cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lønset
Beliggenhet
Lønset er et eget bygdelag lengst vest i Oppdal med bosetting som, på nordsida av elva Driva strekker seg fra Storli innerst i Storlidalen i nordvest, Klevgardene på grensa mot Møre og Romsdal i vest, Furunes i øst og tilsvarende område på sørsida av Driva med Hulberget i vest og Myra/Myrgjerdet i øst som ytterpunkter. Det geografiske tettstedet Lønset ligger langs Rv 70, ca 20 km vest for Oppdal sentrum og ca 50 km øst for Sunndalsøra, området strekker seg fra Trollheimen i nord til Dovrefjell i sør. Tettstedet omfatter dagligvarebutikk, boligområde, samfunnshus, idrettsbane, omsorgsboliger, næringsbygg, kirke og bedehus. Lønset kirke, fra 1863 ligger ca 800 m fra Rv 70 langs Fv 511. Lønset barneskole ble lagt ned i mars 2019.
Harcourt Brace
Selskapet ble etablert i 1919. I 2007 ble avdelingene U.S. Schools Education og  Harcourt Education solgt av Reed Elsevier til Houghton Mifflin Riverdeep Group. Harcourt Assessment og Harcourt Education International ble oppkjøpt av selskapet Pearson i januar 2008.
Lønset
Geografi
Geografisk omfatter Lønset ca 16 km av Drivas hoveddalføre (Oppdalen), Storlidalen, Dindalen og deler av de tilgrensende fjellområdene Trollheimen og Dovrefjell. Området er på ca 400 km² og utgjør omtrent 17,5 % av det totale arealet i Oppdal kommune. Gjennom hoveddalføret går Rv 70, gjennom Storlidalen Fv 511 til Storli og på sørsiden av Driva; Fv 513 til tettstedet Oppdal. Dindalsiden og Storlidalsiden er bundet sammen med Isholbrua på Fv 513. I vest grenser Lønset mot Sunndal og Surnadal i Møre og Romsdal, de øvrige grensene er vannskillet mot Gjevilvassområdet i nord, det samme mot Åmotsdalsområdet i sør og kretsgrensen mot Midtbygda i øst. Laveste punkt er elvebunnen på grensen mellom Lønset og Sunndalen i Gråura med 225 moh, høyeste punkt er Skirådalskollen med 1857 moh, en av toppene i Dovfjellmassivet på grensen mellom Lønset og Sunndal kommune i Møre og Romsdal. De produktive arealene (dyrket mark, skog og beitearealer) er beregnet til ca 173 km² og utgjør bortimot 43,5 % av totalarealet, resten er høyfjell og innsjøer. De dyrkede arealene utgjør ca 4 225 daa fordelt på 60 landbrukseiendommer.
Oppvekst/alderdom
Lønset er egen skolekrets og har 35 elever på klassetrinnene 1-7. Skolen er tredelt med to/tre årstrinn i hver gruppe. Skolebygget ble renovert og fikk nytt tilbygg i 2001. ”Nyskolen” ble åpnet av kronprinsesse Mette-Marit 1. oktober samme år. Ungdomsskoleelevene blir kjørt med buss inn til Oppdal sentrum for å gå på felles ungdomsskole for hele kommunen. Lønset barnehage har 18 heldagsplasser for barn 1-6 år og ligger sammen med skolen i et flerbrukshus som også rommer bibliotek, samfunnshus og peisestue. Moatun eldreboliger ligger like ved barnehage/skole og er en del av OASE organiseringen (Oppvekst og Aktivitetssenter).
Lag og foreninger
Stedet har et rikt foreningsliv med barneforening, ungdomsklubb, 4H, idrettslag, skytterlag, ungdomslag, helselag, sykepleieforening, gammeldansforening, bondelag, grunneierlag, egen skiheis drevet i andelslag.
Fellesskap
Lønset kirke er en av landets ca 60 oktogonale (åttekantede) kirker med stor aktivitet og eget menighetsråd. Sognet har egen gravlund knyttet til kirken. Samfunnshuset er tettstedets flerbrukshus med storsal, kjøkken og peisestue, vevloft og bakeri. Bedehuset eies av Indremisjonen og brukes til forskjellige aktiviteter som møter, konserter o.a. Det meste av fjellområdene i soknet er private sameier som stort sett disponeres av Lønset grunneierlag.
Næringsliv
Hovednæringsveg er landbruk med 42 gardsbruk i aktiv drift. Forøvrig er det 6 reiselivsbedrifter, steinindustri, laftere, tømrere, maskinentreprenører, treforedling/snekkeri, bakeri, veveri. Lønset Handel er sentralt beliggende midt i Lønset, og er et viktig samlingspunkt.
Siden 2007 har Endre Hals laget ski i fabrikken i en låve på Lønset under merkene Prog og EVI.
Yohan Goutt Goncalves
Yohan Carlos Goutt Goncalves (født 20. desember 1994 i Suresnes) er en fransk-østtimorsk alpinist. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 43 i slalåm. Han ble med det landets første deltaker i et vinter-OL. Han deltok igjen i Vinter-OL 2018 og Vinter-OL 2022, og har vært landets flaggbærer i alle disse OL-ene.
Tarik Hadžić
Tarik Hadžić (født 17. mars 1994) er en montenegrinsk alpinist. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 38 i slalåm.
Yohan Goutt Goncalves
Bakgrunn
Goncalves har fransk far og østtimorsk mor, og er født og oppvokst i Frankrike. Moren og flere andre familiemedlemmer rømte fra Øst-Timor da hun var 12 år gammel, da landet ble invadert av Indonesia i 1975, og endte opp i Paris. Der møtte hun det som skulle bli Goncalves' far. Goncalves begynte med ski da han var to og et halvt år gammel, i Val-d’Isère, men bestemte seg som tenåring for at han ønsket å representere Øst-Timor i OL.
Han har en bachelorgrad i administrasjon og internasjonal valuta. Hans bror, Alexi Goutt Goncalves, har også drevet med alpint, og representert Øst-Timor internasjonalt.
Idrettskarriere
Goncalves deltok i sitt første FIS-renn den 7. august 2013, i Mt. Buller i Australia. Den 29. desember 2013 kom han på 25.-plass i et FIS-slalåmrenn i Serbia, som ga 146 FIS-poeng, dette gjorde at han ble kvalifisert til Vinter-OL 2014, der kravet er 140 FIS-poeng. Han deltok i slalåm i Vinter-OL 2014, og kom der på 43.-plass. Han deltok i Ski-VM 2015, og kom der på 44.-plass i slalåm og 100.-plass i storslalåm, og han kom på 29.-plass i slalåm under det franske juniormesterskapet i mars 2015. Han deltok i Asiatiske vinterleker 2017, og kom der på 14.-plass i storslalåm.
Han debuterte i verdenscupen i Kitzbühel og Schladming i januar 2018, men kvalifiserte seg ikke til andre omgang i disse rennene. Han representerte på nytt Øst-Timor under Vinter-OL 2018, og deltok der i slalåm, men kjørte ut i første omgang. Under Ski-VM 2019 kom han på 105.-plass i storslalåm, men han kvalifiserte seg ikke til hovedrennet i slalåm. Han deltok igjen i Ski-VM 2021, og ble denne gangen nummer 44 i storslalåm og 37 i slalåm.
Han representerer Øst-Timor under Vinter-OL 2022 i Beijing.
Kuriosa
Skisport er lite kjent i Øst-Timor, og ordet «ski» finnes ikke på den dialekten de snakker der, så han har problemer med å forklare hva slags sport han driver med. Sporten har blitt kalt «snøskøyting» i den lokale avisen.
Kunståret 1453
Kunståret 1453 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1453.
Dødsfall
1453 in art
Hoff holdeplass
Hoff er en holdeplass på Lilleakerbanen på Hoff i bydel Ullern i Oslo. Den ble åpnet i 1919, da Lilleakerbanen ble tatt i bruk.
Eilert Munch Lund
Eilert Munch Lund (født 2. august 1955) er en norsk filmskaper, forfatter og foredragsholder. Han er leder i produksjonsselskapet Sjøfartsfilm/EML Maritime A/S. Eilert Munch Lund har produsert dokumentarfilmserien «Vår Maritime Kulturarv» som har blitt sendt på NRK en rekke ganger. Han har også produsert over 50 oppdragsfilmer for maritime bedrifter.
NRK har sendt «Krigsseilerne – med æren i behold» hele fire ganger, og har kjøpt 6 visningsretter til hans seneste filmproduksjon.
Han er også tildelt «Forbundet Kystens åpne pris», «for sitt arbeid med å fremme kunnskap om det maritime Norge som nasjonsbygger», slik juryens begrunnelse da var.
Deutscher Sprachatlas
Deutscher Sprachatlas (norsk: Tysk språkatlas) er navnet på en forskningsinstitusjon ved Universitetet i Marburg og et dialektatlas over tyske dialekter.
Institusjonen ble grunnlagt som Sprachatlas des Deutschen Reichs av lingvisten Georg Wenker (1852–1911) i 1877 og gjennomførte i årene frem mot andre verdenskrig den mest omfattende dialektundersøkelsen noen sinne.
På bakgrunn av spørreskjemaer sendt til ca. 50.000 steder innenfor det tyskspråklige området oppstod et dialektatlas bestående av totalt 1.668 kart. På begynnelsen av 2000-tallet ble kartene digitalisert og offentliggjort på internett i forbindelse med prosjektet Digitaler Wenker-Atlas (DiWA).
ISO-bilde
Et ISO-bilde eller ISO-image er en arkivfil eller avspeiling av en optisk disk og et diskbilde som består av data fra enhver skrevet disksektor på en optisk disk, inkludert dens filsystem, ISO-bilder har filetternavnet *.iso, som er hentet fra spesifikasjonen ISO 9660 som er brukt av CD-ROM media, men som også kan inneholde filsystemet Universal Disk Format som benyttes av DVD’er og Blu-ray Disc.
Kaya Wilkins
Kaya Aurora Wilkins, kjent under artistnavnet Okay Kaya, (født 1990) er en norsk/amerikansk musiker, skuespiller og modell.
Hun ble født i New Jersey i USA og vokste opp på Nesodden.
Sammen med gruppen Hidden Soul deltok hun i MGPjr 2003 med låten «Canis Lupus». Hun ga ut solosingelen Durer i 2016 og debutalbumet Both i 2018. For albumet ble hun nominert til Spellemannprisen 2018 i klassen indie/alternativ. . 24. januar 2020 utkom albumet Watch this liquid pour itself utgitt på plateselskapet Jagjaguwar. I 2020 ga hun ut sitt andre album, Watch This Liquid Pour Itself. For albumet vant hun Spellemannprisen 2020 i klassen indie/alternativ.
Paniestichus
Paniestichus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller.
Kaya Wilkins
Som skuespiller spilte hun i Joachim Triers film Thelma fra 2017 og ble nominert til beste kvinnelige birolle foran Amandaprisen 2018.
I 2019 spilte hun Mia i den danske spillefilmen Selvmordsturisten regissert av Jonas Alexander Arnby. Sammen med filmkomponisten Mikkel Hess vant hun Robert-prisen 2020 for årets originale sang.
Paniestichus
Utseende
En middelsstor (ca. 15 millimeter), avlang, svart løpebille. Hodet er nokså stort og rundet med ganske små fasettøyne, kjevene slanke og middels lange. Antennene er tynne, rundt halve kroppslengden, den ytre delen gulaktig. Pronotum er avrundet, mye bredere foran enn bak. Dekkvingene er rundede med fine punktstriper.
Utbredelse
Arten lever på Ny-Caledonia.
Jon Faddis
Jon Faddis (født 24. juli 1953 i Oakland i California) er en amerikansk jazztrompetist.
Jon Faddis har spilt med legendariske jazzmusikere som Louis Armstrong, Thad Jones og Wynton Marsalis.
Solfrid Koanda
Solfrid Koanda (født 13. november 1998 i Finland) er en norsk vektløfter i vektklassen under 87 kilo. Hun er bosatt i Grimstad og representerer Kvadraturen Idrettsklubb (KVIK). I april 2021 vant hun bronse i øvelsen støt under EM i vektløfting, med ny nordisk rekord på 135 kg. Hun tok gull i støt og bronse totalt under VM i vektløfting 2021, igjen med ny nordisk rekord. Dette var Norges første medaljer innen vektløfting i VM-sammenheng siden 1974.
Koanda vant kongepokalen i 2022 og 2023.
Bakgrunn
Koanda ble født i Finland til en finsk mor og en ivoriansk far. Som 9-åring flyttet hun sammen med foreldrene til Grimstad. 15 år gammel ble hun flyttet til fosterhjem. Omtrent samtidig begynte hun å trene treningsstudio. 18 år gamme flyttet Koanda for seg selv. Hun begynte da med crossfit. Koanda arbeider som elektriker. I 2020 begynte Koanda med vektløfting. Hun møtte landslagstrener Zygmunt Smalcerz. Etter dette var utviklingen hennes oppsiktsvekkende og i februar 2021 kvalifiserte hun seg til europamesterskapet i vektløfting etter norske rekorder 96 kg i rykk og 125 kg i støt i et stevne i Lillesand.
Personlige rekorder
Koandas personlige rekorder er også gjeldende nordiske rekorder.
Baldersheimtunnelen
Baldersheimtunnelen er en veitunnel i Bjørnafjorden kommune i Vestland fylke. Den er 60 meter lang og utgjør en del av fylkesvei 121.
Svømming under VM i svømmesport 2023 – 100 meter fri kvinner
100 meter fri kvinner var en svømmeøvelse som ble arrangert under VM i svømmesport 2023 i Fukuoka i Japan 27. og 28. juli 2023.
Rekorder
Før konkurransene var gjeldende verdens- og mesterskapsrekorder som følger:
Forsøksheat
Forsøksheatene startet 27. juli klokken 10:32.
Omsvømming
Omsvømming om hvem som skulle være første reserve fant sted 27. juli klokken 12:05.
Semifinale
Semifinalene startet 27. juli klokken 20:11.
Finale
Finalen startet 28. juli klokken 20:02.
The Deep Purple
The Deep Purple har flere betydninger:
Kunståret 1454
Kunståret 1454 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1454.
Dødsfall
1454 in art
Neglesopp
Neglesoppinfeksjon (også kjent som onykomykose eller tinea unguium ) er en soppinfeksjon i neglene. Det er den vanligste neglesykdommen og står for over halvparten av alle sykdomstilfeller i neglene.
Infeksjonen rammer tåneglene eller fingerneglene, men infeksjon i tåneglene er mest vanlig. Infeksjonen rammer ca 6-8 % av den voksne befolkningen.
Soppen gjør neglene myke, mekanisk svake og smertefrie. Neglen løsner etterhvert fra roten. Neglesopp kan se skremmende ut, men er ikke forbundet med smerter.
Bønes Basketballklubb
Bønes basketballklubb ble stiftet 9. april 1994 og er et idrettslag som trener og spiller sine kamper i Bønes Arena. Klubben deltar sesongen 2019-2020 med fem lag i seriespill i tillegg til flere treningspartier for yngre. Klubben har fra starten markert seg som en aktiv deltaker i nærmiljøet og som arrangør av flere tilbud for barn og unge; Nattåpen Bøneshall, BasketNights og BAFO (basket og fotball) kan nevnes.
Eleonore av Castilla
Eleonore av Castilla (født 1241 i Burgos i Castilla, død 28. november 1290) var en engelsk dronning og første ektefelle av kong Edvard I av England. Eleonore giftet seg med Edvard, sønn av Henrik III av England, i oktober 1254 i Burgos og ble dronning i 1272 da Edvards far døde. Ekteskapet ble inngått som en del av en politisk avtale for å bekrefte engelsk overherredømme over Gascogne.
De skal ha hatt et godt ekteskap og hun fulgte ofte med han på felttog. Hun reiste sammen med ham på det niende korstog og var sammen med ham da han ble såret ved Akko, men den populære fortellingen om at hun reddet hans liv ved suge ut gift har lenge vært diskreditert av historikerne. Hun fødte også deres fjerde sønn den senere Edvard II av England ved Caernarfon i 1284, rett etter erobringen av Wales. Hun fødte femten barn, hvorav seks overlevde barndommen, men bare fire overlevde foreldrene. Da hun døde i nærheten av Lincoln skal hennes ektemann på berømt vis ha beordret et steinkors bli reist ved hvert stoppested langs reisen til London, som ble avsluttet ved Charing Cross. Disse kalles for eleanorkorsene.
Eleonore var bedre utdannet enn de fleste dronninger i middelalderen og utøvde en sterk kulturell innflytelse på nasjonen. Hun var en ivrig beskytter av litteraturen og oppmuntret bruk av veggtepper, gulvtepper og bordservice som i Spania, foruten også nyskapende utforming av hageanlegg. Hun var dessuten en vellykket forretningskvinne som utviklet sin egen formue som grevinne av Ponthieu.
Første år og bakgrunn
Eleonore ble født i Burgos i nordlige Spania i 1241 som datter av Ferdinand III av Castilla og Johanna, grevinne av Ponthieu. Hennes kastiljanske navn Leonor, på fransk som Éléonore (som grevinne av Ponthieu), ble til Alienor eller Alianor i England, og Eleanor på moderne engelsk. Hun var oppkalt etter sin oldemor på farssiden, Leonora av England.
Eleanore var andre av fem barn som Ferdinand og Johanna fikk. Hennes eldre bror Ferdinand ble født i 1239/1240, hennes yngre bror Ludvig i 1242/1243; to sønner ble født etter at Ludvig døde som barn. For seremoniene i 1291 som markerte årsdagen for Eleanores død, ble 49 stearinlysbærere betalt for å gå i den offentlige prosesjonen som minnet hver år av hennes liv. Ettersom skikken var å ha et lys for hvert år i den avdødes liv, vil 49 lys daterte Eleanores liv til året 1241. Ettersom hennes foreldre var fra hverandre i 13 måneder mens kong Ferdinand drev krig i Andalusia og reiste nordover i Spania først i februar 1241, ble Eleanore antagelig født i slutten av dette året.
Hoffene til hennes far og hennes halvbror Alfonso X av Castilla var kjent for deres litterære atmosfære. Begge kongene oppmuntret til at deres barn skulle få en omfattende utdannelse og det er sannsynlig at Eleanore ble utdannet til en standard som var langt høyere enn det som var vanlig, en sannsynlighet som er forsterket av hennes senere litterære aktivitet som dronning. Hun var tilstede ved sin fars dødsleie i Sevilla i 1252. Faren ble i 1671 erklært som helgen av pave Klemens X og som den hellige beskytter av Sevilla.
Mulig brud av Theobald II of Navarra
Eleanores ekteskap i 1254 til den framtidige Edvard I av England var ikke det første ekteskap hennes familie planla for henne. Kongene av Castilla hadde lenge et tynt krav på å være overordnete herrer av kongedømmet Navarra i Pyreneene, og fra 1252 ønsket hennes fars etterkommer, Eleanoras halvbror Alfonso X, at hun skulle gifte seg med Theobald II av Navarra. For å unngå kastiljansk kontroll over Navarra, sørget Margaret av Bourbon, som var mor og regent for Theobald II, for å alliere seg med Jakob I av Aragón isteden, og som en del av denne avtalen var løftet om at Theobald aldri skulle gifte seg med Eleanore.
Ekteskap
I 1252 hadde Alfonso X gjenoppvekket et annet arvelig krav, denne gangen på hertugdømmet Gascogne, sør for Aquitaine, og som var den siste besittelsen til de engelske kongene i Frankrike. Alfonso X hevdet at Gascogne var en del av medgiften til Leonora av England, datter av kong Henrik II av England og Eleonore av Aquitaine. Med de nære forbindelser mellom Frankrike og Navarra, i særdeleshet ved Blanka av Castilla som mor til kong Ludvig IX av Frankrike, ble denne trusselen tatt alvorlig av den engelske konge. Henrik III av England motsatte seg hans krav ved både militære som diplomatiske virkemidler. Tidlig i 1254 begynte de to kongene forhandlinger. Etter å ha prutet over de finansielle midlene for Eleanore bestemte Henrik III og Alfonso X at hun skulle gifte seg med Henriks sønn Edvard, og at Alfonso skulle overføre sine krav på Gascogne til Edvard. Henrik var så engstelig for dette ekteskapet til å skje at han villig oppga de detaljerte forberedelsene som allerede var igangsatt for å slå Edvard til ridder i England, og ble enig at Alfonso skulle slå Edvard til ridder før bryllupet.
Det unge paret ble gift i klosteret Las Huelgas i Burgos den 1. november 1254. Edvard og Eleanore var tremenninger da Edvards bestefar Johan av England og Eleanores oldemor Leonora av Aquitaine var sønn og datter av kong Henrik II av England og Leonora av England. Som følge av ekteskapet tilbrakte de nært et år i Gascogne hvor Edvard styrte som herre av Aquitaine. I løpet av denne tiden er det mulig at Eleanore, 13 og et halvt år, fødte sitt første barn, en datter som levde kun i kort tid. Hun reiste alene til England ved slutten av sommeren 1255, og Edvard fulgte etter henne noen måneder senere.
Den andre baronenes krig
Det er få opptegnelser om Eleanores liv i England før på 1260-tallet da den andre baronenes krig mellom Henrik III og hans baroner delte kongeriket. I løpet av denne tiden støttet Eleanore aktivt Edvards interesser, og bidro til at franske bueskyttere fra hennes mors grevskap Ponthieu kom til England. Hun var i England under hele innbyrdeskrigen, og holdt Windsor Castle for Edvard. Rykter om at hun forsøkte å skaffe leiesoldater fra Castilla for Edvard førte til at adelens leder, Simon de Montfort, 6. jarl av Leicester, beordret at hun ble fjernet fra festningen i juni 1264 etter at den rojalistiske hæren var blitt beseiret i slaget ved Lewes den 14. mai 1264.
Edvard ble tatt til fange som følge av slaget, og holdt som fange. Eleanore ble samtidig gitt husarrest i Westminster Palace. Imidlertid greide Edvard å rømme fra fangenskapet, og ved Montforts påfølgende nederlag og død i slaget ved Evesham i august 1265, hvor Edvard ledet de rojalistiske styrkene, var innbyrdeskrigen over. Edvard tok deretter en ledende rolle i å reformere regjeringen, og Eleanore sto framtredende ved hans side. Hennes posisjon ble sterkt forbedret da hun etter flere døtre som levde i kort tid, endelig født en sønn, John, den 13. juli 1266, og deretter enda en sønn våren 1268, Henry, før hun i juni 1269 fødte en frisk datter, Eleanore, den senere grevinne av Bar.
Korstog
Ved 1270 var kongeriket pasifisert og Edvard og Eleanore forlot England for å delta med hans onkel Ludvig IX av Frankrike på det åttende korstog. Korsfarerne gikk i land i Kartago i dagens Tunisia den 17. juli 1270. Det brøt ut sykdom i leiren og mange døde av dysenteri, blant dem Ludvig IX selv den 25. august. Edvard og Eleanore tilbrakte deretter vinteren på Sicilia før de på nyåret fortsatte mot Det hellige land og nådde fram til kystbyen Akko i dagens Israel i mai 1271. Her født Eleanore en datter, kjent som Joan av Akko etter fødestedet (for å skille henne fra en tidligere datter også døpt Joan, men som døde som barn).
Situasjonen var kritisk. Jerusalem hadde falt i 1244, og Akko var nå sentrum for en kristen stat. Selv muslimene var militært overlegne, ble mamelukksultatanen Baibars bekymret nok over Edvards tilstedeværelse til han forsøkte å få arvingen til den engelske tronen myrdet i juni 1272. Han ble såret i armen av en dolk, og selv om han drepte snikmorderen, ble det fryktet at dolken var forgiftet. Såret ble alvorlig betent, og han ble sengeliggende i flere måneder. En lege reddet livet hans ved å skjære bort det døde kjøttet etter at Eleanore ble ført bort fra hans seng, «gråtende og jamrende», av John de Vescy. Anekdoten om at Eleanore reddet Edvards liv ved å suge giften ut av såret hans er en senere fabrikasjon.
De forlot Palestina i september 1272 og da de kom fram til Sicilia i desember fikk høre at Henrik III hadde dødd i november. Underveis måtte de stoppe i Gascogne hvor Eleanore fødte deres neste barn, Alfonso, oppkalt etter Eleanores halvbror Alfonso X. Deretter reiste de videre til England og ble kronet som konge og dronning den 19. august 1274. De var den første konge og dronning som ble kronet i samme seremoni siden den normanniske erobringen i 1066.
Varmt ekteskap
Arrangerte ekteskap mellom kongelige i middelalderen var ikke alltid vellykket forening, men alle tilgjengelige bevis indikerer at Eleanore og Edvard var meget hengivne for hverandre. Edvard er blant få konger i middelalderen som det er ikke er kjent for å ha hatt utenomekteskapelige affærer eller blitt far til illegitime barn. Hans forgjenger Henrik I av England skal ha blitt far til kanskje 20 illegitime barn, og bare en legitim sønn. Det ble sagt at hennes hengivenhet for ham brakte fram hans beste kvaliteter. Paret var sjelden fra hverandre. Hun fulgte ham på hans militære kampanjer i Wales, og berømt fødte deres sønn Edvard II, den første prins av Wales, den 25. april 1284 i Caernarfon Castle, enten i et midlertidig residens reist for henne på byggeplassen, eller i det delvis reiste Eagle Tower. Nedtegnelser fra deres husholdning bevitner en varm, selv humoristisk forhold. Hver påskemorgen lot Edvard dronningens terner fange ham i sengen og han måtte betale dem en symbolsk løsesum slik at han kunne gå til hennes soverom den første dagen etter faste. Denne skikken var så kjær for ham at i 1291, på den første påskemorgen etter hennes død, ga han hennes terner de penger han ville ha gitt om hun fortsatt hadde levd. Grunnet arbeidspress og at han generelt mislikte seremonier ville Edvard i 1290 ikke være tilstede i bryllupet til Earl Marshal Roger Bigod, 5. jarl av Norfolk. Eleanore sørget for skaffe ham musikere som kunne spille for ham mens han satt alene under bryllupsseremonien. Et annet vitnemål for deres gode forhold er under deres 36 år med ekteskap født Eleanore ham rundt 16 barn, skjønt kun seks av dem overlevde barndommen.
Eiendom og utnyttelse
Eleanores omdømme i samtiden var hovedsakelig preget av henne som en dyktig forretningskvinne. Det er bevart i et samtidig dikt av Walter av Guisborough: «Le Roy cuvayte nos deneres/Et la Rayne nos beaus maners» («Kongen begjærer vårt gull/Dronningen våre kjære gods») og den eneste andre kronikøren som kommenterer henne er et tilsvarende ekko: «a Spaniard, by birth, who acquired many fine manors» («en spanjol av fødsel, som tilegnet seg mange fine gods»).
«I England var jødene i indirekte forstand kongens skatteoppkrevere og ble systematisk utsugd av kongen i pengenød.» Jødene fikk sine inntektsmuligheter jevnlig innskrenket samtidig som de ble stadigere hardere skattet og fikk eiendommer og penger konfiskert. I 1290 sendte Edvard ut et edikt som forviste alle jøder fra England og det gikk 366 år, først i 1656, hvor forbudet mot jøder ble opphevet. Edvard hadde allerede gjorde det samme i Gascogne i 1287. Edvard var i dyp gjeld selv i 1289, og ved å konfiskere alle jødiske eiendommer og all gjeld til jødene ble overført til kongens navn, fikk kongen en ren økonomisk gevinst.
Kulturell innflytelse
Eleanore hadde ingen større politisk rolle eller innflytelse på Edvards politikk. Hun var etter alt å dømme meget intelligent og kulturell. Hun støttet aktivt litteraturen og administrerte det eneste kongelige scriptorium som er kjent for denne tiden i nordlige Europa, hvor skrivere og minst en profesjonell illuminator kopierte og framstilte bøker for henne. Selv om få eller ingen av hennes verker har overlevd, viser omtale at en del av de verker som ble framstilt var verdslige romanser og helgenbiografier, foruten også Vegetius’ klassisk militære håndbok De Re Militarii som en gave for Edvard. Antallet og mangfoldet av de nye bøker som ble framstilt for henne viser at hennes kulturelle smak var bred og forfinet. På 1260-tallet bestilte hun en framstilling av Douce Apocalypse og etter at hun etterfulgte sin mor som grevinne av Ponthieu i 1279, ble en romanse skrevet for henne om livet til en antatt greve av Ponthieu fra 800-tallet. Hun bestilte også en arthuriansk romanse med et tema fra Northumbria, muligens for bryllupet til northumbrianske lord John de Vescy. Det er mulig at hun også bestilte Alphonso Psalter som nå er oppbevart i British Library, og som muligens hadde hennes sønn Alphonso som mottaker. Det er også bevis som antyder at hun utvekslet manuskripter med sin bror Alfonso X.
I den hjemmelige sfære gjorde hun bruken av store vegg- og gulvtepper populære. Spansk teppeveving var ledende i Europa på denne tiden. Det ble bemerket som en spansk ekstravaganse ved hennes ankomst til London, men på tiden av hennes død var bruken av slike kostbare tepper blitt vanlige hos adelen og de rikeste magnatene. Hun fremmet også bruken av finere bestikk, elegant dekorerte kniver og selv gafler, skjønt det er usikkert om sistnevnte var for å spise med eller kun en del av servise for å servere maten. Hun hadde også betydelig innflytelse på utformingen av hage- og parkanlegg på de kongelige eiendommene, inkludert bruk av vannanlegg, som var et vanlig trekk ved kastiljanske hageutforming. Betydelige utbedringer ble gjort på Leeds Castle under hennes tid, og den maleriske Gloriette ble utviklet for henne og er formet som et tårn for å se på parkanlegget, skjønt dagens park har lite igjen av middelalderens anlegg.
Dronningen var en hengiven beskytter av dominikanerordenen, grunnla flere klostre i anlegg og støttet deres arbeid ved universitetene i Oxford og Cambridge. Hennes fromhet var mer av intellektuell art enn religiøs, og overlot til sine prester å fordele almisser, men hennes hun ga betydelig til veldedighet.
Hun støttet mange slektninger, men da utlendinger var upopulære i England og det ble rettet kritikk mot å vise dem sjenerøsitet, måtte Eleanore være forsiktig. Framfor å gifte sine mannlige slektninger med kvinnelige arvinger i England, som ville plassere engelsk rikdom i utenlandske hender, sørget hun for at kvinnelige slektninger ble gift med engelske adelige. Edvard støttet henne i dette da det ga muligheten for å opprette gode forbindelser i andre riker. Ekteskapet til hennes slektning Marguerite som ble gift med Richard Óg de Burgh, var en av de mektigste adelsmennene i Irland og ble en forbundsfelle av Edvard. Det ga Edvard en forbindelse ikke bare til Irland, men også Skottland da Marguerites kusine Marie de Coucy ble gift med Aleksander II av Skottland og ble mor til Edvards svoger Aleksander III. Et av Eleanores tidligste ekteskapsprosjekt var å knytte en av sin slektninger i Châtellerault med et medlem av adelsfamilien Lusignan, noe som ikke bare styrken kongens bånd til denne familien, men som også opprettet en ny tilknytning mellom den engelske kongen og en mektig familie i Poitou som lå strategisk nord for Gascogne.
Død
Fra hun reiste tilbake fra Gascogne er det tegn på at hun forsto at hun ikke ville leve lenge. Det ble gjort opplegg for å få giftet hennes to døtre, Margaret og Joanna, og forhandlinger for å få giftet hennes unge sønn Edvard med den norske prinsessen Margrete, da hun var den eneste gjenværende arvingen til den skotske tronen, ble påskyndet. I løpet av sommeren 1290 ble en reise nordover gjennom Eleanores eiendommer påbegynt, men den gikk i langsommere hastighet enn vanlig, og høsten parlamentssamling ble holdt i Clipstone nordvest i Nottinghamshire framfor i London. Eleanores barn ble tilkalt for å besøke henne i Clipstone til tross for advarsler om at reise ikke var bra for deres helse. Den 28. september ble dronningens lege Leopardus tilkalt, og den 28. oktober ble «sirup og andre medisiner for hennes bruk» bestilt fra Lincoln. Etter at parlamentet ble avsluttet, og den 13. november var dronningens helse svært dårlig, og Eleanore og Edvard begynte på reisen som utgjorde den korte avstanden fra Clipstone til Lincoln, men klarte kun mindre enn 8 km om dagen.
Hennes siste stopp var i landsbyen Harby i Nottinghamshire, mindre enn 11 km fra Lincoln. Reisen ble oppgitt og dronningen ble lagt inn i huset til Richard de Weston, jordverker etter dette huset kan fortsatt bli sett i nærheten av Harbys sognekirke. Etter å ha mottatt de siste riter døde hun her om kvelden den 28. november 1290, 49 år gammel og etter 36 års ekteskap. Edvard satt ved hennes seng for å høre hennes siste ønsker. Den lokale prest William de Kelm, Oliver Sutton, biskopen av Lincoln, var også ved hennes dødsleie. I tre dager etter sto regjeringen av landet på pause og ingen skriv ble signert eller forseglet.
Gravprosesjon og begravelse
Eleanores balsamerte legeme ble fraktet fra Lincoln til Westminster Abbey, fulgt det meste av veien av kongen selv, og et betydelig følge av sørgere. Edvard ga ordre om at dekorerte steinkors til dronningens minne skulle bli reist på hvert sted hvor følget overnattet mellom Lincoln og Westminster. Basert på kors i Frankrike som markerte kong Ludvig IXs gravprosesjon fremmet disse kunstnerisk betydningsfulle korsene både hans kongedømme som vitnemål på hans sorg over dronningens død. Tolv såkalte eleanorkors ble reist på følgende steder: Lincoln, Grantham, Stamford, Geddington, Northampton, Stony Stratford, Woburn, Dunstable, St. Albans, Waltham (nå Waltham Cross), Westcheap, Charing (nå Charing Cross). Kun tre gjenstår, og ingen i sin helhet: Waltham, Northampton og Geddington. Korset ved Charing Cross i London er en kopi.
Det monumentet som i dag er kjent som Charing Cross i London foran jernbanestasjonen av samme navn, ble bygget i 1865 for å offentliggjøre jernbanehotellet ved stasjonen. Det opprinnelige korset ved Charing, som det opprinnelige navnet var, sto på toppen av Whitehall, på sørsiden av Trafalgar Square, men ble ødelagt i 1647 og senere erstattet av en statue av Karl I av England.
På 1200-tallet involverte tidvis balsamering at hjertet og organer ble tatt ut av liket, og at legemet og hjertet ble begrav i en tredelt begravelse: adskilte begravelser for organer, hjerte og legeme. Eleanores organer ble gravlagt i Lincolnkatedralen hvor Edvard plasserte en duplikat av gravkisten til Westminster. Den opprinnelige steinkisten i Lincoln har overlevd, men dens gravskulptur ble ødelagt under urolighetene på 1600-tallet, og ble siden erstattet av en kopi på 1800-tallet. På utsiden av Lincolnkatedralen er det to statuer som ofte er blitt identifisert med Edvard og Eleanore, men disse avbildningene har blitt kraftig restaurert og gitt nye hoder på 1800-tallet. Det er mulig at de opprinnelig ikke hadde til hensikt å framstillet kongeparet.
Dronningens hjerte ble gravlagt i dominikanerklosteret ved Blackfriars i London, sammen med det til hennes sønn Alphonso. Redegjørelsene til hennes testamentfullbyrdere viser at monumentet som ble reist her for å minnes gravleggingen av hennes hjerte var rikt dekorert, inkludert veggmalerier og en engleaktig statue i metall som tilsynelatende sto under en utskåret baldakin av stein. Denne ble ødelagt på 1500-tallet under oppløsningen av Englands klostre som ble beordret av Henrik VIII av England.
Da Edvard giftet seg på nytt, først et tiår etter hennes død, døpte han og hans andre hustru Margrethe av Frankrike deres første datter Eleanore til hennes ære.
Finansiell selvstendighet
Eleanores tid som dronning hadde betydning i engelsk historie for utviklingen av en stabil finansielt system for kongens hustru. De eiendommer som Eleanore samlet seg ble kjernen for de medgifter som ble gitt til senere engelske dronninger fram til ut på 1400-tallet. Hennes involvering i denne prosessen etablerte solid dronningens frihet til å være engasjert i slike transaksjoner. Få senere dronninger drev økonomiske aktiviteter i den grad som Eleanore gjorde, men deres mulighet til å gjøre så hvilte på hva Eleanore hadde banet vei for dem i hennes levetid.
Historisk omdømme
Til tross for den manglende populariteten som Eleonore av Castilla hadde i sin egen tid, har hun i kontrast hatt et hovedsakelig positiv omdømme siden 1600-tallet. Oldtidsgranskeren og antikvaren William Camden var den første som publiserte den romantiske fortellingen at Eleonore reddet Edvards liv i Akko ved suge dødelig gift ut av såret hans. Camden fortsatte med å beskrive konstruksjonen av eleanorkors grunnet Edvards sorg over tapet av sin tapre hustru som så uselvisk hadde risikert sitt eget liv for å redde hans. Camdens diskusjon av steinkorsene reflekterte den religiøse historie på hans tid. Korsene var faktisk ment for å oppfordre reisende til å be for dronningens sjel, men den protestantiske reformasjonen i England hadde offisielt avsluttet praksisen med å be for de dødes sjeler, og av den grunn forklarte Camden Edvards kors som minne av hennes påståtte heroisme ved å berge hans liv ved å risikere sitt eget.
Disse historikerne framstilte Eleanore som en edel, dydig og rettferdig dronning som var elsket av sine undersåtter. Den kanadiske journalisten Thomas Costain i hans idealiserende The Three Edwards (1958) slo fast at det var «en varme og søthet om henne som vant alles hjerter» og den mest idealiserende av alle var Agnes Stricklands viktorianske Queens of England, som delte Englands dronninger i gode og onde monarker. Eleonore havnet i fremste kategori: «Hvilket hjerte ... blir ikke varmet av navnet Eleonore av Castilla?» Ingen av disse forfatterne benyttet krøniker eller nedtegnelser fra Eleanores samtid for skaffe seg en mer historisk forståelse av dronningens liv.
Samtidsdokumenter ble mer tilgjengelige på slutten av 1800-tallet, men selv da historikere henviste til dem for å antyde at Eleanore ikke var den perfekte dronning som Strickland lovpriste, var det mange som avviste den korrigerte framstillingen og avviste enhver negativ framstilling av henne. Kun i de siste tiårene, på slutten av 1900-tallet og begynnelsen av 2000-tallet, har historikere studert hennes tidsepoke som dronning i dens egen rett og gitt middelalderens dronninger dens rette oppmerksomhet. Evolusjonen av hennes omdømme er et forskningsemne i seg selv da hvert tidsalder skaper sin egen historie. Om Eleonore av Castilla ikke lenger kan bli forstått som et paradigme på dronningvervets dyder, kan hennes liv og virke nå bli undersøkt som prestasjonene til en intelligent og bestemt kvinne som var i stand til møte utfordringene til et krevende liv.
Barn
Det er ofte sagt, på grunnlag av antikvariske genealogier fra 1400-1600-tallene, at Eleanore fødte to døtre etter fødselen til Edvard II. Navnene som oftest er knyttet til disse påståtte døtrene er «Beatrice» og Blanche»; senere skribenter nevner også «Juliana» og «Euphemia», selv en «Berenice», antagelig en forveksling med den historiske datteren Berengaria. Minst en skribent på 1700-tallet gjorde «Beatrice» og Berengaria til tvillinger, formodentlig grunnet rimlikheten i navnene; men Berengarias fødsel i 1276 (ikke på 1280-tallet) ble notert ned av mer enn en kronikør i sin tid, og ingen av dem nevner at hun hadde en tvillingsøster. Nedtegnelser av dronning Eleanores garderobe og rikdommer for årene 1288-1290 er bevart bort imot intakt, og de refererer heller ikke til noen med disse navnene. Selv flere nedtegnelser er bevart fra kong Edvards garderobe mellom årene 1286 og 1290 enn fra hans hustrus, og de nevner heller ikke slike døtre. Det er mest sannsynlig at de aldri eksisterte, men det er mulig at det var andre mislykkede graviditeter for årene før 1266 hvor nedtegnelsene for dronningens aktiviteter er langt magrere.
Silla–Tang-krigen
Silla-Tang-krigen (tradisjonell kinesisk: 羅唐戰爭; forenklet kinesisk: 罗唐战争; hanyu pinyin: Luó-Táng Zhànzhēng; hanja: 羅唐戰爭; hangeul: 나당전쟁; revidert romanisering av koreansk: Na-Dang Jeonjaeng) fant sted mellom 670 og 675 mellom det koreanske kongedømmet Silla og det kinesiske Tang-dynastiet, etter at Táng som Sillas allierte hadde hjulpet riket med å beseie de to andre av Koreas tre kongedømmer, Baekje og Goguryeo, i Goguryeo–Tang-krigen. Silla-Tang-krigen var ikke en formell krig, men heller en serie militære sammenstøt mellom de to tidligere allierte landene, som hver ønsket å beholde kontrollen over områdene som hadde blitt erobret fra de andre koreanske rikene.
Bakgrunn
Silla-Táng-alliansen, som sammen hadde erobret de koreanske rikene Baekje og det mye mektigere riket Goguryeo, som hadde blitt svekket av indre stridigheter, førte til at Silla- og Táng-hærene okkuperte disse rikenes tidligere områder. Etter Goguryeos fall i 668 opprettet Táng-keiseren Gāozōng Generalprotektoratet for å pasifisere østen og forsøkte å underlegge hele Koreahalvøya, inkludert det uavhengige, allierte riket Silla, under sitt styre. Det var på grunn av dette at Silla-Tang-alliansen brøt sammen, da Silla forsøkte å motsette seg dette.
Massimiliano Valcareggi
Massimiliano Valcareggi (født 12. februar 1995) er en gresk alpinist. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 37 i slalåm.
Silla–Tang-krigen
Bakgrunn
Kong Munmu av Silla hadde dermed intet annet valg enn å kjempe for å frigjøre sitt land og områdene vunnet etter blodige erobringskriger, særlig det som tidligere var kongeriket Baekje og det sørlige Goguryeo, fra Tángs herredømme. For å gjøre dette mulig, inngikk Munmu allianser med Goguryeo-opprørsledere som Geom Mojam og Anseung, og gikk til angrep på Táng-styrkene som okkuperte Baekje og Goguryeos tidligere områder. Kampene mellom de tidligere allierte startet nesten umiddelbart etter Goguryeos fall og opprettelsen av Generalprotektoratet for å pasifisere østen og kom til å vare til langt ut på 670-tallet.
Hendelser
I 674 hadde Silla og Táng utkjempet mange slag, og kong Munmu hadde tatt over mye av områdene erobret fra Bakje og Goguryeo fra Táng-styrkene som siden disse rikenes fall hadde okkupert områdene, og i andre områder okkupert av kinesiske styrker hadde han oppfordret til koreansk motstand mot okkupasjonen. I dette året erklærte keiser Gāozōng i et utbrudd av sinne Munmus bror Gim Inmun for å være Sillas konge, og sendte en hær under Liu Rengui for å angripe Silla. Men før noen større slag kunne bli utkjempet ba kong Munmu av ukjente årsaker (kanskje var det fordi han var uvillig til å ha en tronpretendent i riket og ikke var klar for å kjempe mot Táng) formelt om unnskyldning og sendte tributt til Táng, noe som tilfredsstilte Gāozōng, som før han ble keiser hadde vært vennen til Munmus far Muyeol, noe som ikke bare kan ha gjort Gāozōng i stand til å hjelpe Silla med å starte de koreanske foreningskrigene i 660 til tross for at han også hadde fiender andre steder, men også fikk ham til å ha en vennligsinnet innstilling mot Silla. Siden Gāozōng ikke ønsket å forlenge felttoget ga han ordre om at hæren og Gim Inmun skulle vende tilbake.
I 675 nådde den kinesiske generalen Li Jinxing Sillas territorier ved å ta landveien ved hjelp av mohestyrker i Mandsjuria som hadde underkastet seg Tang, med den intensjon å okkupere sillanske områder. Ved Maeso-festningen nær dagens Yeoncheon ble han beseiret av en Silla-hær-
Det følgende året krysset Xue Rengui Gulehavet for å kjempe mot Silla, men han ble møtt av en sillansk flåte som ved Sillas vestre kyst slo ham tilbake. Det er mulig at det var dette nederlaget som var Gaozongs motivasjon for å avsette Xue Rengui og sende ham i eksil det året (det har blitt foreslått at han ble sendt i eksil året før, men det gir ikke mening at han skulle ha blitt avsatt før han ledet Táng-styrker i dette slaget. I 681 vendte han tilbake fra eksil og ble gjeninnsatt som general).
Nå var det ingen kinesiske styrker igjen i Korea, og etter at de østlige tyrkerne gjorde opprør i 679 ga keiser Gaozong opp alle planer om å invadere Koreahalvøya, som nå var blitt helt erobret av Silla, og han ga ordre om at alle Táng-soldater skulle trekkes ut av Korea. Generalprotektoratet for å pasifisere østen ble flyttet til Liaodong, noe som tydet på at Táng frasa seg kravene over Sillas områder på Koreahalvøya, noe som gjorde Silla i stand til å forene denne så langt nord som til Taedongelva. Nesten ett tiår etter at han hadde beseiret den største organiserte hæren i øst (Goguryeo) og fremdeles måtte kjempe mot kongedømmet som en gang var hans alliert, innså keiser Gaozong at det ikke var mulig å erobre Silla, særlig ikke når han måtte bekjempe fiender andre steder.
Etterspill
Til tross for keiser Gaozongs innsats førte krigene han utkjempet, ikke bare i Korea i øst, til at hans rike ble militært svekket slik at det ikke var i stand til å effektivt motsette seg Silla-motstanden mot Táng-styrkene i Korea. I 676 ble Táng-styrkene utvist fra Korea av Silla, da kjent som Det forente Silla, og før 680 hadde Táng, som etter østtyrkernes opprør også ble truet av Keiserriket Tibet og andre fiender, slik som uyghurene, helt gitt opp sine planer om å underlegge seg Silla. Dette var siste gang et kinesisk dynasti planla å invadere Korea for å okkupere eller erobre landet, med unntak av Yuan-dynastiet med mongolsk opphav og Det senere Jin-dynastiet med mandsjuisk opphav.
Til tross for at de tidligere hadde vært Tángs fiender, ble flere embetsmenn og kommandanter fra Goguryeo innsatt i Táng-dynastiets administrasjon og militære, slik som brødrene Yeon Namsaeng og Yeon Namsan, sønnene til Yeon Gaesomun. Disse lederne og også deres etterfølgere ble assimilert inn i Táng-lederskapet, og kom til å gi landet flere dyktige offiserer og administratorer.
At Silla sikret sin uavhengighet på Koreahalvøya førte til opprettelsen av forhold i Nordøst-Asia som siden stort sett har vært de samme: Korea mellom Kina og Japan, som ofte har fungert som en bufferstat mellom naboene (med unntak av periodene med isolasjon).
Vognmann
Begrepet kunne også brukes om en som eide hester og vogner og som lot andre bruke dem næringsformål, tilsvarende en drosjeeier. På dansk brukes begrepet «vognmand» fortsatt i denne betydningen, om en som er ansvarlig for busser, lastebiler, taxier eller andre kjøretøy som brukes til næring.
Traumatisk inseminasjon
Mekanisme
Arter med indre befruktning har egne hunnlige kjønnsorgan der eggene dannes og befruktes. Hos de aller fleste slike arter vil paring foregå ved at en penis eller hemipenis føres inn i dette organet og spøter inn sæden der. Hos enkelte arter vil imidlertid spermiene ta seg fram til egget uavhengig av hvor i kroppen de sprøytes inn. Hos slike dyr kan spermiene overføres til hunnen gjennom sår på kroppen. Hos insekter med slik formering må hannen sprenge seg vei gjennom hunnens ytre skjelett. Hannes kjønnsorganer har egne strukturer som klipper hull og sprenger seg vei inn i hunnen. Hos flatormer, som er hermafroditter, er penis utkrengbar og utstyrt med en spiss med mothaker. Under paring vil de to partene forsøke å stikke hverandre med penis og på den måte befrukte motpartens egg.
Sårdannelse ved paring fører ikke i alle tilfeller til inseminering. Hos snutebillen Callosobruchus maculatus vil den piggete tuppen på hannens kjønnsorgan skade hunnen i og rundt rundt genitalåpningen, men ingen spermoverføring skjer gjennom disse sårene.
Forekomst
Traumatisk inseminasjon er uvanlig hos dyr med separate hunn- og hannindivider, der de fleste tilfellene av slik inseminasjon finnes hos parasittiske teger. Hos flere hermafroditter er denne formen for forplanting vanligere. Kjente eksempler på traumatisk inseiminering omfatter:
Kjølsdalen
Kjølsdalen er en bygd i Stad kommune i Vestland i Norge. Bygda ligger på nordsiden av Nordfjorden, 8 kilometer vest for bygden Stårheim og 12 kilometer øst for tettstedet Bryggja. Bygda er oppkalt etter Kjølsdalen, som den ligger i.
Historisk var Kjølsdalen en del av Davik kommune, og fra 1964 til 2020 en del av Eid kommune. Kjølsdalen kirke ligger i bygden.
Crenitis
Utseende
Små til middelsstore, ovale vannkjær. De minner overflatisk om vannkalver.
Karin Swanström
Karin Sofia Claësson (født Swanström, 13. juni 1873 i Norrköping i Sverige, død 5. juli 1942 i Stockholm i Sverige) var en svensk skuespiller, teatersjef og regissør.
Brynjar Guðmundsson
Brynjar Guðmundsson (født 10. mars 1989) er en islandsk alpinist. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 36 i slalåm.
Speotarus
Speotarus er en slekt av løpebiller.
Storbritannia under Paralympiske sommerleker 1960
Storbritannia deltok under Paralympiske sommerleker 1960 i Roma i Italia.
Speotarus
Utseende
Middelsstore (9-11 millimeter), slanke, rødbrunlige løpebiller. Hodet er rundet med ganske små, flate fasettøyne. Antennene er litt lengre enn hode + pronotum. Pronotum er nærmest hjerteformet. Dekkvingene er litt utvidet bakover med fine punktstriper.
Levevis
Så langt det er kjent lever disse artene i huler.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (sørlige halvdel).
Rolf Rønningen
Rolf Rønningen (født 1947, død 2004) var en norsk lokalpolitiker som representerte Arbeiderpartiet. Han var ordfører i Nordre Land kommune i Oppland fra 2002 til 2004.
Rønningen som opprinnelig var innvalgt som varaordfører tok over midt i en valgperiode, etter at hans forgjenger Rolf Ødegård døde i 2002. Rønningen kunne fortsette som ordfører etter kommunevalget i 2003, men gikk selv bort alt i 2004 mens han satt som ordfører.
Rønningen var lærer av yrke, og før han overtok som ordfører var han rektor ved Dokka barneskole.
Thune holdeplass
Thune er en holdeplass på Skøyenlinjen på Skøyen i bydel Ullern i Oslo. Den ble åpnet i 1901 for å betjene Thunes mekaniske verksted som flyttet fra stedet i 1976.