cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over championer i League of Legends
Vel'koz
Vel'koz, «the Eye of the Void» (engelsk, «øyet til tomrommet»), er en «mage». Han spilles mest som «support» og i «mid».
Vex
Vex, «the Gloomist» (engelsk, omtrentlig «dysterhetisten»), er en «mage». Hun er en «yordle» som spilles i «mid».
Vi
Vi, «the Piltover Enforcer» (engelsk, «Håndheveren i Piltover»), er en «fighter». Hun spilles stort sett kun som «jungler». Vi var en av hovedfigurene i TV-serien Arcane, hvor hennes oppvekst i Zaun (sammen med sin søster Jinx) ble vist. Hennes tittel, «the Piltover Enforcer» referer til arbeidsstillingen «enforcer» (engelsk, «håndhever»), som er en del av politiet i storbyen Piltover.
Viego
Viego, «the Ruined King» (engelsk, «den ødelagte kongen»), er en «assassin». Han spilles for det meste kun i «jungle». Viego er en sentral figur i League of Legends sin fortelling, og har en form for tilknytning til de fleste figurer.
Viegos engelske stemme er utført av Sean Teale.
Viktor
Viktor, «the Machine Herald» (engelsk, «maskinforskynneren»), er en «mage». Han spilles stort sett i «mid», men har også blitt sett i «top». Han er en av hovedfigurene i serien Arcane, hvor han blir vist sammen med figuren Jayce, og til tider Singed. Viktor er skaperen av figuren Blitzcrank.
Vladimir
Vladimir, «the Crimson Reaper» (engelsk, «den karminrøde høsteren»), er en «mage». Han spilles mest i «mid», men er også noe spilt som «top».
Volibear
Volibear, «the Relentless Storm» (engelsk, «den nådeløse stormen»), er en «fighter». Han spilles stort mest i «top» og i «jungle». Han er en av gudeskikkelsene i det fiktive området Freljord.
Warwick
Warwick, «the Uncaged Wrath of Zaun» (engelsk, «Zauns ufengslede vrede»), er en «fighter». Warwick spilles for det meste kun som «jungler».
Wukong
Wukong, «the Monkey King» (engelsk, «apekongen»), er en «fighter». Wukong spilles mest i posisjonen «top».
Xayah
Xayah, «the Rebel» (engelsk, «rebellen»), er en «marksman». Hun spilles mest som «ADC», og ble tilgjengeliggjort samtidig som Rakan, hennes kjæreste.
Xerath
Xerath, «the Magus Ascendant» (engelsk, omtrentlig «trollmannascendenten»), er en «mage». Xerath spilles mest som «support» og i «mid».
Xin Zhao
Xin Zhao, «the Seneschal of Demacia» (engelsk, «seneskalken av Demacia»), er en «fighter». Xin Zhao spilles for det meste kun i posisjonen «jungle».
Yasuo
Yasuo, «the Unforgiven» (engelsk, «den utilgitte»), er en «fighter». Yasuo spilles mest i «mid», og som «ADC». Han er halvbroren til Yone.
Yone
Yone, «the Unforgotten» (engelsk, «den uglemte»), er en «assassin». Yone blir mest spilt i «mid», og er halvbroren til Yasuo.
Yorick
Yorick, «Shepherd of Souls» (engelsk, «sjelegjeteren»), er en «fighter». Han er ofte spilt i posisjonen «top», og har evner og egenskaper basert rundt nekromanti.
Yuumi
Yuumi, «the Magical Cat» (engelsk, «den magiske katten»), er en «support», og er en magisk katt som sitter på en magisk bok. Yuumi har den unike egenskapen å kunne «sitte» på andre spilleres figurer, og da hjelpe dem direkte med helbredelse og større kraft. På grunn av dette, sees hun ikke særlig i andre roller enn «support».
Stemmeskuespilleren til den engelskspråklige Yuumi er Cassandra Lee Jones.
Zac
Zac, «the Secret Weapon» (engelsk, «det hemmelige våpenet»), er en «tank», og er en antropomorfisk versjon av giftig avfall. Zac blir ofte spilt som «jungler».
Zed
Zed, «the Master of Shadows» (engelsk, «skyggemesteren»), er en «assassin». Zed blir ofte spilt i posisjonen «mid».
Zeri
Zeri, «the Spark of Zaun» (engelsk, «Zauns Gnist»), er en «marksman». Hun er en «ADC» som ble tilgjengeliggjort 20. januar 2022, ved oppdatering 12.2. Hun spilles mest som «ADC», men har også vært noe brukt i posisjonene «mid» og «top».
Ziggs
Ziggs, «the Hexplosives Expert» (engelsk, «heksplosjonseksperten»), er en «mage» og tilhører rasen «yordle». Han blir ofte spilt i «mid».
Zilean
Zilean, «the Chronokeeper» (engelsk, omtrentlig «tidsvokteren»), er en «mage».
Zoe
Zoe, «the Aspect of Twilight» (engelsk, «skumringens skikkelse»), er en «mage», og er en eldgammel gudeskikkelse i form av en liten jente. Hun spilles i «mid», men har tidligere også blitt spilt som «support». Hun ble tilgjengelig i november 2017, ved oppdateringen 7.23. Den engelskspråklige stemmeskuespilleren for Zoe er Erica Lindbeck.
Zyra
Zyra, «Rise of the Thorns» (engelsk, «tornenes fremvekst»), er en «mage». Hun var ment for å spilles i «mid», men sees mest som en «support», og har evner og egenskaper basert rundt planter og rosebusker. Hun ble tilgjengelig 24. juli 2012. Den engelskspråklige til Zyra er fremført av Karen Strassman.
Władysław Komar
Władysław Komar (født 11. april 1940 i Kaunas, død 17. august 1998) var en polsk friidrettsutøver.
Han vant gull i kulestøt under OL 1972 i München. Fra før av hadde han to EM-bronsemedaljer, fra Budapest 1966 og Helsingfors 1971.
Etter OL-gullet fra München var Komar en av Polens mest populære sportsutøvere. Hans humor og karisma gjorde ham senere til en populær skuespiller, og i tillegg arbeidet han som TV-kommentator.
Komar omkom i en bilulykke i 1998, sammen med stavhopperen Tadeusz Ślusarski.
Liste over Hellas’ statsministere
Under følgen en liste over Hellas' statsministre etter 1974:
Den Stundesløse
Den Stundesløse er en komedie av Ludvig Holberg, først fremført i 1725, men skrevet allerede i 1723.
I sin biografi om Holberg sier Carl Fredrik Engelstad at Vielgeschrey «ved siden av Jeppe [er] Holbergs mest komiskbetagende skikkelse».
Stykket har flere ganger vært framført på norske scener. Blant annet på Nationaltheatret i 1968 med Per Aabel i hovedrollen; og i 1999 med Per Theodor Haugen i hovedrollen og med Kim Haugen som Oldfux og på Trøndelag Teater i 2009 med Øyvind Brandtzæg i hovedrollen.
TV-versjoner
NRK Fjernsynsteatret har vist stykket to ganger; første gang i 1964 med Rolf Berntzen i hovedrollen, og andre gang i 1978 med Finn Kvalem i hovedrollen.
Jens Lassen Ugland
Jens Lassen Ugland (født 1. mars 1833 på Hisøy, død 12. mai 1908) var skipsreder bosatt i Arendal der han var eier av en kjøpmannsgård ved Torvet, et hus som i dag kalles Uglands hus. Ugland drev også Barbu mølle, kornforretning og bakeri. Ugland eide også flere eiendommer i Arendals-området, blant annet Barbo og Langsæv gård. Langsæv gård kjøpte han i 1880. I dag er Lansgæ gård en del av Aust-Agder kulturhistoriske senter.
Arkivet
Arkivet etter Jens Lassen Ugland befinner seg på Kuben i Arendal. Arkivet inneholder personlig dokumentasjon, samt dokumentasjon knyttet til Uglands virksomhet som skipsreder, mølleeier og eiendomsforvalter.
Bård Larsen Bøgset
Bård Larsen Bøgset (også Baard Bøkset, født 1797 i Snåsa, død 1875 i Snåsa) var lærer, kirkesanger, gårdbruker og ordfører i Snåsa i to valgperioder 1848–1851. Han var også medlem av det første formannskapet i 1838. Lokalhistorikeren Hans Skar skriver at Bøgset hadde «et værdigt utseende og var sterk av helse. Men så mistet han sit ene øie og var blind paa det i ca. 20 aar.»
Han ble lærer i bygda da han var 19 år gammel, og var lærer 1816–1854 og kirkesanger 1829–1867. Han var tredje generasjon kirkesanger i sin slekt. Bårds bror Ole Larsen Bøgset var også lærer fra 1821. Som lærer bodde Bård på gården Forberg, hvor også fastskolen holdt til, fra 1821 til 1852. Fra 1852 eide han gården Nedre Ryggvoll og bodde der. Sønnen Lorentz Nicolai Bøgset (1830–1868) overtok lærergjerningen og gården Forberg etter Bård.
Bård Bøgset var svigerfar til senere ordfører Erik Belbo.
Liste over kulturminner i Alstahaug
Liste over kulturminner i Alstahaug er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Alstahaug. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
}}
Meisfjordgården
Richard Hübers
Richard Hübers (født 10. februar 1993) er en tysk fekter.
Peder Fylling
Folkeminne, historie
På grunn av sykdom frasa Peder Fylling seg odelsretten til gården på Skodje og viet seg til historiske studier. Han reiste utrettelig omkring i distriktet på jakt etter fornminne, antikviteter, folkediktning, gamle diplomer og brev. Sine egne manuskripter sendte han til Bergens Museum. Til Bergen sendte han også oldsaker og antikvariske gjenstander han fant i distriktet.
Fire av sagna fikk Ibsen trykt i Illustreret Nyhedsblad høsten 1862. Magdalene Thoresen, Ibsens svigermor, hadde også møtt Peder Fylling. Segner Fylling formidlet til Thoresen brukte hun i Billeder fra Vestkysten (utgitt 1861). Folkeminnesamleren Thrond Sjursen Haukenæs besøkte også Fylling på hans hjemsted i Skodje. Haukenæs skrev om Fyllings arbeid: «Gid mange mer og mer vilde paaskjønne Peder Fyllings virksomhed, og gid der ofte maate optræde mænd av bondestanden, som maatte være i besiddelse af hans granskeraand til gavn for land og folk.»
Fylling selv fikk utgitt «Folkesagn samlede paa Søndmør 1ste Del» i 1874. Del 2 kom i 1877, og siste del kom ut i 1942, 52 år etter hans død. Fylling skrev mest på et stivt riksmål som var langt fra hans egen dialekt, bare en eneste gang skrev han på bygdemål. Han kom heller ikke særlig i kontakt med arbeidet til den samtidige Ivar Aasen som i syv år var hos Daae-familien på Solnør.
Richard Hübers
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i lagkonkurransen.
J.M.G. Le Clézio
Liv og virke
Han er sønn av en fransk kvinne og en mauritisk lege, med slekt fra Bretagne, som var britisk statsborger. Da han var åtte år gammel flyttet familien til Nigeria der faren tjenestegjorde som kirurg i den britiske hæren. Le Clézio studerte i Bristol og Nice, og flyttet til USA hvor han tok arbeid som lærer. Han er i dag bosatt i Albuquerque med hyppige opphold i Bretagne. Le Clézio har utgitt over tretti bøker: noveller, romaner, essays, to oversettelser i emnet indisk mytologi, litteraturkritikk og noen antologibidrag. Hans forfatterskap faller i to hoveddeler:
I en undersøkelse fra 1994, gjennomført av det franske litterære magasinet Lire, svarte 13% av leserne at de anså ham for å være den fremste nålevende franske forfatter.
Andrej Kravtsjuk
Andrej Jurjevitsj Kravtsjuk (Андре́й Ю́рьевич Кравчу́к; født 1962) er en russisk regissør og manusforfatter.
Italieneren
Italieneren (originaltittel: Итальянец) er en russisk film fra 2005, regissert av Andrej Kravtsjuk.
Handling
Ved hjelp av noen av de eldre guttene får Vanya tak i sin egen mappe, og han oppdager adressen til barnehjemmet hvor han bodde tidligere. Vanya håper å kunne identifisere sin egen mor, og får hjelp fra en eldre jente til dette.
«Cutty Sark»
«Cutty Sark» var en klipper som seilte for Det britiske ostindiske kompani. Fra det ble sjøsatt i 23. november 1869 og fram til 1877 seilte det med te mellom Storbritannia og Kina. Men på denne tiden ble seilskutene utkonkurrert av dampbåtene som kunne ta den raskere ruten til Østen gjennom Suezkanalen etter at denne åpnet i 1870.
«Cutty Sark» ble derfor fram til 1895 satt inn i frakt av ull og bomull fra Australia, for så å bli solgt til en portugisisk skipsreder. Hun gikk da i fraktefart på Sør-Amerika i nesten 25 år fram til en engelsk kaptein kom over det ganske forfalne fartøyet, kjøpte det, tok det med tilbake til England og restaurerte det.
I 1938 ble fartøyet satt inn som skoleskip og fungerte som det fram til 1953, da fartøyet ble donert til det såkalte Cutty Sark-fondet. Skipet ble da et museumsfartøy og åpnet for publikum i 1957. Det har ligget ved tørrdokken utenfor observatoriet i Greenwich, men 21. mai 2007 var det en større brann i fartøyet. Politiet anser brannen som mistenkelig. Skipet har vært det siste gjenværende i sitt slag, og det er ikke kjent hvor mye av skipet som er ødelagt. Skipet var under en større restaurering som var planlagt ferdig i 2009, og rundt halvparten av trematerialet var demontert for behandling, men rundt 80 % av det gjenværende skal ha brent opp. Det synes som om både baugen og akterstavnen i hovedsak er reddet, men at det er store skader på skroget. Det er uklart om selve konstruksjonen er ødelagt, men det er allerede blitt hevdet at skipet kan restaureres. Det er ennå ikke klart hvilke ekstrakostnader brannen har medført restaureringsprosjektet, men det er foreløpig anslått til å være mellom 5 og 10 millioner pund, noe som vil bringe hele restaureringsprosjektet opp til en totalkostnad på 30-35 millioner pund. Det er offisielt erklært at etter restaurering vil skipet fortsatt bestå av hovedsakelig originalt materiale, selv om det som nå er ødelagt blir erstattet med nytt.
Skipet har høyeste verneklasse i Storbritannia og dette er objekter som er «buildings of outstanding or national architectural or historic interest» («av særskilt stor eller nasjonal arkitektonisk eller historisk interesse»). Fredningen gjelder dermed både forekomstverdi og historisk verdi.
«Cutty Sark» var i sin tid kjent som det raskeste seilskipet og kunne under god bør nå en hastighet på 17 knop og kunne derfor en periode konkurrere med dampbåtene før de ble videreutviklet og mer effektive.
Den raskeste turen under te-frakten mellom Shanghai og London var i 1871 da denne turen tok 107 dager. Den raskeste turen mellom Sydney og London var på 72 dager og ruten gikk rundt Sør-Amerikas Kapp Horn.
«Cutty Sark» har både gitt navn til et whiskymerke hvor fabrikanten har et bilde av skuten på etiketten. Fabrikanten var også hovedsponsor for seilasen Cutty Sark Tall Ships' Races, der blant annet SS «Christian Radich» vant alle seilaser i sin klasse i 2005.
«Cutty Sark» har også fått en plass i tegneserienes verden. I Don Rosas «Skipper'n på Cutty Sark» fra 1998 fremgår det at den unge Skrue McDuck i august 1883 en stund fikk føre skuta i indonesisk farvann samtidig som vulkanen Krakatau eksploderte like i nærheten.
Arvid Sveli
Arvid Sveli (født 6. januar 1920, død 9. oktober 2018 ) var en norsk dikter, forfatter, herredskogmester og skogbruker fra Vassbygda i Velfjord.
Fra tidlig ungdom arbeidet han som tømmerhugger. Siden tok han skogbruksutdanning og ble skogbestyrer og senere herredskogmester på Sør-Helgeland. Sveli etterlot seg et mangfoldig forfatterskap som strakte seg fra tidlig på 1970-tallet til ut på 2000-tallet, hovedsakelig skrev han naturskildringer fra Helgeland. Han skrev også en artikkelserie i lokalavisen Brønnøysunds avis, der tema var lokalhistorie, natur og naturopplevelser.
Mu isamaa on minu arm
Mu isamaa on minu arm («Mitt hjemland er min kjærlighet») er et estisk dikt av Lydia Koidula. Diktet fikk sin egen melodi, komponert av Aleksander Kunileid, til den første estiske korfestivalen i 1869.
«Mu isamaa on minu arm» ble en svært populær fedrelandssang i sovjettiden. I 1944 fikk sangen ny melodi, skrevet av Gustav Ernesaks. Siden 1947 har sangen alltid blitt sunget som avslutning på sangfestivalen. I sovjettiden ble «Mu isamaa on minu arm» nærmest regnet som en uoffisiell nasjonalsang.
Engsnutebiller
Engsnutebiller (Hyperinae) er en gruppe av snutebiller som lever på ulike slags urter.
Utseende
Små til middelsstore snutebiller med bred, skjellkledt kropp. Hodet er middels stort med en middels lang, slank, krum snute. Fasettøyenene er ganske store og noe utstående. Antennene er 11-leddete og knebøyde. Det innerste leddet (antenneskaftet) er noe kølleformet, antennesvøpen består av sju ledd og antennene ender i en kompakt, tre-leddet kølle. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, mye smalere enn dekkvingene, med rundede sider, tett skjellkledt. Dekkvingene er brede, parallellsidige i de fremre 3/4, med tydelige skuldre og punktrader. De har ofte markerte lengdestriper dannet av lyse og mørke skjell. Beina er middels lange og kraftige.
Levevis
Engsnutebillene lever på ulike slags urter, spesielt i erteblomstfamilien (Fabaceae) og skjermplantefamilien (Apiaceae). De er vanligvis noe spesialiserte, slik at hver art spesialiserer seg på en familie eller slekt av vertsplanter. Hypera postica kan gjøre noe skade på kløver, ellers er denne underfamilien av liten økonomisk betydning. Larvene til engsnutebillene skiller seg fra de fleste snutebillelarver ved at de spiser på utsiden av plantene, ikke inne i dem. Den søramerikanske arten Phelypera distigma, som har larver som lever på bladene av et tre, er uvanlig i og med at larvene lever mange sammen i likhet med mange sommerfugler og planteveps. De danner sirkler for å forsvare seg om de blir angrepet. Når de skal forflytte seg fra et tre til et annet, skjer det som et "tog" der hver larve følger tett etter den forrige.
Medhat Moataz
Medhat Moataz (født 23. oktober 2000) er en egyptisk fekter.
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i lagkonkurransen.
Răzvan Florea
Răzvan Florea (født 29. september 1980) er en rumensk svømmer.
Han representerte Romania under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i semifinalen på 100 meter rygg. Han tok senere i lekene bronse på den doble distansen.
NSU Wankel Spider
Modellen var basert på NSU Sport Prinz, og hadde en hekkmontert wankelmotor på 0,5 liter (497,5 cm³) med en effekt på 50 hestekrefter, som drev bilen fra 0-100 km/t på 14,5 sekunder.
Modellen ble produsert i totalt 2 375 eksemplarer før den gikk ut av produksjon i 1967.
Poslednij uik-end
Poslednij uik-end (originaltittel: Последний уик-энд) er en russisk film fra 2005, regissert av Pavel Sanajev.
Handling
Historien forteller to sammenflettede historier: forholdet til en ung mann og en jente.
Samt historien om en gruppe unge gutter som bestemmer seg for å ødelegge liket til en nær venn, som var død etter et uhell.
Cædmon
Cædmon (uttales /kædmɒn/), som levde i siste del av 600-tallet, er den tidligste engelske poet som kjennes ved navn. Han var en vanlig angelsaksisk gjeter knyttet til det doble klosteret ved Streonæshalch (Whitby Abbey) under abbed Hilda av Whitby (657 – 680, senere helgen). Cædmon var opprinnelig uvitende om «sangens kunst» og hadde ingen tanker om lage hymner, men i lærte det, ifølge St. Beda den ærverdige (672 – 735), i løpet av en natts drøm å komponere slike. Etter å ha fått diktergaven i søvne ble Cædmon en nidkjær munk, og en dyktig, tjenestevillig og inspirert religiøs poet.
Cædmon er den ene av tolv angelsaksiske poeter som er identifisert med navn i middelalderens kilder, og en av kun tre hvor det også finnes en løs samtidig biografisk skisse over og eksempler på litterær aktivitet. Cædmons historie er omtalt i Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Anglernes kirkes historie) som Beda skrev, «I samme kloster (som abedisse Hild) var det en broder som Gud i sin nåde hadde gitt evnen til å dikte fromme, religiøse sanger. Så dyktig var han at da han hadde fått noe av den hellige Skrift forklart, kunne han raskt gjøre det om til den herligste poesi på det angelske sprog, som var hans morsmål. Mange ble inspirert av hans sanger til å forakte denne verden og strebe efter det himmelske liv.»
Simon Dufour
Simon Dufour (født 20. februar 1979) er en fransk svømmer.
Cædmon
Cædmons eneste kjente bevarte verk er det som kalles for Cædmons hymne, som består av ni linjer angelsaksisk og med bokstavrim. Det er et hyldningsdikt som priser og ærer Gud. Dette er det angivelige diktet som han lærte å synge ved hjelp av sin drøm. Diktet er ett av de tidligste attesterte eksempler på angelsaksiske (gammelengelsk) og er, sammen med runene på Ruthwell-korset og Auzons runeskrin (også kalt for Franks skrin), det ene av tre kandidater for det tidligste attesterte eksempel på gammelengelsk poesi.
Bedas redegjørelse
Den eneste kilde til original informasjon om Cædmons liv og arbeid er Bedas Historia ecclesiastica. I henhold til Beda var Cædmon en lekbror som arbeidet som en gjeter ved klosteret Streonæshalch, i dag Whitby Abbey. En kveld da munkene festet, sang og spilte på en harpe forlot Cædmon selskapet for å sove sammen med dyrene for han kjente ingen sanger. Mens han sov fikk han en drøm hvor «noen» (quidem ) kom til ham og ba ham synge principium creaturarum, «begynnelsen av skapte ting». Etter først å ha avslått skapte Cædmon deretter et kort lovprisende dikt som hyllet Gud som skaperen av himmelen og jorden.
Etter et langt og fromt liv døde Cædmon som en helgen: da han mottok et forvarsel om døden ba han om å bli flyttet til klosterets pleiehjem for de dødende hvor, etter å ha samlet sine venner rundt seg, døde rett før natten. Selv om han ofte er listet som en helgen er dette ikke bekreftet av Beda og det har blitt argumentert at en slik tilskrivelse ikke er korrekt
Datering
Beda gir ingen bestemte datoer i sin fortelling. Cædmon er sagt å ha tatt sine hellige beordring ved moden alder og det antyder at han levde ved Streonæshalch i det miste delvis i løpet av Hildas embetstid (657–680). Bok IV, kapittel 25 av Historia ecclesiastica synes å antyde at Cædmons død skjedde på omtrent samme tid som brannen ved klosteret Coldingham Abbey, en hendelse datert i E-teksten av Den angelsaksiske krønike for året 679, men etter 681 i henhold til Beda. Referansen til hans temporibus «på denne tiden» i de første linjene av kapittel 25 kan referere mer generelt til Cædmons karriere som en poet. Imidlertid, den neste hendelse som dateres i Historia ecclesiastica er kong Ecgfrith av Northumbrias hærtok mot Irland i 684 (Bok IV, kapittel 26). Om dette settes sammen antyder dette beviset en aktiv periode som begynner mellom år 657 og 680 og avsluttes mellom 679 og 684.
Moderne oppdagelser
Den eneste biografiske eller historiske informasjonen som moderne forskning har vært i stand til å legge til Bedas opptegnelse er det som angår den brytoniske opprinnelsen til poetens navn. Selv om Beda spesielt noterer at engelsk var Cædmons «eget» språk er poetens navn av keltisk opprinnelse: fra urwalisisk *Cadṽan og brytonisk *Catumandos. Flere forskere har foreslått at Cædmon selv kan ha vært flerspråklig på grunnlag av denne etymologi, Hildas nære kontakt med keltiske politiske og religiøse hierarkier, og noen (ikke meget nært) analoger eller tilsvarende til Cædmons hymne og til gammelirsk poesi. Andre forskere har merket seg en mulig onomatologisk (navneforskning) hentydning til ‘Adam Kadmon’ i dikterens navn, kanskje en antydning til at hele historien er allegorisk
Andre middelalderkilder
Ingen andre uavhengige opptegnelser av Cædmons liv og verker er kjent for å ha eksistert. Den eneste andre referanse til Cædmon i engelske kilder før 1100-tallet er funnet i en gammelengelsk oversettelse fra 900-tallet av Bedas latinske Historia ecclesiastica. Utenom dette er det ikke funnet en eneste benevnelse av Cædmon i noe av de bevarte angelsaksiske manuskripter eller tekster. Den nevnte gammelengelske oversettelsen av Historia ecclesiastica gir dog noe mindre detaljer som ikke finnes i Bedas opprinnelige latinske redegjørelse.
Av disse er den mest betydningsfulle at Cædmon følte «skam» i sin udugelighet i å synge sanger på morsmålet før han fikk sin visjon, og antydningen om at Hildas skrivere kopierte ned hans vers æt muðe, «fra hans munn». Disse forskjellene er i henhold til den gammelengelske oversetterens praksis i bearbeide Bedas latinske original, imidlertid, og ikke nødvendigvis, som forskeren Wenn argumenterer, antyder dette eksistensen av en uavhengig engelsk tradisjon av Cædmon-fortellingen.
Heliand-diktet
Et annet, mulig en allusjon til Cædmon-fortellingen fra før 1100-tallet, er funnet i to latinske tekster assosiert med det gammelsaksiske diktet Heliand. Disse tekstenes Praefatio (Forord) og Versus de Poeta (Linjer om poeten) forklarer opprinnelsene til en gammelsaksisk bibeloversettelse (hvor Heliand er den eneste kjente kandidaten) i et språk som gir sterke påminnelser av, og i tider identisk til, Bedas redgjørelse av Cædmons karriere.
I henhold til prosateksten i Praefatio er det gammelsaksiske diktet komponert av en kjent morsmålspoet på ordre av keiser Ludvig den fromme, teksten legger deretter til at denne poeten hadde ikke kunnskap om komposisjon på morsmålet (altså ikke latin) inntil han fikk ordre om oversette forskriftene til den hellig lov til sanger som kom i en drøm. Versus de Poeta inneholder en utvidet redegjørelse av drømmen, legger til at poeten hadde vært en gjeter før hans inspirasjon og at inspirasjonen i seg selv kom i form av en himmelsk røst da han falt i søvn etter å ha gjetet sin kyr. Mens vår kunnskap om disse tekstene er basert helt og holdent på utgave fra 1500-tallet av Flacius Illyricus, er begge tekstene akseptert på semantisk og grammatikalske grunner å være en komposisjon fra middelalderen. Denne tydelige gjelden til Cædmon-fotellingen bekreftet med semantiske bevis attestert til av forskeren Green demonstrerer påvirkningen av angelsaksisk bibelsk poesi og terminologi på tidlig kontinental germansk litteratur.
Forfatterskap
Bedes opptegnelse indikerer at Cædmon var ansvarlig for å dikte et stort antall religiøse dikt. I kontrast til helgenene Aldhelm og Dunstan har Cædmons poesi blitt beskrevet som utelukkende religiøs. Bede forteller at Cædmon «kunne aldri dikte et tåpelig eller trivielt dikt, men kun de som var preget av hengivenhet» og hans liste av Cædmons verker inkluderer ganske riktig kun religiøse emner, oversettelser fra det gamle og Det nye testamente, og sanger om «framtidens redsler, dom, helvetes pinsler,... det himmelske kongerikes gleder,... og guddommelig nåde og dom». Av dette har kun åpningsverset av hans første dikt overlevd og blitt bevart for ettertiden, bestående av kun ni linjer totalt.
Det er funnet angelsaksiske dikt i London på British Library i Junius-manuskriptet, eller tidligere kalt for som «Cædmon-manuskriptet», som passer til de beskrivelsene som Bede oppgir, og som litterater for en tid mente måtte tilskrives Cædmon. Denne tilskrivelsen har det siden vært umulig å opprettholde ved at diktene viser betydelige stilistiske ulikheter både innholdsmessig og med Cædmons opprinnelige hymne, og det er ingenting ved deres orden eller innhold som tyder på at disse kunne ha vært diktet og antologisert uten innflytelse Bedes diskusjon av Cædmons verker: de første tre Junius-diktene er i deres bibelske orden og mens diktet Kristus og Satan kan bli forstått som delvis et motstykke for Bedes beskrivelse av Cædmons verk om framtidig dom, helvetes pinsler og det himmelske kongerikes gleder er de ikke nok like til å utelukke en uavhengig komposisjon. Bedes liste i seg selv kan vise mindre innsikt i Cædmons reelle verker enn den gjør til en tradisjonell oppfatning om hvilke emner som er generelt passende for kristen lyrikk, eller katekismens orden. Tilsvarende påvirkninger selvsagt også ha virket inn på hva som ble inkludert i Junius-manuskriptet.
Cædmons hymne
Den eneste kjente bevarte teksten av Cædmons dikt er hans hymne, som av den grunn kalles for «Cædmons hymne». Diktet er kjent fra 21 manuskriptkopier, noe som gjør det til det mest attesterte gammelengelske diktet etter Bedes Dødssang (35 kopier) og det mest attesterte poetiske corpus i manuskripter kopiert eller eid på De britiske øyer i løpet av den angelsaksiske perioden.
Manuskriptbevis
Alle kopier av Hymnen er funnet i manuskripter av Bedes Historia ecclesiastica eller i dens oversettelser hvor de har tjent som enten en anmerkning til Bedes latinske oversettelse av et gammelengelsk dikt, eller, i tilfelle med den gammelengelske versjonen, en erstatning for Bedes oversettelse i hovedteksten. Til tross for denne tette koblingen med Bedes verk synes ikke Hymnen å ha vært videreført med Historia ecclesiastica jevnlig før relativt sent i diktets tekstuelle historie. Skrivere, andre enn de ansvarlig for hovedteksten, har ofte kopiert den angelsaksiske teksten av Hymnen i manuskripter av den latinske Historia ecclesiastica.
I tre tilfeller er diktet kopiert av skrivere som skrev rundt 25 år etter eller lengre enn da hovedteksten var blitt nedskrevet. Selv når diktet er i samme hånd som manuskriptets hovedtekst er det få bevis som antyder at det var kopiert fra det samme eksemplar som den latinske Historia ecclesiastica: bortimot identiske versjoner av det gammelengelske diktet er funnet i manuskripter tilhørende ulike tekstrevisjoner av den latinske teksten; nært relaterte kopier av den latinske Historia ecclesiastica inneholder noen ganger svært ulike versjoner av Cædmons hymne. Med unntaket av den gammelengelske oversettelsen er det ingen enkeltrevisjon av Historia ecclesiastica som er karakterisert av tilstedeværelsen av en bestemt revisjon av Hymnen
Tidligste tekst
Den eldste kjente versjonen av diktet er det northumbrianske «aelda»-utgaven. Den bevarte utgaven til denne teksten er datert til minst på midten av 700-tallet. Utgaven i Cambridge er tradisjonelt blitt tilskrevet Bedes eget kloster og samtid.
Den følgende teksten har blitt transkribert fra tekstutgaven i Cambridge, og blitt normalisert for å vise moderne tegnsetting og inndelinger av linjer og ord. Den angelsaksiske teksten består av to halvlinjer knyttet sammen med pausetegn. Den norske teksten er basert på den engelske.
Chroicocephalus
Chroicocephalus er en slekt i måkefamilien (Laridae) som sorterer i underfamilien måker (Larinae). Slekten teller i dag ti arter.
Taksonomi
Frem til rundt 2005–2007 ble de fleste måker plassert i slekten Larus, men den viste seg å være polyfyletisk. Det førte til at mange av artene ble flyttet til andre slekter, blant annet Ichthyaetus, Chroicocephalus, Leucophaeus og Hydrocoloeus.
Flere arter er omdiskutert med hensyn til sin systematisk inndeling. Noen velger derfor å plassere disse i alternative slekter. Mange arter er også omdiskuterte med hensyn til sin status, både som selvstendig art og med hensyn til inndeling i underarter. Flere av underartene kan dessuten vise seg å være selvstendige arter. Mer forskning er imidlertid nødvendig før det kan konkluderes videre. Det er dessuten kjent, at mange av artene hybridiserer med sine nærmeste slektninger, noe som kan indikere at status ikke kan regnes som endelig avklart.
Telodorcus intermedius
Telodorcus intermedius (også kjent som Dorcus intermedius) er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor til stor (hannen 19-57 millimeter), blank, rødbrun til svart, nokså bred hjortebille, hannens kjever krumme med en kraftig, butt tann nær roten og noen mindre tenner lenger ute. På beina er føttene kledt med gulaktige hår. Hunnen er mye mindre enn hannen.
Levevis
De voksne billene besøker blomster på kokospalmer.
Utbredelse
Arten lever på Ny-Guinea, Admiralitetsøyene, Bismarckøyene og Salomonøyene.
Systematisk inndeling
Arten blir ofte plassert i slekten Dorcus.
Juodkrantė
Juodkrantė (tysk: Schwarzort in Preußen) er en liten by med 720 innbyggere på Den kuriske landtunge i Neringa kommune i Klaipėda fylke i Litauen. Byen er den nest største på Den kuriske landtunge etter Nida og var opprinnelig en fiskerlandsby. I dag er stedet et feriested, hvor befolkningen øker dramatisk i sommerhalvåret.
Siden middelalderen og fram til 1923 var dette området en del av Tyskland og Østpreussen, og var da kjent under sitt tyske navn. Byen er første gang nevnt i et brev fra 1429 hvor Den tyske orden beskriver ødeleggelser etter en storm. Den lå opprinnelig på den andre siden av landtungen, ut mot Østersjøen et par kilometer lenger nord, men ble flyttet i 1680-årene for å få bedre beskyttelse mot storm og de bevegelige sanddynene.
Stedet fikk et vertshus i 1673, skole i 1743 og en luthersk kirke bygget i tre i 1795. Denne brant 1878 og gjenoppbygget i teglstein til dagens kirke i 1885.
Fra midten av 1800-tallet hadde området en stor utvikling, sundet mellom Den kuriske landtunge og fastlandet og byen Memel, dagens Klaipeda ble mudret opp slik at en kunne starte fergetrafikk til området. Dette lettet kommunikasjonene, men fikk også den bivirkningen at man under arbeidene fant betydelige mengder rav. Firmaet Stantien & Becker ble startet i 1860 og utvirket rav fra bakken rett nord for byen. I løpet av de 30 årene denne virksomheten ble drevet, ble det utvirket rundt 2 250 000 kg rav og på det meste var det 1 000 ansatte i denne virksomheten.
Utgravingen av rav førte også til byggeaktiviteter, både av boliger, skole og fergekai. Jorden som ble gravet opp ble brukte til å forsterke stranden og kystlinjen og til utfyllinger av myrområder. Men etter at Stantien & Becker flyttet virksomheten til Palmnicken, (i dag Jantarnij) lenger sør i Østpreussen i 1890, sank byen befolkning fra 851 i 1885 til 423 i 1895.
Byen som turiststed startet for alvor i 1860, da et tidligere vertshus ble ombygget til hotellet Kurischer Hof. Som følge av ravindustrien utviklet byen seg i nordlig retning i forhold til fiskerlandsbyen og på begynnelsen av 1900-tallet hadde stedet fem hoteller, 20 villaer og sanatoriet Luisenbad. Stedet ble ansett for å være ganske luksuriøst og hadde årlig 3 000 besøkende.
Andre verdenskrig tok knekken på turistindustrien og etter krigen var området stengt som grenseområde helt fram til 1960-tallet da det ble åpnet for medlemmer av kommunistpartiet. Men i dag er stedet noe i skyggen av Nida. Dette har medført at Juodkrantė fortsatt har en del fiskere og blir ansett som fiskerhovedstaden og har en årlig festival for fiskere.
Lavangen
Lavangen, på nordsamisk Loabák, er en kommune i den indre delen av Sør-Troms i Troms. Den grenser i nord og nordvest mot Salangen, i øst mot Bardu, i sør mot Narvik og i vest mot Gratangen kommuner.
Kommunevåpenet ble godkjent den 18. desember 1987 og viser tre gyldne bjørkeblad på rød bunn. Våpenet symboliserer møtet mellom de tre bosetningene i kommunen: nordmenn, kvener og samer. Den 1. oktober 2009 ble kommunen innlemmet i forvaltningsområdet for samisk språk.
Geografi og demografi
Lavangen omfatter i hovedsak det meste av landområdene rundt fjorden Lavangen, sørøstover langs Spansdalen og langs Stormyra sørover mot fylkesgrensa mot Nordland. Stormyra-området er fredet som kommunens eneste naturreservat. Spanselva, som kommer fra Rivtind/Snøtind-området, renner gjennom dalene til utløpet i Tennevoll. Bergartene i området består hovedsakelig av omdannede sedimentære bergarter, som glimmerskifer og marmor. I Spansdalen er det et felt hvor bergarten gabbro tidligere ble tatt ut. Senest i 2013 ble det vurdert å gjenoppta driften på feltet. Det høyeste punktet i Lavangen er Spanstinden med en høyde på 1 456 meter.
Befolkningen er hovedsakelig konsentrert i fjordbunnen og langs nordsiden av den indre del av fjorden mot Lavangseidet. Langs sørsiden av Lavangen er der en spredt gårdsbebyggelse. Fra Tennevoll er det en sammenhengende bebyggelse østover i den nedre delen av Spansdalen. I den øvre delen av Spansdalen ligger den lille fjellgrenda Fossbakken.
Historie
Lavangen kommune ble opprettet den 1. januar 1907 etter en deling av Ibestad. Kommunen hadde ved opprettelsen et samlet areal på 312 kvadratkilometer og omfattet de nåværende landområder i tillegg til Lavangsnes-området med et areal på 9,59 kvadratkilometer. Kommunesenteret ble lagt til Soløy.
Kommunesammenslåing med Salangen 1964-1977
Den 1. januar 1964 ble det gjennomført en kommunesammenslåing mellom Lavangen og Salangen til den nye enheten Salangen. Sammenslåingen ble blant annet begrunnet med et lavt folketall og at det ble antatt at næringslivet i Lavangen ville orientere seg sterkere mot Sjøvegan i Salangen. De korte avstandene og den gode veiforbindelsen mellom kommunene ble også brukt som argument for kommunesammenslåingen.
Det ble avholdt en folkeavstemning i Lavangen den 28. desember 1956 hvor 743 stemte mot og seks stemte for en sammenslåing. I både Lavangen og Salangen kommunestyrer ble det to ganger vedtatt å gå i mot sammenslåing. Dette ble blant annet begrunnet med at kommunene ikke hadde noe særlig til felles og at man ikke ville oppnå fordeler med å slå seg sammen til en kommune. Fylkesutvalget i Troms stemte derimot for sammenslåing i begge tilfellene. Kommunaldepartementet gikk så også inn for en kommunesammenslåing.
I desember 1965 foreslo ti kommunestyrerepresentanter fra Lavangen at man skulle søke Kommunaldepartementet om å igjen få delt kommunen. Vedtak om dette ble gjort i kommunestyret den 18. februar 1966. Fylkestinget vedtok i desember samme år å gå i mot en deling. Den 10. mars 1967 sendte 24 innbyggere på Lavangsnes brev der det ble bedt om at grenda ble værende i Salangen ved en eventuell kommunedeling. Kommunaldepartementet avslo søknaden om deling den 3. oktober 1968.
Høy- og senmiddelalder i Norge
Høy- og senmiddelalderen betegner perioden i Norges historie mellom ca. 1130 og til reformasjonen kom til landet i 1537. Norge fikk på denne tiden både en enhetlig statsmakt og en selvstendig kirkeorganisasjon, og perioden er preget av økonomisk fremgang og vekst.
Lavangen
Kommunesammenslåing med Salangen 1964-1977
I 1973 kom spørsmålet om deling av kommunen igjen på banen og ble behandlet av formannskapet. Til tross for at kommunesammenslåingen frem til da ikke hadde vært til noen fordel for Lavangen, ble en deling av Salangen nok en gang ikke tilrådt.
Høy- og senmiddelalder i Norge
Høymiddelalderen regnes vanligvis fra 1130 til ca. 1350. Periodens første del, fra 1130 til ca. 1240, var preget av politisk uro, og har tradisjonelt fått navnet Borgerkrigstiden. Etter denne perioden hadde Norge roligere politiske forhold frem til svartedauden rundt 1350, og perioden kalles ofte Norges storhetstid.
Lavangen
Kommunesammenslåing med Salangen 1964-1977
Først den 1. januar 1977 ble Lavangen igjen utskilt som egen kommune med Tennevoll som kommunesenter. Lavangsnes, med 39 innbyggere (1980), forble i Salangen kommune.
Høy- og senmiddelalder i Norge
I senmiddelalderen, dvs. perioden fra 1350 til 1537, falt Norge under utenlandsk overherredømme gjennom Kalmarunionen. I løpet av perioden ble den politiske makten stadig mer sentralisert, og ved senmiddelalderens slutt var Norge i praksis blitt til en dansk provins.
Lavangen
Befolkningsutvikling 1910-2021
Folkemengde i Lavangen i forskjellige år:
{	"version": 2, "width": 800, "height": 200, "data": [ {			"name": "table", "values": [ {					"x": 1910, "y": 1536 },				{					"x": 1920, "y": 1544 },				{					"x": 1930, "y": 1657 },				{					"x": 1946, "y": 1824 },				{					"x": 1950, "y": 1781 },				{					"x": 1960, "y": 1698 },				{					"x": 1963, "y": 1658 },				{					"x": 1970, "y": 1416 },				{					"x": 1980, "y": 1288 },				{					"x": 1990, "y": 1142 },				{					"x": 1998, "y": 1060 },				{					"x": 1999, "y": 1070 },				{					"x": 2000, "y": 1052 },				{					"x": 2001, "y": 1031 },				{					"x": 2002, "y": 1050 },				{					"x": 2003, "y": 1069 },				{					"x": 2004, "y": 1063 },				{					"x": 2005, "y": 1029 },				{					"x": 2006, "y": 1035 },				{					"x": 2007, "y": 1011 },				{					"x": 2008, "y": 1010 },				{					"x": 2009, "y": 1023 },				{					"x": 2010, "y": 1012 },				{					"x": 2011, "y": 1003 },				{					"x": 2012, "y": 1016 },				{					"x": 2013, "y": 1012 },				{					"x": 2014, "y": 1014 },				{					"x": 2015, "y": 1008 },				{					"x": 2016, "y": 1051 },				{					"x": 2017, "y": 1076 },				{					"x": 2018, "y": 1061 },				{					"x": 2019, "y": 1042 },				{					"x": 2020, "y": 1034 },				{					"x": 2021, "y": 1020 },				{					"x": 2022, "y": 970 }			]		}	],	"scales": [ {			"name": "x", "type": "linear", "range": "width", "zero": false, "domain": { "data": "table", "field": "x" }		},		{			"name": "y", "type": "linear", "range": "height", "nice": true, "domain": { "data": "table", "field": "y" }		}	],	"axes": [ {			"type": "x", "scale": "x" },		{			"type": "y", "scale": "y" }	],	"marks": [ {			"type": "line", "from": { "data": "table" },			"properties": { "enter": { "x": { "scale": "x", "field": "x" },					"y": { "scale": "y", "field": "y" },					"y2": { "scale": "y", "value": 0 },					"interpolate": { "value": "monotone" },					"stroke": { "value": "steelblue" },					"strokeWidth": { "value": 3 }				}			}		}	] } Kilde: Folketellinger fra Statistisk sentralbyrå
Høy- og senmiddelalder i Norge
Borgerkrig
Borgerkrigene, eller innbyrdeskrigene, var en periode med interne stridigheter mellom 1130 og 1240. Det var imidlertid ikke konstant krig i 110 år; det var også fredelige perioder. Konfliktene begynte da Sigurd Jorsalfare døde i 1130, og både sønnen Magnus Blinde og halvbroren Harald Gille mente de hadde rett på å bli norsk konge. Før 1130 hadde det vært flere perioder med samkongedømmer; flere konger som styrte sammen. Denne tiden var imidlertid over med Sigurd Jorsalfares død, og stadig nye kongsemner kjempet om retten til den norske tronen. Da Magnus Erlingsson ble kronet i 1163 syntes krigene å være over, men i 1177 kom Sverre Sigurdsson og birkebeinerne og utkjempet nærmest en geriljakrig mot Magnus, som endte med at Magnus falt i slaget ved Fimreite i 1184.
Lavangen
Samferdsel
Europavei 6 går i vest-/østlig retning, via Fossbakken, gjennom de indre delene av Lavangen. Fra Fossbakken går fylkesvei 84 gjennom Spansdalen til Tennevoll og Soløy og gir videre tilknytning nord, over Lavangseidet, til Sjøvegan. Fra Tennevoll går den lokale fylkesvei 141 langs sørkysten av Lavangen til Årstein i Gratangen.
Høy- og senmiddelalder i Norge
Borgerkrig
Fra 1196 måtte Sverre og birkebeinerne kjempe mot baglerne. Baglerne hadde støtte på Østlandet, spesielt i Viken, og de ble også støttet av kirken; først og fremst biskopene Nikolas Arnesson og Eirik Ivarsson. Striden mellom kong Sverre og Eirik første til at Sverre ble bannlyst i 1198. Dette var en del av en langvarig konflikt mellom kirken og kongen om hvem som skulle bestemme over kirkelige forhold; kongen eller biskopene. Baglerne og birkebeinerne inngikk et forlik, Kvitsøyforliket i 1208, og baglerne la ned flokken etter baglerkongen Filippus Simonssons død i 1217. Noen av baglerne fortsatte motstanden i en ny flokk, ribbungene, frem til 1227. Det siste opprøret, hertug Skules opprør mot sin svigersønn, kong Håkon Håkonsson, ble slått ned i 1240, da hertugen ble drept og Håkon endelig kunne legge under seg hele Norge.
Mohammad Fotouhi
Han representerte Iran under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han deltok i lagkonkurransen.
Høy- og senmiddelalder i Norge
Borgerkrig
Det er vanlig å mene at borgerkrigene skyldes en ressurskrise. Andreas Holmsen mente at ressurskrisen rammet bøndene hardest, som følge av at befolkningen vokste uten at ressursene vokste tilsvarende. Dette førte til at bøndene gikk fra å være selveiere til å bli leilendinger. Mot dette har Sverre Bagge hevdet at ressurskrisen heller rammet aristokratiet, som fikk færre ressurser etter at vikingferdene opphørte. En tredje forklaring er at konfliktene skyl­d­tes ytre faktorer, for eksempel de dan­ske­ kon­g­e­ne, som begynte å blande seg inn i norske forhold grunn av indre konflikter i Danmark.
Lavangen
Samferdsel
Veien fra Tennevoll til Salangens kommunegrense ble bygd i perioden mellom 1913 og 1929 mens veien fra kommunegrensen og videre til Sjøvegan sto ferdig i 1925. Mellom 1928 og 1939 ble det bygd vei mellom Fossbakken og Tennevoll. Hele strekningen fra Fossbakken til Salangsverket fikk status som riksvei i 1935.
Kirker og utdanningsinstitusjoner
Lavangen kirke er en langkirke på Soløy, tre kilometer nord for Tennevoll, som ble oppført i 1891. Røkenes bedehus på sørsiden av Lavangen ble oppført i 1982.
Høy- og senmiddelalder i Norge
«Norges storhetstid»
Tiden etter borgerkrigene er ofte kalt Norges storhetstid. På 1200-tallet nådde det norske riket sin største utstrekning. Fast­lands­om­råd­ene inkluderte Båhuslen, Jemtland og Herjedalen. I 1261 ble Grønland lagt under Norge, og i 1262-1264 Island. Færøyene, Orknøyene, Hjaltland (Shetland), Sudrøyene (Hebridene) og Man var også en del av det norske riket, men de to sistnevnte gikk tapt i 1266.
Lavangen
Kirker og utdanningsinstitusjoner
Kommunen har én barne- og ungdomsskole, Lavangen skole, i Tennevoll. Skolen har tilbudt opplæring i samisk språk siden 1992. De samiske klassene går under betegnelsen Lavangen sameskole. I 2010 ble Lavangen skole kåret til Norges beste grunnskole av Kommunal Rapport. Nærmeste videregående skole er Sjøvegan videregående skole i Salangen. Kommunen har full barnehagedekning. Fossbakken barnehage har språktilbud til samiske barn.
Den samiske befolkningen
Litt over 20 prosent av befolkningen i Lavangen har samisk etnisk bakgrunn. Disse er i hovedsak etterkommere av svenske reindriftsamer og er bosatt i grendene Spansdalen og Fossbakken. Langs fjorden har det tradisjonelt bodd sjøsamer men nå er der svært få som regner seg som samer.
Spanstind Rundt
Skiløpet Spanstind Rundt har blitt arrangert hver skjærtorsdag av Lavangen Idrettsforening siden 1984.
Politikk
Se også utfyllende artikkel: Kommunestyrevalg i Lavangen.
Krigshistorisk landskap
På Lapphaugen, like sør for Fossbakken, er det oppført et minnesmerke som er en del av Krigshistorisk landskap. Dette er en serie monumenter som er reist på strekningen mellom Narvik og Bardufoss til minne om de dramatiske kampene som ble utkjempet i vårmånedene 1940. H.M. Kongen foretok den offisielle åpningen av Krigshistorisk Landskap 15.juni 2009.
Næringsliv
Offentlige etater, bygg- og anleggsvirksomhet og kraft- og vannforsyning utgjør de fleste arbeidplasser i kommunen. I tilegg finnes noe trelast- og trevareindustri. Øvrig virksomhet er varehandel, hotell- og restaurantvirksomhet og husdyrhold.
Turisme
Ved det gamle kommunesenteret på Soløy finner man "Soløyprosjektet", som er kommunens tusenårssted. På Soløy finner man også Krambuvika bygdemuseum.
Henrikkafossen i Spansdalen er med et fall på om lag 250 meter egnet til isklatring.
Soløyprosjektet er Lavangen kommunes tusenårssted.
Det er campingplass og gjestegård på Soløy. I tillegg er det også campingplasser og hytteutleie på Lapphaugen på Fossbakken og i Aa.
Høy- og senmiddelalder i Norge
«Norges storhetstid»
I 1274 fikk Norge en egen landslov, Magnus Lagabøtes landslov. Dette var den første loven som gjaldt hele landet, i motsetning til de tidligere landskapslovene, som bare gjaldt for én landsdel, slik at det var ulike lover i de forskjellige landsdelene. I tillegg ble ættehevn forbudt. Forholdet mellom konge- og kirkemakt ble avgjort og formalisert med Sættargjerden i Tønsberg i 1277. I lokaladministrasjonen ble lendmenn og årmenn avløst av sysselmenn. Hirden, som før hadde vært et omreisende krigerfølge, ble etterhvert mer som et hoff og et sivilt kongelig administrasjonsapparat.