cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lege
Turnustjeneste
Etter bestått embetseksamen kreves det ett år turnustjeneste på sykehus og et halvt år turnustjeneste i allmennpraksis før man kan begynne å spesialisere seg innenfor et bestemt fagområde. Det er et begrenset antall turnusplasser som utlyses gjennom en felles portal. Tidligere ble turnusstillingene utdelt ved loddtrekning, men dette ble endret ved innføring av ny turnusordning i 2013. Tidligere måtte man ha gjennomført turnus for å kunne få autorisasjon som lege i Norge. De siste årene har det vært for få turnusplasser i forhold til antallet nyutdannede turnusleger, noe som har ført til ventetid for en del turnusleger.
Sykehusturnustjeneste er vanlig i de fleste land. Turnustjeneste i 6 måneder i distrikt/allmennpraksis er en særnorsk ordning som ble innført på 60-tallet for å bedre legedekningen i utkantene av landet som fortsatt hadde lav legedekning. Til å begynne med var det ikke sjelden at turnuslegen alene var lege i store distrikter og også hadde plikter som offentlig lege (helserådsordfører).
Historisk utvikling i Norge
I 1603 ble den danske prestesønnen Villads Nielsen (1564–1616) utnevnt av kong Christian IV som den første, offentlige lege i Norge (ordinario medico) og begynte sitt arbeid som stadsmedicus i Bergen samme år. Denne begivenheten er også valgt som bakgrunn for at det offentlige helsevesen i Norge feiret 400-årsjubileum i 2003. Men leger med universitetsutdannelse hadde hatt kongebrev for å drive legepraksis i Norge før Villads Nielsen. Disse var ikke embetsmenn.
På 1600-tallet var det høyst fire-fem leger i Norge, den nordligste befant seg lenge i Trondheim. Omkring 1750 var det ikke mer enn 5 embetsleger i hele landet og i tillegg 5-6 fullt praktiserende leger i byene. Nordland amt fikk sin første lege i 1790. I 1834 ble antallet fordoblet; Nordland hadde for eksempel 2 leger.
Fra 1500 til 1800, gjennom 300 år, var kun 35 av 642 utdannede, dansk-norske leger født i Norge.
Utdannelsen var svært annerledes enn i dag. I Danmark var det to forskjellige utdannelsesveier til legearbeid. Kirurgene, som tok seg av sår, skader, hudsykdommer osv, var utdannet og organisert som håndverkere. De gikk i lære hos en erfaren kirurg og var organisert i laug i likhet med andre håndverkere. Leger, som gjennomførte akademiske studier ved Universitetet, fikk i alt vesentlig boklig kunnskap, og i det praktiske arbeidet var det mest innvortes sykdommer de beskjeftiget seg med. På slutten av 1700-tallet ble kirurgi og medisin til ett fag, forvaltet av universitetet.
Fra 1814 kunne leger få sin utdannelse i Norge, ved Det kongelige Frederiks Universitet. Norge første professor i medisin, Michael Skjelderup (1769–1852), var prestesønn fra Hof i Vestfold. Han hadde utdannelse fra Det kongelige kirurgiske akademi i København og var blitt professor ved Københavns Universitetet i 1805. I det første kullet av medisinstudenter i Norge, var det tre studenter.
I 1827 var antallet leger økt til 120 i hele landet. 80 hadde praksis i byene.
Autorisasjon/lisens
Autorisasjonen utstedes av Helsedirektoratet etter godkjent embedseksamen. Medisinsk utdannelse fra EØS-området (EU- og EFTA-landene) er automatisk godkjent i Norge. Medisinere med utdannelse fra andre land må gjennomgå en test av sine medisinske kunnskaper og eventuelt tilleggskurs før utdannelsen deres kan godkjennes. Det var lenge Utvalget for lisenssaker og utenlandsmedisinere som hadde ansvaret for spørsmål vedrørende utenlandsmedisinere (personer med medisinutdannelse fra utlandet).
Karrieremuligheter
De fleste leger arbeider ved sykehus. Etter å ha gjennomført turnustjeneste og fått legeautorisasjon, kan man bli ansatt som assistentlege, som er en tidsbegrenset utdannelsesstilling. Nå blir alle faste legestillinger ved sykehusene betegnet overlege. For administrativ overlegestilling og seksjonsoverlegestilling ble det tradisjonelt krevet doktorgrad (dr. med.), men i dag er dette ikke vanlig, og de færreste overleger har nå en doktorgrad. Dette gjelder også for overleger ved universitetssykehus, selv om andelen med doktorgrad nok er noe høyere ved slike sykehus.
Avdelingsoverleger har administrativt ansvar for avdelinger og seksjonsoverleger for seksjoner. Det er vanlig å først bli overlege når man har fullført en spesialistutdannelse, eller i hvert fall det vesentlige av den. Tidligere fantes stillingen som reservelege og assisterende overlege.
Leger som tar doktorgrad og arbeider ved et universitetssykehus hvor de fortsetter å engasjere seg i forskning når toppen av sin akademiske karrière ved å bli professor. De fleste medisinprofessorer i Norge er professor II (i 20 % stilling ved et av landets universiteter) kombinert med stilling som overlege (80 % ved et universitetssykehus). Bare et fåtall er ansatt i professor I-stillinger (100 %). Andre leger med undervisningsplikter og med plikt til forskning kan ha akademiske deltidsstillinger ved et av universitetene, som dosent, amanuensis eller universitetslektor i tillegg til legestilling ved sykehus eller som allmennpraktiker.
Privatpraktiserende spesialister
Den norske legeforening utformer spesialistregler som setter kravene til videreutdannelse for hver enkelt spesialitet, og foreningen godkjenner spesialister når legen har gjennomgått utdannelse og har erfaring i henhold til kravene.
Leger med en spesialitet (ikke allmennmedisin) kan inngå avtale med det regionale helseforetaket om spesialistpraksis som gir et driftstilskudd som det regionale helseforetaket betaler til spesialisten. Det er vanlig at en eller flere spesialister driver ett spesialistlegesenter.
Primærleger
Primærleger er leger som er ansatt som kommuneleger eller privatpraktiserende leger. Etter innføring av fastlegeordningen i 2001 får leger med avtale med kommunen utbetalt et percapitatilskudd for hver innbygger legen har på sin fastlegeliste.
Med fastlegeavtalen kan legen pålegges inntil 7 timer/uke med kommunalt arbeide som sykehjemslege, tilsynslege ved andre helseinstitusjoner, helsestasjonslege, eller til legearbeide med miljørettet helsevern eller andre administrative, kommunale oppgaver.
Fastlegeavtalen gir også legene plikt til å delta i kommunalt organisert legevakt. Tidligere var det vanligst med en lege i hvilende vakt for en eller to kommuner. Da kunne legen være hjemme, eller legen tok imot pasienter på eget legekontor eller reiste i sykebesøk til pasientene. Det er blitt stadig vanligere med tilstedevakt på legevaktsentral i en interkommunal legevakt for mange kommuner. Dette gir mindre mulighet for sykebesøk til pasientene.
Samtidig med innføring av fastlegeordningen ble det også innført henvisningsplikt, det vil si at pasienter som skal til innleggelse ved sykehus eller til undersøkelse hos legespesialist eller ved sykehuspoliklinikk vanligvis må ha henvisning fra en primærlege, helst fra fastlegen.
Mange primærleger er spesialist i allmennmedisin etter å ha gjennomgått et omfattende undervisningsprogram med blant annet ett års arbeide på sykehus. Spesialiteten i allmennmedisin må fornyes hvert femte år med krav til praksis, kurs, praksisbesøk eller andre kompetansegivende aktiviteter.
Vanligvis leier primærleger kontor og ansetter og lønner legesekretærer, sykepleiere eller annet hjelpepersonell ved legekontorene.
Det er erfaring for at kontorer med tre eller fire leger fungerer bedre enn kontorer med en, to eller fem leger. Én årsak til dette er fordelen med at kontoret fungerer selv om en eller to leger eller en eller to hjelpepersonell ikke er til stede.
Andre legestillinger
Noen leger er ansatt ved privatklinikker. Enkelte av disse har driftsavtaler med helseforetakene, men noen driver helt privat, kun med direkte betaling fra pasientene. En del leger arbeider som bedriftsleger som skal ha spesiell oppmerksomhet på forebyggende tiltak i en bedrift.
Et mindre antall leger er ansatt i farmasøytiske selskaper (legemiddelfirmaer) og forsikringsselskaper.
Steve Harley
Steve Harley (født Stephen Nice 27. februar 1951 i London, England) er en britisk artist innenfor sanger/låtskriver-tradisjonen. Harley grunnla bandet Cockney Rebel i 1973 med gitaristen Jean Paul Crocker, bassist Paul Jeffreys, keyboardist Milton Reame James og trommeslager Stuart Elliot. Etter andrealbumet, The Psychomodo, ble bandet oppløst som følge av interne konflikter. Steve Harley hentet inn nye musikere før tredjealbumet, The Best Years of Our Lives, nemlig Duncan Mackay (tangenter), Stuart Elliot (trommer), George Ford (bass), og Jim Cregan (gitar).
Lege
Spesialiteter
I Norge anerkjennes følgende spesialiteter:
Steve Harley
De første albumene fremstår som en avantgarde-kitchy, glamteatralsk poprock, i slekt med David Bowie og Roxy Music, med el-fiolin i stedet for el-gitar, mens etter midten av 70-tallet er det en mer moden artist som kommer til syne, spesielt i mesterverket Timeless Flight fra 1976. Bob Dylan er en opplagt referanse på tekstsiden. Harley oppløste bandet og flyttet til USA i 1977, der solokarrieren snublet i startgropen, delvis på grunn av et for stort inntak av champagne og kokain. Han ga ut to middelmådige soloplater på slutten av 70-tallet. På 80-tallet holdt Harley seg vekk fra rampelyset, unntatt en skuespilleropptreden på Broadway i rollen som dikteren Marlowe. Han startet på ny frisk på 90-tallet, og turnerer den dag i dag. Høsten 2005 kom albumet "The Quality of Mercy" ut, og høstet gode kritikker.
Liste over kirker i Agder
Liste over kirker i Agder lister kirkebygg knyttet til Den norske kirke og andre kirkebygg i Agder etter kommuner.
Steve Harley
Steve Harley er mest kjent for listetoppsingelen «(Come Up And See Me) Make Me Smile», som fra albumet The Best Years of Our Lives (1974), produsert av Alan Parsons. Andre kjente låter som kan nevnes er "Mr. Soft", "Judy Teen", "Sebastian", "The Psychomodo" og coverversjonen av George Harrisons "Here Comes The Sun".
Trivia
Sangen «(Come Up And See Me) Make Me Smile» ble benyttet i en norsk reklame for Lotto midt på 2000-tallet.
Syrias historie
Syrias historie omfatter en periode på flere tusen år. Landet var et tidlig senter for sivilisasjonsutviklingen, og inkluderer noen av verdens tidligste sivilisasjoner. Navnet Syria (arabisk: Sūriyya)  kommer fra assyrerne, som var en av mange sivilisasjoner som periodevis hersket over blant annet det området som i dag er Syria i oldtiden. Siden ble området erobret av romerne og araberne, noe som har bidratt til det moderne Syrias etniske og religiøse mangfoldighet, og i middelalderen ble landet utsatt for en rekke invasjoner. I fire århundrer hersket Det osmanske riket over Syria, men etter osmanernes nederlag i første verdenskrig ble Syria sammen med dagens Libanon omgjort til et mandat under Folkeforbundet, som ble styrt av franskmennene. I 1946 fikk landet sin uavhengighet fra Frankrike, og det ble påvirket av panarabismen og den arabiske sosialismen. Siden 1970 har Syria blitt styrt av Ba'athpartiet under al-Assad-familiens ledelse, men deres styre ble utfordret under borgerkrigen som startet i Syria i 2011.
Forhistorie
Syria var et senter for neolittisk kultur etter ca. 10.000 f.Kr, og var et av stedene jordbruk og husdyrhold oppstod og spredte seg fra til resten av verden. Byen Mureybet representerer den neolittiske perioden, mens byer som Hamoukar og Emar var viktige i den senere neolittiske tiden og bronsealderen.
Romersk og bysantinsk Syria
Etter den opprinnelige erobringen gikk Selevkideriket inn i en lang nedgangstid, som varte fram til den romerske erobringen av dets tidligere områder. I 64 f.Kr. erobret Pompeius Antiokia, og Syria ble gjort til en romersk provins (som vårt navn for landet stammer fra). Antiokia var med 500.000 innbyggere Romerrikets tredje største by etter Roma og Alexandria, og var et viktig handels- og industrisenter. Syria var en av Romerrikets rikeste og tettest befolkede provinser og var derfor en av rikets viktigste, særlig i det andre og tredje århundre etter Kristus. Den romerske keiseren Filip Araberen kom fra provinsen Syria, og det samme gjorde seks paver og flere helgener.
Da Romerriket ble endelig delt i det femte århundre ble Syria del av Østromerriket eller Bysants. Fra 616 til 628 hersket den persiske sasanideherskeren Khosrau II over Syria, før bysantinerne gjenerobret den.
Islamske riker
Islam ble grunnlagt av profeten Muhammad i Arabia på begynnelsen av det sjuende århundre. Ved Muḥammads død i 632 hadde muslimene, den nye religionens tilhengere, skaffet seg kontrollen over hele Arabia og forent de arabiske stammene. Muḥammads etterfølgere opprettet Rashidun-kalifatet, og de satte i gang et århundre med erobringer som fikk det muslimske riket til å strekke seg fra Den iberiske halvøy i vest til Sentral-Asia i øst. Syria ble erobret fra bysantinerne og deres arabiske allierte, de kristne ghassanidene, fra 634 til 638 av rashidunhæren ledet av Khalid ibn al-Walid. Særlig viktig i erobringen var den muslimske seieren i slaget ved Yarmouk. Dette la grunnlaget for at størstedelen av den syriske befolkningen ble muslimer.
De «rettledede» rashidun-kalifene ble etterfulgt av umajjadene, som opprettet det andre muslimske kalifatet. Den første umajjadkalifen, Muawiyah ibn Abi Sufyan, gjorde Damaskus til sin hovedstad, og som rikets sentrum gikk Syria inn i en økonomisk blomstringsperiode. De tidlige umajjadkalifene, som 'Abd al-Malik og al-Walid I, bygde storslåtte moskeer og palasser rundt om i Syria, og særlig i Aleppo og Homs. De kristne ble også tolerert og holdt flere stillinger i regjeringa.
På 700-tallet, på slutten av umajjadenes styre, gikk det nedover med kalifatet, særlig på grunn av et autoritært styre og korrupsjon. I 750 ble umajjadene styrtet av abbasidene, som opprettet det tredje kalifatet. Abbasidene flyttet sin hovedstad til Bagdad, ble den muslimske verdens sentrum, noe som gjorde Dimašq og Syria mindre viktig. Det var under abbasidene at arabisk ble det dominerende språket, en stilling det tok over fra arameisk og gresk.
I 887 ble Syria erobret av de Egypt-baserte tulunidene, som hadde løsrevet seg fra abbasidene. Tulunidene ble etterfulgt av de egyptiske ikhshididene og siden av de sjiaislamske ḥamdānidene, et dynasti grunnlagt av Sayf ad-Dawla fra Ḥalab.
I 1017 opprettet det persiske ismailittiske lærde Hamza ibn ‘Alī ibn Aḥmad druser-religionen i Egypt, og etter kort tid hadde troen spredt seg til Syria. Kalifatet slo ned på den nye troen, og i Syria ble tusener av drusiske religiøse ledere massakrert i Antiokia og Aleppo. De fleste druseren som overlevde befant seg i Sør-Libanon og Syria. I den følgende korsfarertiden gikk det bedre for druserne, og i dag er Syria senter for drusismen, men i underkant av en million troende i landet, omtrent halvparten av alle druserne.
Fremmede invasjoner
Fra 960 til omtrent 1020 satte Det bysantinske riket i gang en rekke motangrep mot de muslimske rikene i Syria. Flere syriske byer ble inntatt, og under Johannes I Tzimiskes ble hele Syria midlertidig gjenerobret. I den andre halvdel av det ellevte århundre erobret de tyrkiske seldsjukkene et stort rike i Midtøsten, noe som ble slutten på det bysantinske Syria. Flertallet av befolkningen fortsatte riktignok å være kristne, noe som la grunnlaget for at korsfarerne kunne rekruttere tyrkiske soldater til sine hærer.
Korstogene var europeiske kristnes forsøk på å sikre de kristnes kontroll over Det hellige land fra det ellevte til det trettende århundre. De hadde sitt opphav i at den bysantinske keiseren Alexios I Komnenos ba pave Urban II om assistanse mot seldsjukkene, noe som førte til konsilet i Clermont, hvor Urban II 27. november 1095 startet det første korstoget.
Korsfarerne hadde i begynnelsen militær framgang, og deler av den syriske kysten ble lenge styrt av korsfarerstaten Fyrstedømmet Antiokia. I deler av dagens Tyrkia og Nord-Syria ble Grevskapet Edessa opprettet, men dette kom bare til å vare i femti år før det ble gjenerobret av muslimene. De sjiamuslimske ekstremistiske assasinerne (arabisk Ḥashshāshīn) var også aktive i dagens Syria, såvel som i Iran.
Ayyubidene, en sunnittisk kurdisk familie, hadde opprinnelig tjent som soldater under zangidene, men under Ṣalāḥ ad-Dīn Yūsuf ibn Ayyūb (best kjent som Saladin, kurdisk Selah'edînê Eyubî), som etter Nur ad-Dins død i 1174 erklærte seg sultan, gikk de imot zangidene og erobret store deler av deres områder. Ayyibid-dynastiet var basert i Kairo, og under Saladin hadde de militær framgang mot korsfarerstatene, for eksempel i slaget ved Hattin, og erobret de fleste av deres områder. I dag finnes Saladins grav i byen han døde i, Dimašq. Etter Saladins død i 1193 ble riket hans delt, og al-Adil I ble etter hvert emiren av Dimašq, mens det i al-Qāhira, Ḥalab, Hamah, Ḥimṣ og Arabia fantes andre ajjubidherskere. Etter det tredje korstog i 1187-92 fikk europeiske korsfarere igjen kontrollen over det meste av middelhavskysten. Senere korstog hadde mindre militær suksess, og i 1291 mistet europeerne Akko, deres siste holdepunkt i Midtøsten.
I 1206 hadde Djengis Khan samlet de mongolske stammene, og hans erobringer i alle retninger skapte Mongolriket. I løpet av kort tid hadde mongolene erobret Nord-Kina, Sentral-Asia og Persia, og de presset vestover mot Midtøsten og Europa. I 1258 falt Bagdad, og i 1260 nådde Hülegüs hær på 100.000 mann Ḥalab og inntok byen, mens den kristne naimanske mongoloffiseren Kitbuqa Noyan inntok Dimašq. Mongolene ødela de ayyubiske rikene, med unntak av Ḥamā, hvor emiren fikk herske under fremmed styre fram til 1341, og gjorde ellers stor skade på byer og irrigasjonanlegg. Men i 1259 hadde Möngke Khan dødd under et felttog mot Song-dynastiet, og Hülegü måtte derfor vende tilbake til Karakorum for å delta i valget av en ny khagan, siden Hülegü var et av Dsjengis' barnebarn. Kitbuqa overtok kommandoen over de 10.000 soldatene Hülegü lot bli igjen, og han satte i gang angrep gjennom Palestina mot Egypt. Kitbuqa kom så langt som til Gaza, men 3. september 1260 ble han beseiret av mamelukkene i slaget ved Ayn Jalut. Etter dette måtte han trekke seg tilbake, og selv om mongolene flere ganger senere på 1200-tallet forsøkte å angripe Syria, klarte de ikke holde området i mer enn et par måneder. Grensen mot det mongolske Ilkhanatet ble elva Tigris.
Etter mongolene ble Syria delt mellom ayyubidriker, de tyrkiske artukidene og Mamelukksultanatet, som under Baibars skaffet seg kontrollen over Ḥimṣ og Karak.
I 1400 erobret den tyrkisk-mongolske herskeren Timur Lenk Ḥalab og Dimašq fra mamelukkene som en del av hans mange og blodige erobringer. Timurid-dynastiet klarte derimot ikke å skaffe seg varig kontroll over det som i dag er i Syria, med unntak av et område i nordøst.
Det osmanske Syria
På 1400-tallet hadde europeerne funnet sjøveien til India og Øst-Asia, slik at landveien, som gikk gjennom Syria, ble mindre viktig. I 1516-17 angrep og erobret det tyrkiske osmanske rike Mamelukksultanatet, og dermed ble også Syria til en del av Det osmanske riket. I de fire århundrene under osmanerne var Syria i stor grad isolert fra og ignorert av andre deler av verden, og det var ikke før i 1960-åra at landet igjen fikk en like stor befolkning som det hadde hatt i antikken. Forsøk på å gjenoppbygge Syria etter mongolenes ødeleggelser var mislykkede, og området forble fattig.
Fra 1860-tallet begynte den arabiske nasjonalismen sakte å utvikle seg i intellektuelle miljøer i Egypt og Syria. De tidlige forfatterne konsentrerte seg mest om hvordan arabisk og tyrkisk avvik fra den rette utførelsen av islam hadde forårsaket den islamske verdens tilbakegang til fordel for Vest-Europa, og Det osmanske riket møtte kritikk fra disse intellektuelle. Forestillingen om et «fedreland» begynte å utvikle seg, men det var ikke nødvendigvis et «arabisk fedreland» det var snakk om. Arabisme fikk stadig større betydning, men bevegelsen møtte motstand fra kristne libanesere, som ikke ønsket å være del av et osmansk «Stor-Syria», men heller ville bli uavhengige.
Den moderne arabiske nasjonalismen utviklet seg på begynnelsen av 1900-tallet, og den kom til å stå sterkest i Syria, men man ville først ikke ha en egen arabisk stat, men heller større selvstyre under osmanerne, og bevegelsen ble ingen massebevegelse. Under første verdenskrig var Storbritannia i krig med Det osmanske riket, og de fremmet den arabiske nasjonalismen for å skaffe seg nye allierte mot tyrkerne, og som takk for hjelpen mot tyrkerne lovet de å hjelpe araberne med å opprette en uavhengig arabisk stat. I 1916 startet Sharif Husayn (Šarīf Ḥusayn bin ‘Alī) av Mekka araberoppstanden. Opprøret startet i Hijaz, men spredte seg til Palestina og Syria, og med alliert hjelp lyktes det dem å beseire osmanerne.
I 1920 ble Det arabiske kongedømmet Syria, som har blitt regnet som den første moderne arabiske staten. opprettet i det tidligere osmanske Syria. Šarīf Ḥusayns sønn, Fayṣal ibn Ḥusayn (senere kong Faisal I av Irak, som var en av deltagerne i araberoppstanden, ble gjort til konge, mens Hashim al-Atassi ble statsminister, men det uavhengige kongedømmet kom til å bli kortvarig.
Det franske mandatet
Det viste seg at britene og franskmennene hadde sine egne interesser i Midtøsten, og under krigen hadde inngått den hemmelige Sykes-Picot-avtalen, hvor det tidligere osmanske Midtøsten ble inndelt i britiske og franske interesseområder.
I 1920 invaderte franskmennene Syria, og slik begynte den fransk-syriske krig. Kong Fayṣal innså at motstand mot de bedre utstyrte franskmennene var fånyttes, og han flyktet derfor til det britiskstyrte Transjordan, mens hans forsvarsminister Yusuf al-‘Aẓmah nektet å la franskmennene okkupere landet uten å møte væpnet motstand, og 23. juni 1920 ble han drept og beseiret sammen med sin underlegne hær av franskmennene i slaget om Khan Maysalun.
Franskmennene opprettet så Syria-Libanon-mandatet, som var et mandat under Folkeforbundet, hvor Frankrike skulle styre området til det var klart for uavhengighet. Mandatet besto av dagens Libanon, Syria og Hatay (som ble uavhengig i 1938 og siden en del av Tyrkia), og det var inndelt i seks stater. Franskmennene forsøkte å modernisere området ved å minske de tradisjonelle elitenes stilling og minske islams innflytelse, for slik å øke sin egen kontroll. Dette førte til det store syriske opprøret fra 1925 til 1927, startet av druseren Sulṭan al-Aṭraš. Opprøret ble den første massebevegelsen mot fremmet styre i regionen, men med forsterkninger fra Senegal og Marokko og med bedre våpen lyktes det franskmennene å slå ned opprøret.
I september 1936 forhandlet franskmennene og syriske nasjonalister fram en uavhengighetsavtale, og Hashim al-Atassi var den første presidenten som ble valgt under den nye grunnlova. Likevel førte ikke avtalen til syrisk uavhengighet, for den franske nasjonalforsamlingen nektet å undertegne den.
Den tidlige uavhengigheten
Under den kalde krigen allierte Syria seg med SSSR, og ble også påvirket av nasserismen fra Egypt. Fra 1958 til 1961 ble Syria forsøkt forent med Egypt i Den forente arabiske republikk, men dette prosjektet ble ingen suksess. Et senere forsøk på union med Egypt (1972–80) og Libya (1972–77) ble også mislykket.
Syria motsatte seg opprettelsen av Staten Israel i Palestinamandatet, og har anerkjent Staten Palestina og ikke Israel (i motsetning til Israels to andre større arabiske naboland, Egypt og Jordan, har Syria ingen fredsavtale med Israel). Sammen med andre arabiske land og grupperinger har Syria utkjempet fire større kriger med Israel: den arabisk-israelske krigen i 1948, seksdagerskrigen, jom kippur-krigen og Libanon-krigen i 1982 (en del av den libanesiske borgerkrig). I tillegg kommer utmattelseskrigen og flere andre trefninger. Disse krigene har i hovedsak vært militære tap, og den arabisk-israelske konflikten er langt fra løst. Som et resultat av an-nakba, «Katastrofen» i 1948, bor det i dag ca. 500.000 palestinske flyktninger i Syria, som Israel har nektet rettet til å vende tilbake. Mellom 10.000 og 25.000 syriske jøder flyktet også fra Syria til Israel. Siden seksdagerskrigen i 1967 har Israel også okkupert Golanhøyden, som av det internasjonale samfunnet blir regnet som en del av Syria.
Syria under Ba'athpartiet
8. mars 1963 gjennomførte Ba'athpartiet støttet av hæren, marinen og flyvåpenet et statskupp mot regjeringa til Naẓim al-Qudsi. Luay al-Atassi ble gjort til statsminister, og den nye regjeringa ble dominert av baʿaṯister. Det oppsto etter hvert en konflikt mellom ekstremistiske militære baʿaṯister og mer moderate sivile partimedlemmer, noe som gjenspeilte av tilbaketrekningen av styrkene man hadde sendt for å støtte PLO under sorte september i Jordan i 1970.
Etter en militær «korrigerende» revolusjon 13. november 1970 kom baʿaṯisten Hafez al-Assad til makta. al-Assad og hans støttespillere var alawitter, en sjiamuslimsk minoritet i Syria, og de ble utfordret av medlemmer av Det muslimske brorskap, som fra 1976 til 1982 utkjempet det islamske opprøret i Syria. 40,000 til 80,000 kan ha blitt drept i opprøret, som ble slått ned etter massakren i Hama i februar 1982, hvor mellom 10.000 og 40.000 ble drept.
I Syrias naboland Libanon brøt det i 1975 ut en langvarig borgerkrig, hvor Syria kom til å spille en viktig rolle. Syria intervenerte først i 1976 til fordel for de maronittiske kristne, hvis libanesiske front holdt på å bli beseiret. I 1978, samme år som Israel først ble involvert i krigen, byttet Syria side til fordel for Den libanesiske nasjonalbevegelsen. Syria okkuperte store deler av Libanon fra 1976 til 2005, femten år etter at borgerkrigen ble avsluttet med Taif-avtalen i 1990, mens Israel okkuperte den sørlige delen av landet. De syriske styrkene og Syrias informasjonstjeneste ble beskyldt for forbrytelser og politisk drap (på blant annet Rafiq Hariri) i Libanon.
Syria har under al-Assad hatt et motsetningsforhold til Irak da landet ble styrt av Ba'athpartiet ledet av Saddam Hussein. I 1980 inngikk Syria en vennskapsavtale med SSSR, mens landet siden inngikk på Kuwait og Amerikas forente staters side i Gulfkrigen mot Irak i 1991. Senere motsatte Syria seg Amerikas forente staters invasjon av Irak i 2003.
I 2000 døde Hafez al-Assad. Hans eldste sønn og tiltenkte etterfølger Basil al-ʾAsad hadde dødd i en bilulykke i 1994, og før han døde hadde Ḥāfiẓ al-ʾAsad gitt sin andre sønn Bashar al-Assad intensiv militær og politisk trening, slik at han var i stand til å etterfølge faren som landets president. Først støttet Bashar al-Assad politiske reformer i perioden som har blitt kjent som Damaskusvåren, men han møtte fort motstand fra sine støttespillere, og den politiske undertrykkelsen av opposisjonelle ble gjenopptatt.
I desember 2010 startet et opprør mot diktatoren Zine El Abidine Ben Ali i Tunisia. Dette ble starten på en revolusjonsbølge i Den arabiske verden som ble kjent som Den arabiske vår. I januar 2011 nådde denne Syria, og i mai utviklet demonstrasjonene seg til opprøret i Syria i 2011. al-Assad slo hardt ned på opprøret, som i januar 2012 fremdeles pågikk med utbredt bruk av vold mot demonstrantene. Så langt har minst 5,000 blitt drept, både demonstranter og syriske sikkerhetsstyrker. Under opprøret opprettet opposisjonen en fri syrisk armé, og det syriske nasjonalråd ble gitt nytt liv som opposisjonens regjering.
Axon
Axon (tidligere Taser International) er et amerikansk selskap som utvikler, produserer og distribuerer elektrosjokkvåpen som gir ikke-dødelige sjokk. Våpnene brukes av en rekke politi- og sikkerhetsstyrker. I en del land er det også tillatt for privatpersoner å bære slike våpen til personlig beskyttelse.
Selskapet ble grunnlagt av Patrick W. Smith og Thomas P. Smith i 1993 som ICER Corporation. Samme år endret de navnet til Air Taser, Inc. I 1998 ble navnet igjen endret, til Taser International, Incorporated, og i 2001 forkortet de selskapsformsbeskrivelsen slik at navnet ble Taser International.
Etiopias parlament
Etiopias parlament ble etablert i Etiopias grunnloven i 1995, og består av to kamre: et føderasjonshus (Yefedereshn Mekir Bet) med 112 medlemmer som blir utpekt av delstatsforsamlingene for fem år, og et folkerepresentanthus (Yehizbtewekayoch Mekir Bet) med 547 medlemmer, som velges i direkte valg hvert femte år.
Etiopias parlamentsvalg 2010 endte med en overveldende seier til den regjerende koalisjonen EPRDF, som sammen med sine samarbeidspartier fikk 445 av de 447 setene i folkerepresentanthuset.
Etiopias president velges hvert sjette år ved indirekte valg, av parlamentet. Nåværende president Girma Wolde-Giorgis ble valgt i 2001 og gjenvalgt i 2007. Presidenten har hovedsakelig seremonielle oppgaver.
Det fins over 80 registrerte politiske partier og over 20 av disse er representert i parlamentet.
Telenor Connexion
Telenor Connexion AB er et norsk-eid selskap registrert i Sverige som leverer internasjonal transmisjon (teletrafikk) for maskin-til-maskin (M2M) mobil datatrafikk. Selskapet ble grunnlagt i 2008 og er heleid av Telenor, og leverer kommunikasjonsløsninger innen det nye forretningsområdet for maskinkommunikasjon (The Internet of things). Connexion er Telenorkonsernets globale spydspiss i satsingen på mobil datakommunikasjon mellom maskiner. Hovedkvarteret er i Karlskrona, med salgskontorer der og i Bromma utenfor Stockholm. Selskapets administrerende direktør er Per Simonsen.
Selskapet leverer lønsninger for sporing, system- og flåtestyring primært innen logistikk og transport. Typiske kunder er Volvo, Daimler AG, Scania, General Electric, Securitas og andre større selskaper med omfattende logistikk. Connexion posisjonerer seg også i markedet for automatisk nødkommunikasjon for biler (eCall) som skal gjøres obligatorisk for alle nye biler i EU. Selskapet satser også på systemer for miljø- og klimaovervåking av kjøretøyer.
Pieter van den Hoogenband
Pieter van den Hoogenband (født 14. mars 1978 i Maastricht), er en nederlandsk svømmer som siden 1998 har tilhørt verdenseliten i frisvømming. Han fikk sitt gjennombrudd i Sommer-OL 1996 i Atlanta der han tok 4.-plass i både 100 og 200 meter frisvømming. I Sommer-OL 2000 vant han gull både på 100 og 200 meter fri. I tillegg svømte han inn til bronse på 50 meter fri. Sammen med det nederlandske laget vant han også bronse i 4 x 200 meter fri. I Sommer-OL 2004 i Aten vant han OL-gull på 100 meter fri og svømte inn til sølv på 200 meter fri. Han var også med på laget som tok sølv på 4 x 100 meter fri.
Sanger (Lillebjørn)
Sanger er Lillebjørn Nilsen åttende soloalbum fra 1988. Albumet ble utgitt på LP og kassett i 1988 på Grappa Musikkforlag og gjenutgitt på CD den 6. desember 2010.
Album
Albumet – som ble produsert av Jan Erik Kongshaug – består av ti spor, hovedsakelig i sjangeren viser og country om blant annet kjærlighet, samt en protestsang og litt filmmusikk. Sangen «Se deg aldri tilbake» ble skrevet til filmen Blücher (1988), som ble regissert av Oddvar Bull Tuhus.
Enkelte av sangene har også et dypere budskap. Det er verdt å merke seg sangen «Troll!», som har et sterkt politisk budskap , samt de filosofiske sangene «Chagall's Gylne Snitt» , «Språkets Poesi» samt «Ord Over Sannhetens Bord».
Trass i dette, var ikke albumet i nærheten av å komme inn på salgslistene.
«Kjærlighet & Karlsons Lim»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
«Språkets Poesi»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
«Språkets Poesi» handler om en dikter.
«Ord Over Sannhetens Bord»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
«Klezmorim» (Kanefart På Lillehammer)
Musikk: Lillebjørn Nilsen
Sangen er instrumental, altså uten tekst, men handler (ifølge undertittelen) om kanefart på Lillehammer. Til denne låten ble gitaren stemt i G D-G-D-G-H-D i rekkefølge fra tykkeste til smaleste streng, mens det normale er E-A-D-G-H-E. Første, andre og sjette streng er altså stemt ned en tone for akkurat denne låten for å få det som på engelsk kalles «Open G-tuning», eller rett og slett åpen stemming på norsk.
Metoden er velkjent og har blitt benyttet av både Keith Richards, gitaristen fra Rolling Stones, i sangen Start Me Up og Joni Mitchell i sangene «Little Green» og «Nathan LaFraneer».
«Hav og Himmel»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
Sangteksten beskriver Skagen-maleren Peder Severin Krøyer, der han maler sin hustru Marie på Østerstrand før hun forlater ham til fordel for den svenske komponisten Hugo Alfvén.
«Troll!»
Denne sangen skal angivelig ha blitt skrevet i 1988, i forbindelse med at Frp feilet. Sangen kunne tilsynelatende handlet om – som tittelen sier – Troll! Men ifølge Lillebjørn Nilsen selv, brukes «trollene» her som en metafor for rasister.
Lillebjørn Nilsen har skrevet om troll tidligere også, i sangen «Haba Haba» fra albumet ...og Fia hadde sko fra 1974, som var en barneplate.
Men om man sammenligner tekstene, er nok den forrige troll-sangen, «Haba Haba», mye muntrere og ganske så uskyldig:
«Haba Haba» (1974) (utdrag)
«Troll!» (1988) (utdrag)
(og et annet sted i teksten):
Forskjellen er at mens «Haba Haba» var en barnesang, er «Troll!» er en poltisk sang myntet på FrP, nazister og rasister.
Med tekstlinjen «Henrik Wergeland fant et troll i vår Grunnlov. Det er sant!» sikter nok Lillebjørn Nilsen til den såkalte jødeparagrafen som Wergeland kjempet mot og fikk avskaffet i 1851. Den «lille ulven Adolf» er selvfølgelig Adolf Hitler.
Lillebjørn Nilsen beviste også at han mislikte FrP i 1999 ved å helle ølglasset sitt i hodet på FrP-mannen Vidar Kleppe under en debatt på Tostrupkjelleren, noe som angivelig førte til at Nilsen gikk glipp av Oslo bys kulturpris det året, da prisen gikk til kunstneren og billedhuggeren Nina Sundbye. Lillebjørn Nilsen fikk imidlertid prisen i 2004 i stedet.
Sangen fikk også nytt liv i forbindelse med terrorangrepet den 22. juli 2011.
«Chagall's gylne snitt»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
Denne sangen handler om den hviterussiske kunstneren Marc Chagall som også brukte metoden kjent som det gylne snitt, som var en matematisk tilnærming til kunsten (ofte tilskrevet kunstneren og vitenskapsmannen Leonardo da Vinci, hvor man mente å ha funnet en geometrisk lovmessighet i idealproporsjonene med utgangspunkt i tallet 1,618 033 989, som man også finner igjen i menneskekroppens ideal proporsjoner.
Lillebjørn Nilsen lot seg også fascinere av den italienske matematikeren Leonardo Fibonacci, hele 25 år før forfatteren Dan Brown skrev boken Da Vinci-koden som tok utgangspunkt i akkurat denne berømte tallrekken, som kalles Fibonaccifølgen.
«Hvite Piler»
Tekst og musikk: Lillebjørn Nilsen
«Se Deg Aldri Tilbake»
Tekst/musikk: Lillebjørn Nilsen/Lillebjørn Nilsen og Arild Andersen
Denne sangen ble skrevet til filmen Blücher fra 1988, regissert av Oddvar Bull Tuhus som er ektemannen til Lillebjørn Nilsens tidligere kollega Åse Kleveland fra gruppen Ballade! Lillebjørn Nilsen hadde sammen med komponisten Arild Andersen fått i oppdrag å skrive filmmusikken til denne filmen, og denne sangen ble altså skrevet i samarbeid med Arild Andersen.
Sporliste
LP (1988) GRLP 4009 (Grappa) 1988  (40:46)
CD (2010) GRCD 4369 (Grappa) 06.12.2010  (41:14)
Jacques Coutrot
Jacques Coutrot (født 10. april 1898, død 17. september 1965) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1936 i Berlin.
Tolv år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin var han med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett bak Italia.
Peter Andreas Blix
Biografi
Han var utdannet i Hannover og Karlsruhe i Tyskland i perioden 1851–1855.
I perioden 1856–1863 arbeidet han i Kanalvæsenet med utbygging av kanaler og elver, herunder bygninger i tilknytning til disse. Senere slo han seg ned i Bergen og ble etter hvert privatpraktiserende arkitekt. Her arbeidet han blant annet med restaureringen av Bergen domkirke. Han har tegnet en rekke villaer i Bergen, blant annet Moldegaard villa i Os kommune.
Blix arbeidet som jernbanearkitekt fra 1873 til 1877 og tegnet i den perioden stasjonsbygninger for Jærbanen, Dovrebanen, Meråkerbanen, Rørosbanen og Østfoldbanens vestre linje. Blant hans best kjente stasjonsbygninger er bystasjonene i tegl på sistnevnte linje, det vil si Moss, Fredrikstad, Sarpsborg og Halden. Mens han holdt på med dette arbeidet, oppstod en konflikt som endte med at Blix gikk på dagen, og en rekke av Blix' stasjonsbygninger ble fullført under Blix' etterfølger Balthazar Lange, som også videreutviklet noen av stasjonstypene.
Blix var en aktiv bidragsyter til Fortidsminneforeningen, hvor han blant annet bidro med midler til å kjøpe middelalderkirken i Moster. I 1890-årene arbeidet han med rehabiliteringen av Akershus slott og festning.
Blix var sentral i restaureringen av Hopperstad stavkirke og Hove kirke i Vik i Sogn og Fjordane. Han er gravlagt i Hove kirke.
Det var Blix som i 1874 tok initiativet til stiftelsen av Den norske ingeniør- og arkitektforening, som i dag er videreført i Tekna.
Kongen utnevnte 21. januar 1896 Blix til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfuld kunstnerisk Virksomhed».
Blix var også en habil akvarellmaler og malte flere scener fra Oslos bymiljø.
209 Dido
209 Dido er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. oktober 1879 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter dronning Dido, Kartagos mytiske grunnlegger.
Hallvard Eika
Hallvard Eika  (født 5. desember 1920, død 17. mai 1989) var en norsk agronom og politiker (V). Han var landbruksminister i Per Bortens regjering fra 21. august 1970 til 17. mars 1971 og handelsminister i Lars Korvalds regjering i perioden fra 18. oktober 1972 til 16. oktober 1973. Eika var formann i Norges Bondelag fra 1955 til 1966. I 1969 ble han valgt inn på Stortinget for Venstre i Telemark og satt på Stortinget frem til 1977, da han ble fylkeslandbrukssjef, en stilling han hadde frem til 1985. Han var ordfører i hjemkommunen Bø fra 1968 til 1971, men hadde permisjon fra vervet etter at han ble valgt inn på Stortinget i 1969.
Eika ble i 1986 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.
Hallvard Eikas plass ligger utenfor Høgskolen i Telemark i Bø.
NM i ishockey 1964
NM i ishockey 1964 var det 25. norgesmesterskapet i ishockey.
Gamlebyen vant sitt åttende norgesmesterskap.
Sluttspillet
Se 1. divisjon 1963/64 for seriespillet.
Segovia
Segovia er en by i Spania, hovedstaden i provinsen med samme navn i delstaten Castilla y León. Byen ligger om lag en time nord for Madrid. Byen har 55 586 innbyggere. Navnet «Segovia» stammer angivelig fra keltisk, med betydningen «festning».
Severdigheter
Den gamle byen er plassert langs et langt, smalt berg og er et populært turistmål.
Byen har en rekke monumenter, inkludert en katedral, en berømt romersk akvedukt, en borg kalt Alcázar og forskjellige andre kirker bygd i romersk stil inkludert San Esteban, San Martin og San Millan.
Den gamle byen er på UNESCOs verdensarvliste og er nærmest omringet av vegger bygd i det åttende århundret, sannsynligvis på romersk fundament.
ISO 3166-2:BQ
ISO 3166-2:BQ er Karibisk Nederlands del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Karibisk Nederland er det definert koder for tre spesielle kommuner.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er BQ, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Karibisk Nederland. Andre del er to bokstaver.
Hver spesielle kommune er også tildelt en kode under ISO 3166-2:NL, Nederlands del av ISO 3166-2.
Endringer
Følgende endringer i Karibisk Nederlands oppslag har blitt kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA siden ISO 3166-2 først ble utgitt i 1998:
Ronny Tegner
Ronny Tegner (f. 1970) er en norsk heavy metal-keyboardist. Hans hovedband er det progressive metal bandet Pagan's Mind. I tillegg er han musikklærer i grunnskolen og kulturskolen.
Ronny Tegner ble født i Horten, men vokste opp i Tromsø.
Han fikk naturlig en interesse for å spille piano og andre keyboard-instrumenter, ettersom han vokste opp med en far som spilte piano. Han begynte å spille piano da han var 8 år gammel, og sitt første keyboard fikk han da han var 12 år. Det var et Korg Lambda, som han hadde med i sitt første hard rock band, som kalte seg Decibel.
Senere flyttet han til storbyen for å ta musikkutdannelse. Han var med i flere grupper mens han gikk på universitetet. I 1993 ble han med i Déjà Vu, et funky metal band. Han har også deltatt med andre band som Arvinger, Bump og Torn. Han har også vært med på flere innspillinger med bandet Jorn.
I 2000 ble han med i det progressive metal-bandet Pagan's Mind, som han har vært keyboardist i siden. Dette er hans hovedbeskeftigelse som musiker.
Diskografi
Andre prosjekter
Henri Jobier
Louis Pierre Henri Jobier (født 6. juli 1879, død 25. mars 1930) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Jobier ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som vant lagkonkurransen i florett foran Belgia og Ungarn.
Søren Lyberth
Søren Lyberth (født 24. juni 1965) er en grønlandsk politiker.
Han representerer partiet Siumut, og er pr. 2007 borgermester i Maniitsoq kommune. Han overtok borgermestertittelen i 2005 etter Siverth Heilmann fra Atassut, etter at Siumut og Inuit Ataqatigiit fikk 6 plasser i kommunestyret.
Guy de Luget
Guy Julien Ernest Delage de Luget (født 2. februar 1884, død 22. september 1961) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
De Luget ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som vant lagkonkurransen i florett foran Belgia og Ungarn.
Fylkesvei 4708
Fylkesvei 4708 (Fv4708) går mellom Erøy og Bogsund kai i Suldal kommune i Rogaland.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 685.
Elektrosjokkvåpen
Et elektrosjokkvåpen er et håndholdt våpen som gir et ikke-dødelig elektrisk støt som forstyrrer muskelfunksjoner. De er laget slik at de ikke skal forstyrre hjertets funksjon. De kalles også ofte «Tasere» etter en den mest kjente produsenten, Taser International. De kommer i to hovedtyper, en som man manuelt må berøre «offeret» med, og en som skyter ut to piler med ledninger festet på.
Norge
Elektrosjokkvåpen er ikke tillatt å eie, erverve eller selge i Norge uten tillatelse:
Elektrosjokkvåpen og politiet i Norge
I Norge er det i politidistriktene Sør-Vest, Troms, Øst og Oslo en midlertidig ordning med at en del av det operative politiet har tilgang på elektrosjokkvåpen. Denne midlertidige ordningen/prosjektet ble innført 1. januar 2019 og varer ut 2021. I de seks første månedene av prosjektet har politiet brukt elektrosjokkvåpen 16 ganger.
Kristian Brix
Kristian Brix (født 13. juni 1990) er en norsk-gambisk tidligere fotballspiller.
Karriere
Brix spilte aldersbestemt fotball i Vålerenga, og debuterte i Eliteserien den 17. juni 2007 for Vålerenga mot Lillestrøm SK. Første halvdel av 2008-sesongen var Brix på lån i Sogndal Fotball.
I desember i 2010 signerte han kontrakt med Sandefjord Fotball. 27. januar 2014 skrev Brix under en toårskontrakt med Bodø/Glimt. Han spilte senere også for Fredrikstad, Sandnes Ulf og KFUM Oslo.
Bushehr lufthavn
Bushehr lufthavn er en sivil og militær internasjonal lufthavn i havnebyen Bushehr i Iran.
Kristian Brix
Karriere
Etter 2019-sesongen la han opp som fotballspiller.
Konrad III av Det tysk-romerske rike
Konrad III (født 1093 i Bamberg, død 15. februar 1152 i Bamberg) var den første tyske konge av Hohenstaufen-dynastiet. Han var sønn av hertug Fredrik I av Schwaben og Agnes av Waiblingen, en datter av keiser Henrik IV. I 1116/20 ble han hertug av Franken. Mellom 1127 og 1135 var han motkonge og 1138–1152 tysk konge, konge av romerne og konge av Burgund. Han ble aldri kronet til keiser, og fortsatte å bruke tittelen «konge av romerne» til sin død.
I 1146 hørte Konrad Bernhard av Clairvaux preke i Speyer, og han kom til enighet med kong Ludvig VII av Frankrike om å delta i det annet korstog.
Melkfjellet
Melkfjellet (svensk: Mjölkfjället, sørsamisk: Mealhkoevaartoe ) er et fjell nær svenskegrensa sørøst i Rana kommune i Nordland. Det har en høyde på 1 473 meter over havet.
Ved fjellet er en betydelig kvartsittforekomst, som har vært utredet for drift. Den hvite kvartsitten kan tenkes å ha gitt opphav til fjellets navn, jfr. også det nærliggende Kvitsteindalstunet. Fjellet er også populært for fotturer, og er lett tilgjengelig.
ISO 3166-2:CW
ISO 3166-2:CW er Curaçaos del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Organization for Standardization, som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Å (bokstav)
Å er den 29. bokstaven i det norsk-danske alfabetet, den 27. i det svenske og finske, den 35. i det skoltesamiske og den tredje bokstaven i alfabetet i språket chamorro. Å brukes også i vallonsk, men anses for å være en variant av a, og alfabetiseres som a. Å ble i Norge inntil 1917 skrevet som Aa/aa, ettersom den språkhistorisk representerte á fra norrønt. Denne lyden utviklet seg til [:] eller [:] (se IPA), og det ble etter hvert klart at denne skrivemåten var «upraktisk». Dette gjaldt spesielt i landsmål der den kunne stå helt inntil en a –­ skulle sjaaande leses som «sjåande» eller «sjaånde»? Skrivemåten «Å/å» avløste «Aa/aa» offisielt i norsk rettskrivning som anbefaling i 1917 og obligatorisk fra 1938. I skoltesamisk har den tilnærmet samme verdi som i norsk. Overgang fra "aa" til "å" skyldtes blant annet at noen ord kunne få tre eller fire a etter hverandre, f. eks. i stedsnavnene Håa og Smååsan.
I Norge er det minst ti steder som heter «Å» og ingen andre stedsnavn i Norge består av bare en bokstav.
Oberea linearis
Oberea linearis er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Artsdatabanken har ikke normert norsk navn, men smal hasselbukk er foreslått. Den finnes bare nær Oslo i Norge.