens det i Novgorod ble reist laftebygg gjennom hele middelalderen. Tømmerhusene i Novgorod var små, firkantete og relativt enkle med en stor røykovn i hjørnet innenfor inngangen i gavlen. På 1600-tallet var de russiske byene fortsatt dominert av tømmerhus. Flettverkshus ble ikke brukt i Nord-Russland og sleppverk bare i uthus. Tysk Stube, norsk stue og slavisk izba var opprinnelig navnet på rommet med ildsted. Da izbaen ble utvidet med flere rom, gikk izba over til navn på hele bygget. De russiske røkovnene kunne være svært store, opptil 2x2 meter med soveplass til gamle og barn på toppen. Den russiske izba er utbredt mellom Karpatene og Ural, og nordover i Baltikum, Finland og Karelen. Et av de eldste russiske trebyggene er Lazarus-kirken (1400-tallet), flyttet fra et kloster ved Onega-sjøen til Kizji. Den første Sofia-kirken i Novgorod ble reist av tømmer med 13 kupler i år 989. I vestlige deler av Polen kom bindingsverk i bruk som følge av tysk påvirkning.
De første kjente eksemplene på laftekonstruksjoner i Norge er fra vikingtiden. Det finnes bevarte laftehus fra 1100-årene. Minst 200 laftehus fra middelalderen før 1537 er påvist i Norge, og disse er automatisk fredet som kulturminner.
Byggemåten regnes for å være innført til Skandinavia i vikingtiden fra barskogområdene i Øst-Europa, hvor det er påvist at den fantes allerede i forhistorisk tid. I Norge avløste den i løpet av middelalderen de eldre langhusene med stolpebårne tak, og den ble nesten enerådende til vegger i hus for folk og fe. Kvaliteten ble raskt utviklet til et høyt nivå både teknisk og estetisk.
Fra ca. 1700 ble det vanlig å bordkle tømmerveggene utvendig, først i byene, senere i bynære bygder. Bordkledning gjorde at kvalitetskravene til selve lafteveggen ble senket og utførelsen forenklet. Bare i fjellbygdene ble tradisjonen med synlige laftevegger holdt i hevd helt inn på 1900-tallet. Arkitektene fattet ny interesse for lafteteknikken på slutten av 1800-tallet, og den ble gjenopptatt som et nesten uunnværlig innslag i hus i dragestil.
Lafting ble fortrengt av reisverk etter midten av 1800-årene og av bindingsverk på 1900-tallet. Byggemåten beholdt likevel et marked innenfor hyttebygging gjennom 1900-tallet. I de siste tiårene er byggemåten blitt mer populær, først og fremst til hytter, men også til helårsboliger. Laftekurs har bidratt til å spre kunnskap om et håndverksfag som var i ferd med å bli glemt.
Teknikk
I middelalderen ble tømmermannen som tilpasset stokkene i hjørner og på langs kalt tresmed (tresmiðr) eller kanskje bare smed (smiðr) slik det fremgår blant annet av rettsdokumenter fra Bergen (1280) og runeinnskrift i Nigard Rauland (1325). Til tradisjonell lafting ble trestokken brukt nesten i sin naturlige fasong. For å unngå at veggen ble høyere i den ene enden, ble stokkene lagt vekselvis med rotenden og toppenden mot samme nov. Det krever mye arbeid og større materialforbruk å gjøre stokkene jevnhøye, og dette var uvanlig før maskinlaft kom i bruk. Sammenføyning av stokkene i hjørnene kalles laft og har gitt navn til byggemåten. Lafting gir vanligvis laftehoder som stikker ut fra hjørnet og må renskjæres, med unntak for sinklaft og kamlaft, der hjørnene blir helt rette. Tømrerens viktigste redskap var øksen og bilen. Naver ble brukt til å lage hull for trenagler. Meddrag var et jernredskap som ble brukt til nøyaktig tilpasning av laftestokkene i lengderetningen. Skavjern og høvel ble brukt til å lage fine overflater, og kniv til å lage dekorasjoner. Sag ble lite brukt i middelalderen. Åstak er vanlig på laftebygg, sperretak har også vært brukt, særlig på Vestlandet. Med sperretak vil vekten av taket med last gjøre at sperrene presser langveggene ut. Dette problemet har til dels vært løst med «beter» som er vannrette bjelker på tvers av rommet på høyde med raftet.
Utforming av laftingen klassifiserer byggene i forskjellige typer. Dette gir grunnlag for å undersøke byggenes alder og laftetypenes spredningsmønster, ifølge Håkon Christie har ikke forskning med dette utgangspunktet gitt klare resultater. En vanlig antakelse er at de enkleste laftetypene er de eldste.
Flytting av laftehus
En fordel ved laftehus er at veggene er lette å demontere, siden stokkene blir stablet på hverandre uten annet enn tyngdekraften til å binde dem sammen. Dette er bakgrunnen for at flytting av hus var en velkjent del av laftebyggtradisjonen. De kunne flyttes internt på en gård, selges til andre, eller følge med på et flyttelass. I noen bygder på Vestlandet (Osterøy) ble det laftet huskropper som ble lagret i påvente av etterspørselen som ventelig ville oppstå etter de stadig forekommende bybrannene i Bergen. Ved demontering for flytting ble stokkene merket, gjerne med stigende romertall fra syllstokken og opp, og eventuelt med et ekstra tegn for å markere hvilken vegg de tilhørte.
Laftehusets karakter av elementbyggeri gjorde også at stokkene kunne demonteres og brukes om igjen i andre sammenhenger. Dette sees tydelig på stokker som er flyttet fra ett hus til et annet, hvor laftehogg, veggmerker eller andre spor etter tidligere bruk står igjen uten noen ellers fornuftig sammenheng med nåværende bruk.
Eksterne lenker
Roubená stavba Kabano
Wakako Tabata
Wakako Tabata (født 12. oktober 1983) er en japansk seiler som spesialiserer seg i 470. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 14.
Advaita vedanta
Advaita Vedānta (sanskrit: अद्वैत वेदान्त, ordrett «ikke to» eller «ikke-dualitet» (advaita) og «vedabøkenes slutt» (vedānta)) er et indisk filosofisk system. Det blir ansett som å være den mest innflytelsesrike og mest dominerende underkategorien av Vedanta-filosofi i Hinduismen. Læren er basert på sammenslåing av Atman og Brahman (ikke-dualistisk-Brahman), hvor Brahman er sett på som nirguna-Brahman, Brahman uten attributter, Gud uten form.
Advaita (som bokstavelig talt betyr 'ikke-dualitet') er et filosofisk system hvor "Advaita" refererer til identiteten til Selvet eller Sjelen (Atman) og Den guddommelige virkeligheten (Brahman), og hvordan disse er identiske men separert. "Vedanta" viser til de Vediske tekstene.
De viktigste tekstene i Vedanta er Prasthanatrayi som består av Upanishadene, Bhagavad Gita og Brahma Sutraene.
Adi Shankara er anerkjent som den første personen som samlet sammen de diverse tradisjonene til den helhetlige filosofien som er Advaita. Den første talspersonen som gjorde filosofien kjent i India var Govinda Bhagavatpada.
Advaita Vedanta anser den fysiske virkeligheten som en illusjon, Maya. Den eneste sannheten som eksisterer er Brahman, en tilstand lik Nirvana i Buddhismen, hvor alt eksisterer som Ett (derav Ikke-Dualitet). Det er menneskets mål å oppnå denne tilstanden gjennom rett handling, Karma, og dermed unngå Samsara (gjenfødelse). Denne tilstanden refereres ofte til som Vidyā, som betyr spirituell kunnskap. Ordinær virkelighet er dermed en løgn, men må av pragmatiske grunner behandles som en sannhet før Atman, sjelen, har oppnådd Vidyā.
Advaita Vedanta oppfatter Brahman, den høyeste virkeligheten, som upersonlig og uten form: Nirguna Brahman. Dermed er ikke verden skapt med en bestemt grunn, eller med verken gode eller dårlige intensjoner; menneskets lidelse er individets feil.
I Advaita er Brahmans eksistens bevist gjennom logikken at verden eksisterer og er dermed en virkning, all virkning må ha en årsak, og dermed må vår eksistens ha en årsak, en skaper. Men Advaita opprettholder at vår eksistens er skapt av en upersonlig væren.
Adi Shankara
Adi Shankara [aːd̪i ɕaŋkərə], (Sanskrit: आदि शङ्करः F. 788 E.kr D. 820 E.kr), også kjent som Śaṅkara Bhagavatpādācārya og Ādi Śaṅkarācārya var en Indisk filosof og Yogi fra Kerela som konsoliderte Advaita Vedanta filosofien. Shankara reiste over hele India og andre deler av Sør-Asia for å spre sin filosofi gjennom diskurser og debatter med andre store samtidstenkere. Gjennom sine diskurser utviklet han de fire mathaene ("klostre"), som bidro i den historiske spredning av Advaita Vedanta. Adi Shankara. Hans tekster og kommentarer (skrevet i Sanskrit) fokuserte på å etablere læren om Advaita. Han var også opptatt av å presisere viktigheten av det klosterlivet omtalt i Upanishadene og Brahma Sutra.
Ontologi
Satkaryavada – Årsak og Virkning Advaita anser all virkning som implisitt (latent) i sin årsak. Dermed eksisterer det en konstant tilknytning og sammenheng mellom alle fysiske objekter. Dette knytter filosofien til en ikke-dualitisk idehistorie. Satkaryavada oppstod opprinnelig i Samkhyafilosofien Kāraṇa (Årsak) eksisterer i to definisjoner:
1.Nimitta kāraṇatva – er den instrumentelle eller bevegende årsaken. En pottemaker er pottens Nimitta kāraṇatva (årsak) da det er gjennom pottemakerens fingre at potten eller krukken blir skapt. 2.Upādāna kāraṇatva – er den materielle årsaken. I dette tilfellet er leiren gitt definisjonen Upādāna kāraṇatva siden det er materialet som krukken består av.
Dermed, ifølge Upanishadene, får Brahman definisjonen Nimitta kāraṇatva som skaperen av universet. I Taitiiriya Aranyaka 3.12.7 står det skrevet: "Sarvāṇi rūpāṇi vicitya dhīraḥ. Nāmāni kṛtvābhivadan yadāste" — "Herren har skapt alle former og kaller dem ved Deres navn."
Brahman får også definisjonen Upādāna kāraṇatva, som grunnlaget for skapelsen skjedde. I Chandogya Upanishad 6.1.4 står det skrevet: "Yathā somyaikena mṛtpinḍena sarvaṃ mṛnmayaṃ vijñātaṃ syādvācāraṃbhaṇaṃ vikāro nāmadheyaṃ mṛttiketyeva satyaṃ" – "Min sønn, akkurat som gjennom et enkelt stykke leire finnes alt av det som leiren kan skape, for alle endringer er kun navn basert på ord mens leiren alene er ren sannhet."
Epistemologi
Pramāṇaer
Pramā refererer til den riktige kunnskapen, som oppnås gjennom analyse av situasjonen. Pramāṇa (som betyr kunnskap) utgjør en del av et tripuṭi:
I Bhāṭṭa skolen av Mimāṃsā i Advaita Vedanta er følgende pramāṇaer akseptert (Prābhākara-skolen aksepterer ikke Anupaladbhi):
Mahāvākyas - hellige tekster
Selv om det er flere setninger i de Vediske tekstene som beskriver det ikke-duale forholdet mellom Brahman (Den høyeste bevisstheten) og Atman (sjelen), velges vanligvis disse setningene, en fra hver av de Vediske tekstene, som mantraer (også kalt Mahāvākyas):
Māyā
Māyā (/mɑːjɑː/) Ifølge Adi Shankara, er Māyā den komplekse illusjonen hvor Brahman å blir sett på som den materielle verden. Māyā har to hovedfunksjoner – en er å "skjule" Brahman fra vanlige menneskers persepsjon, og den andre er å presentere den materielle verden Brahmams sted. Māyā er også sies å være ubeskrivelig siden den fundamentale virkeligheten underliggende sanseoppfatningen er helt skjult. Det sies også at Māyā er verken ekte eller uekte, derav ubeskrivelig. Māyā er et produkt av Brahman (som er alt), men Brahman i seg selv er uberørt av illusjonen av Māyā, akkurat som en tryllekunstner ikke blir lurt av sine egne triks. Māyā er midlertidig og forsvinner gjennom tilnærming "sann kunnskap".
Brahman
Ifølge Adi Shankara er Gud, eller Brahman, den høyeste kosmiske form, den ene, hele og den eneste virkeligheten. Annet enn Brahman, er alt annet, inkludert universet, materielle objekter og individer, falskt. Brahman kan beskrives som det uendelig, allmektig, upersonlige, eller en transcendental og den guddommelige grunnmuren for alle vesen. Brahman er ofte beskrevet som neti neti (som betyr "ikke dette, ikke dette") fordi Brahman ikke kan beskrives som ”noe.” På grunn av uvitenhet (avidyā), er Brahman synlig som den materielle verden og dens objekter. Selve Brahman er uten attributter og uten from (se Nirguna-Brahman)
Virkelighet som både ekte og uekte
Adi Shankara sier at verden ikke er virkelig (sann), at den er en illusjon, og dette på grunn av noen logiske grunner. Shankara definisjon av sannhet må først forklares, og dermed hvorfor verden er ikke er virkelig (sann).
På den annen side, hevder Adi Shankara at verden ikke er helt uvirkelig (falsk). Det blir uvirkelig kun når man sammenlignet den med Brahman. Pragmatisk sett er verden helt ekte, ettersom den oppstår så lenge vi er under innflytelse av Maya.
Hagtornspinner
Hagtornspinner (Trichiura crataegi) er en sommerfugl som tilhører familien ekte spinnere (Lasiocampidae). Denne lille, gråbrune spinneren finnes over hele Norge.
Utseende
En nokså liten (vingespenn 28 – 38 mm), tettbygd, gråbrun til mørkegrå spinner. Hodet og kroppen er tett hårete. Hodet er forholdsvis stort og bredt. Antennene er fjærformede, men forholdsvis spinkle hos hannen, omtrent halvparten så lange som forvingene. Hos hunnen er de kamformede, tynne og snaut halvparten så lange som forvingene. Bakkroppen er tykk og sylindrisk hos begge kjønn, og ender bakerst i en haledusk av lange, grå hår. Hos hunnen er disse hårene ullaktige, såkalt analull. Forvingen er avrundet, tynt kledt med litt oppstående skjell, slik at de ser rufsete ut. Det finnes ofte et bredt, brunlig tverrbånd midt i vingen, men dette kan være helt usynlig. Bakvingen er ensfarget grå med en vag, brunlig tverrlinje. Begge vingepar har forholdsvis lange, grå hårfrynser langs ytterkantene. Larven er svart med runde, oransje flekker og ofte med markert gule grenser mellom kroppsleddene. Den er sparsomt kledt med lange, lyse, utstående hår.
Levevis
Larvene lever på busker og trær, mest i rosefamilien (Rosaceae, blant andre slåpetorn, hegg, hagtorn og rogn) og pilefamilien (Salicaceae, blant andre vier). De kan også leve på lønn, bjørk, or og blåbær. De voksne spinnerne flyr i skogkanter, langs veier, i hager etc. fra skumringen til midnatt i juli – september. Hunnen legger 90 – 150 egg i små, kjedelignende grupper. Hunnen dekker eggene med noen av hårene (analull) fra bakkroppsspissen, og dør kort tid etter at hun er ferdig med eggleggingen.
Utbredelse
Hagtornspinneren finnes i det meste av Europa, østover gjennom Russland til Amur. I Norge finnes den over hele landet, men den er mindre vanlig på Vestlandet.
Asactopholis
Asactopholis er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Larvene lever i ofte to år, og lever av røttene på mange ulike planter. Eggene legges i flere omganger i jorden. For de artene som lever i kaldt klima overvintrer larvene ved å trekke seg ned i jorden under frostlaget. Neste vår kommer de opp og eter videre eller klekker til voksne biller. De voksne billene er oftest skumrings- eller nattaktive og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Turko-mongoler
En mye eldre Turko-mongolsk tradisjon eksisterte også i forhistoriske tider, noe vi ser av den omfattende mengde låneord som ble hentet fra prototyrkisk til forgjengeren til protomongolsk fra det første årtusen f.Kr. eller tidligere.
Jorge Llames
Jorge Llames (født 17. oktober 1978) er en spansk skytter som konkurrerer i pistolskyting. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 11 i 25 meter silhuettpistol.
Santo Spirito (Palermo)
Den hellige ånds kirke (italiensk: Chiesa dello Spirito Santo) er normannisk kirke i Palermo på Sicilia sør i Italia. Den ligger inne på gravfeltet Sant'Orsola.
Historie
Erkebiskopen av Palermo, Gualtiero Offamilio, opprettet her mellom 1173 og 1178 et kloster for cistercienserne, og det var munker fra deres kloster kalabresiske kloster Sambucina som fikk ansvaret der. Den hellige ånds kirke bar selve klosterkirken. Betydelige gaver fra kong Vilhelm II av Sicilia og hans mor Margareta, gjorde det til et velstående kloster.
Den 30. mars 1282 var det foran Den hellige ånds kirke at det folkelige opprør som senere fikk navnet den sicilianske vesper ble utløst.
Dir en grey
Dir en grey er et japansk Heavy Metal-band. Bandet ble stiftet i 1997 og har skiftet stil flere ganger de siste årene, men medlemmene har vært de samme hele tiden. Dir en grey kan derfor relateres til flere sjangre, men alle innenfor rock og metal.
Dir en greys tekster skrives av vokalisten Kyo og er hovedsakelig på japansk, men inneholder også både engelsk, tysk, russisk og franske fraser. Til tross for de japanske tekstene har Dir en greys musikk blitt kjent langt utenfor Japan, blant annet i USA, Tyskland, Belgia og Frankrike.
Diskografi
Album: EP-er:
Burkina Faso under Paralympiske sommerleker 2000
Burkina Faso sendte en deltakere til Paralympiske sommerleker 2000 i Sydney.
Før lekene i Sydney 2012 hadde Burkina Faso deltatt i to paralympiske sommerleker. Det hadde ikke vunnet noen medaljer enda.
Tsjekkia under OL
Tsjekkia deltok første gang i olympiske leker som selvstendig nasjon i Vinter-OL 1994, og har deltatt i samtlige påfølgende sommer- og vinterleker. Tidligere har utøvere fra Tsjekkia deltatt som en del av Böhmen (1900–1912) og Tsjekkoslovakia (1920–1992).
Norsk kulturråd
Kulturrådet (tidligere Norsk kulturråd) er et norsk råd som forvalter Norsk kulturfond. Sekretariat for Kulturrådet er Kulturdirektoratet.
Kulturrådet består av kulturfeltets kollegiale organ (rådet) og et statlig forvaltningsorgan, fagadministrasjonen. Rådet skal være representativt for kunstnernes, og de profesjonelle aktørene i kulturfeltets kollegium, men dets ti medlemmer har siden 2009 blitt oppnevnt av Regjeringen. Før dette gjaldt et maktfordelingsprinsipp mellom Stortinget og Regjeringen (Staten) og Kommunenes Sentralforbund. Fagadministrasjonen ledes av en direktør som tilsettes av departementet. Stillingsinstruks for direktøren fastsettes av departementet, men Kulturrådet som sådan anses ikke som en del av Kulturdepartementet, eller Staten, direkte.
Kulturrådet har flere ulike forvaltningsoppgaver knyttet til virksomheten. Fagadministrasjonen er sekretariat for de tre styrende organene:
Norsk kulturfond
Det kollegiale organet, rådet, forvalter Norsk kulturfond og er rådgiver for staten i kulturspørsmål. Rådet skal fordele midler til kulturformål i henhold medlemmenes faglige og kunstneriske skjønn i samsvar med fondets formål. Formålet er formulert i Norsk lov om Norsk Kulturråd, vedtatt av Stortinget, sanksjonert av Kongen 29. juni 2007: § 1.Formål
«Norsk kulturråd har som formål å stimulere samtidens mangfoldige kunst- og kulturuttrykk og å bidra til at kunst og kultur skapes, bevares, dokumenteres og gjøres tilgjengelig for flest mulig.» Innkjøpsordningen for litteratur til norske bibliotek
Rådets statlige forvaltningsorgan, administrasjonen, forvalter innkjøpsordningene for litteratur til norske bibliotek. Forlagene melder bøkene på til ordningene til de frister som til enhver tid fremgår på nettsidene for ordningene, innenfor det året de blir utgitt. For oversatt litteratur søkes det på prosjektnivå, når forlagene har kjøpt rettigheter og inngått kontrakt med oversetter, men i forkant av utgivelse. Saksbehandler går gjennom alle påmeldingene og foretar en kontroll av om de oppfyller formelle krav i henhold til retningslinjene for ordningene. Leseeksemplarer sendes direkte til det vurderingsutvalget som skal behandle boken samt ett eksemplar til Kulturrådets administrasjon.
De ni vurderingsutvalgene til Norsk Kulturfond har myndighet til å vedta avslag og innkjøp av bøker til bibliotekene.
Fagutvalg for Norsk Kulturfond (per 2020–2021)
115 kunstnere og kulturarbeidere har som oppgave å vurdere søknadene som kommer inn til Norsk kulturfond. Alle kan foreslå navn til oppnevningen av fagutvalgsmedlemmer. Fagutvalgene vurderer alle søknader til Kulturfondet og fatter vedtak i de fleste tilfellene. De deltar også i det strategiske arbeidet knyttet til Norsk kulturfond, og bidrar med statusrapporter for sitt fagfelt og innspill til potensielle satsinger. Utvalgene oppnevnes for to år av gangen. Medlemmene skiftes ut jevnlig. Rådet har delegert vedtaksmyndighet til utvalgene for de fleste ordningene i Kulturfondet. Store saker, ordninger som ikke er delegert fagutvalg og saker av prinsipiell karakter, blir endelig behandlet i Rådet for Norsk Kulturfond.
Medlemmene i fagutvalgene er ikke ansatt. Utvalgsmedlemmer mottar honorar for deltagelse på utvalgsmøter.
I tillegg finnes Forsknings- og utviklingsutvalget, ledet av kunsthistoriker Jorunn Veiteberg, som har i oppdrag å bistå med å styrke Norsk kulturråds kunnskapsgrunnlag. I dette ligger å være rådgiver i forskningsfaglige spørsmål, foreslå fordeling av midlene i Forsknings- og utviklingsutvalgets avsetning i Norsk kulturfond, sikre rammene rundt Kulturrådets forsknings- og evalueringsprosjekter, samt være redaktør for Kulturrådets bokserie. Utvalget behandler eksterne søknader om forskningsmidler tilknyttet særskilte forskningsprogrammer.
I tillegg finnes en rekke musikkutvalg.
Rådet kan på egen hånd ta initiativ til kulturpolitiske konferanser, forsøks- og utredningsvirksomhet.
Kulturell og kreativ næring
Målgruppen for arbeidet med kulturell og kreativ næring er kunstnere og mindre virksomheter som bedriver distribusjon, formidling, markedsføring eller salg av kunstneriske og kulturelle uttrykk, samt regionale kompetansemiljøer som støtter opp om dem. Kulturell og kreativ næring omfatter i Kulturrådets satsing bransjene visuell kunst, musikk, scenekunst, litteratur, kulturarv, film, arkitektur, design, mote og dataspill. Arbeidet med kulturell og kreativ næring er en felles nasjonal satsing mellom Innovasjon Norge, Norwegian Arts Abroad og Kulturrådet, herunder Kulturrådets kompetanseprogram for kunstnere og mindre virksomheter innen kulturell og kreativ næring, Ovasjon.
Statens kunstnerstipend
Statens kunstnerstipend mottok i 2019 8,521 søknader og tildelte 882 stipend for 2019. Andelen tildelinger var 10,3 prosent. Statens kunstnerstipend er en av postene på statsbudsjettet. I forslaget for 2020 var det avsatt totalt 594 millioner til kunstnerformål.
Sammenlignet med 2009 var antallet søkere 4,573 og antall tildelinger 669 – tildelingsandelen var 14,6 prosent.
Fond for lyd og bilde
Fond for lyd og bilde skal fremme produksjon og formidling av innspilling av lyd-og filmopptak. Midlene i Fond for lyd og bilde blir fordelt til beste for rettighetshavere innenfor musikk, scene og film. Styret har syv medlemmer med personlige varamedlemmer. Leder og varamedlem for leder blir utnevnt av Kulturdepartementet på fritt grunnlag. To styremedlemmer med varamedlemmer er utnevnt etter innstilling frå produsentorganisasjonene, mens fire blir utnvent etter innstilling fra opphavsretts- og utøverorganisasjoner.
Kulturrådet deler årlig ut Norsk kulturråds ærespris. Norsk kulturråd har siden 2007 hatt ansvaret med å bestemme hvilke uke- og månedsaviser som skal få pressestøtte.
I 2009 forvaltet rådet 905 millioner. 860 millioner av disse ble fordelt til kunst- og kulturformål – til litteratur, musikk og billedkunst, til stipender, utstillinger og offentlige innkjøp. Tidligere ble Kulturrådets medlemmer oppnevnt av regjering og storting. Nå oppnevnes samtlige medlemmer av regjeringen. Rådsmedlemmene sitter for fire år av gangen, og halvparten er til valg annethvert år. 80-90 medlemmer av underutvalg for forskjellige kunstarter vurderer støtte til prosjekter, søknader og rapporter. Disse skriver innstillinger som vurderes av Kulturrådets ti medlemmer. Anne Aasheim er direktør fra 2011 etter at Guri Skjeldal hadde vært fungerende direktør etter at Ole Jacob Bulls åremålsperiode gikk ut 31. juli 2010.
Kulturrådets administrasjon har både sekretariats- og direktoratsoppgaver. Administrasjonen er sekretariat for det kollegiale organet Kulturrådet, og administrerer søknadene til Fond for lyd og bilde og Statens kunstnerstipend. I tillegg har administrasjonen oppgaver tilknyttet museumsutvikling, forskning og utvikling samt internasjonale oppgaver. Kulturrådet er partner for noen av kulturutvekslingsprogrammene som finansieres gjennom EØS-midlene og kontaktpunkt for EUs kulturprogram Kreativt Europa. Administrasjonen forvalter også kulturnæringsstøtte, sammen med Innovasjon Norge og støtteordningen for Norsk-islandsk kultursamarbeid. Sekretariatet for Den kulturelle skolesekken ligger også til Kulturrådets administrasjon.
Historie
I den første fireårsperioden etter at kulturfondet ble opprettet, utgjorde fondet 20 % av alt staten bevilget til kunst- og kulturvernformål. I 1972 var andelen sunket til 13 %, i 1975 til 10 % og i 1983 til 7 %. I 2000 var den 6,9 %, i 2011 var den 6,5 %. Den store veksten i statens engasjement på kulturområdet har primært skjedd andre steder enn i Kulturfondet. Fylkeskommunenes og kommunenes økte kultursatsing har også påvirket Kulturrådets plassering og betydning i det kulturpolitiske landskapet. Kulturfondet står likevel i en særstilling som den viktigste statlige finansieringskilden for kunst og kultur utenfor de faste institusjonene.
Over tid er forvaltningen av et betydelig antall enkelttilskudd overført til Kulturrådet sammen med enkelte tilskuddsordninger som tidligere lå i Riksteatret og Rikskonsertene. Fra 2000 ble ansvaret for administrasjonen for Fond for lyd og bilde og Utvalget for statens stipend og garantiinntekter for kunstnere overført til Kulturrådets administrasjon.
I 2008 ble ansvaret for å bestemme hvor stor andel av rådets midler som skulle fordeles til henholdsvis scenekunst, litteratur, billedkunst, musikk, museumsformål eller allmenne kulturformål flyttet fra Kulturrådet til Kulturdepartementet.
Den daværende debattredaktøren i Aftenposten, Knut Olav Åmås, kritiserte sommeren 2010 det han oppfattet som Kulturrådets manglende selvstendighet overfor departementet: «Norsk kulturråd har i 2010 en ytterst forvirrende og forvirret rolle. Det tidligere vitale og selvstendige rådet er borte (...) Direktøren er en administrator uten stor innflytelse, fordi Kulturrådets virksomhet i stigende grad er bundet på hender og føtter. (...) Siden Åse Kleveland (Ap) var kulturminister i første halvdel av 90-tallet er Norsk kulturråd systematisk vingestekket og blitt en utfører av oppgaver som ikke anses som store nok til å fortjene plassering i Kulturdepartementet. Senere statsråder og ledere i embetsverket i departementet har vært enten uinteressert, uopplyst eller rett og slett aktivt villet begrense rådets selvstendighet.»
I 2010 ble bibliotekdelen av ABM-utvikling overført til Nasjonalbiblioteket, og fra 2011 ble oppgaver og stillinger fra tidligere ABM-utvikling samorganisert med Kulturrådets administrasjon, noe som betød at administrasjonens selvstendige faglige stilling ble styrket. Blant forvaltningsoppgavene som ligger i fagadministrasjonen etter overføringen, er oppgaver knyttet til tilskuddsforvaltningen for det nasjonale museumsnettverket, bl.a. av mottak og vurdering av budsjettsøknader, vurdering av måloppnåelse for det enkelte museet og samlet for nettverket, og utarbeiding av utkast til faglige føringer, målstruktur og indikatorer i departementets årlige tilskuddsbrev til museene. Oppgavene omfatter videre drift og utvikling av web-portal for budsjettsøknader og rapporter til departementet, drift av database og arbeid med museums- og arkivstatistikken. Andre forvaltningsoppgaver gjelder faglig vurdering av søknader om tilskudd til museumsbygg fra kap. 320 post 73: Nasjonale kulturbygg. Kulturrådet har ansvar for å følge opp UNESCO-konvensjonen om immateriell kulturarv i nært samarbeid med departementet og bidra til rapportering i henhold til konvensjonens krav. Fagadministrasjonen har dessuten ansvar for rådgiving til departementet, oppfølging av tilskudd, rapporter og statistikk, informasjonsarbeid, og bidrag til faglig utvikling og samarbeid.
I 2013 ble den nye kulturrådsloven vedtatt. Dette er en først og fremst en rammelov som overlater til Kulturdepartementet å utfylle med forskrifter om kulturrådets virksomhet, men lovfester Kulturrådets uavhengige rolle som vedtaksmyndighet.
Kulturrådets hovedadministrasjon flyttet fra Militærhospitalet til Mølleparken 2 ved Akerselva i 2013.
Blue Monday (Fats Dominos sang)
«Blue Monday» er en amerikansk sang, opprinnelig skrevet av Dave Bartholomew og først innspilt på plate av Smiley Lewis i 1954.
Den ble senere popularisert i en innspilling med Fats Domino i 1956 (singlen Imperial 5417), hvor låtskriverkrediteringen ble delt mellom Bartholomew og Domino. De fleste senere versjonene har kreditert Bartholomew og Domino som medopphavspersoner.
Dominos versjon var med i filmen The Girl Can't Help It (1956)
Den ble én av de første rhythm and blues-sangene som lå på Billboards popmusikkliste, hvor den lå som høyest på en femteplass og nådde førsteplassen på R&B Best Sellers-listen.
Sangen blir ofte anvendt av Michael Savage i hans radioprogram The Savage Nation,spesielt etter at Savage spiller av et klipp hvor noen (slik som George W. Bush, John McCain eller Barack Obama) sier noe som Savage synes er latterlig.
Kornmo
Kornmo er lyn som utløses på lang avstand uten at lyden av torden bærer helt frem. Skyene som blir opplyst av lyn i horisonten, men uten at tordenbrakene høres, kan oppleves som litt mystisk. I tidligere tider trodde man at det var værguden Tor som slengte med hammeren slik at kornet modnet.