cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den store tyrkiske krig
1667-1683
Etter Bogdan Chmelnitskijs opprør da Russland erobret deler av østlige Ukraina fra Det polsk-litauiske samvelde, ble en del kosakker i sørøstlige delen av Polen-Litauen. Deres leder Petro Dorosjenko ønsket å knytte resten av Ukraina med Det osmanske riket og begynte et opprør mot hetman (tittelen på den polske hærens kommandant) Jan III Sobieski. Sultan Mehmet IV, som visste at det polsk-litauiske samvelde var svekket på grunn av indre konflikter, og angrep Kamenets-Podolsk, en større by ved grensen.
En mindre polsk hær ble beseiret av en langt større osmansk hær i hva som stundom er kjent som den polsk-osmanske krig av 1672-1676. Det første slaget skjedde i Sconograd i Ungarn som da var okkupert av osmanene. Etter at polakkene ble beseiret trakk de seg tilbake etter tre måneder. De forsøkte deretter å beseire osmanene i fire år uten større suksess. Den tyrkiske framgangen som fulgte senere var begynnelsen på de russisk-tyrkiske krigene. Polakkene inngikk avtale om å overgi Kamenets-Podolsk og betale tributt til den osmanske sultan.
Da nyheten om nederlaget og fredsavtalene nådde Warszawa nektet sejmen å betale tributt og organiserte en stor hær under Jan III Sobieski. Deretter vant polakkene slaget ved Khotyn i 1673. Osmanene beholdt kontrollen Kamenets-Podolsk. Etter at kong Michael døde i 1673 ble Jan Sobieski valgt til konge av Polen.
Den hellige ligas krig (1683–1698)
Etter noen få år med fred angrep Det osmanske riket det habsburgske riket. Tyrkerne klarte nesten å erobre Wien, men Jan III Sobieski ledet en kristen allianse som beseiret dem i slaget ved Wien som bremset det osmanske overherredømme i sørøstlige Europa.
Russlands deltagelse markerte for første gangen at landet formelt deltok i en allianse med europeiske statsmaker. Dette var begynnelsen på en rekke russisk-tyrkiske kriger som fortsatte inn på 1900-tallet. Som et resultat av hærkampanjer på Krim mot Krim-khanatet og på Azov, erobret russerne den viktige osmanske festningen i Azov.
Som en følge av det avgjørende slaget ved Zenta i 1697 og deretter mindre sammenstøt som slaget ved Podhajce i 1698, vant den hellige liga krigen i 1699 og tvang Det osmanske riket til å signere fredsavtalen av Karlowitz. Osmanene avga det meste av Ungarn, Transilvania og Slavonia til Østerrike mens Podolia gikk tilbake til Polen. Det meste av Dalmatia gikk til Venezia sammen med Morea (på Peloponnes i sørlige Hellas), men som osmanene fikk tilbake i Passarowitz-traktaten i 1718.
Camboriú
Camboriú er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Albansk lek
Lek er valutaen i Albania. 1 lek = 100 qindarka. Valutakoden er ALL.
States of Jersey Police
States of Jersey Police er politimyndigheten på Jersey, opprettet i sin nåværende form i 1974. Den fungerer som et supplement til det ulønnede politiet i hvert herred, som har eksistert siden 1204. Den består av rundt 240 betjenter.
Fjernsynsserien Bergerac er relatert til Jersey-politiet.
Plaquemine gasskraftverk
Plaquemine gasskraftverk er et varmekraftverk i Iberville Parish i Louisiana, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 933 MW, fordelt på 5 turbiner med kogenerasjon. Operatør er energiselskapet Dow Chemical Co.
Taft kraftverk
Taft kraftverk er et varmekraftverk i St. Charles Parish i Louisiana i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 865 MW, fordelt på 4 turbiner med kogenerasjon. Operatør er energiselskapet Occidental Chemical Co.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2002. Brenselkilden er naturgass eller fyringsolje.
Herman Smitt Ingebretsen
Herman Smitt Ingebretsen (født 6. mars 1891 i Kristiansand, død 13. november 1961 i Oslo) var en norsk politiker og pressemann. Han var generalsekretær i Høyre i perioden fra 1936 til 1940. Han ble valgt til Stortinget fra Akershus i 1945, og han var representant for Oslo i perioden fra 1950 til 1957. Fra 1949 til 1956 var han formann i Europabevegelsen. Han var redaktør i Morgenbladet 1945–1948 og sjefredaktør i Aftenposten 1949–1961.
Thurgau
Thurgau er en kanton i Sveits. Den grenser til Bodensee og Tyskland (Baden-Württemberg) i nord samt til kantonene Schaffhausen, Zürich og St. Gallen.
Thurgau var siden 1460 en vasallstat (Gemeine Herrschaft) av de sveitsiske kantonene Glarus, Luzern, Schwyz, Unterwalden, Uri, Zug og Zürich. Men først i 1798 ble den en egen kanton.
Byer, kommuner og distrikter
Thurgau består av 80 kommuner som er sammenfattet til åtte distrikter (Bezirke). Følgende byer har mer enn 10 000 innbyggere: Distriktene er oppkalt etter sine hovedsteder:
Lloyd Eisler
Lloyd Edgar Eisler (født 28. april 1963 i Seaforth i Ontario), canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary, 1992 i Albertville og 1994 i Lillehammer.
Eisler vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under vinter-OL 1988 i Calgary. Sammen med Isabelle Brasseur kom han på tredjeplass i parløp, bak Natalja Misjkutjonok / Artur Dmitrijev og Jelena Betsjke / Denis Petrov begge parene representerte Samveldet av uavhengige stater.
To år senere, under vinter-OL 1992 i Lillehammer vant han en ny bronsemedalje. Hun og Isabelle Brasseur ble nummer tre i parløp, bak Jekaterina Gordejeva / Sergej Grinkov og Natalja Misjkutjonok og Artur Dmitrijev fra Russland
Eisler ble verdensmester i kunstløp i 1993, i parløp sammen med Isabelle Brasseur.
Rafinha
Márcio Rafael «Rafinha» Ferreira de Souza (født 7. september 1985) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for Grêmio Foot-Ball Porto Alegrense.
I hjemlandet Brasil spilte han for klubben Coritiba Foot Ball Club fra 2002 til 2005. Forbildet til Rafinha er Cafu som spilte på AC Milan.
Han spilte på Brasils lag som tok bronse under OL i Beijing 2008.
Utblåsingssikring
En utblåsingssikring eller utblåsingsventil (engelsk: blowout preventer, BOP) er en stor ventil som omslutter en oljebrønn. Den kan plasseres på havbunnen eller på dekket til plattformen. Under boring eller brønnintervensjoner kan man lukke ventilen dersom overtrykk fra et sedimentlag danner formasjonsvæsker (ofte olje og gass) som skytes opp av trykket og truer installasjonen. Ved å lukke denne ventilen, som normalt opereres fjernstyrt via hydraulikksylindere, kan boremannskapet forhindre dette eksplosive trykket som kan føre til oljebranner, og slik få kontroll over trykket i reservoaret. Utblåsingssikringen fungerer som en andre sikring dersom boreslammet ikke stopper trykket.
Algerisk dinar
Algersk dinar er valutaen i Algerie. 1 dinar er delt i 100 centime. Valutakoden er DZD.
Dinaren ble innført i 1964, to år etter landets selvstendighet, til erstatning for nye franske franc. Betegnelsen dinar stammer fra den romerske myntenheten denar.
Christer Eriksson
Christer Eriksson (født 1943) er en svensk forfatter.
William Lamberton
William de Lamberton (modernisert form William Lamberton) (fødselsdato er ukjent, død 20. mai 1328) var biskop av St. Andrews fra 1298 til 1328. Han var dermed den øverste geistlige i Skottland i de urolige tidene da Robert Bruce kjempet for å bli konge av Skottland, en kamp som Lamberton støttet helhjertet. Før Robert Bruce kom på banen hadde Lamberton støttet den skotske frihetsforkjemperen William Wallace.
William Lamberton var en aktiv politisk størrelse som benyttet både diplomatiske virkemidler som hemmelig etterretning i den skotske uavhengighetskrigen. Han har blitt beskrevet som en «eklektisk femtekolonnist». Målt opp mot dramatiske krigere som Robert Bruce, William Wallace og James Douglas blir en kirkens mann lett usynlig, men William Lamberton spilte en aktiv, om enn undervurdert, rolle i Skottlands historie.
Lamberton er muligens en slektning av Sir Alexander Lamberton, som var en av dem som undertegnet Arbroath-deklarasjonen av 1320. Det er også blitt spekulert om William Lamberton var den reelle forfatteren av deklarasjonen (se lenke nederst).
Biskop og Vokter
I 1298 utpekte pave Bonifatius VIII William Lamberton til å bli den neste biskopen for St. Andrews. Han etterfulgte den avdøde William Fraser som biskop, og ble den mektigste biskopen i det velstående området See i Skottland. I fraværet av en skotsk konge ble han i 1299 utpekt til å fungere som øverste Vokter for kongedømmet Skottland med ansvar for alle festningsverker i landet.
Lamberton var meget politisk aktiv i hele sin periode. Han støttet William Wallaces opprør mot kong Edvard I av England både moralsk og finansielt.
Wallace ble etterfulgt av Robert Bruce og John Comyn som Voktere af Skottland, og deretter ble William Lamberton i 1299 utpekt som tredje, nøytrale, Vokter for å holde fred mellom de to ambisiøse rivalene. Det samme året utøvet Frankrike og Roma diplomatisk press mot den engelske kongen for å få ham til å løslate den fengslede John Balliol og overlate ham i pavens varetekt. Wallace ble sendt til Frankrike for å søke støtte hos kong Filip IV av Frankrike og muligens reiste han også til Roma.
Det var sterke følelser i den skotske regjeringen. Både Bruce som Comyn mistrodde hverandre intenst, sannsynligvis med god grunn. Den 12. august ble det rapportert en episode hvor Sir David Graham hadde lagt krav på William Wallaces land og gods i hans fravær under anklagen at Wallace hadde forlatt kongedømmet uten Vokternes godkjennelse. Wallaces bror Malcolm Wallace bestred hardnakket anklagen og pekte på at det arbeidet broren gjorde i utlandet var til beste for kongeriket. Begge trakk blanke våpen mot hverandre. Da John Comyn hørte om krangelen mellom de to mennene grep han Robert Bruce om strupen og anklaget både ham og biskopen for å intrigere forræderi. Ytterligere fysiske håndgemeng ville ha oppstått om ikke Stewart hadde skilt dem.
En pakt med Bruce
William Lamberton var en sterk tilhenger av Robert Bruce og en nær venn. Den 11. juni 1304, etter å ha vært vitne skottenes nederlag ved Stirling Castle, besluttet Robert Bruce og William Lamberton å danne en hemmelig pakt med hverandre i «vennskap og allianse mot alle menn».
Pakten besto i et samarbeid for å få Bruce plassert på den skotske tronen. Om en av dem brøt pakten skulle han skylde den andre en sum av 10 000 pund. Selv om begge hadde overgitt seg til engelskmennene er pakten blitt betraktet som et bevis på deres dype patriotisme og forpliktelse til å bevare Skottland og skotsk frihet.
I 1305 ble William Wallace fanget i et bakhold og brutalt henrettet den 23. august samme år. År etter, 10. februar 1306, kranglet John Comyn og Robert Bruce i et møte i Greyfriars-kirken i Dumfries, Skottland. Det endte med at Bruce stakk ned Cowyn og drepte ham. Likevel, knappe seks uker etter drapet ble Robert Bruce kronet til kong Robert I av Skottland til tross for at paven hadde bannlyst Bruce for mordet i kirken. Lamberton deltok under kroningsseremonien. Lamberton trosset med dette paven, og han oppfordret skottene til å støtte sin nye konge. Noen dager senere ble Bruce kronet på nytt av Isabella MacDuff, grevinne av Buchan.
Arrestert
Lamberton ble senere arrestert og eskortert til rettssalen i Nottingham. Eskorten var forøvrig gjort av en nabo av Lamberton, Sir William de Wessington, en stamfar til den senere George Washington, den første president i USA. Deretter ble Lamberton ført i jern til Winchester. Antagelig ble det lagt tungt press på ham, kanskje tortur, men den 11. eller 12. august 1308 sverget William Lamberton troskap til kong Edvard II av England og lovte å forfølge alle kongens fiender i Skottland. Han lovte også å betale en løslatelsessum på 6000 pund foruten å holde seg innenfor Durhams grenser. Likevel var Lamberton snart tilbake i Skottland. Den 16. mars 1309 deltok han i kong Robert Is parlamentmøte i St. Andrews.
Etter det berømte slaget ved Bannockburn i juni 1314 forsøkte kong Edvard II forgjeves å få William Lamberton avsatt som biskop av St. Andrews av pave Klemens V. det tatt Det ble blant annet tatt ut tiltale mot Lamberton for forræderi mot kong Edvard.
Byggevirksomhet
William Lamberton gjenoppbygde veggene i katedralen i St. Andrew. Restaureringen var dedikert en seremoni i minnet til en nasjonal takkedag for det skotske uavhengighet. Den skotske kongen, syv biskoper, femten abbeder, og «nesten alle adelige i kongeriket» deltok.
Han gjenoppbygget også festningen i St. Andrews og forsterket godsene i Inchmurdo, Monimail, Dairsie, Torry, Muckhart, Kettins, Monymusk, Lynton, Lasswade, og Stow i Wedale.
William Lamberton døde den 20. mai 1328 og ble begravet på nordsiden av høyalteret i hans katedral den 7. juni 1328.
Ivar Johansen (politiker)
Ivar Johansen (født 11. november 1950) er en norsk politiker (SV). Han har siden 1987 vært medlem av Oslo bystyre. Han er medlem av bystyrets finanskomité.
Johansen er også sentralstyremedlem i KS, samt mangeårig medlem av de stortingsoppnevnte organene Forsvarets Ombudsmannsnemnd og Ombudsmannsnemnda for sivile tjenestepliktige.
Bakgrunn
Ivar Johansen er oppvokst i Fredrikstad der moren var sykepleier og faren reparatør ved sykehuset. Han har framhaldsskole og realskole, men ingen videre utdanning etter dette. Fjorten år gammel deltok han i valgkampen for Arbeiderpartiet, og noen år senere tok han initiativ til oppstarten av et nytt partilag, visstnok fordi det var for mye dans i det han var medlem i. I forbindelse med folkeavstemningen om norsk EF-medlemskap i 1972 tok han imidlertid avskjed med sosialdemokratiet og har siden innehatt diverse stillinger på venstresida, blant annet i PAX og SV. Han har også arbeidet som kontorsjef i Gyldendal Norsk Forlag.
Graving i norsk etterretningsvirksomhet og påfølgende rettssaker
Fra 1972 hadde Ivar Johansen arbeidet med å samle informasjon til et bokprosjekt om hemmelige tjenester i Forsvaret. Dette førte ham blant annet i kontakt med tidligere major i Forsvarets Etterretningstjeneste Svein Blindheim noe som ga opphav til den såkalte «Blindheimsaken». I 1977 ble han landskjent i forbindelse med den såkalte Listesaken. Johansen hadde ved hjelp av åpne kilder kartlagt ansatte i Politiets overvåkingstjeneste (POT) som tilsvarer dagens Politiets sikkerhetstjeneste, og tilbød dette materialet til avisen Ny Tid. Dette førte blant annet til politirazzia hos avisen. Johansen fikk en dom på ett år, hvorav 60 dager ble sonet og resten gjort betinget. Journalistene Jan Otto Hauge og Ingolf Håkon Teigene, samt Club 7-sekretæren Trond Jensen fikk betingede dommer.
Johansen var også noe senere tiltalt i Ikkevold-saken. I rettssaken mot redaksjonen i bladet Ikkevold, som offentliggjorde informasjon om et amerikanskfinansiert etterretningsanlegg, en ubåt-lyttestasjon, på Andøya, ble han som redaksjonsleder – og redaksjonen for øvrig – etter flere rettsrunder frikjent av Norges Høyesterett i 1987.
Da det blåste som verst omkring Ivar Johansen i forbindelse med disse rettssakene ble han forsøkt mistenkeliggjort fra flere hold. Ml-bevegelsen antydet at han var sovjetisk agent, avisen Farmand koblet ham opp mot den beryktede Baader-Meinhof-banden mens SV-ledelsen åpnet muligheten for at han kunne være provokatør da det ble kjent at han hadde hatt hyppig møtevirksomhet med seksjonssjef Trond Johansen i Forsvarets etterretningstjeneste.
I tillegg til forsvars- og sikkerhetspolitikk har Ivar Johansen vært særlig opptatt av helse- og sosialpolitikk. Hans hjemmeside inneholder en omfattende politisk kommentaraktivitet, og oversikt over norske politikere med kontaktinformasjon. Slik er den et utmerket redskap for politisk aktivisme.
Stoisisme
Stoisisme (fra gresk Στοά) er en retning innenfor hellenistisk filosofi, grunnlagt i Athen av Zenon fra Kition tidlig på 200-tallet f.Kr. Hos stoikerne er følelser og fornuft adskilt, og stoisismen foreskrev selvkontroll og utelot følelsesmessig involvering, da valg skal bli gjort fra fornuften alene. Den ideelle stoiker er upåvirket av motgang og preget av fasthet og kaldblodighet, og at en vis mann, eller en person med «moral og intellektuell perfeksjon» ikke ville lide av destruktive følelser. Stoisisme er best kjent gjennom «å ha en stoisk ro», som henviser til å ha et fullstendig overblikk og uendret væremåte, uansett hva som skjer. Stoisismen kan således peke mot kynismen, en tidigere filosofisk skole i antikkens Hellas. Man hyllet logos som det fremste prinsipp ved at logos ble sett på som en overordnet naturlov som mekanisk styrte alt som skjedde i verden.
Betegnelsen stoisisme stammer fra bygningen Stoa poikile i Athen hvor Zenon underviste sine studenter. Filosofer som betraktes som stoikere er blant annet nevnte Zenon, Kleanthes, Krysippos samt romerne Cicero, Seneca, filosofikeiseren Marcus Aurelius og Epiktetos med flere.
Stoisismen - Romerrikets filosofi
I begynnelsen, rundt 301 f.Kr., underviste Zeno filosofi i Stoa Poikile, hvorfra stoisismen fikk sitt navn. I motsetning til epikureere lærte Zeno sine elever på en offentlig plass.
Som organisert bevegelse bestod den stoiske filosofien i ca. 500 år. Dette var et direkte resultat av at Aleksander den store hadde spredt gresk kultur til resten av den siviliserte verden.
De mest berømte stoikerne kom fra hele skalaen av det sosiale hierarkiet, én var til og med slave – Epiktet, og en annen var romersk keiser – Marcus Aurelius.
Stoisismen synes å ha appellert spesielt til keiserne. Ifølge historien bekjente nesten alle Alexander sine etterfølgere, alle de viktigste keiserne som fulgte etter Zenon fra Kypros' tid, seg til stoisismen.
Stoisismens lære
Kjernen i stoisismen er at fornuften er høyeste autoritet. Ser vi på konsekvensene av dette, kommer vi frem til de fleste av de viktige grunnsetningene i den stoiske filosofien.
Den sentrale konsekvensen blir at den verden fornuften presenterer for oss, det vil si naturen, er den eksisterende virkeligheten. Det finnes ikke noe «høyere», og naturen selv er bestemt av rasjonelt forståelige prinsipper. Vi selv er også en del av naturen.
Den rasjonalitetens ånd som gjennomsyrer oss (og det vil si alt, også naturen), er det som forstås som gud. Og tolket på denne måten, er gud ingenting utenfor verden og adskilt fra den, denne gjennomtrenger alt i verden – gud er, på sett og vis, verdens bevissthet, verdens selvbevissthet.
Følelser som dommere
Fordi vi er i ett med naturen, og fordi det ikke finnes noe høyere rike, kan det ikke være tale om at vi går noe annet sted når vi dør. Det finnes ikke noe annet sted å gå. Vi oppløses og går tilbake til naturen. Stoisismens berømmelse og innflytelse kan sies å stamme fra etikken som har sitt grunnlag i denne troen.
Som følge av at naturen er bestemt av rasjonelle prinsipper, finnes det grunner til hvorfor alt er som det er. Vi kan ikke forandre det, og heller ikke skulle vi ønske å gjøre det. Vår holdning overfor vår egen død eller det som kan synes som en personlig tragedie, bør derfor være uforstyrret aksept.
I den grad følelsene våre gjør opprør mot denne holdningen, er følelsene gale. Stoikerne trodde at følelsene var dommere og derfor kognitive: De er former for «kunnskap», enten sanne eller falske. Grådighet er f.eks. den oppfatning at penger er et spesielt gode man må tilegne seg med alle mulige midler. For stoikerne er dette en falsk dom. Hvis alle følelsene blir gjenstand for vår fornuft, vil de ikke romme annet enn sanne dommer, og vi vil bli i ett med tingene slik de virkelig er.
Historisk innflytelse
De mest levende og fengslende fremstillingene av stoisismen finner man i skriftene til de senere stoikerne – skrifter som var skrevet på latin. De fremste representantene var Seneca, (ca. 2 f.Kr.-65) som var Neros lærer og førsteminister i det romerske riket fra år 54 til 62. og Marcus Aurelius, (121-180), som regjerte fra 161 til 180. De var ikke originale tenkere i den forstand at de kom med vesentlige bidrag til den stoiske læren som allerede eksisterte.
Den stoiske etikken har vært beundret av mange gjennom tiden, selv om de ikke nødvendigvis har kunnet gi den sin fulle tilslutning. Det er ikke lett å praktisere den, men det er muligens slik at enhver etikk som er verdt navnet, er vanskelig å praktisere.
Stoisismen hadde en klar innflytelse på den kristne etikken som begynte å få sin utbredelse da Seneca, Epiktet og Marcus Aurelius skrev. Og begrep som «stoisk» og «stoiker» er fremdeles en del av språket vårt, kanskje med overtoner av en motstrebende beundring for det som betyr å «tåle motgang uten å klage».
Men stoisismen bestod ikke bare av den moralfilosofien som den nå er assosiert med. Stoikerne beskjeftiget seg også med logikk og kunnskapsteori, gjennom sine arbeider utviklet stoikerne et omfattende filosofisk verdenssyn.
Vaud
Vaud er en kanton i Sveits. Den grenser til Frankrike (Bourgogne-Franche-Comté og Auvergne-Rhône-Alpes) i vest, Genève, Genèvesjøen og Valais i sør, Bern og Fribourg i øst, samt Neuchâtel og innsjøen Neuchatelsjøen i nord. Lengst i nordøst ligger en eksklave som er omgitt av Fribourg, Bern og Lac de Neuchâtel. Motsatt ligger tre fribourgske og to genèveske enklaver på vaudsk område.
Vaud var en vasallstat (Untertanenland) av Bern fra 1536 og fram til 1798, da den ble en egen kanton.
Byer, kommuner og distrikter
Vaud består av 378 kommuner. Det foregår for tiden en administrativ omorganisering, der antallet distrikter (districts) reduseres fra tidligere 19 til ti. Disse er
Følgende byer har mer enn 15 000 innbyggere:
Minister van staat
Minister van staat er et nederlandsk æresembete som i spesielle tilfeller tilvises politikere eller statsmenn som ikke lengre har noen offentlige funksjoner av dronningen. Dette skjer etter forslag fra ministerrådet.
En «minister van staat» har ikke sete i ministerrådet, men kan i enkelte tilfeller tjene som dronningens rådgivere. Eksempler på sliike situasjoner er ved en regjeringsformasjon, ved kompliserte spørsmål i forbindelse med statsrett. Videre kan disse ministrene også representere regjeringen ved visse hendelser.
Tittelen tildeles på livstid, men har likevel blitt fratatt seks innehavere. Bortsett fra noen dissidenter under den belgiske revolusjonen, mistet Gijsbert Karel grev av Hogendorp embetet i 1819 på grunn av sin kritikk mot kong Vilhelm Is finanspolitikk, og Dirk Jan de Geer i 1947 grunnet hans standpunkt under den annen verdenskrig.
Tom Clancy’s Rainbow Six 3: Raven Shield
Tom Clancy's Rainbow Six 3: Raven Shield er et taktisk skytespill utviklet av Red Storm Entertainment, utgitt til Windows, Macintosh, PlayStation 2, Xbox og GameCube våren 2003.
Waterford kraftverk
Waterford kraftverk (1 & 2) er et varmekraftverk i St. Charles Parish i Louisiana, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 822 MW, fordelt på 2 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Entergy Louisiana Inc.
Tom Clancy’s Rainbow Six 3: Raven Shield
Raven Shield bygger på Tom Clancy's Rainbow Six, og spillet er basert på en bok av den amerikanske forfatteren Tom Clancy, Rainbow Six. Spillet ble utgitt i 2003, men er fortsatt usedvanlig populært – særlig i flerspiller-modus.
Handlingsreferat
I 1945 klarte to høytstående medlemmer fra det nazi-sponsede Ustasja-regimet i Kroatia så vidt å unnslippe hjemlandet med enorme mengder verdisaker, kort tid før allierte tropper rykker inn i både Zagreb og Beograd blant annet ved hjelp av partisan-tropper. Kroatia slutter deretter å eksistere som en uavhengig nasjon, og et nytt Jugoslavia opprettes av partisan-gruppene. De to tidligere kroatiske tjenestemennene er ingen steder å finne.
Cirka seksti år senere, i år 2005, oppdager den multi-nasjonale antiterror-enheten Rainbow Six å etterforske en rekke angrep fra ny-fascistiske terrorister mot sør-amerikanske olje-interesser og europeiske finansinstitusjoner. Skvadronen blir sendt ut for å oppdage hvor disse terroristene egentlig befinner seg, og finne ut hvem som står bak alle disse hendelsene. Rainbow Six sporer etter hvert opp kilden til angrepene til Argentina, hvor den kroatisk-fødte milliardæren og forretningsmannen Nikola Gospić og den høyreekstreme argentinske president-kandidaten Alvaro Gutierrez viser seg å være involvert.
Rainbow Six får vite at Nikola Gospić egentlig var en rømt Ustaše-funksjonær - en av de to mennene som tidligere stakk av med enorme verdisaker stjålet under Holocaust, fra spillets åpningsscene. Gospić er døende av lever-kreft, men planlegger å etterlate seg en siste arv fra andre verdenskrig ved å bruke sine enorme rikdommer til å gjenopplive verdensomspennende fascisme. For å oppnå disse planene har han anskaffet et stort lager av kjemiske våpen, inkludert en nervegass kalt VX. Gospić forsøker å forurense store mengder storfe-kjøtt med VX-gassen før kjøttet skal sendes til mange forskjellige nasjoner over hele verden. Rainbow Six må derfor forsøke å angripe dette opplegget, for å konfiskere nervegiften før dette stoffet får muligheten til å spre seg.
Gospić forsøker deretter å angripe Rio de Janeiro med en gass-bombe gjemt under en stor parade. Han planlegger også å finansiere en helt ny internasjonal fascistisk bevegelse, som deretter skal invadere hvert av de tidligere jugoslaviske territoriene for å skape et nytt Stor-Kroatia under ny-fascistisk kontroll. Helt til slutt ønsker han hevn mot de allierte styrkene, for å ha ødelagt Ustaše-bevegelsen under andre verdenskrig.
Oppbygning
I Rainbow Six: Raven Shield skal spilleren lede et internasjonalt lag antiterrorister. Spilleren får planlegge oppdragene, og utføre dem i førsteperson. I løpet av utførelsen kan spilleren hoppe mellom å være hvem som helst i laget.
Spillet har imidlertid størst gjennomslag i flerspiller-modus, hvor spilleren via internett kan kople seg opp mot en server og spille i sanntid sammen med andre spillere fra hele verden. Det er mulig å spille mot andre (adversarial), men de fleste velger å samarbeide om planer og operasjoner (cooperative).
Selve planleggingsverktøyet er et kart over spillområdet, samt muligheten til å skrive beskjeder til medspillere. Planlegging av oppdraget skjer også gjerne via samtale over internett, for eksempel ved bruk av programmet TeamSpeak.
Flere spillklaner bruker Raven Shield som plattform for realistiske operasjoner, for eksempel for å berge gisler. Den mest kjente er nok [SAS] 22nd Elite Virtual Regiment, som også har skandinaviske medlemmer.
Oppfølgeren – Tom Clancy's Rainbow Six: Lockdown (2005) – er tatt negativt imot av mange i spillsamfunnet. Lockdown mangler planleggingsverktøyet, og mye av den realismen som kjennetegner forgjengerne.
Springvann
Springvann har flere betydninger:
Liberia
Liberia er et land som ligger i den vestlige delen av Afrika, det grenser til Guinea, Elfenbenskysten og Sierra Leone. Landet har 5,2 millioner innbyggere (per 2022), fordelt på 111 370 kvadratkilometer, som er noe større enn Bulgaria. Offisielt språk er engelsk. Hovedstaden Monrovia har fått navn etter den amerikanske presidenten James Monroe, mens landets eget navn betyr «frihetens land» på latin. Liberias historie har vært preget av ettpartistyre, borgerkrig og diktatur, men i 2005 ble Liberias og Afrikas første kvinnelige folkevalgte leder valgt. Liberia er i dag en flerpartirepublikk også de facto.
Naturgeografi
Høyeste punkt: Mount Wuteve (1380 m).
Klima
Klimaet i Liberia er tropisk. Vintrene er tørre med varme dager og kjølige netter. Fra desember til mars kan den tørre og sandmettede harmattan-vinden blåse fra Sahara. Somrene er regnfulle og fuktige.
Blant Liberias miljøproblemer er avvirkning av den tropiske regnskogen, med derav følgende jorderosjon og redusert biodiversitet. Oljeutslipp og utslipp av ubearbeidet kloakk har også medført vannforurensning. Liberianske myndigheter har skrevet under flere internasjonale miljøavtaler, men ikke ratifisert disse. All elektrisitet produseres fra fossilt brennstoff.
Demografi
Befolkningen på ca. 3,4 millioner består av 16 lokale etniske grupperinger, samt ulike utenlandske minoriteter. Kpelle-befolkningen i sentrale og vestlige deler av landet er den største etniske gruppen. Amerikansk-liberianere, som nedstammer fra de frigjorte slavene som ankom tidlig i 1821, utgjør ca. 5 % av befolkningen. Det er også et betydelig innslag av libanesere, indere og andre vestafrikanske etniske grupperinger, som til sammen utgjør en viktig del av Liberias næringsliv. En mindre gruppe hvite bor i landet, anslått til ca. 18 000 i 1999, men det er antakelig færre i dag.
Politiske uroligheter i landet har ført til et betydelig fall i levestandarden.
Innvandring fra USA
Den amerikansk-støttede innvandringen kan sees på som en særform for kolonialisme, særlig siden innvandrene ikke prøvde å integrere seg. Det ble sosiale problemer mellom «Americans» og lokalbefolkningen, «Natives». «Americans», som stort sett holdt til ved kysten, brakte med seg amerikansk kultur til Liberia, og anså urbefolkningen som primitive. Dette resulterte blant annet i en rekke forsøk fra ameriko-liberiere på å få dominans over urbefolkningen. Denne disputten har preget liberisk historie.
Frem til 1980
Ved begynnelse av den amerikanske borgerkrigen bodde omtrent 12 000 afroamerikanere i Liberia. I prinsipp var Liberia Afrikas første moderne demokrati. I praksis derimot var den dominert av en liten elite etter de amerikanske innvandrerne helt til 1980. En lengre rekke opprør fra «Natives» ble slått ned.
Fra 1877 til 1980 var Liberia en ettpartistat med «amerikanernes» parti True Whig Party som eneste politisk parti. True Whig Party hadde relativt republikanske grunnprinsipper, men de var også for tvangsarbeid, og de solgte menneskelig arbeidskraft til øya Fernando Po (nåværende Ekvatorial-Guinea) fram til 1930, da Storbritannia og USA gjennomførte en boikott av landet. Imidlertid var Liberia ofte sett på som en stabiliserende faktor i Afrika, og True Whig Party slapp derfor unna med en del. USA, som alltid hadde et nært forhold til Liberia, bygget en havn og en hovedflyplass i Liberia under andre verdenskrig.
Militærkuppet i 1980
True Whig Partis dominans fikk en brå slutt i 1980, da president William R. Tolbert jr. ble henrettet i sitt herskapshus av opprørere fra den tradisjonelle «Natives»-gruppen, ledet av Samuel Kanyon Doe. Doe ble diktatorisk leder for Liberia og innførte et regime preget av undertrykkelse og sensur. Han kalte samtlige store partier «sosialistiske» og dermed grunnlovsstridige. De små partiene var den offisielle motstanden for utenomverdenen. I 1985 arrangerte Doe det første valget siden kuppet, for å legitimere sitt regime. Ifølge internasjonale observatører tapte han klart til Jackson Doe (ikke i slekt), men etter flere opptellinger avsatte Samuel Doe tellerne og ansatte sine egne, som kom fram til at Samuel Doe vant med 50,9%. Som resultat av et mislykket kupp av Thomas Quiwonkpa ble Jackson Doe, Ellen Johnson Sirleaf og flere andre opposisjonspolitikere som ikke var involvert i kuppet, arrestert av Doe.
Den første liberiske borgerkrigen 1989–1996
I 1989 begynte imidlertid en borgerkrig drevet av Does dårlige politikk som frembrakte motsetninger mellom de ulike stammene nord i landet. Charles Taylor gikk inn i Liberia med en relativt beskjeden hær og tok kontroll over den nordlige delen av landet. Han hadde i utgangspunktet suksess, men etter hvert fragmenterte gruppen hans, og særlig Prince Johnson ble hans største fiende. Johnsons gruppe tok livet av Samuel Doe, og Johnson fikk midlertidig kontroll over hovedstaden. Etter hvert ble borgerkrigen så stor at den involverte syv forskjellige fraksjoner, og krigen var minst like mye en etnisk krig som en krig om ressurser og politisk makt.
Etter flere mislykkede forsøk på å komme til en våpenhvile fikk grusomhetene en midlertidig stopp i 1996. Under valget i 1997 vant Charles Taylor, sannsynligvis fordi befolkningen regnet med at han var den eneste som kunne få slutt på krigen. Taylors eneste reelle motstander, Johnson-Sierleaf, fikk bare 10% av stemmene.
Den andre liberiske borgerkrigen 1999–2003
Charles Taylor lyktes ikke å skape fred, og han fikk etterhvert skylden for handelen med bloddiamanter mot våpen med Sierra Leone. I 1999 oppsto opprørsgruppen Liberians United for Reconciliation and Democracy (LURD) i det nordlige Liberia, støttet av Guinea og liberiske dissidenter som oppholdt seg i landet.
Sammen med Movement for Democracy in Liberia, som oppsto senere i sørlige Liberia, tok de i 2003 kontroll over to tredjedeler av landet og beleiret landets hovedstad. Etter mye politisk tautrekking tok Taylor imot et tilbud fra Nigerias statsoverhode om å dra til Nigeria i asyl mot å aldri mer involvere seg i liberisk politikk. Opprørsgruppene signerte en fredsavtale, og det ble satt inn internasjonale fredsbevarende styrker i landet.
Veien til en demokratisk stat etter 2003
Mellom 2003 og 2005 ble Liberia styrt av en overgangsregjering. Den 11. oktober 2005 var det valg av ny president. I første valgomgang fikk ingen av kandidatene tilstrekkelig flertall til å vinne, så det ble arrangert en andre valgomgang mellom to mest populære kandidatene, Ellen Johnson Sirleaf og George Weah. Sirleaf vant valget og ble tatt i ed 16. januar 2006, som første folkevalgte kvinnelige president i Afrika.
Administrativ inndeling
Liberia er inndelt i 15 fylker (counties): Bomi, Bong, Gbarpolu, Grand Bassa, Grand Cape Mount, Grand Gedeh, Grand Kru, Lofa, Margibi, Maryland, Montserrado, Nimba, River Cess, River Gee og Sinoe.
Menneskerettigheter
Liberia har fengselsstraff inntil ett år for homofili.
Næringsliv
Borgerkrig og dårlig innenrikspolitikk har ødelagt mye av Liberias økonomi, spesielt infrastrukturen i og omkring Monrovia. Mange næringslivspersoner har flyktet fra landet, og tatt med seg kapital og teknisk ekspertise. Noen har vendt tilbake, men mange savnes fortsatt. Tidligere har Liberia produsert og eksportert tømmer, gummi, jernmalm og diamanter, samt vært et land med en stor handelsflåte, da man har kunnet registrere sine skip til en lav pris, såkalt bekvemmelighetsflagg. I 2001 ila FN handelssanksjoner mot Liberias diamanteksport, samtidig ble det iverksatt en våpenembargo.
Korrupsjon
Transparency International kåret Liberia til verdens mest korrupte stat i sin 2010-rapport. Av brukere av offentlige tjenester hadde 89 prosent opplevd å måtte betale bestikkelser i det siste året.
Sandnes Ulf
Sandnes Ulf er en fotballklubb fra Sandnes i Rogaland. Klubben ble stiftet 1. juni 1911 som Sportsklubben Ulf. I 1987 ble navnet endret til Ulf-Sandnes. Før 2004-sesongen fusjonerte klubben med Sandnes FK, og fikk sitt nåværende navn. Sandnes Ulf er den største fotballklubben i byen med om lag 1,050 medlemmer fordelt på over 70 lag. Klubbens lag spiller i OBOS-ligaen. Hjemmekamper spilles på Østerhus Arena.
Historie
Fotballen i Sandnes kom direkte fra sportens hjemland, England, da de to britiske brødrene Arnold og Hubert Thomas flyttet til byen i 1907. Det gikk ikke lang tid før de etablerte byens første fotballklubb, Sandnes Fodboldforening, men klubben forsvant igjen da de noen år senere flyttet hjem til England igjen. Interessen og lysten til å spille fotball blant byens ungdommer hadde uansett blitt sådd, men uten klubb, bane og organisering ble det hele mer eller mindre tilfeldig. 3. mai 1911 tok ni unge menn initiativ til et møte i Turnhallen, og dette møtet ble starten på Sportsklubben Ulf.
På ekstraordinær generalforsamling 27. juni samme år var det kommet inn tre navneforslag på den nye klubben. «Smart» og «Gann» ble droppet til fordel for «Ulf» – for øvrig foreslått av Arnulf Asserson. «Et vakkert navn, kort, greit og klangfullt,» står det i møtereferatet.
Nils Voss, som vant OL-gull i turn i 1912, ble Ulfs første formann, og med seg i styret hadde han blant annet Jonas B. Øglænd, barnebarn av den mer kjente Jonas Øglænd. Klubbens første regnskap viste en omsetning på 88 kroner og 84 øre. Til sammenligning var omsetningen i 2012 nærmere 40 millioner kroner.
I 1916 besluttet styret å ta i bruk nye drakter. Etter å ha vært innom både lilla og blå- og hvitstripete trøyer, falt valget på lyseblå skjorte med hvite bukser.
De første årene etter stiftelsen leide klubben forskjellige marker til å spille på. Noe senere fant man frem til et midlertidig «hjem» på den såkalte Pilesletta, der Gand videregående skole holder til i dag. På Pilesletta ble det arrangert både kamper og treninger. Det var her de første sportslige suksessene fant sted; Kretsmester i klasse B i 1917 og opprykk til klasse A i Landsdelsserien i 1919, som var den tids høyeste nivå.
1920-tallet og nytt stadion
I de fem påfølgende årene var han også formann i Sportsklubben Ulf, og ble utnevnt til klubbens første æresmedlem.
Med ny stadion åpnet også muligheten seg for andre idrettsgrener. I 1928 startet man opp egen friidrettsavdeling, hvor klubben i de kommende årene gjorde seg bemerket med flere NM- og KM-medaljer. I 1948 ble Ulf norgesmestere for 10-mannslag i kappgang.
Storhetstiden på 1930-tallet
Fra 1926 og utover 1930-tallet havnet fotballaget på topp tre-plasseringer i klasse A (nivå 1) seks år på rad, i tillegg til at det ble etablere rekrutt- og juniorlag. Før krigen fantes det på det meste fire lag i Ulf.
Sesongene til Ulf i Norgesserien (etablert i 1937) Ulf deltok i alle sesongene i Distrikt V, gruppe B:
I den første Norgesserien etter 2. verdenskrig (sesongen 1947/1948), som også ble den siste sesongen for daværende Norgesserien, deltok ikke Ulf. De røk ut i kvalifiseringen som ble spilt i sesongen 1946/1947. Dette var en kvalifiseringssesong med lokale kvalifiseringsligaer som skulle avgjøre hvilke lag som fikk delta i Norgesserien 1947/1948.
2. verdenskrig (1940-45)
I løpet av klubbens 30 første år hadde organisasjonen gått fra å være en guttegjeng som spilte ball på noen lånte gressflekker, til å bli et idrettslag med over 100 medlemmer, aktiv innen flere idrettsgrener og med et moderne idrettsanlegg.
I forbindelse med krigsårene ble det innført idrettsboikott i Norge og Ulf måtte etter hvert levere klubbens arkiver og materiell til de som da tok over styringen av klubben. I stedet ble det arrangert illegale kamper og turneringer, hvor det hemmelige laget «Lyn» fra Sandnes var ett av innslagene.
Etterkrigstiden og ekspansjon av idrettsgrener (1945-1965)
Håndballgruppen ble raskt populær, både for damer og menn, og ble spilt både på stadions hovedbane og i området rundt. Allerede første året ble Ulf «bymester» etter å ha beseiret SAIF og Sandnes idrettslag.
På årsmøtet i 1965 ble det vedtatt å melde Ulf ut av håndballforbundet og en ny klubb ble stiftet under navnet Sandnes håndballklubb.
Ny storhetstid (50- og 60-tallet)
På fotballbanen ble resultatene stadig bedre mot slutten av femtitallet og utover i sekstiårene. I 1956 ble det spilt kvalifisering om opprykk til Hovedserien, Norges høyeste nivå. I første kamp ble IK Start beseiret 6–3, mens det ble 0–2 tap for Årstad på Brann stadion.
Fem år senere, i klubbens 50-årsjubileum, deltok man igjen i kvalifiseringsspillet til Hovedserien, men med uavgjort mot henholdsvis Start og Brann glapp opprykket igjen.
Også i ungdomsavdelingen grodde det godt fra tidlig 50-tallet, og man utvidet jevnlig med stadig yngre årsklasser. I 1958 ble klubben landets beste klubb i antall ferdighetsmerker og fikk pokal fra fotballforbundet.
Guttelag, småguttelag og knottelag sørget for at medlemstallet stadig økte, og ved 50-årsjubileumet i 1961 var man blitt over 250 medlemmer. Årsrapporten fra 1967 kunne melde at det aldri tidligere hadde vært så stor aktivitet i ungdomsavdelingen som til da.
Generasjonsskifte og smaken av toppfotball (70-tallet)
Etter et generasjonsskifte på A-laget mot slutten av 60-tallet tok unge, lovende Sandnes-gutter som Rune Svarstad, Gunnar Vigesdal, Marvid Skjæveland, Kåre Vatne og Rolf Stangeland over stafettpinnen. I 1969 ledet laget sin 3. divisjonsavdeling gjennom hele sesongen, men måtte beseire Bergenslaget Varegg i kvalifisering over to kamper før opprykket til nivå to var sikret.
1978: «Det store bilåret»
I 1978 bestemte styret seg for å satse friskt på å bli en toppklubb igjen. «Det store bilåret» kjenner de fleste som er oppvokst i Sandnes til – året da 18 lyseblå Fiater var å se overalt i byens gater. Styret hadde ikke årsmøtets samtykke til å ta opp lån og valgte derfor å stå som personlige garantister. Ved årsmøtet ble de imidlertid fritatt for sin personlige garanti, noe som førte til mange påfølgende tunge økonomiske år for klubben.
Det magre 80- og 90-tallet
Medlemstallet vokste til over 600, og klubben gjorde seg bemerket på mange områder. HC-laget ble startet i 1984 og i 1990 vant man Sandnes kommunes kulturpris. I perioden 1984 til 1996 vant HC-laget flere ganger A-klassen i landsstevne, og representerte også Norge i en internasjonal turnering i Skottland. Spillere ble rekruttert fra hele regionen og Ulf ble en foregangsklubb på arbeidet for handikappede.
Etter å ha blitt et idrettslag som kun drev med fotball, og med et ønske om å knytte klubben nærmere byen foreslo styret i 1987 å oppdatere klubbens navn. Årsmøtet samme år gikk enstemmig inn for å endre navn til Ulf-Sandnes.
For første gang på 87 år hadde ikke de lyseblå stilt med eget A-lag, men i 1998 kunne man igjen begynne på ny i 6. divisjon. På tre år ble det tre opprykk, slik at man i anledning klubbens 90-årsjubileum igjen var tilbake i 3. divisjon (nivå 4).
Sandnes Ulf etter fusjonen vinteren 2003/04
Drømmen om 2. divisjonsspill for de lyseblå var igjen mulig, og eneste betingelsen var navnebytte fra Ulf-Sandnes til Sandnes Ulf. På årsmøtet i februar 2004 ble sammenslåingen vedtatt og Sandnes Ulf med sine himmelblå drakter var klar for nivå 3 i norsk fotball.
En lang og kronglete vei tilbake mot toppfotballen hadde imidlertid gitt gode muligheter til å la barne- og ungdomsarbeidet vokse frem. I år 2000 ble «Ulf-skolen» opprettet, hvor spillere fra 5 til 12 år har felles treningssamlinger i Sandnes idrettspark. Med over 750 klubbmedlemmer og 45 påmeldte lag i serien var Sandnes Ulf blitt større enn noensinne.
Tilbake til toppfotballen
I 2004, som var klubbens første år under navnet Sandnes Ulf, endte laget på 8.-plass. I 2005 endte klubben på 4.-plass (9 poeng bak FK Haugesund som rykket opp) etter å ha vært med i opprykkstriden i en liten periode på høstparten.
I 2007 kjempet klubben i toppen av tabellen sesongen igjennom, og kronen på verket kom i siste serierunde i et pøsende regnvær foran 2650 sandnesgauker. Lørdag 27. oktober 2007 ble FK Arendal slått 3-1, i en kamp der Arendal først tok ledelsen. Toppscorer for Sandnes Ulf i 2007, Morten Eriksen, ble lagets store helt med to viktige mål. Eivind Ellingsen ordnet 3-1 på overtid. Klubben var tilbake på nivå to, for første gang på nesten førti år!
Nedrykk fra Adeccoligaen 2008
Sandnes Ulf åpnet sesongen på en særdeles god måte og var det store overraskelseslaget i divisjonen. Etter ni serierunder lå Sandnes Ulf på kvalifiseringsplassen. Da hadde de vunnet fire kamper, men at de kun vant én kamp i løpet av de siste 21 kampene, gjorde at Sandnes Ulf til slutt havnet i nedrykksstriden. Da Sandnes Ulf vant 4-2 borte mot Moss 3. august, var det ytterst få som trodde Sandnes-laget kunne rykke ned. Men deretter ble det 14 kamper på rad uten seier, noe som gjorde at de fem poengene laget tok i denne perioden ble ett poeng for lite. Alta avsluttet sterkt og gikk forbi Sandnes Ulf før siste serierunde. Før siste serierunde lå Alta det ene poenget foran og møtte Løv-Ham borte. Sandnes Ulf møtte Nybergsund Trysil og var avhengig av resultatet i Alta-kampen. Alta tapte 0-3, men Sandnes Ulf tapte og rykket ned til 2. divisjon etter den ene sesongen i Adeccoligaen.
Opprykk til Tippeligaen i 2011
Etter en fantastisk 2011-sesong da klubben fylte 100 år, ble Sandnes Ulf klar for Tippeligaen. Før sesongen ble laget forsterket med blant annet Kamal Saaliti, Aksel Berget Skjølsvik og Edier Frejd. Sesongen ble innledet med seks tap på de første åtte kampene, og det så virkelig mørkt ut. Ryktet sier at laget hadde 1700 i odds for å klare opprykk etter disse kampene, men så startet den store oppturen. Laget vant 12 av de 13 neste kampene, og Sandnes Ulf var med i kampen om opprykk. I sesongens nest siste kamp ble opprykket sikret i hjemmekampen mot Løv-Ham. Sandnes Ulf vant 6-0, samtidig som Ham-Kam tapte 1-4 for Sandefjord.
Trenere
Fram til midten av 60-tallet var det vanlig at klubben hadde to trenere - en som tok seg av treningene vinterstid og en som overtok når kampene nærmet seg og treningene startet utendørs.
Flest kamper for klubben
''Listen er oppdatert pr. 1. januar 2012''
Flest mål for klubben
''Listen er oppdatert pr. 1. januar 2012''
* Mål for sesongen 1934 ikke medberegnet på grunn av manglende dokumentasjon
Spillerstall
Oppdatert 16. august 2023.
Profiler
• Aksel Berget Skjølsvik
•  Edier Frejd
•  Steinthor Freyr Thorsteinsson
Mikel San José
Mikel San José Domnguez (født 30. mai 1989) er en spansk fotballspiller som fra 28. mai 2021 er klubbløs.
Liverpool
Han ble hentet inn fra den spanske klubben Athletic Bilbao. Sesongen 2008-2009 ble en av hans beste på reservelaget, og han ble regnet som en av de beste spillerne der.
Sandnes Ulf
Profiler
•  Bjørnar Holmvik
Mikel San José
Liverpool
I slutten av januar 2009 var San Jose nesten lånt ut til sin gamle klubb for resten av sesongen 2008-2009. Leieavtalen ble imidlertid ikke formalisert av de to klubbene, og San Jose forble i Merseyside.
Sandnes Ulf
Profiler
•  Pontus Engblom
Mikel San José
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Dinar
Dinar eller denar er en valuta som nedstammer fra den romerske valutaen denarius (denarii i flertall).
Sandnes Ulf
Profiler
•  Kenneth Sola
Dinar
Flere land bruker forskjellig dinar-valutaer:
Sandnes Ulf
Profiler
•  Kent Håvard Eriksen
•  Morten Eriksen
Campo Belo do Sul
Campo Belo do Sul er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Roger Moeremans d’Emaüs
Louis Roger Moeremans d'Emaüs (født 12. juni 1890, død 19. mars 1975) var en belgisk rytter som deltok i de olympiske leker OL 1920 i Antwerpen.