cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christen Thomesen Sehested
Elleveårskrigen
Under Elleveårskrigen deltok Christen Thomesen Sehested i slaget i Køge bukt i 1710 på linjeskipet Havfruen med sine 72 skyts; han var en effektiv kommandant på Kattegat som eskadresjef etter å ha blitt forfremmet til scoutbynacht i 1711.
Men det var ved Rügen år 1712 at Sehested viste seg som en dyktig kommandant. For å ta byen Stralsund måtte Rügen tas under kontroll, og deretter skulle kommunikasjonen med Sverige avbrytes. I mangel på dette ville man skjære av forbindelsen mellom Rügen og Stralsund ved å ta seg over farvannet ved Greifswald, som hadde to innløp fra øst. Etter et hardt slag i Westtief ved slutten av juli 1712, avledet han svenskene ved å gjenta et angrep på Rügens østside og dermed rykke frem til Osttief mot det tyske fastlandet for å komme inn på Greifswald. 6. august hadde han presset svenskene inn i Binnenwasser, sundet mellom Rügen og byen Stralsund som var blitt avskåret. Dette ble forpurret av et overraskende inngrep fra Sverige gjennom overførelsen av general Magnus Stenbock med 14 000 soldater, i september 1712 til Rügen. Det hadde ikke kommet varsler fra danskene som kunne ha stoppet en katastrofe, fordi en alliert landgangsoperasjon mot østsiden var klargjort i siste øyeblikk den 28. september. Stenbock hadde kommet til vestsiden, og ved flaks stoppet Sehested landgangen etter å ha blitt underrettet om observasjoner av store rytterstyrker like før landgangsoperasjonen skulle begynne.
I 1715 vendte Sehested tilbake til farvannet omkring Rügen og etablerte en base i Pommern. Under overgangen befant han seg i en farlig situasjon, da det lå 20 svenske skip i området. Han ble ikke underrettet om at den danske admiralen, Peter Raben, var blitt syk og hadde trukket seg fra sin post. Svenskene kom til Rügen og sendte derfra 5 linjeskip mot den dansk-norske flotiljen slik at Sehested dermed kom i en meget farlig posisjon. I elleve dager fram til 29. juli 1715 holdt han ut mot landbaserte batterier og linjeskip ved Usedom frem til prøyssiske tropper inntok Usedom i et angrep. Flere batterier ble tatt slik at Sehested kunne komme seg i sikkerhet.
I september måtte han gjenta sitt bragd fra 1712, men denne gang valgte han å bruke innløpet Westtief for å komme rundt om øya Ruden mot Rügen og ved å utmanøvrere svenskene som også hadde sin gruntgående flåteavdeling av mindre skip i farvannet. Det var en bemerkelsesverdig aksjon som fortjente sin plass i militærhistorien. Ikke bare hadde Sehested tvunget svenskene til å oppgi sitt forsvar av Greifswald og det andre innløpet Osttief, men han hadde også tatt kontroll over sundet mellom fastlandet og Rügen.
Den 1. oktober 1715 utnevnte Frederik IV Chr. T. Sehested til admiral og fikk motta Dannebrogordenen. Men ett år senere kom Sehested likevel i unåde hos kongen som fikk ham skiftet ut som sjef for sjøkadettkompaniet og satt ham i mindre nevneverdige oppgaver for resten av krigen.
Fredstiden
Til tross for sin tro tjeneste, utnevnelsen som admiral og å være en meget betydelig dansk adelsmann med stor innflytelse i orlogsflåten, mistet Sehested kongens gunst. Den alltid mistenksomme kong Frederik IV som stammet fra det nordtyske Huset Oldenburg, satset under hele sin regjeringstid mer på tyske aristokrater og borgere i sin umiddelbare nærhet fremfor på de adelige av dansk og holstensk opprinnelse, så i 1716 ble Sehested tatt helt ut av administrasjonen.
I 1718 ble han tilsidesatt av kongen som geheimeråd og sendt til det tyske hertugdømmet Oldenburg der han kom til å bevise seg som en klok og dyktig leder for lokalbefolkningen som året før hadde opplevd alvorlige oversvømmelser. Katastrofen Weihnachtsflut i desember 1717 rammet hele nordsjøskysten fra Jylland til Nederland med opptil 11 500 dødsofre hvorav 1 700 i hertugdømmet Oldenburg. Sehested fikk gjennomført flere tiltak og var med på å systematisere et nettverk av diker mot fremtidige oversvømmelseskatastrofer, som ble avsluttet i 1725.
Etter dette ble han kalt tilbake til København for å medvirke som en av de få høytstående offiserer med plettfritt rulleblad i flåten, i en granskningskommisjon. Den skulle finne ut hvordan de til dels grove feilene kunne ha skjedd under Den store nordiske krig som blant annet Tordenskjold hadde medvirket i. Kommisjonens konklusjonen i 1727 var meget brutal, men også viktig for å bidra til at den danske-norske orlogsflåten generelt ble bedre i ettertid enn den hadde vært under Elleveårskrigen.
Først etter Frederik IVs død i 1730 ble Sehested rehabilitert av Christian VI. I 1734 reiste Christen Thomesen Sehested som dansk-norsk sendebud til Stockholm, og i 1736 mottok han tittelen geheimeråd. Han døde ugift i Oldenburg i 1736, kort tid før den tiltenkte tilbakekallingen til Danmark.
Oleg Protopopov
Oleg Aleksejevitsj Protopopov (russisk: Олег Алексеевич Протопопов; født 16. juni 1932 i Leningrad) er en tidligere sovjetisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck og 1968 i Grenoble.
Protopopov ble olympisk mester i kunstløp under Vinter-OL 1964 i Innsbruck. Sammen med kona, Ljudmila Belousova, vant han konkurransen i parløp, foran Marika Kilius / Hans-Jürgen Bäumler fra Tyskland og Debbi Wilkes / Guy Revell fra Canada.
Fire år senere, under vinter-OL 1968 i Grenoble vant han en ny olympisk gullmedalje i kunstløp. Han og Ljudmila Belousova vant konkurransen i parløp foran sine landsmenn Tatjana Zjuk / Aleksandr Gorelik og de tyske kunstløperne Margot Glockshuber / Wolfgang Danne.
Protopopov ble verdensmester i kunstløp fem ganger, 1965–68, alle i parløp sammen med Ljudmila Belousova. I 1978 ble de valgt inn i World Figure Skating Hall of Fame.
Protopopov hoppet av til Sveits i 1979 sammen med Belousova.
De fikk sveitsisk statsborgerskap i 1995. Sommerhalvåret tilbrakte de i Boston og Lake Placid, USA, mens de bodde i Grindelwald, Sveits, om vinteren.
Bernhard Brænne
Bernhard Cornelius Brænne (født 12. november 1854 i Trondhjem, død 7. september 1927 samme sted) var en norsk fabrikkeier og politiker (H). Han var eier og disponent i Bernhard Brænnes Uldvarefabrik i Trondhjem, og ble valgt til stortingsmann for Trondhjem og Levanger i periodene 1892–1894, 1904–1906, 1910–1912 og 1916–1918. Brænne var også arbeidsminister (minister for offentlige arbeider) og handelsminister i høyreregjeringene mellom 1910 og 1912.
Familie og yrke
Han var sønn av fargermester Johan Sørensen Brænne (1818–1871) og Karen Ingebretsdatter Moe (1820–1901). Faren kom til Trondhjem fra Skogn og grunnla et fargeri og tøytrykkeri med kledemølle i 1849. Moren drev virksomheten videre med en bestyrer etter at ektemannen døde. Både firmaet og familiens bolig lå i Søndre gate 23. Bernhard Brænne ble i 1877 gift med kjøpmannsdatteren Eline Aune (1857–1916).
Etter studentereksamen ved Trondhjems borgerlige realskole i 1870 ble han kjemiingeniør fra Trondhjems Tekniske Læreanstalt fra 1875, hvorpå han studerte kjemi og maskiningeniørfag ved Königlich-Sächsisches Polytechnikum i Dresden. I et års tid arbeidet han ved fabrikker i Tyskland. I 1878 overtok han familiebedriften, og utvidet denne med nye fabrikkbygninger, spinneri, veveri, renseri og fabrikkutsalg. Brænne ble Trøndelags ledende fabrikant av ullvarer; blant spesialitetene var ullgarn til strikking. Virksomheten ble omdannet til et aksjeselskap i 1932 og innstilte driften i 1994.
Blant hans forretningsmessige verv kan nevnes formann i Trondhjems Haandverks- og Industriforening, medlem av Norsk Arbeidsgiverforenings sentralstyre, medlem av Det Nordenfjeldske Dampskibsselskabs direksjon, medlem av Trondhjems Sparebanks direksjon 1886–1927 og viseformann i Trondhjems Mekaniske Værksteds direksjon 1903–1927.
Politisk arbeid
Brænne var medlem av Trondhjem bystyre 1891–1910, herunder medlem av formannskapet i flere år og varaordfører 1897–1898. Han var 1. suppleant til Stortinget fra bykretsen Trondhjem og Levanger 1892–1894, og møtte fast i Stortingets næringskomité hele perioden. Han var fast innvalgt representant 1904–1906, 1910–1912 og 1916–1918, de to siste periodene for Trondhjem og Levangers 1. krets, Brattøra og Ila.
Brænne var statsråd i Wollert Konows regjering, som satt fra 2. februar 1910 til 19. februar 1912. Frem til 11. juni 1910 var han sjef for Arbeidsdepartementet, deretter overtok han som sjef for Handelsdepartementet. Deretter gikk han tilbake til posten som arbeidsminister i Jens Bratlies regjering frem til 22. august 1912. I sin siste periode som stortingsmann var han medlem av Stortingets jernbanekomité. I 1918 trakk han seg ut av politikken.
Frimureri
Brænne var en fremtredende frimurer. Den 12. april 1886 ble han innviet i St. Johanneslogen Nordlyset i Trondhjem. Den 13. oktober 1896 ble han opptatt som broder i Den Norske Store Landsloge og innviet i VII º. Den 7. april 1906 ble han forfremmet til X º, og utnevnt til Vice-Ordførende Mester i Trondhjems Stewardsloge nr 1. av 2. orden (fra 1915 Trondhjems Provincialloge). . Han var øverste leder i St. Andreaslogen St. Eystein (1902–1907) og deretter i Nordlyset (1907–1910). Den 13. desember 1916 ble han Provincial-Mester i Trondhjems Provincialloge, og dette embedet hadde han frem til 19. januar 1925.
Utmerkelser
Brænnes veg på Byåsen i Trondheim er oppkalt etter ham.
Hesperocharis
Hesperocharis er en slekt av dagaktive sommerfugler i gruppen hvitvinger.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 40-60 millimeter), bredvingede, hvite eller gulaktigesommerfugler. Vingeformen varierer en del innen slekten. Oversiden har mørke tegninger langs ytterkanten av forvingen og en rad med mørke flekker langs ytterkanten av bakvingen. Undersiden kan være ensfarget eller med et fint, brunt nettmønster på bakvingen, eller med mer omfattende, grønnlige tegninger.
Levevis
Disse sommerfuglene lever gjerne litt høyt over havet, der de kan finnes i mange ulike miljøer, blant annet tåkeskog og åpne høysletter (páramo).
Utbredelse
Slekten er utbredt over hele Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til Argentina i sør.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Lillomarka
Lillomarka er en del av Oslomarka, beliggende nordøst for Oslo sentrum, i kommunene Oslo og Nittedal.
Geografi
Lillomarka er avgrenset av Maridalen i vest, Nittedal og Gjelleråsen med Gjelleråsmarka i øst, bebyggelsen i Groruddals-bydelene Bjerke og Grorud i sør og Gjøvikbanen og tettstedet Movatn i nord. Vest og nordvest for Lillomarka, på den andre siden av Maridalen, ligger Nordmarka.
Den høyeste åsen i Lillomarka er Brennberget 441 moh, en kilometer nord-nordvest for Lillomarkskapellet.
Up the Irons – The First Ten Years
Up the Irons – The First Ten Years er en DVD fra Iron Maiden.
Lillomarka
Historie
Flere av vannene i Lillomarka ble tidligere brukt som isdammer. Isdammen på Årvoll, og Vesletjern (Lilletjern) ved Ammerud, var begge viktige kilder for befolkningen i Groruddalen og i Oslo. Vesletjern ble brukt frem til 1945, mens fra Isdammen på Årvoll ble det hentet isblokker helt frem til 1968. I dag er Vesletjern offentlig badedam. Alnsjøen og Breisjøen er drikkevannskilder og derfor stengt for bading og liknende.
Up the Irons – The First Ten Years
DVD-en inneholder alle Iron Maidens musikkvideoer fra 1980 til 1990, varighet er ca. 73 minutter. Flesteparten av musikkvideoene kan man også finne på Visions of The Beast som ble utgitt i 2003.
Lillomarka
Historie
Spor etter gruvedrift og steinbrudd finnes i flere områder i Lillomarka, blant annet på Hestejordene. I Lillomarka ligger også blant annet det gamle Gotthalfske kobberverk. Mestertyven Ole Høilands gjemmested fra 1830-tallet ligger i Lillomarka, og Turistforeningen arrangerer jevnlig oppdagelsesturer til denne hulen. I moderne tid er Lillomarka blitt et populært område for friluftsliv og fysisk rekreasjon. Ved sportsstua på Linderudkollen ligger et treningsanlegg for skihoppere.
Rune Andersson
Rune Andersson er en svensk tidligere fotballspiller. Andersson spilte en kamp for Råå IF i Allsvenskan i 1951/52-sesongen.
Lillomarka
Stuer i Lillomarka
Lillomarka har fire sportsstuer som holder åpent for mindre servering store deler av året. Disse er Lilloseter, Linderudkollen, Sinober og Trollvannstua. Turistforeningen har stuen Fjellvang plassert i Lillomarka. Denne kan leies til overnatting for foreningens medlemmer. I tillegg finnes den private stuen Sørskogen, som ligger nord for Kjulstjern og sør for Sinober. Også her kan man få lettere servering. Ved Steinbruvann har Grorud idrettslag et klubb- og smørehus, her er det kiosk med noe ujevne åpningstider og salg av blant annet vafler og kaffe.
Friluftsliv i Lillomarka
Lillomarkas beliggenhet gjør den svært godt tilgjengelig, og er blitt et sentralt friluftsområde for beboerne fra de nærliggende områder rundt hele marka, ikke minst for de som bor i Nittedal og i Groruddalen. Lillomarka omtales av Skiforeningen som er godt alternativ til utfartsstedene i Nordmarka, spesielt vinterstid.
Sportsstuene er naturlige mål for en tur i Lillomarka, men skogen har mange idylliske tjern og vann som er godt egnet for turer med telt, lavvo eller gapahuk. Marka er åpen for fisking i alle tjern og vann utenom drikkevannskildene Alunsjøen og Breisjøen. Det finnes også flere ridestier i Lillomarka.
Badevann
Mellom Ammerud og Grorud ligger det populære badevannet Steinbruvann, med en mindre badedam nedenfor. Badedammen ble opprettet da Steinbruvann var drikkevannskilde og stengt for bading.
På Ammerud, ved Apalløkka skole, ligger badevannet Vesletjern, som særlig brukes av befolkningen på Rødtvet. Nær Grefsenkollen ligger badevannet Trollvann, ikke langt fra Trollvannstua.
Undervisning
Skoler og barnehager som sokner til Lillomarka bruker den flittig til kortere og lengre friluftslivsturer sommer som vinter. Bjerke videregående skole nytter Lillomarka i forbindelse med utholdenhetstrening, orienteringskurs og friluftslivskurs. Krigsskolen på Linderud har etablert traseer for jogging og løping. De har merket løyper for 1 km og 5 km.
Orientering
«Lill-O-Dilten» er navnet på et turorienteringsopplegg i regi av Lillomarka Orienteringslag. Lillodilten består av mange poster av ulik vanskelighetsgrad som ligger ute i marka hele tiden i bestemte deler av sommerhalvåret. Graderingen er vanligvis Mini-O-dilten som den letteste versjonen med ulike kart og postvalg i nærmorådet til Grorud og Ammerud. Lill-O-Dilten har gjerne noe vanskeligere poster plassert lenger fra hverandre over en større del av Lillomarka, også langt nord i marka.
Vinterfriluftsliv
Vinterstid har Lillomarka et godt utvalg oppkjørte skiløyper, hvorav flere er lysløyper. Friluftsetaten i Oslo kommune er ansvarlig for det meste av skiløypenettet i Lillomarka.
Arthur Meighen
Arthur Meighen (født 16. juni 1874, død 5. august 1960) var en canadisk konservativ politiker. Han var statsminister i to perioder på 1920-tallet.
Han var medlem av underhuset i Canadas parlament 1908–1921 og 1922–1926. Han var partileder for Conservative Party of Canada 1920-1926 og 1941-1942. Han tjenstegjorde som Canadas stats- og utenriksminister 1920-1921 og 1926. Han var medlem av Canadas senat 1932-1942.
Mount Arthur Meighen er et fjell i Britisk Columbia med en høyde på 3,205 moh. Fjellet fikk sitt nye navn to år etter Arthur Meighens død.
Nikolaos Deligiannis
Nikolaos Deligiannis (gresk: Νικόλαος Δεληγιάννης; født 1845, død 5. januar 1910 i Paris) var midlertidig statsminister i Hellas fra 24. januar til 11. juni 1895.
Han ble født i Athen og var sønn av Petros Deligiannis, etterkommer av den aristokratiske Deligiannis-familien fra Langadia i Arkadia. Han studerte rettsvitenskap og gjorde karriere i diplomatkorpset. Han var sekretær ved den greske ambassaden i Istanbul og deretter tjenestegjorde han som ambassadør i Beograd (1881–1885), i Paris (1885–1893) og i Madrid. Han vendte så tilbake til Athen, men etter et kort opphold dro han igjen til Paris, hvor han var blitt utnevnt til Hellas' ambassadør. I 1899 var han gresk representant ved Haag-konferansen.
I januar 1895 ble han av Georg I utnevnt til statsminister i en overgangsregjering. Deligiannis-regjeringen avholdt valg, som ble gjennomført i mai samme år, og som ble vunnet av Theodoros Deligiannis, Nikolaos' onkel. Den 31. mai 1895 overga han formelt makten til vinneren av parlamentsvalget.
Han døde i januar 1910 i Paris.
Cookøyene
Cookøyene er en øygruppe i Stillehavet. Landet er en assosiert stat og en del av Kongeriket New Zealand. Øygruppen består av 15 små øyer, hvorav Rarotonga er den største. Totalt areal er 237 km², og hovedstaden er Avarua. Landet har rundt 20 000 innbyggere.
Navn
Før europeernes ankomst fantes det ikke noen fellesbetegnelse for øyene som utgjør Cookøyene. Briten James Cook ga Manuae, den første atollen han fant i området, navnet Hervey. Misjonærene benyttet betegnelsen Hervey-øyene om de nærliggende øyene. Navnet Cookøyene stammer fra atlaset over Stillehavet utgitt i 1824–1835 i St. Petersburg av Adam Johann von Krusenstern. Det omfattet bare de sørlige øyene. Først etter at New Zealand overtok herredømmet over øyene kom navnet i bruk for alle de 15 øyene. På engelsk er navnet Cook Islands, på rarotongansk Kūki 'Āirani.
I 1994 ble det holdt folkeavstemning om å skifte navn på landet, men det fikk ikke flertall blant velgerne. Avaiki var et aktuelt nytt navn.
Geografi
Cookøyene består av mange øyer som strekker seg over et område som er like stort som Vest-Europa. Landet dekker en flate på 237 km².
Øyene kan deles inn i to grupper av øyer.
De nordlige øyene
Disse øyene er lave atoller, dvs koralløyer som såvidt stikker opp av havet.
De sørlige øyene
Disse øyene er høye, vulkanske, fruktbare øyer med fjell, men også i denne gruppen er det noen atoller. Majoriteten av befolkningen bor på de sørlige øyene.
Befolkning
Foreløpige tall fra folketellingen i 2016 viste et innbyggertall på 17,459.
De fleste av landets innbyggere, 74 %, bor på Rarotonga, mens 20 % bor på de øvrige av øyene i sør og 6 % på De nordlige Cookøyene. Rarotonga hadde ved folketellingen i 2011 en befolkningstetthet på 195 innbyggere per km². Befolkningstetthet varierte fra 347 innbyggere per km² på Pukapuka, til 8 personer per km² på Mitiaro.
Religion
Innbyggerne er for det meste kristne.
Det største kirkesamfunnet er den kongregasjonalistiske Cook Islands Christian Church (CICC), der 49 % av befolkningen hørte hjemme i 2011. Kirkesamfunnet ble etablert av London Missionary Society og ble en selvstendig kirke i 1963.
Folketellingen i 2011 viste at 17 % tilhørte den katolske kirke, mens 8 % var sjuendedagsadventister. Videre finnes Jesu Kristi kirke av siste dagers hellige, Assemblies of God, Apostolic Church og andre trossamfunn.
Menneskerettigheter
Cookøyene har fengselsstraff inntil 14 år for homofili.
Historie
Cookøyene ble trolig befolket første gang ca. år 500 – 800.
Første gang europeere fikk kontakt med øyene var i 1596, da spanske oppdagere var på de nordlige øyene. Den britiske kaptein Cook kom til øyene i 1773 og 1777. Øyene ble et britisk protektorat i 1888, og overført til New Zealand i 1901.
USA vedtok i 1856 Guano Islands Act som gjorde krav på 70 stillehavsøyer for å utnytte guanoforekomster. Noen av de nordlige Cookøyene var omfattet av USAs krav. I 1980 undertegnet Cookøyene og USA en traktat om grensene i havet. Ved denne traktaten oppga USA kravet på Pukapuka, Manihiki, Penrhyn og Rakahanga.
Den 4. august 1965 ble Cookøyene en assosiert stat i fri tilknytning til New Zealand.
I 1994 ble det holdt en folkeavstemning, der det ble vedtatt å ikke endre styreform og flagg.
Sport
Rugby er den mest populære sporten på Cookøyene. Fotball og cricket er også populært. Cookøyenes herrelandslag i håndball tok bronse under Oseaniamesterskapet i 2008 og 2010.
Prøvetegn
Et prøvetegn eller øvingstegn er en bokstav eller et tall i et partitur, kammermusikk eller orkestralt, og i alle enkeltstemmer, som markerer et passende sted å fortsette en øvelse etter en stans i øvelsen. I praksis, i en øvelsessituasjon, kalles prøvetegn for «bokstav» eller «tall». Man kan også kommunisere godt vha takttall, men særlig i lengre satser og musikkverk vil det ofte være mer oversiktlig og praktisk å bruke prøvetegn.
Jiangshan
Jiangshan (kinesisk: 江山市, Jiāngshān Shì ) er et byfylke i byprefekturet Quzhou i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. I 1999 talte det 563.196 innbyggere.
Kulturminner
Porsellenproduksjonsanlegget i Sanqingkou (Sanqingkou zhici zuofang 三卿口制瓷作坊) ble i 2006 oppført på Kinas liste over verneverdige kulturgoder.
Samferdsel
Kinas riksvei 205 passerer gjennom området. Den begynner i Shanhaiguan i Hebei og ender opp sør i Shenzhen i provinsen Guangdong. Underveis er den innom blant annet Tangshan, Tianjin, Zibo, Huai'an, Nanjing, Wuhu, Sanming, Heyuan og Huizhou.
Emmanuel Callander
Emmanuel Callander (født 10. mai 1984) er en friidrettsutøver fra Trinidad og Tobago som konkurrerer på 100 meter.
I OL 2008 i Beijing deltok han på Trinidad og Tobagos stafettlag på 4 x 100 meter, og landet tok sølvmedaljene etter Jamaica.
Under VM 2009 i Berlin konkurrerte han på både 100 meter og 200 meter. På den korteste distansen ble han utslått i kvartfinalen, og på 200 meter i semifinalen. Han var igjen med på landets stafettlag, og igjen ble det sølv bak suverene Jamaica.
Debbi Wilkes
Deborah «Debbi» Wilkes (født 16. desember 1946 i Toronto) var en canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Harry Bergqvist
Harry Bergqvist (født 3. april 1933) er en svensk tidligere skihopper som representerte Kubikenborgs IF. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1953, 1960/61 og 1961/62, og ble nummer 10 sammenlagt i den aller første Hoppuka. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka var tredje plass i Innsbruck 6. januar 1953 og i Bischofshofen 11. januar 1953.
Bergqvist ble svensk mester i 1961.
Bengt Bengmark
Bengt Bengmark er en svensk tidligere fotballspiller. Bengmark spilte ti kamper og scoret ett mål for Råå IF i Allsvenskan i 1951/52-sesongen.
Dongyang (Jinhua)
Dongyang (kinesisk: 东阳市; pinyin: Dōngyáng Shì) er et byfylke i byprefekturet Jinhua i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina.
I 1999 hadde det 785 802 innbyggere.
Hengdian World Studios, et av verdens største filmstudioer, ligger i storkommunen Hangding i bykommunen.
Kulturminner
Slekten Lus boliger i Dongyang (Dongyang Luzhai, 东阳卢宅) og hauggravene i Dongyang (Dongyang tudunmu qun 东阳土墩墓群) ble i 1988 henholdsvis 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Maiden England
Maiden England er en konsert-video av bandet Iron Maiden under bandets Seventh Tour of a Seventh Tour-verdensturne.
Den ble spilt inn i Birmingham NEC 27. - 28. november 1988. Den ble utgitt på (VHS) i 1989 og som en større video/CD-pakke i 1994. CD-en i denne pakken manglet flere sanger som var på videoen. Dette var grunnet for liten plass på CD-en. Filmen ble utgitt på DVD i 2007, men dette var opptak hentet rett fra den gamle VHS-utgaven. En offisiell DVD ble annonsert for 2008, men ble utsatt til mars 2013. Denne utgivelsen inneholdt sangene Run to the Hills, Running Free og Sanctuary som ikke var på den tidligere utgivelsen Maiden England
Arbeidet med filmen ble styrt og redigert av Steve Harris, grunnlegger og bassist i Iron Maiden.
Mamma søker kjæreste
Her skulle tre single mødre, Christine Hvidtsten (22), Lena Furuberg (26) og Mette Winther (38), velge blant menn som hadde vist sin interesse etter at jentene hadde vist seg på TV. I den siste episoden hadde jentene to gutter hver. Lena valgte å beholde begge guttene som venner, men ikke noe utover det. Christine hadde planer om å velge Andreas, men han trakk seg rett før valget. Mette var den eneste som endte opp med en kjæreste.
Programmet ble ingen seersuksess og ble i snitt fulgt av 111 000.
Programmet bygde på det svenske Ensam mamma söker. Det ble en stor suksess i Sverige i 2007, men møtte også en del kritikk for måten det var lagt opp.
Liste over sveitsiske mestere i slalåm
Denne listen inneholder en oversikt over alle sveitsiske mestere i slalåm siden 1946:
Manos Hadjidakis
Manos Hadjidakis (født 23. oktober 1925 i Xanthi, død 15. juni 1994) var en gresk komponist. Han vant en Oscar for beste sang for sangen «Ta Paidiá tou Peiraiá» (engelsk: «Never on Sunday») fra filmen Aldri på en søndag (1960). Hadjidakis er blitt svært populær blant grekerne og han har blant annet blitt kreditert med innføringen av bouzouki-musikken i den ordinære greske kulturen.
Hadjidakis' aller første arbeid var med melodien til sangen «Paper Moon» (Χάρτινο το Φεγγαράκι på gresk). I 1949 var han med å grunnlegge den greske Dance Theatre Company sammen med koreograf Rallou Manou.
I 1966 reiste Hadjidakis til New York for å være med på premieren av musikalen Illya Darling. Han kom ikke tilbake til Hellas før på 1970-tallet på grunn av sin motstand mot den greske militærjuntaen som tok makten i Hellas ved statskupp på 1960-tallet. Mens han bodde i USA fullførte han flere store komposisjoner og fikk stor popularitet også der.
Etter at den greske militærjuntaen var styrtet ble Hadjidakis meget aktiv i det offentlige liv og han overtok en rekke stillinger blant annet i Athens State Orchestra (KOA), National Opera (ELS), og National Radio (ERT). I 1985 lanserte han sitt eget plateselskap som han kalte Sippsupp. I 1989 grunnla han og regisserte Orchestra of Colours (Orhistra tonn Chromaton på gresk) som var et lite symfoniorkester.
Hadjidakis døde i en alder av 68 år på grunn av hjertesykdom og diabetes. Hans eiendom og arkiver ble da testamentert til hans adopterte sønn Hatzidakis George Theophanopoulos. I 1999 ble City of Athens dedisert til hans minne.
Fugløya (Gildeskål)
Fugløya er ei øy i Gildeskål kommune i Nordland. Den har et areal på 13 km². Fugløya har en karakteristisk form fra både nord og sør. De markerte toppene er fra vest Hagtind (765 moh), Skiftesåfjellet (723 moh), Stortindene (595 moh), Geitkollen (347 moh) og lengst øst den bratte Ramntinden (222 moh).
Et fruktbart jordsmonn har gjort at det har bodd folk på øya i lang tid. Etter 2. verdenskrig bodde det om lag 200 personer på Fugløya. Så sent som i 1960 hadde øya 124 innbyggere. I dag brukes husene i all hovedsak som feriehus.
En vestlig del av øya er vernet som Fugløya naturreservat. Innenfor reservatet ligger vrakdeler etter et tysk fly som styrtet her den 22. mai 1942. Også i 1968 styrtet et fly på Fugløyfjellet, og begge ombord omkom.
Den nordøstlige delen av øya er preget av en svært god fjellkvalitet, noe som gjør stedet til et populært reisemål for fjellklatring (mer spesifikt klatring på naturlige sikringer og buldring). Klatringa på Fugløya er beskrevet i klatreføreren «Polarsirkelklatring». Siden 2009 har Bodø Klatreklubb arrangert en klatrefestival i begynnelsen av august. Festivalen hadde i 2010 også status som nasjonal klatresamling.
SS-Jäger Battalion Mitte
502nd SS-Jäger Battalion Mitte, var en tysk spesialstyrke under andre verdenskrig.
Bataljonen ble opprettet i 1943, og var ledet av Otto Skorzeny. Den hadde base i Friedenthal (Oranienburg) rett nord for Berlin, og besto hovedsakelig av 300 soldater hvor 100 var fra Schutzstaffel (SS), 50 fra Luftwaffe og 150 fra Heer. Disse ble satt opp i to kompanier, og 20. juli 1944 ble et tredje kompani opprettet med soldater fra Flandern og Nederland.
Oppgavene til gruppen var å anti-partisan arbeid og spionasje, men gjennomførte også redningsoppdrag.
Oppdrag
Fjorten medlemmer av gruppen utførte i september 1943 redningen av den fangede italienske diktatoren Benito Mussolini i Gran Sasso d’Italia i Italia, hvor de klarte å overmannet vaktene og fikk flydd ham til Tyskland. De var også klargjorte for flere oppdrag som aldri ble gjennomført, som kidnapping av Philippe Pétain.
I 1944 gjennomførte de Unternehmen Eisenfaust (Operasjon Panzerfaust) hvor de vellykket klarte å kidnappe sønnen til Ungarns riksforstander Miklós Horthy, og dermed fikk Horthy til å abdisere. Samme år gjennomførte de Operation Landfried i Romania, hvor oppgaven var å ødelegge veier og broer for å hindre den sovjetiske fremrykningen mot Tyskland. De gjennomførte også flere likvidasjoner i okkuperte Danmark, samt angrep på danske fabrikker. Kompani 1 & 2 var også i kamp i en måned på Østfronten.
Slutten
I september 1944 ble SS-Jäger Battalion Mitte oppløst og personellet ble overført inn i en ny spesialstyrke-bataljon, SS-Jagdverbände Mitte 600.
Egil Hagen
Egil Hagen er navnet til flere personer:
Erik Berggren
Erik Berggren er en svensk tidligere fotballspiller. Berggren spilte sju kamper og scoret ett mål for Råå IF i Allsvenskan fra 1950 til 1952.
Guy Revell
Guy Revell (født 2. august 1941, død 11. mars 1981) var en canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1964 i Innsbruck.
Revell vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1964 i Innsbruck. Sammen med Debbi Wilkes kom han på tredjeplass i parløp, bak Ludmila Belousova / Oleg Protopopov fra Sovjetunionen og Marika Kilius / Hans-Jürgen Bäumler fra Tyskland.
«Ra»
«Ra» var et fartøy av papyrus som ble brukt av Thor Heyerdahl og hans mannskap i et forsøk på å krysse Atlanterhavet. Farkosten som var oppkalt etter den gammelegyptiske solguden Ra, ble senere også omtalt som «Ra I».
Seilasen
25. mai 1969 la «Ra» ut fra den gamle fønikerhavnen i Safi med kurs for Barbados. Etter få uker ble det klart at båten tok inn vann. Fartøyet kom også ut for dårlig vær noe som førte til at flere av repene som holdt flåten sammen røk, og båten begynte å miste papyrus. . Kombinert med et feilkonstruert akterparti førte dette til at båten fikk slagside med akterenden under vann. Mannskapet forlot «Ra» 18. juli, etter å ha tilbakelagt ca. 5000 km på 54 dager. Målet var da bare noen få hundre kilometer unna.
Pinacopteryx
Pinacopteryx eriphia er en dagsommerfugl i gruppen hvitvinger.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 40-55 millimeter), svart og hvit sommerfugl. Oversiden har omtrent like mye svart og hvitt, de hvite partiene er gjerne samlet i fire store lengdeflekker, to på hver vinge, og noen små flekker langs ytterkanten.
«Ra»
Mannskapet
Mannskapet på syv var alle fra forskjellige land. Heyerdahl valgte bevisst å sette sammen et mannskap bestående av mennesker av forskjellige raser og nasjonaliteter med ulike politiske og religiøse ståsteder for å vise at mennesker kunne samarbeide på tvers av slike grenser.
Pinacopteryx
Levevis
Larvene lever på planter i kapersfamilien (Capparidaceae).
«Ra»
Mannskapet
Besetningen bestod, foruten Heyerdahl selv, av:
Pinacopteryx
Utbredelse
Arten er utbredt over det meste av Afrika sør for Sahara, også på Madagaskar, dessuten i det sørlige Arabia, som biogeografisk sett er en del av Afrika.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Jarvisøya
Jarvisøya (offisielt engelsk Jarvis Island), tidligere kjent som Bunkerøya (engelsk Bunker Island) er et amerikansk territorium og koralløy i det sørlige Stillehavet. Øya har et flateinnhold på 4,5 km2 og ligger ca. halvveis mellom delstaten Hawai'i og Cookøyene. Øya har idag status som et såkalt uinnlemmet og uorganisert oversjøisk territorium under USA, og er administrert av innenriksdepartementet som et viltreservat gjennom etaten U.S. Fish and Wildlife Service (FWS). Ulikt de fleste korallatoller er lagunen på øya tørrlagt. Den ble annektert av USA i 1857 på grunn av de store forekomstene av guano, som ble samlet og sendt til fastlandet for og brukes som gjødsel. Den var under britisk suverenitet fra 1889 til 1935.
Øya er lokalisert i øygruppen Linjeøyene og er administrert som en av USAs ytre småøyer. Jarvisøya er sammen med Amerikansk Samoa de eneste amerikanske territoriene sør for ekvator. For å besøke øya må en søke om bevilling fra U.S. Fish and Wildlife Service (FWS) og det er helst forskere og utdanningspersonell som innvilges tillatelse. Øya er ubebodd, men besøkes årlig av både Kystvakten og ansatte i U.S. Fish and Wildlife Service.
Geografi
Koralløya ligger i øygruppen Linjeøyene i Mikronesia i det sørlige Stillehavet, omtrent halvveis mellom Hawaiiøyene og Cookøyene. Øya er sammen med Amerikansk Samoa de eneste amerikanske territoriene på den sydlige halvkule. Den ligger 40 kilometer sør for ekvator og har et totalareal på 4,5 km2. Det finnes åtte kilometer med kystlinje og det høyeste punktet er syv meter over havet. Terrenget er for det meste sand og den eneste planteveksten er lave busker. Øya har et tropisk klima med svært sjeldent regn og det finnes ingen innsjø på øya. Temperaturen på dagtid er høy året rundt med sterk sol, mens temperaturen synker drastisk om natten.
På grunn av det lave terrenget har det vært vanskelig for små skip å få øye på den. Øya har ingen havneleie og kun et fåtall ankerplasser. Båtene ankrer som regel på den sentrale siden av den vestlige kysten eller i det sørvestlige hjørnet av øya. Den er lokalisert på 0°22′S 160°03′W.
1800-tallet
Jarvisøya ble først oppdaget av det britiske skipet «Eliza Francis» den 21. august 1821. Skipet var eid av Edward-, Thomas- og William Jarvis og øya fikk sitt nåværende navn etter dem.
American Guano Company krevde suverenitet over øya for USA i mars 1857 etter store funn av guano. Den ble formelt annektert den 27. februar i 1858, samtidig som USA også annekterte Bakerøya. I 1858 ble det bygd flere bygninger for å huse gruvearbeidere, blant annet en toetasjes villa med en stor kuppel og verandaer for observasjon. Det ble opprettet flere gruver for å utvinne guano og lagt sporveier for å frakte guanoen til havneområde. En av de første lassene med guano ble utvunnet av den amerikanske forretningsmagnaten Samuel Gardner Wilder. USA utvant guano på øya de neste 21 årene, som ble sendt til fastlandet og brukt som gjødsel, men de forlot øya i 1879.
Etter amerikanerne hadde forlatt øya gjorde New Zealand flere mislykkede forsøk på å utvinne guano på 1880-tallet. Squire Flockton var ansvarlig for å vedlikeholde øya i denne perioden og var alene på øya i måneder om gangen. Flockton begikk selvmord ved å skyte seg selv i 1883 og er en av fire menn som er begravd i gravlunden på øya. Det britiske selskapet John T. Arundel & Co gjenoppstartet utvinnelse av guano på øya fra 1886 til 1889 og øya ble annektert av Storbritannia den 3. juni 1889.
1900-tallet
I 1909 besøkte skipet «S.S. Ocean Queen» og kopra-entreprenøren John T. Arundel øya. Der bygde de en pyramide av treverk som de malte hvit. Den 30. august i 1913 strandet skonnertbarken «Amaranth» og kaptein C. W. Nielson og hans mannskap på øya. De var på vei med kull fra Newcastle i Australia til San Francisco da de gikk til grunne på sørsiden av Jarvisøya. Mannskapet forlot øya i to livbåter; den ene kom i land i Pago Pago i Amerikansk Samoa, mens den andre i Apia i Vest-Samoa.
Jarvisøya ble besøkt av forskere fra juli 1957 til november 1958 under Det internasjonale geofysiske år. En orkan rammet øya i januar 1958 som ødela det meste av bebyggelsen, men de internasjonale forskerne kom uskadd fra orkanen og fortsatte sitt arbeid på øya.
Vernet naturområde
Innenriksminister Rogers Morton etablerte viltreservatet Jarvis Island National Wildlife Refuge den 27. juni 1974. I 2006 ble reservatet utvidet og inkluderer nå hele øyas flatinnhold, samt hele 1734,4 km2 med omliggende havområder. President George W. Bush gjorde øya til et nasjonalmonument i januar 2009, kjent som Pacific Remote Islands Marine National Monument. Tilgang til øya krever bevilling fra U.S. Fish and Wildlife Service.
Fauna
Tidligere kolonister har tatt med seg dyr som katter, geiter, mus og rotter til øyene. Kattene, som ble tatt med hit av gruvearbeidere på 1800-tallet, ødela mye av det endemiske dyrelivet på øya og ble derfor fjernet fra øya i 1990. Øya har 14 fuglearter, nest flest av Linjeøyene (etter Kiribati), og har en av verdens største kolonier av sotterne med mer enn 1 million individer. Andre fugler er brunsule, maskesule, rødfotsule, storfregattfugl, småfregattfugl, blånoddy, brunnoddy, brunlire, kilehalelire, polynesiaterne, silketerne, rødhaletropikkfugl, alaskaspove, sibirlo og steinvender. Det finnes mer enn 252 fiskearter, blant dem flere arter haier, rokker, epinephelinae og papegøyefisker.
Alkali
Syren i stoffet når manglede reaksjon er kort beskrevet: Dynamikk består av avreagerende syrnet innholdet når stoffet blir Alkali.
Den europeiske unions strukturfond
EUs strukturfond har til hensikt å sørge for økonomisk utjevning innen EU-området. Fondene finansieres av EU-budsjettet.
Om lag 1/3 av EU-budsjettet går til strukturfond.
EUs strukturfond består av
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 100 meter butterfly kvinner
Ingvild Snildal representerte Norge i øvelsen og kom på 28.-plass i forsøksheatene og var dermed ikke kvalifisert for videre deltagelse i øvelsen.
Bonito (Campania)
Bonito er en kommune med 2,519 innbyggere (2013) i provinsen Avellino, i regionen Campania, Italia.
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 100 meter butterfly kvinner
Rekorder
Før konkurransene var gjeldende verdens- og mesterskapsrekorder som følger:
Ingen ny verdens- eller mesterskapsrekord ble satt under konkurransen.
Bonito (Campania)
I Bonito er det en frazione: Morroni.
Svømming under VM i svømmesport 2011 – 100 meter butterfly kvinner
Omsvømming
Da to svømmere hadde samme tid i forsøksheatene på 16.-plass måtte de delta i en omsvømming for å bestemme hvem av dem som skulle få delta de semifinalene.
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt den 24. juli kl 18.00 lokal tid.
Finale
Finale ble avholdt kl. 18.02 lokal tid.
Knut Hallvard Eikrem
Knut Halvard Eikrem (født 30. desember 1958) er en tidligere norsk fotballspiller og far til fotballspilleren Magnus Wolff Eikrem. Eikrem spilte for fra 1983 til 1990, og hans sønn spiller nå i Molde. Eikrem var i støtteapparatet til Molde, og var til 2018 trener for Akerakademiet.
Nord-Trøndelag Senterparti
Nord-Trøndelag Senterparti var Senterpartiets fylkesorganisasjon i Nord-Trøndelag fra 1921 til 2017.
Nord-Trøndelag Bondeparti (senere Senterparti) ble stiftet den 5. januar 1921 og fikk valgt sine første stortingsrepresentanter, Ivar Kirkeby-Garstad og Johannes Bragstad, ved stortingsvalget i oktober samme år. Oppslutningen om Senterpartiet ved kommunestyre-, fylkestings- og stortingsvalg i Nord-Trøndelag ble blant de høyeste i noe fylke.
Ungdomsorganisasjonen Nord-Trøndelag Senterungdom ble stiftet i 1950.
Forut for sammenslåingen av Trøndelagsfylkene i 2018 dannet Nord- og Sør-Trøndelag Senterparti et fellesstyre, hvorpå de slo seg sammen til Trøndelag Senterparti.
Ledere
Partiledere
Fylkessekretærer
Statens garantiinntekt for kunstnere
Statens garantiinntekt for kunstnere var et kulturpolitisk virkemiddel i form av en garantert årlig minstelønn som den norske staten ga til norske yrkesaktive forfattere, billedkunstnere, komponister, musikere, skuespillere og andre kunstnere som gjennom år har bidratt med en kvalitetsmessig verdifull kunstnerisk innsats. Det største av disse stipendene er årlig arbeidsstipend. Stortinget vedtok 10. desember 2012 å fase ut garantiinntekten, og ingen tildeles garantiinntekt etter 2012. Ordningen ble erstattet med Statens kunstnerstipend.
Historie, omfang og størrelse
Den tidligere Statens kunstnerlønn, etablert i 1863, ble fra 1963 erstattet av kunstnerstipender. Nyordningen fra 1960-tallet ble revidert etter forslag i utredningen NOU 1973:2, og garantiinntekt ble innført fra 1977.
Kunstnere mottar garantiinntekten inntil de opphører med virksomheten eller fyller 67 år. Statens stipend- og garantiinntektsordning blir styrt av av Forskrift om Statens stipend og garantiinntekter for kunstnere som ble fastsatt av kulturdepartementet i 1998 etter et stortingsvedtak i 1997. Størrelsen på den enkeltes garantiinntekt har blitt oppjustert hvert år i forbindelse med Stortingets budsjettbehandling og var maksimalt 168 500 kroner i 2007. I 2005 omfattet støtteordninga omfattet 635 kunstnere.
Statens garantiinntekt for kunstnere er skattepliktig etter reglene for lønnsinntekt. Ordningen med garantiinntekt må ikke forveksles med statens arbeidsstipend. Tildelingen foretas av Utvalget for statens stipend og garantiinntekter for kunstnere, på vegne av Kultur- og kirkedepartementet, og etter innstilling fra stipendkomiteer oppnevnt av kunstnerorganisasjonene.
Andre statlige kunstnerstipend
I tillegg til garantinntekt bevilges det midler til en rekke statlige kunstnerstipend:
I 2005 var det 215 arbeidsstipender og 118 arbeidsstipender for yngre kunstnere. Stipendene tildeles etter søknader med henvisning til egen kunstnerisk virksomhet. Til sammen ble det bevilget om lag 177 millioner kroner, fordelt som følger:
I tillegg har flere kunstnerorganisasjoner egne stipendordninger.
Apparatet som fordeler statlige stipend og garantiinntekter til kunstnere, består i dag av 24 fagspesifikke stipendkomiteer som er satt sammen av representanter for kunstnerorganisasjonene. Kultur- og kirkedepartementet ønsker å erstatte disse med fem eller seks større komiteer for å forenkle strukturen og samkjøre arbeidet.
Klitoridektomi
Klitoridektomi er en form for kjønnslemlestelse der den ytre delen av klitoris fjernes delvis eller helt. Klitoridektomi praktiseres sjelden i vestlige kulturer og ses ofte der på som både unødvendig og skadelig, men er relativt vanlig i deler av Afrika sør fra Sahara, da spesielt i de muslimske delene av Øst-Afrika, de kurdiske områdene av Irak og Iran, samt på Den arabiske halvøy.
I vesten er det kjent tilfeller av frivillig klitoridektomi innen subkulturer. Bakgrunnen for dette er dels en offertanke, og dels ønsket om at andre erogene soner vil bli mer følsomme dersom muligheten for stimulans av klitoris forsvinner. Det amerikanske forsikringsselskapet «Blue Cross Blue Shield» betalte rutinemessig for klitoridektomi frem til 1977, men antallet amerikanske kvinner som ble utsatt for dette inngrepet i sin barndom, er aldri blitt kartlagt. I henhold til lov av 15.12.1995 er det forbudt å omskjære kvinner i Norge.
En prosedyre som gir tilnærmet samme effekt ved at man kutter nerven til området ble brukt i enkelte land på begynnelsen av det 20. århundre, spesielt USA og Australia, for å hindre masturbasjon blant kvinner på institusjoner. I USA er det også rapportert tilfeller av elektrisk kauterisering av klitoris på mentalpasienter så sent som i 1950, også dette for å hindre masturbasjon.
Erik Brand Olimb
Erik Brand Olimb (født 23. oktober 1930 i Jevnaker, død 23. mai 2010) var en norsk sivilingeniør. Han var aktiv innafor transportsektoren, offshorevirksomhet og teknologisektoren i Norge.
Liv og virke
I perioden 1960–1968 bygde Olimb opp Transportøkonomisk institutt (TØI) fra en liten virksomhet til en sentral forskingsinstitusjon.
Som Jernbanedirektør (NSB) utviklet Olimb blant annet overordnet koordinering av strategiske fireårsplaner og budsjett.
Olimb har bidratt til kompetanseoppbygging av norsk olje- og gassvirksomhet gjennom sitt arbeid i DNO og gjennom oppbyggingen av Norwegian Petroleum Consultants (NPC).
I perioden 1990–1997 var Olimb administrerende direktør i Ingeniørforlaget og som ansvarlig redaktør i Teknisk Ukeblad fra januar 1991 til september 1996 utviklet han dette til et moderne teknologisk tidsskrift.
Erik Brand Olimb hadde ei rekke sentrale verv og styreverv i en rekke foretak i inn- og utland og deltok i frivillige organisasjoner. Spesielt var han i ei årrekke aktiv i Norske sivilingeniørers forening, seinere Tekna.
Gjennom sine siste år gjorde Olimb viktig arbeid for organisert rehabilitering av sivilingeniører og å for få seniorer med erfaring ut i arbeidslivet på ny.
I 2007 ble Olimb tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Historisisme
Popper viste at det finnes både pro- og anti-naturalistiske former for historisisme. De pro-naturalistiske formene avleder historiske lover fra naturlover, slik f.eks. Spencers og Haeckels sosialdarwinisme forsøkte. Anti-naturalistiske former for historisisme er derimot samfunnsvitenskapelig begrunnet. Her nevner Popper spesielt Marx’ og Engels’ historiske materialisme, men også Platons og Hegels filosofi.
Felles for historisistiske teorier er at de hevder eksistensen av uomgjengelige historiske lovmessigheter som gjør det mulig å forutsi historiens gang. Popper viste at slike lovmessigheter ikke kan eksistere. Det fins riktignok «trender» i historien (et enkelt eksempel er befolkningsvekst); men selv om en slik trend kan vedvare i hundrevis av år, er den ingen uforanderlig lovmessighet, men et kultur- og dermed menneskeskapt fenomen, som kan snus i løpet av et tiår om forholdene legges til rette.
Alle forestillinger om en historisk nødvendighet innebar for Popper en holistisk og deterministisk samfunnsanalyse (hvor han med holisme refererte til en ideologi som krever at individets interesser underordnes interessene til en større helhet, som «rasen» eller «klassen»). Popper viste at historisismen i siste instans fornekter menneskets handlefrihet – mennesket kan i beste fall fremskynde eller forsinke, men ikke endre historiens forutbestemte gang. Ved å underordne enkeltmenneskenes skjebne under en påstått historisk lov, åpner historisismen opp for en rettferdiggjøring av totalitære ideologier. Historisismen er dermed ikke bare gal, den er i sin ytterste konsekvens totalitær.
Popper fremhever at historien ikke har en mening, men at den kan og bør gis en mening. Historisismen passiviserer enkeltmennesker ved å overlate til makthaverne (eller «eksperter» eller «profeter») å forutsi fremtiden. Dette bør erstattes med synet om at ethvert enkeltmenneske bærer et moralsk ansvar for aktivt å forme fremtiden.
Graham Linehan
Graham Linehan (født 22. mai 1968 i Dublin i Irland) er en irsk tekstforfatter som, ofte sammen med Arthur Mathews, har skrevet materiale for mange populære britiske TV-serier. Han er særlig kjent for sitt arbeid for seriene The IT Crowd, Black Books og Father Ted.
Bakgrunn
Linehan gikk på Plunkett's School i Whitehall i Dublin, fulgt av Catholic University School, en katolsk videregående gutteskole sør i det sentrale Dublin.