cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
USAs president
Opprinnelse
Under konføderasjonsartiklene, som ble satt i effekt den 1. mars 1781, ble konføderasjonens kongress den sentrale politiske autoriteten uten noen form for lovgivende makt. Den kunne vedta sine egne relasjoner, avgjørelser og reguleringer, men ikke noen former for lover, og kunne ikke skattlegge eller gjennomføre lokale kommersielle reguleringer på borgerne. Dette institusjonelle opplegget reflekterte hvordan amerikanerne syntes det avsatte britiske systemet med monark og parlament burde ha fungert, nemlig som et overordnet system kun for saker som angikk hele riket. Statene var frigjort fra et monarki og tildelte en del formelle kongelige privilegier (som retten til å gå til krig, motta ambassadører, etc) til Kongressen. Medlemmene av Kongressen valgte en president av De forente stater i Kongressens forsamling for å presidere over møtene i Kongressen som en nøytral moderator. Det var en rolle som var svært lite likt presidentens rolle i senere århundrer. Det var i stor grad kun en seremoniell posisjon uten større innflytelse. Avtalen i Paris i 1783 sikret uavhengighet for hver av de tidligere britiske koloniene og gjorde formelt slutt på den amerikanske uavhengighetskrigen. Med freden kunne hver av statene vende seg mot sine egne interne affærer. Rundt år 1786 begynte amerikanerne å innse at deres kontinentale grenser var beleiret og svekket, og at statenes respektive økonomi var i krise på grunn av at nabostater hisset til handels-rivalisering mot hverandre. Deres harde valuta gikk til utenlandske markeder for å betale for import, handelen i Middelhavet var utsatt for nordafrikanske pirater, og ettersom uavhengighetskrigen hadde blitt finansiert med felles lån i utlandet ble gjelden fra denne ikke betalt og samlet økt rente. Sivil og politisk uro tårnet seg opp.
Som følge av en vellykket avklaring av stridigheter om handel og fiske mellom Virginia and Maryland i 1785, innkalte Virginia til en konferanse om handel mellom alle statene som ble satt til Annapolis i Maryland i september 1786. Målet var løse ytterligere fiendskap i handelen mellom de enkelte statene. Konferansen feilet grunnet mistenksomhet mellom de ulike statene. Alexander Hamilton fikk delegatene til å gå med på en ny konferanse for å revidere de felles artiklene som skulle holdes den neste våren i Philadelphia. Mulighetene for den neste konferanse synes dårlige fram til James Madison og Edmund Randolph lyktes å sikre seg tilstedeværelsen av George Washington i Philadelphia som en delegat for Virginia.
Da delegatene fra tolv stater, Rhode Island sendte ingen, møttes i mai 1787 hadde de med seg ulike erfaringer mellom de lovgivende og utøvende grene innenfor deres respektive regjeringer. De fleste statene hadde en svak leder uten veto eller myndighet til å utnevne posisjoner, valgt årlig av lovgivningsmakten til en enkelt periode og som delte makten med et utøvende råd, og motsatt av en sterk lovgivningsmakt. Staten New York var derimot et betydelig unntak ved å ha en sterk guvernør med rett til å veto og utnevnelse og valgt for en periode på tre år, og kvalifisert for gjenvalg uten begrensninger i antall. Det var via forhandlinger bak lukkede dører i Philadelphia presidentskapet for De forente stater kom til syne.
Utvikling
Som nasjonens første president, etablerte George Washington mange standarder som kom til å definere posisjonen. Hans beslutning om trekke seg etter to perioder bidro til takle frykten for at nasjonen ville utvikle seg til et monarki, og etablerte en presedens som ikke ble brutt før 1940 og ville til sist ble gjort permanent ved Tjueandre tillegg til konstitusjonen. Ved slutten av hans presidentskap hadde politiske partier utviklet seg, og da John Adams beseiret rivalen Thomas Jefferson i 1796 var det første virkelige omtvistet presidentvalget. Etter at Jefferson beseiret Adams i 1800, kom han og hans landsmenn fra Virginia, James Madison og James Monroe, begge til å være president i to perioder, til sist dominere nasjonens politikk under den såkalte gode perioden, «Era of Good Feelings», fram til Adams’ sønn John Quincy Adams vant valget i 1824 etter at Det demokratisk-republikanske parti delte seg.
Valget av Andrew Jackson i 1828 var en betydelig milepæl ettersom Jackson ikke var en del av eliten i Virginia og Massachusetts som hadde holdt presidentskapet i de første 40 årene. Jackson forsøkte å styrke presidentens posisjon på bekostning av Kongressen samtidig den brede folkelige deltagelsen økte i tiden da nasjonen raskt ekspanderte vestover. Imidlertid ble hans etterfølger, Martin Van Buren, upopulær etter den økonomiske krisen eller panikken i 1837, og dødsfallet til William Henry Harrison og de påfølgende dårlige forholdet mellom John Tyler og Kongressen førte til ytterligere svekkelse av presidentens posisjon. De 24 årene mellom 1837 og 1861, inkludert Van Buren, ble de seks presidentperiodene fylt av åtte forskjellige menn, men ingen som ble gjenvalgt for en andre periode. Senatet spilte en viktig rolle i løpet av denne perioden med det store triumviratet til Henry Clay, Daniel Webster, og John C. Calhoun i nøkkelroller i forme den nasjonale politikken i tiden 1830- og 1840-tallet fram til debattene om slaveriet begynte å dele nasjonen i to på 1850-tallet.
Abraham Lincolns lederskap under den amerikanske borgerkrigen har ført til at historikere har ansett ham som en av USAs aller fremste presidenter. Omstendighetene av krigen og republikanernes dominans av Kongressen gjorde presidentens posisjon mektig, og da Lincoln ble gjenvalgt i 1864 var det første gangen at en president ble gjenvalgt siden Jackson i 1832. Etter at Lincoln ble myrdet mistet hans etterfølger Andrew Johnson all politisk støtte og ble snart fjernet fra sin posisjon, mens Kongressen forble mektig under presidentskapet til borgerkrigsgeneralen Ulysses S. Grant i to perioder. Ved slutten av rekonstruksjonstiden kom Grover Cleveland til sist å bli den første demokratisk president som ble valgt siden før krigen, stilt opp til gjenvalg i tre påfølgende valg (1884, 1888, 1892) og vant to ganger. I 1900 ble republikaneren William McKinley som vant et gjenvalg siden Grant i 1872, men ble offer for et attentat år etter.
Etter at McKinley var død ble Theodore Roosevelt en dominerende figur i amerikansk politikk. Historikere mener at Roosevelt totalt endret det politiske system ved å styrke presidentembetet med en rekke betydelige bedrifter, blant annet å bryte opp trust, opprette naturvern, arbeidereformer, gjøre personlig karakter like viktig som sakene, og håndplukke sin etterfølger, William Howard Taft. I det påfølgende tiåret ledet Woodrow Wilson USA til seier i løpet av den første verdenskrig, skjønt Wilsons forslag for Folkeforbundet ble forkastet av Senatet. Warren Harding, som var populær som president, kom til å oppleve at hans ettermæle ble tilsmusset av skandaler, særskilt Teapot Dome-skandalen. Tilsvarende ble Herbert Hoover raskt en upopulær president etter at han mislykket i å lindre den store depresjonen.
«Keiserlig presidentskap»
Da Franklin D. Roosevelt ble president i 1932 førte det til ytterlige mot hva hisorikere siden har beskrevet som «keiserlig presidentskap». Begrepet er blitt benyttes på USA moderne presidentskap. Det stammer fra tittelen på en bok fra 1973 av historikeren Arthur M. Schlesinger, Jr. som skrev The Imperial Presidency for å adressere to bekymringer: at presidentskapet var ukontrollert og at det hadde gått utover sine konstitusjonelle begrensninger. Støttet av en enorm demokratisk majoritet i Kongressen og offentlig support for betydelige endringer, økte Roosevelts reformpolitikk, kalt New Deal, økte den føderale regjeringen dramatisk i størrelse og utstrekning, inkludert flere utøvende myndigheter. Den tradisjonelle lille staben til presidenten ble sterkt utvidet med Executive Office of the President (presidentens kanselli og består av hans nærmeste stab og politiske rådgivere, og husholdet i Det hvite hus, presidentens embetsbolig) i 1939. Ingen av dem krevde Senatets bekreftelse. Roosevelts enestående gjenvalg til en tredje og fjerde periode, USAs seier i den andre verdenskrig, og nasjonens hurtigvoksende økonomi, bidro alle til å etablere kontoret som en posisjon for globalt lederskap. Hans etterfølgere, Harry Truman og Dwight D. Eisenhower, ble begge gjenvalgte da den kalde krigen førte til at den amerikanske presidenten ble sett på som «lederen av den frie verden», mens John F. Kennedy var en ungdommelig og populær leder som dro fordel av framveksten av fjernsynets betydning på 1960-tallet.
Etter at Lyndon B. Johnson mistet folkelig støtte grunnet Vietnamkrigen og Richard Nixons presidentskap kollapset grunnet Watergate-skandalen, vedtok Kongressen en rekke av reformer med den hensikt å sikre seg selv. Disse omfattet Loven om krigsmakter, War Powers Resolution, som utspilte seg grunnet Nixons veto i 1973, og andre lover som søkte å styrke Kongressens posisjon. Ved 1976 innrømmet Gerald Ford at «den historiske pendel» hadde svingt mot Kongressen, fremmet muligheten av et «nedbrytende» erosjon av hans evne til å styre. Både Ford og hans etterfølger Jimmy Carter mislyktes å bli gjenvalgt. Den tidligere skuespilleren Ronald Reagan dro fordel av sitt talent som en kommunistdiktator for endre den amerikanske politikk vekk fra en sosial politikk i ånd med New Deal til en langt mer konservativ ideologi. Hans visepresident George H. W. Bush ble den første visepresident siden 1836 som ble direkte valgt til president.
Den den kalde krigen ebbet og USA ble verdens ubestridte ledende nasjon, Bill Clinton, George W. Bush, og Barack Obama tjente hver to perioder som president. I mellomtiden hadde Kongressen og nasjonen blitt gradvis mer politisk polarisert, særlig som følge av at republikanerne i 1994 kontrollerte Representantenes hus for første gang på 40 år og framveksten av rutinemessing anvendelse av filibustertaktikk i Senatet. De seneste presidentene har således fokusert på presidentens dekret (executive order), føderale reguleringer og juridiske utnevnelser for virkeliggjøre betydelig politiske endringer på bekostning av lovgivning og Kongressens makt. De siste presidentvalgene har reflektert denne pågående polariseringen hvor ingen kandidat med unntak av Obama i 2008 som vant med mer enn fem prosent av folkets stemmer og hvor to, George W. Bush og Donald Trump, ikke fikk flertall av folkets stemmer, men vant i Valgkollegium og tapte folkets stemmer. Både Clinton og Trump ble anklaget i Riksrett av Representantenes hus kontrollert av opposisjonspartiet, men det synes ikke å ha fått langvarig effekt blant deres egne velgere.
Valg
Det holdes presidentvalg tirsdag etter første mandag i november hvert fjerde år, i år som er delelig med fire (f.eks. 2000, 2004, 2008). Presidentvalget er indirekte. Velgerne velger valgmenn som danner valgmannskollegiet. Valgmannskollegiet velger president. Presidenten innsettes kl. 12:00 den 20. januar påfølgende år. Presidenten blir da tatt i ed i embetet, vanligvis av justitiarius i den føderale Høyesterett (dog er dette ikke et krav), ved at følgende blir opplest av dommeren, og gjentatt av presidenten:
«I do solemnly swear (eller affirm) that I will faithfully execute the office of President of the United States, and will to the best of my ability, preserve, protect and defend the Constitution of the United States.» I tillegg er det vanlig at presidenten legger til eget navn mellom «I» og «do», samt ordene «so help me God» til slutt.
Etter det 22. tillegg til USAs grunnlov, ratifisert i 1951, kan man bare velges til president for to perioder. En person som alt har fungert som president i over to år kan kun velges en gang, mens en som har fungert som president i under to år kan velges to ganger.
For å være valgbar til presidentembetet må man ha fylt 35 år, være født amerikansk statsborger, samt ha bodd i USA i 14 år.
Maktbalansen
Forholdet mellom presidentembetet, den lovgivende forsamlingen Kongressen, og Høyesterett er regulert gjennom grunnloven. Grunnloven omtaler presidenten i artikkel II.
Den lovgivende og bevilgende makt ligger i Kongressen. Presidenten utarbeider forslag til føderalt budsjett for USA, og presidenten kan legge fram forslag til lover. Lovforslag må formelt fremmes av et medlem av Kongressen; i motsetning til f.eks. den norske regjeringen har ikke presidenten rett til å introdusere lovgivning direkte.
Presidenten kan dessuten nedlegge veto mot vedtak i Kongressen. Kongressen kan overprøve presidentens veto med 2/3 flertall i begge kamre. Presidenten nominerer regjeringsmedlemmer, ambassadører, føderale dommere og tusenvis av andre embeter, men for mange av disse stillingene må kandidatene først godkjennes av et flertall i Senatet.
Presidenten kan avsettes av Kongressen ved riksrett ("impeachment"). Dette fordrer at Representantenes hus først reiser tiltale, noe som gjøres med rent flertall. Deretter behandles tiltalepunktene i Senatet, hvor det kreves to tredjedels flertall for å fjerne presidenten. Ved riksrett mot presidenten er det Høyesterettsjustitiarius som leder Senatets forhandlinger.
Hvis en president dør, blir avsatt, eller går av før endt regjeringstid, skal visepresidenten etter grunnloven overta presidentembetet. Loven Presidential Succession Act fra 1947 regulerer den videre rekkefølgen dersom ikke visepresidenten kan overta. Her står Speaker of the House som den neste. Skulle heller ikke vedkommende kunne overta embetet, overtar Senatets President Pro Tempore, normalt den eldste senator fra flertallspartiet. Deretter følger regjeringsmedlemmene, rangert etter departementenes alder.
Fire presidenter har avgått ved døden av naturlige årsaker mens de var president: William Henry Harrison, Zachary Taylor, Warren G. Harding, og Franklin D. Roosevelt.
Fire presidenter er blitt drept mens de var president: Abraham Lincoln, James A. Garfield, William McKinley og John F. Kennedy.
Én president har forlatt presidentembetet frivillig. Richard Nixon trakk seg som president i 1974 etter Watergate-skandalen.
Annet
USA var det første land til å opprette presidentembetet som statssjef i en moderne republikk. Denne presidentmodellen er senere innført i en rekke andre land.
USA har mange partier, men siden 1853 har alle presidenter enten kommet fra demokratene eller republikanerne.
Folkerepublikk
Folkerepublikk er en tittel som har blitt benyttet av mange sosialistiske republikker for å beskrive deres styresett.
Begrepet «folkerepublikk» ble brukt populistisk. Motivasjonen for å bruke dette begrepet lå i påstanden om at myndighetene styrte i tråd med interessen til majoriteten av befolkningen, og derfor er «folkets republikk». Kritikere av disse systemene har derimot ment at navnet «folkerepublikk» kun ble brukt som propaganda.
Disse landene regner seg i dag som folkerepublikker:
Følgende ikke-anerkjente utbryterstater (folkerettslig del av Ukraina) kaller seg også folkerepublikker:
Blant andre historiske eksempler finnes:
Jack Crawford (figur)
Jack Crawford er en litterær person fra Hannibal Lecter-tetralogien av Thomas Harris. Han medvirker i Den røde drage, Nattsvermeren og Hannibal. Hans rolle i Den røde drage og Nattsvermeren er betydelig større enn i Hannibal. I de to første romanene opptrer han som Will Graham og Clarice Starling's mentor, mens han kun nevnes stykkvis og dør av et hjerteinfarkt mot slutten av boken. Han opptrer ikke i filmversjonen av Hannibal, der nevnes det kun at han døde.
I filmversjonene har han blitt fremstilt av, Harvey Keitel (Den røde drage), Scott Glenn (Nattsvermeren) og Dennis Farina (Manhunter).
Nunavik
Nunavik  (inuktitut: ᓄᓇᕕᒃ) eller Vårt land er et hjemmestyreområde i provinsen Quebec i det nordlige Canada. Området hadde 13,188 innbyggere ved folketellingen 2016, hvorav de fleste er inuitter.
Jack Crawford (figur)
Handling
Graham har et rykte på seg for å være i stand til å tenke som de kriminelle han jakter på, og dermed hjelpe FBI med en rekke pågripelser. Men Graham hadde tidligere trukket seg tilbake etter å ha blitt angrepet og nesten drept av Dr. Hannibal Lecter, en psykiater fra Baltimore som tidligere hadde behandlet offeret for et drap som Graham tidligere etterforsket. Men Graham forstod at Lecter var morderen han var på jakt etter. Crawford overbeviser Graham om å komme ut av pensjonist-tilværelsen for å hjelpe til med å løse drapene til «The Tooth Fairy»
Ben Harper
Ben Harper (født Benjamin Chase Harper 28. oktober 1969) er en amerikansk sanger og låtskriver.
Jack Crawford (figur)
Handling
Men snart innser de både Crawford og Graham at de behøver Lecters hjelp igjen. Crawford hjelper til med å gi Graham og familien hans beskyttelse, etter at Lecter sender seriemorderen, Francis Dolarhyde, hjemme-adressen til sin tidligere nemesis. Med Crawfords hjelp løser Graham til slutt etterforskningen, men Dolarhyde vansirer ham før Grahams kone rekker å drepe ham. Men Crawford føler seg ansvarlig for Grahams ulykke.
Ben Harper
Biografi
Ben Harper begynte å spille gitar som barn i hjembyen Claremont i California. Han endte opp med å spesialisere seg på akustisk slidegitar. I ung alder spilte han inn platen Pleasure and Pain med sin venn, folk-gitaristen Tom Freund. Etter denne platen med få utgivelser fikk Ben Harper en platekontrakt med Virgin Records, der han i 1994 utgav Welcome to the Cruel World.
Denne ble fulgt opp med Fight For Your Mind (1995) som i USA ble en college-radiofavoritt, og gav mange sanger som den dag i dag blir spilt på radio.
I 1999, under en konsert på The Santa Barbara Bowl, traff Harper Jack Johnson, som på denne tid var en ukjent artist uten utgitt plate. Harper fikk tak i en 12-spors demo av Johnsons sanger som han ga videre til sin produsent, J.P. Plunier, som Johnson spilte inn sin første plate sammen med.
Fra starten av karrieren har musikken fått mer oppmerksomhet i Europa enn i hjemlandet. Selv om han var en kjent og respektert artist i USA, var han i land som Frankrike, Tyskland, Sveits og Nederland en stor stjerne, og fikk mye spilletid og var kritikerrost. Hans popularitet i Europa er så stor at han ble franske Rolling Stone Magazines «Artiste De L'Année» (årets artist) i 2003, og turneen Diamonds on the Inside spilte for fulle hus over hele kontinentet.
I 2006 slapp Harper albumet Both Sides of the Gun, som debuterte som nr. 7 på Billboard-listen.
Jack Crawford (figur)
Handling
Jack Crawford dukker opp igjen i romanen Nattsvermeren (originaltittel: The Silence of the Lambs) og etterforsker en ny seriemorder. Denne gangen kalles seriemorderen for «Buffalo Bill» og signaturen hans innebærer å drepe og flå kvinner. Men Crawford blir igjen tvunget til å spørre Lecter om hjelp. Denne gangen sender imidlertid Crawford Clarice Starling - en ny FBI-praktikant - for å snakke med Lecter. Ved hjelp av informasjon fra Lecter forsøker Crawford og FBI å spore opp denne seriemorderen: Jame Gumb.
Gumb hadde tidligere drept arbeidsgiveren til et av hans tidligere offer, og flyttet inn i hjemmet hennes for å bruke den store kjelleren - som inneholder en nedlagt og tom brønn. Han bruker brønnen som en provisorisk oppbevaringsplass for ofrene sine. Starling innser at «Buffalo Bill» sannsynligvis kjente sitt første offer personlig, Fredrica Bimmel, og begynner å intervjue alle som står henne nær. I denne forbindelse snubler hun tilfeldigvis over Gumbs nye oppholdsplass.
Voltsja krov
Voltsja krov (originaltittel: Волчья кровь) er en russisk film fra 1995 regissert av Nikolaj Stambula.
Gartnerveien
Gartnerveien (1–13, 2-6) er ei gate på Vesterntangen i Hønefoss. Gata er en stikkvei fra Oddliveien.
Colombia under Panamerikanske leker 1955
Colombia under Panamerikanske leker 1955. Colombia deltok i de andre Panamerikanske leker som ble arrangert i Mexico by mellom 12. og 26. mars 1955. Colombia kom på åttendeplass med to gull-, tre sølv og en bronsemedalje.
French Open 1978
French Open 1978 ble spilt i perioden 29. mai til 11. juni på Roland Garros-stadion i Paris og er en tennis-turnering på grus. Björn Borg vant singleturneringen for herrer for tredje gang og Virginia Ruzici vant både single- og double for damer. I doublen sammen med Mima Jaušovec som hun møtte å beseiret i singlefinalen.
Alexander Schenk von Stauffenberg
Alexander Schenk greve von Stauffenberg (født 15. mars 1905 i Stuttgart, død 27. januar 1964 i München) var en tysk klassisk historiker.
Liv
Han var sønn av Württembergs siste overhoffmarskalk, grev Alfred Schenk von Stauffenberg og Caroline von Üxküll-Gyllenband, og var bror av Berthold Schenk von Stauffenberg og Claus Schenk von Stauffenberg. Hans to brødre var sentrale i motstanden mot det nasjonalsosialistiske regimet, og ble henrettet ved slutten av annen verdenskrig, etter 20. juli-attentatet.
Alexander Schenk von Stauffenberg var gift med den kjente kvinnelige piloten Melitta Schenk von Stauffenberg, født Schiller.
Etter 20. juli-attentatet ble han og hans kone arrestert. Mens Melitta ble løslatt etter noen uker på grunn av sitt krigsviktige arbeide, ble Alexander holdt fanget i forskjellige konsentrasjonsleirer til krigens slutt. Hans kone døde kort før krigens slutt, da hennes testfly ble skutt ned av et amerikansk jagerfly.
Alexander Schenk von Stauffenberg tok sin Abitur i Stuttgart, og begynte først å studerte jus før han studerte antikkens historie i Jena, München og Halle. I 1928 tok han doktorgraden under Wilhelm Weber med en avhandling om Johannes Malalas, og habiliterte seg i 1931 i Würzburg under Joseph Vogt med en avhandling om Hieron II. Deretter underviste han i Berlin, Giessen og Würzburg, og ble i 1936 utnevnt til ekstraordinær professor (=førsteamanuensis) og i 1941 til ordinær professor. Han aksepterte i 1942 et professorat ved universitetet i Strassburg, men kunne ikke tiltre stillingen fordi han ble innkalt til krigstjeneste. Han tjenestegjorde først på Østfronten, og fra juni 1944 i Athen.
I 1948 ble han professor i klassisk historie ved Ludwig-Maximilians-universitetet i München, hvor han ble til sin død. I 1951 var han den drivende kraft bak opprettelsen og første formann for Kommission für Alte Geschichte und Epigraphik (som senere ble innlemmet i Deutsches Archäologisches Institut).
Alexander Schenk von Stauffenberg fokuserte i sin forskning på et stort antall temafelter, spesielt senantikken og det antikke Sicilia og Magna Graecia.
Ferdinand Verbiest
Ferdinand Verbiest, kinesisk: Nan Huairen Duanbei (南懷仁, født 9. oktober 1623 i Pittem nær Kortrijk i det som i dag er Belgia, død 28. januar 1688 i Beijing i Kina) var katolsk Kinamisjonær tilhørende jesuittordenen, og en betydelig astronom. Han ble mandarin av 2. klasse og tilknyttet det keiserlige hoff i Beijing, og ledet det keiserlige matematisk-astronomiske byrå der fra 1669 til sin død.
Biografi
Under kristenforfølgelsen i 1664–1665, som var iscenesatt av fremmedfiendtlige konfucianere, anført av Yang Guangxian, og tillatt av riksregenten Oboi, som hevdet at det forelå en fare for en europeisk invasjon av landet, ble den da alvorlig syke pater Schall kastet i fengsel. Verbiest forsvarte ham for domstolen. Pater Schall ble faktisk dømt til døden, men dommen ble ikke fullbyrdet og ble senere omgjort. Selv om Schall ble løslatt, så det ut til at det astronomiske embede nå var lukket for jesuittene og deres astronomer.
Men i 1669 klarte Verbiest å bevise for Kangxi-keiseren (født 1654) at det etter pater Schalls avsettelse ble stadig flere feil i den årlige astronomiske kalender. Den fremdeles svært unge Kangxi lot seg overbevise, og benyttet affæren som en viktig foranledning til å få fjernet den stadig mer egenrådige regenten Oboi og gripe makten selv, noe før han egentlig var blitt gammel nok. Pater Schall ble fullt rehabilitert, skjønt post mortem.
Keiseren utnevnte så Verbiest til ny president for det keiserlige matematisk-astronomiske byrå (1669), og ble ikke lenge etter også annenpresident for embedet for offentlige arbeider. Dermed hadde han nådd enda høyere opp i det kinesiske byråkrati enn pater Schall. Dermed var det ikke lenger noe stom forhindret at de misjonærer som var blitt forvist til Macao eller Kanton under Oboi kunne vende tilbake. For å bevise de kristnes troskap overfor Kina konstruerte pater Verbiest kanoner som så kom godt med under Qing-dynastiets kamp mot opprørere i sør og nord. Han organiserte en fornyelse av det keiserlige observatorium i Beijing og konstruerte nye instrumenter til bruk der. Et av dem var en imponerende «stjerneglobus». Han utferdiget også et verdenskart av høyeste kvalitet, og konstruerte sammen med sine medbrødre forskjellige hydrauliske instrumenter. Han underviste keiseren i matematikk, geometri og astronomi, og utviklet for ham det som er historiens første dokumentarisk belagte dampdrevne bil. Kangxi-keiserens store velvilje overfor kristendommen kan i stor grad forklares ved det gode inntrykk Verbiest og andre jesuitter gjorde; de sørget også for at keiseren fikk gjøre seg kjent med pater Matteo Riccis kinesiske verk og den kristne tro, Tiānzhǔ Shiyi. I anledning et besøk i jesuittenes residens på hoffområdet overrakte keiseren Verbiest en egenhendig utferdiget skrifttavle med tegnet jingtian (dyrk Himmelen). Den ble anbragt i deres katolske kirke, som et tegn på at den stod under keiserlig høy beskyttelse. Dermed var de katolske kirker likestilt med de buddhistiske templer, de islamske moskéer og de jødiske synagoger.
I januar og igjen i august 1678 skrev pater Ferdinand Verbiest til jesuittenes generalsuperior i Roma for å understreke betydningen av å utdanne kinesiske prester. Dette var helt essensielt for at Kinamisjonen skulle kunne stå på egne ben, skrev han. Han påpekte at de utenlandske prester kun kunne virke i Kina fordi keiseren var så interessert i astronomi. Men det kunne jo raskt endre seg, advarte han, med det resultat at de utenlandske prester skulle bli utvist.
Som nevnt ovenfor var det jo noe slikt som skjedde i 1665. Da var pater Luo Wenzao den eneste kinesiske prest som kunne virke i Kina, og han gjorde sitt beste og reiste rundt i ti provinser for å forkynne, døpe og oppmuntre.
Det var Verbiest som sendte sin medbror, jesuitten Philippe Couplet (1623–1693), til Europa for å verve flere vitenskapsmenn for kinamisjonen, og som dermed utløste at kong Ludvig XIV av Frankrike i 1685 sendte en gruppe franske jesuittmatematikere til Kina. De ankom Beijing tidlig i 1688, bare noen dager etter Verbiests død.
Han døde i Beijing og ble begravet nær Matteo Ricci i 11. mars 1688, på jesuittenes gravsted Zhalan i Beijing.
Asteroide
Asteroiden (2545) Verbiest, oppdaget i 1933, er oppkalt etter ham.
Verker
Astronomiske hovedverker:
Stjernekart: Jian ping gui zong xing tu, 1683; Chidao nanbei xing tu (stjernene nord og sør for ekvator), 1672
Kalender, ephemerider:
Tony Roper
Tony Roper (født 13. desember 1964, død 13. oktober 2000) var fører i den amerikanske motorsporten NASCAR.
William Theodore Heard
Han konverterte til katolisismen i 1910, og ble prest for Southwark erkebispedømme i 1918.
Han ble kreert til kardinal i 1959 av pave Johannes XXIII, og var da pret, men ble bispeviet i 1962. Han deltok på konklavet 1963 som valgte pave Paul VI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Conocassis
Conocassis er en slekt av stumpbiller.
Tony Roper
Roper ble født i Springfield, Missouri og fikk sin debut i motorsport i 1986. I 1995 startet han i NASCARs Craftsman Truck Series, og beveget seg til Busch Series i 1999.
I 2000 omkom han av skadene han fikk i en ulykke under et Craftsman Truck Series-løp på Texas Motor Speedway.
Tyrannosaurus rex
Tyrannosaurus rex (betyr «tyrannisk kongeøgle», av gresk tyrannos = «hersker» + sauros = «øgle»; latin rex = «konge») er en av de mest kjente dinosaurartene som har levd. Tyrannosaurus rex var en kjøttetende dinosaur som vandret rundt på jorda i siste del av krittperioden, for 68–66 millioner år siden. Navnet Tyrannosaurus rex fikk den av den amerikanske geologen og paleontologen Henry F. Osborn i 1905. Man trodde lenge at Tyrannosaurus rex var den største kjøttetende dinosauren som har eksistert, men man har i senere tid funnet at det er minst to rovdinosaurer som var større enn Tyrannosaurus: Giganotosaurus og Spinosaurus.
Karakteristikk
Tyrannosaurus kunne bli 13+ meter lang, 4-6 meter høy i oppreist stilling, vekten er beregnet til mellom ti og atten tonn. det største indivitet noen gang funnet er estimert til å ha en vekt på 11 tonn eller mer. det er mye usikkerhet når det gjelder hvilken størrelse en type dinosaur kunne bli, på grunn av begrenset antall funn og informasjon om artene. det er estimert at Tyrannosaurus Rex kunne strekke seg rundt ni meter høyt. Hodet kunne bli over 1,5 meter langt, og det er funnet over 30 centimeter lange tenner. Hendene til et voksent individ hadde to fingrer, og armene var omtrent like lange som hos et voksent menneske. Derimot var de like tykke som et menneskelår, og kunne sannsynligvis bære en vekt på opptil 200 kilo. Føttene hadde tre tær med klør, i tillegg til en klo på baksiden av foten som ble brukt til å gripe med. Dinosauren var bipedal og kunne oppnå en fart på omtrent 30 km/t. For at T. rex skulle klare å holde balansen når den løp hadde den en stor og stiv hale, samt at armene ikke var større enn de var.
Skjell er blitt funnet på varierte regioner på kroppen, spesifikt nakken, hoften og halen. Fjær har blitt funnet på noen slektninger, og selv om fjær på Tyrannosaurus ikke er helt utelukket, viser distribusjonen til disse skjellene at den var for det meste skjellet.
Leveområde
Det er bare gjort funn av Tyrannosaurus i Nord-Amerika, og den levde trolig i åpne landskap eller åpne skoger. Det er også funnet større mengder bein og skjeletter i fjellkjeder i Montana.
Liv
Ifølge forskere veide ikke Tyrannosaurus stort mer enn ett tonn som 14-åring, men fra den var 14-18 år vokste den seg til den størrelsen den forble i resten av livet. Tennene vokste derimot hele livet, og hvis den mistet en tann, så vokste den ut igjen. Dette forklarer hvorfor det er så store forskjeller på tannstørrelsene til Tyrannosaurus.
Ferdinand Verbiest
Verker
Geografi og kartografi:
Bovec
Bovec (tysk: Flitsc, italiensk: Plezzo) er en alpelandsby og kommune, nordvest i Slovenia. Danijel Krivec er navnet på kommunens borgermester. Byen er mest kjent for innspilningen til Legenden om Narnia - Prins Caspian.
Ferdinand Verbiest
Verker
Fysikk og medisin:
Religion:
Fluberg fuglefredningsområde
Den største betydningen har området som rasteplass for trekkfugl, og da særlig under vår og høsttrekket. Da er vannstanden lav og mudderbankene blir tørrlagte, dermed kan vann- og vadefugler komme til insekter og andre kryp. Dette er grunnen til at området er viktig for trekkfugler som trekker langs Randsfjorden.
De vanligste trekkfuglene under vårtrekket er stokkand, krikkand og kvinand. Under trekket kan en da se flokker på opptil 60 fugler eller mer. Sporadisk forekommer også vipe, strandsnipe, skogsnipe, gluttsnipe, fiskemåke, hettemåke og ringdue. Området er også fast rasteplass for traner.
Langs området vokser det mest gråor, men også bjørk, osp og rogn.
Trond-Viggos beste
Trond-Viggos beste er et musikkalbum med Trond-Viggo, utgitt i 1997.
Synkronsvømming under VM i svømmesport 2013 – Solo fri
Synkronsvømming – Solo fri under VM i svømming 2013 ble avholdt den 22. juli og den 24. juli.
Resultater
Kvalifiseringsrunden ble avholdt den 22. juli klokken 09.00 lokal tid. Finalen ble avholdt den 24. juli klokken 19.00.
Grønn viser til finalister
Røkke
Røkke, eller Rykkja, er en grend i bygda Skatval i Stjørdal, Trøndelag. Røkke ligger ved Trondheimsfjorden, lengst vest i bygda, og har gitt navnet til Røkke-slekten. I middelalderen var Røkke en storgård og kirkegods. Røkke er opprinnelig en dansk form av Rykkja, og het opprinnelig Rykkvin, som betyr «rokk» – eller da den eldre versjonen av den – håndteinen. Sannsynligvis har fjellknausen sør for gården blitt sammenlignet med en håndtein, og dermed gitt gården navn. Gården ble delt i to allerede i middelalderen og siden delt en rekke ganger. Ved siden av jordbruk ble det drevet fiske i Trondheimsfjorden og etter hvert langs kysten så langt nord som til Lofoten.
Røkke østre
Gården Røkke østre, gnr. 59/1, er på 165 dekar. og har tilhørt Røkke-slekten siden 1765. Eldste kjente bruker er John Arntsen (1663–1742). Neste bruker Nils Danielsen bygsla jorda fra 15. mars 1738 og fikk skjøte av Rein kloster den 2. januar 1765.
Kaiser’s Tengelmann
Kaiser’s Tengelmann GmbH med hovedkontor i Mülheim an der Ruhr er en tysk supermarkedskjede som tilhører Tengelmanngruppen.
Røkke
Røkke østre
Gunerius Olsen Røkke (1873–1956) kjøpte gården og giftet seg med Karen Oline Kristiansdatter Røkke i 1898. Han overdro gården i 1945 til eldste sønn Kristian (født 1898), som i 1968 overleverte gården til sin yngste sønn Gudmund Røkke (født 1940). Gudmund satte opp ny driftsbygning i 1970, potetlager og redskapshus i 1987 og våningshus i 1990. Han drev med melkeproduksjon frem til 1981, mens han i dag har 130 dekar dyrket mark og produserer potet, korn og kjøtt.
Røkke nordre
Gården Røkke nordre, gnr. 60/6, hadde mange eiere inntil Jens Johnsen Skeisås (født 1809) kjøpte den på auksjon den 27. august 1846 (bnr. 6) og som dødsbo den 9. april 1858 (bnr. 7). Jens Johnsen giftet seg i 1842 med Oleanna Pedersdatter Skordalstrø (født 1820), og de fikk fem barn. Eldste sønn Johan Peter druknet på sildefiske ved Garten. Nest eldste sønn emigrerte til USA i 1869. Tredje barn Anne ble gift med neste gårdeier. Tredje sønn Ole Johan emigrerte til USA i 1871. Den yngste datteren Ellen ble gift på gården Røkke vestre.
La Roche-demningen
La Roche-demningen er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt ved elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget.
Kaiser’s Tengelmann
Virksomheten har mer enn 550 filialer i tre regioner av Tyskland og har ca 17 000 ansatte. I Berlin og omegn og i Nordrhein-Westfalen driver den supermarkeder under profilen Kaiser's, i München og Oberbayern og i Mülheim an der Ruhr drives butikkene under navnet Tengelmann.
Zheng Keshuang
Zheng Keshuang (kinesisk: 鄭克塽, pinyin: Zhèng Kèshuǎng; født 13. august 1670, død 22. september 1707) var en kinesisk regent av kongedømmet Tungning på Taiwan mellom 1681 og 1683. Han var sønn av Zheng Jing og barnebarn av Koxinga, og etterfulgte faren ved hans død allerede i 12-årsalderen. I 1683 ble han tvunget til å kapitulere for Qing-dynastiet, og Taiwan ble da inkorporert i Qing som del av provinsen Fujian.
Erling Westgaard
Erling Halvor Westgaard (født 1. april 1911 på Notodden, død 12. januar 2002) var en norsk professor i elektromaskinbygging og prorektor ved NTH.
Etter eksamen ved NTH i 1937 på elektrolinjen, fortsatte han ved NTH til 1939 som vitenskapelig assistent. Årene 1939–53 var han ansatt i NEBB, han ble overingeniør i 1942 og var ett år ved Brown Boveri i Sveits. Etter studieopphold i Sveits og USA 1953–54 kom han til NTH som professor i elektromaskinbygging. Fra 1954 var han professor i Elektroteknikk ved NTH, med fagområde elektriske maskiner. Han var viserektor ved NTH i periodene 1957–58 og 1968–69 og prorektor samme sted fra 1969–72. Han var også styreformann i SINTEF fra 1963 til 1964. I perioden 1979–84 var han generalsekretær i Norges Tekniske Vitenskapsakademi.
Westgaard var fast medlem av Trondheim bystyre 1964–67 (Høyre)
Røkke
Røkke nordre
Ole Petersen Røkke (født 1850) fikk skjøte av Jens Johnsen den 21. juni 1886. Han giftet seg i 1871 med forrige eiers datter, Anne Jensdatter Røkke (født 1849). Barn:
Peter O. Røkke (1886–1982) overtok gården etter sin far i 1921. Han var gift med Borghild I. Skjæret og de fikk syv barn. Nest eldste sønn, Arve Røkke (født 1908), overtok gården i 1966 og leverte den videre til sin eldste sønn Jørn Christian Røkke (født 1977) i 1994.
Røkke nedre
Gården Røkke nedre, gnr. 61/1, er på 233 dekar. Første eier er Ola Pedersen Røkke (1811–1895), som var gift med Karen Johnsdatter Fløan (1825–1907). Sønnene Johan Peter (født 1851), Kristian (født 1853) og Johan Arnt (født 1859) druknet på Trondheimsfjorden den 24. februar 1887, da de skulle ro hjem etter å ha levert fisk. Siste gjenlevende sønn, Peter Magnus (født 1859), giftet seg med enken etter sin bror Kristian, Nikoline Olsdatter (født 1864), og tok også over gården. De fikk sønnen Kristian (født 1891) som ble neste eier. Nikoline hadde fra før barna Karen Oline, Ole, Kristine, Oline og Berit med første mann Kristian.
Kristian Magnusen Røkke (født 1891) giftet seg med Klara Margrete Markatrø (født 1901) og tok over gården i 1923. De fikk barna Magne (født 1921), Karl (født 1923), Malmfrid (født 1925) og Normann (født 1926). Odelsgutten Magne giftet seg med Solveig Vifstad (født 1924) og tok over gården i 1953. Ny driftsbygning ble oppført i 1964 og ombygd i 1984. Potetlager ble oppført i 1982.
Eldste sønn Knut (født 1950) giftet seg med Målfrid Flønes (født 1954) og tok over gården i 1984. De avsluttet kjøtt- og melkeproduksjonen, og har drevet med korn og poteter ved siden av svineavl. Driftsbygningen ble ombygd i 1998.
Michael Glos
Michael Glos (født 14. desember 1944 i Brünnau) er en tysk politiker (CSU). Han var formann for CSU-gruppen og stedfortredende formann for CDU/CSU-fraksjonen i det tyske parlamentet fra 1993 til 2005, og var nærings- og teknologiminister i Angela Merkels føderale regjering fra 2005 til 2009.
La Roche-demningen
Anlegget ligger nord for storbyen Limoges, og langt sør i departementet Vienne, litt sør for Civaux kjernekraftverk mellom Limoges og Poitiers, i regionen Nouvelle-Aquitaine.
Elva Viennes øvre løp (med Maulde og Taurion) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.
Frederiksholms Kanal
Frederiksholms kanal er den del av kanalen rundt Slotsholmen i København som fra Stormbroen strekker seg ned til havnen rett ved Langebro.
Frederiksholms kanal er dessuten navnet på den gaten som ligger på Sjællandssiden ved ovennevnte kanal mellom Stormbroen og Bryghusgade. Gaten ligger i forlengelse av Rådhusstræde.
Siden 2006 har svømmekonkurransen Christiansborg Rundt blitt arrangert i kanalen.
Charles Henry Darling
Charles Henry Darling (født 19. februar 1809 i Annapolis Royal, Nova Scotia, død 25. januar 1870 i Cheltenham, Gloucestershire, England) var en britisk guvernør.
Darling utdannet seg ved Royal Military Academy Sandhurst og tjente i militæret i Barbados, Windward Islands og Jamaica med 57. infanteriregiment. Han starte sin kolonitjeneste mens han var i Jamaica og ble viseguvernør på St. Lucia i 1847. Han ble guvernør i Kappkolonien i Sør-Afrika i 1851 og i Newfoundland i 1855.
Darling støttet britiske forslag som gav franskmennene flere fiskerettigheter i farvannene ved Newfoundland mellom Cape St. John og Cape Ray mot ønskene til regjeringen i Newfoundland, noe som endte med at han måtte slutte i embetet.
Han ble guvernør og sjefskaptein i Jamaica i 1857, før han var guvernør i Victoria i Australia mellom 1863 og 1866.
Carac
Carac er en kake som stammer fra Sveits. Den er rund og har en størrelse av enten cirka 25 centimeterer eller av cirka åtte centimeterer i diameter. Kaken kommer opprinnelig fra de romansk-språklige kantonene Vaud, Fribourg, Neuchâtel og Genève.
Margrete av Valois
Margrete av Valois (fransk: Marguerite, født 14. mai 1553, død 27. mars 1615) var dronning av Navarra og av Frankrike i løpet av slutten av 1500-tallet. Hun er også omtalt som Margrete av Frankrike ettersom hun var fransk prinsesse av fødsel og som senere ble fransk dronning ved ekteskap. Hun er kjent som det siste medlem av den aristokratiske Huset Valois. Til tross for at hun var troende katolikk ble hun giftet med den hugenottiske kongen Henrik IV og dermed en kasteball i de religiøse og politiske uroligheter i denne tiden. I tillegg er Margrete kjent for mange rykter om et utsvevende liv og for å ha avslørt andres i sine Memoarer.
Carac
Sammensetning
Kaken har grønn glasur og et sjokoladepunkt på sentrum. Kaken består av en bakt grunn til mørdeig. Grunnen er fylt med en canache som består av to del sjokolade og en del fløte. Når canache er kald, bestrykes den med aprikossyltetøy og en grønn glasur.
Margrete av Valois
Bakgrunn
Som datter av kong Henrik II av Frankrike og Katharina de' Medici var Margrete søster av kongene Frans II, Karl IX og Henrik III av Frankrike, og av dronning Elisabeth av Valois, dronning av Spania. Hennes far arrangerte ekteskap for henne med en fjern slektning, kong Henrik III av Navarra, og hun ble da dronning av Navarra i 1572. I 1589, etter alle hennes brødre hadde dødd uten arvinger, ble Margretes ektemann Henrik, som var den eldste arving på mannssiden arving til Frankrikes trone ("Prince du sang"), og etterfulgte som kong Henrik IV av Frankrike, den første konge av Huset Bourbon. Hun ble således dronning av Frankrike som hans hustru.
Blodbryllupet i Paris
Margrete ble gift med Henrik i 1572. Under bryllupsfestlighetene inntraff den såkalte Bartolomeusnatten natten til 24. august. Hendelsen er også kjent som Blodbryllupet i Paris. Under bryllupsfesten utførte katolikkene en storstilt massakre på hugenottene som ble drept i tusenvis i Paris og resten av Frankrike. Ekteparet ble tatt til fange og kunne ikke forlate Paris før i 1578. Samme år kom de til Navarras hovedstad Pau.
Margrete trivdes ikke i Pau og i 1582 reiste hun tilbake til Paris. Her tilbrakte hun de neste to årene inntil hun bosatte seg i Nerac. Ved utbruddet av den åttende religionskrigen i 1585 flyktet hun til Agen, et sted som inngikk i hennes personlige len. Her tok hun makten ved et kupp. Etter noen måneder gjorde innbyggerne opprør og Margrete måtte flykte. I 1586 tok broren Henrik III henne til fange og satte henne i fangenskap i borgen Usson i Auvergne. Her tilbrakte hun de neste 18 årene. I denne perioden skrev hun sine memoarer som kom ut etter hennes død.
Senere år
Ekteskapet med Henrik IV var blitt annullert i 1599 av paven og Henrik giftet seg på nytt med Maria de' Medici. Forsonet med sin tidligere ektefelle kom Margrete tilbake til Paris på begynnelsen av 1600-tallet og etablerte seg som midtpunkt for en krets av forfattere og kunstnere. Hun hjalp ofte til med å planlegge arrangementer ved hoffet og var med på oppfostringen av Henrik IV og Maries barn.
Myter og fakta
Som dronning for andre gang ble Margrete offer for mange politiske manipulasjoner, inkludert i å bli holdt fengselet av sin egen bror Henrik III i flere år, riktignok i den komfortabel borgen Château d'Usson i Auvergne. Hennes liv var alt annet enn passivt. Både hun selv og ektemannen var eksempler på den tøylesløse samtiden, men selv om hun og ektemannen ofte bodde adskilt, beholdt de et godt vennskap det meste av tiden. Hun var berømt for sin skjønnhet og stil, men beryktet for et utsvevende levevis. Hun var en av de mest moteriktige kvinner i sin tid, og hadde stor påvirkning på de europeiske hoff gjennom sine klær og drakter. Som følge av hennes store interesse for skjønnhet og stil, hevdes at hun hadde mange elskere både mens hun var gift og etter at ekteskapet ble annullert. De mest kjente skal ha vært Joseph Boniface de La Môle, Jacques de Harlay, seigneur de Champvallon og Louis de Bussy d'Amboise.
Det er knapt med pålitelig informasjon om henne, og historikerne har i stor grad oversett henne. Istedet har hennes liv blitt omgitt av myter heller enn fakta. Disse mytene ble fornyet og forsterket av romanforfatteren Alexandre Dumas’ fiktive fortelling, La Reine Margot (1845) som framstilte henne som listig og slu, og ikke minst seksuelt avvikende. Denne romanen ble tidlig oversatt til engelsk, først anonymt, og kort tid etter av David Bogue som Marguerite de Valois: A Historical Romance. Hennes liv inspirerte en rekke fortellinger, en av dem var William Shakespeares tidlige komedie Kjært besvær forgjeves, utgitt i 1598 i hennes egen levetid.
Disse påstandene ble også formidlet i hennes egen levetid, men hun selv nektet alltid for dem, og det er få historiske bevis som understøtter myten. Det er ingen tvil om at hun hadde flere affærer, men det er ingenting som støtter påstandene om incest og orgier. Istedet synes det som om hun hadde noen få emosjonelle og langvarige forhold som ble tolerert av hennes ektemann, som selv hadde tallrike egne affærer.
Memoarer
Etter at ekteskapet med Henrik IV ble annullert, beholdt hun tittelen som dronning. Hun besøkte dronning Maria de' Medici jevnlig og på likefot, og kongen konsulterte henne jevnlig i viktige saker. Etter et langt liv, preget av kultivering av kunstartene, døde hun i Paris i mars 1615. Mens hun satt fengslet av sin bror i atten år, benyttet hun tiden til å skrive sine memoarer, som omfattet en rekke fortellinger knyttet til striden mellom brødrene Karl IX og Henrik III og ektemannen Henrik IV. Hennes brev og memoarer, som hovedsakelig ble skrevet på 1590-tallet, er stilmessig kompetent skrevet, og fremstår som de fremste på 1500-tallet. De viser et annet bilde enn myten om henne og gir den moderne leser et glimt av hennes egentlige personlighet. Hun valgte å skrive dem i form av epistler og begynte dem som en rekke brev til barndomsvennen Pierre de Bourdeille Brantôme. Hun var lojal mot Valois-familien og til tross for de mange uhyrlighetene hun ble utsatt for av sine brødre kritiserte hun dem aldri sine skrifter. Hun var også lojal mot sin ektemann, til tross for at følelsene dem imellom tidvis var lunkne. Memoarene ble utgitt i 1628, flere år etter hennes død.
Michael Moores USA
Michael Moores USA (orig: The Awful Truth) er en amerikansk humor- og dokumentarserie med Michael Moore som gikk på Bravo fra 1999 til 2000. Serien ble regissert av Michael Moore og Tom Gianas.
Den ble sendt på NRK fra 2003 til 2004, og på Metropol TV allerede fra høsten 1999.
Den kan sees som en oppfølger til dokumentarserien TV Nation.
Handling
Serien tok opp aktuelle politiske saker i USA satt inn i en humoristisk ramme. Med humor som våpen dro Michael Moore på sitt usedvanlige korstog mot korrupsjon og dobbeltmoral blant makthavere og politikere i det amerikanske samfunnet.
I første episode av serien ble seerne demonstrert en helt ny måte å velge president på. «Moore har ikke lenger har tro på de tradisjonelle metodene, og mener hele utvelgelsesprosessen av presidentkandidater er korrupt. Derfor lanserte han et helt nytt system. Han reiser rundt med en tilhenger full med skrikende ungdom, og så ber han de ulike presidentkandidatene "stagedive" ut i folkemengden. Den som tar utfordringen og hiver seg uti, får Michael Moores respekt og støtte».