cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Buerelva (Sarpsborg)
Elva har et fall på 50 meter. Den øvre delen renner gjennom utmark, mens den nedenfor Buerfossen renner gjennom kulturlandskap på en marin leirslette.
Buerelva er vurdert som en svært viktig naturtype på grunn av dens viktige økologiske funksjon og funn av rødlistede arter, først og fremst flere øyenstikkere og en rekke andre sjeldne insekter. Buerelva har også bestand av ørret og edelkreps. «Elva er kanskje en av de mest verneverdige lavlandselvene i Norge.»
The Broken Heart
«The Broken Heart» er en engelsk salme. Den ble skrevet av Thomas Dennis i cirka 1907.
Buerelva (Sarpsborg)
Buerelva krysses av fylkesvei 602 over Hellevadbrua, en gammel steinhvelvbro som det ikke er mange igjen av i Østfold.
The Broken Heart
Norsk versjon
Den norske tittelen er «Har du lest historien om det kors» (Hentet fra første linje i første vers: «Have you read the story of the cross»).
Brondesbury Park
Brondesbury Park er et velstående område, forstad og valgkrets i det engelske distriktet Brent i London. Det er et velstående og grønt område, med Brondesbury Park stasjon i sentrum. Området har en rekke med åpne plasser, slik som parkanleggene Queen's Park og Tiverton Green.
Streng
Streng betegner vanligvis en tråd som benyttes for å binde sammen eller henge opp noe med og som består av et materiale som tåler strekkbelastning uten å ryke eller tøyes.
Ordet har også mer spesifikk betydning innen ulike akademiske disipliner.
Visse musikkinstrumenter er også utstyrt med en eller flere strenger, som kan være fremstilt av sener eller tarmer fra dyr, plantemateriale eller metall, eller en kombinnasjon av slike materialer. Strengene festes til instrumentet slik at strengen står i spenn. Musikeren frembringer toner ved å klimpre på strengen(e), eller stryke en bue over strengen(e), eller eventuelt trykke eller slå på en tangent festet til en hammer som slår mot strengen.
Bente Arntsen
Bente Arntsen (født 20. mars 1976 i Oslo) er en norsk styrkeløfter og flere ganger norsk mester som representerer Oslo Styrkeløftklubb. Hun har benkpress som beste øvelse og ble verdensmester i benkpress i 2008.
’Mid Scenes of Confusion
«'Mid Scenes of Confusion» er en engelsk salme. Teksten ble skrevet av David Denham. Den ble publisert i The Saint's Melody i 1837. Melodien ble skrevet av Henry R. Bishop.
Norsk versjon
Den norske tittelen er «Hjem, hjem mitt kjære hjem» (Hentet fra første linje i refrenget: «Home, home, sweet, sweet home»)
Mali under Sommer-OL 1972
Mali under Sommer-OL 1972. Tre mannlige sportsutøvere fra Mali deltok i friidrett og judo under Sommer-OL 1972 i München. Det var tredje gangen som Mali deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
John Marsden (forfatter)
John Marsden (født 1950 i Victoria) er en australsk ungdomsbokforfatter.
Marsden vokste opp i Melbourne, fra 1960 i Sydney. Han brukte flere år på å velge rett universitetsstudium, og hadde flere strøjobber. Etterhvert ble han lærer, og fortsatte å skrive ved siden av. Han debuterte i 1987 med So Much To Tell You (norsk Så mye å si deg, 1992).
John Marsden er mest kjent for sjubinds-serien som begynner med I morgen, da krigen kom, om en ungdomsgjeng som utvikler seg til en geriljagruppe når Australia okkuperes av en fremmed krigsmakt. Bøkene ble utgitt fra 1994 til 1999, og har blitt kåret til Australias mest populære ungdomsbøker, og har blitt brukt i leseprosjekter både i Sverige og Norge. I Norge er alle de sju bindene utgitt på Jevelforlaget, oversatt av Jon Vegard Lunde.
Streng (informatikk)
Streng (engelsk: string) brukes i informatikk og noen grener av matematikk som betegnelse på bestemte typer sekvenser eller følger. Elementene i følgen velges fra en forhåndsbestemt mengde, vanligvis kalt alfabet. Elementene i alfabetet kan være ordinære skrifttegn, og da brukes gjerne uttrykket tekststreng. Dersom alfabetet består av binære verdier (0 og 1) kan det kalles en binær streng.
I de fleste programmeringsspråk er streng en datatype som kan inneholde sekvenser av tekst eller binære data. Datatypen streng er så grunnleggende at den er implementert i så godt som alle programmeringspråk, enten som en primitiv datatype eller som en kompositt-datatype. Mange høynivåspråk har syntaks som gjør at strengverdier (som oftest tekst) kan skrives i gåseøyne som et litteral i koden.
Når to strenger legges sammen kalles det konkatenering.
Renie Thorleifsson
På 80-tallet var Thorleifsson filmskuespiller. Med Trond Brænne laget hun barneserien Atte Katte Noa for Barne-TV (1988) og for NRK P2 var hun også radioreporter (1989). Utover forbrukerstoffet ledet hun fire episoder av Hvem er du? (1992), sommer-serien Helt typisk med Frank Dehli og Veslemøy Kjendsli (1992),  TV-aksjonen for Amnesty International sammen med Christian Borch (1999) og fikk være med i Kokkekamp samme året.
Kavring
Kavring er en bakevare fremstilt av boller eller (ofte søtt) brød som er tørket ved varme. Bollene kan være hvetebasert, eller fremstilt fra andre melsorter. Knust kavring kalles strøkavring eller griljermel.
Tosseryd
Tosseryd er et tettsted i Borås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 223 innbyggere.
Fibermangel
Fibermangel er betegnelsen på for lavt inntak av fiber. Forstoppelse og hemoroider er de vanligste konsekvensene av fibermangel. Maten bruker lengre tid gjennom fordøyelsessystemet, ekstra mye væske suges tilbake i kroppen og avføringen blir hard og treg.
Bredared
Bredared er et tettsted i Borås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 227 innbyggere.
Puch
Puch er en mekanisk produksjonsbedrift i Graz, Østerrike. Selskapet ble stiftet i 1889 og produserte etter hvert biler, sykler og motorsykler. I 1934 ble de en del av gruppen Steyr-Daimler-Puch, som igjen delte seg opp i 1990. Motorsykkeldelen av bedriften ble solgt til Piaggio, som produserer Vespa. Steyr-Puch, som bygger sammen kjøretøy med firehjulstrekk og deler til disse, eksisterer sammen med Piaggio-avdelingen fremdeles.
Kjente Puch-produkter inkluderer motorsykler med motortypen Twingle, og mange typer mopeder. Eksempler på mopeder er VS, DS, Monza, Maxi, Newport og MK. Disse var populære i Norge på 1960-tallet og fram til tidlig på 1980-tallet.
Kinnarumma
Kinnarumma er et tettsted i Borås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 253 innbyggere.
Kompleksitetsteori
Kompleksitetsteori er den delen av informatikken som omhandler ressursene som trengs for å løse et bestemt problem. De vanligste ressursene er tid (hvor mange operasjoner som må utføres for å løse problemet) og plass (hvor mye minne som trengs for å løse et problem). Andre typer ressurser kan også analyseres, f.eks. hvor mange parallelle prosessorer som trengs for å løse et parallelt problem. Kompleksitetsteori skiller seg fra beregnbarhetsteori, som omhandler hvorvidt et gitt problem i det hele tatt kan løses, uavhengig av ressursene som kreves.
Et enkelt «problem» er en fullstendig mengde av relaterte spørsmål, der hvert spørsmål er en streng av endelig lengde. For eksempel, er problemet FAKTORISER: «Gitt et heltall skrevet på binær form, finn alle primtallsfaktorene til det tallet.» Et bestemt spørsmål kalles en instans av problemet. For eksempel er «Finn alle primtallsfaktorene til tallet 15» en instans av problemet FAKTORISER.
O-notasjon
Tidskompleksiteten til et problem er antall steg som må utføres for å løse en instans av problemet som funksjon av problemets størrelse (vanligvis målt i antall bit) ved bruk av den mest effektive algoritmen. For å få en intuitiv forståelse av dette, betrakt eksemplet med en instans som er n bit lang som kan løses med n² steg. I dette eksemplet vil vi si at problemet har tidskompleksitet n². Det eksakte antall steg vil naturligvis avhenge av hva slags maskin eller språk som blir brukt. For å unngå dette problemet bruker man vanligvis Stor O-notasjon. Dersom et problem har tidskompleksitet O(n²) på en typisk maskin, vil det også ha O(n²) på de fleste andre maskiner.
Kompleksitetsklasser
Man skiller gjerne på optimaliseringsproblemer og beslutningsproblemer. Et optimaliseringsproblem spør om det finnes en optimal verdi; et beslutningsproblem om det finnes en løsning, der svaret enten er ja eller nei. Disse problemene kan igjen kategoriseres i ulike kompleksitetsklasser, relatert etter hvor vanskelig det er å løse dem. Eksempler på kompleksitetsklasser er P, NP, NP-hardt.
Tetovo
Tetovo (makedonsk: Тетово, albansk: Tetovë, tyrkisk: Kalkandelen) er en by og kommune nordvest i Nord-Makedonia. Byen ligger ved foten av Šar-fjellet, på 468 moh. Elven Pena renner gjennom byen.
Marokko under Sommer-OL 1972
Marokko under Sommer-OL 1972. Trettiseks sportsutøvere fra Marokko deltok i fem sporter under Sommer-OL 1972 i München. Det var fjerde gangen Marokko deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Strandå/Os landskapsvernområde
Strandå/Os landskapsvernområde ligger i Kjerringøy i Bodø kommune i Nordland. Landskapsvernområdet har dyrelivsfredning på grunn av et sårbart fugleliv i dalføret. Området ble opprettet i 1983 og er på 16,6 km².
Landskapsvernområdet grenser til Strandåvassbotn naturreservat. Naturreservatet omfatter dalbunnen og vannene, mens landskapsvernområdet omfatter liene og fjellsidene rundt.
Resafa
Procopius beskriver inngående de forsvarsvoller og bygninger som ble bygd her under keiser Justinian. Resafas murer er fremdeles nokst godt bevart - der er over 500 meter lengeretning og over 300 meter i bredderetning; runde eller firkantede tårn står med drøre tretti meters mellomrom, og her er også ruiner av en treskipet kirke.
Navn
Resafa svarer til akkadisk Raṣappa og til gammelgresk Resef (gammelgresk Ràphes, Ράφες). Byen er nevnt i Bibelen, i Jes 37,12. Kileskrifter gir formene Rasaappa, Rasappa og Rasapi. Ptolemæus kaller den Rhesapha (Ρεσαφα). I den senromerske Tabula Peutingeriana kalles byen Risapa. I Notitia dignitatum heter den Rosafa.
Historie
De eldste bygningsrester stammer fra det 9. århundre f.Kr., da en militærforlegning ble bygget her av assyrerne. I romertiden utgjorde byen en ørkenutpost, på grensen mot sassanidene, og en stasjon på Strata Diocletiana. Den blomstret ved det at den lå ideelt til ved karavanerutene mellom Aleppo, Dura Europos og Palmyra.
På 300-tallet ble den et pilegrimsmål for kristne som ville ære den hellige Sergius, en kristen romersk soldat som skal ha lidd martyrdøden i Resafa under den diokletianske kristenforfølgelse. En kirke ble bygd over hans grav, og byen fikk navnet Sergiopolis. Byen ble det viktigste valfartssted i den bysantinske provinsen Oriens i den proto-bysantinske periode, og var særlig yndet av områdets arabere, ikke minst ghassanidene.
På 700-tallet gjorde umayyade-kalifen Hischam ibn Abd al-Malik (regj. 724–743) byen til sin foretrukne residens, og bygde flere palasser her.
Kirkehistorie
Resafas første biskop ble utnevnt kort etter 431 av Johannes av Antiokia, til tross for motstand fra metropolitten i Hierapolis Bambyce, som denne kirken inntil da hadde ligget under. Senere ble Sergiopolis metropolitansete med fem suffraganseter, som nevnt i Notitia episcopatuum fra Antiokia på 500-tallet. Det hadde fått denne verdighet av keiser Anastasius I.
Mange av byens biskoper er kjent ved navn og synodedeltakelser. Men kan forøvrig nevne biskop Candidus, som under Khosrau Is beleiring av byen i 543 løskjøpte 1200 fanger med to hundre pund gull, og biskop Simeon i 1093 ("Echos d'Orient", III, 238); dette viser at kristendommen fremdeles var representert i byen også under islam.
Opava
Opava (tysk: Troppau) er en tsjekkisk by som ligger øst landet. Den har om lag 60 000 innbyggere. Byen ligger i regionen Mähren-Schlesien nær grensen til Polen cirka 25 kilometer nordvest for Ostrava,
Troppau var hovedstad 1848–1918 i det østerrikske Schlesien. Etter at Østerrike-Ungarn hadde tapt første verdenskrig ble Troppau i 1919 tsjekkoslovakisk og ble til Opava.
Grensevatnet
Grensevatnet (russisk: Гренсеватн) er en innsjø på grensen mellom Norge og Russland. Den norske delen ligger lengst sør i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark. Pasvikelva renner gjennom Grensevatnet, og Nautsijoki, Pasvikelvas største sideelv, munner ut i sørenden av sjøen.
Glomådeltaet landskapsvernområde
Fylkesvei 355 gjør en sving innom landskapsvernområdet på nordsiden.
Christer Adelsbo
Christer Adelsbo (født 1962) er en svensk politiker for Socialdemokraterna, og har vært riksdagsmedlem i Sverige siden 2002. Han ble valgt inn i riksdagen for Skåne läns norra och östra valkrets på plass 39.
SMil Norge
SMil Norge er en frittstående, partipolitisk uavhengig og landsdekkende forening for BDSM-ere og fetisjister i
Christer Adelsbo
Adelsbo har vært fast medlem av justiskomiteen siden 2006, og har også vært en del av Nordisk råds svenske delegasjon siden samme året. Adelsbo har også hatt andre komitéoppdrag, og var også fast medlem av utdanningskomiteen i 2006.
Vårt Ukraina
Vårt Ukraina (ukrainsk: Наша Україна) er et ukrainsk politisk parti, som inntil juli 2009 var kjent under navnet Folkeunionen Vårt Ukraina. Partiet ble grunnlagt i mars 2005. Det anses som et sentrum-høyreparti og som et støtteparti for Viktor Jusjtsjenko, Ukrainas president fra oransjerevolusjonen i 2004 og fram til 2010. Vårt Ukraina støttet Jusjtsjenkos kandidatur i presidentvalget i 2010.
SMil Norge
SMil Norge jobber for å bekjempe fordommer knyttet til BDSM i Norge, men er også en sosial forening.
Vårt Ukraina
I nyvalget til nasjonalforsamlingen Verkhovna Rada i september 2007 stilte partiet til valg i alliansen Vårt Ukraina – Folkets selvforsvarsblokk. Alliansen vant 14,16 % av stemmene og fikk 72 av 450 mandater. Det ble dermed det tredje største partiet, bak de to dominerende partiene Regionenes parti og Julija Tymosjenkos blokk.
SMil Norge
For å bli medlem må man ha fylt 18 år, ha en personlig interesse for sadomasocisme og respektere foreningens vedtekter.
I 2012 utga SMil Norge en brosjyre om BDSM med støtte fra Helsedirektoratet. Brosjyren heter 'BDSM - Berikende samspill' og er på 48 sider i A6-format. Den er i farger og kan lastes ned gratis i pdf-format på foreningens nettsider.
Vårt Ukraina
Eksterne lenker
Meidän Ukrainamme
Bosnäs
Bosnäs er et tettsted i Borås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 308 innbyggere.
22. januar
22. januar er den 22. dagen i året. Det er 343 dager igjen av året (344 i skuddår).
Navnedag
Ivan, Vanja
Fødsler
Se flere som er født 22. januar i Kategori:Fødsler 22. januar.
Dødsfall
Se flere som døde 22. januar i Kategori:Dødsfall 22. januar.
Vågsfjord videregående skole
Vågsfjord videregående skole var en sammenslåing av Heggen videregående skole og Skånland videregående skole i forbindelse med innføring av ny regionmodell for de videregående skolene i Troms fylke.
Skolen hadde studiemuligheter i bydelen Heggen i Harstad og på tettstedet Evenskjer i Skånland. Skolen hadde ca. 550 elever fordelt på studieretningene allmenne, økonomiske og administrative fag og musikk, dans og drama, hvorav ca. 100 holdt til på Skånland.
I 2010 ble skolested Skånland nedlagt og samlokalisert med Heggen, og skolen gikk tilbake til navnet Heggen videregående skole.
Østerdalen landskapsvernområde
Østerdalen landskapsvernområde ligger i Bodø og Saltdal kommuner i Nordland. Landskapsvernområdet har plantelivsfredning da det er et vakkert landskap med interessant zoologi, geologi og dyreliv. Området ble opprettet i 1983 og er på 25,5 km².
Vi flyr
Vi flyr var et norsk, populærvitenskapelig magasin med månedlige utgivelser og omhandlet alle typer flygning. Magasinet ble etablert under navnet «Luftens Helter» i 1956, med Finn Arnesen som redaktør. Bladet var utgitt av Bladkompaniet. Etter 68 utgivelser endret magasinet i 1961 navn til «Vi flyr», men bladet var nummerert som 69 i rekken. «Vi flyr» kom med 58 utgivelser, og opphørte i 1967 etter utgave nummer 127.
Bladet var rettet mot flyinteressert ungdom. Hver utgave var på 34 eller 42 illustrerte sider. «Vi flyr» ble utgitt hver måned til og med 1964. I 1965 kom bladet med syv nummer, fire i 1966 og til sist to nummer i 1967. Etter dette gikk bladet inn.
Kota Kinabalu
Kota Kinabalu (uttale: ˈkota kinaˈbalu, mandarinkinesisk: 亚庇 og tidligere Jesselton) er hovedstad og største by i den malaysiske staten Sabah. Byen ligger ved kysten av Sørkinahavet, og utgjør store deler av Kota Kinabalu-distriktet. Selve byen har et folketall på rundt 200 000 (2010), og i byregionen, som strekker seg gjennom fem distrikter i Patai Barat-divisjonen, er det rundt 880 000 innbyggere, noe som gjør den til en av Malaysias største. Kota Kinabalu ble grunnlagt i 1882, og hadde navnet Jesselton 1899-1968. Byen omtales ofte bare som K.K., mens den lokalt også går under navnet Api-Api. I 1946 ble Jesselton hovedstad i Britisk Nord-Borneo, og i moderne tid har dette blitt et av Øst-Malaysias viktigste sentrum for industri og handel, noe som bidrar til å gjøre den til en av de raskest voksende byer i landet.
Historie
I september 1882 grunnla North Borneo Chartered Company en bosetning på øya Gaya, like vest for Kota Kinabalu. Den 9. juli 1897 ble bosetningen brent ned og ødelagt av den innfødte frihetskjemperen Mat Salleh. Etter et forsøk på gjenoppbygning, ble bosetningen Gantian etablert på nordsiden av Likasbukta på fastlandet i 1898. Planene for Gantian feilet, og som erstatning ble det grunnlagt en ny bosetning noe lengre sør i 1899, hvor den lille fiskelandsbyen Api-Api lå. Bosetningen fikk navnet Jesselton, etter Sir Charles Jessel. Lokasjonen som ble valgt lå nærmere endepunktet for jernbanen og hadde en dyp naturlig havn. Den 9. november samme år begynte man å klarere landområder, og etterhvert ble det konstruert molo, pir, skipsverft, offentlige kontorer, butikker og hus. I 1902 var jernbanelinjen til byen bygd.
Den 9. januar 1942 invaderte japanske styrker Jesselton, og omdøpte byen til Api. Mot slutten av andre verdenskrig ble byen totalødelagt av de alliertes bomber, og den 15. oktober 1945 trakk japanerne seg tilbake. Samtidig som Nord-Borneo igjen kom under britisk administrasjon den 15. juli 1946, ble hovedstaden flyttet fra Sandakan til Jesselton. Den 30. september 1968 fikk byen sitt nåværende navn, Kota Kinabalu, oppkalt etter Malaysias høyeste fjell, Kinabalu.
Byregionen
Kota Kinabalus byregion omfatter et sammenhengende tettstedsområde som strekker seg langs kysten fra byen Tuaran i nord til Kinarut i sør, og videre sørover med satellittbyen Papar. Området har et innbyggertall på 877 889, og er den sjette største byregionen i Malaysia.
Transport og infrastruktur
Kota Kinabalu internasjonale lufthavn er Malaysias nest største, og er en av de viktigste innfallsporten til Øst-Malaysia, med avganger til nasjonale og internasjonale destinasjoner. Kota Kinabalu havn er landets tredje største med hensyn til fraktet godsmengde. I Sepanggar, nord for bysenteret, ligger en containerhavn, en marinebase og en oljeterminal.
Sabahs statsbaners jernbanelinje har utgangspunkt i Tanjung Aru, like sør for bysenteret. Fra terminalen Jesselton Point er det fergeforbindelser til Bandar Labuan, Serasa i Brunei og til nasjonalparken Tunku Abdul Rahman. I bysenteret ligger to bussterminaler for henholdsvis lokalbusser og forbindelser til byer i sørlig retning. I Imanam, nord for bysenteret, er en bussterminal med ruter som går nord- og østover.
De viktigste hovedveiene i byen er firefeltsveier. Ringveien Jalan Lintas-Jalan Tuaran Bypass knytter sammen forstedene og distriktene. Pan Borneo Highway knytter Kota Kinabalu til Tawau, Brunei og Kuching.
Turisme
I byen ligger det et 24 hektar stort mangrove- og våtmarksområde tilrettelagt for turisme, og utenfor kysten ligger Tunku Abdul Rahman nasjonalpark som hadde 400 000 besøkende i 2012. Atkinsons klokketårn regnes som Sabahs eldste gjenstående byggverk, bygd til minne om Jesseltons første distriktsoffiser, Francis George Atkinson. De to moskéene Masjid Negeri Sabah, statsmoskéen, og den flytende Masjid Bandaraya Kota Kinabalu, bymoskéen, er oppført i en moderne islamsk arkitektur.
Trenton
Trenton er hovedstaden i den amerikanske delstaten New Jersey.
Zeuxidia
Utseende
Disse sommerfuglene har tilspissede vinger og ofte iriserende, blå farger på vingenes overside.
Levevis
Amathusiini er skogsinsekter. De voksne sommerfuglene er lite aktive og sitter mest stille, godt hjulpet av kamuflasjen. De flyr sjelden langt om gangen. Mange arter flyr helst i skumringen, og kommer til lys, noe som er ganske uvanlig for dagsommerfugler. De blir tiltrukket av gjærende frukt og fersk møkk, som de drikker fra. Larvene er lite kjente, men ser ut til for det meste å leve på enfrøbladete planter, blant annet bananplanter, palmer og bambus. Amathusiini finnes bare i Sørøst-Asia.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Burma i vest til Borneo og Filippinene i øst, med særlig mange arter på Filippinene.
Bobsleigh under Vinter-OL 1998
Under Vinter-OL 1998 i Nagano ble det arrangert to øvelser i bobsleigh.
L. Johansen
L. Johansen AS er en forretning som selger jakt- og fiskeutstyr i Namsos i Nord-Trøndelag. Forretningen etablert i 1875 av kjøpmann Ludvig Johansen og er en av Namsos' eldste forretninger. Fra begynnelsen solgte forretningen både jakt- og fiskeutstyr og kolonialvarer, heriblant frukt, grønnsaker, hermetikk og tobakk, og etablerte i 1910 også sin egen kaviarfabrikk med merkenavnet Ola-kaviar. Fra 1896 til 1918 hadde L. Johansen også pakkhus og ekspedisjon for Namsos Dampskibsselskab. I mai 2007 ble kolonialdriften avviklet, slik at virksomheten ble en ren jakt- og fiskeutstyrsforretning. Fra 2007 har forretningen også egen nettbutikk.
Alti Harebakken
Alti Harebakken er et kjøpesenter som ligger rett ved E18 i Arendal. Det har rundt 55 butikker, inkludert apotek, dagligvare, flere serveringssteder og et utvalg av andre butikker, både kjeder og lokale nisjebutikker. Senteret har 700 gratis parkeringsplasser ute og inne, og flere ladestasjoner for elbil.
19. september 2019 endret senteret navn fra Harebakken Senter til Alti Harebakken, og ble en del av kjøpesenterkjeden Alti. Senteret forvaltes av Alti Forvaltning AS og eies av LL Sørco AS.
Kjøpesenteret åpnet i 1985, ble først utbygd i 1999, og deretter i 2005/-06. I tillegg ble det utvidet med flere butikker 2012/2013. Alti Harebakken har alle butikker på ett plan, med garasje i kjelleren.
Fyll jorden med lovsång
«Fyll jorden med lovsång» er en opprinnelig kristen amerikansk sang med melodi av George C. Stebbins. Peder Bergström skrev en svensk tekst omkring 1890.
Skuddene i Sarajevo
Skuddene i Sarajevo den 28. juni 1914 hvor den østerriksk-ungarske erkehertugen Franz Ferdinand og hans ektefelle Sophie von Hohenberg ble myrdet, ble den begivenheten som kom til å utløse julikrisen som førte til utbruddet av første verdenskrig.
Bakgrunn
Erkehertug Franz Ferdinand kom til Sarajevo fra et møte med den tyske keiseren Vilhelm II på hans landsted slottet Konopiště i Benešov i Böhmen for å overvære avslutningen på det Keiserlige og kongelige (K.u.k.) XV og XVI Korps' manøvrer i Bosnia. Besøket ble gjennomført etter anmodning fra stattholderen i Bosnia-Hercegovina, feldzeugmeister Oskar Potiorek.
Besøket skulle foregå på årsdagen for det serbiske nederlaget til osmanerne i slaget ved Kosovosletta den 15. juni 1389, en dato med symbolsk betydning for mange serbere. Datoen 15. juni i den julianske kalender tilsvarer 28. juni i den vestlige (gregorianske) kalender. Den julianske kalenderen var serbisk kalender fram til etter 1. verdenskrig. Datoen for besøket var imidlertid ikke ment som en provokasjon. Det later til at tilfeldigheter lå bak ettersom den østerrikske tronfølgeren helt siden 1909 hadde gjennomført slike besøk hos troppene, som avsluttet sine vårmanøvre på dette tidspunkt.
Potiorek var av den oppfatning at det østerriksk-ungarske monarkiets anseelse ikke hadde vært særlig høy etter Bosniakrisen i 1908 og at et kongelig besøk kunne styrke den, noe en bevisst provokasjon ikke ville bidratt til. Leon Biliński, som var ansvarlig finansminister for Bosnia-Hercegovina kom heller ikke på noe tidspunkt med innsigelser mot besøket, selv om den opprinnelige planen ikke inneholdt et besøk i byen. Planen hadde blitt godkjent av erkehertugen personlig.
Tre medlemmer av den pro-serbiske bosniske ungdomsorganisasjonen Mlada Bosna leste om Franz Ferdinands kommende besøk i østerrikske aviser og bestemte seg for å gjennomføre et attentat mot han. Det var: Gavrilo Princip, en 19-årig gymnaselev, Nedeljko Čabrinović, trykkersvenn på 19 år og Trifun «Trifko» Grabež, en 18-åring som hadde sluttet på skolen uten eksamen.
Advarsler
Det hadde forekommet attentater mot høytstående personer i Bosnia-Hercegovina tidligere. Studenten Bogdan Žerajić hadde planlagt et attentat mot keiser Frans Josef i 1910, men hadde oppgitt planen på grunn av monarkens høye alder. I stedet skjøt han samme år på den østerriksk-ungarske guvernøren i Bosnia, general Marijan Freiherr von Varešanin, ved åpningen av den bosnisk-hercegovinske landdag. Han rammet imidlertid ved siden av og begikk deretter selvmord ved å skyte seg i hodet. Žerajić ble et forbilde for Princip; han skal ha svoret å hevne han ved hans grav.
I tiden forut for Franz Ferdinands besøk i Bosnia var det kommet advarsler, men ingen av dem var så konkrete at de fikk erkehertugen til å avlyse besøket. «Jeg lar meg ikke plassere under en glassklokke» hadde han uttalt ved en annen anledning. «Vi er alltid i livsfare. Man må stole på Gud». Da ingen regnet med noen fare, ble sikkerhetsforanstaltningene deretter. Tidsplanen og ruten ble offentliggjort i avisene uker i forveien, muligens også for å lokke så mange jublende tilskuere til som mulig.
Da den serbiske regjeringssjefen Nikola Pašić hørte om attentatplanene på forhånd, befant han seg i en delikat situasjon. Dersom han lot planen gjennomføre, risikerte han krig med Østerrike-Ungarn på grunn av forbindelsene til den hemmelige organisasjonen Ujedinjenje ili Smrt (Gjenforening eller død også kalt Den svarte hånd.)
Dersom han forrådte planen risikerte han å bli stemplet som forræder av sine landsmenn. Pašić forsøkte å advare Østerrike-Ungarn mot attentatet med vage diplomatiske uttalelser og betrodde oppgaven til den serbiske utsendingen i Wien, Jovan Jovanović. I Wien ble Jovanović ansett for å være nasjonalist og ble sjelden mottatt hjertelig. Han fikk finansminister von Biliński i tale. von Biliński var kjent som åpen og omgjengelig og Jovanović meddelte ham at det ville være godt og fornuftig om Franz Ferdinand unnlot å reise til Sarajevo, da ellers «en eller annen ung serber i stedet for en løspatron kunne ta en skarp og skyte ham ned». Biliński forsto ikke betydningen av ordene og svarte med et smil: «la oss håpe at noe slikt aldri vil skje» og fortalte ingen om samtalen.
Forberedelser til attentatet
Princip meddelte Čabrinović og Grabež hva han hadde til hensikt og sikret seg deres støtte. Ettersom Princip var klar over at planen ikke kunne realiseres uten hjelp utenfra, tok han kontakt med Milan Ciganović, som tilhørte den serbiske etterretningstjenesten. Ciganović var en kjent folkehelt som offisielt var ansatt ved jernbanen. Ciganović sto i forbindelse med major Vojin P. Tankošić, som Princip kjente fra sine mislykkede forsøk på å bli frivillig i Balkankrigen. Princip var ikke klar over at Ciganović og Tankošić var ledende medlemmer av Den svarte hånd.
Ciganović ga de militært uerfarne unge menn skytetrening i Park Topčider i Beograd og den 27. mai ga han dem fire pistoler med ammunisjon og seks bomber fra den serbiske hærens lagre. Våpnenes opprinnelse kunne ikke avdekkes fullt ut ettersom mange serbiske militære hadde slike våpen i sin besittelse. Dessuten fikk de penger til dekning av reiseomkostningene samt noen små flasker med cyankalium, slik at de kunne begå selvmord etter attentatet.
En måned før attentatet reiste de tre attentatmennene via Tuzla til Sarajevo. Ciganović hjalp dem med å få våpnene ubemerket over den bosniske grensen ved hjelp av medarbeidere i den serbiske etterretningstjenesten. I Tuzla sluttet en fjerde attentatmann seg til dem. Det var den 23 år gamle læreren Danilo Ilić. Ilić vervet ytterligere tre medlemmer fra Mlada Bosnan, Vaso Čubrilović og Cvetko Popović; to 17-årige gymnaselever samt Muhamed Mehmedbašić, en 27-årig muslimsk serber som var utdannet snekker.
I sammensvergelsen deltok også andre medlemmer av Mlada Bosna, som ikke opptrådte direkte eller bevæpnet: Veljko Čubrilović, Vasos bror og lærer fra Priboj, Miško Jovanović, kjøpmann og bankdirektør fra Tuzla, Mladen Stojaković, lege og senere folkehelt under andre verdenskrig, hans bror Sreten, som var billedhugger, Jezdimir Dangić som var oberstløytnant i gendarmeriet og senere Tschetnik-Wojwode, Mitar Kerović og hans sønn Neđa samt Jakov Milović, en bonde fra Republika Srpska.
Sandværet landskapsvernområde
Sandværet landskapsvernområde ligger i Lurøy kommune i Nordland. Landskapsvernområdet har plantelivsfredning da det er et kystlandskap med variert havstrandsvegetasjon og rike kalkberg. Området ble opprettet i 2002 og er på 6,8 km², hvorav 5,9 km² sjøareal.
Skuddene i Sarajevo
Forberedelser til attentatet
Da forberedelsene til attentatet var så godt som avsluttet fikk Ilić ordre fra Beograd om å avlyse attentatet. Ledelsen av Den svarte hånd var i mellomtiden kommet på andre tanker og fryktet alvorlige konsekvenser hvis attentatet lyktes. Dragutin Dimitrijević Apis, lederen av den serbiske etterretningstjenesten og en av lederne av Den svarte hånd, sendte en agent til Sarajevo. Agenten hadde et møte med Ilić for å gi ham ordren. Princip ville imidlertid ikke høre snakk om det og han overtalte Ilić til allikevel å gjennomføre planen.
Niger under Sommer-OL 1972
Niger under Sommer-OL 1972. Fire mannlige sportsutøvere fra Niger deltok i boksing under Sommer-OL 1972 i München. Det var tredje gangen som Niger deltok i et OL, de kom på delt 43.-plass med en bronsemedalje.
Skuddene i Sarajevo
Forberedelser til attentatet
Mehmedbašić og Čabrinović skulle handle først og ta oppstilling ved Ćumurija-broen, mens de øvrige fem attentatmennene plasserte seg som reserver lenger tilbake mot keiserbroen. Ilić skulle bevege seg ubevæpnet mellom attentatgruppene og se til at de gjorde alt riktig.
Nedeljko Čabrinovićs attentat
Under besøket bodde tronfølgerparet i badebyen Ilidža, ca. 12 km vest for Sarajevo. På attentatdagen den 28. juni reiste de med tog fra Ilidža til byens vestlige utkant, hvor det lå en tobakkfabrikk. Stedet var ofte utgangspunkt for østerriksk-ungarske standspersoners besøk i Sarajevo. Ifølge Biliński, som støttet sin hukommelse til en beretning fra erkehertugens marskalk oberst Graf Rummerskirch til krigsminister Alexander Ritter von Krobatin, var sikkerhetsforanstaltningene ytterst begrensede. Dette sto i motsetning til de forholdsvis strenge foranstaltningene ved Frans Josefs besøk i Sarajevo i 1910. De politifolkene og sikkerhetsagentene som skulle kjøre foran besøkskolonnen var ikke utstyrt med hverken biler eller hestevogner og ble etterlatt på tobakkfabrikken tungt belesset med erkehertuginnens smykkeskrin.
Ifølge Biliński ble Franz Ferdinands ankomst til Sarajevo på forhånd opplyst på minuttet, noe som skal ha gjort det lettere å gjennomføre attentatet. Før besøket hadde politikaptein Gerde, en ungarer, henvendt seg til stattholderen Potiorek og fortalt at han kun rådet over 30-40 politifolk og derfor ikke kunne sørge for sikkerheten på den lange strekningen fra tobakkfabrikken til rådhuset i Sarajevo. Gerde ba derfor Potiorek om støtte fra militære enheter. Det avviste Potiorek ettersom det på grunn av manøvrene ikke var stasjonert militære enheter i byen og da de ikke kunne nå frem i tide. Derpå hadde lederen av det bosniske gendarmeri, general Šnjarić, foreslått å stille opp en kjede av gendarmer langs ruten, men det forslaget avviste Potiorek også.
Franz Ferdinand og Sophie kjørte i en kolonne på seks biler langs kaien ved Miljacka-elven til rådhuset i Sarajevo. I det første kjøretøyet satt borgermesteren Efendi Fehim Čurčić og politisjefen dr. Gerde. I det andre kjøretøyet satt Franz Ferdinand og ektefellen overfor stattholder Potiorek. Foran satt sjåføren Leopold Lojka og Franz Graf Harrach, eieren av bilen. I det tredje kjøretøyet satt Sophies kammerpike, Alexander Graf von Boos zu Waldeck og stattholderens fløyadjudant, oberstløytnant Merizzi, som kjørte bilen. I den fjerde og femte bilen satt andre medlemmer av Franz Ferdinands følge – blant annet hans assistent grev Morsey, Oberst Bardolff, lederen av militærkanselliet og hans hoffmarskalk Rummerskirch – samt bosniske regjeringsembetsmenn som regjeringsråd Starch. Den sjette bilen var tom og ble tatt med som reserve.
Rundt klokken 10 kjørte kolonnen forbi Mehmedbašić, som skulle kaste en bombe, men han foretok seg ikke noe. Han forklarte senere at han hadde fått vite av Ilić at han først skulle kaste bomben når han hadde identifisert tronfølgerens vogn, noe han ikke hadde. Som den neste armerte Čabrinović sin bombe ved å slå den mot en lyktestolpe og kastet den deretter mot bilene. Sjåføren i den andre bilen registrerte gjenstanden som fløy forbi og tråkket på gasspedalen, mens Franz Ferdinand hevet armen for å beskytte sin ektefelle mot gjenstanden. Bomben prellet av mot Franz Ferdinands arm, falt ut over den nedslåtte kalesjen og eksploderte rett foran den tredje bilen. Oberstløytnant Merizzi og grev Boos-Waldeck samt et halvt dusin tilskuere ble såret.
Čabrinović svelget sin cyankalium og hoppet i elven Miljacka. Giften var imidlertid gammel og førte bare til at han begynte å kaste opp. Dessuten var ikke elven særlig dyp på dette stedet slik at Čabrinović ble tatt til fange av folkemengden og var nær blitt lynsjet før han ble arrestert. Det fremkom i første omgang opplysninger om at oberstløytnant Merezzi bare var lettere såret og hadde blitt fraktet til garnisonssykehuset og Franz Ferdinand befalte derfor at kjøringen skulle fortsette. På veien til rådhuset kjørte kolonnen forbi de øvrige attentatmenn, som imidlertid ikke foretok seg noe. Vaso Čubrilović sa senere at han ikke skjøt fordi han hadde fått medlidenhet med erkehertuginne Sophie, Cvetko Popović sa at han hadde vært redd og ikke visste hva som skjedde med ham i dette øyeblikk.
Da tronfølgerparet var ankommet til rådhuset gjorde borgermesteren seg klar til å holde en forberedt velkomsttale for dem og de mange forsamlede lokale standspersonene, men han ble straks avbrutt av Franz Ferdinand: «Herr borgermester, her kommer man til Sarajevo for å avlegge et besøk og så blir det kastet bomber mot en! Det er opprørende.» Han falt deretter til ro. Etter sitt besøk på rådhuset befalte han ruten endret. Han ville ikke som planlagt dra direkte til museet (hvor også den serbiske historiker Ćorović ventet på hans ankomst), men derimot besøke garnisonssykehuset hvor Merezzi var innlagt med et sår i halsen.
Gavrilo Princips attentat
I strid med ordrene dreide vognkolonnen ut ved Latinerbroen som fører over Miljacka, inn på den opprinnelig planlagte ruten. Sjåføren (ifølge Biliński var det Rummerskirch som kjørte, Lojka omtales ikke) som oppdaget dette i tide, skulle akkurat til å rygge for å komme tilbake på kaien da Princip til sine store overraskelse så kjøretøyet stoppe foran seg. Han benyttet sjansen, trakk pistolen sin og skjøt på få meters avstand to ganger mot det langsomtkjørende målet. Franz Ferdinand ble truffet i halspulsåren, Sophie i underlivet. Princip sa senere at han slett ikke ville treffe Sophie. Skuddene var rettet mot Franz Ferdinand og Potiorek.
Princip svelget straks sin cyankalium, men også han kastet opp. Deretter forsøkte han å skyte seg med pistolen. Den ble imidlertid revet ut av hendene hans og den rasende folkemengden ville lynsje ham. Princip ble øyeblikkelig arrestert, slått med sabelskjefter og ført bort. Samtidig dreide sjåføren i bilen med Franz Ferdinand og Sophie rundt og kjørte raskt avgårde til Potioreks residens Konak. Franz Ferdinand snakket til sin ektefelle: «Sopherl! Sopherl! Ikke dø! Lev for våre barn!» Sophie forblødde imidlertid under turen og Franz Ferdinand døde kort tid senere på Konak.
Reaksjoner på attentatet
Selv om sorg og raseri over attentatet mot tronfølgeren var de herskende reaksjonene i Østerrike-Ungarn, var det ikke alle som sørget. Utsendingen i București, senere utenriksminister Ottokar Czernin mintes senere at det i Wien og Budapest hadde vært flere som gledet seg enn som sørget. Franz Ferdinand og hans fortrolige ble i konservative kretser i Wien ofte omtalt som «Belvederebagasje» og hadde ikke utelukkende venner. Hans planer om å gi sydslaverne en egen del av riket hadde irritert mange samtidige; særlig avviste man i den ungarske delen av riket disse planene kategorisk.
Politiske følger av attentatet
Skuddene i Sarajevo førte ikke automatisk til krig og krig var i første omgang en usannsynlig mulighet. Angrep på statsoverhoder og andre høytstående personer var den gang ikke usedvanlige, men hadde inntil da aldri blitt oppfattet som anledning til krig. I begynnelsen trodde man selv ved hoffet i Wien ikke på at den serbiske regjering hadde vært involvert. Den østerriksk-ungarske seksjonsråd Friedrich Wiesner ledet etterforskningen og skrev i sin beretning den 24. juli 1914 til det østerriksk-ungarske utenriksministerium:
Overfor dette står imidlertid at Wiesner etter krigen støttet tanken om at den serbiske regjering hadde visst om attentatplanene.
Attentatet i Sarajevo var derfor ikke umiddelbart utløser av ytterligere skritt i Wien, men etter en del nøling på Hofburg og konsultasjoner i Berlin ble attentatet til slutt brukt av Østerrike-Ungarn som anledning til å iverksette en regionalt avgrenset krig mot Serbia. Østerrike-Ungarn var ikke på forhånd innstilt på krig mot Serbia. Personer som Franz Graf Conrad von Hötzendorf hadde allerede flere år tidligere foreslått en militær inngripen overfor Serbia. Han ble imidlertid holdt i sjakk av «fredspartiet», som med Franz Ferdinands død hadde mistet en av sine viktigste talsmenn.
Den serbiske regjeringen var fullstendig klar over denne holdningen hos krigspartiet ved hoffet i Wien og de ventet bare på en anledning til å angripe Serbia, og regjeringen var klar over de mulige konsekvenser. Den beklaget hendelsen, avviste å ha forbindelse med attentatet og henviste til at alle gjerningsmennene stammet fra det annekterte Bosnia - Hercegovina og formelt sett var østerrikere. Dessuten fantes det ingen beviser som tydet på en offisiell serbisk innblanding. Til gjengjeld ble det i Østerrike-Ungarn offisielt meddelt at den serbiske organisasjonen Narodna Odbrana (folkeforsvar) sto bak attentatet.
Da Østerrike-Ungarn sto overfor en uavklart situasjon, overlot det beslutningen til Tyskland. Avgjørelsen om et angrep på Serbia kom derfor ikke i Wien, men i stedet den 5. juli i 1914 i Potsdam og innbefattet uttrykkelig også den situasjon at der kunne oppstå «alvorlige europeiske komplikasjoner». Den 6. juli ga Tyskland pr. telegram Østerrike-Ungarn sin fulle oppbakking til et angrep mot Serbia. Også Bulgaria, Romania og Tyrkia tilkjennega i rett tid at de ville stille seg på Trippelalliansens side, hvis Østerrike-Ungarn skulle beslutte seg til å «gi Serbia en lærepenge».
Som følge av dette stilte Østerrike-Ungarn den 23. juli 1914 Serbia overfor et ytterst skarpt 48 timers ultimatum. Ultimatumet var offisielt en démarche, da det ikke direkte ble truet med krig, men kun med avbrytelse av de diplomatiske forbindelser. Serbia ble i noten oppfordret til å fordømme alle irredentistiske bestrebelser som hadde til formål å sikre avståelse av østerriksk-ungarsk område og fremover imøtegå noe slikt med ytterste strenghet. Serbia skulle blant annet forhindre enhver anti-østerriksk propaganda, straks ta tiltak mot Narodna Obrana, fjerne involverte i attentatet fra statens tjeneste og måtte fremfor alt:
Serbia aksepterte ikke ultimatumet betingelsesløst og avga følgende erklæring vedrørende østerrikske organers aktiviteter på serbisk jord:
Ćorović fremfører at Berchtolds sammenligninger halter: Østerrike-Ungarn hadde i 1868 frivillig lovet Serbia deltakelse i undersøkelsene for å få det på sin side. Serbia var den gang en liten vasallstat, mens Østerrike-Ungarn var en stormakt, så av deltakelsen av serbiske embetsmenn i etterforskningen kunne det ikke avledes noen stats- eller folkerettslige konsekvenser. Også det franske eksempelet haltet ettersom det omtalte politikontor var opprettet på bakgrunn av en frivillig avtale mellom vennligsinnede regjeringer. Østerrike-Ungarn ville derimot i 1914 påtvinge Serbia egne undersøkelser for å uttrykke mistillit til Serbias rettsvesen uten å fremlegge beviser for de fremførte beskyldninger.
Den 25. juli 1914, dagen før fristens utløp, utarbeidet baron Hold von Ferneck i det k.u.k. utenriksministerium på forhånd en avvisning av Serbias reaksjon. Hvis Serbia aksepterte alle betingelser i ultimatumet, men kun ytret den minste innvending, skulle reaksjonen vurderes som utilstrekkelig av følgende grunner: Hvis Serbia oppfylte alle betingelser uten innvendinger, så kunne det tross alt anføres at det i ultimatumet krevde skritt hverken var tatt eller var blitt annonsert.
Berchtold instruerte den østerrikske utsendingen i Beograd allerede den 7. juli 1914 slik:
Berchtold viste seg dagen etter bekymret for at en «svekket holdning ville kunne diskreditere vår stilling overfor Tyskland». Ministerrådet lot det på sitt møte den 19. juli stå åpent, om Serbia – som diplomaten grev Alexander Hoyos overveide det – skulle deles opp mellom andre balkanstater. Grev Tisza sluttet seg til avsendelsen av démarchen kun fordi Serbia bare kunne tvinges til å avgi små eller slett ingen strategisk viktige områder Den østerrikske ministerpresidenten Karl Stürgkh snakket om å avsette det serbiske kongehuset og at ordlyden av den relevante passasjen tillot bestemt den fortolkning som den serbiske regjering tilla den. Utlandet oppfattet démarchen på samme måte som den serbiske regjering. Den sjokkerte britiske utenriksministeren Sir Edward Grey snakket om den «mest onde skrivelse jeg har hatt i hendene i hele mitt liv».
Samtidig innledet Serbia en mobilisering. Deretter erklærte Østerrike-Ungarn som ventet Serbia krig den 28. juli 1914, noe som innebar utbruddet av første verdenskrig.
Rettssaken mot attentatmennene
Čabrinović, Princip og de andre attentatmenn med unntak av Mehmedbašić ble tatt en for en. Under forhørene tidde hardnakket i starten inntil de etter ønske fra Princip ga opp og tilsto alt. Da ble også de fleste andre sammensvorne arrestert.
Fra 12. – 23. oktober 1914 fant rettssaken mot i alt 25 personer sted i Sarajevo. De arresterte var anklaget for høyforræderi og snikmord. Under rettssaken avviste alle anklagede enhver forbindelse til det offisielle Serbia.
Gavrilo Princip
Gavrilo Princip sa i sitt vitneutsagn at han ikke angret sin gjerning og ikke anså seg selv for å være en forbryter; han hadde myrdet en tyrann. Han sa at han var jugoslav og revolusjonær, at han hatet Østerrike-Ungarn og ønsket dets undergang. Ingen hadde oppfordret han til å begå handlingen og han avviste enhver forbindelse til det offisielle Serbia. Til understøttelse for dette hevdet han at Ciganović hadde advart han om at de serbiske myndigheter ville ta dem til fange dersom de hørte om planen. Han sa også at han var lei for å ha drept erkehertuginnen – en tsjekker – og at dette skuddet hadde vært tiltenkt Potiorek.
Princip ble dømt skyldig i høyforræderi og snikmord og idømt 20 års hardt tukthus som ble skjerpet med en månedlig fastedag og den 28. juni hvert år streng kvarters- og mørkearrest. Ved domfellelsen ble det tatt hensyn til hans unge alder på gjerningstidspunktet noe som reddet han fra dødsstraff. Han døde i 1918 på fengselssykehuset i den lille festningen Terezín av knokkeltuberkulose.
Nedeljko Čabrinović
Nedeljko Čabrinović anga som årsak til sin handling at Franz Ferdinand hadde vært en fiende av slaverne og særlig serberne. Han uttalte også at i Østerrike-Ungarn var det tyskerne og ungarerne som bestemte, mens slaverne ble undertrykket. Ettersom han var mindreårig på gjerningstidspunktet ble han idømt 20 års hardt tukthus, men samme skjerpelser som Princip. Han døde i slutten av januar 1916 av tuberkulose.
Trifun «Trifko» Grabež
Trifun «Trifko» Grabež kalte drapene for «de største revolusjonære handlinger i historien». Han ble idømt 20 års hardt tukthus. Også han var for ung til dødsstraffen. Han døde i 1918 av tuberkulose.
Danilo Ilić
Danilo Ilić ble funnet skyldig av retten og dømt til døden. Han var myndig på gjerningstidspunktet. Han ble henrettet ved henging den 2. februar 1915 sammen med Miško Jovanović og Veljko Čubrilović.
Vaso Čubrilović
Vaso Čubrilović betegnet seg overfor domstolen som «serbokroat» og anga at hans mål var en forening av serbere, kroater, slovener og bulgarer i én stat. Han ble dømt til 16 års hardt tukthus med samme skjerpelser som Princip. Etter Østerrike-Ungarns sammenbrudd ble han løslatt. Han studerte historie og arbeidet senere som lærer og universitetsprofessor og var minister for skogbruk under Tito.
Ivo Kranjčević
Ivo Kranjčević, en kroat, som etter Čubrilovićs attentat hadde gjemt våpen, ble idømt 10 års hardt tukthus med de ovennevnte skjerpelser.
Cvetko Popović
Cvetko Popović ble idømt 13 års fengsel for høyforræderi, men ble løslatt etter Østerrike-Ungarns sammenbrudd. Også han var mindreårig på gjerningstidspunktet. Han ble senere kurator på den etnografiske avdelingen av museet i Sarajevo.
Muhamed Mehmedbašić
Muhamed Mehmedbašić ble som den eneste impliserte ikke tatt til fange og unnslapp til Montenegro, hvor han skrøt offentlig med sin deltakelse i attentatet. Det endte med at montenegrinerne måtte sette han i fengsel. Østerrike-Ungarn forlangte ham utlevert, noe som satte Montenegro i en ubehagelig situasjon da man ikke ønsket å komme i konflikt med den lokale serbiske befolkningen. Det lyktes imidlertid Mehmedbašić å bryte ut av fengselet og unnslippe og dermed var problemet fra Montenegros synspunkt løst. Etter denne episoden gikk han under jorden og holdt seg skjult. I 1917 ble han sammen med lederen av Den svarte hånd Dragutin Dimitrijević Apis fengslet for et mordkomplott mot den serbiske prinsregenten Aleksandar Karađorđević og idømt 15 års fengsel. I 1919 fikk han amnesti og vendte tilbake til Sarajevo, hvor han levde beskjedent som gartner og snekker. Han døde under andre verdenskrig.