cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lodalen (Oslo)
Nærmere definering av området
Hovedbanen og Gjøvikbanen kan sies å utgjøre Lodalens nordgrense mot Vålerenga. Mot sør utgjør Konows gate grensa mot Ekebergskrenten. Før Kværnerfossene ble lagt i avløp i 1948 utgjorde Kværnerfallene et selvsagt skille mot Svartdalen i øst, i dag definerer Enebakkveien østgrensa. I vest går Lodalen inn i Oslo middelalderby i området ved Dyvekes bru (oppført 1939).
Mantena AS har en av sine vedlikeholdsverksteder i bunnen av Lodalen vest for Kværner. Området består av et større sporområde, en fjellstall, vognvaskemaskin og tre vedlikeholdsbygg.
Nyere samferdselshistorie
Hovedbanen, Norges første toglinje, ble åpnet i 1854. Den var lagt langsetter Lodalens nordskråning.
Langs hovedbanen kom Nordbanen i 1900 og i den forbindelse ble Kværners gamle gårdshus revet. Ved Etterstad krysser Nordbanen hovedbanen og svinger nordover. I 1902 ble Nordbanen forlenget til Gjøvik, derav navnet Gjøvikbanen.
I 1922 ble Lodalen tørrlagt for å gi plass til NSBs storstilte jernbaneutbygging etter første verdenskrig. Oslo Sporveiers første busslinje, linje nr. 18, ble oppretta i 1927 og gikk mellom Loelvdalen og Alexander Kiellands plass.
Langsmed sørskråninga ble veiløpet Dyvekes bru, Dyvekes vei, Konows gate oppgradert til gjennomfartsåre på 60-tallet for bil- og busstrafikk mellom det sentrale Oslo og Oslo-områder lenger sydøst.
En omfattende trafikkmaskin som blant annet inkluderer Ekebergtunnelen, Vålerengatunnelen og Lodalsbruene med (tidligere Rv190) ble åpnet i 1995. Denne veien, som løper mellom Sørenga og Alnakrysset, binder sammen E18 og E6. Veien er ikke skiltet med riksveiskilt.
Fra 1998 da Gardermobanen sto ferdig, har også flytogene til Oslo lufthavn gått langs Lodalens nordskråning.
Fra 2006 / 2007 ble Dyvekes vei utvidet med et «midlertidig kollektivfelt» i vestgående retning for å takle lokalbussenes framkommelighet. Følgen er at stadig flere regionbusslinjer, flybusser, ekspressbusser og buss for tog er løftet fra tunnelen og ut i lokalveien mellom Lodalen og Ekebergskrenten.
Luft- og støyforurensning
I tillegg til områdets omfattende gjennomgangstrafikk blir eksosutslipp fra tunnelene sluppet ut i Lodalen ved Kværner. Tunnelene med utos i Lodalen ble ikke anlagt med annet renseanlegg enn vifter som blåser tunnellufta ut i dalen. Forøvrig tilkommer forurensning fra Groruddalen som suges nedover langsetter Ekebergs nordvendte forkastning. De dårlige spredningsforholdene grunnet Ekebergskrenten i sør, Vålerengahøyden i nord og stadig mer høyhusbebyggelse i vest gjør mulighetene for luftutskifting stadig mindre. Bil-, buss- og togtrafikk inklusive Gardermobanen innebærer også betydelig støyplager for områdets beboere et godt stykke oppover Ekeberg og Vålerenga.
Gammel historie
En av Norges første oppgangssager ble anlagt på 1500-tallet i tilknytning til Kværnerfallene.
I sørskråninga av Lodalen lå fra vest mot øst gårdene Ahnefeltløkka, Bakerenga og Rustadløkka. Bakerenga ble utparsellert fra 1860-tallet, de to andre gårdene noe seinere. Det nye boligområdet Baglerbyen ligger på Bakerengas gamle gårdsmarker.
Industrihistorie fra 1853
Kværnerfossene, Alnas største fossefall, var utgangspunkt for etablering av Kværner Brug i Kværnerdumpa øst i Lodalen. Kværner Brug som ble grunnlagt i 1853 var lenge under stadig utvidelse. Industriviksomheten øst i Lodalen ble nedlagt etter flere omkamper i 1999.
Kværnerbyen fra 2006
I 2006 satte OBOS, gjennom selskapet Lodalen Utvikling DA, i gang utbyggingen av Kværnerbyen på Kværner Brugs gamle tomt. Kværnerbyen var i utgangspunktet planlagt ferdigstilt til rundt 2020. Det ser imidlertid ut til at utbyggingen kan ta lengre tid.
Justin Reiter
Justin Reiter (født 2. februar 1981) er en amerikansk snøbrettkjører som konkurrerer i parallell. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 24 i parallellstorslalåm.
Margarete Robsahm
Margarete Robsahm (født 3. februar 1942) er en tidligere norsk modell, skuespiller og filmregissør. Hun debuterte i filmatiseringen av Axel Jensens roman Line i 1961, og spilte i 1960-årene i flere andre norske og utenlandske produksjoner. I 1973 hadde hun hovedrollen i Svend Wams regidebut Fem døgn i august. Hennes hittil eneste spillefilm som regissør er Begynnelsen på en historie fra 1988. Hun skrev også manus til denne filmen.
Margarete Robsahm er mor til regissør og produsent Thomas Robsahm og søsteren til skuespilleren Fred Robsahm, hennes far var Otto Robsahm.
Statens garantiinntekt
I 1992 fikk hun Statens garantiinntekt. I 2008 ble det en diskusjon om dette da hun hadde mottatt denne i 16 år og ikke laget noen filmer. Hun sa selv til NRK Kulturnytt at det er nærmest umulig for eldre kvinnelige filmskapere å få antatt filmer.
Little Charlie & the Nightcats
Little Charlie & the Nightcats er et bluesband fra USA.
Bandet besto av gitarist Little Charlie Baty (født 1953), munnspiller/vokalist Rick Estrin, bassist Lorenzo Farrell, og trommeslager J. Hansen. Charlie Baty gikk på Universitetet i California på Berkeley og studerte matematikk da han startet Little Charlie & the Nightcats med Rick Estrin i 1976. Etter at Charlie Baty gikk inn i pensjonistenes rekker har Rick Estrin overtatt bandet og de heter nå Rick Estrin & The Nightcats. Inn kom også den norske gitaristen Christoffer Kid Andersen som har flyttet til USA og tidligere spilte med bl.a. Charlie Musselwhite.
Fædrelandet (dansk avis)
Fædrelandet var en dansk avis som kom ut i årene 1834–1882. Fædrelandet var en av de førende aviser i kampen om en fri forfatning, særlig da den på 1840-tallet skrev om nasjonalitetskampen i Slesvig og dermed de nasjonalliberale synspunkter «Danmark til Ejderen!».
Gino Valente
Luigi (Gino) Valente (født 10. mars 1942 i Tora Presenzano i Italia) er en italiensk-norsk kokk og restauratør, kjent fra TV og utgiver av flere bøker.
Bakgrunn
Han bodde med familien i Monte Cassino sør for Roma før han i 1957 dro til Sveits. Han arbeidet så ved Hotel Richmond i Genève.
Restaurantvirke i Norge
Så fikk han i 1962 jobb ved Hotel Nobel i Karl Johans gate. Så fulgte noen år på Hønefoss, der han giftet seg, Nordfjord, Beitostølen, Steinkjer og Tromsø.
Han var kjøkkensjef på Handelsstanden og serverte etter sigende landets første pizza og osso buco. Hans første spise- og dansested Valentes Osteria i Kirkeveien i Oslo åpnet i 1970 og ble senere supplert med dagstedet Valentes lille cafe. I 1975 startet han spise- og dansestedet La Popina i Haakon VIIs gate i Oslo, og etterhvert ble La Popina A/S et holdingsselskap for hans mange steder.
Accademia Grand Can ved Franco Buccarelli kåret ham til ridder 1980 av Verona i Valentes nyåpnede Chez Lopez, senere bare kalt Mølla Restaurant, tidligere Graahs Spinnerifabrikk i Sagveien ved Akerselva. Han etablerte også spise- og teaterstedet Oslo Cabaret 1985 i sammenheng med Mølla og oppførte Beyerbrua med møllehus fra Vestlandet.
Den italienske ambassadør Giuseppe Scaglia overrakte ham ordenstegnet for riddergraden av Republikken Italias fortjenstorden i 1986. Etter å ha solgt Valentes til Chow Ho i 1987, etablerte han Cafe Bance Rotto i Bergen og Wrightgaarden i Langesund. Med Erik Stenerud drev han impressarioselskapet Box Office, som i 1989 brakte Paul Anka, Julio Iglesias og Frank Sinatra, Sammy Davis og Liza Minelli til Oslo. Valente gjenåpnet sin Lille cafe i Vogts gate i Oslo i 1989 og restaurant Fiskekroken i 1990.
Mølla Restaurant hadde huset åpningen av TVNorge (5.12.1988) og Valente ledet programmene På kjøkkenet med Gino og Solfrid på TVNorge på høsten 1989. I tiden 1993-2000 ledet han 1 500 episoder av Ginos Mattips, og vant i 1996 en europeisk pris for episoden med lettrøkt struts.
Datteren Stephanie Valente var i 2010 programleder for Smak med Stephanie på kanalen FEM.
Valente startet i 1994 Ginos Mat & Reiseklubb i Pilestredet. I 2002 flyttet han til Vasanello i Italia, der han siden har spilt inn ytterligere kokkeepisoder, drevet restauranten Il Cantinone, utleiestedet Casa Etronia (med blant andre Knut Knudsen), og fra 2005 utleiefirmaet Det gode liv i Italia sammen med Ove Rygg.
Sivert Andreas Fergstad
Sivert Andreas Fergstad (født 7. februar 1813 på Byåsen ved Trondhjem, død 19. september 1885 i Hegra) var en norsk sogneprest, prost, ordfører og stortingsrepresentant fra Stjørdal.
Han ble født på Ferstad gård på Byåsen ved Trondhjem som sønn av Kaspar Johnsen Fergstad (opprinnelig Bye) og Marit Sivertsdatter. Faren var jekteskipper og døde da sønnen var to år gammel. En eldre bror var kobberslager og senere stortingsmann Johan Peter Bye. Som ung gikk han selv i lære som kobberslager før han tok til å studere. Han tok artium i 1835 og teologisk embedseksamen i 1841. I 1841 ble han personlig kapellan hos prost Falch Andreas Widerøe ved Værnes kirke i Stjørdal, og giftet seg i 1846 med prostens datter, Ovidia. De fikk ni barn; datteren Johanne Sophie giftet seg med sogneprest Carl Edvard Fleischer i Bjørnør og ble mor til generalmajor Carl Gustav Fleischer.
Han var den første formann i Stjørdal misjonsforening, tilsluttet Det norske misjonsselskap, fra 1844 til delingen av prestegjeldet i 1849. I 1849 ble han den første residerende kapellan i Meråker i Øvre Stjørdal prestegjeld. I 1864 ble han sogneprest i Hegra i samme prestegjeld. Endelig ble Fergstad prost i Søndre Innherred i 1875.
Slaget ved Gestilren
Bakgrunnen
Sverker Karlsson den yngre Sverker ble konge i 1196 ved kong Knut Erikssons død. Sverker var sønn av kong Knuts forgjenger, men hans styre var omstridt. I 1202 døde Sverige store statsmann Birger Brosa som hadde klart å holde fred i Sverige, men umiddelbart etter oppsto striden om den svenske tronen mellom Sverkerætten på den ene siden og Eriksætten på den andre siden. 1204 må kong Knut Erikssons fire sønner flykte i sikkerhet til Norge hvor de har slekt.
I 1205 kommer kong Knuts sønner fra Norge med en hær bestående av nordmenn og deres svenske tilhengere. Kong Sverker møter dem til slag ved Älgarås. Tre av brødrene dør i slaget, Sverker drar inn seieren og den eneste gjenlevende av brødrene, Erik Knutsson, flykter tilbake til Norge. I 1208 kommer Erik midtvinters tilbake til Sverige, øyensynlig bedre forberedt. Han møter kong Sverker til slag ved Lena kongsgård og beseirer kong Sverkers hær av danske leietropper. Sverker flykter til Danmark og Erik Knutsson blir utropt til konge av Sverige.
Sverker den yngre bygger opp en hær i Danmark for å kunne gjenerobre den svenske tronen. Han har pave Innocens III på sin side som i et brev i 1209 oppfordrer svenskene til å støtte Sverker. Året etter, i 1210, går Sverker i land på svensk jord med en stor hær. Kong Erik Knutsson møter ham ved Gestilren, et sted som ikke lenger kan lokaliseres nøyaktig, men som trolig var i grensetraktene mellom Uppland og Västmanland.
I slaget faller Sverker den yngre og Erik Knutsson står igjen som seierherre. Kort tid etter slaget lar han seg krone. Han gifter seg dansk for å forsone Sverige med Danmark. Han får også pavens aksept. Slaget representerer slutten på en flere generasjoners lang maktkamp mellom Eriksætten og Sverkerætten om den svenske tronen.
Myte eller fakta?
Slaget er omstridt i svensk historie. Argumentene som har komplisert historien er at tradisjonelt har slaget blitt fremstilt som at Sverker den yngre sto i spissen for en hær støttet av dansk kavaleri bestående av opptil 18 000 mann, men samtidens svenske og danske kilder nevner ikke danskene. I slaget ved Lena var ubestridt danske soldater til stede på Sverkers side.
Danmark var på denne tiden involvert i stridigheter i Baltikum, og det har blitt argumentert at Danmark hadde nok med seg selv, og om danske tropper var involvert er antallet på 18 000 sterkt overdrevet. Slaget i seg selv kan i realiteten ha vært en bortimot ren svensk innbyrdeskrig mellom Sveariket (Sverkerætten) og Gøteariket (Eriksætten), selv om sistnevnte ikke eksisterte på denne tiden.
Også stedet Gestilren representerer et problem ettersom historikerne ikke har klart å gjenfinne kampplassen. Uten stedet kan man heller ikke ut ifra arkeologiske funn begrunne om det ble benyttet langbue eller kavaleri ettersom samtidens kilder er svært beskjedne på detaljer.
Tradisjonelt har det blitt utpekt et sted i Vestergøtland hvor det har blitt reist en stein til minne om kampen. Kildene nevner en gård ved navn Gestilren i Fröshult, Fjärdhundra härad i Uppland som finnes i en kirkebok fra 1580–1630. I andre samtidskilder som omhandler Frösthult nevner ikke Gestilren. Det finnes noen stedsnavn, men disse kan være et uttrykk for en lokal tradisjon som kom langt senere. Kampplassen har også blitt forsøksvis plassert på alternative steder. Gunnar Linde har løftet fram Göstrings (tidligere Gilstrings) härad i Østergøtland. Lars Gahrn har faktisk forsøkt å plassere slaget til sjøs.
De magre fakta som gjenstår er at Sverker den yngre falt i slaget, og at tilstedeværelsen av nordmenn og dansker blir betvilt av historikerne. Hvor, når og stridens lengde forteller kildene ikke noe om.
Kildene
I hovedsak finnes det fem kilder som nevner Gestilren:
Dansk-Svenska annaler 916-1263
Her finnes den eldste annalnotisen om Gestilren. Disse annaler kan ha blitt forfattet i Lund hos dominikanerne senest 1254 hvilket gjør opplysningene aktuelle for 1200-tallets første halvdel. Antagelig kom håndskriftene til Sverige med andre bøker med de dominikanere som grunnla ordens kloster i Sigtuna. En del av notisene som omhandler Sverige har blitt gitt stor vekt, spesielt de fem yngste notisene om årene 1255–1263:
''1210. Bellum Gestilren 15. Kal. August, ubi occubuerunt Suercherus rex et Fulco dux.''
Oversatt: «1210. Sammenstøtet (= slaget) ved Gestilren den 18. juli, der kong Sverker og jarl Folke falt.»
Vestgøtalovens kongeliste
I Vestgøtalovens kongeliste heter det om Sverker Karlsson den yngre at «Folkungaene slo Sverker i hjel i Gestilren mellom Dala og Lena.»
Foruten å være første gangen som «Folkungaene» nevnes i skrift er «Dala og Lena» et senere tillegg som ikke var med hos den første skribenten, men gjort rundt 250 år senere i henhold til Natanel Beckman i «Ur vår äldsta bok», Stockholm 1912. Det er derfor vanskelig å avgjøre hvor autentisk denne teksten er.
Skänningeannalene
''1210. Krig brøt ut i Gestrylen. Her lå kong Sverker fallen med hertug Folke og mange andre adelsmenn. Den (9/2?) krontes kong Erik II og fikk Rikiza til make.''
Annales Dano-Svecani
Bellatum est rursum in Gyllstenreen ubi rex Suercherus, dictus Hack, Caroli regis filius, occubuit et Folcho dux, alii uoque multi uiri Nobiles Folkungis, cessitque uictoria Sueuis
En oversettelse kan være: «Kriget har man på Gestilern, der kong Sverker, kalt Hack, kong Karls sønn, hviler og tilogmed hertug Folke, til og med mange andre menn av folkungaenes herrer; og seieren tilfalt sveaerne (= svenskene).»
Lunda-annalene
Bellum Giestilsren«/»Gyestilren
Digital dannelse
Digital dannelse handler i pedagogikken om det å kunne oppføre seg i en internettkultur i tråd med kulturelle forventninger og normer, jmf dannelse, og er slik sett et begrep som kan relateres til nettikette («digital etikette»). Begrepet digital dannelse har et spekter av ulike definisjoner: i noen er digital kompetanse en forutsetning for digital dannelse, mens i andre er det kraftig overlapp mellom de to begrepene.
Ulike definisjoner
Begrepet er bygget på en sammensetning av det «digitale» (nettkulturen, som er i stadig endring) og det bestående, representert ved klassisk «dannelse».
En relativt teknisk orientert definisjon ble presentert i Høykom-utredningen Skole for digital kompetanse – (2003). Her defineres digital dannelse som «… å utvikle evnen til å forstå og bruke informasjon i mange formater fra en rekke ulike kilder når det blir presentert gjennom bruk av IKT» (s. 21).
En definisjon som er mer orientert mot de kulturelle aspektene ved digital dannelse kan gis med utgangspunkt i Wilhelm von Humboldt. Dannelse («Bildung») dreier seg i Humboldts forstand om «å knytte selvet til verden i den mest allmenne, rikeste og frieste vekselvirkning». Den digitale dannelsen kan dermed sies å oppstå i det vi benytter IKT for å realisere Humboldts dannelsesideal. Slik kan digital dannelse forstås som «å knytte selvet til verden ved hjelp av IKT».
Ulike sider ved digital dannelse
Dannelse, så også den digitale dannelsen, brukes gjerne om individers evne og vilje til å innordne seg flertallets normer og kunnskapssyn. Ut fra et slikt ståsted kan den digitale dannelsen handle om å respektere andre på nettet og forholde seg til gjeldende lover og regler.
Konsekvenser for skolen?
I skolen diskuteres endringer i oppfatninger av dannelse, læring og kunnskapssyn, som en følge av hvordan tilgangen og produksjonen av informasjon endrer seg. Digital dannelse knyttes til refleksjon om kunnskap og identitetdannelse i informasjonssamfunnet - en tilnærming som reflektere bruken av IKT i metalæring, kommunikativ kompetanse, sosial kompetanse, etc.
I læreplanene for grunnskolen har innsatsen i stor grad vært rettet mot ferdigheter - jmf stortingsmelding, og som ble lagt til grunn for læreplanene fra 2006. Digital dannelse har i denne sammenhengen blitt brukt som et begrep av de som ønsker en bredere forståelse av hvordan den digitale teknologien bør forstås og brukes i undervisningssammenheng.
Fylkesvei 2066
Fylkesvei 2066 går mellom Kløfta og Arneberg bru i Åsnes kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 437 (Hedmark).
Småflekket rødhai
Småflekket rødhai tilhører rødhaifamilien (Scyliorhinidae), og har en utbredelse langs norskekysten nord til Nordland.
Småflekket rødhai blir opptil en meter lang og har er en slank kropp dekket med mørke flekker. Den andre ryggfinnen er mye mindre enn den første.
Haien holder normalt til i mellom 10 og 400 meters dybde (fra 288 til 780 meter i den østre delen av Det joniske hav). Den finnes over sandbunn, koraller, algebevokst, grus- og mudderbunn på dybder på bare få meter, typisk på dyp ned mot 110 meter. Den finnes også tidvis i de midtre vannlagene.
Småflekket rødhai lever av bløtdyr og virvelløse dyr, små krepsdyr, småfisk og andre smådyr.
Mennesker bruker denne haien fersk og tørrsaltet til mat, og også til fremstilling av olje og fiskemel. I Norge har småflekket rødhai ingen økonomisk betydning.
Reproduksjonen er oviparisk, med ett enkelt egg per eggleder av gangen. Hunnen skiller ut en eggkapsel osom omgir egget.
Norsk sportsfiskerekord er 1730 gram og 83 cm.
St. Johanneslogen Anna Amalia til de tre roser
St. Johanneslogen Anna Amalia til de tre roser (tysk: Anna Amalia zu den drei Rosen) er en tysk frimurerlosje som ble grunnlagt i Weimar den 24. oktober 1764, på 25-årsdagen til Anna Amalia av Sachsen-Weimar-Eisenach.
Ekvatorialstrømmen
Ekvatorialstrømmen er et system av havstrømmer i tropiske strøk. Ekvatorialstrømmen kan deles i Den nordlige og sørlige ekvatorialstrømmen, Den ekvatoriale motstrømmen og Den ekvatoriale understrømmen. Den nordlige og sørlige ekvatorialstrømmen krysser Stillehavet og Atlanterhavet fra øst mot vest, mens Indiahavet bare har en sørlig ekvatorialstrøm. Mellom de to strømmene løper den ekvatoriale motstrømmen i motsatt retning på tvers av alle tre verdenshav.
St. Johanneslogen Anna Amalia til de tre roser
Den 19. juni 1949 ble losjen tilsluttet den tyske storlosje av gamle, frie og anerkjente murere.
Blant kjente medlemmer av losjen var dikteren og forfatteren Johann Wolfgang von Goethe, som ble innviet som lærling den 23. juni 1780, med Johann Christoph Bode tilstede, og etter anbefaling av statsminister Freiherr von Fritsch den 13. februar samme år. Den 23. juni 1781 ble Goethe innviet i II º Svenn.
Ekvatorialstrømmen
Nordlige og sørlige ekvatorialstrøm
Den nordlige og sørlige ekvatorialstrømmen er langsomme overflatestrømmer som løper i et bredt belte på begge sider av ekvator. Den nordlige strømmen drives av nordøstpassaten, som sammen med corioliseffektens avbøyning mot høyre på den nordlige halvkula fører vannet rett vestover. Tilsvarende gir kombinasjonen av sørøstpassaten og corioliseffektens venstredreining på den sørlige halvkula den sørlige strømmen samme retning.
St. Johanneslogen Anna Amalia til de tre roser
Både Goethe og Bode var medlemmer av Illuminatus-ordenen.
Ekvatorialstrømmen
Nordlige og sørlige ekvatorialstrøm
På grunn av landmassenes ulike fordeling på den sørlige og nordlige halvkula er både passatvindene og havstrømmene forskjøvet mot nord, slik at den nordlige strømmen befinner seg mellom 10 og 20° N og den sørlige mellom ekvator og 10° S.
Ekvatorialstrømmene er langsomme og grunne strømmer – typisk strømhastighet 0,1 m/s ned til 200 meters dyp – men på grunn av sin store bredde (1000-1500 km) transporterer de store mengder vann. På grunn av den sterke oppvarminga av overflatevannet ligger sprangsjiktet dypt (100-200 m) og motvirker vertikal blanding av vannet. Havområdene er derfor fattig på næringsstoffer og har liten planktonproduksjon, noe som gir vannet en klar, dyp koboltblå farge. Ekvatorialstrømmene er verdenshavenes ørkener, med en biologisk primærproduksjon på under 0,1 g C pr.m² pr. dag.
I deler av ekvatorialstrømregionen får vannet en særlig høy overflatetemperatur og derav følgende høy fordampning, som gir rikelig nedbør over nærliggende landområder og forhold for rike tropiske skoger. Det gjelder mange av øyene i Polynesia, østkysten av Brasil fra Bahia og sørover, østkysten av Madagaskar og nordøstkysten av Australia.
Ekvatorialstrømregionen er videre næringsområdet for tropiske orkaner, som regelmessig hjemsøker de varme vestkystene av verdenshavene. Forutsetningen for at tropiske orkaner skal dannes er at havtemperaturen må være over 26,5°.
Den ekvatoriale motstrømmen
Den ekvatoriale motstrømmen er ikke direkte vinddreven, men oppstår som et resultat av tyngdekraften og corioliseffekten. Passatvindene fører til en oppstuing av vann i nærheten av ekvator, slik at havoverflata blir noe høyere her enn lengre vekk fra ekvator. Den hellende overflata gir vannmassene en kraftkomponent retta mot polene, som med corioliseffektens avbøyende virkning samt friksjonskrefter gir vannet en østlig retning.
Motstrømmen har betydelig høyere hastighet enn de vestgående strømmene på hver side. Størst fart har den på ca. 100 m dyp, der typisk strømhastighet kan være 0,4 m/s.
Langs den ekvatoriale motstrømmen foregår det videre en viss vertikal blanding av vannmassene som fører mer næringsrikt dypvann opp i lyssonen. I disse områdene kan den biologiske primærproduksjonen komme opp i 0,5 g C pr. m² pr. dag. Vannet er derfor grønnere og mindre klart enn i andre tropiske havområder.
Kinas riksvei 316
Kinas riksvei 316 (G316) løper fra Fuzhou i Fujian til Lanzhou i Gansu, via Nanchang (i Jiangxi) og Wuhan (i Hubei). Den er 2915 kilometer lang. Den løper gjennom provinsene Gansu, Shaanxi, Hubei, Jiangxi og Fujian.
I Gansu, fra Lanzhou til veiskillet i Huichuan (i fylket Weiyuan, rundt 35 km sør for Lintao), kombineres G316 med Kinas riksvei 212. En stor strekning av dette (Lanzhou til Lintao) er blitt til motorvei med veinummeret G75 (Linhai-motorveien).
I sørøstre Hubei (fra Ezhou til veiskillet ved grensen til Jiangxi) deler G316 trasé med Kinas riksvei 106.
San José
San José er hovedstaden og største by i det mellomamerikanske landet Costa Rica. Byen er også hovedstad i provinsen San José. I 2011 hadde kantonen San José 288 054 innbyggere, mens det i hele hovedstadsprovinsen bodde til sammen 1 404 242 mennesker. San José ligger 1 170 meter over havet. Byen er oppkalt etter Josef fra Nasaret, og innbyggerne kalles josefinos («josefinere»).
Samtidig med de andre kantonene i landet, ble kantonen San José grunnlagt 7. desember 1848. Selve byen oppsto rundt 1737–1738, og har vært Costa Ricas hovedstad i tre perioder: i 1822, fra 1823 til 1834 og fra 1838 fram til dag. Byen er landets politiske og økonomiske sentrum. Arkitekturen er sterkt europeisk inspirert, og er en by med en blanding av historiske og moderne bygninger. I sentrum bor det få mennesker, noe som gjør at dette området kun fungerer som et samlings- og gjennomfartssted. Ifølge studier utført i Latin-Amerika, er San José en av de tryggeste byene i Mellom-Amerika.
Geografi
Området som San José ligger i, er svakt kupert, fruktbart og omgitt av fjell. I nord reiser vulkanene Poás, Barva og Irazú seg, og i sør ligger fjellkjeden Cordillera de Talamanca. Byen befinner seg i den såkalte Valle Central, på en høyde av 1 170 meter over havet.
Klima
San José ligger i et tropisk område, og klassifiseres som tropisk regnskog (Fa i Köppens klimaklassifisering). Gjennomsnittstemperaturen ligger vanligvis på mellom 18 og 22 °C året rundt. Det er ikke vanlig å snakke om årstider i San José, men om den tørre og den regnfulle perioden. Regntida varer fra mai til november, som i resten av landet, og den totale årsnedbøren ligger på rundt 2000 mm. Regn kan forekomme også i den tørre perioden. Den relative luftfuktigheten ligger på mellom 60 % og 90 %. Lufta i byen er frisk og klar, takka være en nærmest konstant bris.
Byen blir til
San José oppsto på 1700-tallet, da spanske erobrere bosatte seg der. Innbyggerne i området bodde spredt, og i 1738 ble det bestemt at de skulle konsentreres på ett sted. Mange flytta til det stedet som i dag er San José, og to år seinere sto det ferdig et lite kapell der. Josef fra Nasaret (José på spansk) ble valgt til bygdas beskytter, derav navnet San José.
Tre perioder som hovedstad
I henhold til loven Ley de ambulancia, som var en del av Costa Ricas midlertidige grunnlov av 1821, skulle statusen som landets hovedstad rullere mellom de fire byene Cartago, San José, Heredia og Alajuela. Som følge av dette ble San José for første gang hovedstad fra mai til august 1822.
I 1823 starta en borgerkrig i landet; på den ene sida sto de republikanske byene San José og Alajuela, som ville ha en selvstendig costaricansk stat, og på den andre sida Cartago og Heredia, som ønsket å være en del av det meksikanske imperiet. 5. april 1831 okkuperte josefinerne og alajuelerne daværende hovedstad Cartago, og den republikanske kommandanten Gregorio José Ramírez y Castro beslutta at San José skulle være hovedstad. Denne statusen beholdt byen fram til 1834, da Ley de ambulancia igjen trådte i kraft, og Alajuela ble hovedstad. I 1835, i den såkalte liga-krigen, ble San José angrepet av styrker fra Cartago, men byen klarte å forsvare seg.
I 1838, da Cartago var hovedstad, kom Braulio Carrillo Colina til makta i Costa Rica som diktator etter et militærkupp. Han flytta hovedstaden tilbake til San José, og skrev en lov som sa at San José for alltid skulle være Costa Ricas hovedstad. Denne loven ble fjerna i 1842, men San José har fortsatt å være hovedstad fram til i dag.
Byutvikling
I 1815 hadde San José 11 000 innbyggere. Da Costa Rica ble selvstendig fra Spania i 1821, hadde byen gått forbi Cartago i innbyggertall og ressurser. Denne utviklinga skøyt ytterligere fart da det ble åpna kaffeplantasjer i områdene rundt byen på 1820- og 1830-tallet.
På 1800-tallet begynte man med byplanlegging i San José. Dette ble gjort ved å følge det kvadratiske gatesystemet som var det vanlige i Spania på den tida, og det ble bygd flere kirker, blant annet La Merced i sentrum, El Carmen i nord, og mye seinere, La Soledad i øst. I 1843 skrev statsminister José María Castro Madriz under dokumentet som grunnla Universidad de Santo Tomás, landets første institusjon for høyere utdanning, og forgjenger for dagens Universidad de Costa Rica.
Arna kraftverk
Arna kraftverk er et vannkraftverk i Ytre Arna i Bergen kommune i Vestland. Anlegget er eid av Arna Kraftselskap as.
San José
Byutvikling
Under Juan Rafael Mora Porras' regjering på midten av 1800-tallet, tok byen en ny og mer urban retning. Avenyene ble gjort breiere, og arkitekturen ble mer moderne. Det ble åpna en rekke teatre, banker, hoteller og statlige bygninger, og goder som offentlig belysning og trikker ble tatt i bruk. 9. august 1884 ble det satt i gang et vannkraftverk i området Aranjuez; med elektrisiteten herfra kunne man lyse opp 25 lamper i sentrum av San José. Byen ble den første i Latin-Amerika og den tredje i verden, etter New York og Paris, til å bli opplyst ved hjelp av elektrisk energi.
På begynnelsen av 1900-tallet var sentrum av San José svært attraktivt for handelsvirksomhet. Handelen steg kraftig, og dette starta ei utflyttingsbølge fra sentrum til utkantsområdene av byen. Under Cleto González Víquez ble San José forskjønna, og gatene ble forbedra. De siste åra har byen vært gjennom et moderniseringsprogram, som blant annet har ført til at flere av sentrumsgatene har blitt gjort om til gågater.
Arna kraftverk
Fallrettighetene til vassdraget ble kjøpt opp av Peter Jebsen i 1844 og danner grunnlaget for industriproduksjonen i Ytre Arna og Arne Fabrikker.
Combat of Giants: Dinosaurs
Combat of Giants: Dinosaurs, også kjent som Battle of Giants: Dinosaurs i Nord-Amerika, er et videospill som er laget for Nintendo DS. Spillet er utviklet og gitt ut av Ubisoft i 2008. Spillet handler om å styre sin egen dinosaur og bruke den til å sloss mot andre dinosaurer, og gjøre den unik og sterkere.
San José
Demografi
Flertallet av byens befolkning er av europeisk avstamning eller mestiser, fordi det frem til 1949 var nedfelt i grunnloven at indianere og mørkhudede skulle isoleres. Innbyggertallet i kantonen var 340 894 i 2005, og befolkningstettheten 7 643 innb./km². Omtrent 52 % av befolkninga er kvinner. Hele det urbane området, som omfatter blant annet Alajuela og Heredia, har rundt 1,6 millioner innbyggere.
Politisk inndeling
Kantonen San José er delt inn i elleve distrikter:
Severdigheter
San José har et kompakt sentrum med hovedgata Avenida Central som midtpunkt. Både denne gata og flere sidegater er nå gågater. Siden San José ikke er en veldig gammel by, og på grunn av jordskjelv og sterk vekst de seinere åra, er det lite historisk bebyggelse. I stedet er sentrum prega av stilretningene fra det 20. århundret; både art déco og funkis er rikelig representert. Den eldste delen av byen er Barrio Amón, med gamle villaer fra slutten av 1800-tallet.
San Josés kanskje mest kjente severdighet er Teatro Nacional de Costa Rica, nasjonalteateret, et monumentalt teater fra 1897 med fantastisk utsmykning innendørs med motiver fra banan- og kaffedyrking. Mellom teateret og Avenida Central ligger Plaza de la Cultura, som er byens fremste møteplass, og som er omringa av kulturelle institusjoner. Rett overfor nasjonalteaterets hovedinngang ligger den lille Parque Mora Fernández og Gran Hotel. Forbi nasjonalteaterets sørlige side går Avenida 2. Langs denne tett trafikkerte avenyen, to kvartaler mot vest, ligger Catedral Metropolitana, byens katedral fra 1871. Overfor katedralen ligger Parque Central, med palmetrær og en uvanlig utforma musikkpaviljong. På motsatt side av Avenida 2 fra Parque Central ligger Teatro Popular Melico Salazar, et annet kjent teater med neoklassisk fasade.
Edificio Correos fra 1917 er også en markant historisk bygning. Den har en lysegrønn betongfasade i en blanding av ulike arkitektoniske stilarter. Edificio Metálico er en bygning fra 1890-tallet som er bygd utelukkende av forhåndsproduserte metallbiter. Også mer moderne bygninger er med på å sette sitt preg på byen, da særlig nasjonalbanken, som er mye høyere enn de omkringliggende bygningene. Ved siden av ligger den blå bygninga til Costa Ricas sentralbank.
Det er flere parker i sentrum av San José. Den største er Parque Metropolitano La Sabana, som ligger vest for sentrum. I den østlige delen av sentrum ligger Parque Nacional, som er fylt av trær og byster av latinamerikanske helter. Rundt parken ligger blant annet nasjonalbiblioteket og flere statlige bygninger. Parque Morazán og Parque España befinner seg også i sentrum, på hver sin side av Edificio Metálico.
Parque Diversiones, eller Pueblo Antiguo, er en fornøyelsespark tre kilometer vest for sentrum. Den inneholder også kopier av bygninger i tradisjonell costaricansk stil fra begynnelsen av 1900-tallet. I helgene er det forestillinger med tradisjonell dans og musikk.
Museer
To kvartaler fra Parque Nacional ligger nasjonalmuseet, i det som tidligere var en festning. Museet har utstillinger av ulike epoker av Costa Ricas historie. Nedenfor de imponerende trappetrinna til museet ligger Plaza de la Democracia. Et annet kjent museum er Museo del Oro Precolombino, som befinner seg under Plaza de la Cultura. Dette museet inneholder en stor mengde gullgjenstander fra før den europeiske oppdagelsen. I samme underjordiske lokaler holder myntmuseet til. I en stor bygning nord i byen holder Centro Costarricense de Ciencias y Cultura (det costaricanske vitenskaps- og kulursenteret) til. Senteret huser blant annet nasjonalgalleriet, barnemuseet og nasjonalauditoriet. Museo de Jade Fidel Tristán Castro, rett nord for Parque España, har Amerikas største samling av førkolombinske jadegjenstander. Ved parkens østlige side ligger Centro Cultural de la Cultura, Nasjonalt kultursenter, som er en interessant arkitektonisk bygning i seg selv, og i tillegg inneholder blant annet byens museum for moderne kunst. I parken La Sabana ligger Museo de Arte Costarricense (museet for costaricansk kunst). Museo de Formas, Espacios y Sonidos (museet for former, rom og lyder) holder til i en tidligere stasjonsbygning øst i sentrum.
Uteliv
San José har et livlig uteliv. Kantonen Escazú har flere restauranter og utesteder av en mer eksklusiv standard. El Pueblo, nord for sentrum, er et område med over 50 barer, utesteder, kunstgallerier og butikker. Et annet populært område å gå ut er gata Calle de la Amargura i kantonen Montes de Oca, hvor en stor del av byens studenter pleier å treffes. I strøket La California er det også en rekke utesteder.
Idrett
Ettersom byen er landets hovedstad, har en rekke idrettsbegivenheter funnet sted i San José, særlig nasjonale arrangementer. Estadio Nacional blir brukt som hjemmebane av og klubblaget Brujas de Escazú; stadionet brukes også til friidrett. Byens baseballag spiller hjemmekampene sine på Estadio Antonio Escarré. De viktigste svømmebassengene befinner seg i La Sabana. I Parque de la Paz er det en velodrom og en ishall. Costaricanere flest er glade i utendørsaktiviteter som jogging og sykling, og San Josés parker blir brukt flittig til dette.
Transport
Byens lufthavn, Juan Santamaría internasjonale lufthavn, ligger 23 km vest for sentrum, nær Alajuela. San José har et godt utbygd nettverk av busser, som i tillegg er billige. I sentrum er det imidlertid vanligvis mye trafikk, og den raskeste måten å komme seg fram på er ofte til fots. Byens taxier er røde eller oransje, og er også et relativt rimelig framkomstmiddel. Den panamerikanske hovedveien går forbi San José. Fra San José går det busser til de fleste steder i landet. Avgangsstedene er fordelt på to hovedterminaler, i tillegg til en rekke andre mindre terminaler rundt om i sentrum. Busser til den karibiske kysten går fra den såkalte Coca-Cola-terminalen.
Here We Come
Here We Come er et studioalbum utgitt av a1 i 1999. Albumet lå elleve uker på VG-lista og endte med fjerdeplass som beste plassering.
Barlindslekten
Barlindslekten (latin: Taxus) er den eneste slekten av bartrær i barlindfamilien.
Jo Gjende
Jo Gjende (født 1794, død 27. februar 1884) var en norsk jeger og friluftsmann.
Lisbet Palme
Anna Lisbeth Christina Palme (født Beck-Friis 14. mars 1931 i Stockholm, død 18. oktober 2018 i Vällingby ) var en svensk barnepsykolog som var gift med Olof Palme fra 9. juni 1956 til hans død i 1986.
Bakgrunn og studier
Hun var datter til sivilingeniøren friherre Christian Beck-Friis og hans hustru Anna-Lisa, født Bolling. Etter studentexamen i 1950 ved Nya Elementarskolan för flickor i Stockholm ble hun fil. kand. ved Stockholms högskola i 1955.
Karriere
Lisbeth Palme arbeidet som barnepsykolog og i en periode ansatt ved Stockholms läns landsting og senere ved sosialforvaltningen i Stockholm. Hun var ordførende i den svenske Unicef-komitéen 1987–1999 og internaajonal ordførende i Unicef 1990–1991. Hun hadde flere andre internasjonaleuppdrag, blant annet ble hun i 1998 innvalgt som ekspert i FNs barn­eretts­komité og inngikk i det panel som for Den afrikanske unions regning utredet folkemordet i Rwanda. Lisbeth Palme var også engasjert i utbygg­ingen av den svenske barn­eom­sorgen.
Jo Gjende
Jo Gjende var en kjent reinjeger og skarpskytter i Jotunheimen, bygde flere buer ved Gjende, og flyttet også dit i 1842. På Skarvflye plasserte han en selvlaget «vindsnelle» i tre og metall, visstnok for å skremme reinen, slik at den ikke drev langt til fjells. Denne snellen ble i 1901 gjenfunnet av Thomas Bonnevie. I 1850 kjøpte han fjellgården Brurusten i Murudalen fra Jakob Kleiven. På sine eldre dager fikk han navnet John Gjendin, senere Jo Gjende.
Lisbet Palme
Karriere
I 1998 var hun vertinne for Sommar i P1.
Privatliv
Lisbeth Palme giftet seg 9. juni 1956 med Olof Palme, Sveriges statsminister 1969–1976 og 1982–1986. De fikk sammen sønnene Joakim, Mårten og Mattias Palme.
Jo Gjende
Gjende var skeptisk til etablert kristendom, men opptatt av naturfilosofi, som han forsvarte i diskusjon med en lokal prest. Han ble derfor oppfattet som en fritenker. I jaktmiljøet ble han også oppfattet som nyansert, da han kun jaktet reinsbukk på grunn av egne oppfatninger om at denne var skadelig for bestanden.
Lisbet Palme
Privatliv
Hun døde den 18. oktober 2018 etter en tids sykdom.
Mordet på Olof Palme
Ved Palmemordet i 1986 var Lisbeth Palme det nærmeste øyenvitnet og hun utpekte Christer Pettersson ved en vitnekonfrontasjon. Da skal hun ha latt falle en kommentar om at man ser hvem som er alkoholiker, noe som ble tolket som om at hun var blitt informert om at den mistenkte var misbruker. Da ankeinstansen Hovretten senere omfjorde den fellende dom mot Petterson pekte den på at ingen andre vitner enn Lisbet Palme kunne peke ut Pettersson ved åstedet, mangelen på teknisk bevis (kruttrester, mordvåpen) og at utredningen ikke kunne bevise at Pettersson hadde motiv for å myrde Olof Palme. De stilte spørsmål ved Lisbet Palmes minne av den flyktende gjerningsmannen, ettersom hun med sikkerhet må ha vært opprørt og med oppmerksomheten rettet mot sin ektemann.
Jo Gjende
Gjende døde på gården Brurusten i Murudalen og ble gravlagt på Vågå kirkegård. På gravstedet er det reist en minnestein i kleber, som viser en villreinflokk i sprang etter en tegning av Gerhard Munthe. 23. oktober 2010 ble det også avduket et minnesmerke over Jo Gjende ved Håndverkstunet i Heidal. Statuen er utformet av Raufoss-kunstneren Roald Høgberget.
Philip Miller
Philip Miller (født 1691, død 18. desember 1771) var en botaniker av skotsk herkomst.
Han ble valgt til Fellow of the Royal Society på grunn av sin kunnskap om levende planter. Han lærte opp William Aiton som senere ble hovedgartner ved Kew og William Forsyth som slekten Forsythia ble oppkalt etter. Den fjerde hertugen av Bedford satte ham til oppsyn med bl.a. beskjæringen av frukttrær ved Woburn Abbey.
Albertslund kommune
Albertslund kommune ligger på Sjælland i Region Hovedstaden (inntil 1. januar 2007 i det nå oppløste Københavns amt), om lag 15 kilometer fra København sentrum.
Befolkningen i forstadskommunen Albertslund er synkende. Kommunegrensene ble ikke endret ved kommune- og regionsreformen 2005–07.
Den gang het kommunen Herstedernes kommune, men ble i 1973 omdøpt til Albertslund fordi Indenrigsministeriet ikke ville anerkjenne et stednavn i flertallsform.
Albertslund kommune ble i 2007 tildelt Nordisk råds natur- og miljøpris. Kommunen har nesten lykkes med å halvere utslippet av CO2.
Lokalpolitikk
Ved kommunalvalget 15. november 2005 fikk Socialdemokratiet rent flertall med 11 av totalt 21 mandater. Ellers fikk Socialistisk Folkeparti tre mandater, Enhedslisten to mandater, Venstre én mandat, Konservative to mandater, og Dansk Folkeparti to mandater.
Kommunalvalg
Ved valgene siden 2005 har kommunestyret hatt følgende sammensetning:
Høgskolen i Lillehammer
Høgskolen i Lillehammer (HiL) var en norsk regional høgskole. Den ble etablert 1. august 1994 som en av 24 statlige høgskoler i Norge og oppstod fra den tidligere Oppland distriktshøgskole i forbindelse med høgskolereformen i 1994.
Skolen lå på Storhove, ca. fire kilometer nord for Lillehammer sentrum. Det var flest studenter fra Hedmark fylke, fulgt av Akershus og Buskerud.
I september 2016 vedtok HiL og Høgskolen i Hedmark å slå seg sammen til Høgskolen i Innlandet (HINN); sammenslåingen ble iverksatt 1. januar 2017. Siste rektor ved HiL var Rektor professor Kathrine Skretting. Hun ble tilsatt fra 1. august 2015 og ble deretter første rektor ved den nye Høgskolen i Innlandet.
Studietilbud
Høgskolen tilbød internasjonalisering av studier gjennom å ta deler av sin ordinære utdanning i utlandet eller ved å fortsette å utdanne seg i utlandet etter endte studier.
Den norske filmskolen ble opprettet som egen avdeling ved HiL i 1997. Den har syv linjer (manus, regi, produksjon, foto, lyd, klipp og produksjonsdesign) og annethvert år tas det opp inntil seks studenter på hver linje. Skolen ble kåret til Europas beste filmskole i 2002.
James Couttet
James Couttet (født 18. juli 1921 i Bossons, Haute-Savoie, død 13. november 1997 i Chamonix) var en fransk alpinist. I årene før og etter andre verdenskrig ble han regnet blant verdens fremste alpinister.
Bare 17 år gammel ble Couttet verdensmester i utfor i Engelberg. På grunn av krigen ble karrieren avbrutt, men etter krigens slutt deltok han i OL 1948 i St. Moritz. Her tok han sølv i slalåm etter sveitseren Edy Reinalter, og i tillegg kom han på tredjeplass i kombinasjonen. To år senere, i VM 1950 i Aspen, Colorado, tok han ytterligere to medaljer, sølv i utfor og bronse i storslalåm.
Couttet ble fransk mester 17 ganger i løpet av karrieren. Han var gift med den franske alpinisten Lucienne Schmith, som ble verdensmester i storslalåm i 1954.
Fylkesvei 2078
Fylkesvei 2078 går mellom Konglebæk og Anset i Åsnes kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 446 (Hedmark).
High Speed 1
High Speed 1 (HS1), offisielt Channel Tunnel Rail Link (CTRL) (opprinnelig Continental Main Line eller CML), er en 108 km lang høyhastighetsbane som går gjennom Kent i Storbritannia mellom London og Kanaltunnelen.
Linjen ble bygget for å betjene internasjonal passasjertrafikk mellom Storbritannia og Kontinental-Europa, i tillegg betjenes også innenriks passasjertrafikk til og fra tettsteder og byer i Kent. Strekningen er konstruert for godstrafikk etter mellomeuropeisk standard og ble åpnet 14. november 2007. Den har London St. Pancras stasjon som endestasjon, med tunnel under Themsen og bru over elven Medway. Linjen har en topphastighet på 230–300 km/t og kostet £ 5,8 milliarder å bygge.
Den internasjonale passasjertrafikken blir utført av Eurostar, med en reisetid mellom London St. Pancras og Paris-Nord på 2 timer 15 minutter, og mellom St Pancras og Brussel-Sør på 1 time 51 minutter. Materiellet består av en flåte på 27 Class 373 / 1 multi-system-tog med en topphastighet på 300 km/t. Det er forventet at også andre selskaper vil betjene linjen i fremtiden.
Innenriks passasjertrafikk startet 13. desember 2009. Flåten består her av 29 passasjertog med en topphastighet på 225 km/t.
DB Schenker startet testdrift med containertog den 27. mai 2011.
Kråktindan
Kråktindan er et fjellmassiv i Steigen kommune i Nordland. Den høyeste toppen har en høyde på 1 045 meter over havet. Fjellet har primærfaktor på 1 012 meter, og er da blant fjellene med høyest primærfaktor i Norge. Varden på toppen er en av dem som nå vernes som kulturminne. Fjellmassivet ligger mellom Nordfolda, Folda, Brennvika og Leinesfjorden. Rundt den høyeste toppen av fjellet er det en rekke lavere tinder og fjell. For det meste er fjellsidene brattere på yttersida ut mot Brennvika, enn de er innover mot Nordfolda og mot Åsjorddalen. Mot vest går en rekke av bratte og forrevne tinder med en høyde mellom 700 og 800 moh. Den vestligste av disse er Brenntinden 754 moh. og videre innover har en Kløfttinden, Breiskartinden og Stortinden på hhv. 674, 733 og 837 moh. Videre innover, fremdeles på vestsida av selve Kråktindan, har en så Børra på 730 moh., Skjerdingslagstinden på 941 moh., Snøtinden og Grønnlikollen på 756 moh. Fra den høyeste toppen på 1045 moh. er det en egg mot sørvest og denne ender i Laukviktinden på 990 moh. og videre vestover mot Rismålstinden på 880 moh. Mot Nordfolda har en flere lavere utløpere og tinder, som Storaustinden på 435 moh. og Brennsundfjellet på 619 moh. sør for Rismålstinden. Fra Laukviktinden mot øst har en Flekkostinden på 704 moh. og fra den høyeste toppen av massivet mot Stamsvika går en rekke av tinder, som ender i Stamsviktinden på 738 moh. Fra denne rekken av tinder går det også en utløper rett i øst og her har en Breitinden, Tommeltinden, Påltinden og Rundtinden hvor førstnevnte er 732 og sistnevnte 438 moh. Fjellmassivet ender i Hellgata - et skar på ca. 200 moh. Gjennom dette skaret arrangeres skirennet Hellgata-rennet hvert år.
I dalene mellom rekkene av tinder ligger der flere små vatn og tjern. Mot Brennvika har en således Synstelvvatnet med Synstelva, Heimstelvvatnet med Heimstelva og Vanderelvvatnet med Vanderelva. Mot Botnfjorden i nordøst dreneres fjellsiden ned til Åsjorddalen og Åsjordvatnet og her ligger også Galtvatnet som dreneres av Sagelva. Mot Brennsund renner Brennsundelva fra Rismålsskaret ved Rismålstinden og sørvestover mot Brennsundgårdene. Mot Nordfolda har en Laukvikelva som renner fra Laukviktinden og sørover, Laukvikvatnet mellom Flekkostinden og Laukviktinden som dreneres av Skavikelva. Mellom Flekkostinden og Stamsviktinden har en så en brei dal med de tre Flekkosvatnan og Flekkoselva, mellom Stamsviktinden og Breitinden/Tommeltinden ligger Stamsvikvatnan, som dreneres av Stamsvikelva.
Flere av tindene og toppene i fjellmassivet har forskjellige navn ut ifra hvor de er navnsatt fra. Den høyeste toppen av fjellmassivet blir således kalt Nordkråktinden av folk fra Foldstranda, som ei motsetning til Stamsviktinden som blir kalt Kråktinden. Ellers blir den høyeste toppen kalt Kråktinden av folk fra nordsida av fjellet. Brenntinden blir lokalt kalt Brennsundtinden av folk med tilknytning Brennsund og Flekkostinden blir av folk som bor nærmest fjellet også kalt Vartinden.