cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jeanette MacDonald
Privatliv
Romansen med Bob Ritchie begynte å surne da MacDonald ble venn med Nelson Eddy mot slutten av 1933. I januar 1934 kunngjorde «bookmakerne» at de skulle spille sammen i Naughty Marietta. De var sammen «on and off» hele 1934, men etter MacDonalds tur til Hawaii i 1935 ble Eddy mer bestemt i sitt ønske om giftemål. Imidlertid ønsket Eddy at MacDonald skulle gi opp karrieren og starte familie.
Gene Raymond
Samme måned møtte MacDonald skuespiller Gene Raymond i et selskap og de begynte å være sammen, blonde Raymond lignet Nelson Eddy og de to menn menn ble ofte blandet sammen når de ble sett offtenlig sammen med MacDonald. Sommeren 1935, gjenopptok MacDonald sitt forhold til Eddy, da de begynte med opptak av Rose Marie. MacDonald sa senere: «the happiest summer of my life».
Den 16. juni 1937 giftet MacDonald seg med Gene Raymond i en tradisjonell seremoni i Wilshire Methodist Church i Los Angeles. De forble gifte til MacDonalds død. Raymond var også tekstforfatter og MacDonald introduserte to av hans sanger i sine konserter. I tillegg til TV-stykket, Prima Donna som Raymond skrev for henne, gjorde de sammen noen få radio shows og turnerte med The Guardsmanpå scener. Men selv med deres heller sjeldne forsøk på arbeide sammen, inklusive filmen Smilin' Through, var publikum indifferente til dem som et lag, noe et labert billettsalg viste. Etter publiserte bøker, inklusive Sweethearts av Sharon Rich og The Golden Girls Of MGM av Jane Ellen Wayne, var Gene Raymond involvert i utallige affærer med menn og deres ekteskap var mer problematisk. MacDonald tilkjennega dette i hennes upubliserte selvbiografi (nå publisert i en falsimile utgave; se seksjonen Kontroverser). Og det ble snakket flere ganger om separasjon og ekteskapsproblemer. Etter hennes død betvilte Raymond og hans venner dette. (inklusive MacDonalds fan club, som forble assosiert med Raymond frem til hans død).
Død
MacDonald led i sine siste år av hjerteproblemer. Hun var aktuell for rollen som abbedissen i fimen The Sound of Music, men på grunn av sin dårlige helse kunne hun ikke ta den. Rollen gikk i stedet til Peggy Wood. MacDonald døde i januar 1965, en måned før filmen hadde premiere.
Hennes tilstand hadde forverret seg i 1963, og den 1. november 1963 fløy hun til Houston, Texas der hun ble innlagt på sykehus for å gjennomgå en hjerteoperasjon. Hjertespesalisten i Houston, Michael DeBakey, var en pioner på hjertesykdommer og hadde nylig utført en vellykket operasjon på Hertugen av Windsor. MacDonald håpet derfor at DeBakey også skulle kunne hjelpe henne. Men en uke etter operasjonen utviklet hun plevritt, og ble liggende på sykehus i Houston i over en måned.
Hennes store hus ble solgt og hun flyttet til en leilighet i Los Angeles som ikke krevde så mye av hennes energi. Hennes mann, Gene Raymond flyttet til en naboleilighet. Nelson Eddy som var i Australia på en nattklubbturne, skyldte på at han var syk og måtte dra tilbake til Statene, da han fikk høre om MacDonalds operasjon. Nelson Eddy flyttet til en leiighet i samme område.
Nesten et ti-år etter MacDonalds død giftet Gene Raymond seg i 1974 med en kanadisk arving, den tidligere Mrs. Bentley Hees. Hennes pikenavn var pussig nok Nelson. «Nels», som hun ble kalt, døde i 1995. Raymond døde den 3. mai 1998 og ble stedt til hvile ved siden av Jeanette MacDonald ved Forest Lawn.
Caleb Bradham
Caleb Davis Bradham (27. mai 1867 – 19. februar 1934) var en amerikansk farmasøyt best kjent for å ha funnet opp Pepsi i 1898.
Bradham ble født 27. mai 1867 i Chinquapin i Nord-Carolina og vokste opp i Duplin County. I 1886 ble begynte han ved University of North Carolina og studerte senere medisin ved University of Maryland. Han måtte gi opp å bli lege da hans far gikk konkurs men mistet aldri interessen for medisin. Han var lærer i New Bern før han igjen ble student ved University of Maryland og studerte da farmakologi. Da han var uteksaminert åpnet han Bradham's Pharmacy i New Bern.
Bradham hadde en mineralvann-dispenser (soda fountain på engelsk) i farmasiet sitt og laget drikker til den. I 1893 laget han av en blanding av sukker, vann, karamell, sitronolje, muskat og andre naturlige ingredienser og drikken fikk fort kallenavnet Brads Drink. 28. august 1898 omdøpte han drikken til Pepsi-Cola. Han mente drikken var mer enn et leskedrikk og at den var til hjelp for fordøyelsen. På den tiden inneholdt leskedrikker ofte narkotiske stoffer og Bradhams leskedrikk inneholdt den gangen kun naturlige stoffer og ikke caffein. Navnet hadde sin rot i dyspepsia som er engelsk for dårlig fordøyelse og pepsin var aldri en ingrediens. Det finnes flere teorier om hva navnet Pepsi-Cola kommer av.
I 1902 ble Pepsi-Cola Company grunnlagt på grunn av drikkens økende popularitet og Caleb Bradham var selskapets første president. Omsetningen økte og 16. juni 1903 ble Pepsi-Cola et varemerke. I 1903 måtte Bradham leie et varehus for å produsere de 7 968 gallon han solgte det året. I 1904 hadde Pepsi-Cola essensen nådd nesten 20 000 gallon og Bradham begynte å tilby drikken i flasker. Bradley arbeidet hardt, hadde god forretningssans og han begynte å selge Franchise r. I 1905 eksisterte det to franchiser og i 1910 var det 240 franchiser i 24 stater og den første Pepsi-Cola Bottler Convention ble avholdt i New Bern. Bradley startet å annonsere for å møte etterspørselen. Pepsi-Cola Compay en av de første til å sende varer med motorisert transport i stedet for hestetransport.
Første verdenskrig ble kostbar for Bradham. Da USA gikk inn i krigen i 1917 ble sukker rasjonert og salg og produksjon av Pepsi-Cola stupte. For å møte etterspørselen begynte Bradley å bruke sukkererstatninger som skuffet kundene. Etter krigen opphevet USA kontrollen med sukkerprisen og kostnadene steg med omkring 830 prosent mens kundene fortsatt forventet at en flaske Pepsi-Cola skulle koste 5 cent. Sukkerprisen steg fra 3 til 28 cent per pund og Bradley hadde kjøpt en stor mengde sukker til den høye prisen. Pepsi-Cola ble erklært konkurs 31. mai 1923. Alle eiendelene til Pepsi-Cola ble solgt til Craven Holding Corporation for US$ 30 000. Varemerket ble solgt til Roy C. Megargel.
Bradham gikk tilbake til å være farmasist i New Bern etter at Pepsi-Cola gikk konkurs. Bradham viste omsorg for andre og interesse for lokalsamfunnet. Etter konkursen opprettholdt han skoleprisen han hadde startet ved UNC School of Pharmacy i 1902 og støttet den til 1930. Han var aktiv i Shriners og deltok i mange veldedige arrangementer, tjenestegjorde i Craaven County Boad of Commissioners og var president for People's Bank of New Bern.
Bradham ble gift med Charity Credle fra New Bern 1. januar 1901 og de hadde tre barn. Han døde 19. februar 1934 og er begravet på Cedar Grove Cemetery i New Bern.
Nicole Fontaine
Nicole Fontaine ble født som datter av en lege. Hun studerte jus og deretter politikk. Under opptøyene i Paris i 1968 bodde hun i Latinerkvarteret. Hun hadde nylig fullført sine studier ved Institut d’Etudes Politiques de Paris og ventet sitt første barn. Fontaine opplevde at protestene i mai 1968 fremskyndet endringer i det franske samfunnet.
Fontaine var katolikk og arbeidet lenge for det katolske skolevesenet. Dette førte henne inn i politikken og Fontaine var medlem av Europaparlamentet 1984–2002 og 2004–2009. Hun var der knyttet til Det europeiske folkepartiets gruppe. Hun var vise-president i Europaparlamentet fra 1989 til 1999, og president fra 1999 til 2002. I denne perioden fikk hun oppgaven med å erstatte Santer-kommisjonen som brøt sammen, med den etterfølgende Prodi-kommisjonen.
I sin tid som president i Europaparlamentet brakte hun sammen parlamentspresidentene i Israel og Palestina i Strasbourg. Hun inviterte også talibankommandør Ahmad Shah Massoud til Strasbourg. Fontaine var opptatt av kvinnenes situasjon i Afghanistan og arrangerte et besøk i Strasbourg av tre kvinner som hadde rømt fra landet. Hun beskrev kvinnenes vitnesbyrd om sine opplevelser, som et av de mest bevegede møter i sin tid som parlamentets president.
Fra 2002 var 2004 hun medlem av Jean-Pierre Raffarins regjering som industriminister.
I sin første tale i De europeiske råd i 1999 tok hun til orde for å sikre Europa et charter for grunnleggende rettigheter. I 2000 kunne hun selv underskrive Den europeiske unions pakt om grunnleggende rettigheter.
Fontaine regnes av EU som en av de viktigste politikerne for unionen gjennom tidene.
Tlatlauquitepec
Tlatlauquitepec er en by og en kommune i Sierra Norte de Puebla, i den meksikanske delstaten Puebla. Kommunen har et innbyggertall på rundt 60 000, og grenser til Cuetzalan i nord, Chignautla, Atempan og Yaonáhuac i øst, Cuyoaco i sør, og Zautla, Zaragoza og Zacapoaxtla i vest.
I Tlatlauquitepec ligger Mazatepec-demningen.
Navnet Tlatlauquitepec betyr «Ås som farger» på nahuatl.
Vanuatus flagg
Vanuatus flagg er i fargene rødt, grønt, gult og svart. Svart symboliserer landets melanesiske befolkning og jorden, rødt står for enhet og blodet som er felles for alle mennesker, grønt symboliserer øyenes vegetasjon, mens gult står for fred og kristendommens ledende lys. Den gule stripen er utformet som en Y og dette skal representere øygruppen som utgjør Vanuatu. Øyene ligger nemlig som en Y i Stillehavet. I den svarte trekanten ved stangen er det plassert et emblem bestående av en villsvintann med korslagte namele-grener innenfor. Villsvintannen er et symbol på velstand, mens namele-grenene representerer fred. Grenene, av arten phoenix sylvestris, har 39 blader tilsvarende det opprinnelige antallet representanter i nasjonalforsamlingen. Flagget er i forholdet 3:5.
Flagget ble vedtatt 5. mars 1980 i påvente av selvstendigheten. Det ble tatt i bruk på uavhengighetsdagen 30. juli 1980. Fargene for regjeringspartiet ved uavhengigheten ble valgt som grunnlag for nasjonalflagget.
Nasjonalflagget føres også som handelsflagg, men Vanuatu fører et eget orlogsflagg. Det er hvitt i forholdet 1:2. og har nasjonalflagget i kantonen.
Norsk Tidend
Norsk Tidend er ei avis som blir utgitt av Noregs Mållag. Avisa har kontor i Oslo. Avisa er en fortsettelse av avisene Fedraheimen og Den 17de Mai.
Norsk Tidend startet som dagsavis i 1935, det samme året som Den 17de Mai ble lagt ned. Første redaktør var Olav Rytter. Etter hvert ble avisa en ren medlemsavis for Noregs Mållag, og kommer ut fem ganger i året.
Ansvarlig redaktør er Vemund Norekvål Knudsen (08.08.2022 - d.d.).
Fedraheimen
Fedraheimen ─ «eit Vikeblad aat det norske Folket» ble startet av Arne Garborg høsten 1877. Bladet ble nedlagt i 1891. Fedraheimen var det første nynorske riksorganet som var noe mer enn et énmannsforetak (slik Vinjes Dølen hadde vært). I 1894 startet Rasmus Steinsvik Den 17de Mai, en avis med et radikalt, nasjonalt ståsted, kombinert med et vidt internasjonalt utsyn. Dette skal ha vært en videreføring av Fedraheimen. Undertittelen lød i alle fall navnet «Fedraheimen».
Den 17de Mai
9. januar 1894 kom første utgave av Den 17de Mai. Arne Garborg og Rasmus Steinsvik gjorde forberedelsene til utgivelsen, mens Hulda Garborg døpte bladet. De samme personene var også knyttet til en annen målavis, Fedraheimen.
I 1910 ble avisa regnet blant de med mest betydningsfulle i hele landet. Fra 1914 kom bladet ut daglig, for første gang fikk man et daglig nynorsk riksorgan. Da Rasmus Steinsvik døde i 1913, hadde avisa et opplag på 15 000 – like mye som Arbeiderbladet og fire ganger Dagbladets opplagstall.
Redaktører var:
Groove metal
Groove metal er en undersjanger av heavy metal. Sjangeren utviklet seg ut ifra thrash metalen samt 80-talls tradisjonell heavy metal og hardcore punk. Sjangeren kjennetegnes ved at den ofte varierer mellom raske thrash-rytmer og tregere og mer melodiøse deler for å få en mer fengende og «groovy» stil. Groove metal ligger nær metalcore og thrash metal i lydbilde, men legger mer vekt på rytmen og drivet i en sang enn andre.
Groove metal-band benytter ofte dypere gitarstemming enn standard, gjerne drop D eller drop C, med utstrakt bruk av power chords. Å bruke gitarer stemt lavere enn vanlig gir et mørkere lydbilde, og passer godt i groove metal siden det er lett å lage tunge og fengende riff; et kjennetegn på groove metal. Bruk av dobbel basstromme er vanlig, som i andre metalgenrer, og det legges ofte mer vekt på en rullende og kontinuerlig rytme enn i andre genrer.
Exhorder regnes som grunnleggerne av denne stilen, men det var Pantera som gjorde sjangeren stor. Kjente og viktige band som er aktive nå er blant andre Machine Head, Lamb of God, Sepultura og Chimaira.
Shitai Expressway
Shitai Expressway er det i Kina foretrukne engelske navnet på den «expressway» (tilsvarer omtrent det man i Norge før kalte motorvei klasse B) som fører fra Shijiazhuang, hovedstaden i provinsen Hebei, vestover og til Taiyuan, hovedstaden i provinsen Shanxi.
Ordet Shitai (石太) kommer fra de to første kinesiske skrifttegnene for de nevnte byer, Shijiazhuang (石家庄) og Taiyuan (太原).
Strekningen er på 150 kilometer, og traséen passerer gjennom Jiuguan, Niangzipasset, forbi byen Yangquan og gjennom fylket Pingding (i prefekturet Yangquan), og gjennom fylket Shouyang (i prefekturet Jinzhong), til man er fremme ved Taiyuan.
I Shanxi omtales veien gjerne som Taijiu Expressway, men da er det egerntlig bare snakk om strekningen fra Taiyuan til Jiuguan.
Shitai Expressway knytter an til ringveien rundt Taiyuan, og videre nordover til Dayun Expressways nordavsnitt som fører mot Datong nord i Shanxi, og sørvest mot Jiaofen Expressway og før nevnte Dayun Expressways sørlige avsnitt mot prefekturet Yuncheng sørvest i Shanxi.
Aryl
I organisk kjemi er en aryl en hvilken som helst funksjonell gruppe eller substituent avledet fra en aromatisk ring, vanligvis et aromatisk hydrokarbon, slik som fenyl og naftyl. "Aryl" brukes av hensyn til forkortelse eller generalisering, og "Ar" brukes som en plassholder for arylgruppen i kjemiske strukturdiagrammer, analogt med "R" brukt for enhver organisk substituent. "Ar" må ikke forveksles med atomsymbolet for argon.
Arylering er prosessen der en arylgruppe er festet til en substituent. Det oppnås vanligvis ved krysskoblingsreaksjoner.
Nomenklatur
Den mest grunnleggende arylgruppen er fenyl, som består av en benzenring med ett hydrogenatom substituert for en substituent, og har molekylformelen C6H5−. Merk at en fenylgruppe ikke er det samme som en benzylgruppe, sistnevnte består av en fenylgruppe festet til en metylgruppe og en molekylformel av C6H5CH2−.
For å navngi forbindelser som inneholder fenylgrupper, kan fenylgruppen tas for å være det overordnede hydrokarbonet og representeres med suffikset "– benzen". Alternativt kan fenylgruppen behandles som substituenten, og beskrives i navnet som "fenyl". Dette gjøres vanligvis når gruppen festet til fenylgruppen består av seks eller flere karbonatomer.
Som et eksempel, vurder en hydroksylgruppe koblet til en fenylgruppe. I dette tilfellet, hvis fenylgruppen ble antatt å være det opprinnelige hydrokarbonet, ville forbindelsen bli kalt hydroksybenzen. Alternativt, og mer vanlig, kan hydroksylgruppen tas som hovedgruppen og fenylgruppen behandles som substituenten, noe som resulterer i det mer kjente navnet fenol.
Kancellibygningen
Kancellibygningen er en bygning på Slotsholmen i København som i dag huser Finansministeriet. Den betegnes til tider også som Den røde bygning.
Historie
Bygningen ble oppført av Frederik IV i 1721 for å huse sentraladministrasjonen, som ikke tok mer plass den gangen. Denne bygningen erstattet den foregående kansellibygningen som lå ved Holmens Kanal overfor Københavns slotts hovedport; etter utflyttingen i 1721 ble den gamle kansellibygningen revet.
Kancellibygningen er oppført i barokkstil og arkitekten var den kongelige byggmester, Johan Conrad Ernst. Anleggsarbeidet begynte i juni 1716 og bygningen var innflytningsklar etter en byggeperiode på 5 år, noe som var en forholdsvis kort byggeperiode.
Bygningen er i tre fløyer, hver med tre etasjer og kjeller. Byggegrunnen er irregulær i sin form ettersom de to sidefløyene ikke er like lange og hjørnet ved Christiansborgs slottsplass ikke er rettvinklet. Men da midtfløyen er hovedfasaden og symmetrisk oppbygget med en port i midten, merker man ikke den irregulære formen i særlig grad.
Nikias
Nikias (født 470, død 413 f.Kr.) var en strategos og statsmann i antikkens Hellas. Nikias var medlem av den athenske overklassen. Han arvet en stor formue av sin far, Nikeratos, som han investerte i sølvgruvene i Lavrion.
Kancellibygningen
Historie
Kancellibygningen ble bygget opp mot Proviantgården og Biblioteksbygningen som lå bakved og som var forbundet med Københavns slott via lønngang i første etasjes høyde.
Innredning
Bygningen skulle inneholde kanselliene (det danske og det tyske) sammen med Rentekammeret og Krigskollegiet, og den var hovedsakelig innredet med kontorer; i dag betraktes den da også som Danmarks eldste kontorbygning. Da første etasje hadde direkte adgang til slottet, var det naturlig nok her de sentrale kontorer og funksjoner ble plassert. Nærmest slottet ut mot slottsplassen plasserte man Gehejmekonseillets lokaler og premierministerens kontor.
Ned gjennom midtfløyen løper en gang, «Stengangen», hvor det ligger kontorer på hver side. Nærmest konseillets lokaler satt oversekrætæren i det tyske kanselli og det rom, som i dag betegnes som «Struenseeværelset», står fremdeles med opprinnelige tapeter.
I den motsatte enden av Stengangen kom man til Rentekammerets kollegiesal, som var det største rom i bygningen. Dette rommet viser også stadig tegn på datidens overdådige innredning, idet det har et rikt utsmykket stukkloft med et maleri av Hendrik Krock.
Nikias
På grunn av hans velstand, ble Nikias integrert i det aristokratiske partiet hvor han drev sin politikk. Etter at Perikles døde i 429 f.Kr., ble han partiets leder og rivaliserte med folkepartiets Kleon.
Nikias fremforhandlet på egen hånd Nikiasfreden i 421 f.Kr., en fredsavtale med Sparta som ble inngått etter ti år med Peloponneskrigen. I en begrenset tid trodde alle athenerne at Nikias hadde vært deres frelser, men den kontroversielle aristokraten Alkibiades bestemte seg så for å gjenoppta krigen ved å sette i verk sin egen plan.
Formue
Nikias arvet en betydelig formue fra sin far Nikeratos som han hovedsakelig investerte i sølvgruvene i Lavrion. I disse gruvene hadde Nikias 1000 slaver som ble leid ut. Nikias' store formue skyldtes disse gruvene.
Men Nikias var lett å skremme, derfor ble Nikias tvunget til å gi mye penger til forskjellige folk. Noen av disse var trengende, mens andre var aggressive og fikk penger gjennom ondskapsfulle trusler mot den redde Nikias. Mange poeter fra epoken reflekterte denne feige holdningen.
Politikk
Selv om Nikias ikke var adelsmann av opphav, trakk han mot det aristokratiske partiet. Nikias begynte å bli offentlig kjent mens Perikles var i styret av Athen. Rett etter at Perikles døde i 429 f.Kr., ble Nikias den fremste athenske politikeren som det aristokratiske partiets leder. Nikias konfronterte gjennom dette embetet Kleons folkelige parti. De lavere athenske klassene begynte å støtte Nikias siden Kleon som en gang hadde vært fattigfolks store forsvarer, både var for grådig og for arrogant. Athenerne respekterte Nikias' kompliserte personlighet siden de jevnt over ble behandlet med respekt. Andre fordelaktige poeng var at de korrupte demagogene vanligvis snakket mot Nikias.
For å skaffe seg folkelig støtte, kunne Nikias hverken ty til karisma eller retorikk. I stedet fikk Nikias folkelig støtte gjennom å spre sin velstand:
Hans mest minneverdige arrangement var Delos–festivalen. Nikias bygget en båtbro mellom øyene Delos og Rinia. Skipene var utsmykket med girlander, forgylning og detaljerte motiver. Nikias gav eiendommer til en verdi av 10 000 drakmer til delierne slik at de skulle fortsette feiringen og alltid be på hans vegne. Instruksjoner om dette ble gravert inn på en søyle.
Militær karriere
Nikias oppnådde mange militære seire. Men slike triumfer skjulte hans kompliserte natur, og de athenske soldatene foretrakk andre ledere. Et eksempel var den populære Alkibiades under den sicilianske ekspedisjon. Nikias unngikk også å forklare enhver seier med sine egne handlinger. Han skyldte i stedet på lykke, slik at den vanskelige athenske opinionen ikke skulle vende seg mot hans berømmelse. I felten var Nikias en ekstremt forsiktig leder, og Plutark hevder at «Nikias unngikk alle problemer og langvarige foretak. Dersom han tok kommandoen, var han for å gjøre det som var trygt.» Men Plutark skrev videre at Nikias var anerkjent for å være en brukbar kriger i felten, han kjempet like modig som enhver soldat.
I 426 invaderte Nikias øya Minoa som var rett foran havnen Nisaia. Han hadde til hensikt å legge Megara under blokade, siden byen var alliert med Sparta. Nikias ødela fiendens garnison fra sjøen, og han satte så i verk et amfibieangrep. Han brukte noen dager på å bygge en mur på det nære fastlandet og satte en garnison i Minoa.
60 skip ble i 425 satt under Nikias' kommado. Han forsøkte til å begynne med å undelegge seg øya Milos. Denne var helt uavhengig av det athenske sjøforbundet. Nikias beseiret de lokale styrkene, men Milos nektet fremdeles å slutte seg til Athen. Etterpå gikk Nikias i land i Oropos i det nordlige Attika. Hæren hans sluttet seg til mange andre athenske styrker som ankom etterpå. Nikias seilte så mot Lokris hvor han herjet langs kysten.
Gjennom strategosen Demosthenes' handlinger kunne Athen sette en garnison i Pylos, men 400 spartanske soldater forble på øya Sfakteria. De fleste athenerne ønsket å erobre dem. Men ved Sfakteria var blokadestyrkene til athenerne under svært vanskelige geografiske forhold slik at de ikke kunne avgjøre slaget. Kleon skrøt uhemmet i 424 i folkeforsamlingen om hvordan han som general ville være i stand til å ta alle de spartanske styrkene med letthet, selv om hans militære evner ble sett ned på av hans likemenn. Forsamlingen begynte å murre, og Nikias tilbød seg ertende å overføre sin egen grad som general til Kleon slik at han kunne ta med seg de nødvendige styrkene til Sfakteria. Kleon ble regnet som en middelmådig leder, og var tvunget til å akseptere den tilsynelatende vanskelige utfordringen. Men Kleon lyktes i å ta den spartanske garnisonen og gav et alvorlig slag mot Nikias' posisjon.
Senere i 424 seilte Nikias med 80 krigsskip med 1200 soldater mot Korint. Felttoget gikk i land i Solygeia. Korinterne var klar over dette og ventet på ham med nesten hele sin hær, men Nikias beseiret forsvarerne. Fienden var i ferd med å bli ytterligere forsterket, derfor la Nikias ut til sjøs i flukt. Men Nikias oppdaget at to athenske lik hadde blitt gjenglemt bak seg og krevde disse av Korint gjennom en herald. Nikias satte her gresk tradisjon til side som sa at siden Athen hadde tapt slaget, eide seierherren alt som lå igjen på slagmarken. Nikias gikk i land ved Krommyon i det nordlige Korint. I løpet av natten slo han til i regionen. Så seilte han sørover til halvøya til Methana. Der reiste han en mur på landtungen, og han satte fra seg en garnison på halvøya som ble en athensk festning.
Sammen med to andre kommandanter, ledet Nikias i 423 felttoget for å erobre Kythira. Denne øya var hovedforsvaret for alle Lakonias sjøruter. Den athenske ekspedisjonen bestod av 60 krigsskip og 2000 soldater. Athenerne tok byen Kythira på grunn av at Nikias fremforhandlet en avtale som sa at ingen borgere skulle utvises. Øya ble tatt og en garnison ble plassert av Athen. Den påfølgende uken la de athenske styrkene kysten ved Lakoniabukta øde.
Nikias ledet i 422 sammen med en annen kommandant angrepet på både Mende og Skione ved Khalkidiki. Felttoget bestod av 50 skip og 1700 soldater. Nikias gikk i land ved Poteidaia. Fienden fikk hjelp av peloponnesiske styrker. Etter noen bitre konfrontasjoner hvor Nikias selv ble såret, overgav begge byene seg. Regionen ble ytterligere plyndret, og mange innbyggere ble massakrert som hevn. Den makedonske kong Perdikkas II underskrev så en fredsavtale med Athen, og Nikias krevde bevis på denne. Som svar på dette, reagerte Perdikkas II mot de peloponnesiske styrkene som var i Thessalia.
Nikiasfreden
Etter et tiår med kamper i Peloponneskrigen, var både Athen og Sparta utmattet. Etter at de to athenske generalene som var i mot en fredsavtale, Kleon og Brasidas, ble drept i kamphandlinger, bestemte Nikias seg for å få med seg athenerne i søken etter fred. Han snakket også med spartanerne, og de lyttet etter at han utleverte fanger som ble tatt ved Pylos. Disse fangene hadde viktige familier som var medlemmer av det spartanske aristokratiet.
Nikias fikk en våpenhvile som skulle vare i et år, og etter dette ble det inngått en permanent fredsavtale i 421. Nikiasfreden stipulerte at begge sider skulle gi tilbake territorier og byer til deres opprinnelige eiere. Gjennom bestikkelser fikk Nikias Sparta til å gjennomføre disse tilbakeleveringene først.
Athen feiret. Folket sa at krigen hadde vært Perikles' avskyelige feil som sendte Athen inn i lidelse. Nikias var i stedet frelseren som hadde overtalt alle til å slutte fred. Både Korint og Boeotia var misfornøyde og ønsket å starte krigen på nytt. Nikias overbeviste derfor Sparta til å danne en allianse mot enhver potensiell fiende.
Alkibiades
Samtidig var Alkibiades en fremadstormende athensk politiker som var imot fred. Alkibiades var særlig sjalu fordi han ble ignorert mens hele fredsaffæren styrket Nikias' politiske ståsted. Da noen athenere begynte å mistro Sparta, satte Alkibiades igang en åpen kampanje for krig. Hans første trekk var å overbevise Argos om å inngå en allianse. Men siden Alkibiades ikke kunne gjøre nok politisk, bestemte han seg for å lure Nikias. Tilfeldigvis hadde både Sparta og Argos utsendinger i Athen på samme dag som skulle tale for athenske råd. Alkibiades overbeviste de spartanske utsendingene som hadde ankommet med de beste intensjoner, om at han ville forsvare deres saker personlig dersom de løy for den athenske folkeforsamlingen om deres diplomatiske makt. Under denne sesjonen gjorde utsendingene dette, og Alkibiades hevdet så at en ikke burde høre på slike utenlandske misledere. Nikias kunne ikke gjøre noen ting for å unnslippe denne flaue episoden mens den rasende forsamlingen begynte å rope på de argiviske utsendingene slik at nasjonene kunne alliere seg og fornye krigen. Men sesjonen ble avbrutt av et lite jordskjelv.
Under denne pausen fikk Nikias tilbake noe politisk styrke, og i den neste sesjonen klarte han å overbevise forsamlingen og freden ble opprettholdt. Nikias sa så at han ville reise til Sparta på et diplomatisk oppdrag for å løse opp i noen saker. I Sparta ble Nikias behandlet som venn på grunn av hans velkjente avgjørrelser. Men spartanske politikere hadde allerede forhandlet frem en allianse med Boeotia, derfor ble ikke Nikias' forslag fulgt opp videre. Den politisk knuste Nikias returnerte til Athen, men saken fikk ikke konsekvenser for ham. I stedet ble Alkibiades umiddelbart utnevnt til strategos og han bandt Athen, Argos, Elis og Mantinei sammen i en allianse mot Sparta. I tillegg ble marinestyrker sendt til Pylos for å plyndre fiendens kyster. Ved disse handlingene var krigen i gang igjen.
Duellen mellom Nikias og Alkibiades var nå så bitter at folket bestemte seg for at en måtte ostrakiseres. Siden begge var politikere av stort kaliber, fulgte alle athenere prosessen med spenning. Ved siden av krigsspørsmålet var Nikias mer mislikt, for han ble sett på som aristokrat viss politikk var upopulær. Men samtidig var det klart at den kontroversielle Hyperbolos ville okkupere det politiske vakuumet som ville oppstå bak den ostrakiserte politikeren. Før dette kunne skje, bestemte Nikias og Alkibiades seg for å sette uoverensstemmelsene til sides og samkjørte sine styrker og ostrakiserte Hyperbolos i 417. Athenerne var så rasende over denne skjulte manøveren at ostrakisme aldri ble brukt igjen.
Sicilianske ekspedisjon
Noen sicilianske byer ba om militær støtte fra Athen mot Siracusa. Nikias avslo idéen. Men dette vekket Alkibiades' ønske om å erobre hele øya. Han drømte om at Sicilia kunne bli en gigantisk athensk garnison hvorfra Athen kunne erobre hele Middelhavet. Snart støttet opinionen denne idéen entusiastisk i den grad at i Athen var Nikias den eneste som var i mot. Etter at Nikias ble utnevnt til strategos sammen med Alkibiades og Lamakos i 416 for å lede ekspedisjonen, henvendte Nikias seg kritisk til den athenske folkeforsamlingen. Han hevdet at felttoget ville bare tjene Alkibiades' prestisje. Demostratos svarte med at han ville gjøre slutt på et slikt utbrudd, og han foreslo at alle ekspedisjonens generaler kunne ha ubegrenset makt på Sicilia. Forsamlingen godkjente dette.
Nikias og Lamakos hadde blitt utnevnt for å kompensere Alkibiades' kommando. Folk fryktet Alkibiades' ofte uansvarlige oppførsel som inkluderte blasfemiske fester, selv om soldatene var fanatiske i sin støtte til ham. Men Nikias var mektigere enn Lamakos som manglet ry på grunn av sin ekstreme fattigdom.
Ekspedisjonen satte avgårde i 415. De tre kommandantene hadde forskjellige planer da de ankom Catana på Sicilia. Nikias hadde sunket hen i melankoli, og han påførte den optimistiske ekspedisjonen triste følelser. Alkibiades ble snart arrestert på påstander om ekstrem blasfemi, og han ble ført tilbake til Athen. Den uinteresserte Nikias frøs hele ekspedisjonen ved å ikke sette igang handlinger, noe som gjorde soldatene nedtrykte. Siracuserne fikk gjennom dette tilbake sin optimisme. Nikias reagerte ikke før noen siracusiske ryttere ankom den athenske leiren og hånet styrkene. Da satte han i gang et amfibieangrep, invaderte Siracusa midlertidig, men han forlot byen og beveget seg nordover igjen.
Nikias bestemte seg for å ta Siracusa og holde den. Han begynte å bygge en stor mur rundt byen, og Lamakos ble drept i forsvaret av den. De fleste sicilianske byene forble lojale mot Nikias, så de optimistiske styrkene hadde rikelig med forsyninger. Siracuserne foreslo til og med å slutte fred, men Nikias avslo tilbudet. Men gjennom Alikibiades' hevngjerrige forslag sendte Sparta militære forsterkninger som var ledet av Gylippos. Nikias gjorde feilen med å overse denne hendelsen, og etter at Gylippos hadde ankret i Messina, gikk han inn i Siracusa uten motstand. Den for selvsikre Nikias løslot 300 siracusiske fanger som skyndte seg inn i byen sin.
Gylippos beseiret Mikias og erobret store mengder byggematerialer som ble brukt til å bygge en motmur som avskar den athenske muren. Athenerne ble omringet, til lands og til sjøs, mens Gylippos reiste rundt i Sicilia og fikk vendt alle byene mot Athen. Den fortvilede Nikias ba om hjelp fra Athen, og krevde en erstatter for seg selv siden han led av en nyresykdom. Demosthenes var i ferd med å ankomme for hjelpe Nikias da Gylippos begynte å beleire fortet Plemmyrium hvor Nikias fikk alle sine forsyninger fra.
De tre kommandantene som var på Sicilia, Nikias, Demosthenes og Eurymedon, var utnevnt til strategoi i 413. Demosthenes ankom med 5000 soldater. Nikias foreslo å beleire Siracusa til fienden kanskje gav opp. Demosthenes avslo idéen og han stormet mot byen. I en forvirrende natt, kom Gylippos over angrepet og snudde omstendighetene. 2000 athenere ble drept, mens få kunne returnere til leiren. Nikias la skylden for nederlaget på Demosthenes som innrømmet sin feil. Nikias nektet også å flykte tilbake til Athen. Han forklarte at han foretrakk å bli drept av fienden fremfor å bli drept av athenerne som ville fordømme ham ved nederlag.
Men malaria rammet den athenske leiren mens flere spartanske forsterkninger ankom. Nikias gav da ordre om å seile hjem. Den athenske flåten var klar til å dra da Nikias ble skrekkslagen av en måneformørkelse den 27. august 413 f.Kr., derfor gav han ordre om å vente en hel måned. Nikias drev sine religiøse ritualer da Gylippos slo til og erobret havnen. Nikias satte i gang et håpløst motangrep med 110 triremer for å ta tilbake de 200 skipene som lå ved anker og som var fulle av athenske soldater. Men han ble alvorlig beseiret. Eurymedon ble drept i dette slaget.
Død
Sletter, pass, elver og broer ble raskt blokkert av Gylippos. For å flykte til fots, delte athenerne seg i to grupper som henholdsvis ble ledet av Nikias og Demosthenes. Nikias var alvorlig syk og strevde med å opprettholde sin autoritet med optimistiske taler.
Åtte dager senere overgav Demosthenes seg. Nikias var desperat og tilbød Gylippos at han ville kompensere Sparta økonomisk for krigen dersom athenerne kunne returnere hjem, men Gylippos avslo tilbudet. De utsultede athenerne marsjerte dag etter dag mens spartanerne kontinuerlig skjøt piler etter dem. Ved elven Ainarus ble mange soldater drept mens de drakk vann. Nikias overgav seg så og søkte nåde hos Gylippos:
Gylippos tenkte at han med stor ære kunne føre så viktige fanger til Sparta, derfor drepte han ikke Nikias. Han gav også ordre om at ingen fanget soldat skulle henrettes. Men ved Siracusa organiserte spartanerne en forsamling, og det ble bestemt at Nikias skulle henrettes. Etter at dette skjedde ble liket av Nikias vist offentlig frem i gatene i Siracusa.
Personlighet
Nikias' personlighet ble reflektert i mange samtidige komedier. Nikias oppførte seg offentlig som om han var redd for andre mennesker. Nikias led av depresjon. Følgen av dette var at Nikias oppførte seg svært forsiktig. Denne forsiktige holdninger gav ham en fordel i politikken blant folket selv om han var en aristokratisk politiker som vanligvis var upopulære.
Nikias fryktet alle rivalers informanter som fortalte folk om hans liv, derfor kjøpte han dem vanligvis. Nikias beskyttet sitt privatliv og spiste hverken ute eller snakket mye, selv med venner. I den athenske folkeforsamlingen var Nikias den første som ankom og den siste som dro. Han arbeidet i sitt krigskontor til sent på natt som general.
Nikias var ganske overtroisk ovenfor de athenske gudene. Han utførte religiøse offer daglig, og han hadde en spåmann på sin lønningsliste. Nikias rådførte seg med ham om politiske saker og hans sølvgruver.
Whaleback
Whaleback var en unik kuriositet fra slutten av 1800-tallet innenfor skipshistorien omkring en skipstype med et meget oppsiktsvekkende utseende på sin konstruksjon. Overgangen mellom dekket og sidene hadde blitt erstattet med avrundede sider fra vertikalt til horisontalt. Når fraktskipet hadde full last, vil bare de avrundede sidene være synlig over vannlinjen og dermed minnet om en hvalrygg. Skroget ble smalere mot endene, og de fleste whaleback-skipene hadde en skjeformet baug. Dekket ble erstattet med en utbuet overgang for at besetningen skulle ta seg fram uten å bli vasket bort av bølgene. Denne skipstypen var tidlige brukt på de store amerikanske innsjøer mellom Canada og USA for bulklast som korn eller malm.
Begrepet «whaleback» har også vært brukt på en type høyhastighetsfartøyer designet for det britiske flyvåpenet under andre verdenskrig, og til mindre forskningsfartøyer i Europa som i likhet med de amerikanske lastefartøyene har skrog med avrundede sider mot dekket. Et eksempel på dette er den britiske Type Two 63 ft HSL.
På enkelte fartøyer hadde begrepet også vært tatt i bruk om en skjermet del av dekket forut på skroget, hensikten med dette var for å avverge vannet som kom over baugen ved røft vær, fra å samle seg på det åpne dekket. Vannet som truffet denne skjermede delen av dekket, gled tilbake i havet. Dekket er omtalt som et «whaleback deck».
Den amerikanske whaleback
Designen var oppfunnet av kaptein Alexander McDougall (1845–1923), en skotskfødte sjømann på de store sjøer for å løse en rekke problemer med datidens fraktfartøyene på ferskvann. På den tiden var fartøyets størrelse begrenset av slusene og de fremkommelige elvene, og det var lite behov for motoriserte lastefartøyer med tilgjengelighet på slepebåter. De fleste lastefartøyer var enten ombyggede skonnerter eller lektere uten fremdriftsmaskineri.
McDougall som sjømann og kaptein var kjent med vanskelighetene om å slepe disse farkostene over lengre avstander på de store sjøer der de var utsatt for vind, bølger og kjølvannet fra slepebåten. Under slike forholder ble disse lekterne under slep dels ukontrollerte for besetningen på slepebåten. McDougall ønsket en bedre lekterkonstruksjon som skulle være lett å kontrollere under slep tross de krevende forholdene på sjøene, slusene og elvene. Hensikten med hans oppfinnelsen var å ha et fartøy uten fremdriftsmaskineri som skulle være meget egnet for slep og manøvrering i trange omgivelser.
Skipskonstruksjonen
Skipskonstruksjonen har vært sammenlignet med en sigar med oppbøyde ender, og relingen hadde blitt tatt bort for at en kontinuerlige kurve skulle gå fra vannlinjen der skipskroget er vertikalt, til det horisontale dekket. Bunnen på skipet ble relativt flatt. Baugen og akterskipet fikk en nesten identisk utformning som en skje, forkortet i en relativt liten plate. Overbygningene oppå skroget ble satt på såkalte «turrets» av rund eller oval form. Betegnelsen kom av likheten med kanontårnene på datidens krigsskipene av type monitoren og slagskipet. Hytter, dekk og annet overbygg var ofte montert oppå disse turretene.
Når fullastet, vil bare den buede delen av skroget være over vannlinjen, slik at fartøyet fikk sitt karakteristiske utseendet som en hvalrygg. Bølgene ble ikke hindret av skipssidene og vasket over dekket med minimal motstand utenom tårnene som overbygg med besetningen var satt ovenpå. Med klysser for ankerkjettinger og styreskinne for taukabelen, fikk baugen et utseende som minnet om en gris. Derfra kom det alternative og nedsettende begrepet «pig boat».
I 1890 ble det første whaleback-skipet med egne fremdriftsmaskineri for seilas på de store sjøer sjøsatt, og skilte seg fra normalen med sitt arrangementet av overbygninger på dekket. De fleste såkalte Lakers lastefartøyene på de store sjøer den gang hadde styrehuset med kommandobryggen forut på forskipet, men med unntak av ét eksempel, hadde alle whaleback skipene med egne fremdriftsmaskineri styrehuset satt på et dekk oppå et tårn akterover.
Det største problemet med «whaleback»-konseptet var størrelsen på dekkslukene som kunne ikke forstørres som på de konvensjonelle bulklasteskipene, og lukene måtte være vanntette for at vannet ikke skulle trenge seg inn til lasten. Den vanntette forseglingen ble forringet over tiden med datidens lukearrangementet under stadige bruk, og lukekarm for beskyttelse ble tatt i bruk som en løsning.
Fordelene man hadde vunnet med den nye designen, ble forspilt mot vanskeligheter med lossing av skipene. Det var viktig å ta ut og føre inn bulklasten så raskt som mulig. Under slike handlinger ble de avrundede sider av skroget et problem ved at bulklasten kunne renne ned i vannet ved feil. Det var ikke mulig å utvide bredden på skroget på mer enn 43 fot, som hadde en konstruksjon basert på robuste stålspanter.
McDougall`s skipsverftet
McDougall bygde 25 lektere og 17 whaleback-skip samt ett passasjerskip for ferjevirksomhet etter å ha åpent sitt skipsverft American Steel Barge Co. på West Superior, Wisconsin. Den første som ble sjøsatt var nr. «101», antatt som respons ovenfor en venn som hadde kommentert om at han vil gi McDougalls konseptet 10 mot 1 i odds på at det vil ikke virket. Men til tross for en lovende begynnelse, hadde konseptet mislykket med bare 43 bygde farkoster og et skip bygget i England på lisens.
McDougall hadde vært for dristig som skipskonstruktør i sin tid, og fikk verdifull drahjelp av den rike magnaten John D. Rockefeller som vil utvidet markedet for fremstilling av stål ved hjelp av lektere bygd i stål. Skipsverftet var i 1892 ansett som en av de meste avanserte stålskipsverft i USA med 1200 arbeiderne.
Whaleback-fartøyene
Mesteparten av whaleback-fartøyene på tilsammen 25 stykker var lektere som var identifisert med numre på skroget istedenfor skipsnavn som bare var brukt på én av disse lektere. Noen av lekterne hadde dampdrevne vinsjer og oppvarmning av overbygninger. Det første selvdrevede «whaleback» skipet som hadde egne fremdriftsmaskineri, ble sjøsatt i 1890 under navnet «Colgate Hoyt».
Det eneste passasjerskipet som var bygget for ferjevirksomhet med et whaleback-skrog, var den sagnomsuste «Christopher Columbus», bygget og sjøsatt for verdensutstillingen i Chicago under navnet World Columbian Exposition i 1893 som feiret 400 års jubileum for Columbus' oppdagelse av Amerika. Passasjerskipet var det lengste whaleback som har vært bygget i historien med en lengde på 362 fot eller 110 meter, og var også det største skipet på de store sjøene i 1893. «Christopher Columbus» har vært omtalt som «Queen of the Lakes», og skal ha fraktet flere passasjerer enn andre fartøyer på de store sjøer i historien.
Det første whaleback skipet som forlot de store sjøer for ferd på saltvannholdige hav, var «Charles W. Wetmore» som klarte å forsere de krevende strykene på St. Lawrence-elva tross sin størrelse på 265 fot (80 m lengde). Med en kornlast dro lastefartøyet fra Duluth til Liverpool, England på den andre siden av Atlanterhavet i juni 1891. I Liverpool vakte «Charles W. Wetmore» oppsikt med sitt utseendet, og inspirert et skipsverft om å konstruere deres egne skip basert på den samme designen. Skipsbyggeren ved skipsverftet hadde innsett svakhetene ved McDongall`s designen, og dermed koblet den sammen med et konvensjonelt skrog fra et vanlig fraktskip. Resultatet ble den nye skipstypen turret-skipet.
McDougall startet et skipsverft i Everett, Washington for bygging av havgående whaleback-fartøyer, men bare ét skip var bygget og sjøsatt i verftet. SS «City of Everett» som ble sjøsatt i 1894, seilte i 29 år på utenriksfarten og er det første dampskipet i den amerikanske historien som hadde gått rundt hele verden. Det var involvert i flere ulykker i den lange karrieren, deriblant en kollisjonsulykke med det norske damplasteskipet «Leif Eriksson» i januar 1905 nord for Charleston i Sør-Carolina. Det norske skipet sank på bare ti minutter med tap av to liv. Bare ét skip designet som whaleback var bygget på et britisk skipsverft, SS «Sagamore» sjøsatt av William Doxford & Sons skipsbyggeriet den 15. juni 1893. Den var først eide av et belgisk-amerikansk rederi, senere solgt til Italia i 1896. Den ble senket under navnet «Ilva» 4. mai 1917 på Atlanterhavet utenfor kysten på Spania av den tyske ubåten UC-69.
Det siste whaleback skipet som var sjøsatt, var «Alexander McDougall» som også var det eneste med en tradisjonell baug. Den siste gjenværende whaleback-fartøyet som er bevart for øyeblikket, er SS «Meteor» sjøsatt i 1896 under navnet «Frank Rockefeller» som nr. 36 av de 44 skipene som var bygget fram til 1898. Etter å ha blitt ombygd til et tankskip i 1942, ble skipet reddet fra den samme skjebne som søsterskipene ved midten av 1900-tallet. Den ble tatt ut av tjeneste etter en grunnstøtting i 1969 og omgjort til et museumskip to år senere. Skipet er nå ved kai på Barkers Island. Den har blitt så dårlig bevart at det har oppstått alvorlige skader, og er truet av forfall.
Olaug Tvedten
Tidlig karriere
Hun spilte for Idrettslaget Trott på Stord utenfor Bergen, og hospiterte med Arna-Bjørnar på La Manga februar 2015. Hun ble Trotts første landslagsspiller da hun i mai 2015 ble tatt ut til J16-landslaget.
Avaldsnes (2016–2021)
Sommeren 2016 gikk hun til Avaldsnes. Der var hun blant annet med å ta cupgull i 2017, samt spilte påfølgende kamper i Mesterligaen i fotball for kvinner 2017/18. I januar 2018 signerte hun en ny toårskontrakt som proff i klubben.
Vålerenga (2021–)
I august 2021 signerte hun en kontrakt ut 2023-sesongen med Vålerenga. Der var hun med å ta cupgull samme høst. I juni 2023 forlenget hun kontrakten med klubben.
Landslag
Tvedten har landskamper for en rekke aldersbestemte landslag. Hun spilte for Norge i U17-EM 2017 og U19-EM 2018.
I oktober 2020 ble hun tatt ut til det norske A-landslaget for første gang.
Annet
Hun begynte i 2016 på Haugesund Toppidrettsgymnas.
Olaug er niese av tidligere håndballspiller Håvard Tvedten.
Thiago Cionek
Landslaget
13. mai 2014 fikk han sin første landskamp for mot Tyskland.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Tjumen oblast
Tjumen oblast (russisk: Тюменская область, Tjumenskaja oblast) er en stor russisk oblast som ligger på østsiden av uralfjellene og dekker brorparten av det vestsibirske lavland. En stor del av fylket utgjøres av de to autonome distriktene (okrug) Khanty-Mansia og Jamalo-Nenetsk, uten disse har oblasten et areal på nær 160 tusen km².
Birobidzjan kullkraftverk
Birobidzjan kullkraftverk (russisk: Бийская ТЭЦ, norsk: Bijskaja TETs) er et varmekraftverk i byen Birobidzjan ved elva Amur, i det asiatiske fjerne østen innenfor Russland.
Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap, og har en produksjonseffekt på om lag 150 MW. Brenselstype er steinkull. Det leveres også fjernvarme med inntil 338 Gcal/t effekt til det lokale markedet.
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1954, og første byggetrinn stod ferdig i 1957. En modernisering foregikk i 2008. Kraftverket sysselsetter om lag 300 ansatte.
Asta Kihlbom
Asta Maria Kihlbom (gift Gyllenberg, født 21. mars 1892 i Mariestad, død 15. januar 1984) var en svensk professor i engelsk. Hennes akademiske virke brakte henne også til Storbritannia og til Norge, der hun var professor i Oslo og Bergen.
Virke
Kihlbom studerte i Lund, der hun ble fil. kand. i 1916 og fil. mag. i 1917. Studiene fortsatte ved Uppsala universitet, der hun ble fil. lic. i 1923.
I 1925 var hun svensklektor ved University College London. Kihlbom avla i 1926 doktorgrad i Uppsala med en avhandling med tittelen A Contribution to the Study of Fifteenth Century English. Samme år ble hun dosent ved Uppsala universitet. Fra 1926 til 1928 holdt hun også Crown-Princess Louise's Lectureship in Swedish ved University of London. I 1930 vendte hun tilbake til Lunds universitet, der hun hadde dosentstilling til 1949.
Under andre verdenskrig engasjerte Kihlbom seg for norske flyktninger i Sverige og var særskilt opptatt av å hjelpe norske barn med poliomyelitt i Lund.
Fra 1945 til 1948 ledet Kihlbom Svenska institutet i London. I 1949 ble hun professor i engelsk filologi ved Universitetet i Oslo. I Oslo markerte seg som motstander av å ta inn amerikanske studier i faget, noe Sigmund Skard var forkjemper for. Hun lykkes ikke og i 1953 ble hun professor ved Engelsk institutt ved Universitetet i Bergen. Hun var den første kvinne som fikk professorat ved dette universitetet. Kihlbom var professor i Bergen til 1957.
Kihlbom var aktiv i organisasjoner for kvinnelige akademikere. Hun var i 1934 initiativtager til Skånekretsen av Akademiskt bildade kvinnors förening (ABKF), der hun også var leder til 1946. Fra 1942 til 1945 var hun landsleder for Akademiskt bildade kvinnors förening. Fra 1936 til 1948 var hun medlem av stipendkomiteen i International Federation of University Women (IFWU).