cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afro-Shirazi Party
Afro-Shirazi Party (ASP) var et politisk parti på Zanzibar. Partiet blei til da det hovedsakelig persiske partiet Shiraz Party og det hovedsakelig afrikanske partiet Afro Party blei slått sammen på Zanzibar. På initiativ fra Abeid Karume blei Afro-Shirazi Union starta for å motvirke Zanzibar Nationalist Partys mål om å splitte den afrikanske delen av befolkninga. Unionen førte til grunnleggelsen av ASP, som kjempa mot kolonialisering og sultanen. Grunnlegginga av ASP førte til at araberne mista makta under revolusjonen på Zanzibar i 1964. I 1977 slo ASP seg sammen med Tanganyika African National Union fra fastlandstanzania, og danna Chama cha Mapinduzi (Revolusjonspartiet), som fortsatt har makta i Tanzania.
Partiets flagg, som inspirerte Zanzibars flagg, og dermed også Tanzanias flagg, var en trikolor med blått øverst, svart i midten og grønt nederst. I midten, på den svarte randen, sitter ei gul hakke.
Sharon Maguire
Sharon Maguire (født 1960) er en britisk TV- og filmregissør.
Hun debuterte som spillefilmregissør med Bridget Jones’ dagbok fra 2001, basert på boken Bridget Jones’ dagbok fra 1996 av Helen Fielding. Filmen vant og ble nominert til flere filmpriser, og ble blant annet nominert til Amandaprisen 2002 i klassen beste utenlandske film. Hun regisserte også den tredje filmen om Bridget Jones, Bridget Jones' Baby: Alle gode ting er tre.
Anthony Thornton
Anthony Thornton (født 27. mars 1967) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 1992 i Barcelona, hvor laget hans ble nummer 8.
Tanganyika African National Union
Tanganyika African National Union (TANU) var det viktigste politiske partiet under frigjøringskampen i Tanganyikaterritoriet (nå Tanzania). Partiet ble stifta som en fortsettelse av Tanganyika African Association av Julius Nyerere i juli 1954, mens han var lærer ved St. Francis' College. I 1964 fikk partiet navnet Tanganyika National Union.
Imre Gellért
Imre Gellért (født 24. juli 1888, død 10. mai 1981) var en ungarsk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm. Gellért vant en olympisk sølvmedalje i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det ungarske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i mangekamp bak Italia. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Gellért kom på 17.-plass i den individuelle konkurransen i mangekamp og fire år tidligere, under OL 1908 i London kom han på 39.-plass.
Tverreggbreen
Tverreggbreen er en isbre i Dronning Maud Land. Den strømmer mellom Heksegryta og Tverregga i Kirwanveggen.
Kart over breen ble utarbeidet av norske kartografer basert på undersøkelser og flyfotografering gjennomført under Maudheimekspedisjonen og Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60.
Scott Anderson
Scott Anderson (født 26. juni 1968) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 1992 i Barcelona, hvor laget hans ble nummer 8.
Mount Meru
Mount Meru er en sovende stratovulkan 70 km, vest for Kilimanjaro i Tanzania. Med en høyde på 4 566 meter er den synlig fra Kilimanjaro på klare dager og er det tiende høyeste fjell i Afrika. Mye av fjellet forsvant under et utbrudd for 8 000 år siden. Siste utbrudd var i 1910
Mount Meru er det topografiske senter i Arusha nasjonalpark. De fruktbare skråningene over den omkringliggende savanne, er beiteområder for et variert dyreliv i tillegg til over 400 fuglearter.
Amazonasmanat
Amazonasmanat (Trichechus inunguis) er en art i gruppen manater (Trichechus), som er sjøkyr (Sirenia). Arten er endemisk til Sør-Amerika og lever utelukkende i vassdragene i Amazonasbekkenet. Den skiller seg fra andre manatar gjennom å ha glatt skinn som nyfødt, hvite eller rosa flekker på buken, lengre og smalere snute, og ved å mangle negler på sveivene. Som alle sjøkyr er den planteeter.
Mount Meru
På toppen finnes et 2 meter stort tanzaniansk flagg i metall såvel som en merkesten med påskriften «Socialist Peak 4562.13M».
Amazonasmanat
Biologi
Voksne amazonasmanater måler i snitt cirka 226 cm og veier i snitt cirka 236 kg. Det gjør arten til den fysisk minste blant nålevende sjøkyr. Amazonasmanaten har som art status som sårbar på IUCNs rødliste, og status ble sist vurdert 28. februar 2016. Amerikamanat og amazonasmanat er trolig søsterarter.
Amazonasmanaten er endemisk til Sør-Amerika og utelukkende en ferskvannsart. Den finnes bare i vassdragene i Amazonasbekkenet, noe som omfatter våtmakssystemer i Brasil, Colombia, Ecuador og Peru. Arten trives best i «hvitt vann», altså vann med normal pH. Dette i motsetning til «svart vann», som kjennetegner en litt surere vannkvalitet. Arten foretrekker kanaler og flomsjøer, og vanntemperaturer rundt 25–30 °C.
Amazonasmanatene er sosiale og lever normalt i grupper på 4–8 dyr. Tidligere ble de også observert i større flokker. Arten kan være neddykket i opp til fjorten minutter av gangen. I motsetning til andre manater tyder mye på at amazonasmanater kan ha årstidsvariasjoner i ernæringen. I fangenskap spiser de 9–13 kg planteføde om dagen. I naturen ser det ut til at de faster i tørkesesongen, da vannstanden kan minske med opp til 10–15 meter, og dyrene kan bli isolert i områder uten grønne vekster. Trolig kan de leve på fettreservene i opp til 200 dager. De har ett lavt stoffskifte året rundt, men dette gjelder også til en viss grad de andre manater. I tillegg skjer det meste av kalvingen i perioden februar – mai, da vannet stiger tilbake etter tørketiden. I fangenskap er kalvene om lag 80 cm lange når de kommer til verden, og øker vekten med om lag en kilo i uka. Lengden øker med 1,4 cm i uka. De får i seg seks liter melk i uka og dier i ett år.
Mens de andre manatene i liten grad er bytte for rovdyr, jager både haier, jaguarer og kaimaner på amazonasmanaten. I tillegg ble amazonasmanaten utsatt for intensiv jakt i tiden fra 1780-tallet til 1954, da både skinn og kjøtt var eksportartikler. På toppen av dette kom en spesielt kraftig tørke i 1963 som satt bestanden kraftig tilbake.
Hvordan situasjonen er nå, er uviss. I Brasil er det gjort forsøk med utsetting av manater i en kunstig innsjø etter vassdragsregulering (ved Santarém). Ny genforsking viser at det er mulig at tallet på amazonasmanater øker.
Danny Jordaan
Daniel Alexander «Danny» Jordaan (født 3. september 1951 i Port Elizabeth) er en sørafrikansk sportsadministrator, tidligere politiker og anti-apartheid aktivist. Han ledet søknaden til fotball-VM 2010, en søknad som førte frem og ga Sør-Afrika sitt første VM-sluttspill. Jordaan ble senere sjef for hele mesterskapet.
Schyttbreen
Schyttbreen er en bred isbre i den nordøstre delen av Maudheimvidda i Dronning Maud Land. Den er om lag 110 kilometer lang og strømmer i nordlig retning mellom Giæverryggen og Ahlmannryggen til Jelbartisen.
Danny Jordaan
Jordaan ble i 2011 tildelt Ikhamanga-ordenen i gull for sin innsats for fotball-VM 2010.
Schyttbreen
Kart over breen ble utarbeidet av norske kartografer basert på undersøkelser og flyfotografering gjennomført under Maudheimekspedisjonen. Breen er navngitt etter Stig Valter Schytt, glasiolog og nestkommanderende på denne ekspedisjonen.
Orkney
Orkney er en by i distriktet Klerksdorp i provinsen Bokone Bophirima i Sør-Afrika. Byen har 157 000 innbyggere, og er en tidligere gullby. Byen var aktuell for å være en av vertsbyene til VM i fotball 2010 som gikk i landet, da Oppenheimer Stadium med en kapasitet på 23 000 ligger i byen. Arenaen ble oppgradert til 40 000 seter til mesterskapet, men ble ikke brukt.
Kraj
Kraj (russisk: край) er et begrep brukt om ni av Russlands føderasjonssubjekter. Det oversettes gjerne til territorium, provins eller region.
Etymologisk er ordet i slekt med verbet кроить (kroit ' ), som betyr «å kutte» eller «å dele». Historisk var da også krajer store territorier langs periferien av Russland, altså avskåret fra de sentrale områdene.
Hans Øysteinson Huglen
Hans Øysteinson Huglen (født 10. juli 1867 i Stord, død 8. mai 1932 samme sted) var en norsk gårdbruker og politiker for Venstre.
Huglen tok over farsgården på Nordhuglo i 1895 og dreiv den fram til et av bygdas største og beste bruk. Vinterstid dreiv han med sildefiske og relatert handel. Han var mye engasjert i ungdomsarbeid og reiste rundt som taler på møter på Vest- og Østlandet. Han var medlem av Stord herredsstyre fra 1905 til 1910 og fra 1917 til 1922, herunder to perioder som varaordfører. I 1914 var han med å stifte Sunnhordland folkehøgskule.
I perioden 1916–18 satt han på Stortinget, som representant for Ytre Søndhordland krets i Søndre Bergenhus amt. Han var medlem av tollkomiteen. I 1919 var han medlem i et departements-oppnevnt utvalg som utreda videregående utdanning for «landsungdommen».
Ian Woodley
Ian Woodley (født 20. august 1963) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 1992 i Barcelona, hvor laget hans ble nummer 8.
1. divisjon fotball for kvinner 2001
1. divisjon fotball for kvinner 2001 besto av ni lag. Det tiende laget, Grand Bodø, trakk laget sitt før sesongen begynte. Grand Bodø var et av de to lagene som rykket ned fra Toppserien 2000. Det andre laget var Larvik.
1. divisjon for kvinner i 2001 var nasjonal for første gang. Lagene besto dermed av lag som hadde kvalifisert seg fra de seks regionale avdelingene fra året før. Fordelingen ble slik (lag som rykket opp til Toppserien 2001 i kursiv):
'' Kilde: Stein Langørgens hjemmeside
Etter avsluttet sesong rykket Sandviken og Larvik tilbake til Toppserien. Dette var både Larviks og Sandvikens andre opprykk til Toppserien. Ettersom det bare var ni lag, rykket bare det dårligste laget ned. Det ble Verdal som med god margin rykket ned.
Den største seieren i sesongen sto Larvik for, da de slo Verdal 13-2. Det var bare én 0-0-kamp, Medkila – Follese.
Kilder
Stein Langørgens hjemmeside
Finsk film
Finsk film som nasjonalt fenomen har eksistert i over 100 år. Landets første filmvisning var Brødrene Lumières visning av 15 kortfilmer i Helsingfors den 28. juli 1896. Finsk filmutvikling har vært preget av perioder med produksjonsstopp og epoker med lav/mangelfull produksjon.
1896-1916 De første årene
Finsk egenproduksjon av langfilmer/fiksjonsfilmer startet ikke før i 29. mai 1907 med filmen The Moonshiners Salaviinanpolttajat som ble regissert av Teuvo Puro og Louis Sparre. Den har for lengst gått tapt og handlet om en hjemmebrenner. Her kan vi se at temaet blant de eldste filmene handler om situasjoner i finsk kultur. Her ble flere temaer innenfor finsk filmhistorie etablert: handlingen foregår langt inne i skogen; den komiske tømmerhoggeren som unnslipper politiet er en arketype innenfor finsk kultur; og ett gjennomgående tema er alkoholmisbruk.
En meget viktig personlighet innenfor tidlig finsk film var K.E. Ståhlberg, som grunnla det første filmstudioet i Finland, Atelier Apollo. Han så på filmmediet som en mulighet til å promotere Finlands vakre natur på nasjonalt plan, så vel som på ett internasjonalt. Natur har vært ett meget viktigt element i nordisk film, i alle fall for å stå ut på ett internasjonalt nivå, og denne trenden ble etablert så tidlig som i 1904. Ståhlberg reiste rundt med sine to fotografer Frans Engstrøm og finnen I.K.Inha, og tok bilder av elver, skoger, fossefall og innsjøer. De laget så mye som 16 separate filmer som dokumenterte det finske landskapet. Til sammen 27 enkeltstående langfilmer ble laget i løpet av denne perioden i finsk filmhistorie. I 1916 forbød russiske myndigheter all filmproduksjon, og fast filmproduksjon stoppet fullstendig opp, for ikke å dukke opp før i 1920.
1919-1930 Stumfilmen
I forhold til Sverige og Danmark i stumfilmtiden, så hadde Finland aldri noen spesiell suksess eller gullalder i denne tiden, men produksjonen tok seg opp igjen etter russernes tvangsnedleggelse av filmindustrien. Firmaet Suomi-Filmi (etablert under navnet Suomen Filmikuvaamo) ble grunnlagt så tidlig som i 1919, av blant annet Erkki Karu. Han ville vise seg å være en sentral figur i finsk film de neste årene. Han regisserte de viktigste filmene i denne eraen, og forble den viktigste aktøren i finsk film fram til sin død i 1935. Kvinnen som en sentral og sterk, handlekraftig figur i finsk film ble etablert med filmene Anna-Liisa, og Tømmerhoggerens hustru Koskenlaskijan morsian i 1922. Anna-Liisa er basert på en roman av forfatterinnen Minna Canth, som ofte skrev historier som ble ledet av sterke kvinnelige protagonister. Tømmerhoggerens hustru var Erkki Karus gjennombrudd som regissør. Den solgte godt i andre skandinaviske land, så vel som i resten av Europa. I den klimatiske sluttscenen så er det vel verdt å legge merke til at det er hustruen som redder sin mann fra å drukne i elven, og ikke motsatt. Man kan si at finsk films framtid ble grunnlagt med disse to sterke kvinnelige karakteren Hanna og Anna-Liisa. Mange senere finske filmer skulle følge denne trenden med handlekraftige kvinnelige protagonister.
Produksjonen av dokumentarer som tok for seg finsk natur forble populært ut i 20-årene. Produsenten Aho & Soldan gav i 1927 ut sin første stor produksjon, dokumentarfilmen Blant Ville Fugler (Orig : Villilintujen parissa). Suomi-Filmi fortsatte også sin dokumentarproduksjon, og gav ut hele 106 dokumentarfilmer-/kortfilmer i stumfilmepoken. Det finske utenriksdepartementet bestilte en serie på 6 filmer som skulle "vise det finske livet og landskap slik utlendinger burde se det". Serien som fikk navnet Finlandia ble vist under den Diplotmatiske Konferansen i Genova i 1922, og ble meget godt mottatt.
1931-1933 Lydfilmens inntog
De første eksperimentene med lyd ble utført av Lahyn-Filmi, et filmstudio i Åbo. Den første filmen med sang og tale var Say it som ble gitt ut i 1931. Den var regissert av Lahyn-Filmis sjef Yrjö Nyberg. Samme året ble den finske filmen gjort om til lydfilm, og den første filmen med en soundtrack var filmen Dressed Like Adam and a Bit Like Eve Too (1931) som var et stykke av Agapetus. Filmen hadde musikk og lydeffekter, men produksjonen som de kan kalle den første ordentlige filmen var Karu's talkie The Lumberjack's Bride et annet drama fra 1931.
1934-1939 Gullalderen
Suomi-filmi kastet i 1933 ut Erkki Karu som opprettet sitt eget firma Suomen Filmiteollisuus. Han brukte initialene SF som logo og klarte seg mye bedre en andre som hadde prøvd å konkurrere med Suomi-filmi og det tok ikke lang tid før SF var like store som Suomi-filmi. Denne konkurreringen skulle vise seg å være positivt for den finsk filmkulturen, for i slutten av tiåret var det et tyvetalls filmer som ble utgitt hvert år.
Gjennombruddet i finsk talefilm kom med filmen The Foreman of Siltala Farm fra 1934 som ble sett av over 900.000 seere.
1944-1960 Oppbygging av filmbransjen
1950-tallets krise På 1950-tallet oppsto det en krise på det finske filmmarkedet. Publikumsbesøkene sank på kino, mye på grunn av Tv-ens inntog, men også fordi videoen tok publikums oppmerksomhet. De lave kinotallene varte helt fram til 80-tallet og Kaurismäki-brødrenes ’nye film’.
Da flere store produksjonsselskaper gikk konkurs tidlig på 60-tallet ga det rom for de små selskapene og filmpersonligheter. Dette skjedde parallelt med det internasjonale markedet. Filmskaperne fra denne perioden er byttet ut med en ny generasjon.
Det Finske Filmfondet (The Finnish Film Foundation) ble stiftet på slutten av 1960-tallet. Da de på slutten av 50-tallet i Finland forsto at det var nødvendig med statlig støtte til film, ble den første støtteordningen etablert i form av State Awards. Støtteordningssystemet ble ikke riktig stabilisert før stiftelsen av Det Finske filmfondet. Det er et selvstendig selskap, som på lik linje med Det Norske Filminstituttet forvalter statlige penger til produksjon og distribusjon av spillefilmer, kortfilmer, dokumentarfilmer, barnefilmer og animasjonsfilmer. De tilbyr også utviklingsstøtte og billettstøtte. Søknaden foregår gjennom konsulenter.
1980-tallet Generasjonsskifte
På 1980- tallet skjedde det et skifte av regissører på det finske filmmarkedet. Det var blant annet da de sagnomsuste Kaurismäki-brødrene gjorde sitt inntog. De nye regissørene gjenoppfant og gjenfødte temaet om unge menneskers plass på sidelinjen av samfunnet. Taipo Suominen kom i 1980 med filmen Right on, Man! (Täältä tullaan elämä) som ble en stor suksess blant kritikere og publikum. Denne dannet oppstarten på en ny type finsk film. Suominen hadde laget noe etterlengtet: han klarte å skape et bilde av unge mennesker som var identifiserbart og ekte, og som nådde et bredt publikum og ikke bare målgruppen. Kaurismäki-brødrene debuterte med filmene Løgneren (Org. Valehtelija, 1981) etterfulgt av De arveløse (Org. Arvottomat, 1982). Filmene var et friskt pust ide de gikk imot den tidligere filmproduksjonens norm ved å lage lavbudsjettfilmer inspirert av helten Jean Luc Godard og den nye franske bølgen fra 1960-tallet. Filmene fikk en ny innfallsvinkel og brukte ofte røff eller svart humor som virkemiddel for å formidle historier. De lekte seg med roller, assosiasjoner, sitater og forholdet mellom film og virkelighet.
På 80-tallet dukket det også opp flere forskjellige sjangere, som eventyr, poetiske filmer, road movies og horror.
Nyere finsk film
Siden 1960-årene var det få finske filmer som hadde gått i overskudd, men i 1999 fikk den finske filmen et oppløft. Dette året fikk fire finske filmer over 200 000 besøkende på kino. Utviklingen av finsk film har vært vanskelig og usikker. Utenom Kaurismäki-brødrene, er det få regissører som har nådd over landegrensene, og finsk filmindustri er avhengige av et godt hjemmemarked.
Det er få finske filmer som til dags dato har gått på kino i Norge. Dette fordi vi ikke har et marked for slike ikke-kommersielle filmer, og de få som slipper til er harde om beinet. Mange forbinder dessuten finsk film med mørke, dystre melankolske fortellinger med assosiasjoner til det finske fjernsynsteateret og de typiske badstu-scenene. Men Kaurismäki-brødrene har klart hatt en svært avgjørende rolle for å endre på dette synet av finsk film.
Relevant litteratur
Baby it's cold outside : films from Finland 1917 – 1997
New York : Museum of Modern Art, 1998. På engelsk.
Le cinema des pays nordiques
Peter Cowie. – Paris : Centre Pompidou, 1990. ISBN 2-85850-541-1. På fransk.
Cinémas d'Europe du Nord : de Fritz Lang à Lars von Trier
adapt. et révision de l'édition anglaise LucyLean, adapt. en langue française Catherine Ficat. – Paris : Arte ; Mille et une nuits, 1998. ISBN 2-84205-372-9 På fransk.
Cinema Finlandia
Francesco Bono – Roma : AIACE, 1989. På italiensk.
Drifting shadows : a guide to the Finnish cinema
Peter von Bagh, – Helsinki : Otava, 2000. ISBN 951-1-16301-9. På engelsk.
Film in Skandinavien : 1945-1993
Michael Lachmann und Hauke Lange-Fuchs. – Berlin : Henschel, 1993. ISBN 3-89487-178-4. På tysk.
Peter Cowie. – Helsinki : VAPK, 1990. ISBN 951-3-70000-3. På engelsk.
Peter von Bagh. – Helsinki : Otava, 2000. ISBN 951-1-16718-9. På tysk.
Nordic national cinemas
Tytti Soila & al. – London ; Routledge, 1998. ISBN 0-415-08194-7. På engelsk.
Nordic explorations : film before 1930
ed. by John Fullerton and Jan Olsson. – London : John Libbey ; Aura, 1999.ISBN 1-86462-055-2. På engelsk.
Nuages dans le paradis : un guide du cinéma finlandais
Peter von Bagh. – Helsinki : Otava, 2000. ISBN 951-1-16719-7. På fransk.
Nuevo cine finlandais
red. Olli Alho. Helsinki : Suomen elokuva-arkisto, 1985. ISBN 951-46-9034-6. På spansk.
Performative histories, foundational fictions : gender and sexuality in Niskavuori films
Anu Koivunen. – Helsinki : Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003. ISBN 951-746-544-0. På engelsk.
Scandinavian cinema
Peter Cowie. – London : Tantivy Press, 1992. ISBN 0-573-69911-9. På engelsk.
Schiave bianche allo specchio – Le origini del cinema in Scandinavia (1896–1918)
a cura di Paolo Cherchi Usai. – Pordenone : Studio Tesi, 1986. ISBN 88-7692-132-X. På italiensk.
Norges ambassade i Brussel
Norges ambassade i Brussel er en norsk utenriksstasjon. Den huser Norges ambassadør til Belgia. Ambassaden holder til i Norges hus i Rue Archimède 17 i Brussel. Til 1956 hadde utenriksstasjonen status som legasjon. Ambassadøren har hatt sideakkreditering til Luxembourg.
Life’s Twist
Life’s Twist er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Christy Cabanne og med Bessie Barriscale i en dobbeltrolle. Filmen er basert på en novelle av Thomas Edgelow.
Handling
Den pengeløse Stephen De Koven gifter seg med Muriel Chester, en kvinne hvis skjønnhet han beundrer. Men han gifter seg hovedsakelig for å få tilgang til pengene hennes. Dette oppdager hun i løpet av bryllupsnatten hennes. Hun velger, på grunn av sin kjærlighet til mannen sin og sin sårede stolthet, å leve livet sitt alene. Hun ønsker bare å møte ektemannen sin når formaliteter krever det.
En dag legger De Koven merke til Tina Pierce, et fattig barn fra slummen som har en slående likhet med sin kone. Han sørger for at Tina flytter inn i en leilighet og han omgir henne med luksus, og forsøker å gjenskape forholdet til sin kone. Men de Koven oppdager snart at han virkelig elsker Muriel, mer enn han liker hennes skjønnhet eller penger.
Capila
Capila er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Øst- og Sørøst-Asia.
Rémi Garsau
Rémi Garsau (født 19. juli 1984) er en fransk vannpolospiller.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på ellevteplass med det franske landslaget.
Søre Smørstabbtindan
Søre Smørstabbtindan er den sørlige del av fjellryggen Smørstabbtindan, vest i Jotunheimen nasjonalpark. Toppene stikker opp fra eller ligger ved den sørlige del av Smørstabbreen.
Harry Dickason
Harold «Harry» Dickason (født 16. april 1890, død 21. januar 1962) var en britisk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1912 i Stockholm.
Dickason vant en olympisk bronsemedalje i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i mangekamp bak Italia og Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble arrangert på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag.
Gliese 710
Gliese 710 er en stjerne i stjernebildet slangen med en tilsynelatende størrelsesklasse på 9.69. Den har spektralklasse K7 Vk, noe som betyr at den befinner seg i hovedserien og at den genererer energi gjennom termonukleær fusjon av hydrogen i kjernen. (Suffikset 'k' indikerer at spekteret viser spektrallinjer fra interstellart materie.) Massen til denne stjernen er omtrent 60 % av solens masse og den har en estimert radius som tilsvarer 67 % av solens radius. Den antas å være en variabel stjerne som kan variere i størrelsesklasse fra 9,65–9,69.
Rajon
Rajon er en betegnelse for enkelte administrative distrikter i land i flere post-sovjetiske land. I blant annet Russland og Ukraina er det en underenhet til oblast (og kraj) og det kan da sammenlignes med kommune. I andre land, som Aserbajdsjan, er det en administrativ enhet på et nivå tilsvarende oblast (da sammenlignbart med fylke).
Momarka
Momarka er en tettbebyggelse i Levanger kommune i Trøndelag. Stedet ligger sørøst for fjordarmen Eidsbotn og like sør for Levanger sentrum. Momarka er en sørligste delen av tettstedet Levanger. Fram til 2002 utgjorde stedet et eget tettsted. Grunnkretsen Momarka har 748 innbyggere per 1. januar 2019. Europavei 6 og Nordlandsbanen passerer Momarka, og stedet har bussforbindelse med Levanger sentrum.
Bueskyting under Sommer-OL 2016 – Individuelt menn
Individuell bueskyting for menn under Sommer-OL 2016 vil finne sted på Sambódromo i Rio de Janeiro fra 5. til 12. august.
Program
Alle tider er UTC-3:
Rekorder
Før lekene var dette verdens- og olympisk rekord:
Kim Woo-jin satte ny rekord allerede i rankingrunden.
Fowey
Fowey (kornisk Fowydh, uttales som Foi, ikke Fau-i ) er en liten by, verdslig sogn og havn for skipstransport ved munningen av elven Fowey i sørlige Cornwall i England. I henhold til folketellingen av 2011 var befolkningen på 2 395 innbyggere.
Tidlig historie
Undersøkelsen i Domesday Book fra 1086 har nedtegnet herregårdene ved Penventinue og Trenant, og et nonnekloster som snart ble etablert i nærheten av Tywardreath. Rundt 1300 bevilget klosteret et charter til folk som bodde i Fowey. Denne middelalderlandsbyen gikk fra en nordlig gate i nærheten av Boddinick Passage til en sørlig gate som i dag er Lostwithiel Street. Byen strakte seg et stykke opp åsen og grenset på den andre siden av elven hvor handelsmennene hadde deres hus ned mot vannet. Den naturlige havnen tillot at handelen utviklet seg med kontinentet og lokale skipeeiere leide ofte ut skip til kongen som støtte til hans mange kriger, skjønt byen fikk også et rykte for piratvirksomhet, noe flere andre byer også fikk. På 1300-tallet var havnen beskyttet av 160 bueskyttere, men etter at disse ble trukket tilbake ble det bygget to blokkhus på begge sider av havnens munning. Til tross for disse forsvarene ble byen angrepet av franske styrker i 1457. En liten borg ble bygget på St Catherine’s Point, den vestlige siden av havnens inngang, en gang rundt 1540. Forsvarsverkene viste sin verdi da et hollandsk angrep ble slått tilbake i 1667.
Folket i Fowey tok hovedsakelig parti med rojalistene i løpet av den engelske borgerkrigen, men i 1644 førte jarlen av Essex en parlamentarisk hær til Lostwithiel og okkuperte halvøya rundt Fowey. I august omringet rojalisthæren Essex' hær og kong Karl I selv så på Fowey fra Hall Walk over Polruan hvor han kom nært nok til å bli drept av et skudd fra en muskett. Den 31. august tvang et kavaleri fra parlamentarikerne deres veg gjennom rojalistenes linjer og trakk seg tilbake mot Saltash. De etterlot seg fotsoldatene som måtte bli evakuert via sjøvegen fra Fowey. Essex og en del offiserer greide å unnslippe, men mesteparten av hæren overga seg noen få dager senere i nærheten av Golant og deretter marsjert til Poole, men de fleste døde før nådde fram.
Senere historie
Inntektene fra havnen ble sterkt redusert da handelen gikk til Plymouth og andre steder. Fiske ble viktig, men lokale handelsfolk drev ofte med kaperfart og en del drev smugling ved siden av. Eksport av tinn, kobber, og jernmalm, sammen med viltfangst og kinaleire (en komponent i porselen, også kalt Kaolinitt) ble viktige industrier i området og førte til utbedringer av rivaliserende havner. Stranden West Polmear ble utgravd for å bli havnen ved Charlestown en gang rundt 1800, og det samme skjedde med Pentewan i 1826. Joseph Austen fraktet kobber fra Caffa Mill Pill ovenfor Fowey for en tid ført han begynte arbeidet med den nye havnen i Par i 1829. Fowey måtte vente i ytterligere førti år før den samme utviklingen kom dit, men stedets naturlige dypvannsforankring og tilknytning til jernbanen ga det snart en fordel framfor de kunstige havnene med kort dybde i nærhetene av gruvene og verkene for kinaleire. I mellomtiden hadde et fyrtårn blitt reist på Gribben Head av Trinity House for å forbedre navigeringen til Fowy og rundt bukta Par.
Foweys havnekommisjon ble etablert ved parlamentslov i 1869 for utvikle og forbedre havnen. Den 1. juni det samme året ble en jernbanelinje med bredde på 2.140 mm åpnet, Lostwithiel and Fowey Railway, og i 1873 åpnet Cornwall Minerals Railway (CMR) jernbanelinje med sporbredde på 1.435 mm fra Newquay og Par til Caffa Mill Pill og Carne Point. Begge disse jernbanene fraktet i begynnelsen bare frakt, men den 20. juni 1876 ble en passasjerstasjon åpnet på CMRs linje. Lostwithiel-linja ble nedlagt mote slutten av 1879, men ble gjenåpnet av CMR som en standard sporbredde i 1895, og de korte åpningen mellom de to linjene ved Carne Point ble således fjernet. Passasjertog fra Par ble trukket tilbake etter 1934 og fra Lostwithiel i 1965. Par-linja ble til siste omgjort til en dedikert jernbane for frakt for kinaleire fra Par etter at alle togene gikk via Lostwithiel.
Livbåttjenesten, Royal National Lifeboat Institution, etablerte en livbåtstasjon, Fowey Lifeboat Station, i nærheten av bykaia i 1922 for å erstatte en tidligere stasjon ved Polkerris. Denne ble erstattet i 1997 av en ny fasilitet i Passage Street. To livbåter ble stasjonert ved Fowey: Maurice og Joyce Hardy, begge i Trent-klassen, en allværsbåttype.
Lokalstyre
Fowey velger to medlemmer til det ikkereformerte Underhuset fram til loven om reform av 1832 fjernet all representasjon som en råtten valgkrets og hadde mistet sin posisjon som borough noen år tidligere. Landsbyen ble restaurert som en kommunal borough i 1913, og ble da slått sammen med naboen og langt større St Austell i 1968 for å danne boroughen St Austell with Fowey. Dette ble i seg selv erstattet i 1974 av Restormel Borough, som ble erstattet av Cornwalls råd, Cornwall Council, i 2009.
I forhold til lokalstyre er Fowey et sivilt sogn med et byråd og en ordfører. Lokalregjeringens ansvar er delt av byrådet og Cornwalls råd. Foruten byen Fowey i seg selv omfatter sognet kystområdet mellom munningen elven Fowey og bukta St Austell Bay, inkludert Gribben Head og de små bosetningene ved Menabilly, Polkerris, Polmear og Readymoney. Sognet Fowey ligger mellom valgkretsene St Austell og Newquay for det britiske parlamentet og valgkretsene for Europaparlamentet for Sørvest-England.
Geografi
Fowey er på sørkysten av (den østlige seksjonen) av Cornwalls område for Framstående naturskjønnhet. Det ligger enden av Saints' Way og har ferge tvers over elven til Polruan og Bodinnick. Det er mange historiske bygninger i byen, blant annet ruinene av St Catherine's Castle, en liten festning som ble bygget av kong Henrik VIII for å beskytte havnen. Readymoney Cove, en lokal sandstrand, med et stedsnavn som sier noe om fortidens aktiviteter. Forfatteren Daphne du Maurier bodde en tid her i løpet av den andre verdenskrig.
Religiøse steder
En populær, om enn usannsynlig legende hevder at Jesus besøkte Fowey som barn, sammen med Josef fra Arimatea som handlet tinn i de lokale gruvene. Inngangen til havnen på den østlige siden av kliffene mot sørvest for St Saviour's Point står et kors for minnes dette påståtte besøket. Korset er markert på svært tidlige chartere og ble opprettholdt av munkene fra Tywardreath. Korset er kjent lokalt som «Punches Cross», muligens avledet fra navnet Pontius Pilatus.
Et stykke vest for fyrtårnet på vestsiden av havneinngangen, rett under toppen på klippekanten er det et lite område med gress kjent som «Johnny May's Chapel». Dette navnet er antatt å være fra en metodistpredikant i en tid da de som ikke sto statskirken ble forfulgt.
Foweys sognekirke er dedikert til helgenen Finbarr. Kirken ble bygget tidlig på 1300-tallet og helgeninnviet på nytt i 1336. Det er et midtskip og to sideskip med klerestorium. Sideskipene er uvanlig vide, og både sideskipene som klerestorium kan ha vært tillegg på 1400-tallet. Tårnet er på fire etasjer og avstivningsmur og ornamentbånd. Fontenen er normannisk av lokal kvartsstein, tilstavrende til de i Ladock, Feock og St Mewan. Monumentene omfatter to minneplater i messinger fra midten av 1400-tallet og de av John Rashleigh, 1582, og Alice Rashleigh, 1602. Det er også to senere monumenter for Rashleigh-familien, John Rashleigh, ca. 1610, og et annet fra 1683.
Orgelverk (Bach)
Johann Sebastian Bach regnes som en av tidenes mest betydelige orgelkomponister. I hans omfangsrike verkliste for orgel finnes nesten alle form- og satstyper, men mange av stykkene er av den virtuose fugeformen som han var så glad i.
Bach komponerte verk for orgel over en lang tidsperiode, og for historikerne er det fremdeles uløste spørsmål rundt mangfoldigheten i orgelverkene hans. Selv i dag stiller mange av disse verkene temmelig høye tekniske krav til utøverne, eksempelvis Seks triosonater (BWV 525–530).
Fowey
Økonomi
Fowey har blomstret som en havn siden middelalderen, opprinnelig som handels- og en flåteby, deretter som et senter for eksport av kinaleire. I dag er Fowey opptatt med trålfiske og yachter.
Orgelverk (Bach)
Betydningen av Bachs orgelverk
I Bach-Werke-Verzeichnis er Werke für Orgel oppført under numrene 525-771, 1090-1120 og 1128. Legger man til side de som sannsynligvis ikke stammer fra Bach blir det omtrent 220 orgelkomposisjoner igjen. Dette tilsvarer en femtedel av hans samlede produksjon og viser hvilken vekt Bach la på orgelet. Grunnelementene er orgelspesifikke former han komponerte i fra tidlig ungdom og opp i høy alder, som instrumentale koralbearbeidelser, partitas, fantasier, preludier, fuger.
Fowey
Transport
Både Western Greyhound og First Devon and Cornwall opererer faste bussruter, numrene 25, 524 og 525, mellom Fowey, jernbanestasjonen i Par og St Austell.
Orgelverk (Bach)
Betydningen av Bachs orgelverk
Som orgelkomponist var Bach spesielt influert av den nordtyske orgelskole, det vil si av komponister som Dietrich Buxtehude, Nicolaus Bruhns og Johann Adam Reincken. Andre musikkstiler som preget hele Bachs skaperverk, slik som den italienske concerto og den franske hoffmusikkens ornamenteringstradisjon, fikk også innvirkning på orgelverkene hans.
Fowey
Transport
Det går fergetjenester over elven til Bodinnick og Polruan.
Orgelverk (Bach)
Betydningen av Bachs orgelverk
Bachs orgelmusikk kan grovt sett deles i stykker basert på koraler og frie orgelstykker. Også verkfortegnelsen BWV deler verkene etter dette kriteriet.
Samlinger og sykluser
Koralmelodier ligger til grunn for en stor del av Bachs orgelmusikk. Hans framgangsmåte ved koralbearbeidelser bygger på forbilder som Dietrich Buxtehude og fører til ganske korte enkeltsatser med en form som bestemmes av koralstrofenes rekkefølge. Bach hentet ofte satser fra ulike koraler som passer sammen i utforming og omfang.
Fowey
Transport
Selv om jernbanestasjonen i Foway stengte for passasjerer i 1965 er Lostwithiel til Fowey fortsatt åpen for godstrafikk. Den nærmeste passasjerstasjonen er i Par hvor det går tog til Penzance, Newquay, Plymouth, Bristol, og London Paddington.
Orgelverk (Bach)
Samlinger og sykluser
Et eksempel er Orgelbüchlein (BWV 599–644) som ble påbegynt allerede i Weimar. Ifølge Albert Schweitzer er dette en «ordbok over Bachs tonespråk»; samlingen omfatter 46 satser. De er lagt opp på samme måte som de atten store orgelkoralene (BWV 651–668) og tredje del av Clavierübung (BWV 669-689), hvor koralbearbeidelsene innrammes av Preludium og fuge i Ess-dur – se nedenfor.
Fowey
Utdannelse
Fowey har to skoler, grunnskole og videregående, som begge ligger i Windmill Road.
Kultur
Fowey har vært inspirasjon for flere forfattere, inkludert Arthur Quiller-Couch (som benyttet signaturen 'Q'), Daphne du Maurier og Kenneth Grahame. Byen var Qs fremste bosted fra 1892 og framover og et antall av hans historier er plassert i «Troy Town», et litterært sted som var en tynn forkledning for Fowey. Daphne du Maurier Festival blir holdt i Fowey hver mai, den måneden hun ble født.
Orgelverk (Bach)
Samlinger og sykluser
De seks Schübler-koralene (BWV 645–650) var opprinnelig kantatesatser som Bach senere omarbeidet for orgel og gav ut samlet.
Variasjoner
I enkelte tilfeller kombinerte Bach flere variasjoner over den samme koralen til flersatsige «partitas», som Partite diverse sopra «Sei gegrüßet, Jesu gütig» (BWV 768) og Canonischen Veränderungen über «Vom Himmel hoch, da komm ich her» (BWV 769), som regnes til Bachs sene kontrapunktiske verk.
Fowey
Kultur
En regatta blir holdt årlig hver tredje uke i august og det er et årlig julemarked den første helga i desember. Hovedmarkedet er lokalisert på Fowey Town Quay, mens andre hendelser skjer i og rundt om i byen. Fowey Fringe Festival begynte i 2007 og er en musikkfestival for akustisk musikk som blir holdt på puber, restauranter, seilklubber og på gatene i byen i løpet av festivalen for Daphne du Maurier. Fowey er ofte vertskap for musikere da byen ligger i nærheten av det kjente Sawmills Studio i Golant, som ble grunnlagt av musikkprodusenten Tony Cox i 1974.
Orgelverk (Bach)
Fri orgelmusikk
En stor del av Bachs orgelverk er ikke basert på koraler. De fleste av disse verkene følger den tosatsige strukturen med preludium og fuge; i enkelte tilfeller kaller Bach forspillet for fantasi, toccata eller passacaglia.
Toccata og fuge
Verdens kanskje mest kjente orgelverk er den mye spilte Toccata og fuge i d-moll (BWV 565) som enten er et ungdomsverk av Bach eller ikke av ham i det hele.
Preludium og Fuge
Til de mest spilte tosatsige stykkene er Preludium og Fuge i D-dur (BWV 532), Fantasi og Fuge i c-Moll (BWV 537) og Preludium og Fuge i C-dur (BWV 547). Fantasi og Fuge i g-moll (BWV 542) viser en bemerkelsesverdig harmonisk dristighet. Ifølge musikkviteren Hermann Keller har preludiet fra Preludium og Fuge i h-moll (BWV 544) en «lyrisk-smertelig grunnkarakter», mens fugen viser en interessant utviklingsgang. Verdt å nevne er også den tidlige Fantasi i G-dur (BWV 572), alias «Pièce d'Orgue».
Bach selv viste at han satte Preludium og Fuge i Ess-dur (BWV 552) høyt ved å publisere stykket som tredje del av Clavierübung.
Åtte små preludier og fuger (BWV 553–560) regner dagens musikkforskning med er skrevet av en Bach-elev, sannsynligvis Johann Tobias Krebs eller sønnen Johann Ludwig Krebs.
Fowey
Sport
Kysten utenfor Fowey er populære for fiskere og undervannsfiske. Mange fisker og andre sjøvesener kan bli funnet rundt kysten av Cornwall, blant annet mulle, havabbor, makrell, hummer og blekksprut. Mange av disse kan bli sett i akvariet i Fowey som ligger midt i byen. Her finnes det blant annet en sjelden storflekket rødhai (Scyliorhinus stellaris) som er albino. Sjømaten som blir servert i mange av restaurantene i Fowey kommer fra elvemunning eller fra havet rett utenfor. Royal Fowey Yacht Club ligger i havnens front.
Orgelverk (Bach)
Passacaglia og Fuge
Det åtte takt lange basstemaet i Passacaglia i c-moll (BWV 582) danner grunnlaget for tjue variasjoner; fugen anvender hver av temahalvdelene som subjekt og første kontrasubjekt, og føyer til et andre kontrapunkttema.
Fowey
Kjente innbyggere
Et antall rike innbyggere med kjendisstatus har deres andre hjem rundt byen, noe som har presset opp boligprisene i området i en slik grad at det har vanskeliggjort boligkjøp for de lokale. Blant annet bor underholdningsartistene og ekteparet Lenny Henry og Dawn French i et kostbart hus ved Readymoney Cove.
Orgelverk (Bach)
Flere satser
Seks triosonater (BWV 525–530) ble til som opplæringsstykker for Bachs eldste sønn Wilhelm Friedemann. Likevel regnes det som et høydepunkt for den trestemmige orgelsatsen, og på grunn av en full integrasjon og likeberettigelse mellom manualer og pedaler, som noen av Bachs vanskeligste verk. Komposisjonene følger ikke sonata da chiesas form med fire satser, men oppviser en moderne, italiensk konsertform med tre satser.
De seks konsertene (BWV 592–597) er bearbeidelser av andre komponisters instrumentalkonserter som Bach utførte for studieformål.
William MacKune
William MacKune (født 6. august 1882, død ukjent) var en britisk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1912 i Stockholm.
MacKune vant en olympisk bronsemedalje i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i mangekamp bak Italia og Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble arrangert på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag.
Inger-Mari Aikio
Inger-Mari Aikio (tid. Inger-Mari Aikio-Arianaick; født 14. januar 1961 i Utsjok, Finland) er en finsk, samisk forfatter som skriver på nordsamisk. Hun har utgitt flere diktsamlinger, de første under navnet Inger-Mari Aikio.
Hun gikk ut fra videregående skole i 1980, og har studert hun språk ved Uleåborgs universitet. I 1992 ble hun godkjent oversetter mellom nordsamisk og finsk og mellom finsk og nordsamisk. I tillegg til forfatterskapet har hun arbeidet som journalist, fotograf og korrekturleser for avisen Sámi Áigi fra 1982 til 1988, senere som nyhetsjournalist for Yle Sámi Radio.
Hennes diktsamling Máilmmis dása (Fra verden og hit) var i 2004 den samiske kandidaten til Nordisk råds litteraturpris.
Bibliografi
I tillegg har hun medvirket i en rekke antologier.
Khor Virap
Khor Virap er et kloster som ligger på Araratsletten i Armenia. Klosteret er mest kjent for at Gregor Lysbringeren ble holdt fanget her i 13 år av kong Trdat III. Han ble senere kongens religiøse mentor og sørget for at Armenia ble det første landet som erklærte seg som en kristen nasjon. Selve klosteret ble først bygd i 642. Den nåværende bygningsmassen er fra 1662.
Filosofiåret 1703
Filosofiåret 1703 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1703.
Otto Faller
Otto Faller (født 18. februar 1889 i Saig, død 16. mai 1971 i St. Blasien) var provinsialsuperior for jesuittordenen i det sørlige Tyskland, pedagog, lærer, dekan ved Stella Matutina i Feldkirch i Østerrike og Kolleg St. Blasien i Tyskland, og professor for patristikk studies ved Det pavelige universitet Gregoriana. Han var editor for en samlet publikasjon av den hellige Ambrosius' verker. Etter pave Pius XII ønske bidro han til forberedelsen av proklamasjonen av dogmet om Marias opptagelse i himmelen, og nyorganiserte han de pavelige karitative tjenester og flyktningearbeider under Andre verdenskrig.
Bakgrunn
Otto Faller kom fra en liten landsby i Schwarzwald, i Storhertugdømmet Baden.
Jesuitt
Han trådte inn i jesuittordenen i 1910. Ettersom jesuittordenen var forbudt i Tyskland siden Kulturkampen, studerte han teologi i Tisis i Østerrike, og i Valkenburg i Nederland. Etter sine filosofiske og teologiske studier studerte han klassiske språk i Wien og i Münster. Otto Faller tok to doktorgrader, i teologi og i filosofi.
Lærer
Etter en tid som lærer ble han utnevnt til direktør (dekan) ved Sella Matutina Kolleg. Etter at nasjonalsosialistene innførte «1000-Mark-loven» i 1933, som de facto forbød tyskere å dra til Østerrike uten først å ha betalt en slik skatt, og dermed ekskluderte tyske studenter fra å besøke østerrikske skoler, hjalp han til med å få grunnlagt Kolleg St. Blasien i Schwarzwald, og ble dekan der. Fem år etter fremtvang nazistene skolens stengning; den ble omgjort til en Adolf Hitler-skole. Likesom mange andre jesuitter ble han bedt om å forlate Tyskland, til tross for at den lokale biskop protesterte sterkt mot dette.
Assistent til pave Pius XII
Han ble dermed beskjeftiget med organiseringen av en meget omfattende karitativ virksomhet. Trengende italienere, flyktninger og displaced persons fikk mat, klær og tak over hodet. Han fikk også flyttet all flyttbar religiøs kunst fra Monte Cassino, før klosteret ble ødelagt. Han viet meget arbeide bak kulissene til en pavelig plan om å skape en pavelig flåte som skulle kunne bringe flyktninger fra Europa til det amerikanske kontinent, og så ta med seg matvarer derfra til trengende i Europa. Det lot seg ikke å innhente de nødvendige forsikringer fra de krigførende om fritt leide.
Virke etter 1946
Etter krigen kunne han i 1946 vende tilbake til Schwarzwald der han gjenåpnet Kolleg St. Blasien, mot sine overordnedes råd, men med betydelig materiell assistanse fra pave Pius XII via Madre Pascalina Lehnert.
Pater Faller dannet i 1949 en allianse av katolske, protestantiske og sekulære ikke-regjerings-skoler for bedre å sikre dem et monn av frihet, særlig i Baden-Württemberg. De klarte å influere relevant lovgivning i en rekke parlamenter og på nasjonalt vesttysk nivå. Den 24. september 1967 ble han av den tyske forbundspresident tildelt ordenen Pour le Mérite av første klasse
I 1950 utnevnte jesuittgeneralen Jean-Baptiste Janssens pater Otto Faller til leder av jesuittenes sørtyske ordensprovins, som på den tid også virket i den indiske provins Kerala og i deler av Indonesia. Som provinsial fortsatte han sin innsats fot privatskoler i Tyskland. I 1951 oversendte han all nødvendig dokumentasjon for saligkåring av pater Rupert Mayer til Roma, og støttet dette prosjekt med fremgang: Bar fem år etter, i 1956, erklærte pave Pius XII pater Rupert Mayer som «Guds tjener». Otto Faller ble betraktet som intelligent, barmhjertig, men også streng som superior. Etter et hjerteslag i 1956 trakk han seg fra vervet, og fortsatte med publikasjoner av St. Ambrosius' verker for CSEL i Wien.
Han døde i Kolleg St. Blasien den 16. mai 1971.
Skrifter
Pater Faller skrev for en rekke tidsskrifter. I Stimmen der Zeit publiserte han artikler om patristiske emner.
Dogmet om Marias himmelopptagelse
Mens han var i Roma kom han i kontakt med forberedelsene av proklamasjonen av dogmet om Maria himmelopptagelse. Pave Pius XII spurte Otto Faller som da underviste i patristikk ved Grregoreiana om å forske i materien fra dette fagsynspunkt. Pater Faller publiserte i 1946 sin bok Om de første århundres stillhet på latin. . Paven satte pris på resultatet, men det var gjenstående spørsmål som måtte ses på, av andre - ettersom pater Faller forlot Roma.
Emilio Antonio Di Pasquo
Emilio Antonio Di Pasquo (født den 23. desember 1899 i Buenos Aires i Argentina, død den 9. april 1962 i Buenos Aires) var en argentinsk katolsk biskop.
Bakgrunn
Emilio Antonio di Pasquo var sønn av Francisco Di Pasquo og Flora Zarlenga. Han begynte sine kirkelige studier ved Villa Devoto metropolitanseminar, hvor han oppnådde en doktorgrad i filosofi. Så ble han sendt til Roma for å fullføre studiene ved Det pavelige gregorianske universitet, og tok der doktorgraden i teologi og lisensiateksamen i kanonisk rett.
Prest
Han ble ordinert til prest i Den evige stad den 20. desember 1924. Tilbake i hjemlandet virket han suksessivt som kapellan i sognene Santa Julia og Nuestra Señora de Balvanera, og sogneprest i Nuestra Señora del Bueno og Perpetuo Socorro (Villa Luro).
I 1931 ble han utnevnt til direktør for generalsekretariatet for Acción Católica og rådgiver for Secretariado de Moralidad. I 1932 ble han visedirektør for Círculos Católicos de Obreros, mens han var kapellan ved Colegio de la Santa Unión de los Sagrados Corazones. Fra 1940 til 1943 tjente han som generalråd for Asesoría General de la Acción Católica de la Juventud Obrera Católica, hvorved han utviklet et intenst arbeid med å spre kirkens sosiallære. I 1944 ble han betrodd Inspección General de Enseñanza Religiosa, en stilling han hadde til 1947.