cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ringveiene i Oslo
Nordlig passering
E16 går Hønefoss – Kongsvinger, nord for Oslo, over Gardermoen. Deler av denne veien anses som en slags ringvei, selv om den ligger flere mil nord for Oslo. Denne vei var omnummerert fra og  til.
Vegvesenet uttaler selv: «Rv. 2, som er den tredje viktigste mellomriksvegen for godstrafikk, vil sammen med den nybygde rv. 35 være en viktig tverrforbindelse mellom vegruter i dalførene Hallingdal, Valdres, Gudbrandsdalen og Østerdalen. Dette blir en "ring 4" nord for hovedstaden.»
Østlige passeringer
Riksvei 22 er alternativ vei til E18/E6 mellom Mysen og Lillestrøm.
Oversikt
I og rundt Oslo:
Passeringer rundt, ingen offisielle navn:
Litteratur
Rutebok for Norge – Oslo oppmålingsvesen: Kartboken for Oslo og Bærum 1958.
Hårsnegl
Hårsnegl (håret hagesnegl), (Trochulus hispidus) er et bløtdyr og tilhører de landlevende lungesneglene. Den er utbredt i Norge, nord til Nordland.
Utseende
Kroppen er lys beige grå. Skallet er brunlig og flatt.
Levevis
Den lever på land ofte i parker, hager, på gress- og urteenger. Den finnes normalt på fuktige steder, men lever også der det er litt tørrere. I perioder med tørke lukker de skallet med en tynn hinne. De sitter de ofte på undersiden av blader eller steiner.
Hårsnegl er tvekjønnet noe som gjør det lettere å finne en partner. For å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig. Ettersom de er tvekjønnet kan begge legge egg. Eggleggingen foregår hele sommeren. Hver snegl kan legge 30-40 egg.
Eggene klekker etter omtrent en måned.
A Little Romantic
A Little Romantic er et musikkalbum av det norske pop-punk-bandet Use Me. Albumet kom ut den 24. januar 2011. Dette er bandets debutalbum.
SS «Imperator»
SS «Imperator» var et skip som tilhørte Hamburg-Amerikalinjen (Hamburg Amerikanische Paketfahrt Aktien Gesellschaft). Da det ble lansert var det det største i verden. Skipet var kjent for ørnen det hadde på fronten.
Under første verdenskrig ble skipet kapret av amerikanerne og gjort om til et skip i deres marine. Skipet ble da omdøpt til USS Imperator.
Etter krigen ble skipet gitt til britiske Cunard Line og omdøpt til RMS Berengaria.
Laurvig Hospital
Laurvig Hospital kalles en gammel steinbygning som ligger på Tollerodden i Larvik, like ved Larvik kirke. Adressen er Colin Archers gate 5. Hospitalet ble opprettet tidlig på 1700-tallet som en institusjon som skulle gi opphold og understøttelse til fattige. Laurvigs Hospital var et såkalt godshospital, i motsetning til andre, mer private hospitaler. Den første bygningen var av tre, og var klar til innflytting i 1736. Nåværende bygg ble tatt i bruk i 1760. Bygningen ble fredet i 1922. Det går rykter om at det skal finnes en hemmelig underjordisk gang mellom Herregården og Hospitalet.
Hospitalets grunnlegger - grev Ferdinand Anton Danneskiold-Laurvig
Da greven Ulrik Fredrik Gyldenløve døde i 1704, arvet sønnen Ferdinand Anton Danneskiold-Laurvig grevskapet – Laurvig Grevskab. Ferdinand Anton har æren for at Laurvig Hospital ble opprettet. Han var født 1. juni 1688 og var ved farens død bare 16 år gammel. I 1711 ble han gift med Mette Cathrine Ahlefeldt (1686–1712). Hun døde imidlertid etter bare ett år – barnløs – og han giftet seg på nytt 20. desember 1713. Den nye hustruen var Ulrica Eleonore Reventlow, ei søster av kong Fredrik IV's elskerinne, seinere dronning, Anna Sophie.
Greven styrte grevskapet fra København. Han besøkte imidlertid Larvik i juli/august 1722. En dag ble befolkningen i Hedrum og Tjølling mobilisert for å jage fram bjørn for grevens jaktlag. Som takk for dette spanderte han 700 liter godt øl, 10 liter brennevin og 7 kg engelsk tobakk på bøndene. Ellers var han i Larvik på korte besøk bare to ganger til – i 1728 og i 1749.
Ferdinand Anton arvet Gyldenløves skip «Guldenlew» og «Grav von Laurvig». I 1715 forliste «Grav von Laurvig» og «Guldenlew» ble solgt i 1723 til James Baumann i Porsgrunn. Med disse to skipene hadde de tatt trelast til London, Skottland, Spania, Amsterdam og København.
Ferdinand reiste hammer på Moholt i Siljan i 1730. Han kjøpte Hagnes gård i Hedrum i 1735 og bygde da hammer nummer to der med en gang, men det hadde vært drift her helt fra 1688. På denne tiden var det kun en stangjernhammer på Nes jernverk Halle-verket. I 1740-åra kom det masovn i Barkevik (Helgeroa). Hit fikk de også kull fra fjordområdet inn mot Porsgrunn. På denne tiden var det 2 stangjernshammere ved Farriselva. Her var det også et «verk» som gikk under navnet Den liden Hammer, der det ble produsert spiker, plogjern, spader, sagblad, bolter og hjul. Mye var til lokalt bruk.
I 1750 solgte Ferdinand Anton grunn på fastlandet samt øyer og holmer ved Stavern til kong Fredrik V, som her anla Fredriksvern.
Grev Ferdinand Anton Danneskiold-Laurvig døde 18. september 1754, seks dager etter hustruen Ulrica Eleonore.
Det første hospitalet 1736
Dette skulle bare være «en liden bygning for en del fattige lemmer». Tømmeret skulle tas av det som var blitt tilovers i forbindelse med en oppussing av Residensen, dvs Herregården i Larvik. Bygningen var i en etasje, upanelt og med en gang på midten. Her var det plass for 8-9 «lemmer», kjøkkenavdeling og rom for oppvarterske og oppvarter.
Greven fikk utarbeidet en fundats som han sendte opp til Larvik i august 1736. Han sendte samtidig med 10 danske salmebøker, 10 bønnebøker, Brochmanns huspostille, Johan Arndts Sande Christendom og Paradisets Urtegaard. I tillegg skulle inspektøren kjøpe inn en håndbibel til hver av «lemmene». Greven bestemte også hvem som skulle tas inn i hospitalet – i første omgang 4 menn og 5 kvinner. Det var 7 arbeidere eller enker etter arbeidere ved Fritsø (jernverk og sagbruk mv). 2 var fattige fra Tjølling. Han sørget også for inventar etc og gav hospitalet en kapital på 10 000 rdl. Dette var ment å skulle forrente seg med 500 riksdaler pr år og benyttes til driften hvert år «til evig tid». Det ble også tilsatt en mann og en kvinne som skulle oppvarte og føre tilsyn ved hospitalet. Disse to fikk gratis kost og losji, lys og varme, samt henholdsvis 24 og 10 riksdaler i lønn pr år.
Opptakskriterier
De som var berettiget til å bli opptatt i hospitalet var:
Hospitalslemmenes vilkår
Fundatsens 9. artikkel beskriver følgende vilkår for «lemmene» i hospitalet:
Betleri (tigging) var forbudt blant hospitalets lemmer, og ble bøtelagt med 12 shilling første gang, 24 shilling andre gang, og utvising tredje gang. Ondskap og «arrighet» var forbudt, sammen med annet forargeligt og uskickelig levnet.
Et gudfryktig liv – artikkel 13
Fundatsen gir videre nøyaktig beskrivelser av hvordan den daglige gudstjenesten skal forrettes (av oppvarterne). Videre at alle lemmene måtte gå i Larvik kirke på søn- og helligdager og etterpå straks dra tilbake til hospitalet for å love og takke Gud. De skulle også være med naar bøn eller aftensang om eftermiddagen paa samme dage i Laurwigen kirke forrettes – osv. Det var kanskje – alle forbud/påbud tatt i betraktning – ikke så rart at tre personer takket nei da plasser skulle deles ut første gang.
Nytt bygg 1760
Huset ble innflyttet i 1760 – før ferdigstillelse, og ny fundats ble satt opp to år seinere. Nå ble det to stiftelser, en grevelig med 12 lemmer og en for dronningen med 9. Stiftelsene skulle imidlertid ha felles styre og administrasjon. Dører, stoler mm ble i den ene avdelingen påmalt grevekrone og grevens initialer, mens den andre avdelingen fikk dronningkrone og dronningens initialer. Dette skillet kan observeres den dag i dag i Hospitalet. De økonomiske vilkårene for hospitalslemmene ble de samme, men oppvarterne fikk nå høyere lønn samtidig med at både sognepresten og forstanderen fikk en årlig godtgjørelse på henholdsvis 36 og 30 rdl.
Hospitalet fra 1800-tallet og fram til i dag
Ved folketellingen i 1801 var det i hospitalet 23 personer som under rubrikken "yrke" kalles Hospitals lem – 3 menn og 20 kvinner (enker og ugifte). Det var 1 Bønholder – Hans Clausen Krag. 3 Opvartersker og 5 andre uten nærmere angivelse under "yrke".
Tidlig på 1800-tallet var Hospitalet også skolebygning. Det var greven Fredrik Ahlefeldt-Laurvig som under et besøk her sommeren 1800 planla ny skoleordning for barna til borgerskapet og de fattige. Den gamle fattigskolen på Fritsøbakken skulle fortsette som før, mens det nå ble opprettet to skoler på Hospitalet for resten av byen og Torstrand. Skolen på Storgata ble nedlagt. De nye skolene ble kalt Borgerskolen og Den grevelige friskole. Skoleholderen fikk 120 rdl i årlig lønn av grevens kasse. Tolv fattige barn skulle da ha gratis skole her. Friskolen ved Hospitalet ble imidlertid nedlagt i 1821, og elevene overført til Fritsøbakkens fattigskole.
Under krigen 1807-14 var det sykehus i Hospitalet. Fra midten av 1800-tallet ble det bestemt at det bare skulle tas inn kvinnelige lemmer af nærliggende Grunne. Navnet ble på folkemunne nå forandret til «Frøkenhospitalet».
I dag er det en kommunal stiftelse som eier bygningen, og det er 12 leiligheter her, hvorav 8 var bebodd pr mars 2009. Laurvig Hospital er blant de eldste sosiale institusjoner her i landet.
Skjønne tapere
Skjønne tapere (originaltittel Beautiful Losers) er en eksperimentell roman fra 1966 av canadieren Leonard Cohen.
Boken er delt i tre seksjoner: I første del forsøker den navnløse hovedpersonen, en middelaldrende akademiker, å skrive en tekst om den salige Kateri Tekákwitha, men blir stadig avledet av minner om sin avdøde kjæreste, «Edith», og deres felles venn «F». Forfatteren skriver litt hver dag, som i en dagbok – til sammen 52 nummererte stykker.
Annen del av boken er et langt brev fra «F.», skrevet under et opphold på psykiatrisk sykehus, mens del tre er en epilog i tredje person.
Richard Olney
Richard Olney (født 15. september 1837 i Oxford i Massachusetts, død 8. april 1917 i Boston) var en amerikansk advokat og politiker, kjent som landets 41. justisminister i perioden 1893 til 1895 og som landets 34. utenriksminister i perioden 1895 til 1897, begge embeter under president Grover Cleveland.
Biografi
Olney studerte rettsvitenskap ved Brown University og Harvard Law School, før han i 1859 begynte å praktisere som advokat i Boston, hvor han fikk en høy posisjon innenfor den juridiske profesjonen som en ledende jernbaneadvokat. Fra 1874 ble han medlem av Massachusetts House of Representatives.
I mars 1893 ble Olney til tross for mangel på politisk erfaring utnevnt til justisminister av president Grover Cleveland, og under den såkalte Pullman-streiken i Chicago i 1894 vedtok han at distriktenes advokater måtte innhente pålegg fra de føderale domstolene for å begrense arbeiderne fra vold. Hans handlinger representerte en presedens for et midlertidig påbud med styring. Han frarådet også bruk av føderale tropper for å slå ned urolighetene i byen på grunnlag av at myndighetene måtte hindre konflikter med infrastrukturen mellom statene.
Etter at utenriksminister Walter Q. Gresham plutselig døde i embetet ble Olney utnevnt til ny utenriksminister i juni 1895. Som minister vedtok han at alle av USAs diplomatiske representasjoner skulle forhøyes til ambassade og ambassadør, slik at USA på den måten skulle bli betraktet diplomatisk likt blant andre nasjoner av betydning. Olney ble også spesielt fremtrendene i striden med Storbritannia om grensetvisten mellom Guyana og Venezuela, og i hans korrespondanse med Lord Salisbury gav han en utvidet tolkning av Monroedoktrinen som gikk atskillig lenger enn tidligere uttalelser om emnet, og som var med på å befeste USAs posisjon på den vestlige halvkule. Dette er også regnet som den største utenrikspolitiske triumfen til Cleveland-administrasjonen.
Da presidentperioden til Grover Cleveland gikk ut i mars 1897 gikk Olney av sammen med resten av Cleveland-administrasjonen. Han dro deretter tilbake til sin advokatpraksis i Boston. I sin periode som utenriksminister var han også votert frem som en potensiell republikansk presidentkandidat av partikongressene både før valget i 1896 og valget i 1904, men Olney valgte å avstå fra videre valg begge gangene. Olney ble for øvrig tilbudt stillingen som ambassadør til Storbritannia av president Woodrow Wilson i 1913, men takket nei på grunnlag av sin alder. Olney døde av alderdom den 8. april 1917 i Boston.
Milli Vanilli
Milli Vanilli var en tysk-fransk R&B-duo fra München. Gruppen ble grunnlagt av Frank Farian i 1988 og besto av Fab Morvan og Rob Pilatus. Debutalbumet deres, All or Nothing in Europe, rekonfigurert som Girl You Know It's True i USA, oppnådde internasjonal suksess og ga dem en Grammy-pris for beste nye artist den 21. februar 1990.
Tellef Haraldstad
Tellef Haraldstad (født 28. juni 1840, død 22. november 1917) var en norsk dikter, emissær i avholdsbevegelsen og politiker i Stavanger. Haraldstad er kjent som Stavangerdikter med viser som «Tenk hvor i gamle dager», «Stavanger er ingen filleby», «En lys idé», «Kaisegatevise», «Druknet (avholdssang)» og mange flere.
Liv
Tellef Haraldstad ble født på gården Haraldstad ved Mandal og vokste opp i et religiøst hjem. Skolegangen var knapp, men han ble oppfattet som svært begavet. Som ung gutt var han lærer en tid. Deretter reiste han til underoffiserskolen i Kristiansand for å utdanne seg videre. I 1865 giftet han seg med Karoline Appel fra Kristiansand. Omkring 1873 kom han med kone og to barn til Stavanger hvor han bodde resten av livet. De fikk til sammen tolv barn.
I Stavanger arbeidet Haraldstad på kontor hos gartner Zetlitz, senere hos Jacob J. Helvig. I disse årene kom han med i avholdsbevegelsen og var øverstetemplar i losjen «Dovre». Han fikk bl.a. Aleksander Kielland til å gå inn i losjen. Omkring 1896 reiste han rundt i Norge som emissær for avholdssaken og stiftet 22 losjer. I 1898 døde hans kone Karoline. En datter, Asborg, døde to år seinere. Ensomhet og uenighet i avholdslosjene gjorde at han etterhvert vendte seg fra avholdssaken.
Dikt
O. K. Stangeland samlet og utga i 1961 fire bind med Haraldstaddikt og -sanger. I anledning Stavanger bys jubileum i 1975 ble det utgitt «Tenk hvor i gamle dager» – en samling Stavangerviser fra 1800-tallet. Her har Tellef Haraldstad et eget kapittel. Harald og Johs. Ringås har brukt noen av visene på sin plate fra 1975 med samme navn. I 2010 utgav Gunnar Roalkvam viseboka Stavanger er ingen filleby.
Oksefjorden
Oksefjorden eller Oksfjorden kan vise til:
Kinnar-Sandfjorden
Kinnar-Sandfjorden (nordsamisk: Sáttovuotna) er en fjord like vest for Kinnarodden, på nordsiden av Nordkinnhalvøya i Lebesby kommune i Finnmark. Fjorden strekker seg 2,5 kilometer sørover til Sandfjord i enden av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Bøneset i vest og Kinnarodden i øst. Kinnarodden er det nordligste punktet på Norges og Europas fastland. Fjorden ender i en 850 meter lang sandstrand.
Fotografi tatt av forskeren Hanna Resvoll-Holmsen i 1909 dokumenterer bebyggelse og handelssted på Kinnar Sandfjord.
Théâtre du Rond-Point
I 1838 fikk arkitekten Jacques Hittorff i oppdrag av kong Ludvig Filip å regulere området mot Champs-Élysées. Bygningen ble reist i 1860, og ble kalt Panorama National, og senere Palais des Glaces.
Det ble et vanlig teater først i 1981, da et teaterkompani som tidligere brukte den gamle Orsay-stasjonen måtte flytte ut fordi stasjonen skulle ombygges og tas i bruk som kunstmuseet Musée d'Orsay.
Bygningen ble fullstendig ombygget og rehabilitert i 1995, og teateret spesialiserer seg i dag særlig på ny dramatikk. I 2019 oppførte teatret to skuespill av den norske dramatikeren Fredrik Brattberg, med Frédéric Bélier-Garcia som regissør.
Liste over ordførere i Lødingen
Liste over ordførere i Lødingen er en kronologisk oversikt over ordførere og varaordførere valgt av kommunestyret i Lødingen (kommunenr. 1851) i Nordland siden 1837, da kommunen ble etablert.
To All the Girls I’ve Loved Before
«To All the Girls I've Loved Before» er en sang, skrevet av Albert Hammond og Hal David.
Hammond spilte den inn to ganger. «To All the Girls I've Loved Before» ble første gang utgitt på single for Epic med «Down by the River» på A-siden i 1975. Begge sporene var hentet fra LP-platen, 99 Miles From L.A. (Epic S EPC 80961).
Den andre versjonen til Albert Hammond ble utgitt på singlen Epic S EPC 81983 i Storbritannia i 1977. Den var arrangert og produsert av. B-siden var «Kaleidoscope».
«To All the Girls I've Loved Before» var hentet fra LP-platen, When I Need You (Epic S EPC 5104).
En coverversjon med sangerne Julio Iglesias og Willie Nelson ble utgitt på singlen Columbia i 1984. Produsent var Richard Perry. B-siden var «I Don't Want to Wake You».
«To All the Girls I've Loved Before» var også med på Iglesias' LP-plate, 1100 Bel Air Place. Den ble et gjennombrudd for Iglesias på det engelskspråklige markedet.
Sangen lå som høyest som # 5 på Billboard Hot 100-listen og som # 1 på RPM Top Singles-listen. «To All the Girls I've Loved Before» ble # 1 på countrylisten og var én av to inntredener på countrylisten for Julio Iglesias og Willie Nelson som duo (Den andre sangen var «Spanish Eyes». Den lå som høyest som # 8 i slutten av 1988).
Den var Iglesias' største hit i USA og Canada og Nelsons største hit i Europa. Platen lå også på de australske, newzealandske og sør- afrikanske listene og solgte meget godt.
Sangen har blitt Iglesias engelskspråklige signatursang og har en fremtredende plass på hans konserter. Takket være denne sangen ble 100 Bel Air Plac Iglesias' best solgte album verden over.
Mange artister har gjort coverversjoner av sangen, innbefattet Merle Haggard, Engelbert Humperdinck og andre.
I 2010 spilte den canadiske sanger/låtskriver, Alanis Morissette, inn en versjon av sangen omskrevet som «To All the Boys I've Loved Before». Den ble utgitt på hennes kommende studioalbum. Nelson spilte rytmegitar på innspillingen.
Komiteen til utredning av forholdet mellom automobiler og jernbaner
Komiteen til utredning av forholdet mellom automobiler og jernbaner, også kalt bil-bane-komiteen, var en komité som ble nedsatt etter at Veidirektør Andreas Baalsrud hadde lagt fram sin veiplan for Stortinget i 1926. Oppdraget var å utrede forholdet mellom jernbane og vei, og om veiutbygging burde få økte bevilgninger på bekostning av skinnegående transport. Resultatet ble at komitémedlemmene delte seg i to, og skrev hver sin innstilling.
Forhandlingene
Det oppstod raskt uenighet innad i komiteen. Det store problemet hadde med forholdet mellom jernbane- og rutebiltrafikk. Her synes det å fremgå at flertallet av komiteens medlemmer var engstelige for at rutebilene skulle utkonkurrere togene, og argumenterte i henhold til ideologi i stedet for fakta. Rutebil var den mest økonomiske transportformen på kortere distanser, det vil si opp til 70 km, etter Baalsruds beregninger. Ved ytterligere bevilgninger til veiutbygging kunne denne distansen økes opp mot 100 km. Baalsrud var naturlig nok en forkjemper for økte bevilgninger til veiutbygging, men i komiteen var han del av et mindretall sammen med Darre-Jenssen, Nerdrum og Svenkerud.
Innstillingen
Komiteen kom med sin innstilling i april 1928. Denne bar preg av uenighetene som hadde rådet i utvalget. De to fraksjonene var uenig helt ned til premissene for komiteens arbeidsoppgave. Mindretallet, med Andreas Baalsrud i spissen, mente at flertallet brukte til dels selektive tall og strekninger som grunnlag for sin konklusjon. I tillegg til dette var noen av utregningene opptil seks år gamle, og ikke lenger representativ for hverken jernbanens eller rutebiltrafikkens situasjon på slutten av 1920-tallet. Innstillingen ble derfor todelt. De som kan anses for å ha hatt en ideologisk tilknytning til jernbanen var i flertall, mens mindretallet fremstår som den gruppen som baserte seg på utredninger og fakta.
The Confusions of Pleasure: Commerce and Culture in Ming China
The Confusions of Pleasure: Commerce and Culture in Ming China er en innflytelsesrik og ofte sitert bok om den økonomiske og kulturelle historie og innvirkning av økonomisk forandring på det sosiale og kulturelle liv i Kina under Ming-dynastiet.
Boken er skrevet av den canadiske historikeren og sinologen Timothy Brook. Boken utkom 18. mai 1998, og andre utgave utkom 12. august 1999.
Boken vant Joseph Levenson Book Prize i 2000.
Leptochroma
Leptochroma er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, lange og tynne, ensfarget mørkt grønnlig eller bronseaktig metallisk fargede trebukker. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er avrundet sekskantet, dekkvingene lange og jevnbrede, beina tynne.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Artene er utbredt i det sørlige Kina (Yunnan, Shaanxi), Vietnam og Taiwan.
Sylte (Fræna)
Tettstedet består av et byggefelt omgitt av landbruksområder ned mot Sylteosen og mot Fræneide, og ei seter opp mot Kvannfjellet som er Frænas høyeste fjell. Sylte hadde egen barneskole, som samarbeider med Malme skole. Første til fjerde trinn går på Sylte skole, mens femte til syvende trinn går på Malme skole.
Sylteelva er et populært mål for sportsfiskere.
Cheerleading
Cheerleading er en opprinnelig amerikansk betegnelse på den koreograferte aktiviteten som utøves av en gruppe mennesker for å heie på idrettslag på kamper og/eller som en konkurranseaktivitet. En person som utøver cheerleading kalles en «cheerleader».
Bakgrunn
Cheerleading stammer fra USA, hvor den oppsto på slutten av 1800-tallet. Cheerleading består av mange elementer, deriblant stunts, pyramider, kast, turn, dans, hopp og rop. Alle disse elementene brukes ikke i alle show, men er obligatoriske i cheerkonkurranser. Stunt er bygg som består av to til 5 personer, hvor det er en på toppen (en flyer) og en til fire baser som løfter flyeren. Den som står bakerst og passer på heter back. Den som står foran heter front og den tar i mot flyeren hvis hun/han faller fremover. Stunts kommer i mange variasjoner, hvor flyeren står på enten et eller to ben, står på henda, ligger eller sitter på basene. Menneskelige pyramider er stunts som står ved siden av hverandre og er i kontakt med hverandre og/eller at det står mennesker i flere lag oppå hverandre. Det brukes mye turn i cheerleading, både som flyerelementer i kast, og vanlige turnserier på bakken. Dans brukes også, og det finnes en egen cheerdance kategori, hvor man lager en hel rutine med forskjellige dansestiler (freestyle, hip hop, jazz) uten stunt og turn, men i cheerkategorien brukes også korte dansesekvenser. Rop brukes selvfølgelig til å få med publikum. I USA er ikke cheerleading på videregående skole og universitetsnivå lovmessig regnet som idrett, selv om cheerleading står for mer enn det dobbelte av skadene enn de andre idrettene i amerikansk skoleidrett tilsammen.
Konkurranser
Cheerleading som konkurranseaktivitet består i at lagene konkurrerer mot hverandre med koreograferte show. Lagene lager show (rutiner) som best mulig skal fremheve det lagene er gode for. Rutinene inneholder blant annet pyramider, kast, cheer/chant (som er rop), hopp, turn og stunts. Cheerleading er en lagaktivitet der alles innsats vektes like høyt og synkrone bevegelser og timing er viktig. Hvordan elementene utføres er vesentlig. En cheerleader skal alltid smile, vise pågangsmot, styrke og energi som skal smitte over på publikum.
En konkurranserutine må inneholde visse elementer, som stunt, turn, pyramide, hopp, kast og helst dans. En konkurranserutine skal være på to og et halvt minutt til en musikk-mashup (en remix av forskjellige sanger.)
I Norge
I Norge har cheerleading vært en av de raskest voksende idrettene de seneste 10 årene, og i dag finnes det rundt 5000 aktive utøvere i Norge, både gutter og jenter. Norsk cheerleading var tidligere organisert Norwegian Cheerleading & Cheerdance Committee (NCDC), men er nå en av 4 idretter i Norges Amerikanske Idretters Forbund (NAIF) og Norges Idrettsforbund og Olympiske Komité (NIF).
Klubber i Norge
Det er ifølge Norges Amerikanske Idretters Forbund 54 klubber i Norge.
Se også
Kategori:Cheerleadingklubber i Norge
Norske mesterskap
NAIF (og tidligere NCDC) har arrangert NM siden 2001. NM 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 og 2014 har vært arrangert sammen med cheerklubber som har hatt hovedansvaret for arrangementet. Siden 2015 har NAIF overtatt arrangementet. I 2017 var der hele 2500 deltagere i NM.
For både juniorer og seniorer:
Kun for seniorer:
I 2006 arrangerte NCDC (som het NCC på den tid) også EM i cheerleading, hvor de to beste lagene i hver kategori fra flere land i Europa konkurrerer om tittelen Europamester. EM arrangeres hvert år, og de forskjellige landene bytter på å avholde arrangementet.
Individuelt er en gren i cheerleading som hittil ikke har åpnet i Norge.
Internasjonale mesterskap
Tidligere var det norske forbundet medlem av International Federation of Cheerleading (IFC), som arrangerer IFC VM i Cheerleading. VM er kun en konkurranse for seniorutøvere, dvs 16 år eller eldre, og arrangementet ble holdt annethvert år. Norge har stilt i VM fem ganger, i 2001, 2003, 2005, 2007 og 2009. I 2005 fikk danselaget bronsemedalje og i 2007 fikk både cheer all-kvinnelaget og danselaget bronse. I 2009 ble det gull i dance og group stunt all female, og sølv i cheer all female.
Fra 2009 er forbundet medlemmer i ICU, International Cheer Union, et verdensomspennende forbund for idretten cheerleading, med 96 medlemsnasjoner som til sammen har 3,5 millioner aktive utøvere. ICU arrangerer cheerleading-VM hvert år i april. Norge deltok for første gang i 2010 med 2 dancelag. I VM 2011, også det i Orlando, Florida, stilte Norge med tre landslag i cheerleading og ett landslag i cheerdance. I tillegg stilte klubblaget Viqueens i VM for klubblag som går samtidig. Norge plasserte seg på det internasjonale kartet i cheerleading i dette VM, med 3 sølv, en 4.- og en 8.-plass.
Liga I 2020–2021
Liga I 2020–2021, var den 103 sesongen av den rumenske topp divisjonen. Sesongen begynte 21. august 2020. Regjerende mestere CFR Cluj forsvarte tittelen og vant sitt syvende seriemesterskap.
Mesterskaps sluttspill
De seks beste lagene fra ordinær sesong møtes to ganger (10 kamper per lag) om plasseringer i Champions League 2021-2022 og UEFA Europa Conference League 2021–2022. Lag starter mesterskaps sluttspillet med poeng fra den ordinære sesongen halvert, avrundet oppover, og ingen andre rekorder overført fra den ordinære sesongen.
Nedrykks sluttspill
De ti nederste lagene fra den ordinære sesongen møtes en gang for å konkurrere mot nedrykk. Lag startet nedrykk sluttspillet med poeng fra den vanlige sesongen halvert, avrundet oppover, og ingen andre rekorder ble overført fra den ordinære sesongen.
Finale
''Sepsi Sfântu Gheorghe vant og kvalifiserte seg til Europa Conference League andre kvalifiseringsrunde.
Kamp 2
''Mioveni vant 2–1 sammenlagt og rykket opp til Liga I 2021–2022.
''Voluntari vant 6–1 sammenlagt og beholdt plassen i Liga I 2021–2022.
Sun Fuming
Sun Fuming (født 14. april 1974) er en kinesisk judoka.
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun tok bronse.
Beleiringen av Madrid
Beleiringen av Madrid (spansk: El Sitio de Madrid) var den tre år lange beleiringen av den spanske hovedstaden Madrid under den spanske borgerkrigen fra 1936 til 1939. Madrid ble holdt av forskjellige styrker lojale til den andre spanske republikken og ble beleiret av Francisco Francos nasjonalistsoldater og hans allierte. Slaget om Madrid (La Batalla de Madrid) i november og desember 1936 var den mest konsentrerte kampen i byen under nasjonalistenes mest bestemte forsøk på å innta byen. Byen ble beleiret fra oktober 1936 til nasjonalistene til slutt inntok den 28. mars 1939
Opprør - Republikanerne holder Madrid (juli 1936)
Den spanske borgerkrigen begynte med et mislykket statskupp 17. juli 1936 mot folkefrontregjeringa i den spanske republikken av høyreorienterte hæroffiserer ledet av Francisco Franco. I Madrid var den republikanske regjeringa usikker på hva den skulle foreta seg. Den ønsket å slå ned statskuppet, men den var usikker på om den kunne stole på hærstyrkene og ønsket heller ikke å bevæpne CNT- og UGT-fagforeningene og dermed potensielt framskynde en sosialistisk revolusjon. 18. juli sendte regjeringa Guardia Civil-enheter til Sevilla for å slå ned opprøret der, men da de kom fram til byen deserterte sivilgardistene og ble med opprørerne. 19. juli gikk Santiago Casares Quiroga av som statsminister og ble etterfulgt av Diego Martínez Barrio, som forsøkte å forhandle seg fram til en våpenhvile med opprørsgeneralen Emilio Mola over telefon, men Mola nektet, og Martínez ble dermed fortrengt som statsminister av José Giral. Giral gikk med på å bevæpne fagforeningene for å forsvare republikken, og fikk delt ut 60 000 rifler (hvorav bare 5000 var brukbare) til hovedkvarterende til CNT og UGT. I en radiosending 18. juli brukte kommunistlederen Dolores Ibárruri slagordet «¡No pasarán!» ([de] skal ikke passere) til å oppfordre til motstand mot kuppet, og dette slagordet kom til å bli synonymt med forsvaret av Madrid og den republikanske sak.
Samtidig begynte general Joaquín Fanjul, som var kommandanten for militærgarnisonen i Montaña-brakka i Madrid, å starte et militært opprør i byen, men da han forsøkte å marsjere ut med sine 2500 soldater ble han tvunget tilbake av fiendtlige folkemengder og bevæpnede fagforeningsmenn. 20. juli ble brakka stormet av kanskje 10 000 arbeidere og asaltos (angrepsvakter – en urban politistyrke) som var lojale mot regjeringen. Kampene var kaotiske, og ved flere anledninger antydet soldatene at de var villige til å overgi seg mens andre soldater fortsatte å skyte på angriperne, og drepte de som hadde gått fram for å godta overgivelsene. Til slutt ble brakken inntatt da asaltoene skaffet en 75 mm-feltkanon som de brukte til å bombardere komplekset, og til slutt ble portene åpnet av en sappør-sersjant som var sympatisk overfor den republikanske siden. Sersjanten ble skutt av en av sine offiserer, men hans handling gjorde at republikanerne kunne bryte seg inn. Et antall soldater ble massakrert av folkemengden, som var sinte over de tilsynelatende falske overgivelsene, etter at Montaña-brakka hadde falt.
Nasjonalistenes «Marsj mot Madrid» (august-oktober 1936)
Militærkuppets opprinnelige plan var å ta makten over hele landet som et 1800-talls-pronunciamento (erklæring), men på grunn av den republikanske motstanden mot kuppet måtte Franco og hans allierte erobre hele landet hvis de ønsket å ta over makta. Franco selv gikk i land i Algeciras i Sør-Spania med marokkanske soldater fra den spanske afrikaarméen. Mola, som kommanderte både kolonisoldater, fremmedlegionærer og falange- og karlist-militser, samlet soldater i nord. Sammen planla de en «marsj mot Madrid» for å innta den spanske hovedstaden hvor Franco dro fra Badajoz, som han hadde inntatt i august, og Mola fra Burgos. Francos veterankolonisoldater, eller regulares, under general Juan Yagüe sammen med luftstøtte fra den tyske kondorlegionen jaget bort de republikanske militsene de møtte på sin vei mot Madrid. Yagüe mente at en burde skyndte seg mot Madrid, men Franco gikk imot ham for heller å hjelpe nasjonalistsoldatene som var beleiret i Toledo. Denne avledningen gjorde at angrepet mot Madrid ble forsinket opptil en måned, noe som ga republikanerne tid til å planlegge byens forsvar.
I mellomtiden hadde den republikanske regjeringen i byen blitt omordnet under ledelse av sosialisten Francisco Largo Caballero, hvis regjering besto av seks ministere fra sosialistpartiet, to kommunister, to fra det republikanske venstrepartiet, én fra det katalanske venstrepartiet, én baskisk nasjonalist og én fra den republikanske union. Selv om kommunistene ikke hadde noe flertal i regjeringa, skaffet de seg innflytelse gjennom deres muligheter for å skaffe våpen fra Sovjetunionen og utenlandske frivillige i de internasjonale brigadene. Den republikanske militærkommandanten i Madrid var nominelt en spansk general, José Miaja, selv om de sovjetiske militære kanskje var enda viktigere. General Vlarimir E. «Sancho» Gorev var deres øverstkommanderende, mens general Jakov Vladimirovitsj Smusjkevitsj kontrollerte flystyrkene sendt fra Sovjetunionen og Dmitrij Pavlov og Semjon Krivosjein kommanderte stridsvognstyrkene. Til tross for den sovjetiske støtten var det store flertallet av de republikanske soldatene (ca. 90%) militser organisert av venstreorienterte politiske partier og fagforeninger, som valgte sine egne ledere. Den republikanske kommandoen hadde relativt liten kontroll over disse enhetene i begynnelsen av borgerkrigen.
På den andre siden mottok Franco støtte i form av luftstøtte og stridsvognenheter fra både det nasjonalsosialistiske Tyskland og det fascistiske Italia for hans angrep mot Madrid, selv om de tyske flyenhetene fra Legion Condor ikke sto under kommandoen til Francos offiserer. Nasjonalistene nådde Madrid tidlig i november 1936, og nærmet seg nordfra langs Corunna-veien og vestfra langs Estremadura-veien. 29. oktober ble et republikanske motangrep utført av det kommunistiske femte regiment under Enrique Líster slått tilbake i Parla. 2. november ble Brunete inntatt av nasjonalistene, som førte styrkene deres til Madrids vestlige forsteder. Mola har blitt berømt for å si til en engelsk journalist at han ville innta Madrid med sine fire kolonner utenfor byen og hans "femte kolonne" – som besto av fascisttilhengere inne i byen. Begrepet «femte kolonne» ble et synonym for spion eller forræder på den republikanske siden, og medvirket til at nasjonalistiske fanger ble massakrert under det følgende slaget. Caballero-regjeringa forventet at Madrid kom til å bli inntatt, og planla en flukt fra byen til Valencia, som den gjennomførte 6. november. General Miaja og de gjenværende politiske lederne opprettet en komité for forsvaret av Madrid (Junta de Defensa de Madrid) for å organisere det republikanske forsvaret.
Riktignok hadde det nasjonalistiske forsøket på å ta Madrid et par store taktiske ulemper. For det første hadde motstanderne over dobbelt så mange soldater, selv om nasjonalistene var mye bedre trent og utstyrt, og de var heller ikke i stand til å omringe Madrid for å hindre at republikanerne kunne få hjelp fra utsiden.
Forberedelser
Republikanerne hadde en geografisk fordel i deres forsvar av Madrid, siden Manzanares-elva skilte nasjonalistene fra byens sentrum i form av en stor fysisk barriere. Mola planla å angripe Madrid 8. november. Han planla å angripe gjennom Caso de Campo-parken (på en font som var bare én km bred) for å unngå kamper i gatene, siden parken var relativt åpen og lå rett ovenfor byens sentrum over elva. Molas første intensjon var å universitetsbyen rett nord for sentrum og dermed skaffe seg et brohode over Manazanares. Han satte også i gang et avledelsesangrep mot arbeiderklasseforstaden Carabanchel som ligger sørvest i byens sentrum, men 7. november hadde republikanerne fått tak i angrepsplanene fra liket av en nasjonalistoffiser, og de var dermed i stand til å samle styrkene sine i Casa de Campo for å møte hovedangepet.
Det første angrepet
Mola angrep 8. november med 20 000 soldater, som for det meste var regulares fra Spansk Marokko, støttet av italienske lette stridsvogner og Panzer I-stridsvogner under den tyske offiseren Wilhelm Ritter von Thoma. Den tyske Legion Condor skaffet også luftstøtte som førte til store ødeleggelser på bygningene i området.
Republikanerne hadde utplassert 12 000 soldater i Carabanchel og 30 000 for å møte hovedangrepet i Caso de Campo. Til tross for deres store tallmessige fordel var de dårlig utstyrt, ofte bare med mindre håndvåpen, og visstnok med bare ti skudd til hver rifle. I tillegg hadde de fleste av dem aldri blitt trent i våpenbruk eller opplevt kamper før. Likevel motsto de nasjonalistenes stormløp i Caso de Campo. Noen republikanske soldater kom seg til slutt gjennom og over elva, og dro mot Model-fengselet, som var deres mål, men de ble stoppet i vestkanten av byen. Den republikanske generalen Miaja skal visstnok ha hastet fram til de ødelagte bygningene hvor hans soldater begynte å flykte, og med pistol i hånd skal han ropt til de flyktende soldatene skulle samle seg rundt ham og dø i skyttergravene heller enn å flykte som feiginger.
Hele dagen oppfordret radioen byens borgere til å mobilisere og støtte fronten med slagordet «¡No pasarán!».
Angrepet blir stoppet; republikanske motangrep
9. november flyttet nasjonalistene sin fokus fra deres hovedangrep til Carabanchel-forstaden, selv om denne tett bebygde bydelen kom til å bli et veldig vanskelig hinder for dem. De marokkanske kolonisoldatene ble stoppet i gatekamper, som de ikke hadde noen videre erfaring med – deres største styrke var kamper i åpent land – og de ble påført store tap av militsen, som var godt kjent i byen.
På kvelden den dagen startet den XI internasjonale brigaden under Manfred Stern, alias General Emilio Kléber, et angrep mot nasjonalistenes stillinger i Caso de Campo, som kom til å vare hele natta og deler av den neste morgenen. Etter denne kampen måtte nasjonalistene flykte og gi opp håpet om et direkte angrep mot Madrid gjennom Caso de Campo, mens XI brigade hadde mistet en tredjedel av sin styrke. I mellomtiden hadde republikanske styrker gått til motangrep langs hele frontlinjen i Madrid, 9., 10. og 17. november, og drev noen steder nasjonalistene tilbake, mens de selv ble påført store tap.
10. november ankom republikanske unnsetninger fra Aragón-fronten, 4 000 anarkistiske CNT-milits under Buenaventura Durruti.
11. november begikk republikanerne en sjokkerende massakre da 1029 nasjonalistiske fanger i Model-fengselet ble tatt ut og henrettet i Jamara-dalen av republikanernes femte regiment som potensielle femtekolonister. Det har blitt hevdet at drapene ble beordret av kommunistlederen Santiago Carrillo, men dette har aldri blitt bevist. Ifølge Antony Beevor (forfatteren av The Battle for Spain: The Spanish Civil War 1936-39), ble massakren enten beordret av José Cazorla, Carrillos nestkommanderende, eller av den sovjetiske rådgiveren Koltsov. Denne grusomheten ble fordømt av den anarkistiske fangevokteren, Melchor Rodríguez García.
Den nylig ankomne XII brigade, bestående av tyske, skandinaviske, franske, belgiske og italienske soldater under general Máté «Lukacs» Zalka (egentlig Frankl Béla), startet 12. november et angrep mot nasjonalistenes stillinger på Cerro de los Ángeles-haugen sør i byen, for å forhindre at de kunne avskjære veien til Valencia. Angrepet mislyktes på grunn av språklige og kommunikasjonsproblemer og utilstrekkelig artilleristøtte. Til tross for det forble Valencia-veien åpen.
Det siste nasjonalistiske angrepet
19. november satte nasjonalistene inn sitt siste frontangrep. Under dekke av tung artilleriild kjempet marokkanske tropper og fremmedlegionærer seg inn i universitetsbyen i Madrid. Selv om deres angrep ble stoppet klarte de å opprette et brohode på den andre siden av Manzanares-elva. Harde kamper brøt ut, og anarkistlederen Durruti ble såret 19. november da en av hans menn ved et ulykkestillfelle skjøt ham med en maskinpistol, og han døde den følgende dagen. Til tross for voldsomme motangrep utført av XI internasjonale brigade og republikanske enheter hold nasjonalistene fast ved sitt fotfeste i universitetsbyen, og ved kampenes slutt var de i besittelse av tre fjerdedeler av komplekset. Likevel hadde deres stormangrep mot Madrid mislykkes, tilsynelatende på grunn av den uventede og sterke republikanske motstanden. Franco stoppet dermed infanteriangrepene siden han ikke kunne risikere å miste flere av hans beste regulares og legionærer.
Bombingen av Madrid
Etter at han hadde misslyktes i å innta Madrid i et angrep, beordret Franco at byens boligområder skulle bombes med fly, bortsett fra overklassedistriktet Salamanca, hvor en trodde det bodde mange nasjonalisttilhengere, med den intensjon å skremme den sivile bybefolkningen til å overgi seg. Franco skal selv ha sagt «Jeg vil heller ødelegge Madrid enn å overlate den til marxistene.» Tyske bombefly bombet resten av byen mellom 19. og 23. november.
Likevel kan denne taktikken ha virke mot Franco, siden den republikanske befolkningen i Madrid ikke ble underkuet til å overgi seg og siden bombingen av sivile, som var en av de første i krigføringens historie, ble sterkt kritisert av utenlandske journalister, eksempelvis Ernest Hemingway. Riktignok ser det ut til at tapene fra bombingen var relativt lave. Det finnes ikke noe klart tall for de sivile tapene, men ifølge den britiske historikeren Hugh Thomas døde omtrent 200 sivile. Fra og med tidlig 1937 hadde de republikanske pilotene blitt så erfarne at de kunne forhindre bombeangrep på dagen, noe som igjen senket bombingens effekt.
Fronten stabiliseres
Slaget ebbet ut i desember, med begge sider utmattet etter kampene. Det ble etablert en frontlinje i byen som gikk fra nasjonalistenes stillinger over elva i universitetsbyen, gjennom Caso de Campa-parken og gjennom gatene i Carabanchel-området. Madrids innbyggere ble utsatt for spredt artilleriild og bombing gjennom krigen, og det ble lite mat mens vinteren fortatte. UGT-unionen flyttet noe viktig industri til metrotunnelene under byen som ikke var i bruk. Francos siste handling i 1936 var å forsøke å stoppe veien til A Coruña, nordøst for Madrid, som et første steg mot å omringe den spanske hovedstaden. Slaget om A Coruña-veien endte uten en klar seier for noen av sidene.
Slag rundt Madrid (1937)
Etter slaget om Madrid prøvde den republikanske regjeringa å omorganisere hærstyrkene sine fra en samling militser til en stående hær, folkehæren (Ejército Popular). Dette ble gjort ved å integrere militsen i de delene av den førkrigs-hæren som hadde støttet den republikanske siden. Selv om dette i teorien minsket de politiske partienes makt i forhold til deres stilling i regjeringa, økte det i virkeligheten kommunistpartiets innflytelse, som var kilden til sovjetiske våpen, frivillige og militære rådgivere, som utgjorde mye av republikanernes militære erfaring. Partiet hadde derfor en uforholdsmessig innflytelse i utnevnelsen av militære rådgivere og bestemmelsen av den militære politikken.
I 1937 var det to store slag i området rett utenfor Madrid, slaget ved Jamara (januar-februar) og slaget ved Brunete i juli. I tillegg ble to andre slag utkjempet lengre borte fra hovedstaden som en del av nasjonalistenes felttog for å innta byen. Disse var slaget om Guadalajara i mars og slaget om Teruel i slutten av desember, begge nordøst for Madrid.
I mars ble slaget om Guadalajara utkjempet omtrent 60 km nordøst for Madrid, da republikanske soldater stoppet italienske i deres forsøk på å krysse Jamara, omringe Madrids forsvar og starte et angrep mot byen. Selv om omtrent en tredjedel av byen var ødelagt, var moralen fortsatt opprettholdt i befolkningen, og Madrids befolkning var stolte over å forsette livet som vanlig selv under ildgivning.
I mai forsøkte republikanske styrker under den polske kommunistoffiseren Karol Świerczewski, General Walter, å bryte seg ut av Madrid i et stridsvognangrep, men ble slått tilbake. I juli startet republikanerne en mye mer ambisiøs nordoffensiv hvor de forsøkte å omringe nasjonalistene, men det følgende slaget ved Brunete kom til å ende som enda et blodig, men uavgjort, slag. Det første republikanske angrepet inntok Brunete og presset nasjonalistfronten tilbake omtrent 12 km, men bestemte nasjonalistiske motangrep gjeninntok dette området i slutten av slaget. I dette tilfellet var republikanernes tap mye større enn nasjonalistenes.
Sent i 1937 overtok nasjonalistene mye av Nord-Spania, landets viktigste industriområde, og med mange våpenfabrikker som hadde oppretthold republikanernes krigføring til det tidspunktet. Ved årets slutt fanget kommandanten for republikanernes IV korps, Cipriano Mera, opp nasjonalistenes planer for et nytt angrep mot Madrid i retning fra Zaragoza. General Vicente Rojo Lluch startet et eget forhåndsangrep med over 100 000 mann, og 15. desember inntok han byen Teruel. Rojos offensiv satte en stopper for Francos planlagte angrep mot Madrid, men førte til et av borgerkrigens blodigste slag, med til sammen over 100 000 døde og sårede, som endte med en nasjonalistisk seier.
Indre kamper og Madrids fall (1938-mars 1939)
I 1938 ble beleiringen strammet inn, og innbyggerne led stadig mer på grunn av mangel på mat, varme klær og våpen og ammunisjon. På dette tidspunktet hadde Franco gitt opp tanken på at byen kunne inntas gjennom et direkte angrep, og bygde i stedet stadig opp beleiringen mens han fortsatte bombingen av byen.
Våren 1939, da republikkens styrker brøt sammen på andre fronter, ble det klart at den republikanske saken i Madrid var dødsdømt, og dette førte til et skarpt skille blant republikanerne. På den ene siden var statsminister Juan Negrín og enkelte andre regjeringsministere og kommunistpartiet, som ønsket å kjempe så lenge de kunne. De ble imøtegått av den republikanske obersten Segismundo Casado og andre som ønsket å forhandle om Madrids overgivelse for å redde de republikanske tilhengerne fra nasjonalistenes verste gjengjeldelser. 5. mars arresterte Casados menn kommunistoffiserer i Madrid og tok fra dem makten. 7. mars flyktet kommunistlederne, de sovjetiske rådgiverne og sosialiststatsministeren Negrín fra byen. Den følgene dagen brøt det ut kamper i gatene mellom kommunister og ikke-kommunister, som endte med nederlag for kommunistene og henrettelsen av deres leder, Luis Barcelo.