cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Serpentin (kanon)
Håndholdte serpentiner
Kong Jakob IV av Skottland var en entusiastisk bruker av håndholdte serpentiner i 1508. Han holdt skytekamper i de store salene i Holyrood Palace og Stirling Castle, brukte en serpentin for å jakte på hjort i parken til Falkland Palace, og skjøt tilsvarende på sjøfugler fra en robåt utenfor Isle of May.
I tillegg til arkebuse, utviklet serpentinen seg også til den tyngre baklastende svingbass, som veide rundt 40 kg (88 lb), og krevde en gaffel for støtte og sikting. Dette våpenet ble formet for å benytte avtakbare krusformede kamre, som var forhåndsfylte med krutt og prosjektiler for å framskynde omlastingen. Svingbare kanoner av typen svingbass ble ofte brukt på skip mot fiendens mannskap.
Tyngre serpentiner
Serpentiner, som hadde en lengde motsvarende 30–50 x kaliber, inndeles i tre typer tyngre artilleristykker, og kjennetegnes ved deres størrelse: hele, halve og korte. De lettere, vanligvis sekspund eller trepund, kalles felt-serpentiner og ble benyttet av feltartilleriet. Betegnelsen «fältslangor» ble anvendt ennå på 1700-tallet i Sverige og forsvant først i 1766. I Armémuseum i Stockholm finnes de to danske «metallslangor», fra 1542 og 1543, samt en ekstremt kunstnerisk utført polsk serpentin, framstilt i 1602. Den minste typen var håndholdte serpentiner eller «handrör» på svensk. De ble ladet med ladestokk av jern og skjøt kuler av bly. Vekten deres var bare 4–5 kg.
Odes Bajsultanov
Odes Khasaevitsj Bajsultanov (russisk: ; født 17. januar 1965 i Belerotsje i Tsjetsjenia) er en tsjetsjensk politiker. Han har siden 2007 vært den tsjetsjenske delrepublikkens statsminister.
Basjultanov har eksamen fra Groznyj statsuniversitet (matematisk-fysisk fakultet) i 1994.
Basjultanov er fetter av president Ramzan Kadyrov og har hatt verv og stillinger i det pro-russiske statsapparatet siden 2003.
Matias Armand Jordal
Matias Armand Jordal (født 24. november 1970) er en norsk regissør og manusforfatter. Han har regissert og skrevet langfilmen Sammen, som kom i 2009. Før den har han regissert flere kortfilmer, blant annet Fly, som han vant Kortfilmfestivalen i Grimstad med. Jordal har også regissert flere episoder av Hotel Cæsar.
Jordal gikk ut fra Dramatiska institutet i 1999.
Mats Eilertsen
Mats Eilertsen (født 4. mars 1975 i Trondheim) er en norsk jazzmusiker (kontrabass) og jazzkomponist, utdannet ved jazzlinja (NTNU).
Eilertsen var bestillingsverkskomponist på Vossajazz 2014 med Rubicon.
Memorabilia oppført ved Trondheim JazzFestival i 2016 med Mats Eilertsen Trio og Trio Mediaeval.
Han har medvirket på flere titalls plateutgivelser med Tord Gustavsen, The Source, Arve Henriksen, Nils Økland, Jazzmob, Dingobats, Håkon Kornstad Trio, bandet Food med engelske Iain Ballamy, Jacob Young Band, Solveig Slettahjells Slow Motion Orchestra, Håvard Wiik Trio og JazzCode.
Mats Eilertsen Trio fikk Spellemannprisen 2019 i klassen jazz for And Then Comes the Night. I 2022 fikk Eilertsen Buddyprisen som blir delt ut av Norsk jazzforum. I begrunnelsen heter det blant annet: «Han er en sentral skikkelse i norsk jazz, en ettertraktet musiker som setter sitt umiskjennelige preg på musikken, både som bandleder og som medmusiker.» Han ble også nominert til Spellemannprisen 2011 for albumet Skydive og Spellemannprisen 2016 for Rubicon, begge i klassen jazz.
Synne Sæther Mæhle
Synne Sæther Mæhle er en norsk jurist, dr. juris og professor ved Universitetet i Bergen.
Sæther Mæhle tok juridisk embetseksamen ved UiB i 1999, men hennes første publikasjon kom i 1998, ved det juridiske fakultets skriftserie. Nr. 75 i denne skriftserien bærer tittelen Rettsfilosofi 2, og er skrevet sammen Grethe Gullhaug. Mæhle var stipendiat frem til 2004.
Hun fikk i 2004 sin doktorgrad på avhandlingen Grenser for rettsanvendelsesskjønn: Om rettslig legitimitet i et spenningsfelt mellom flertallsmakt og rettighetsvern.
Rondônia
Rondônia er en delstat nordvest i Brasil. Delstaten grenser i vest til nabodelstaten Acre, i nord til delstaten Amazonas, i øst til Mato Grosso og i sør til Bolivia. Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 1,768,204.
Delstatshovedstaden ligger i Porto Velho, som har om lag 380 000 innbyggere. Andre byer er Ji-Paraná, Ariquemes, Vilhena og Cacoal.
Geografi
Delstaten er hovedsakelig dekket av jungel. Om lag 20% av delstaten har imidlertid blitt snauhogd etter at omfattende nybygging begynte på 1970-tallet. Mesteparten av innbyggerne bor i eller i nærheten av byer. Delstaten er en viktig eksportør av tre og en stor produsent av kaffe og kveg.
Historie
Rondônia er oppkalt etter Candido Rondon, som ledet flere ekspedisjoner i Brasils grenseområder tidlig i det 20. århundre. En av disse var en kanoekspedisjon i samarbeid med tidligere president i USA, Teddy Roosevelt.
Delstaten ble skilt ut fra Mato Grosso som et føderalt territoriom i 1943 under navnet Guaporé. Dette var en del av president Getulío Vargas politikk for å sikre Brasils grenser. Territoriet ble omdøpt til Rondônia i 1956. På 1970-tallet ble det etablert et program som fikk navnet Pólo-Noroeste. Dette programmet skulle fremme immigrasjon til området og markerte også begynnelsen på kaffeplantasjene og kvegdriften i regionen.
I 1980 ble vannkraftverket Samuel bygget. Dette kraftverket muliggjorde en stor økning i produksjonen av tømmer, mineraler og matvarer samt innenfor bygg og anlegg.
Rondônia ble erklært som egen delstat i 1988 og er en av Brasils yngste delstater. Frihandelsområdet Guajará-Mirim ble etablert i 1993. Dette området grenser til Bolivia og har ført til en markert økning i handelen mellom Rondônia og Bolivia.
Siden slutten av 1990-tallet har Rondônia begynt å tilrettelegge for økt turisme. Porto Velho ligger ved Madeira-elva, som er en sideelv til Amazonas, samt at innsjøen Lago do Cuniã ligger i delstaten.
Kommunal vei 5449 (Gjøvik)
Veien har blitt omklassifisert fra fylkesvei 166, som var 8,2 km lang. Før omklassifiseringen var også strekningen mellom Ramsrud og Sigstadplassen del av veien, denne har blitt del av fylkesvei 164.
Maine coon
Maine coon (MCO) er en storvokst semi-langhåret rasekatt med opprinnelse fra det nordøstlige hjørnet av USA, i særdeleshet delstaten Maine, og grensestrøkene mot det sørøstligste Canada. Katterasen var regnet som verdens største tamkattrase frem til introduksjonen av savannah-katten i midten av 1980-årene, og er fremdeles den største ikke-hybride tamkattrasen, men selve opprinnelsen er uklar.
Maine coon regnes imidlertid som den første (eldste) katterasen som stammer fra Amerika, og det er den eneste langhårskatten med amerikansk opprinnelse. Derfor kalles den også amerikansk langhår.
Opprinnelse
Ingen vet med sikkerhet hvordan denne rasen oppstod, men det eksisterer mange spekulasjoner omkring opprinnelsen. Det man vet er at rasen en klade sammen med sju andre vesteuropeiske katteraser, noe som antyder at opphavet ble bragt til Amerika med innvandrere og sjøfarere.
En av de vanligste mytene stammer fra delstaten Maine og går ut på at katten oppstod gjennom krysning mellom katt og vaskebjørn (av eng. raccoon, derav navnet), noe vi vet er genetisk umulig og derfor uriktig.
En annen myte er at maine coon er en blanding av rødgaupe (Lynx rufus) og ulike tamkatter som kom til Amerika med skipstrafikken, men det er omtrent like lite sannsynlig.
Nok ei myte hevder at den ble introdusert av sjømenn som seilte inn til kysten av New England, noe som kan være sannsynlig. Ei av disse skutene ble ført av en kaptein med navnet Charles Coon, og noen tillegger dette betydning, men det finnes ikke bevis for at etternavnet hans har noe med katterasen å gjøre.
En annen myte hevder at katten nedstammer fra seks katter som Marie Antoinette skal ha sendt over Atlanteren, men slike påstander om «kongelige relasjoner» florerer det av blant både katte- og hunderaser. Ytterst få av dem lar seg verifisere, og denne gjør det definitivt ikke.
Det verserer også ei myte om at vikingene skal ha bragt med seg norske skogkatter (eller en forgjenger) til Amerika, der de så paret seg med store amerikanske katter, men ingen ting tyder på at dette kan medføre riktighet. Riktig nok er det et slektskap mellom disse to rasene, men det er beskjedent.
Med vår tids kunnskap om katter synes ingen av mytene å være spesielt troverdige. Maine coon har beviselig felles aner med både norsk skogkatt og noen andre vesteuropeiske katter, men det er mer trolig at likheten mellom maine coon og norsk skogkatt skyldes konvergent evolusjon enn slektskap. De oppsto jo under ellers ganske like forhold klimamessig.
Maine coon er allikevel en gammel katterase, men opphavet er altså uklart. Typen var opprinnelig en utpreget brukskatt (gårdskatt), en utendørskatt som ble avlet for å holde låver og hjem frie for gnagere. Disse opprinnelige kattene, som gjerne kalles foundationkatter, dannet grunnlaget for utviklingen av den moderne katterasen. Den enorme størrelsen rasen har antatt skyldes nok mer bevisst avl på store eksemplarer enn slektskap til ville kattedyr.
Typen ble første gang vist på en utstilling i Boston i januar 1878, og den ble raskt populær i hjemlandet. Da persere ble introdusert i USA på begynnelsen 1900-tallet tapte imidlertid interessen seg for maine coon. På 1950-tallet sto det så dårlig til med rasen at den holdt på å dø ut, men utviklingen snudde og interessen for rasen har siden økt jevnt framover. I dag er maine coon blant USAs og Norges mest populære katteraser. Rasen ble først anerkjent av Canadian Cat Association og American Cat Association i 1967. Siden har mange andre stambokregistre også anerkjent rasen, inkludert de fire store internasjonale registrene (FIFe, WCF, CFA og TICA). Det er uklart akkurat når katterasen kom til Norge, men det første kullet ble født her i 1994. Til Sverige kom den i 1986.
Beskrivelse
Maine coon minner om norsk skogkatt, men er signifikant større. Den var frem til midten av 1980-årene verdens største tamkatterase. Rasen har to-lags vannbestandig pels som består av et lag med varmeisolerende underull og et med dekkhår av varierende lengde (semi-langhår). Pelsen er «tung», men silkemyk. Den har et lengre fall på magen og på baksiden av ekstremitetene, men er kortere over skuldrene. Underpelsen utvikler seg i forhold til temperaturen og gir katten god isolasjon mot kulde, dersom katten får være nok ute fra høsten og framover mot vinteren. Dekkhårene er lange og lett bølgende. Dette er en pelstype som krever noe stell, helst daglig gjennombørsting med et egnet verktøy, for ikke å tove.
Maine coon er en muskuløs katterase med kraftig beinbygning og tydelig kjønnspreg, men typen utvikler seg langsomt og rasen regnes ikke for å være ferdig utvokst før i tre–fireårsalderen. Hodet er stort med høye ører, og profilen har en grunn fordypning under de store ørene. Brystkassen er bred og ekstremitetene er meget kraftige.
Da de fødes veier avkommet typisk 100–150 g, men ungene utvikler seg raskt. Omkring 12 uker gamle, og klare for levering, veier de typisk 1,5–2 kg. Voksne hunner veier typisk omkring 4–6 kg (4–9 kg er innenfor normalen), mens voksne hanner gjerne veier omkring 6–9 kg (6–11,3 kg er innenfor normalen). Hanner med en vekt rundt 11–12 kg er altså slett ikke så uvanlig, og noen blir enda større. Ekstreme hanner kan veie opp mot 16 kg og måle mer enn 120 cm fra nesetippen til haleroten.
Hos maine coon forekommer polydaktyli (seks tær, skipskatt) relativt hyppig, selv om det har blitt mer sjelden med årene.
Atferd
Rasen regnes for å være godlynt, sjarmerende og snill, og nærmest hundelignende i sin væremåte. Den er kjent for å være glad i vann og liker ofte å bade. Med de store labbene, som er utrustet med delvis svømmehud mellom tærne, er den også regnet som en ypperlig svømmer.
Katterasen er også kjent som en katt med mange stemmer, og den liker å uttrykke hva den føler. Som rase utviser den et langt større «ordforråd» enn katter flest, og noen hevder den har et helt «symfoniorkester» til rådighet. Uttrykksformen er imidlertid typisk rolig og avbalansert.
Maine coon-katter er som regel veldig intelligente, og kan lære enkle triks og kommandoer. De bør aktiviseres med brukt av leker eller oppgaver om de er innekatter, da de trenger å bruke hodet sitt med jevne mellomrom. En maine coon kan være både inne- og utekatt, og klarer seg fint alene utendørs.
Arvelige sykdommer
Det er kjent at cirka 30 % av maine coon kattene er arvelig disponert for en mutasjon (A31P) i et gen (MYBPC3), en dominant gen-defekt, som fører til at kattene kan utvikle hypertrofisk kardiomyopati (HCM, en overutvikling eller fortykkelse av hjertemuskelen). Lidelsen kan med tiden føre til hjertefeil eller komplikasjoner med økt risiko for blodpropp. Tilstanden lar seg avdekke gjennom en gentest og ultralyd. Katter som har én eller to kopier av det muterte genet MYBPC3 bør utelukkes fra avl. Avlsdyr bør ha status N/N.
Maine coon er også disponert for hofteleddsdysplasi (HD), som er arvelig belastet. Det anbefales derfor at alle katter av denne katterasen røntges når de er mellom 10 måneder og 2 år gamle. Omkring 10 % av kattene har HD i så sterk grad at avl med dem ikke anbefales.
Omkring 1 % av alle maine coon katter er bærere av den sjeldne arvelige sykdommen spinal muskelatrofi (SMA), som fører til svekkede skjelettmuskler i ryggen og baklemmene. Bærere av mutasjonen, som er heterozygot, er helt friske selv. Avlsdyr bør ha status N/N.
Mauritz Hansens gate
Mauritz Hansens gate finnes flere steder:
Maine coon
Arvelige sykdommer
Omkring 5–20 % av alle maine coon er bærere av en mutasjonen som gir pyruvatkinase-mangel (PKdef). PK er et enzym som påvirker de røde blodlegemene. Bærere av mutasjonen, som er heterozygot, er helt friske selv. Avlsdyr bør ha status N/N.
Navlebrokk bør ikke være påvist hos avlsdyr. Hjerte/sirkulasjon og testikler skal være normale.
Moqua-brønnen
Moqua-brønnen (the Moqua Well) er en liten, underjordisk innsjø i det nauriske distriktet Yaren. Den er ikke veldig kjent, men er en av få attraksjoner i Nauru.
Bedehus
Bedehus er en type forsamlingshus, bygget, eid og drevet av kristne organisasjoner, eller som selveiende enheter. Husene brukes til små og store møter og andre arrangement, hovedsakelig innenfor den lavkirkelige lekmannsbevegelsen. Slike forsamlingshus ble reist fra midten av 1800-tallet over hele Norge, og er fremdeles vanlige over hele landet, men har i dag størst kulturell betydning på bygdene. Det er i dag rundt 3 000 bedehus, misjonshus og kristelige ungdomshus i landet. Halvparten eies og drives av lutherske misjons- og ungdomsorganisasjoner innenfor Den norske kirke. Resten drives av lokale og frittstående grupper.
Navnet
Navnet bedehus er hentet fra Bibelen der det hos profeten Jesaja i kapittel 56 vers 7 i den norske bibeloversettelsen fra 1930 lyder «dem vil jeg føre til mitt hellige berg og glede dem i mitt bedehus, deres brennoffer og slaktoffer skal være til velbehag på mitt alter; for mitt hus skal kalles et bedehus for alle folk». Også i Markus-evangeliet kapittel 11 vers 17 gjentas det at «Mitt hus skal kalles et bedehus for alle folk». I seinere oversettelser er «bedehus» erstattet med ordet «bønnenes hus».
Bedhus kalles også misjonshus, og tilsvarende hus kalles menighetshus hvis de eies av menigheter i Den norske kirke. Dissentermenigheter bruker betegnelsen forsamlingshus om sine møtelokaler. Bedehus kan kalles «bönhus» i Sverige, særlig innen de frikirkelige menighetene. I USA betegner kvekerne, og lutherske trossamfunn sine bedehus som «meeting houses».
Historie
Bedehus brukes mest om gudshus tilknyttet Den norske kirke. Men det er vanligvis frittstående fra Kirken og arbeider i samsvar med kirkens bekjennelse. Opprinnelig var det et samlingshus for bekjennende kristne (troende) til bønnemøter og vitnemøter. Senere ble det stedet for vekkelsesmøter og bibeltimer og samlinger for de forskjellige misjonsorganisasjoner.
De første bedehusene ble trolig bygd i 1840-åra. De første vi kjenner til er i Strand kommune og Hjelmeland kommune i Rogaland. Det første huset som ble kalt bedehus var likevel «Hauges Minde» i Skien, som ble bygd i 1850.
De siste tyve årene har det i økende grad vært en utvikling i retning av frimenigheter ved mange bedehus, ofte som en reaksjon på det som oppleves som forfall i Den norske kirke. Menighetsdannelsen innebærer blant annet at dåp, nattverd og konfirmasjon utføres i bedehusene, med forsamlingsledere som liturg/prest. Samtidig har bedehusbevegelsen og -kulturen gått tilbake med økt sekularisering og avkristning av samfunnet.
Innredning og utførelse
Etter andre verdenskrig er mange bedehus blitt større, vakrere og mer utsmykket. Noen predikanter har for eksempel bidratt med malerier, det gjelder blant andre Adolf Bjerkreim på Åkra på Karmøy og Odd Dubland i Dirdal i Rogaland. Sistnevnte har også laget en del relieffarbeider i tre og keramikk til bedehus.
Øvre Slottsgate (Oslo)
Øvre Slottsgate (3-29, 2-20) er en gate i Oslo sentrum. Den går mellom Rådhusgata, parallelt med Nedre Slottsgate, til Grensen. Den fikk sitt nåværende navn rundt 1750, tidligere het den Raadhusgade.
NLA Høgskolen Bergen
NLA Høgskolen Bergen er den private høgskolen NLA Høgskolens største avdeling, beliggende i Bergen. Skolen tilbyr bachelor- og masterstudier med fagområdene kristendomskunnskap, pedagogikk og interkulturell forståelse, grunnskolelærer- og barnehagelærerutdanning.
NLA Høgskolen har også avdelingene NLA Mediehøgskolen Gimlekollen og NLA Høgskolen Staffeldtsgate.
Institusjonen har fra starten av hatt som hovedformål å bidra til teologisk og pedagogisk gjennomtenkning av oppdragelse og undervisning i hjem og kirke, på de forskjellige trinn i skoleverket og innen de forskjellige skolefagene, gjennom forskning, utviklingsarbeid og undervisning. Videre bidra til teologisk og pedagogisk gjennomtenkning av oppdragelse og undervisning med sikte på en tjeneste blant andre folk og i andre kultursamfunn. Dessuten gi studenter hjelp til livs- og kulturtolking, fremme gode yrkesetiske holdninger og bidra til deres danning som oppdragere og kulturformidlere og utruste til tjeneste i hjem og kirke, offentlige og frie barnehager og skoler, og i samfunnet ellers. Høgskolen skal også gi ulike etter- og videreutdanningstilbud.
Studietilbud
NLA Høgskolen tilbyr grunnskolelærerutdanning i Oslo og Bergen. I Bergen finner man også barnehagelærerutdanning, sammen med bachelor- og mastergradsstudier i pedagogikk, interkulturell forståelse og teologi/praktisk teologi og ledelse. I Oslo og i Kristiansand tilbys bachelorgrader innen økonomi under navnet 'Hauge School of Management', samt bachelorgrader innen utøvende musikk og praktisk teologi.
Historie
Norsk Lærerakademi for kristendomsstudier åpnet i Bergen i 1968 og utvidet med studier i pedagogikk i 1977. I 1995 ble NLA Lærerhøgskolen etablert i Bergen. I 2006 fikk høgskolen NOKUT-akkreditering og 1. januar 2013 fusjonerte NLA Høgskolen med Høgskolen i Staffeldtsgate i Oslo og Mediehøgskolen Gimlekollen i Kristiansand. Høsten 2013 kom Hauge School of Management til - en verdibasert utdanning i økonomi og ledelse, med utgangspunkt i NLA Høgskolen i Staffeldtsgate.
Yanhe Tujia
Yanhe Tujia (kinesisk: 沿河土家族自治县; pinyin: Yánhé tǔjiāzú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke for tujiafolket i byprefekturet Tongren i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 517,494 innbyggere i 1999.
I fylket ligger den store Shatuo-demningen med 1.120 MW installert vannkrafteffekt.
Samferdsel
Kinas riksvei 326 løper gjennom området. Den begynner i Xiushan i Chongqing og går mot provinsen Guizhou, og ender i Hekou i Yunnan, ved grensen til Vietnam og den vietnamesiske byen Lao Cai.
Liste over byer i Venezuela
Dette er en liste over de største byene i Venezuela, i synkende rekkefølge. Alle befolkningstall er anslag fra 2005.
Andre byer
Disse byene er ikke blant Venezuelas største, men de er kjent av historiske, kulturelle eller turistmessige årsaker.
Naturbase
Naturbase er et fagsystem for natur- og friluftslivsområder i Norge. Naturbase forvaltes og driftes av Direktoratet for naturforvaltning. Data fra Naturbase er gjort tilgjengelig for publikum via en egen kartapplikasjon på Internett og via egne WMS-tjenester.
Joachim Pirsch
Joachim Pirsch (født 26. oktober 1914, død 25. august 1988) var en tysk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Pirsch vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Sammen med Willy Kaidel kom han på andreplass i dobbeltsculler bak Jack Beresford og Leslie Southwood fra Storbritannia.
Tomaso Albinoni
Tomaso Giovanni Albinoni (født 8. juni 1671 i Venezia, død 17. januar 1751 samme sted) var en italiensk barokkomponist og -fiolinist.
I sin egen tid var han en kjent operakomponist, men er i dag mest kjent for sin instrumentalmusikk, hvorav spesielt konsertene ofte blir framført.
Bakgrunn og tidlig liv
I tillegg til at faren lærte opp sønnen i kunsten å framstille spillkort, tok Tomaso fiolin, sang- og komposisjonsundervisning. Giovanni Legrenzi blir ofte nevnt som en sannsynlig lærer uten at det er funnet belegg for at det er riktig.
Operakomponist
I 1694 trådte Albinoni fram i offentligheten som komponist med operaen Zenobia, regina de Palmireni og instrumentalmusikksamlingen 12 Suonate a tre op. 1). Siden han levde av inntekter fra håndverkvirksomheten behøvde han ikke musikken til å tjene til livets opphold, og kalte seg derfor dilettante veneto («venetiansk amatør»).
Zenobia var begynnelsen på en omfangsrik produksjon av operaer. Han skrev i gjennomsnitt 1–2 operaer årlig, først i Venezia, fra 1703 i stadig større grad for operahus i andre byer, som Firenze, Genova, Bologna, Ferrara, Brescia, Roma, Treviso. Han ledet ofte uroppføringene selv. I tillegg publiserte han i perioden fram til 1735/36 åtte flere instrumentalsamlinger og en samling solokantater.
Albinonis far døde i januar 1709 og Albinoni hadde nå bestemt seg for å konsentrere seg fullt ut om musikken. Tomasos brødre, Domenico og Giovanni overtok bedriften, mens Tomaso fikk rett til en tredjedel av inntektene. Fra nå titulerte han seg som Musico di violino på tittelbladene. I 1721 var familiebedriften blitt forgjeldet og ble overdratt til en kreditor. Albinoni, som nå selv måtte tjene penger til livsopphold, flyttet over til den mindre fornemme bydelen San Barnaba. Ifølge en kilde fra 1800-tallet drev han en blomstrende sangskole, men det finnes ingen andre opplysninger om denne. 22. august samme år døde kona av en tarmbetennelse.
Fra 1720-årene av ble Albinonis operaer hyppig oppført utenfor Italia; mest populær var det komiske intermezzoet (Vespetta e) Pimpinone (1708).
På topp
Høydepunktet i Albinonis karriere kom i året 1722. Etter å ha publisert sin mest ambisiøse samling konserter så langt, 12 Concerti a cinque op. 9, som han tilegnet Maximilian II Emanuel av Bayern, fikk han to komposisjonsoppdrag fra München: For bryllupet mellom Maxmillians sønn Karl Albrecht, den senere keiser Karl VII, og Maria Amalia, datter av den avdøde keiser Josef I, skrev Albinoni operaen I veri amici og det mindre stykket «componimento poetico» II trionfo d’Amore. Han dirigerte selv de svært vellykkede uroppføringene 24. oktober og 4. november i München. Johann Mattheson la i sin Critica Musica spesiell vekt på at det var «der rechte Albinoni» som medvirket, da en bedrager på denne tiden reiste rundt i Tyskland og Sverige og utga seg for å være «Tomaso Albinoni fra Venezia».
Dedikasjonene i Albinonis publikasjoner viser at han hadde forbindelse med mange prominente personer i sin tid, blant annet kardinal Pietro Ottoboni (op.1 er tilegnet ham), hertug Karl IV Gonzaga (op. 2), prins Ferdinando de' Medici (op. 3), kardinal Francesco Maria de' Medici (op. 4), marki Carlos Felipe Antonio Spinola Colonna (op. 5), grev Christian Heinrich von Watzdorf (op. 8) og marki Don Luca Fernando Patiño (op. 10). Ellers skrev Albinoni musikk for navnedagene til keiser Karl VIs (Il nome glorioso in terra, santificato in cielo, 1724) og ektefellen Elisabeth Christina av Braunschweig-Wolfenbüttel (Il nascimento dell'Aurora, ca. 1710).
Derimot hadde Albinoni lite kontakt med sine musikerkolleger, for eksempel var han ikke medlem av de offisielle venetianske musikkforeningene Arte de’ Sonadori og Società Santa Cecilia. Rett nok skrev han flere sceneverk sammen med andre komponister, men samarbeidet ble åpenbart formidlet av teaterledelsen. Det finnes belegg for et møte med Johann Georg Pisendel; Albinoni dediserte en fiolinsonate til ham.
Tilbakegang
I 1730-årene svekket Albinonis skaperkraft seg betydelig; de to siste operaene fullførte han i 1734 (Candalide) og i 1741 (Artamene). I 1743 søkte han – som 72-årig – om en godt betalt stilling som maestro di coro og sanglærer ved Ospedale dei derelitti (Ospedaletto); men valget falt på Nicola Porpora. De ti siste årene av sitt liv levde Albinoni i beskjedne kår sammen med tre av sine barn. De to siste årene før sin død var han sengeliggende, og døde ifølge dødsattesten av «diabetes og katarr».
Stil
I motsetning til landsmannen Vivaldis «romantiske» stil utmerket Albinoni seg gjennom en «klassisk» balanse etter Corellis mønster. Karakteristiske trekk er en lys grunnstemning, lange melodibuer, pulserende rytmer og en tendens til gjentakelser. Stemmeføringen er ofte kontrapunktisk; flere sluttsater i sonatene og konsertene er fugale. Albinonis soli er mindre krevende enn Vivaldis og er mulig å mestre også for amatører. Obosoli blir ofte overført til sangstemme, kromatikk og uventet modulering bruker han sjelden.
Albinonis styrke ligger framfor alt i hans formale og tematiske klarhet og i hans melodiske oppfinnsomhet. Han var ingen musikalsk nyskaper og lot seg knapt påvirke av sin tids strømninger, men utviklet nettopp derfor en utpreget individuell stil som gir musikken hans en distinkt karakter.
Betydning og mottakelse
I sin levetid var Albinoni en av de mest kjente italienske komponister og ble holdt for å være på samme nivå som Corelli og Vivaldi. De venetianske scenene spilte operaene hans i nesten 50 år, og det er lengre enn for de fleste av hans samtidige. Trykte instrumentalverk kom i flere opplag i Venezia, Amsterdam og London, og ble svært populære, særlig hos amatører. Albinoni var den første komponisten som konsekvent skrev tre-satsige konserter og var den første italienske komponist som publiserte obokonserter. Johann Sebastian Bach skrev fire fuger for cembalo over temaer fra Albinonis op. 1 (BWV 946, 950, 951 og 951a) og lot sine elever skrive generalbass-stemmer; Johann Gottfried Walther transkriberte to av konsertene fra op. 2 for orgel.
Etter Albinonis død forgikk imidlertid musikken hans inn i glemselens slør, og den ble først gjenopptatt på midten av 1900-tallet. Musikkviteren Remo Giazotto spilte en viktig rolle, både gjennom hans Albinoni-biografi fra 1945 og på grunn av Adagio i g-moll som han tilskrev Albinoni. I den etterfølgende tiden er mesteparten av Albinonis bevarte verk nyutgitt; samlede instrumentalmusikk ble fra 1974 utgitt av Edition Kunzelmann. Det finnes kommersielt tilgjengelige opptak av de fleste instrumentalsamlingene med opustall, en rekke instrumentalverk uten opustall, Kantate nr. 4, såvel som de syv bevarte sceneverkene.
Verk
Albinonis skrev mest operaer, kantater og instrumentalmusikk. Av kirkemusikk er det bare bevart en tidlig messe for tre mannsstemmer a capella (før 1694) og titlene på to oratorier (I trionfi di Giosuè, 1703, i samarbeid med Alessandro Scarlatti, Giovanni Battista Bononcini og andre, og Maria annunziata, 1712). Et Magnificat i g-moll har vært regnet som hans – sannsynligvis feilaktig.
Sceneverk
Det er usikkert hvor mange sceneverk Albinoni skrev. Følgende er bevart i fullstendig form:
Av tolv operaer finnes i det minste bevart enkelte arier, av 38 andre bare den trykte librettoen, av serie intermezzi bare tittelen (Malsazio e Fiammetta, 1726). I librettoen til Candalide (1734) skriver Albinoni at dette er hans attende, og dersom dette ikke er en overdrivelse, må ytterliger 23 sceneverk regnes som tapt.
Kantater
Det finnes 44 kjente kantater fra Albinonis hånd, deriblant 12 i den trykte samlingen Cantate da camera a voce sola op. 4 (Venezia 1702) og 18 i en samling i håndskrift i Staatsbibliothek zu Berlin. Alle kantater er for én sangstemme og basso continuo (ca. tre fjerdedeler for sopran, en fjerdedel for alt); bare i den ufullstendig bevarte kantaten E dove, Amor, mi guidi er det ytterligere instrumenter.
Instrumentalverk
Fra 1694 til 1735/36 lot Albinoni trykke ni samlinger med instrumentalmusikk, først hos Sala i Venezia, fra ca. 1711 hos Roger og Le Cène i Amsterdam. Fire av disse er kammermusikk: De øvrige fem er konsertsamlinger for større besetninger:
Av soloinstrumenter opptrer vanligvis fiolin; åtte konserter fra op. 7 og 9 er skrevet for obo, åtte andre for to oboer.
Ved siden av de ni autoriserte publikasjonene som ble utgitt i Albinonis levetid, ble det gitt ut tre ytterligere samlinger med fiolinsonater som ble redigert av forleggerne, og delvis besto av verk som ikke var skrevet av Albinoni:
En samling med seks Sonate a tre op. 11 ble rundt 1739 forberedt for trykking, (sannsynligvis) av Albinoni selv, men ble likevel ikke gitt ut, og manuskriptene er tapt.
Wang Guangmei
Wang Guangmei  (kinesisk: 王光美; pinyin: Wáng Guāngmĕi; født 26. september 1921 i Tianjin i Kina, død 13. oktober 2006 i Beijing) var hustru av Folkerepublikken Kinas president Liu Shaoqi (president 1959-1968).
Tomaso Albinoni
Instrumentalverk
Av håndskrevne instrumentalverk er det bevart ni symfonier, fire fiolinkonserter og 29 sonater, hvorav tre autografe. En ytterligere fiolinkonsert ble ødelagt under bombingen av Dresden i 1945.
Vold Idrettsforening
Vold Idrettsforening er et idrettslag fra Vold i Skien.
Tomaso Albinoni
Instrumentalverk
I det minste 26 instrumentalverk som en eller flere kilder har tilskrevet Albinoni, må på grunn av stilistiske kriterier regnes som tvilsomme. Blant disse hører blant annet den kjente Konsert i C-dur for trompet, tre oboer og to fagotter, de seks Sinfonie a quattro (ca. 1735) såvel som det mest populære stykket knyttet til Albinonis navn: Adagio i g-moll for strykere og orgel. Sistnevnte ble publisert av Albinonibiografen Remo Giazotto som hevdet å ha satt den sammen av fragmenter av en av Albinonis triosonater, men ektheten har ikke latt seg fastslå.
Wang Guangmei
Hun behersket fransk, engelsk og russisk. Hun hadde også en doktorgrad i fysikk fra det katolske Furen-universitetet i Beijing. Hun hadde også studert ved et protestantisk universitet. Etter doktorgraden i fysikk i 1945 begynte hun å undervise ved Furen-universitetet.
Vold Idrettsforening
Fotball
Vold IF sitt A-lag i fotball spiller for øyeblikket i 6. divisjon. Selv om seniorlaget ikke er å finne i de høyeste divisjonene, satser laget på breddefotball, og har fem aldersbestemte lag. Laget spiller sine hjemmekamper på Vold Stadion.
Wang Guangmei
Hennes far var høy embedsmann og diplomat for Republikken Kina. Wang Guangmei var oversetter og var med i forsøkene på å megle mellom Chiang Kai-shek og Mao Zedong etter annen verdenskrig. Disse meglingsforsøkene ble ledet av den amerikanske generalen George Marshall, og mange av amerikanerne som var med på forhandlingsprosjektet, beundret henne. Dette skulle senere spille en rolle da hun ble anklaget for å være amerikansk spion.
I 1966 var Wang aktivt med under utbruddet av kulturrevolusjonen i den gruppen som sto bak utrenskningene i partilederskapet ved Tsinghuauniversitetet i Beijing. Men i 1967 ble Wang og president Liu Shaoqi selv grepet av rødegardistene. Wang ble offentlig ydmyket under ledelse av den 20 år gamle rødegardistlederen Kuai Dafu, og tvunget av rødegardister til å bære et halsskjede av pingpongballer. Hun ble satt i husarrest og senere fengslet i Qincheng-fengselet. President Liu Shaoqi ble utsatt for brutal behandling og døde i Kaifeng i 1969.
Deres fire barn ble også brutalt behandlet.
Wang Guangmei ble løslatt i 1979, og kort etter ble Liu Shaoqi rehabilitert og Wang fikk en skadeserstatning for sine lidelser under kulturrevolusjonen. I 1982 var Wang et vitne for aktoratet mot Jiang Qing under rettssaken mot «firerbanden».
Senere ble Wang valgt til fast medlem av Politbyrået. Hun grunnla «Prosjekt Håp», som skulle assistere de fattige over hele Kina. Wang auksjonerte bort to verdifulle antikke kar som hun hadde arvet etter sin mor, gjenstander fra Qing- og Song-dynastiene, og donerte pengene til arbeidet for de fattige.
Hun ble begravet på Babaoshan revolusjonære gravlund.
Nordkraft (film)
Beskrivelse
Handlingen i filmen er flyttet fra bokens 90-tall til nåtidens Aalborg. Mye av handlingen er knyttet til det illegale rusmiljøet i byen der Maria med foreldre fra den opprinnelige hippiegenerasjonen nå selger stoff. Filen handler også om Allan som forsøker å løserive seg fra miljøet. Den siste hovedpersonen er Stetso som er en intellektuell og som mener at meningen med livet hans er, å ha prøvd alle stoffer før han dør.
Priser
Nordkraft mottok priser innen flere kategorier da Robertprisen ble delt ut i 2006, blant annet gikk Robertprisen for årets mannlige birolle til Thure Lindhardt og The Raveonettes fikk Robertprisen for årets originale sang.
NPC
NPC kan blant annet vise til:
Willi Kaidel
Willi Kaidel (født 20. april 1912 i Schweinfurt, død der 2. april 1978) var en tysk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Kaidel vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Sammen med Joachim Pirsch kom han på andreplass i dobbeltsculler bak Jack Beresford og Leslie Southwood fra Storbritannia.
Silje Storstein
Silje Storstein (født 30. mars 1984 i Oslo) er en norsk skuespiller.
Storstein har utdannelse fra Statens Teaterhøgskole (2005–2008). Hun har spilt i forestillinger på Det Norske Teater, Trøndelag Teater og Nationaltheatret. Hun filmdebuterte som Sofie i Sofies verden fra 1999, og har siden hatt flere mindre film- og TV-roller. For rollen i filmen De nærmeste fra 2015 ble hun nominert klassen beste kvinnelige birolle under Amandaprisen 2015 og Kanonprisen 2015.
Hun er datter av skuespiller og musiker Are Storstein.
Tony Dunne
Anthony Peter Dunne (født 24. juli 1941 i Dublin, død 8. juni 2020) var en irsk fotballspiller som spilte venstreback for Irlands landslag, Manchester United og Bolton Wanderers FC.
Klubbkarriere
Han begynte karrieren hos Shelbourne FC i Irland i 1958. Her spilte han 18 kamper, før turen gikk til Manchester United i 1960.
Manchester United
Han ble kjøpt av manager Matt Busby for 5,000 britiske pund. Han debuterte 15. oktober 1960 i en ligakamp borte mot Burnley FC. I starten var han reserve for Noel Cantwell eller Shay Brennan, og fikk sin første store sjanse da han erstattet Brennan i FA-cupfinalen i 1963. Manchester United vant forøvrig finalen mot Leicester City.
Han spilte gikk bare glipp av seks kamper de fire neste sesongene. Han vant flere titler i Manchester United. Han ble ligamester i 1965 og 1967 og Europacupmester i 1968 da United slo Benfica 4–1 i finalen på Wembley. Han spilte i alle rundene, inkludert finalen.
Eufemia av Pommern
Eufemia av Pommern (født ca.1285, død 26. juli 1330) var ikke-regjerende dronning av Danmark i periodene 1320 – 1326 og 1329 – til sin død. Hun tilhørte huset Grip.
Tony Dunne
Manchester United
Han spilte i alt 535 kamper for Manchester United og scora to mål. Ved sin død var han nummer åtte på lista over spillere som har spilt flest kamper for Manchester United.
Eufemia av Pommern
Eufemia var datter av hertug Bugislav IV av Pommern og Margrethe av Rugen.
Tony Dunne
Bolton Wanderers
I 1973 forlot han United til fordel for Bolton Wanderers. I 1977/1978-sesongen rykka han opp med Bolton fra 2. divisjon til 1. divisjon, og han spilte over 200 kamper for Bolton. Han spilte en sesong i USA for et lag i Detroit før han la opp i 1979, 38 år gammel.
Eufemia av Pommern
Rundt 1306 eller 1307 ble hun gift med den senere kong Kristoffer II av Danmark, sannsynligvis av politiske grunner.
Tony Dunne
Landslagskarriere
Han spilte på s landslag mellom 1962 og 1975. Til sammen spilte han 33 landskamper for Irland.
Eufemia av Pommern
Paret fikk seks barn:
Tony Dunne
Trenerkarriere
Etter at han la opp som spiller ble han manager en kort stund. Først to år, fra 1979 til 1981, som assisterende manager i Bolton og så fra 1982 til 1983 i norske Steinkjer FK. I Steinkjer tok han over etter en annen Manchester United-legende, nemlig Bill Foulkes som hadde spilt tredje flest kamper for United.
Eufemia av Pommern
Dronning Eufemia er begravet i Sorø klosterkirke.
Tony Dunne
Trenerkarriere
Broren hans, Pat Dunne, spilte også for Manchester United, og de to ble seriemestre sammen i 1965. Han bosatte seg senere i Altrincham.
Veier i Finnmark
I Finnmark var det per 1. januar 2010 til sammen 4 192 km offentlige veier, noe som utgjorde 4,49 % av landets samlede veilengde på 93 347 km. Av dette var 1 484 (2 140) km riksveier/europaveier, 1 283 (626) km fylkesveier og 1 425 (1 426) km kommunale veier. Tallene i parentes viser til 31. desember 2009, før regionsreformen trådte i kraft.
Fylkets viktigste veier
Finnmark har fem europaveier: E6, E45, E69, E75 og E105. Europavei 6 går gjennom fylket fra Alta kommune i vest til endepunktet i Kirkenes i øst. Med en lengde på 653,7 km er E6 i Finnmark den lengste strekningen på en vei i ett fylke i Norge. E45 er en forbindelse mellom Alta og Finland. E69 mellom Olderfjord i Porsanger og Nordkapp er viktig både som fastlandsforbindelse for Nordkapp kommune og som turistvei. E75 forbinder Varangerhalvøya med E6, og er også en forbindelse til Finland. E105 er Norges eneste direkte veiforbindelse med Russland. E45, E75 og E105 går i Norge kun i Finnmark, men er de eneste europaveier i Norge som også går utenfor Skandinavia eller Storbritannia.
Blant andre viktige veier i fylket kan nevnes fylkesvei 98, fylkesvei 888 og fylkesvei 890.
Den lengste riksveien i Finnmark er E6 på 653,7 km. Den lengste primære fylkesveien er fylkesvei 98 på 210,3 km og den lengste sekundære er fylkesvei 8850 på 98,4 km.
Undersjøiske tunneler i Finnmark
Finnmark har tre undersjøiske tunneler. Nordkapptunnelen går under Magerøysundet mellom Magerøya og fastlandet. Vardøtunnelen går under Bussesundet mellom Vardø og fastlandet. Den var Norges første undersjøiske veitunnel da den ble åpnet i 1982. Melkøysundtunnelen knytter gassanlegget på Melkøya til Kvaløya. Den er den eneste av de undersjøiske tunnelene i Norge som ikke er en del av det offentlige veinettet.
Øyforbindelser og fjordkryssinger
Flere øyer i Finnmark er knyttet til fastlandet, men de tre store øyene Sørøya, Seiland og Stjernøya har ikke fastlandsforbindelse. De viktigste fastlandsforbindelsene i fylket er Kvalsundbrua til Kvaløya (og dermed Hammerfest), Nordkapptunnelen til Magerøya (med Nordkapp og Honningsvåg), Vardøtunnelen til Vardø, samt Havøysundbrua til Havøysund. Også fylkesvei 888 til Nordkinnhalvøya (med tettstedene Kjøllefjord, Mehamn og Gamvik) kan med litt velvilje ses på som en slags fastlandsforbindelse, siden Nordkinnhalvøya bare er skilt fra resten av fastlandet med et smalt, kort eid.
Fjelloverganger
Beliggenheten langt mot nord, samt beskjeden vegetasjon, gjør at fjellovergangene i Finnmark kan være vanskelige vinterstid, selv om høyden over havet ikke er spesielt stor. Den viktigste fjellovergangen på europavei 6 i Finnmark er Sennalandet (385 moh) mellom Alta og Skaidi i Kvalsund. Tidligere gikk E6 over Ifjordfjellet (365 moh) i Øst-Finnmark. Veien over Ifjordfjellet er værutsatt og har vært vinterstengt, men de siste vintrene har veien for det meste vært åpen. I dag går E6 via Karasjok, mens veien over Ifjordfjellet er fylkesvei 98. Statens vegvesen vurderer imidlertid å legge E6 over Ifjordfjellet igjen, siden værforholdene der nå blir ansett som mindre vanskelige enn tidligere. Den trenger da en forbedring.
Riksvei 92 og europavei 45 (415 moh) på Finnmarksvidda går ikke over høye åpne fjellpartier, men den flate fjellvidda kan likevel gi utfordringer om vinteren. Europavei 69 mellom Skarsvåg og Nordkapp (305 moh), og fylkesvei 886 mellom Vintervollen og Grense Jakobselv (205 moh) er vinterstengt, mens fylkesvei 888 til Nordkinnhalvøya (346 m), fylkesvei 889 til Havøysund (233 moh), fylkesvei 890 over Kongsfjordfjellet (320 moh), samt fylkesvei 891 over Båtsfjordfjellet (358 moh) har kolonnekjøring når været er dårlig om vinteren.
Mellomriksveier
Finnmark har fem mellomriksveier – fire til Finland og én til Russland: Europavei 45 ved Kivilompolo sør for Kautokeino, riksvei 92 ved Karigasniemi øst for Karasjok, Europavei 75 over Samelandsbrua fra Tana til Utsjok, riksvei 92 ved Neiden i Sør-Varanger, samt europavei 105 ved Storskog øst for Kirkenes. I tillegg går fylkesvei 895 ved Polmak til grensen mot Finland, med kun regionalveiforbindelse på finsk side.
Byggeprosjekter
Større prosjekter under bygging 2016:
Under planlegging:
Forslag på lang sikt:
Dal segno
Dal segno, forkortet D. S., italiensk for «fra tegnet», i musikknotasjonen brukt som en instruksjon om at musikkverket skal gjentas fra det stedet i partituret hvor tegnet står.
Det vanligste er at «segno», altså tegnet, ser slik ut:
Suzuki FZ50
Suzuki FZ50 er en scooter produsert av Suzuki.
Den har en 49 kubikkcentimeters 2-takters luftkjølt bensinmotor. Den har også blinklys, bremselys, nær- og fjernlys, signalhorn, sidespeil, oljekontrollampe, bensinmåler, tenningslås med mer.
Nord (2009)
Nord er en norsk film fra 2009. Den er regissert av Rune Denstad Langlo, og har Anders Baasmo Christiansen i hovedrollen som «Jomar Henriksen». Manus er skrevet av Erlend Loe.
Handling
Etter et nervøst sammenbrudd har atleten Jomar isolert seg i en ensom tilværelse, som vakt ved en ski-park. Men når Jomar oppdager at han kanskje er far til et barn som bor langt nordpå, legger han ut på en merkelig og poetisk reise gjennom Norge med snøscooter - og med fem liter alkohol som hans eneste proviant.
Men på denne turen, gjennom fantastiske arktiske landskap, ser det ut til at Jomar gjør alt i sin makt for å unngå å nå målet. Han møter også mange forskjellige sjeler underveis, som alle forsøker å bidra til å presse Jomar videre langs hans motvillige reise.
Priser
Filmen deltok i Panorama-programmet under Filmfestivalen i Berlin, hvor den vant prisen «Berlin Europa Cinemas Label ex aequo». Nord delte prisen med den franske filmen Welcome.
I 2009 ble hovedprisen under Transilvanian International Film Festival, The Transilvania Trophy, delt mellom norske Nord og rumenske Police, adjective (Corneliu Porumboiu). Dessuten ble Nord ved fotograf Philip Øgaard tildelt prisen Best Cinematography Award.
Titanic International Film Festival Breaking Waves Award 2009 gikk også til Nord. Publikumsprisen på denne festivalen gikk til islandske White Night Wedding (Baltasar Kormákur).
Under Tribeca Film Festival 2009 fikk Nord prisen Best New Narrative Filmmaker.
Under Brussel Film Festival 2009 fikk Nord prisen Special Mention for Best Scene.
Under Amandaprisen_2009 ble Mads Sjøgård Pettersen tildelt prisen beste mannlige birolle for rollen som bygdeoriginalen Ulrik. I tillegg var filmen også nominert i fire andre kategorier: beste norske kinofilm, beste filmmanus (Erlend Loe), beste foto (Philip Øgaard) og beste musikk (Ola Kvernberg) samt den var en av finalistene til Folkets Amanda.
Filmen ble også nominert til Nordisk råds filmpris for 2009.
ISO/IEC 10646
ISO/IEC 10646 er en ISO- og IEC-standard for tegnsettkoding. Den blir vedlikeholdt av den tekniske komiteen ISO/IEC JTC1 WG2.
Siden 1991 har repertoaret i ISO/IEC 10646 og Unicode vært identisk. Tillegg til standarden (standarden kan ikke endres, bare utvidet) må bli godkjent både av Unicode-konsortiet og av JTC1 WG2.
Saab 90
Saab 90 er en personbil produsert av Saab som årsmodell 1985–1987. Saab 90 var en videreutvikling av Saab 99, modernisert med bakdel fra 900 sedan. Saab byttet navn fra 99 til 90 for at navnet skulle harmonisere bedre med Saab 900 og 9000. Lik de andre Saab-modellene som kom i 1985 var motoren utstyrt med herdede ventiler slik at den skulle kunne kjøre på blyfri bensin. Saab 90 ble kun levert med 2 dører og bare med Saabs 2,0-litersmotor på 100 hestekrefter. En 4-trinns manuell gearkasse var standard, men en 5-trinns kasse ble levert mot tillegg. Bilen ble produsert i 25 378 eksemplarer. Produksjonen ble gjort av Valmet i Nystad i Finland. Den gamle 2,0-motoren kom aldri med katalysator og på grunn av nye krav om reduserte karbonmonoksid-utslipp ble produksjonen lagt ned i løpet av 1987.
Første gangen navnet Saab 90 ble brukt var etter andre verdenskrig, da Saab presenterte passasjerflyet Saab 90A Scandia.
Punica protopunica
Punica protopunica er et tre i granateplefamilien og den eneste arten i familien utenom alminnelig granateple (Punica granatum).
Treet er endemisk på øya Sokotra i Jemen. Det har rosa blomster og bitre frukter som er av liten interesse som mat.
Roger Daltrey
Roger Harry Daltrey (uttales dål-tri) (født 1. mars 1944 i Hammersmith i Hammersmith and Fulham i London) er en britisk musiker. Han er grunnlegger og vokalist i det engelske rockebandet The Who. Han har også hatt en karriere som soloartist, og vært skuespiller i over 30 film-, teater- og TV-roller.
Bakgrunn
Daltrey ble født inn i en typisk engelsk arbeiderklassefamilie og vokste opp i Chiswick, Hounslow. Han utmerket seg imidlertid på skolen slik at han kom inn på gutteskolen Acton County Grammar School. Mens familien drømte om en universitetskarriere for unge Roger, var ikke strenge engelske skoleregler og autoritære lærere noe for den opprørske Roger. Han snekret selv sin første gitar, men i 1959 fikk han sin første elektriske gitar av faren. Etter å ha bli kastet ut av skolen, arbeidet han som stålarbeider om dagen og musiker om kvelden og natten.
The Who
Daltrey startet The Who sammen med Pete Townshend og John Entwistle i 1964 etter å spilt sammen i to år under navnene «The Detours» og «The High Numbers». The Who ble opprinnelig oppfattet å være et for sært navn. Townshend og Daltrey skrev en del sammen, men Daltrey ble etterhvert overskygget av Townshends mer kompliserte komposisjoner. Men hans vokal bar musikken og som visuelt midtpunkt i gruppen var Daltrey helt sentral. Særlig var hans snurring av mikrofonen ved å holde et stykke nede på ledningen et av hans varemerker. Daltrey har, som så mange andre, framhevet Elvis Presleys i sin samtids uortodokse sceneopptreden som en stor inspirasjonskilde, mens Townshend på sin side var lite glad i Presley.