cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Calvin Johnson
2009-sesongen
Etter 2008 gikk organisasjonen gjennom store endringer. Matt Millen, lagets General Manager og CEO siden 2001, ble sparket den 24. september 2008. Hovedtrener Rod Marinelli fikk sparken i løpet av offseason. Marinelli ble erstattet av Jim Schwartz, som da var Tennessee Titans' defensive coordinator. Schwartz endte opp med å gjøre store endringer på lagets forsvars- og angrepsfilosofi med ansettelser av henholdsvis Gunther Cunningham og Scott Linehan. Detroit hadde første pick i NFL Draft 2009, som de brukte på quarterback Matthew Stafford fra University of Georgia. Stafford ble valgt til starter etter treningsleiren, men hadde flere skadeproblemer i løpet av sesongen. Store deler av spillerstallen fra 2008 ble byttet ut under de nye lederne, og laget i 2009 ble sett på som uferdig, men Johnson klarte allikevel å avslutte sesongen med 67 mottatte pasninger for 984 yards og fem touchdowns, og gikk glipp av to kamper.
2010-sesongen
I sesongåpningen mot Chicago bears tok Johnson imot en pasning med 31 sekunder igjen av kampen for det som så ut til å være en kampvinnende touchdown. Dommer Gene Steratore dømte derimot at pasningen ikke ble fullført, da Johnson ikke hadde hatt full kontroll over ballen. Lions tapte kampen 19–14.
I sesongen hadde Johnson 77 mottatte pasninger for 1 120 yards og 12 touchdowns. Han ble utvalgt til sitt første Pro Bowl. Etter 2010-sesongen ble Johnson tildelt Lions/Detroit Sports Broadcasters Association/Pro Football Writers Association (Detroit Chapter) Media-Friendly Good Guy Award. Johnson ble rangert som #27 på NFL Top 100 Players of 2011.
2011-sesongen
I 2011 hadde Johnson sin statistisk nest best sesong i løpet av sin karriere, og satte personlige rekoder med 1 681 mottatte yards og 16 touchdowns. I uke 4 mot Dallas Cowboys hjalp Johnson Lions tilbake fra å ligge under med 24 poeng til å vinne kampen 34–30, med to touchdownpasninger i fjerde kvarter, inkludert en hvor han tok imot ballen til tross for å være dekket opp av tre motspillere. Etter kampen hadde Johnson åtte mottatte touchdowns over kampens fire første kamper, og tangerte Cris Carters rekord for flest kamper på rad med flere mottatte touchdowns. I uke 17 mot Green Bay packers satte Johnson en personlig rekord med 244 mottatte yards i en kamp de tapte 45–41. Johnson og Lions sikret en tur til sluttspillet for første gang siden 1999, og for første gang i Johnsons karriere, etter å ha slått San Diego Chargers 38–10 på julaften.
Detroit tapte i sesongavslutningen borte mot Packers, og var igjen på bortebane i Wild Card-kampen mot favorittene New Orleans Saints i sluttspillet, hvor de tapte 45–28. I kampen tok Johnson imot 12 pasninger for 211 yards og to touchdowns, og slo Detroits sluttspillrekord på 150 mottatte yards, tidligere holdt av Brett Perriman og Leonard Thompson. Johnson ble rangert som #3 på NFL Top 100 Players of 2012.
2012-sesongen
Den 14. mars 2012 signerte Johnson en 8-årig kontraktforlengelse til en verdi av $132 millioner med Detroit Lions, med $60 millioner garantert, som gjorde Johnson til den best betalte mottakeren i ligaen. Johnson slo 42 andre spillere og eliminerte quarterback Cam Newton for å vinne plassen på forsiden av omslaget til Madden NFL 13 den 25. april 2012 på SportsNation. Johnson startet sesongen med seks mottatte pasninger for 11 yards mot St. Louis Rams. I uke 3 mot Tennessee Titans tok han imot 10 pasninger for 164 yards og en touchdown. I uke 6 mot Philadelphia Eagles tok han imot seks pasninger for 135 yards. I perioden uke 9 til uke 14 hadde han fem kamper på rad med minst 125 mottatte yards, som tangerte NFL-rekorden holdt av Pat Studstill. Prestasjoner i perioden inkluderer 207 yards og en touchdown mot Minnesota Vikings og 171 yards og en touchdown mot Indianapolis Colts. Mot Atlanta Falcons den 22. desember slo Johnson Jerry Rices sesongrekord på mottatte yards på 1 848. Johnson ble også utpekt til starter for NFC i Pro Bowl i Honolulu, Hawaii. I sesongavslutningen mot Chicago Bears avsluttet Johnson kampen med 72 yards, og var dermed bare 36 fra å nå ett sesongresultat på 2 000 mottatte yards. Johnson avsluttet sesongen som ligaleder i mottatte pasninger (122) og mottatte yards (1 964). Johnson ble den eneste spilleren i Super Bowl-æraen (siden 1967) til å ha 120 yards per kamp i snitt i en sesong, med 122,8 i 2012. Han ble igjen rangert som #3 på NFL Top 100 Players of 2013.
2013-sesongen
Etter en svak start i 2013-sesongen med bare fire mottakelser for 37 yards i en 34–24 seier Minnesota Vikings hadde han 116 yards og to touchdowns på seks mottagelser i et 25–21 tap Arizona Cardinals. I den neste kampen, mot Washington Redskins, tok han imot syv pasninger for 115 yards og en touchdown i kampen, som endte i seier 27–20. I uke 7 mot Cincinnati Bengals hadde han ni mottagelser for 155 yards og to touchdowns. Den 27. oktober, i en 31–30 seier over Dallas Cowboys, tok Johnson imot 14 av 16 pasninger kastet til ham; han avsluttet kampen med 329 mottatte yards og én touchdown. I tillegg til å slå Lions' lagrekord på 302 mottatte yards i en kamp, satt av Cloyce Box den 3. desember 1950, var det en NFL-rekord for flest mottatte yards i en kamp som ikke gikk til overtid, og nummer to i NFLs historie bak Flipper Anderson, som hadde 336 yards i en kamp Los Angeles Rams vant på overtid i 1989 (Anderson hadde 40 mottatte yards på overtid). I den samme kampen tangerte Johnson Lance Alworth for flest kamper i en karriere med minst 200 mottatte yards med sin femte. I uke 10 mot Chicago Bears hadde Johnson seks mottatte pasninger for 83 yards og to touchdowns. Den andre touchdownen i kampen gav ham også Lions' rekord for mottatte touchdownpasninger med 63, som tidligere tilhørte Herman Moore. I den neste kampen hadde han 179 yards og to touchdowns på seks mottatte pasninger mot Pittsburgh Steelers. Ved sesongslutt hadde Johnson 84 mottatte pasninger, 1 492 mottatte yards og 12 mottatte touchdownpasninger. Johnson ble utvalgt til Pro Bowl 2014, men måtte trekke seg på grunn av skade. Johnson ble rangert som #2 på NFL Top 100 Players of 2014.
2014-sesongen
Johnson startet 2014-sesongen sterkt, med syv mottatte pasninger for 164 yards og to touchdowns mot New York Giants. I uke 10 mot Miami Dolphins tok han imot syv pasninger for 113 yards og en touchdown. Under den årlige Thanksgiving Day-kampen den 27. november, mot Chicago Bears, ble Johnson den kjappeste spilleren til å nå 10 000 mottatte yards, i det andre kvarteret av sin 115. kamp. I kampen, som endte 34–17 i Lions' favør, hadde Johnson 11 mottatte pasninger for 146 yards og to touchdowns. I den neste kampen, mot Tampa Bay Buccaneers, tok han imot åtte pasninger for 158 yards og en touchdown, i en kamp Lions vant 34–17. Han avsluttet sesongen med fire mottatte pasninger for 39 yards og to touchdowns mot Green Bay Packers. Han ble utpekt til sitt femte Pro Bowl på rad, flest av en Lions-spiller siden Barry Sanders ble utpekt til ti på rad. Ved sesongslutt hadde han 71 mottatte pasninger for 1 044 yards og åtte touchdowns. Johnson og Golden Tate ble den første duoen for Lions til å nå 1 000 yards hver i samme sesong siden Roy Williams og Mike Furrey i 2006. Johnson ble rangert som #6 på NFL Top 100 Players of 2015.
2015-sesongen
Under en kamp mot Seattle i uke 4 var Johnson nok en gang involvert i ett kontroversielt play. Sent i fjerde kvarter slo Seahawks' safety Kam Chancellor ballen ut av Johnsons hender i et scoringsforsøk. Linebacker K. J. Wright slo så ballen ut av end zone for en touchback. NFL innrømte senere at dommerne burde ha straffet Wright for 'illegal batting', for å ha slått ballen ut med vilje. Seahawks vant kampen 13–10.
I uke fem, under et 42–17 tap mot Arizona Cardinals, tok Johnson imot sin 671. pasning, og slo Herman Moores lagrekord. I uke 6 tok Johnson imot seks pasninger for 166 yards i en seier på overtid mot Chicago. Dette var Lions' første seier i sesongen etter å ha startet med fem strake nederlag. I uke 8 mot Kansas City Chiefs under NFL International Series den 1. november ble Johnson den kjappeste spilleren til å nå 11 000 mottatte yards i NFLs historie, etter 127 kamper. Mot Philadelphia Eagles i uke 12 tok Johnson imot åtte pasninger for 93 yards og tre touchdowns, idet Lions sikret sin tredje strake seier på rad, for et sesongresultat på 4–7 Johnson avsluttet sesongen med 88 mottatte pasninger for 1 214 yards (13,8 i snitt) og ni touchdowns, og nådde med det 1 000 yards for sjette år på rad, og syvende gang på ni år. Johnson ble utpekt til Pro Bowl for sjette år på rad, men valgte å ikke delta. Hans 1 214 yards i 2015-sesongen er det meste i en spillers siste sesong i NFL, mens hans 88 mottatte er nest mest i en spillers siste sesong, bak Sterling Sharpes 94 i 1994.
Pensjonering
Den 8. mars 2016 annonserte Johnson at han pensjonerte seg fra NFL etter ni sesonger. Hans 11 619 mottatte yards er fjerde mest i en spillers ni første sesonger, bak Julio Jones (12 125), Torry Holt (11 864) og Jerry Rice (11 776). Siden Johnson ble draftet av Lions som andre pick i NFL Draft 2007 har ingen spiller fått flere mottatte yards, mottatte touchdownpasninger og kamper med over 100 yards (46) enn Johnson ut 2015-sesongen. Hans 5 137 mottatte yards fra 2011 til 2013 er flest av noen spiller over en 3-årig periode i NFLs historie. Den 6. februar 2021 ble Johnson stemt inn i Pro Football Hall of Fame, det første året han var en gyldig kandidat.
Til tross for at han spilte for Lions gjennom hele sin 9-årige karriere deltar Johnson ikke i lagets arrangementer og følger ikke kampene. Han har sagt at dette skyldes at Lion tvingte ham til å betale tilbake $1,6 millioner av hans signeringsbonus etter å ha pensjonert seg tidlig, før kontrakten hans var over. Lions tilbød Johnson $500 000 i året over tre år for å delta og holde taler under lagets arrangementer, samt betale $100 000 til en veldidghet, men Johnson takket nei ogsa at «de må finne ut en måte å løse dette på hvor jeg ikke trenger å jobbe for det. For jeg har allerede lagt ned arbeidet.» Han har også flere ganger sagt at han ikke kommer til å ha et godt forhold med laget før dette er ordnet opp it, og at lagets eiere ser på spillerne som «pawns».
Dancing with the Stars
Den 30. august 2016 ble det annonsert at Johnson var en av kjendisene som skulle delta i den 23. sesongen av den amerikanske versjonen av Skal vi danse, Dancing with the Stars. Hans partner var den profesjonelle danseren Lindsay Arnold. Han endte opp på tredjeplass, bak James Hinchcliffe og Laurie Hernandez.
1 Resultat fra gjestedommer Pitbull. 2 Resultat fra gjestedommer Idina Menzel
Cannabis
I februar 2019 fikk Johnson og hans kone Brittney tillatelse til å åpne ett apotek for medisinsk cannabis i Michigan. Han har siden åpnet flere butikker i delstaten (sammen med partneren Rob Sims) under navnet Primative. I august 2019 ble Johnson utpekt til styret for Michigan Cannabis Industry Association.
Også i august 2019 annonserte Johnson en avtale med Harvard University for å studere effekten av cannabis på CTE ( Also in August 2019, Johnson announced a partnership with Harvard University to study the effects of cannabis on CTE (kronisk traumatisk encefalopati) samt fordeler ved bruk av cannabis som smertestillende. As part of the partnership, Johnson and Sims announced a six-figure donation to the International Phytomedicines and Medical Cannabis Institute at Harvard. I talen for hans innlemmelse i Pro Football Hall of Fame viste Johnson til sitt arbeid med Harvard og potensialet for plantebaserte medisiner til å «provide an alternative to their destructive counterparts, opioids».
Personlig liv
Johnson er personlig kristen. Han har en tatovering av Jesus korsfestelse på sin venstre arm, og ett kristent kors på sin høyre arm. Johnson var med på en ukentlig bibelstudiegruppe med andre Lions-spillere.
Den sovjetisk-japanske grensekrig
Den sovjet-japanske grensekrig var en serie med slag mellom Sovjetunionen og Japan mellom 1932 til 1939. Bakgrunnen for konflikten var generell mistro mellom de to stormaktene, fra det keiserlige Russlands konflikt med Japan i 1904-1905, Den russisk-japanske krig.
Etter okkupasjonen av Mandsjukuo og Korea vendte Japan sin oppmerksomhet mot sovjetiske områder og det var flere trefninger og slag i grenseområdene. Etter slaget om Khalkhin Gol i 1939 hvor de japanske styrkene led store tap undertegnet partene en våpenhvileavtale som holdt inntil Sovjetunionen angrep japanske styrker i august 1945.
Spesielt Japans nederlag ved Khalkhin Gol hadde store strategiske ringvirkninger, det endret Japans ekspansjonsplaner fra en vestlig til en sørlig akse og gjorde at Sovjetunionen ikke var truet i øst da Tyskland angrep Sovjetunionen i 1941.
Dương Văn Minh
Dương Văn Minh (født 16. februar 1916 i My Tho i Mekongdeltaet, død 8. august 2001 i Pasadena i California) var en general i Sør-Vietnams hær (ARVN) og president i to korte perioder, herunder Sør-Vietnams siste president.
Minh var sjef for ARVN under styret til Ngô Đình Diệm, men ble leder av Sør-Vietnam etter kuppet mot Diệm i 1963, hvor Diệm ble drept. Minhs styre varte bare i tre måneder før han ble avsatt av general Nguyễn Khánh. Minh vendte imidlertid tilbake som Sør-Vietnams siste president 28. april 1975 og i den posisjonen kapitulerte ved Saigons fall og erklærte Sør-Vietnam som oppløst 30. april 1975.
På grunn av sin høyde (183 cm) fikk han kallenavnet «Store Minh», noe som også skilte han fra generalkollega Trần Văn Minh.
Biografi
Minh forlot My Tho og flyttet til Saigon som ung mann for å gå på en fransk elite- og koloniskole hvor også kambodsjaneren Norodom Sihanouk fikk sin utdannelse. I 1940-årene ble han en av bare 50 vietnamesere som ble utnevnt til offiser i den franske kolonihæren.
I 1954 gikk han inn i den nye sørvietnamesiske hæren, og slo ned det væpnede opprøret fra den religiøse Hoa Hoa-sekten og knuste narkotikaligaen Binh Xuyen. Dette gjorde at han fikk respekt i USA og ble sendt på videreutdannelse ved U.S. Command and General Staff College ved Fort Leavenworth i Kansas, til tross for at han snakket engelsk ganske dårlig.
Da han vendte tilbake til Vietnam var han militær rådgiver for Diệm i årene 1962-1963. Da Minh ble underrettet om at de ikke hadde noe imot at den upopulære Diệm ble fjernet, var Minh landets nest høyeste general, og han ledet kuppet mot Diệm 1. november 1963. Dagen etter ble Diệm og broren Ngô Ðình Nhu henrettet av Minhs livvakter. Minh overtok makten som leder av en militærjunta 6. november. Han fikk på denne tiden sterk amerikansk støtte. 30. januar 1964 ble han imidlertid avsatt av general Nguyễn Khánh, som mente Minh ikke hadde nok fokus på kampen mot Vietcong.
Minh dro da i eksil til Bangkok, men hadde fortsatt sterk amerikansk støtte blant annet innen Central Intelligence Agency, og publiserte i 1968 en artikkel med analyse over situasjonen i Vietnam i det anerkjente utenrikspolitiske tidsskriftet Foreign Affairs hvor han tok sterk avstand fra Vietcong og tanken på en koalisjonsregjering med dem. Samme år vendte han tilbake til Vietnam med amerikansk hjelp.
Tilbake i Vietnam, ble han en del av opposisjonen til den daværende presidenten Nguyễn Văn Thiệu, som fortsatt hadde amerikansk støtte. Han stilte som motkandidat ved presidentvalget i 1971, men trakk seg da det var klart at valget var arrangert for å sikre Văn Thiệus gjenvalg og det endte med at Văn Thiệu var eneste kandidat. Etter dette holdt Minh en lav profil en periode.
Minh ble etter hvert sett på som et eventuelt tredje alternativ for å unngå en militær maktovertakelse fra Nord-Vietnam. Dette hadde også sammenheng med at broren Dương Văn Nhut var general i den nordvietnamesiske hæren. I 1973 offentliggjorde Minh sitt politiske program for Sør-Vietnam, som var et kompromiss mellom Văn Thiệus standpunkter og Vietcongs. Văn Thiệu med amerikansk støtte var imidlertid sterkt imot slike kompromisser.
Mot slutten av april 1975 ble det klart at Sør-Vietnam ville tape Vietnamkrigen og Văn Thiệu flyktet til Taiwan og overlot makten til sin visepresident Trần Văn Hương. Văn Hương prøvde forgjeves å få til fredssamtaler med Nord-Vietnam, og da dette mislyktes, overtok han makten til Minh.
28. april ble Minh president og han prøvde å få til fred med Nord-Vietnam. PÅ dette tidspunktet var den militære situasjonen slik at Nord-Vietnam ikke hadde noe å vinne på noen avtale med Minh. Da Saigon falt to dager senere, erklært Minh betingelsesløs overgivelse i en radiotale. Han erklærte i radiotalen at «Republikken Vietnam (Sør-Vietnam)s politikk er politikk for fred og forsoning, med sikte på å spare vårt folks blod. Vi venter her på at Den provisoriske revolusjonære regjeringen til å ta over makten for å hindre meningsløs blodsutgytelse.» Da de nordvietnamesiske styrkene under ledelse av Phạm Xuân Thệ gikk inn i regjeringskontorene, satt Minh med sine nærmeste medarbeidere og ventet på dem.
Minh ble løslatt og satt i husarrest i sin bolig for de neste åtte årene.
I 1983 fikk han lov til å emigrere til Frankrike, og slo seg ned utenfor Paris, hvor hans to sønner bor. De siste årene bodde han i Pasadena ved Los Angeles med sin datter, hvor han døde i en alder av 85 år.
Paula Patton
Paula Maxine Patton (født 5. desember 1975 i Los Angeles) er en amerikansk skuespillerinne. Patton har spilt i filmene Déjà Vu og Mission: Impossible - Ghost Protocol.
Karriere
Paula Patton startet karrieren som 29-åring. I sitt første år som skuespiller fikk hun en rolle i en stor film, i den romantiske komedien Hitch (2005) med Will Smith, Eva Mendes og Kevin James. Samme år spilte hun i det romantiske dramaet London med Chris Evans, Jessica Biel og Jason Statham. Året etter fikk hun sitt store gjennombrudd da hun spilte den kvinnelige hovedrollen i actionthrilleren Déjà Vu med Denzel Washington, Val Kilmer og Jim Caviezel.
I 2008 var hun med i dramakomedien Swing Vote med skuespillere som Kevin Costner, Madeline Carroll, Kelsey Grammer, Dennis Hopper og Stanley Tucci. Hun dukket også opp i skrekkfilmen Mirrors med Kiefer Sutherland. I 2009 var hun å se som en av hovedrollene i Oscar-favoritten Precious.
I 2011 spilte hun først i komedien Jumping the Broom, før hun var med i blockbusteren Mission: Impossible - Ghost Protocol (2011), hvor hun spiller Jane Carter, en av medagentene til Ethan Hunt (Tom Cruise).
Annet
Hun giftet seg med musikeren Robin Thicke i 2005. Sammen har de sønnen Julian Fuego Thicke (født 2010).
Grotte de Rouffignac
Grotte de Rouffignac er en hule med spor etter forhistorisk bosetning, i den franske kommunen Rouffignac-Saint-Cernin-de-Reilhac i departementet Dordogne. Hulen inneholder ca 250 hulemalerier fra yngre steinalder.
Med mer enn 8 kilometer, er grotten en av de største malte hulene i Europa. Hulemaleriene er datert til å være 13 000 år gamle. Ca 70% av de identifiserte figurene er mammuter. Andre motiv er alpesteinbukk, hester, bøfler og ullhåret neshorn.
Den første moderne beskrivelsen av hulen ble gjort i 1575 av Francis Belleforest, stedet var et populært utfartsmål på 1700-tallet. En moderne dokumentasjon av hulen ble gjort i 1940- og 50-årene, og i 1959 ble hulen fredet og åpnet for besøkende. Besøkende blir fraktet rundt i grotten med elektrisk tog, langs en 4 km lang bane.
John-Mikal Størdal
John-Mikal Størdal (født 1965) er en norsk sivilingeniør og direktør for Forsvarets forskningsinstitutt (FFI).
Han er utdannet Master of Science fra Massachusetts Institute of Technology (MIT) innen aeronautics og astronautics (1992) og sivilingeniør fra Norges tekniske høgskole (NTH) innen elektro- og datateknikk (1988). Han begynte som forsker i FFI i 1989, der han jobbet i avdeling for elektronikk og som avdelingssjef for maritime systemer, og ble direktør i 2012.
6. serierunde i Premier League 2018/19
6. runde i Premier League 2018/19 startet med –  lørdag 22. september 2018, hoveddelen av kampene ble spilt lørdag 22. september mens runden ble avsluttet med –  søndag 23. september.
Kampfakta
'''Lørdag 22. september''' '''Søndag 23. september ''' {{Kamp3 Snodgrass }}
Beleiringen av Nikea
Beleiringen av Nikea fant sted fra 14. mai til 19. juni 1097 under det første korstog.
Bakgrunn
Nikea som lå på den østlige kystlinjen av innsjøen Askanios, ble erobret fra Østromerriket av seldsjukkene i 1077 og utgjorde hovedstaden i Rum-sultanatet. Folkekorstoget hadde i 1096 plyndret landområdene rundt byen før de ble knust av tyrkerne. Resultatet var at sultan Kilij Arslan I til å begynne med ikke så på den andre bølgen av korsfarere som en trussel. Han etterlot sin familie og sin skattekiste i Nikea og dro østover for å kjempe mot danishmendene og kontrollen over Melitene.
Korsfarernes beleiring
Korsfarerne begynte å forlate Konstantinopel på slutten av april 1097. Godfred av Bouillon var den første som ankom ved Nikea, mens Bohemond av Taranto, Bohemonds nevø Tancred, Raimond IV av Toulouse og Robert II av Flandern fulgte ham, sammen med Peter Eremitten og noen av de overlevende fra Folkekorstoget, samt en liten bysantinsk styrke under Manuel Boutoumites. De ankom 6. mai med alvorlig lite mat, men Bohemond sørget for at mat ble fraktet til dem over land og til sjøs. De la byen under beleiring fra 14. mai og tildelte sine styrker forskjellige seksjoner av murene som var godt beskyttet med 200 tårn. Bohemond slo leir på den nordlige siden av byen, Godfred ved den østre og Raimond og Adhemar av Le Puy i sør.
Nederlaget til Kilij Arslan
De tyrkiske forsvarerne seilte ut den 16. mai for å angripe dem, men de ble beseiret i en trefning med tapet av 200 menn. Tyrkerne sendte beskjeder til Kilij Arslan og bønnfalt ham om å komme tilbake, og da han innså styrken til korsfarerne, vendte han raskt tilbake. Et fremskutt parti ble beseiret av styrkene under Raimond og Robert av Flandern den 20. mai, og korsfarerhæren beseiret Kilij dagen etter i et feltslag som varte inn i natten. Tapene var store på begge sider, men til slutt trakk sultanen seg tilbake, til tross for at nikeanske tyrkere tryglet ham. Resten av korsfarerne ankom i løpet av mai, mens Robert Curthose (fulgt av Ralf de Guader) og Stefan av Blois ankom i begynnelsen av juni. Imens hadde Raimond og Adhemar bygget et stor beleiringsmaskin som ble rullet frem til Gonatastårnet for å angripe forsvarerne på murene, mens det ble gravet nedenfra. Tårnet ble skadet, men det ble ikke gjort ytterligere fremgang.
Byzantinsk ankomst
Østromerrikets keiser, Alexios I Komnenos valgte å ikke følge korsfarerne, men marsjerte ut bak dem og slo leir ved nærliggende Pelecanum. Derfra sendte han båter, rullet over land, for å hjelpe korsfarerne med å stenge av innsjøen Askanios som opp til dette tidspunktet ble brukt av tyrkerne til å forsyne Nikea med mat. Båtene ankom 17. juni under ledelsen til Manuel Boutoumites. Generalen Tatikios ble også sendt med 2000 fotsoldater. Alexios hadde gitt Boutoumites beskjed om i hemmelighet å forhandle om overgivelsen til byen uten korsfarerne. Tatikios fikk instruks om å slutte seg til korsfarerne og gjøre et direkte angrep på murene, mens Boutoumites skulle late som han gjorde det samme. Dette ble gjort for å få det til å se ut som om bysantinerne hadde tatt byen i kamp. Den 19. juni overgav tyrkerne seg til Boutoumites.
Da korsfarerne oppdaget hva Alexios hadde gjort, ble de svært sinte siden de håpet å plyndre byen for penger og forsyninger. Boutoumites ble derimot utropt til dux av Nikea og forbød korsfarerne å gå inn i grupper større enn 10 menn om gangen. Boutoumites utviste også de tyrkiske generalene. Han regnet med at han ikke kunne stole på dem som på korsfarerne. Generalene forsøkte å ta sine veivisere til fanger på vei for å møte keiseren. Kilij Arslans familie dro til Konstantinopel og ble til slutt løslatt uten løsepenger. Alexios gav korsfarerne penger, hester og andre gaver, men de var ikke fornøyd med dette, siden de trodde de kunne fått mye mer ved å ta byen selv. Boutoumites ville ikke tillate dem å dra før de alle hadde sverget en vasalled til Alexios, dersom de ikke allerede hadde gjort dette i Konstantinopel. Tancred nektet først, som han gjorde tidligere i Konstantinopel, men til slutt gav han etter.
Etterspill
Korsfarerne forlot Nikea 26. juni i to kontingenter: Bohemond, Tancred, Robert av Flandern og Tatikios i fremskutt posisjon og Godfred, Baldwin av Boulougne, Stefan og Hugh I av Vermandois bak. Tatikios hadde instruksjoner om å sikre at erobrede byer ble returnert til imperiet. Moralen deres var høy, og Stefan skrev til sin kone Adela at de forventet å være i Jerusalem innen fem uker. 1. juli beseiret de Kilij i slaget ved Dorylaion, og innen oktober nådde de Antiokia. De nådde ikke Jerusalem før to år etter at de forlot Nikea.
Veslefallet kraftverk
Veslefallet kraftverk er et vannkraftverk i Stor-Elvdal kommune i Innlandet.
Kraftverket har sitt inntak rett nedenfor utløpet av Storfallet kraftverk.
Det er installert to francisturbiner på tilsammen 5 MW. Årsproduksjon er beregnet til 16,5 GWh.
Veslefallet kraftverk AS eies av Anders Kiær.
US Open Championship 2018
US Open Championship 2018 er en golf-turnering som ble arrangert i Shinnecock Hills, New York i USA i 2018.
Barbilla nasjonalpark
Barbilla nasjonalpark (spansk: Parque Nacional Barbilla) er en nasjonalpark øst i Costa Rica, i provinsene Cartago og Limón. Den ble oppretta 16. mars 1982, og har et areal på 119,95 km². Hovedmålet med nasjonalparken er å bevare den tropiske lavlandsregnskogen ved de karibiske fjellsidene av Cordillera de Talamanca, så vel som oppfyllingssonene for grunnvann i området, som er kilden til et stort antall sideelver og -bekker til elva Barbilla.
I nasjonalparken bor det mange medlemmer av den indianske folkegruppa cabécar.
Hamburger Hill
Hamburger Hill er en amerikansk krigsfilm om det faktiske angrepet på Ap Bia Mountain nær grensen mot Laos. Amerikanske militæropptegnelser av slaget refererer til fjellet som «Hill 937», kartbetegnelsen kommer av at høyden er 937 meter.
Filmen er skrevet av James Carabatsos, og regissert av John Irvin. I rollene var blant andre Dylan McDermott, Steven Weber, Courtney B. Vance, Don Cheadle og Michael Boatman. Filmen er lagt til mai 1969 under vietnamkrigen, ble produsert av RKO Pictures, og distribuert av Paramount Pictures.
Handling
I 1969 slåss amerikanske soldater i Vietnam. Når de forbereder seg på å bli sendt til kamp igjen, mottar en tropp fem nye rekrutter: Beletsky, Languilli, Washburn, den eneste afroamerikaneren blant de nye rekruttene. Bienstock, som meldte seg frivillig til Vietnam-krigen, og Galvan - den roligste blant de nye soldatene. Deres troppsleder var Adam Frantz, som gjør sitt beste for å forberede de nye soldatene på kamp, ​​men uttrykker frustrasjon over hvordan Viet Cong klarer å komme seg lydløst mot dem for å skyte raketter mot de amerikanske stillingene. De nyankomne får sin første, plutselige smak av krig når fienden plutselig går til aksjon igjen. Flere sivile blir også drept i løpet av skuddvekslingen, og en av de unge rekruttene, Galvan, blir også drept.
Bataljonen blir opprinnelig beordret til å ta over et nærliggende fjell, men blir plutselig omdirigert for å angripe "Hill 937" hvor de møter uventet tung motstand. Nord-vietnameserne går plutselig vekk fra deres tidligere taktikk, og forsvarer seg i stedet godt fra forankrede posisjoner. Mellom angrepene forsøker amerikanske luftangrep all vegetasjon med napalm og hvitt fosfor, og gjør området til svidd ødemark. Troppene deres opplever stadig større tap, og de gjenværende soldatene blir mer og mer utmattet og deprimerte over den umulige situasjonen.
Domhnall Gleeson
Domhnall Gleeson (født 12. mai 1983 i Dublin) er en irsk skuespiller, manusforfatter og regissør. Han er sønn av Brendan Gleeson, som også er skuespiller. Domhnall Gleeson er mest for rollen som Bill Weasley (på norsk: Rulle Wiltersen) i Harry Potter-filmene.
Karriere
Gleeson laget sitt eget TV-show i Irland i 2010, som heter Your Bad Self. Her spilte han forskjellige roller og skrev selv manus til hele prosjektet. Samme år fikk han også rolle i dramafilmen Never Let Me Go med Carey Mulligan, Andrew Garfield og Keira Knightley. Enda senere på året spilte han Bill Weasley i Harry Potter og dødstalismanene – del 1 og ti ganger Oscar-nominerte True Grit mot Jeff Bridges, Matt Damon, Hailee Steinfeld og Josh Brolin. Han gjentok rollen som Bill Weasley i Harry Potter og dødstalismanene – del 2 i 2011.
Junior-VM i orientering 1993
Junior-VM i orientering 1993 ble arrangert i Kastelruth i Italia i 1993.
Eva Sørhaug
Eva Sørhaug (født 13. april 1971) er en norsk filmregissør. Hun er mest kjent for å ha regissert langfilmene Lønsj og 90 minutter. Hun har også hatt regien på episoder av norske Hotel Cæsar og Okkupert, samt de amerikanske dramaseriene Damnation og Falling Waters.
US Open Championship 2004
US Open Championship 2004 ble arrangert i Shinnecock Hills, New York i USA i 2004.
Whittaker Chambers
Whittaker Chambers (født Jay Vivian Chambers 1. april 1901, død 9. juli 1961), også kjent som David Whittaker Chambers, var en amerikansk forfatter og redaktør. Etter sine tidlige år i det amerikanske kommunistpartiet og som russisk spion tok han farvel med kommunismen, ble en sterk motstander av kommunismen og vitnet mot Alger Hiss' mened og spionsak. Han beskrev begge hendelsene i sin bok Witness som ble utgitt i 1952.
Ungdom og utdannelse
Etter eksamen fra South Side High School i nabolaget Rockville Centre i 1919 arbeidet Chambers i ulike jobber før Williams College i 1920. Han ble senere opptatt som student ved Columbia University. På Columbia studerte han bl.a sammen med Meyer Schapiro, Louis Zukofsky, Clifton Fadiman, John Gassner, Lionel Trilling (som senere brukte ham som hovedpersonen i sin novelle The Middle of the Journey), og Guy Endore. I disse intellektuelle omgivelser på Columbia fikk han venner og nøt respekt. Hans professorer og medstudenter så i ham en talentfull skribent og mente at han en dag ville bli en betydelige forfatter eller dikter.
Allerede mens han gikk på college skrev Chambers et stykke kalt A Play for Puppets for universitetets litterære magasin The Morningside som han redigerte. Arbeidet ble sett på som blasfemisk av mange studenter og lærere og denne kontrovers spredde seg til avisene i New York City. Senere ble stykket brukt mot Chambers i saken mot Alger Hiss. Skuffet over dette forlot Chambers Columbia i 1925. Fra Columbia kjente Chambers også Isaiah Oggins som få år tidligere hadde sluttet seg den kommunistiske undergrunnsbevegelse. Chambers' kone, Esther Shemitz Chambers kjente Oggins' kone, Nerma Berman Oggins fra Rand School of Social Science, ILGWU og The World Tomorrow.
Personig liv
I 1930 eller 1931, giftet Chambers seg med den unge artist Esther Shemitz (1900–1986). Shemitz som hadde studert kunst ved Art Students League ble fort integrert i New York Citys intellektuelle kretser. Hun møtte Chambers i 1926 under en streik ved tekstilfabrikken Passaic, New Jersey. De ble stormende forelsket, men møtte motstand fra sine venner da Chambers hadde klatret inn I hennes vindu klokken fem en morgen for å fri. Shemitz ble sett på som en «pasifist» heller enn en «Revolusjonær».. .På 1920-tallet arbeid hun for The World Tomorrow, et pasifistisk tidsskrift..
Paret hadde to barn på 1930-tallet. En sønn, John og datteren Ellen. På 1930-tallet fikk Ellen to sønner, Steve og John. Kommunistlederne forlangte abort for den førstefødte, men Chambers avslo. Hans beslutning markerte et skille i hans etterhvert desillusjonerte stilling til kommunismen. Han så på fødselen av det første barnet som «the most miraculous thing that had ever happened in my life».
I et brev til FBIsjefen, J. Edgar Hoover skrev Chambers at han hadde hatt utallige homoseksuelle forbindelser på 1930-tallet, det første i 1933. Han sa at hans hyppige reiser ga ham en anledning til å "skeie ut", spesielt i New York City og Washington, D.C. Han insisterte at Hoover holdt disse aktiviteter hemmelig for alt og alle, inklusive hans kommunistledere og sine kamerater på grunn av deres negative holdning til homoseksualitet. Chambers hadde også heteroseksuelle forhold.
Chambers fortalte FBI denne praksis sluttet han med i 1938 da han forlot den kommunistiske undergrunnsbevegelse. Han sa at denne forandringen skyldtes at han nå var blitt en kristen. Chambers' innrømmelser om sin sterke avstand fra homoseksualitet i 1949 førte til en fiendtlig holdning.
Kommunisme og spionasje
I 1924 leste Chambers Vladimir Lenins «Soviets at Work» og ble sterkt berørt av den. Han så nå hvor dårlig hans familie fungerte, han ville skrive som «in miniature the whole crisis of the middle class» et uttrykk som kommunismen brukte når de ønsket frihet. Chambers' biograf Sam Tanenhaus skrev at Lenins autoritet var «precisely what attracts Chambers». Han hadde til sist funnet sin kirke, det vil si han hadde blitt en marxist. I 1925 sluttet Chambers seg til USAs kommunistiske parti (CPUSA) (da kjent som Workers Party of America). Chambers skrev og redigerte kommunistiske publikasjoner, inklusive avisen «Daily Worker» og tidsskriftet «The New Masses». Han kombinerte sine litterære talenter med sin hengivenhet overfor kommunismen. Chambers skrev fire noveller i 1931 om proletariatets vanskeligheter og opprør, inklusive «Can You Make Out Their Voices?» som hans kritikere betrakter som noe av det beste fra den amerikanske kommunistbevegelse. Hallie Flanagan overførte og produserte det som et skuespill: «Can you Hear Hear Their Voies?». Det ble fremført over hele Amerika og i mange andre land. Chambers arbeidet i denne perioden også som oversetter; blant hans arbeider var en engelsk versjon av Felix Saltens novelle fra 1923 ''«Bambi, A Life inthe Woods»'’.
Andre hemmelige forbindelser
Under kodenavneet «Karl» eller «Carl» fungerte Chambers på midten av 1930-tallet som kurér mellom ulike hemmelige kilder og russisk etterretning. I tillegg til Ware-gruppen var det andre kilder som:
Bruddet
Chambers fortsatte med sin spionasje fra 1932 til 1937 eller 1938 selv da hans tro på kommunismen falmet. Han ble i stor grad opprørt over Joseph Stalins terror og skrekkvelde som begynte i 1936. Han var også redd for sitt eget livhaddede merket seg mordet i Sveits på Ignatz Reiss, en av Sovjets store spioner som hadde brutt med Stalin, og dessuten forsvinningen av sin venn og medspion, Juliet Poyntz i USA. Poyntz hadde forsvunnet i 1937, kort tid etter han hadde besøkt Moskva og returnert desillusjonert over kommunistenes terrorvelde.
I 1938 brøt Chambers med kommunismen for godt, tok sin familie til et gjemmested, lagret «livsforsikringen» i sin nevøs og sine foreldres hjem. Opprinnelig hadde han ingen planer om å gi opplysninger om sin spionasje til amerikanske myndigheter. Hans spionkontakter var hans venner og han hadde intet ønske om å informere om disse..
Berle-møtet
Molotov–Ribbentrop-pakten i august 1939 førte til at Chambers brøt med Sovjetsamveldet. I september 1939, etter henstilling fra den russisk-fødte anti-kommunist, journalisten Isaac Don Levine møtte Chambers og Levine assisterende Secretary of State Adolf Berle. Levine hadde introdusert Chambers til Walter Krivitsky som allerede hadde informert amerikanske og britiske myndigheter om sovjetagenter som hadde stillinger i begge regjeringer. Krivitsky fortalte Chambers at det var deres plikt å informere, Chambers ba Seventh om å opplyse hva han visste om betingelsene for immunitet og slippe straffeforfølgelse. Under møtet som ble holdt i Berles hjem, Woodley Mansion i Washington navnga Chambers 18 nåværende og tidligere regjeringsatte som spioner eller kommunist sympatisører. Mange av de han nevnte hadde relativt mindre stillinger eller var allerede under mistanke. Andre navn var mer betydningsfulle og overraskende: Alger Hiss, hans bror Donald Hiss og Laurence Duggan, alle respekterte tjenestemenn i State Department, og Lauchlin Currie, en av Franklin Roosevelts personlige assistenter. En annen person han navnga arbeidet på et topp hemmelig prosjekt på et bombesikte ved Aberdeen Proving Grounds.
Berle fant Chambers' informasjon foreløpig uklar og lite sammenhengende. Han tok med seg opplysningene til Det hvite hus, men Presidenten forkastet det, noe Berle hadde lite, eller intet imot. Berle tok vare på sine notater.
Berle informerte FBI om Chambers' opplysninger i mars 1940. I februar 1941 ble Krivitsky funnet død på sitt hotellrom. Mens politiet bekreftet at det ikke dreide seg om selvmord, ble det spekulert i om Krivitsky hadde blitt drept av sovjetisk etterretning. Bekymret over om sovjetisk etterretning kunne prøver å drepe Chambers også, fortalte igjen Berle til FBI om sitt intervju med Chambers. Ikke desto mindre, FBI tok ingen øyeblikkelig aksjon i tråd med USAs politiske orientering som så på en potensiell trussel fra USSR som liten, sammenlignet med Nazi Tyskland.
Time Magazine
På den tid møtet med Berle fant sted, hadde Chambers kommet ut etter å ha holdt seg skjult et år og sluttet seg til Time Magazine (april 1939). Innen en måned skrev han en artikkel om James Joyces siste bok, Finnegans Wake. . Han startet bak i bladet med bok- og filmanmeldelser, først sammen med James Agee og Calvin Fixx. Da Fixx døde i oktober 1942 ble han etterfulgt Wilder Hobson som Chambers' assisterende redaktør i seksjonen for kunst og underholdning. Andre som skrev for Chambers var forfatterne Nigel Dennis, Harvey Breit, Howard Moss og Weldon Kees. På denne tid oppstod det uenighet mellom Theodore H. White og Richard Lauterbachn som reiste kritikk mot det de oppfattet som elitedyrking, korrupsjon og forherligelse av Chiang Kai-sheks regime i China og forsvarte mer samarbeid med Maos Røde Armé i kampen mot japansk imperialisme, og Chambers og andre, som Willi Schlamm som stod for et pro-Chiang, anti-kommunist perspektiv (og som begge senere sluttet seg til redaksjonstaben som omfattet William F. Buckley, Jr.s National Review). Times grunnlegger Henry R. Luce som hadde vokst opp i Kina var personlig venn med Chiang Kai-shek og hans kone var enig med Chambers i det White klaget over, at hans historier ble sensurert og endatil ikke trykket i sin helhet. Følgelig forlot han Time kort tid etter krigen. Med Luces velsignelse ble Chambers forfremmet til senior editor i september 1943 og ble medlem av Time's "Senior Group" i desember. Denne gruppen bestemte den redaksjonelle politikk. P
Tidlig 1945 hadde Chambers blitt en av de best kjente skribenter i Time. Først i hans kommentarspalte "The Ghosts on the Roof" (5. mars 1945) kom en analyse av Jaltakonferansen (hvor også Hiss bidro). Følgende artikler var essays on Marian Anderson, Arnold J. Toynbee, Rebecca West og Reinhold Niebuhr. Historien om Marian Anderson publisert 30. desember 1946 ble så populær at magasinet brøt sin regel om ikke å kommentere leserbrev. De fleste Time artikler ble skrevet og redigert av den regulære stab i den seksjon hvor de trykkes. Enkelte artiker som var spesielt vanskelige eller krevde spesielle litterære kunnskaper ble skrevet av Whittaker Chambers." Chambers var på høyden av sin karriere da Hiss-saken brøt ut senere på året. I denne perioden ble Chambers og hans familie medlemmer av Vennenes samfunn (kvekere) og deltok i møter i Pipe Creek Friends Meetinghouse nær hans farm i Maryland.
Hiss-saken
Den 3. august 1948 ble Chambers innkalt til kongressen for å vitne for Senatskomiteen for u-amerikansk virksomhet (HUAC). Her oppga han navn på individer han sa var medlemmer av undergrunnsbevegelsen «Ware group» sent på 1930-tallet, inklusive Alger Hiss. Han navnga igjen Hiss som medlem av kommunistpartiet, men beskyldte ham ikke for spionasje. I senere møter i komiteen vitnet Hiss og benektet først at han kjente noen ved navn Chambers, men etter å ha sett ham personlig (og etter at det ble klart at Chambers kjente detaljer om Hiss' liv), sa han at han hadde kjent Chambers under navnet «George Crosley» Hiss benektet likevel at han noensinne hadde vært kommunist. Siden Chambers fortsatt ikke kunne legge frem bevis var komiteen først innstilt på å ta Hiss på ordet. Likevel, et av komiteens medlemmer Richard Nixon hadde fått fortrolig informasjon fra FBI som hadde ført til at han forfulgte saken. I sin rapport beskrev HUAC Hiss' testimoni som «vagt» og «lite troverdig».
«Løse påstander»
Landet ble fort delt på grunn av Hiss–Chambers saken. President Harry S. Truman var lite begeistret av påstanden om at mannen som hadde ledet United Nations Charter Conference var kommunist, han forkastet saken som «løse påstander». I en atmosfære av økende anti-kommunisme, det som senere ble kjent som mccarthyisme førte til at mange konservative så Hiss saken som bevis på demokratenes likegyldighet overfor faren ved kommunistisk infiltrasjon og innflytelse i State Department. Mange liberale så etterhvert Hiss saken som en del av at det Republikanske parti var desperate til å få Presidenten etter å ha vært uten makt i 16 år. Truman utstedte en ordre som initierte et program for statsansattes lojalitet i 1947.
«Pumpkin Papirene»
Hiss anla rettssak og krevde 75 000 dollars i erstatning fra Chambers i oktober 1948. Under påtrykk fra Hiss' advokater åpnet Chambers tilslutt konvolutten med bevis og ga den til Senatskomiteen. Den inneholdt fire notater håndskrevet av Alger Hiss, 65 maskinskrevne kopier av State Department dokumenter og fem ruller med mikrofilm, noen som inneholdt fotografier av State Department dokumenter. Avisene kalte disse for «Pumpkin Papers» under henvisning til det faktum at Chambers en kort tid hadde gjemt mikrofilmen i en uthulet gresset. Disse dokumenter indikerte at Hiss kjente Chambers lenge etter midtsommers 1936, da Hiss sa han så «Crosley» siste gang og også Hiss hadde vært engasjert i spionasje med Chambers. Chambers forklarte st denne sene fremleggelse av bevis var et forsøk på å spare en gammel venn for flere problemer enn nødvendig. Inntil oktober 1948 hadde Chambers gjentakende ganger sagt at Hiss «ikke hadde vært» engasjert i spionasje selv om Chambers under ed hadde bekreftet dette. Chambers ble tvunget til å bekrefte under Hiss-saken at han hadde begått mened flere ganger, noe som svekket hans troverdighet i sine kritikeres øyne.
De fem rullene med 35 mm film, kjent som «Pumpkin Papers» var antatt å ha vært innelåst frem til sent 1974 i HUACs arkiver. Da de ble fremkalt viste det seg at en rull var fullstendig blank på grunn av overeksponering, to andre knapt lesbare med uklassifiserte dokukumenter (stoff som marinens livbåter og brannslukningsapparater) og den siste fotografier av dokumenter relatert til Hiss-saken og om forholdet USA./Tyskland på 1930-tallet.
Mened
Hiss kunne ikke bli siktet for spionasje denne gang på grunn av at bevisene indikerte at forholdet hadde intruffet mer enn ti år tidligere og foreldelsesfrist for spionasje var fem år. I stedet ble Hiss tiltalt for to tilfeller av mened relatert til et vitneutsagn han hadde gitt til en storjury i desember året før. Der hadde han nektet for å ha gitt Whittaker Chambers noen dokumenter og sverget på at han ikke hadde sett Chambers etter sommeren 1936.
Hiss ble tiltalt for mened to ganger. Den første saken kom opp i juni 1949 og endte med at juryen ikke avsa kjennelse. Åtte mot fire var for tiltale. I tillegg til Chambers' vitnemål bekreftet en av regjeringens eksperter at andre papirer var skrevet på en skrivemaskin som tilhørte et Hiss familiemedlem og det passet med de hemmelige papirer som var produsert av Chambers. En imponerende rekke av karaktervitner vitnet til fordel for Hiss: to høyesterettsdommere, Felix Frankfurter og Stanley Reed, tidligere demokratisk presidentkandidat, John W. Davis og fremtidig demokratisk presidentkandidat Adlai Stevenson. På den andre side ble Chambers angrepet av Hiss' advokater som "en fiende av republikken, en blasmefist og en ugudelig som var uten respekt for ekteskap eller familieliv. I den andre rettssaken førte Hiss' forsvarere en psykiater som karakteriserte Chambers som en psykopatisk person og en patologisk løgner.
Den andre saken endte i januar 1950 med at Hiss ble funnet skyldig i begge tilfelle av mened. Han ble dømt til fem års fengsel.
Etter Hiss saken
Chambers sluttet i Time i desember 1948. Etter Hiss saken skrev han noen få artikler for Fortune, Life og Look magasinene.
Witness
I 1952 kom Chambers' bok Witness som fikk omfattende oppmerksomhet. Boken var en kombinasjon av en selvbiografi og et varsel om kommunismens farer. Arthur Schlesinger jr. kalte den «en sterk bok».. . President Reagan omtalte boken som en inspirasjon som lå bak hans endring fra en New Deal demokrat til en konservativ republikaner. Witness stod på bestsellerlstene i mer enn et år. og hjalp Chambers til å dekke sine advokatutgifter da regningene flagret. («som Odyssevs var omgitt av spøkelser»).
National Review
In1955 begynte William F. Buckley, Jr. å utgi magasinet National Review med Chambers som senior redaktør, han skrev artikler der i litt mer enn halvannet år (oktober 1957–juni 1959). Den mest siterte artikkel til nå    var «Big Sister is Watching You» fra Ayn Rand's De som beveger verden.
I 1959 etter han trakk seg fra National Review besøkte Chambers Europa sammen med sin kone. Høydepunktene under reisen var et møte med Arthur Koestler og Margarete Buber-Neumann i Koestlers hjem i Østerrike. .Samme høst fortsatte han studier ved Western Maryland College (nå McDaniel College) i Westminster, Maryland.
Død
Chambers døde av hjertesvikt 9. juli 1961 på sin 1,2 km² store farm i Westminster, Maryland. Han hadde lidd av angina pectoris siden han var 38 år og hadde hatt flere hjerteattakk tidligere.
Cold Friday, hans andre selvbiografi ble utgitt posthumt i 1964 med hjelp fra Duncan Norton-Taylor. Boken spådde profetisk at kommunismens fall ville begynne i vasallstatlstatene rundt Sovjetunionen i Øst-Europa. En samling av hans korrespondanse med William F. Buckley, Jr., Odyssey of a Friend ble publisert i 1968; en samling av hans journalistike arbeider,—inklusive flere av hans Time og National Review artikler ble utgitt i 1989 som Ghosts on the Roof: Selected Journalism of Whittaker Chambers
Arven etter Chambers
Chambers' bok Witness er oppført som anbefalt litteratur av flere: Heritage Foundation, The Weekly Standard, The Leadership Institute og Russell Kirk Center for Cultural Renewal. Han blir regelmessig sitert av konservative amerikanske skribenter.
I 1984 tildelte president Ronald Reagan Chambers post mortem Presidentens frihetsmedalje, for hans bidrag til «the century's epic struggle between freedom and totalitarianism». I 1988 ble Pipe Creek Farm gitt status som et nasjonalt historisk minnesmerke. Og i 2001 arrangerte medlemmer av George W. Bushs administrasjon en privat seremoni på hundreårsdagen for Chambers' fødsel. Blant talerne var William F. Buckley Jr..
I 2007 kunngjorde Chambers sønn, John Chambers at hans fars papirer skulle bli tilgjengelig i et bibliotek skulle åpnes i 2008 på Chambers farm i Maryland. Han indikerte at biblioteket ville bli tilgjengelig for forskere i et separat bibliotek, heller i et etablert universitet for å kunne garantere at det alltid ville være tilgjengelig..