cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eventyret
Handling
Heléne von Bohren er brordatteren til den kjente vitenskapsmannen, greve Knut Lagerkrona. Hun har bodd i hans hjem hans etter at hennes foreldre døde. Heléne skal gifte seg med den unge juristen Sebastian Lavenius, som er ansatt på Patentverket. Hun hadde heller villet ha sitt ungdomssvermeri, Karl Henrik Lagercrona. Han er Knut Lagerkronas sønn og arbeider ved Sveriges legasjon i Paris. Heléne har imidlertid ikke hørt fra ham på lang tid. Hun har bøyd seg for grevinne Lagercronas påtrykk og tatt mannen ved Patentverket istedet.
Asheville (Nord-Carolina)
Asheville er en amerikansk by som ligger i Buncombe County i Nord-Carolina.
Eventyret
Handling
I Paris leser Karl Henrik om det forestående bryllupet. Hans kjærlighet til Heléne flammer opp på nytt. Karl Henrik har skrevet brev til henne, som er ubesvart. Karl Henrik aner ikke at det er hans intrigerende mor, grevinne Lagercrona, som har tatt disse brevene, for hun vil at han skal gifte seg med noen som kan gynne hans diplomatiske karriere.
Sebastian og Lagercronas kommer til Lyckhamra. Han innfinner seg med at Heléne ikke vil ha ham. Grev Lagercrona går med på at brordatteren og Karl Henrik får gifte seg med hverandre. Hans intrigerende hustru drar derfra i sinne. Farmor kommer med sluttreplikken: «Ja, gudskjelov at det ble en lykkelig slutt på dette eventyret».
Glimmerveien (Ringerike)
Veien går fra Granittveien, nordover fra denne. Den ligger mellom Granittveien og Bålerudveien, og er en blindvei.
Veien består av eneboliger, og ligger cirka 252 meter over havet i snuplassen i nordenden.
Enaretta
Utbredelse
Slekten lever i Afrika, Jemen og Oman.
Jonas Devouassoux
Jonas Devouassoux (født 23. oktober 1989) er en fransk freestylekjører som konkurrerer i skicross. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble utslått i kvartfinalen.
Andreas Schauer
Andreas Schauer (født 18. januar 1986 i Bad Tölz) er en tysk freestylekjører som konkurrerer i skicross. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble utslått i kvartfinalen.
Pim-on Klaisuban
Pim-on Klaisuban (født 7. juli 1992) er en thailandsk skytter som konkurrerer i pistol.
Hun representerte Thailand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 23 i 25 meter pistol.
Teo Shun Xie
Teo Shun Xie (født 30. september 1988) er en singaporsk skytter som konkurrerer i pistol.
Flathopper
Flathopper (Ballus chalybeius) er en av edderkoppene i gruppen hoppeedderkopper (Salticidae). De jakter vanligvis på jordbunn, de spinner ikke fangstnett.
Utseende
Den er en forholdsvis liten edderkopp, mellom 4,5 og 5 millimeter lang. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Hodet har åtte øyne, to uvanlig store midt foran, og to litt mindre på hver side. De resterende fire øynene er plassert på siden av hodet. Hoppeedderkoppene skiller seg ut ved at de har evnen til i en viss grad å fokusere blikket.
For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd. I Norge finnes bare flathopper i denne slekten, så artsforveksling burde ikke være et problem.
Utbredelse
Flathopper finnes i Europa, Nord-Afrika og Sentral Asia. Den er registrert i Norge.
Jucelino Nobrega da Luz
Da Luz har fått oppmerksomhet for sine angivelige sanne drømmer der han i detalj hevder å ha forutsett store hendelser. Selv oppgir han å ha oppdaget disse evnene som niåring. Han har blant annet hevdet å ha drømt om terrorangrepet 11. september 2001 og jordskjelvet og tsunamien i Indiahavet 2004. I Norge har han fått oppmerksomhet for påstanden om å skulle ha forutsett terroraksjonen 22. juli 2011, og varslet den norske ambassaden om dette i et rekommandert brev allerede i 2007. Han har også gjort krav på 25 millioner dollar i belønning fra amerikanske myndigheter fordi han skal ha varslet dem om hvor Saddam Hussein skal ha gjemt seg.
I 2007 kom da Luz i fokus i sitt hjemland etter at han påsto å ha forutsatt et brutalt knivdrap hvor han også utpekte gjerningmannen. Han presenterte da et offisielt dokument som skulle bekrefte at brevet var datert i forkant av drapet. Etterforskningen viste imidlertid at det bare kunne dokumenteres at da Luz hadde kjøpt to frimerker på denne datoen, ikke at brevet var postlagt på den aktuelle datoen.
I 2008 mente den brasilianske TV-kanalen Globo TV å kunne bevise at da Luz hadde forfalsket dokumenter for å finne dekning for sine påstander om å ha forutsett hendelser før de inntraff. Jucelino Nobrega da Luz anla søksmål mot Globo TV hvor han hevdet at det var disse som hadde forfalsket doumentasjon i saken, men dette er blitt avvist av brasiliansk rett.
Spådommene til da Luz har også fått stor oppmerksomhet i Japan der han i 2007 blant annet spådde tusenvis av døde i et kolerautbrudd og ytterligere tusener av drepte i et stort jordskjelv. Dette ble kringkastet på japansk TV og skapte bekymringer i befolkningen. Senere ble da Luz senere konfrontert med at ikke en eneste av disse spådommene slo til, og han uttrykte da glede over at katastrofene ikke hadde inntruffet.
Den norske ambassaden i Brasil har bekreftet at brevet fra da Luz som varslet om tragedien 22. juli først kom frem seks dager etter hendelsen inntraff.
Den 30. april 2013 holdt da Luz et foredrag på Litteraturhuset i Bergen, hvor han spådde at en tsunami ville ramme Norge, og sa dette ville skje den 25. november 2013.
I 2014 spådde da Luz at et brasiliansk passasjerfly skulle få motorhavari og styrte. Flyselskapet reagerte da med å endre nummeret på flygningen for å unngå bekymrede passasjerer.
Jonathan Horton
Jonathan Horton (født 31. desember 1985) er en amerikansk turner som spesialiserer seg i apparatturn. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 5 i mangekamp lag. Han tok både sølv og bronse under Sommer-OL 2008.
U23-EM i friidrett 2021 – 100 meter kvinner
100 meter for kvinner under U23-EM i friidrett 2021 blir arrangert på Kadriorg stadion i Tallinn i Estland den 8. juli (forsøksheat og semifinaler) og 9. juli 2021 (finale).
Rekorder
Før konkurransen er rekordene som følger:
Runde 1
Kvalifiseringskrav: De 4 beste i hvert heat (Q) og de 4 raskeste for øvrig (q) gikk videre til semifinalene.
Vind: Heat 1: +1,0 m/s, Heat 2: +0,1 m/s, Heat 3: +0,4 m/s, Heat 4: +1,4 m/s, Heat 5: +0,6 m/s
Semifinaler
Kvalifiseringskrav: De 2 beste i hvert heat (Q) og de 2 raskeste for øvrig (q) gikk videre til finalen.
Vind: Heat 1: +3,0 m/s, Heat 2: +1,3 m/s, Heat 3: +0,3 m/s
Finale
Resultater:
Tinosis
Utseende
Middelsstore, ovale, blankt brunrøde bladbiller med svarte flekker. Antennene er fortykkede i den ytre delen, over halvparten så lange som kroppen, den innerste, tynne delen rødgul, den ytterste, tykkere, svart. Pronotum er avrundet firkantet, mye bredere enn langt, noe smalere enn dekkvingene. Disse er rundede med litt åpne punktrader.
Procambarus lylei
Procambarus lylei  er en art av ferskvannskreps innenfor den artsrike slekten Procambarus, og den tilhører underslekten Pennides som har en ganske stor utbredelse helt sør i USA, i vassdragene innenfor kysten av Mexicogulfen.
Arten hører videre under familien Cambaridae (orden Reptantia) blant tifotkrepserene. Procambarus lylei er en av anslagsvis 160 arter i slekten Procambarus.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her på høyere nivå med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013. , og på slektsnivået med basis i Fetzner et al (2005), men med bare et utvalg av de om lag 160 artene gjengitt:
Annie Get Your Gun (film)
Annie Get Your Gun er en amerikansk musikkfilm i Technicolor fra 1950 som er løselig basert på livet til skarpskytteren Annie Oakley. Filmen var produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. Sangtekstene og musikken i filmen var skrevet av Irving Berlin, og filmmanuset var skrevet av Sidney Sheldon med utgangspunkt i mudikalen Annie Get Your Gun fra 1946. Filmen var regissert av George Sidney. Det oppstod en rekke problemer underveis i filmproduksjonen, og det ble også problemer på skuespillersiden (Judy Garland hadde opprinnelig hovedrollen, men ble avskjediget én måned etter at innspillingen var startet fordi hun ikke ville rette seg etter regissørens instrukser og dessuten dels møtte opp for sent til prøver og opptak, dels uteble fullstendig). Til tross for alle problemene ble filmen en suksess, og ble nominert til fire Oscar-priser. Den vant en Oscar i kategorien «Beste musikkarrangement i en musikkfilm». Garland var blitt erstattet av Betty Hutton, som ble nominert til en Golden Globe-pris i kategorien «Beste kvinnelige hovedrolleinnehaver».
Sangnumre
Følgende tre sangnumre fra musikalen var utelatt i filmen: «I'm a Bad, Bad Man», «Moonshine Lullaby» og «I Got Lost in His Arms». (Sangen «An Old Fashioned Wedding» var ikke med i den opprinnelige musikalen, men ble tilføyd da musikalen skulle settes opp på Broadway på nytt i 1966.)
Arne Poul Lütken Rassét
Arne Poul Lütken Rassét (født 21. september 1918 i Århus, Danmark, død 16. august 1987 i Norrköping, Sverige) var musiker, orkesterleder og komponist. Han arbeidet som kapellmester ved Norrköpings byteater fra 1963 til 1984.
Rasseét mottok stipend fra SKAP - Föreningen Svenska Populäraktörer i 1969.
Han var født Rasmussen og brukte først kunstnernavnet Arne Ras (forkortelse av Rasmussen), deretter Arne Rassét. Han brukte også kunstnernavnet «Fobber» i forbindelse med diktning og prosa.
1937: Meldte flytting fra Århus til Klinte Kro, Greve Strand, Køge Bukt, Tostrup (ved København).
Arne forteller: 1954 köpte en dansk krögare Gåshaga Värdshus på Lidingö, och han erbjød mej att svara för musiken. Sedan dess har jag arbetat och varit bosatt i Sverige.
Fra 1956: Ansatt som Musikchef/Kapelmester, Stadsteatern, Norrköping, Sverige (senere endret navn til ÖSTGÖTATEATERN, Norrkõping) https://www.ostgotateatern.se
Forts. følger.
Arne gifter seg 1. gang 1943/44? med:Ester Aarosiin Ingholt (født Hansen) født 1916, død trolig i starten av 1980-årene. Hun blev kaldt for "Sus" (søster). I 1959 fik Ester Hansen tilladelse til at bære familienavnet Aarosiin. Hendes forældre drev Klinte Kroen i Køge, og tidligere Hotel Udsigten i Faxe Ladeplads.
Arne gifter seg 2. gang 01.12.1947 i Dalum Kirke, Fyn, med mikrofonsangerinde Elisabeth "Lis" Hvilshøj Andersen, født 16.03.1923 i Klokkerholm, Hellevad sogn under Hjørring amt. Død 2011.
Arne gifter seg 3. gang 29.10.1966 i Norrköping med Jane Karin Elisabeth Samuelson (født Dahlqvist), født 04.02.1931, død 25.09.1992. Parykkmaker, frisør og sminkør på Östgötateatern i Norrköping. -->
Mao Zedong
Mao Zedong (tradisjonell kinesisk: 毛澤東, forenklet kinesisk: 毛泽东, pinyin: Máo Zédōng; Wade-Giles: Mao Tse-tung, født 26. desember 1893 i Shaoshan i Hunan i Kina, død 9. september 1976 i Beijing) var en kinesisk kommunist, statsleder, revolusjonær og teoretiker. Han ledet Kinas kommunistparti til seier i den kinesiske borgerkrigen og grunnla Folkerepublikken Kina i 1949, som han ledet fram til sin død i 1976. Mao er også grunnleggeren av en retning innen marxismen-leninismen kjent som maoismen.
Under hans lederskap fikk partiet makten over mesteparten av Kina som følge av utfallet av den kinesiske borgerkrig. I Folkerepublikken Kina får Mao æren for å ha skapt et (nesten) forent Kina uten utenlandsk dominans for første gang siden opiumskrigene. Samtidig er han kritisert for sin politikk, ikke minst for mangelfull respekt for menneskeliv og for politikken på det økonomiske området.
Mao er noen ganger omtalt som den «fire store»: store lærer, store leder, store øverstkommanderende og store styrmann (伟大导师，伟大领袖，伟大统帅，伟大舵手). Kallenavnet «formann Mao» var det som ble best kjent i Vesten.
Til tross for den nevnte kritikken er Mao fortsatt svært populær i Kina. Man minnes at det under hans ledelse ble satt i gang en rekke velferdstiltak, som blant annet gratis skolegang, gratis helsetjeneste, garantert arbeid. Fattigdommen gikk ned, den utbredte analfabetismen ble på kort tid kraftig redusert, og levealderen og folketallet steg.
Mye av den takknemligheten kineserne har overfor Mao, skyldes propagandaens styrke. I viktige perioder svekket han faktisk skolevesenet, både før og ikke minst under kulturrevolusjonen. Han tvangsinndrev så meget av jordbruksproduksjonen at det førte til en forferdelig hungersnød. Det er vanskelig å tallfeste hvor mange som mistet livet enten direkte ved henrettelser eller indirekte ved vanstyre i Maos maktperiode, tall på mellom 40 og 70 millioner har vært nevnt.
Barndom og ungdom
Mao Zedong ble født i 1893 som eldste sønn av en måtelig velhavende bonde i Shaoshan i Xiangtan fylke i provinsen Hunan. Dette var i Qing-dynastiets aftenår. Områdets kinesiske tungemål er hunanesisk, og det ble Maos morsmål. Hans forfedre var kommet til området fra Jiangxi-provinsen under Ming-dynastiet og hadde drevet jordbruk i mange generasjoner.
Familien var i stand til å gi sønnen enkel skolegang ved landsbyskolen. Han avsluttet i 1906, i den alderen som var vanlig den gangen. Da han ble 14 år, arrangerte foreldrene et ekteskap med en noe eldre ungjente fra naboklanen Luo (sannsynligvis en 18-åring). Mao aksepterte aldri dette som noe egentlig ekteskap.
I 1910 forlot Mao foreldregården, og dro til den nærliggende byen Xiangtan der han fikk to privatlærere som hjalp ham med utdannelsen i leseferdighet og i klassiske tekster.
Under den kinesiske revolusjon i 1911 var han medlem av Hunans antikeiserlige hær. Deretter vendte han tilbake til skolebenken.
Etter avslutningen fra Hunans første lærerhøyskole i 1918, ble han med sin lærer Yang Changji til Peiching (Beijing). Ved denne lærerens formidling ble han ansatt som hjelpebibliotekar ved Pekinguniversitetet i Beijing, med en månedslønn på åtte yuan, og ble der kjent med dets leder, Li Dazhao. Han var av de viktigste av de tidlige kinesiske marxistene og medgrunnlegger av Kinas kommunistparti. Her opplevde han 4. mai-bevegelsen. Mao var samtidig deltidsstudent, og fulgte gjerne forelesningene av ledende professorer som Chen Duxiu, Hu Shi og Qian Xuantong. Det var også i Beijing at han ble kjent med sin senere andre hustru, Yang Kaihui (i Maos øyne var dette hans første; han anerkjente ikke det arrangerte ekteskapet fra tenårene). Yang var datter av læreren hans. Det å gifte seg av kjærlighet var den gang alt annet enn normaltilfellene. Dermed ble ekteskapet mellom de to unge intellektuelle i Changsha feiret som et særlig tegn på det sosiale fremskritt.
Til forskjell fra flere andre av de senere ledende krefter innen den kinesiske kommunisme, tilbragte ikke Mao de tidlige 1920-årene i utlandet. Men han reiste meget i de kinesiske provinsene, ikke minst i Hunan.
Den offisielle kinesiske kommunistiske historieskriving hevder feilaktig at Mao var med på grunnleggelsen av Det kinesiske kommunistparti (KKP) i 1920 i Shanghai. Men det stemmer ikke; på denne tiden bodde og oppholdt Mao seg i Changsha. Men i 1921 var Mao med på Kinas kommunistpartis første kongress. På den andre partikongressen, i 1923, ble han innvalgt i partiets sentralkomite. I Den første enhetsfront mellom KKP og Guomindang (GMD eller KMT – Kuomintang) var han leder for et KMT-institutt for den revolusjonære oppdragelse av bøndene i Guangzhou.
Tidlig politisk tenkning
På denne tiden utviklet Mao Zedong mange elementer av den politiske tenkning som senere er blitt kjent under betegnelsen maoismen. Disse tankene har hatt en dyptgripende innvirkning på flere generasjoner av kinesere, og har også satt sterke spor i mange andre land.
Maos tanker tilpasset marxismen til en politisk ideologi som kunne bringe en kommunistisk revolusjon til seier i det for det meste ikke-industrialiserte kinesiske samfunn. Maos hypotese var at bøndene kunne bli drivkraften for en kommunistisk omveltning, men at det bare ville skje dersom partieliten var villig til å forkynne det revolusjonære budskap på grasrotnivå på en måte som landsbybefolkningen var i stand til å begripe. Dette innebar en prosess der det gjaldt å få de ledende partikadre til å sette seg inn i de lokale realiteter, og prøve å integrere bøndenes nære problemer med partiprogrammet. Dette ble kalt masselinjen.
Mao bygget også på Hegels og Karl Marx' filosofi for å utvikle en egen versjon av den dialektiske materialisme. Denne dialektiske teori ble anvendt på samfunnskonfliktene, og la vekt på at konfliktene var empirisk betinget og nødvendige.
Mao utviklet også sin trestadiersteori for geriljakrig, og en egen versjon av kommunismens teori om de demokratiske folkediktaturer.
Under borgerkrigen
Etter bruddet mellom GMD og KKP i 1927 anstiftet Mao høstoppstanden i Changsha, men den ble raskt knust. Med enkelte andre overlevende trakk han seg så tilbake til Jinggangfjellene (Jinggangshan). Der forente han sine krefter med restene av opprørsskarene under Zhu De, Chen Yi og Zhou Enlai. De hadde også retirert til disse fjellene, etter Nanchangopprøret.
Den kinesiske sovjetrepublikken Jiangxi
Med Zhu Des hjelp bygde Mao opp en liten, men effektiv geriljahær. Etter press fra Guomindang ble hovedkvarteret lagt noe lenger mot sør i 1931, og i november ble sovjetrepublikken Jiangxi grunnlagt av en kommunistisk folkeforsamling i Ruijin. Mao ble innsatt som president, eller formann. Han eksperimenterte med landsbruksreformer og gav tilflukt til kommunister som flyktet fra høyrekreftenes utrenskninger i Shanghai og andre byer. Geriljabasen vokste raskt, og i 1928 behersket opprørerne allerede et område med en befolkning på over 500 000. Men Mao utøvet ikke fullstendig kontroll. Moskva hadde utnevnt Zhu De til hærsjef, og som partisekretær var Zhou Enlai egentlig nr. 1 i det kommunistiske hierarki. Disse årene ble preget av maktkamper mellom Mao, som ville drive geriljakrig med bøndenes støtte, og Komintern-orienterte grupper som satte sin lit til at revolusjonen skulle seire ved proletariatets medvirkning (altså satset på byenes industriarbeidere). Denne spliden ble kalt «Striden mellom de to linjer».
I Jinggangshan ble Mao også kjent med sin tredje livsledsagerske, He Zizhen. Mao var allerede gift med Yang Kaihui, men henne hadde han latt være hjemme i Changsha, og der ble hun arrestert av Guomindang og henrettet i 1930. De barna hun hadde med Mao måtte en stund slå seg gjennom som gatebarn i Shanghai, inntil de ble oppsport av kommunistene og bragt utenlands. Maos sønn Mao Anying falt senere i Koreakrigen under et luftangrep.
Den lange marsjen
I 1934 ble presset fra Kuomintang til slutt så sterkt at sovjetrepublikken i Jiangxi måtte oppgis. De kommunistiske tropper trakk seg med store tap tilbake til Yan'an i provinsen Shaanxi (tilbaketrekningen kalles Den lange marsjen) – generalissimo Chiang Kai-shek lot dem faktisk slippe ut av fellen i det som noen år etterpå skulle vise seg å være hans største strategiske tabbe.
Det var nærmere 100 000 mann som forlot Jiangxi, og færre enn 20 000 som kom frem til Yan'an. Hele marsjen tok drøyt ett år og strekningen som ble tilbakelagt var på 6000 til 9600 kilometer, alt etter som hvilke marsjkolonner man velger å følge til enhver tid. I den tidligste fase av marsjen var Mao febersyk, og i deler av marsjen ble han derfor båret i en spesialbygd bærestol. Blant ofrene for sammenstøtene med Kuomintang eller lokale krigsherrer var antagelig flere barn av ham og He Zizhen. De var blitt etterlatt blant bøndene, men etter 1949 kunne man ikke lenger finne spor etter dem. He Zizhen overlevde marsjen, men var fysisk svært nedbrutt. I 1937 ble hun sendt til Sovjetunionen for å gjenvinne sin helse. Men en annen grunn var at hun ikke skulle kunne stå i veien for Maos kurtisering av sin senere fjerde ektefelle, skuespillerinnen og politikeren Lan Ping, som skulle bli kjent under navnet Jiang Qing. Det endte noen år senere med at Mao skilte seg fra He Zizhen før han giftet seg på nytt.
Det var under Den lange marsjen at Mao, under konferansen i Zunyi i provinsen Guizhou, og med hjelp fra Zhou Enlai, klarte å etablere seg som Det kinesiske kommunistpartiets leder.
Konsolidering under Den andre kinesisk-japanske krig
Den andre kinesisk-japanske krig hadde i 1937 ført til Den annen enhetsfront mellom kommunistene og GMD. På denne tiden bekjempet Mao ikke bare den japanske invasjonsmakt, men bekjempet også dem han oppfattet som politiske motstandere i egen leir, og utvidet sitt eget maktgrunnlag.
Det var også fra Yan'an at Mao klarte å konsolidere sin stilling innen kommunistpartiet ytterligere. Særlig viktig var beriktigelskampanjen (Cheng Feng) han satte i gang i 1942, som var rettet mot rivaliserende kommunistiske størrelser som Wang Ming, Wang Shiwei og Ding Ling.
Mao Zedongs militære strategi ble kritisert både av Chiang Kai-shek og USA. USA betraktet Chiang som en viktig alliert som bidro til å forkorte krigen mot Japan med sine angrep på japanerne i Kina. Chiang visste at han samtidig måtte styrke sin regjeringshær for å være i stand til å slå Maos styrker tilbake etter at borgerkrigen ganske sikkert ville blusse opp igjen etter annen verdenskrigs avslutning. Amerikanerne forstod ikke i hvilken grad de to kinesiske styrkene forberedte seg på ny konflikt med hverandre. Til og med mens japanerne stod på kinesisk jord, var det sammenstøt mellom kommunister og nasjonalister. En mer ekte enhetsfront ville utvilsomt betydd meget for et raskere japansk militært sammenbrudd.
Fornyet borgerkrig
Etter Japans kapitulasjon og de japanske troppenes tilbaketrekning fra Kina flammet den kinesiske borgerkrigen opp igjen i 1946. GMD var kommet svekket ut etter den harde krigføringen mot japanerne, mens kommunistene derimot hadde tiltatt i styrke.
USA fortsatte å støtte Chiang Kai-shek, nå helt åpent og med brodd mot kommunistene. Samtidig gav Sovjetunionen en del militær støtte til Mao.
Pål Martin Sand
Pål Martin Sand (født 21. juni 1976) er en norsk advokat og politiker (Ap). Sand var statssekretær for justis- og beredskapsminister Grete Faremo i Jens Stoltenbergs andre regjering fra 2. mai 2013 til regjeringsskiftet etter Stortingsvalget i 2013.
Mao Zedong
Fornyet borgerkrig
En del av den krigslykke som fulgte kommunistene fra 1946 skyldtes at agenter i Kuomintang-hæren, inklusive sentralt plasserte befalingsmenn, holdt Mao underrettet om deres bevegelser og gjorde disposisjoner som muliggjorde ødeleggende kommunistiske bakholdsangrep. Det gjaldt ikke minst de styrker som erobret Maos hovedstad Yan'an. I tillegg kom at Chiang Kai-sheks hærstyrker på grunn av brutal framferd fikk liten støtte i befolkningen.
Pål Martin Sand
Sand er cand.jur. fra Universitetet i Oslo og Master of Laws fra King’s College London i 2004. Han har jobbet som dommerfullmektig i Hedmarken tingrett. Sand er fra 2016 advokat og partner i Advokatfirmaet DSA.
Mao Zedong
Fornyet borgerkrig
Fra kampene i Mandsjuria omtales ofte skjebnen til innbyggerne i Changchun. Da Maos tropper ikke klarte å innta byen ved et direkte angrep i 1948, ble den omringet. Forsvarernes kommandør general Cheng Tung-kuo, en krigshelt fra kampene mot japanerne, nektet å kapitulere, og en stor del av befolkningen sultet i hjel under den fem måneder lange beleiringen. General Cheng Tung-kuo hadde forsøkt å evakuere sivilbefolkningen. Lin Biaos ordre var, med Maos ryggdekning, «Forby sivilbefolkningen å forlate byen». Byen falt, og strategien – å sulte ut befolkningen – ble benyttet også andre steder.
Pål Martin Sand
Han har tidligere vært personlig rådgiver for Aps partisekretær fra 2009 til 2012, politisk rådgiver for Aps justisfraksjon på Stortinget fra 2007 til 2009 og personlig rådgiver for partiets parlamentariske nestleder fra 2006 til 2007. Han har også vært medlem av Oslo bystyre samt fylkessekretær i Arbeidernes ungdomsfylking.
Mao Zedong
Fornyet borgerkrig
Den 21. januar 1949 led Kuomintangstyrkene katastrofale tap i et slag mot Maos Røde Arme.
Folkerepublikken Kina ble proklamert den 1. oktober 1949, men kampene fortsatte. Da Den røde armé den 10. desember begynte beleiringen av den siste større GMD-kontrollerte by på fastlandet, Chengdu, evakuerte Chiang Kai-shek sine styrker og trakk seg tilbake til Taiwan, der GMD videreførte Republikken Kina.
Kamp mot vestlig innflytelse
Det stod klart både for Mao og for Stalins utsendte, Anastas Mikojan, at mange middelklassekinesere hadde en beundring for den vestlige verden som kunne bli problematisk for innføringen av kommunismen. Store deler av den kinesiske intelligentsia var utdannet i USA, Storbritannia, Tyskland og Japan. Liu Shaoqi rapporterte sommeren 1949 til Stalin at bare USA og Storbritannia hadde 31 universiteter og spesialiserte skoler, 32 religiøse undervisningsinstitusjoner og 29 biblioteker i landet, foruten 2 822 andre skoler, 3 822 misjonsstasjoner og -organisasjoner og 147 sykehus. Kina hadde ikke nok mennesker med høy utdannelse, så arbeidet med å svekke den vestlige innflytelse ville bli vanskelig. Det begynte med at vestlige konsulater ble tvunget til å stenge, og senere fulgte utvisninger, konfiskasjoner og/eller stenging av institusjoner.
Stalin og Mao
Mao møtte Stalin i Moskva i desember 1949 i anledning Stalins 70-årsdag. Det ble inngått en avtale som gav russerne rettigheter både i Xinjiang og i Mandsjuria, og rett til alt det «overskytende» av den kinesiske wolfram-produksjon samtidig som den sovjetiske hjelpen til Kina ble intensivert og handelsforbindelsene bygd ut. Mao hevdet alltid at han bare var en elev av de store; Marx, Lenin og Stalin. Mao og det kinesiske kommunistpartiet var mot Khrustsjovs oppgjør med Stalinepoken (1956) og hevdet at det nye styret i Sovjetunionen var "sosialimperialistisk".
Vietnam
Mens Mao var i Moskva, anerkjente Sovjetunionen Hồ Chí Minhs opprørsregjering i Vietnam. Mao hadde lenge interessert seg for Vietnam, og hadde finansiert, trent og bevæpnet kommunistene der. Nå gav Stalin ham i oppdrag å sørge for kommunismens sak der. Mao engasjerte seg sterkt, og la seg også opp i militær planlegging. Men i oktober 1950 trappet Mao kraftig ned det kinesiske engasjement i Vietnam. Han konsentrerte nå sin oppmerksomhet mot et annet land: Korea.
Tibet
Tibet hadde vært under kinesisk overhøyhet fra 1720. Under de urolige forholdene (krigsherrer, hungersnød osv) i Kina fra 1911 og utover interesserte kineserne seg lite for Tibet. Mao ønsket reell kontroll med Tibet for blant annet å gjennomføre en sosial revolusjon også der. Høsten 1950 rykket den kinesiske hær inn i landet, og etter å ha nedkjempet sporadisk motstand fra tibetanske styrker, nådde den hovedstaden Lhasa i 1951. En avtale ble inngått mellom lama-styret og den kinesiske regjering, som fikk hånd om forsvar og utenrikssaker, mens Tibet skulle beholde sitt indre selvstyre. Dalai Lama ble værende i håp om at fredelig sameksistens med okkupantene var mulig, men flyktet i eksil til India etter de blodige opptøyene i 1959.
«La hundre blomster blomstre»
I 1956 initierte Mao sammen med Zhou Hundre blomster-kampanjen («La de hundre blomster blomstre»): Han uttrykte at partiet var villig til å vurdere andres forslag om hvordan Kina burde regjeres. Kampanjen ble startet i oktober 1956, men det var sterke oppfordringer fra Maos side fra februar som fikk fart på den. Han kritiserte da de intellektuelle som ikke benyttet denne anledningen til å fremføre sunn kritikk, og bedyret dens verdi og nødvendighet for å kunne bygge et bedre Kina. Gitt denne ytringsfrihet og dette pålegg begynte mange liberale og intellektuelle også å stille kritiske spørsmål ved selve kommunistpartiet og dets lederrolle. Dette ble både tolerert og oppmuntret til å begynne med. Men etter et halvt år, i juli 1957, reverserte Maos regjering sin politikk og arresterte dem som hadde fremsatt slik kritikk (eller som det ble hevdet hadde gjort det). Dette tiltaket ble kalt Anti-høyre-bevegelsen.
Forfatterinnen Jung Chang anfører uttalelser fra Mao fra den tiden som gjør det nærliggende å konkludere at Hundre blomster-kampanjen fra begynnelsen av var et knep for å røke ut «farlige» tenkere.
I en tale til partiledere sa Mao i 1958: ''«Hva er så uvanlig ved keiser Shi Huangdi fra Qin-dynastiet? Han lot bare 460 lærde begrave levende, mens vi derimot har begravd 46 000 lærde levende. Vi er hundre ganger foran keiseren … hva gjelder undertrykkelsen av kontrarevolusjonære intellektuelle.»'' (Dette er en andre- eller tredjehånds kilde)
Innstramningen etter Hundre blomster-kampanjen skulle prege meget av Maos tenkning i årene som fulgte, og særlig under kulturrevolusjonen som ble lansert ca. ti år senere.
Det store spranget
Etter økonomiske feilbeslutninger («Det store spranget» og «De tre røde banneres politikk)» ble Maos makt svekket, og reformatorer som Deng Xiaoping fikk mer innflytelse.
«Det store spranget» var en storslagen plan som skulle vise et alternativ til den sovjetiske (med sin store vekt på tungindustri). «Det store spranget» la hovedvekten på kollektiviseringen av kinesisk landbruk, og oppbygging av stålindustri. Til å begynne med gikk det svært bra: Landbruksproduksjon og stålproduksjon skjøt fart. Men Mao og andre i det sentrale lederskap ble fiksert på en helt urealistisk vekstkvote. Antallet jordbruksarbeidere som ble overført til stålproduksjonen, var alt for høyt, men man ville ikke se realitetene i øynene mens sammenbruddet nærmet seg; man trodde på sine egne propagandapregede seiersmeldinger.
Mao mente at veien til økt produksjon var ved opprettelsen av folkekommuner der all eiendom ble kollektivisert og arbeidet ble utført med masseinnsats. Det ble etablert omkring 25 000 folkekommuner, hver på rundt 5 000 hushold. Ettersom han var så fiksert på å få opp stålproduksjonen, gikk han inn for at det skulle bygges opp ministålverk i alle kommuner. Bøndene måtte forsyne dem med brensel og jern. Produksjonsmålene var så høye og metodene så hensynsløse at det gikk ut over mange av husene (trevirke i vegger og tak brukt som brensel, folk måtte flytte til kasernelignende fellesbygninger), naturen (snauhogst med etterfølgende økt flomproblem), og husgeråd (særlig det som var av jern). Når det senere ble klart at felleskantinene ikke var noen heldig løsning og folk fikk vende hjem, hadde de ofte ikke noe riktig hjem å komme tilbake til, eller de manglet kjøkkenovner, woker og annet nødvendig til husholdet.
I 1959 ble klart at «det store spranget» på mange måter var mislykket. Selv om målsettingene for stålproduksjonen forsåvidt ble nådd, var det ikke meget å trøste seg med. Man hadde benyttet svært meget skrapjern for å få opp produksjonen, og kvaliteten på stålet var ofte så dårlig at det var ubrukelig. Khrusjtsjov innstilte på denne tiden den sovjetiske tekniske assistanse som følge av de stadig forverrede sinosovjetiske forbindelser. Samtidig kom tørkeperioder, og landsbruksproduksjonen ble redusert. Samtidig økte Kina sin eksport av matvarer til østeuropeiske land. Hvor mange millioner kinesere som døde som følge av den feilslåtte kampanjen, er det strid om. Jung Chang og Jon Halliday anslår ca. 36,67 millioner døde, mens historikeren Frank Dikötter er kommet frem til et dødstall på minst 45 millioner.
Mot brudd med Sovjetunionen
Mao likte ikke Khrusjtsjovs tale til det sovjetiske kommunistpartis 20. partikongress i 1956, der han tok offentlig avstand fra Stalin. Han var kjent med at Khrusjtsjov gikk enda lengre, og i andre taler og sammenhenger hadde avvist Stalins totalitære lederstil og dempet den marxistisk-leninistiske kjernelære om den uunngåelige væpnede konflikt mellom kapitalismen og sosialismen. Mao mente at Sovjetunionen fjernet seg fra den rene marxistisk-leninistiske rene lære (eller mer presist fra stalinismen), og mistet tillit til sovjeterne.
Speaker
En speaker er en person som snakker i høyttalersystemet ved et arrangement, f.eks. et sportsarrangement.
Mao Zedong
Mot brudd med Sovjetunionen
I 1959 var Sovjetunionen svært bekymret over det kaos som rådde i Kina etter det mislykkede «Store spranget», og landet trakk tilbake sine løfter om å hjelpe kineserne med å utvikle atomvåpen. Samme år møtte Khrusjtsjov den amerikanske president Dwight D. Eisenhower, og dessuten vegret han seg for å støtte Folkerepublikken Kina i landets grensekonflikt med India. Mao var nå overbevist om at Khrusjtsjov var for ettergivende overfor Vesten.
Speaker
Speakerens oppgave er å orientere publikum om viktige hendelser under arrangementet, alternativt å kommentere hele hendelsesforløpet. Speakere anvendes blant annet ved skirenn, fotball-, håndball- og ishockeykamper, motorsport konkurranser og ved travløp.
Hvor mye speakeren snakker varierer fra idrett til idrett, noen idretter er det mer naturlig å kommentere hendelsesforløp på enn andre.
Mao Zedong
Brudd med Sovjetunionen
Den voksende spliden mellom Kina og Sovjetunionen gav Mao anledning til å fremstille sine innenrikspolitiske motstandere som agenter for fremmed makt, og så dra nytte av de nasjonalistiske følelser som det vakte til å fremstå som den eneste naturlige og troverdige leder.
Lenge hadde ikke partene kritisert hverandre direkte. Men man var indirekte på en måte som alle forstod: Når Mao ville ramme sovjeterne gikk han løs på Tito og Jugoslavia (som Sovjet var i ferd med å normalisere sitt forhold til). Omvendt kritiserte sovjeterne den kinavennlige diktator Enver Hoxha og hans Albania. Men i juni 1960 ble striden offentlig, under en kommunistisk kongress i Romania. Khrusjtsjov kalte Mao nasjonalist, eventyrer og avviker, og kineserne kalte Khrusjtsjov revisjonist og kritiserte hans patriarkalske, vilkårlige og tyranniske fremferd. Etter konferansen skrev Khrusjtsjov en åtti sider lang fordømmelse av Kina. Fra dette gikk det kort tid til det formelle brudd.
I 1962 kritiserte Mao russerne for å ha gitt etter under Cubakrisen, og samme år støttet russerne inderne i en kortvarig væpnet grensekonflikt mot Kina. Den siste offisielle kommunikasjon mellom de to stormaktene kom i 1963 der de fordømte hverandres versjoner av kommunismen.
I 1964 hevdet Mao at det hadde skjedd en kontrarevolusjon i Sovjetunionen, slik at proletariatets diktatur var avskaffet og kapitalismen var gjeninnført. Khrusjtsjovs avsettelse i oktober 1964 gav et lite pusterom. Men da den kinesiske statsminister Zhou Enlai kom tilbake etter et forhandlingsmøte med den nye sovjetiske ledelse i november og kunne fortelle Mao at verken Leonid Bresjnev eller Alekseij Kosygin ville endre den politiske kurs, kalte Mao den sovjetiske politikk for «khrusjtsjovisme uten Khrusjtsjov», og splittelsen vedvarte.
Mao og atombomben
Striden med Sovjetunionen førte til tilbakeslag for Maos utvikling av atomvåpen. De sovjetiske eksperter ble trukket ut. De makulerte alle sine notater før de reiste i 1960.
På denne tiden var sovjeterne blitt mer og mer klar over den redsel og gru en atomkrig ville ført med seg. Men samtidig reflekterte den kinesiske presse mer og mer Maos sterke vilje til at Kina skulle telle med blant stormaktene. Kinesiske forskere klarte å utvikle teknologien så raskt at de kunne foreta den første prøvesprengning allerede i 1964.
Økende personkult
Etter bruddet med Sovjetunionen fremmet Mao en enda sterkere personkult rundt seg selv. Blant virkemidlene var fremfor alt boken Sitater fra formann Mao Tse-tung (Maos lille røde), men også en annen bok, Lei Fengs dagbok, som indirekte styrket Maos lederstilling.
Lei Fengs dagbok
Det ble også satt opp et teaterstykke som hyllet Lei Fengs bedrifter.
Det er blitt spekulert over hvor impulsen til Mao-dyrkelsen kom fra. Det kan se ut som om røttene verken lå i noe initiativ fra Liu Shaoqi eller fra Zhou Enlai, men i Folkets frigjøringshær fra 1960/61, det vil si, hos Lin Biao.
Maos lille røde
Den sitatsamlingen med Mao-utsagn som skulle bli så populær under kulturrevolusjonen noen år senere (Maos lille røde, egentlig Sitater fra formann Mao Tse-tung) var blitt til i 1960, men ble ikke systematisk utgitt i den form den skulle bli verdenskjent før i 1964. De første utgavene var smykket av en kalligrafi av Lin Biao, en av Maos nærmeste ledsagere den gang.
Boken ble oversatt til en mengde språk, og fikk stor utbredelse i Vest-Europa fra 1968. Den ble også oversatt til norsk og flittig brukt av norske maoister. Det verdensomspennende opplag kom opp i godt over én milliard eksemplarer (nr. 2 på verdenstoppen, nokså langt bak Bibelen).
Den ble kalt «liten» fordi de fleste utgivelsene var i lommeformat, og «rød» på grunn av fargen. I annen halvdel av 1960-årene og flere år fremover var denne boken et mer fremtredende særmerke for den kinesiske kommunisme enn til og med avbildninger av Mao selv. Det ble omtrent umulig å finne bilder av kinesiske kommunistledere uten å se den lille røde, som regel høyt løftet som et seiersbanner. Boken består av 427 sitater i 33 tematiske kapitler. Sitatene kommer i stor grad fra en gruppe av ca. to dusin dokumenter i firebindsverket Maos samlede verker.
Etter Maos død bleknet bokens popularitet svært raskt i Kina, særlig etter at den var blitt karakterisert som venstreavvik.
Foranledningen
Blant kritikerne av «det store spranget» var den store krigshelt fra Koreakrigen, marskalk Peng Dehuai. Mao tolererte ikke motstanden, og sørget for å fjerne ham fra embedet. Kort tid etter begynte teatrene å sette opp et teaterstykke skrevet av historikeren Wu Han: Hai Rui avsettes fra embedet. Det handlet om en rettskaffen embedsmann på Song-dynastiets tid som hadde stått opp mot myndighetene og forsvart folkets rettigheter. Folk forstod med én gang at dette var et a propos til Maos avsettelse av Peng. Mao sørget for at stykket ble diskreditert: Det kom angivelig til kort når det ble analysert etter marxistiske prinsipper. Frontlinjene var nå trukket opp mellom Mao og hans motstandere i Partiet.
Men det ble ikke med dette. I 1966 møttes den såkalte femmergruppen ledet av Beijings borgermester Peng Zhen for å diskutere tilfellet Wu Shan. Selv om de var enige om at det var en alvorlig sak, lot de være å gjøre noe. Men Maos hustru, Jiang Qing, så det annerledes, og under et forum i Shanghai la hun frem behovet for en renselse innen kunstens verden. Etter dette bad Lin Biao henne om å koordinere Folkets frigjøringshærs kulturpolitikk. Dermed lå forholdene til rette for det som skulle komme: kulturrevolusjonen.
Kulturrevolusjonen
Motgangen som de forskjellige problemene førte med seg, motvirket Mao med på sette i gang skarpe politiske angrep mot Liu Shaoqi og Deng Xiaoping og andre pragmatiske politikere. Han lanserte en bevegelse som han kalte «den store proletariske kulturrevolusjon». Ved hjelp av rødegardistene (hongweibing) både sikret hans egen posisjon, og lot revolusjonen fortsette i hele landet, skjønt på en måte som rystet Kina. I tråd med Maos teori om motsigelsen, var den vedvarende revolusjon en forutsetning for å lede landet til det kommunistiske samfunnstadium, og dette sørget han for å få nedfelt i partiets konstitusjoner under Det kinesiske kommunistpartis 9. nasjonalkongress i 1969.
Rødegardistene var grupper av unge mennesker, ofte tenåringer, som hadde fått røde armbind og sendt ut på gatene. De fikk etablere egne tribunaler. Kulturrevolusjonen ødela meget av Kinas kulturelle arv. Et stort antall kinesiske intellektuelle ble kastet i fengsel, ikke minst ble undervisningsinstitusjonene berørt,med alvorlige følger både for samfunnsstrukturene og for økonomien. Politisk og sosialt var det anarkistiske tilstander. Mange nonner, prester, munker, forfattere, professorer og kunstnere ble banket opp, noen så grundig at det stod om livet, andre tok sitt eget liv. Særlig brutalt gikk det for seg i provinsen Sichuan og i storbyen Wuhan.
Maos hovedmotstandere ble sjaltet ut; president Liu Shaoqi døde i fengsel i 1969, og Deng Xiaoping ble sendt som arbeider til en bilmotorfabrikk sør i landet. Personkulten rundt Mao nådde nye høyder, han ble hyllet som en halvgud. For første gang etter Puyis abdikasjon kom folk for å hylle den nasjonale leder med ordene «lenge leve i ti tusen år», et utrop som hadde sitt historiske utspring i det kinesiske føydalsamfunn.
Det var under kulturrevolusjonen at Mao utpekte Lin Biao til sin fremtidige etterfølger. I ettertid er det uklart om Lin planla et kupp eller mordforsøk. Han døde i en flystyrt i Mongolia i et forsøk på å forlate Kina, formodentlig etter at han fant ut at han var i fare for å bli arrestert. Det ble deretter hevdet at Lin hadde planlagt å avsette Mao, og han ble posthumt ekskludert fra Kommunistpartiet.
Etter denne hendelsen mistet Mao sin tiltro til mange i partiets ledersjikt.
Maos siste år
Med Lins død og Maos sviktende helse var det Zhou Enlai som hadde mest innflytelse på styret av Kina fra dag til dag. I 1969 erklærte Mao at kulturrevolusjonen var over, men i Folkerepublikken Kinas offisielle historieskrivning anses det at den vedvarte til Maos død i 1976.
Det var i denne fasen av sitt liv at Mao justerte Kinas utenriks- og sikkerhetspolitikk ved sine overtyrer mot USA, som førte via pingpongdiplomatiet og Henry Kissingers reiser frem til president Richard Nixons en uke lange Beijingbesøk i slutten av februar 1972. Besøket endte med det såkalte Shanghaikommunikéet, der de to statene fremla sitt syn på utenrikspolitikken. USA, som fortsatt støttet massivt opp om Republikken Kina, tilkjennegav toleranse for Beijings syn om at det bare er ett Kina. Kommunikéet gjorde det mulig for Folkerepublikken Kina og USA å utvikle politiske kontakter og åpne for handel.
De siste årene av livet var han plaget av svekket helse. Det er i dag uenighet om de symptomene han hadde tilsa at han led av Parkinsons sykdom eller en annen motorisk lidelse kalt amyotrofisk lateralsklerose (ALS), men det er sikkert at han i tillegg til dette hadde lungeproblemer på grunn av sin røyking, og dessuten hjerteproblemer. Da Mao ikke lenger kunne svømme, ble hans innendørs svømmebasseng i Zhongnanhai omgjort til en stor mottakelseshall.
Mao var mot slutten en del opptatt av styrtede eller avsatte statsledere. Hans reaksjon i 1975 etter den etiopiske keiser Haile Selassies og særlig etter sin mangeårige motstander Chiang Kai-sheks død synes å ha vært personlig sorg. Han hadde også et behov for et siste farvel med den nå fratrådte Richard Nixon, som han lot hente med et eget fly fra USA til Beijing i 1976.
Han flyttet inn i en sikkerhetsbygning i Zhongnanhai for de siste månedene, og forble våken og oppdatert om sine omgivelser inntil få timer før sin død. Han etterlot seg intet testamente, og hadde ikke utpekt noen etterfølger, skjønt han hadde sagt til Deng Xiaoping at han hvis han ville kunne ta et oppgjør med hans kone Madame Mao og hennes krets etter hans bortgang.
Ettermæle og betydning i tiårene etter sin død
Mao er en av den 20. århundres mest lidenskapelig omstridte skikkelser. Det er stor uenighet om hvordan hans liv og virke skal vurderes.
Noen fastlandskinesere holder fast ved at han var en strålende revolusjonsleder, selv om de også medgir at han begikk alvorlige feil i de senere livsfaser. Ifølge Deng Xiaoping hadde Mao «til syv deler rett og til én del feil», og «hans positive bidrag er av første rang, hans feilslag av annen rang». «Det store spranget» og kulturrevolusjonen anses også som politiske feilgrep, eller regelrette katastrofer. Andre kritiserer ham for ikke å ha gått inn for barnebegrensning og dermed for den demografiske situasjon som senere kinesiske ledere svarte på med ettbarnspolitikken.
Tilhengere av Mao fremholder for eksempel at det før 1949 var 80 % analfabeter i Fastlands-Kina og at gjennomsnittlig levetidsforventning var så lavt som 35 år. De hevder at det ved Maos død bare var syv prosent analfabeter i landet, og at levetidsforventningen oversteg 70 år. (Alternative statistikker viser også store forbedringer, men på langt nær så dramatiske som de ovennevnte.) I tillegg til dette økte Kinas befolkning med 57% til 700 millioner. Den hadde ligget rundt 400-millionsmerket i perioden mellom opiumskrigene og den kinesiske borgerkrig. Tilhengere understreker også at Maos regime markerte slutten på «ydmykelsenes hundreår» i Kinas historie. De fremholder også industrialiseringen av landet. Mange av Maos tilhengere beskriver styret under Kuomintang som korrupt, og takker Mao for å ha fordrevet KMT fra fastlandet. De mener også at den maoistiske era forbedret kvinnenes kår ved at prostitusjonen ble avskaffet, og at den først har dukket opp som følge av at Deng Xiaoping og postmaoistiske kommunistledere liberaliserte økonomien mer og mer. Et av de mer kjente påståtte Mao-sitater er at «Kvinnene holder oppe halve himmelen».
Skeptikere påpeker at lignende fremskritt i leseferdighet og levealder også fant sted i naboland som Taiwan, som ble regjert av Maos motstandere, nemlig Chiang Kai-shek og Kuomintang. Noen av fremskrittene kunne vel tilskrives at landet ikke lenger befant seg i stadig krig og konflikt, mener de, slik at nær sagt et hvilket som helst land ville ha lykkes med slike forbedringer. Det regime som styrte i Taiwan var sammensatt av de samme ledere som hadde regjert på det kinesiske fastland i over 20 år mens levealderen var så lav, men på Taiwan er den også gått kraftig opp.
Den maoistiske ideologi har hatt innflytelse på kommunister over hele verden. Dette gjelder blant annet tredje verden-revolusjonære som Kambodsjas Khmer Rouge, Perus Sendero Luminoso og Nepals Kommunistiske Parti. I tillegg preget den for eksempel Revolutionary Communist Party i USA og Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) i Norge. AKP(m-l) var ett av de mest utpregede maoistiske partiene i Vest-Europa på 1970-tallet. Kina har selv beveget seg langt vekk fra maoismen etter Maos død, og de fleste som betegner seg som maoister utenfor Kina, anser Deng Xiaoping-tidens reformer som et forræderi mot Maos tanker.
Debatten om Mao i Kina lider noe ved at enkelte verker som øver den skarpeste kritikken mot ham, er forbudt der. Det gjelder blant annet boken Mao: The Unknown Story av Jung Chang og Jon Halliday. Den gir et svært lite flatterende bilde av Mao, og er meget skarpere i sin kritikk enn tidligere historieverker. Changs bok hevder at Mao fabrikkerte mange myter om sin bakgrunn og ungdomstid for å fremme bildet av seg selv som en ekte folkehelt. Den mener også at elementer i beretningene om Den lange marsjen i 1935 er oppdiktede, som for eksempel slaget ved Luding-bruen. Den åpne akademiske diskusjon om Maos liv holder seg til den offisielle «70% god, 30% dårlig»-linjen.