cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Åsmund Gylder
Verv
Åsmund Gylder er også styreleder og ansvarlig for foreningen One People, samt initiativtaker og leder av konseptet Líf laga.
Priser
I november 2006 ble Gylder tildelt Hans Christian Ostrøs minnepris.
I 2022 mottok Líf laga Oslo kommunes frivillighetspris, Høybråten Lions ærespris og Isabella Green Sogns inspirasjonspris.
Åsmund Gylder var også nominert til årets Osloborger 2022 - gjennom Aftenposten - for sin innsats i Líf laga.
Alan Hudson
Alan Anthony Hudson (født 21. juni 1951 i Kings Road, London) er en tidligere engelsk fotballspiller. Han spilte for Arsenal, Chelsea og Stoke City, så vel som.
Nicholas Onuf
Nicholas Greenwood Onuf er professor i internasjonale relasjoner i statsvitenskap ved Florida State University. Han er kjent for publikasjonen World of Our Making i 1989. I denne boken utvikler han på en systematisk måte en teoretisk posisjon som kalles konstruktivisme. Han regnes av mange som om ikke den første konstruktivist, så blant avantgarden i moderne konstruktivistisk tradisjon.
Alan Hudson
Karriere
Alan Anthony Hudson ble født og vokste opp ved King's Road, men fikk likevel ikke kontrakt med barndomsklubben Fulham. han signerte derfor senere for Chelseas juniorlag. Han fikk sin A-lagsdebut 1. februar 1969 i 5–0 tapet mot Southampton. Han spilte seg til fast plass på laget i 1969–70 sesongen og bidro sterkt til at Chelsea tok 3.-plassen i First Division. Hudson spilte hver kamp i Chelseas vei til FA Cup-finalen i 1970, men kunne ikke spille finalen etter at han skadet seg i 2-1 seieren mot Leeds United.
Nicholas Onuf
Onuf studerte til bachelorgrad ved Johns Hopkins University 1963, til mastergrad ved Yale University 1965, og avla sin doktorgrad ved Johns Hopkins University 1967. Siden har han undervist ved Georgetown University, American University, Princeton, Columbia, University of Southern California, Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro og Kyung Hee-universitetet i Korea.
Alan Hudson
Karriere
På grunn av økonomiske problemer i Chelsea, ble Alan Hudson satt på transferlisten i januar 1974. Kort tid etter signerte Hudson for Stoke City for £240 000, noe som var klubbrekord. .
I januar 1976 ble Hudson solgt videre til Arsenal for £200,000. og gikk tilbake til Stoke City for £22 500 i januar 1984. Alan Hudson avsluttet karrieren i 1985.
Landslagsspill
Han ble kalt opp i landslagstroppen i 1975 av manager Don Revie. Hans debut kom i 2-0 seieren mot verdensmester på Wembley. Han spilte også i 5–0 seieren mot.
Nicholas Onuf
Onufs konstruktivisme
Onuf har som intensjon å gjøre studiet av internasjonal politikk (IP) til en deltagende part i sosialteori, og dermed lokalisere IP innen et operativt paradigme av det politiske samfunnet. Konstruktivisme skal appellerer til alle sosiale subfelt. Dermed mener Onuf at konstruktivismen har potensial til å bringe sammen fenomener som innen dagens IP paradigme synes urelaterte.
Teorien har følgende resonnement:
Alan Hudson
Familie
Sønnen Anthony er også tidligere fotballspiller og er landslandtrener for.
Ajer ungdomsskole
Ajer ungdomsskole er en ungdomsskole i Hamar kommune i Innlandet. Skolen får elever fra barneskolene Greveløkka, Prestrud Storhamar og Hamar Montessori. Navnet kommer av området Ajer hvor skolen ligger.
Nicholas Onuf
Onufs konstruktivisme
Onufs regelorienterte konstruktivisme har som mål å utvikle en forståelse hvis samfunnets medlemmer får mulighet til å revurdere språket og reglenes funksjon, og dermed utvikle nye retningslinjer for internasjonal politikk.
Ajer ungdomsskole
Skolen er oppført som et firkantet bygg i likhet med mange andre ungdomsskoler fra samme periode. Skolen stod mer eller mindre uforandret til den ble rehabilitert rundt 2004. Den 7. november 2005 ble skolen «gjenåpnet» som et totalrenovert lyst, moderne og fleksibelt bygg med tanke på undervisningsformer og tilpasset opplæring. Ajer ungdomsskole har rundt 350 elever fordelt på tre trinn og totalt 55 ansatte.
Nicholas Onuf
Onufs konstruktivisme
Menneskenes interessegrupper og sosiale strukturer konstituerer hverandre gjennom språklige handlinger som konstruerer sosiale regler. Alle interaksjoner kan derfor bli analysert i henhold til reglene de ulike agentene maner frem eller utfordrer gjennom sine språklige handlinger.
Ajer ungdomsskole
Etter renoveringen fikk skolen en ekstra etasje og en ny fløy samt opparbeidet uteareal med amfi. Den fikk også flere tekniske installasjoner og spesialrom for både elever og ansatte, samt skolebibliotek og kontorfløy. Hvert skoletrinn fikk sin egen fløy med storrom og grupperom for å muliggjøre alternative undervisningsformer og tilpasset opplæring. I tillegg har skolen nå gymnastikksal i kjelleren samt egen aula tilknyttet musikkrom og kantine. I nærheten av skolen ligger Hamar katedralskole, Ankerskogen svømmehall og flere idrettplasser som brukes av skolen.
Nicholas Onuf
Onufs konstruktivisme
Regler gir agenter handlingsmuligheter. Reglene gir oss valg. De gir oss innsikt i hvem vi er og hvem andre er. Videre forteller de oss hva som er aksepterte sosiale mål, og til slutt forteller de oss hvordan vi skal handle. Praksis eller språklige handlinger er resultatet av hvordan mennesker forholder seg til regler. For eksempel kan vi velge å etterfølge, bryte, endre eller eliminere regler.
Stabile regler og stabile praksiser skaper institusjoner, som igjen omdanner individer til agenter. Reglene og praksisen former på den måten omgivelsene hvor vi som agenter forfølger sosiale mål.
Stabile regelmønstre, institusjoner og uintenderte konsekvenser konstituerer et sosialt arrangement. Internasjonale relasjoner er i henhold til Onufs perspektiv et sosialt arrangement med mange motstridende og konkurrerende institusjoner – som inkluderer sikkerhetsdilemmaer, sikkerhetsfellesskap og kollektive sikkerhetsspørsmål.
Geir Bergkastet
Geir Bergkastet (født 6. mai 1961) er fra 1. august 2017 administrerende direktør ved Den Norske Opera & Ballett.
Han var direktør ved Høyskolen i Lillehammer fra 1. november 2013 frem til han tiltrådte direktørstillingen ved Operaen, som han ble utnevnt til den 20. desember 2016.
Geir Bergkastet er utdannet økonom fra Høgskolen i Stavanger. Hans første stilling etter utdannelsen var som økonomikonsulent ved Statens veterinærhøgskole. Deretter ble han ansatt ved Statens teaterhøgskole, der han var i administrasjonen fra 1988 til 1996.
Bergkastet har tidligere vært direktør ved Nationaltheatret og direktør ved Rogaland Teater, og fra 2006 til 2013 administrerende direktør i Oslo Kino.
Han har vært styreleder for Sentralen, Dansens Hus og Teater Manu, samt sittet i styret for Sparebankstiftelsen DNB, Sentralen og Filmweb, og har per 2017 styreverv i NRK.
Bergkastet er gift med skuespiller Ingjerd Egeberg.
Philips Stadion
Philips Stadion er et fotballstadion i Eindhoven i Nederland. Det er hjemmebanen til PSV Eindhoven, og har en kapasitet på 35 119 tilskuere.
Historie
Stadionanlegget ble innviet 31. august 1913, og så sent som i 1933 var kapasiteten kun 300 tilskuere. Den ble utvidet til 18 000 tilskuere i 1941. I de siste dagene av andre verdenskrig ble det gjort store ødeleggelser i byen, og dette gikk også utover stadionanlegget. Det ble senere reparert, og i 1958 hadde anlegget en kapasitet på 22 000 tilskuere. Ytterligere utvidelser av den nordre tribunen (1995), og de fire hjørnene (2000–2002) førte til dagens kapasitet. Arenaen har i dag plass til 35 119 tilskuere på fotballkamper. Det er planer om å utvide anlegget i fremtiden, til en kapasitet på ca. 45 000 tilskuere.
Arenaen har ved noen anledninger blitt brukt til det ske landslagets hjemmekamper, første gang var i en kamp mot i 1971 der hjemmelaget vant 8-0. Tilskuerrekorden er 34 700 tilskuere, i en kamp mellom PSV Eindhoven og Ajax Amsterdam i 2005.
Selv om ikke arenaen er stor i europeisk målestokk, var den én av de fire nederlandske arenaene under EM i fotball 2000 som ble arrangert av Nederland og Belgia. UEFA-cupfinalen ble spilt på denne banen i 2006, og Sevilla FC slo Middlesbrough FC 4-0.
Fujianflåten
Fujianflåten (tradisjonell kinesisk: 福建水師, forenklet kinesisk: 福建水师, pinyin: Fújiàn shuǐshī, eller 福州艦隊 / 福州舰队, Fújiàn Jiànduì) var en av Kinas regionale moderniserte flåtestyrker i den siste del av 1800-tallet. Den ble nesten helt tilintetgjort den 23. august 1884 av admiral Amédée Courbets Fjerne-Østen-skvadron under slaget ved Fuzhou, den første kamphandlingen under den sino-franske krig (august 1884–april 1885).
Fujianflåten var den minst moderniserte av de fire styrkene. Flaggskipet var et treskip. De aller fleste av skipene var bygd ved arsenalet i Mamoi (nå Mawei) ved Fuzhou, som også var flåtens hovedbase.
Fjodor Golovin
Fjodor Aleksejevitsj Golovin (russisk: Фёдор Алексеевич Головин) (født 1650, død i Glukhov) var en russisk statsmann og offiser. Han var den siste russiske bojar og den første russiske kansler, feltmarskalk og generaladmiral.
Bakgrunn
Fjodor Golovin stammet fra en gammel russisk bojarslekt av gresk bakgrunn fra fyrstedømmet Theodoro, og som allerede på 1300-tallet hadde kommet fra Krimhalvøya til Moskva og som nøt høy anseelse i moskovitthoffet.
I statens tjeneste
Hans første viktige diplomatiske oppdrag var som sendemann under Sofia Aleksejevna regentstyre for å møte representanter for herskerne av Kina. Deres styrker truet fortet Albazin ved Amur. Forhandlingene fant sted i den lille byen Nertsjinsk sørøst for Bajkalsjøen, og begge sider hadde med seg militære styrker. Den kinesiske siden var kanskje militært overlegen, men møtet forløp fredelig slik at de ikke fikk målt sine krefter. Forhandlingene førte til Nertsjinsktraktaten i august 1689 med Qing-Kina. Dette var en første avtalen som den kinesiske keiser inngikk med en part som ikke var verken vasall eller tributtstat, men derimot en presumptivt jevnbyrdig og likeverdig statsdannelse. Begge parter oppfattet avtalen som en seier. Kina fikk definert sin grense mot Russland langs Stanovojfjellene og fikk russerne til å trekke seg tilbake fra Albazin; russerne unngikk en krig som ville blitt vanskelig for dem, og fikk etablert en lukrativ handelsforbindelse.
Senere var han en av anførerne for ekspedisjonen mot Azov i 1695 og deltok 1697 i den store sendeferden til de vestlige hoffene, da Peter den store «inkognito» reiste rundt i Europa.
Den brysomme mannen
Den brysomme mannen er en norsk mysteriefilm og fantasy-komedie fra 2006, regissert av Jens Lien. Filmen er basert på et hørespill med samme navn skrevet av Per H. V. Schreiner og sendt på NRK Radioteatret i 2004. Schreiner har også skrevet manus til filmen. Filmens hovedrolle spilles av Trond Fausa Aurvåg. Filmen vant tre priser under Amandaprisen 2006, fire priser under Kanonprisen 2006 og har vunnet en rekke internasjonale priser.
Handling
Filmen begynner på metro hvor en enslig mann ser et elskende par klinende grovt men mekanisk. Så skritter den mannen akkurat under toget. Plutselig forsvinner metroen og blir alt det følgende bringer som spredt ute i et øde ørkenliknende landskap. Og vi ser en liten stasjon. Så ankommer en buss denne stasjonen og den eneste passasjeren stiger av bussen. Det er Andreas Ramsfjell. Han ser seg forvirret rundt og vet ikke hvor han er havnet. Like etter kommer en bil kjørende og Andreas blir kjørt til nærmeste by. Heller ikke her kjenner han seg igjen og han legger fort merke til hvor ryddig og velorganisert alt er i denne byen. Men han kan ikke huske hvor han kommer fra og alt virker bare veldig ukjent. Som av seg selv kommer han til en arbeidsplass med eget kontor og kolleger som er påfallende hyggelige. Etter jobb studerer han byen og legger merke til at det finnes verken barn eller gamle mennesker i denne byen. Alt han ser er travle grunne apatiske karrieremennesker som farter hit og dit. Igjen som av seg selv havner Andreas i en fremmed moderne bolig. Der møter han Anne Britt. Hun er hans kone, men Andreas har aldri sett henne før. De to får ikke så mye å snakke om rundt middagsbordet og det meste går på interiør og innredning. På arbeidsplassen går dagene uten at Andreas får mer klarhet i hvor han er kommet og hvorfor han er her. Og byen virker mer og mer monoton, uten følelser, lidenskap og galskap. Så en dag blir han vitne til et selvmord. Andreas forventer sterke reaksjoner fra omgivelsene, men ingen reagerer på det som har skjedd. Og like etterpå dukker det opp to menn i en bil. De plukker opp den døde og forsvinner i samme bil som om ingenting har skjedd. Etter dette begynner Andreas å bli mer og mer rådvill. Han blir desperat etter å finne ut hva det er med denne byen, dette livet... Han vil rømme, men det viser seg å bli mye vanskeligere enn han hadde trodd. Så kommer han tilfeldigvis i snakk med en mann ute på byen, Hugo. Han virker like forvirret og desillusjonert som Andreas, men det er noe med denne mannen som får Andreas til å forstå at Hugo kanskje vet noe mer enn ham selv. Andreas følger etter Hugo og finner ut hvor han bor. Tilslutt går Hugo med på å fortelle Andreas sin hemmelighet. Nede i kjelleren, gjennom et lite hull i veggen strømmer det deilige lukter og vakre lyder fra en kjøkken i en helt annen verden. Andreas ser nå en mulighet til å rømme og sammen med Hugo vil han grave seg fram gjennom hullet i veggen til den andre siden. De må være forsiktige og ikke lage mye bråk. Hullet i veggen blir større og større, men så blir de oppdaget og avslørt.
Om filmen
Filmen er innspilt på Island og i Oslo.
Mottakelse
Den ble vist under Kritikeruken under Filmfestivalen i Cannes. Der ble filmen tildelt Prix Acid. Filmen vant tre priser under Amandaprisen 2006: beste regi (Jens Lien), beste mannlige skuespiller (Trond Fausa Aurvåg) og for beste filmmanus (Per H. V. Schreiner). I tillegg var den nominert i klassene årets norske kinofilm og beste birolle (Petronella Barker). Under Kanonprisen 2006 vant den fire priser: beste hovedrolle (Trond Fausa Aurvåg), beste manus (Per H. V. Schreiner), beste foto (John Christian Rosenlund) og beste nyskaper (scenograf og fotograf John Christian Rosenlund) og var nominert i ytterligere fire klasser. Filmen har i tillegg vunnet en rekke internasjonale priser og ble nominert til Nordisk råds filmpris.
Ingeberg skole
Ingeberg skole er en barneskole ved tettstedet Ingeberg i Hamar kommune i Innlandet. Skolen ligger rundt syv kilometer fra Hamar sentrum i retning Gåsbu skisenter og har rundt 140 elever fra 1. til 7. årstrinn fordelt på 11 basisgrupper samt 25 ansatte. I tillegg til å tjene bebyggerne i nærområdet har skolen et tilbud til barn av asylsøkere fra Hamar Statlige Mottak ved Ormseter.
Skolen har ellers et stort og åpent uteareale med egen ballspill– og skøytebane i nærheten. Ingeberg skole bruker også deler av Imerslundmarka i nærheten til uteskole store deler av året.
Aubusson (Creuse)
Aubusson er en kommune i departementet Creuse i regionen Nouvelle-Aquitaine sentralt i Frankrike. Aubusson er underprefektur i departementet.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Aubusson (Creuse)
Stjernestruktur
Stjerner med ulik masse og alder har varierende indre struktur. Modeller av stjernestrukturen beskriver den indre strukturen av en stjerne i detalj og viser detaljerte forutsigelser om luminositeten, farge og fremtidig utvikling av stjernen.
Energitransport
Ulike lag i stjernen transporterer varme opp og utover på ulike måter, primært gjennom konveksjon og strålingsoverføring, men termisk konduksjon er viktig i hvite dverger.
Konveksjon er den dominerende modusen for energitransport når temperaturgradienten er bratt nok til at en gitt bestanddel av gassen innenfor stjernen vil fortsette å stige hvis den stiger delvis via en adiabatisk prosess. I dette tilfellet er bestanddelen oppstigende og fortsetter å stige hvis den er varmere en den omkringliggende gassen; hvis den oppstigende partikkelen er kjøligere enn den omkringliggende gassen vil den falle tilbake til sin opprinnelige høyde. I områder med lav temperaturgradient og en tilstrekkelig lav opasitet til å tillate energitransport via stråling er stråling den dominerende modusen for energitransport.
Den indre strukturen i en hovedseriestjerne avhenger av stjernens masse.
I massive stjerner (større enn rundt 1,5 solmasser) er kjernetemperaturen over 1,8 K, og hydrogen til helium-fusjonen oppstår primært via CNO-syklusen.
Ligninger for stjernestruktur
Den enkleste vanlig brukte modellen for stjernestruktur er sfæriske symmetriske kvasi-statiske modeller som antar at en stjerne er i en stabil fase og at den er sfærisk symmetrisk. Den inneholder fire basiske førsteordens differensialligninger: to reprensenterer hvordan materie og trykk varierer med radien; to representerer hvordan temperatur og luminositet varierer med radien.
I utformingen av stjernestrukturligninger (ved å utnytte antatt sfærisk symmetri) tar man hensyn til materiens tetthet \rho(r), temperatur T(r), totalt trykk (materie pluss stråling) P(r), luminositet l(r) og mengden energi som genereres per masseenhet \epsilon(r) i et sfærisk skall med en tykkelse \mbox{d}r ved en avstand r fra sentrum av stjernen. Stjernen antas å være i lokal termodynamisk likevekt slik at temperaturen er idetifiserbar for materie og fotoner. Selv om lokalt termodynamisk likevekt strengt tatt ikke hoder fordi temperaturen et gitt skall har under seg alltid er varmere enn temperaturen over, er denne tilnærmingen vanligvis god siden fotonets middelfrivei, \lambda, er mye mindre enn lengden over hvor temperaturen varierer betydelig, det vil si.
Først er et uttrykk for hydrostatisk likevekt: den utovervendte kraften på grunn av trykkgradienten i stjernen er nøyaktig balansert av den innovervendte kraften fra gravitasjonen. hvor m(r) er den kumulative massen på innsiden av skallet ved r og G er gravitasjonskonstanten. Den kumulative massen øker med radiusen ifølge massekontinuitetsligningen:
Integrering av massekontinuitetsligningen fra stjernens sentrum (r=0) til radien av stjernen (r=R) gir den totale massen til stjernen.
Tatt i betraktning den energien som forlater det sfæriske skallet gir det energiligningen: hvor er luminositeten som produseres i form av nøytrinoer (som vanligvis unnslipper stjernen uten påvirkning fra vanlig materie) per enhet masse. På utsiden av stjernens kjerne, hvor kjernereaksjonene oppstår, genereres ingen energi. Det betyr at luminositeten er konstant.
Ligningen for energitransport tar ulik form avhengig av måten energitransporten foregår på. For konduktiv transport av luminositet (passende for en hvit dverg) er energiligningen hvor k er termisk konduktivitet.
I tilfellet med strålingspådrevet energitransport, passende for den indre delen av en hovedseriestjerne med masse som solen og det ytre laget av en massiv hovedseriestjerne, hvor \kappa er materiens opasitet, \sigma er Stefan-Boltzmanns konstant, og Boltzmanns konstant er satt til én.
Southern League Division One East
Southern League Division One East var inntil 2006 en divisjon i engelsk fotball, nå erstattet av Southern League. Southern League Division One East var etablert i 1999 med en sammenslåing av klubber fra tidligere Midland divisions og Southern divisions.
Akroni
Akronier er deler av en prosatekst som mangler tidsreferanse og derfor står atskilt fra de begivenhetene som det fortelles om. Akronier får dermed preg av å være direkte meddelelser om fortellerens livsanskuelse.
Av norske forfattere som benytter akronier i utstrakt grad kan nevnes Ernst Orvil og Aksel Sandemose. I Sandemoses romaner kan akroniene få så stor plass at teksten nærmer seg essayistikk.
Et utsnitt fra Sandmoses En flyktning krysser sitt spor kan tjene som eksempel på akroni (akroniene uthevet):
VM i curling for menn 1986
Curling-VM for herrer 1986 ble arrangert 31. mars – 6. april 1986 i CNE Coliseum i Toronto i Ontario i Canada.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Tammerfors
Tammerfors (, finsk: Tampere ) er en bykommune i Finland. Byen er administrasjonssentrum i landskapet Birkaland. Tammerfors er Finlands tredje mest folkerike kommune, med 235 615 innbyggere, og landets nest største tettsted, med 330 711 innbyggere. Tammerfors er den største innlandsbyen i Norden.
Byen ligger mellom innsjøene Näsijärvi og Pyhäjärvi. Tammerfors ble tildelt byrettigheter av den svenske kongemakten i 1779. Tammerfors ström (Tammerkoski) ble utnyttet til vannkraftproduksjon fra 1820-årene, i den tidlige industrialiseringen. Tammerfors var den første, og er fremdeles den største, industribyen i Finland, og har blitt kalt «Finlands Manchester». Dette er opphav til byens finske kallenavn, «Manse». Siden etableringen av det som nå er Tammerfors universitet i 1960-årene, og senere lavkonjunkturen i 1990-årene, har byen blitt et sentrum for høyteknologisk industri. Mange av de gamle fabrikkbygningene midt i byen er omgjort til boliger, butikker, kontorer, serveringssteder og kulturinstitusjoner.
«Manserocken» har vært en viktig del av finsk rockemusikk helt siden 1970-årene. Tammerfors er også kjent for sitt teaterliv og mange museer. Flere av institusjonene har sitt opphav i arbeiderkulturen. Den største turistattraksjonen er fornøyelsesparken Särkänniemi. Tammerfors regnes også som arnestedet til finsk ishockey.
Tammerfors ligger anslagsvis 1,5 time unna Helsingfors eller Åbo med tog, eller 2 timer med bil. Med rundt 400 000 passasjerer i året er Tammerfors-Birkala lufthavn blant de travleste lufthavnene i Finland.
Geografi
Tammerfors ligger i landskapet Birkaland i det sørlige Finland. Kommunen grenser til Kangasala, Lempäälä, Nokia, Orivesi, Birkala, Ruovesi og Ylöjärvi. Tammerfors kommune har en utstrekning på 689,59 km², hvorav 164,64 km² (24 % av flateinnholdet) er vann. Tammerfors regnes til Insjöfinland, og det er 180–200 innsjøer og tjern i kommunen. Landskapet er også skogkledt og noe åslendt. Pynike (162 moh., 85 m over Pyhäjärvi) er verdens høyeste grusås.
Tammerfors by ligger mellom den 256 km² store innsjøen Näsijärvi og den 121,6 km² store Pyhäjärvi. Det er en høydeforskjell på 18 m mellom innsjøene, slik at Näsijärvi drenerer i Pyhäjärvi gjennom den 2 km lange Tammerfors ström (Tammerkoski). Pyhäjärvi tilhører Kumo älvs nedbørsfelt, og drenerer gjennom denne til Bottenhavet. Tammerfors ligger om lag 110 km i luftlinje fra elvemunningen ved Björneborg. Elven er for det meste seilbar, men ikke hele strekningen fra Tammerfors til Björneborg. Näsijärvi og Pyhäjärvi er derimot forbundet med tilstøtende innsjøer til et vannveisystem med kanaler og sluser.
Grunnfjellet ved Tammerfors ligger i den svekofenniske fjellkjedefoldingen, som strekker seg gjennom de sentrale delene av Sverige og Finland, med bergarter dannet i paleoproterozisk tid. Tammerfors ligger i et av de svekofenniske områdene hvor bergartene er minst omdannet; det er en bergartserie på 8 000 m, hvor det er et nedre lag med granulitt og sandstein, et mellomlag med basiske vulkanitter, og et øvre lag med leiravsetninger.
Tammerfors ligger i sørboreal vegetasjonssone. De dominerende treslagene er gran og furu, og de vanligste løvtrærne er osp, older og bjørk. Området var bevokst med granskog allerede for mellom 4 500 og 4 000 år siden.
Byens parker og grøntarealer utgjør 2,4 km² av kommunens areal. I tillegg besitter kommunen store skogeiendommer, som er åpne for allmenn ferdsel. Det finnes flere naturreservater, hvorav Pynike og Viikinsaari nær selve byen er de mest kjente. Det finnes fire botaniske hager, hvorav Hatanpää ble etablert allerede i 1916.
Klima
Tammerfors ligger i grenseland mellom et fuktig kontinentalklima og et subarktisk klima, etter Köppens klimaklassifisering, og har dermed milde somre og kalde vintre. Middeltemperaturen fra november til mars er under 0 °C, og snøsesongen varer i 4–5 måneder fra slutten av november til tidlig i april.
Demografi
Nesten hele bykommunens befolkning bor i tettbygde strøk. Tettstedet Tammerfors strekker seg også ut over kommunens grenser, Tammerfors danner derfor en mer eller mindre sammenhengende bebyggelse med Ylöjärvi, Nokia, Kangsala, Birkala og Lempäälä. Landsbygda nord for tettstedet, Aitolahti og Teisko, som er en del av bykommunen, er tynt befolket.
Etnisitet og språk
Ved utgangen av 2018 var 92,3 % av byens befolkning etnisk finske, mens 7,7 %, 18 220 personer, var av utenlandsk herkomst. De fleste av disse var også født i utlandet. Halvparten kom fra Europa, Amerika eller Australia, med en overvekt fra land i det tidligere Sovjetunionen. Den andre halvparten hadde mest afrikansk eller asiatisk opprinnelse; de mest tallrike var somaliere, afghanere, irakere, iranere, indere, kinesere og vietnamesere.
Tammerfors er en enspråklig finsk kommune. Ved utgangen av 2018 hadde 91,8 % av befolkningen finsk som morsmål, 0,5 % (1 268 personer) var svenskspråklige, og 7,7 % hadde et annet morsmål enn svensk, finsk eller samisk.
De fire byene Tammerfors, Björneborg, Uleåborg og Kotka regnes som Finlands tradisjonelle svenske språkøyer. De har en svensk forvaltningsarv og industri, der handel og migrasjon har bidratt til å bevare en svenskspråklig minoritet. I 1900 var 5,6 % av befolkningen i Tammerfors svenskspråklig. I løpet av 1900-tallet minket andelen, men antallet er stabilt. Det drives svenskspråklig grunnskole- og gymnasundervisning ved Svenska samskolan samt menighetsarbeid i Tammerfors svenska församling.
Den første bosettingen
Det er dokumentert en steinalderboplass i Ala-Pispala, men de sparsomme arkeologiske funnene i byområdet er blitt forklart med at sporene har blitt utslettet av senere bosetning. Den smale landtungen mellom innsjøene Näsijärvi og Pyhäjärvi ble fast bosatt på 600-tallet, det vil si i jernalderen, og ble en viktig handelsplass i løpet av 1200-tallet. Det ble handlet i lokale varer som skinn og pels, og det ble fløtet tømmer på innsjøene. Det var også en fløterenne ved Tammerfors.
Finlands første industriby
På 1700-tallet merket kronen seg hvilket potensial for vannkraft som fantes i Tammerfors ström. I 1779 fikk Tammerfors byrettigheter av kong Gustav III av Sverige. På dette tidspunktet hadde Tammerfors omkring 200 innbyggere og en utstrekning på 3,2 km² fra fossen til Pispala. Som følge av Napoleonskrigene ble Finland, etter svensk tap i finskekrigen, et storfyrstedømme under Det russiske keiserriket. Tsar Aleksander I gjorde Tammerfors til Finlands første fristad i 1821. Byen ble fri for laugsvesen, og den beholdt tollfrihet på visse varer til Russland til utgangen av 1905.
Den første industrien i Tammerfors var en kornmølle. Fra og med 1820-årene ble vannkraften nyttiggjort av skotten James Finlayson, som etablerte et bomullsspinneri, noe som markerte begynnelsen for den finske tekstilindustrien. Allerede midt på 1800-tallet var Tammerfors blitt Finlands ledende industriby. I 1882 var Finlaysons spinneri og ververi, som for lengst var solgt til baltertyskeren Carl Nottbeck og tsarens hofflege Carl Rauch, den første fabrikken i Norden som fikk gassbelysning i fabrikkhallene og elektrifiserte produksjonen. Fra midten av 1800-tallet ble industriproduksjonen i byen mer variert, og fikk et stort innslag av metall- og treforedlingsindustri. Det ble senere en betydelig produksjon av sko- og lærtøy. Tammerfors fikk tilnavnet «Finlands Manchester», som var positivt ment, og som ble båret med stolthet.
Det var ikke før byen fikk jernbaneforbindelse med utskipningshavner at industrien i Tammerfors, som lå i innlandet og hittil hadde produsert mest for hjemmemarkedet, kunne produsere mer for eksport. Tammerfors fikk jernbaneforbindelse med Helsingfors og Åbo via Toijala i 1876, med Vasa via Orivesi i 1883, og med Björneborg i 1895.
Tammerfors ble i 1865 rammet av en bybrann som gjorde 500 mennesker husløse. I 1868 fikk Tammerfors en byplan med tyve små kvartaler med arbeiderboliger. Sentrum bevarte sin brede boulevard, Hämeenpuisto, planlagt av Carl Ludvig Engel, som fungerte som branngate, og en tverrgående hovedgate, Hämeenkatu (på svensk Tavastgatan) som løper fra Hämeenpuisto ved Aleksanderskyrkan, innviet i 1881, og krysser Tammerfors ström. Kvartalsstrukturen var innenfor bygrensene, mens det vokste frem mange planløse forsteder, som etter hvert ble innlemmet i byen. Byen manglet kollektive transportmidler, så forstedene ble liggende i gangavstand til fabrikkene. Bebyggelsen var for det meste trehus med felleskjøkken for flere familier. Arbeiderkvarterene i bykjernen måtte vike for moderne høyhusbebyggelse midt på 1900-tallet, men noen av de gamle trehusene er bevart.
I krig og fred; arbeidernes kår forbedres
Industriarbeiderklassen i Tammerfors ble sterkt politisk mobilisert fra slutten på 1800-tallet. Storstreiken i 1905, som var ledet av Yrjö Mäkelin, radikaliserte byens arbeiderbevegelse. Den marxistiske lederen Vladimir Lenin bodde og agiterte blant arbeiderne i byen mellom 1905 og 1907. Lenin og den senere sovjetlederen Josef Stalin møttes for første gang under Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartis eksilkonferanse i Tammerfors i 1905.
Den første verdenskrig medførte et økonomisk oppsving for Tammerfors, men handelsforbindelsen til Russland ble brutt med den russiske revolusjon i 1917, noe som førte til matmangel i de finske byene. Finland erklærte sin uavhengighet fra Russland i desember 1917, men klarte ikke å løse sine umiddelbare økonomiske problemer.
Under den finske borgerkrigen ble deler av byen skadet under slaget om Tammerfors fra 3. til 6. april 1918. «De rødes» nederlag i Tammerfors avsluttet borgerkrigen. Slaget var det første i Norden som stod i en industriby. Omkring 2 700 mennesker ble drept. 2 000 mennesker var blitt hjemløse i Tammerfors under borgerkrigen. Den viktigste kommandanten av «de rødes» forsvar, offiseren Hugo Salmela, som ble drept like før slaget, kom også til å få en plass i arbeiderbevegelsens minnekultur.
Industrien, som for det meste var eid av bankene, forsøkte å imøtekomme arbeidernes krav etter borgerkrigen. Dette var forut for den politiske konsensuskulturen som kom til å utvikle seg i byen. Flere ledende industrimenn, som skofabrikanten Emil Aaltonen og gullsmeden Kustaa Hiekka, stod også for betydelige donasjoner og testamentariske gaver til velferd, kultur og vitenskap.
Byspredningen tok først for alvor til mellom 1920 og 1940, da levestandarden ble hevet, og kommunen ønsket å bøte på boligmangelen ved å bygge ut nye forsteder. Under andre verdenskrig var Finland i krig med Sovjetunionen, og de direkte krigshandlingene kjent som vinterkrigen og fortsettelseskrigen stilte byutviklingen i bero. Byen ble bombet ni ganger under vinterkrigen, men kom nokså heldig ut av det. Blant annet produserte byens verkstedindustri, som Lokomo og Tampella, krigsmateriell. Byen lå også utenfor rekkevidden til det sovjetrussiske flyvåpenet under det meste av fortsettelseskrigen. I 1940-årene var rundt en tredjedel av alle innflyttere til Tammerfors fordrevne fra Karelen, som var gjenvunnet av Sovjetunionen.
Fra industrivarer til teknologi
I etterkrigstiden ble flere av landkommunene rundt Tammerfors innlemmet i bykommunen. Bykommunens areal ble flere ganger større, og tillot utbygging av flere nye bolig- og industriområder. Mellom 1945 og 1960 ble det bygget 10 000 nye boliger, og levestandarden ble forbedret. De nye drabantbyene ble planlagt i funksjonalistisk ånd, og fra slutten av 1950-årene ble det også bygget prefabrikkerte boliger av betongelementer.
Fra og med 1960-årene ble store offentlige virksomheter bygget ut i de nye bydelene, deriblant Tammerfors universitetscentralsjukhus i Kaleva og Tammerfors tekniska universitet og Polisyrkeshögskolan i Hervanta, mens det opprinnelige Tammerfors universitet ble etablert i bykjernen.
I 1950- og 1960-årene nøt industrien i Tammerfors godt av handelsavtalen mellom Finland og Sovjetunionen. Industrien ble samtidig ikke eksponert for konkurranse fra det vestlige markedet. Store industribedrifter begynte å slite økonomisk i 1970-årene, men Finlands proteksjonistiske handelspolitikk holdt mange av dem gående inn i 1980-årene.
Universitetsetableringene i 1960-årene gjorde at Tammerfors kunne reise ny høyteknologisk industri, mens eldre industribedrifter hadde sterk nok innovasjonsevne til å utvikle nye produkter og konkurrere i nye markeder. Verdens første GSM-samtale ble foretatt i Tammerfors i 1991, og Nokia-konsernet utviklet mye av sin tele- og internetteknologi, blant annet PDA, WAP og WLAN, ved sin forsknings- og utviklingsenhet i byen det neste tiåret.
Byen endret også karakter til et sentrum for handel og tjenesteyting. Mange industribedrifter flyttet til nye industriområder utenfor bykjernen, så de gamle fabrikkbygningene kunne tas i bruk til nye formål. I 1988 åpnet byens første kjøpesenter, Koskikeskus, på østsiden av Tammerfors ström.
Politikk og administrasjon
Bystyret har 67 representanter. Med innføringen av kommunalt selvstyre valgte bystyret sin egen møteleder. I 1929 fikk Tammerfors en valgt ordfører med egne politiske og administrative fullmakter. Etter den andre verdenskrig var lokalpolitikken i Tammerfors preget av en uformell overenskomst mellom Samlingspartiet og Socialdemokraterna, «våpenbrødreaksen». Til felles hadde de erfaringer fra krigen og et ønske om å bygge ut kommunale tjenester. I 2007 gikk kommunen over til en ny styringsform med en ordfører og fire varaordførere, som har de fullmaktene som administrasjonssjefen ville ha hatt, valgt for to år.
Utdannelse, forskning og næringsliv
Det finnes tre høyere utdannelsesinstitusjoner i Tammerfors med til sammen 30–40 000 studenter, herav ett universitet og to yrkeshøyskoler. Tammerfors universitet er Finlands nest største universitet, med rundt 20 000 studenter, og innbefatter det eldre Tammerfors universitet, etablert i 1960, og Tammerfors tekniska universitet, etablert i 1965, som ble slått sammen i 2019. Universitetsstiftelsen er også hovedeier av Tammerfors yrkeshögskola, etablert i 1996, som har rundt 10 000 studenter. Finlands eneste politiskole, Polisyrkeshögskolan, ligger også i byen.
Siden universitetsetableringene i 1960-årene har Tammerfors blitt et sentrum for høyteknologisk industri. Ved utgangen av 2017 fantes 11,6 % av de sysselsatte i Tammerfors innen industriproduksjon, mens 7,2 % fantes i kunnskapsintensive yrker innen jus, økonomi, vitenskap og teknologi (unntatt finanstjenester), og 6,7 % i informasjons- og kommunikasjonsvirksomhet. I slutten av 1980-årene åpnet byens første forskningspark. Opptil 15 % av Finlands statlige bevilgninger til forsknings- og utviklingsformål (FoU) går til Tammerfors. Viktige bransjer i byen er maskinteknikk og automasjon, informasjonsteknologi, helse og bioteknologi samt papir- og emballasjeindustri. Industrikonglomeratet Nokia, treforedlingskonsernet UPM og detaljhandelkjeden Kesko har alle lagt viktige funksjoner til Tammerfors. På det meste hadde Nokia 4 000 ansatte i byen. Den største arbeidsgiveren i verkstedindustrien i Tammerfors, Sandvik Tamrock, hadde 1 400 ansatte i 2019.
Tammerfors og omegn har over tid hatt svært høy arbeidsledighet. Ved utgangen av 2017 var 14,4 % av befolkningen i arbeidsfør alder (18–64 år) i Tammerfors arbeidsledige. Arbeidsledigheten forklares med blant annet stor innflytting, mange studenter som ikke kan gå rett inn i arbeid, og et konjunkturutsatt næringsliv.
Massemedier
Dagsavisen Aamulehti har vært utgitt i Tammerfors siden 1881. Den er Finlands nest største avis, etter riksavisen Helsingin Sanomat. Aamulehti har tradisjonelt vært en konservativ avis. Kansan Lehti, et sosialdemokratisk talerør, ble utgitt mellom 1898 og 1991. Mellom 1882 og 1972 ble det også utgitt en svenskspråklig dagsavis, Tammerfors Aftonblad.
Finlands første regulære radiosendinger begynte i Tammerfors i 1923. Det var en amatørradiostasjon som etter hvert ble kjøpt av staten. I 1958 begynte TV-selskapet Tamvisio med reklamefinansierte sendinger. I 1964 ble Tamvisio kjøpt av den statlige allmennkringkasteren Yle; det som ble TV-stasjonen Yle TV2 sender fortsatt fra Tammerfors og er særlig kjent for sine komedier.
Transport
Europavei 12 forbinder Tammerfors med Vasa i nordvest og Helsingfors i sørøst. Tammerfors strandtunnel, som ble åpnet for trafikk i 2016, er Finlands lengste veitunnel med sine 2,3 km. Tunnelen går under sentrum, og har avlastet for den trafikken som tidligere gikk på bakkeplan og sperret mellom byen og sjøen.
Tammerfors er et viktig jernbaneknutepunkt med direktetog til Helsingfors, Åbo, Uleåborg, Jyväskylä og Björneborg. Rundt 1,5 million passasjerer passerer sentralstasjonen i Tammerfors hvert år. Det er også hyppige bussavganger til mange finske byer.
Tammerfors-Birkala lufthavn ligger i Birkala, 13 km sørvest for byen. Lufthavnen er blant Finlands travleste med rundt 400 000 passasjerer i året.
Kollektivtrafikken i selve byen består av bybusser og fra 2021 også bybane. Tidlig på 1900-tallet var det planlagt et trikkenett, men det ble utsatt under den første verdenskrig og aldri realisert. Fra og med 1948 bygget Tammerfors ut Finlands største trolleybussnett, som stod for størstedelen av kollektivtrafikken i byen, men nedla driften i 1976. Siden 1970-årene har det vært diskutert en bybane til erstatning for de mest trafikkerte bussrutene. Første byggetrinn av bybanen med 16 km, to linjer og 24 stasjoner ble tatt i bruk 9. august 2021. Bybanen er planlagt å være 23,5 km lang, og andre byggetrinn, vestover mot Lentävänniemi, skal stå ferdig i 2024.
Tammerfors har båthavner ved både Näsijärvi og Pyhäjärvi, men det er ikke mulig å seile mellom disse. Om sommeren er det turistbåttrafikk sørover på innsjøene og elvene via Lempäälä til Tavastehus, og nordover via Ruovesi til Virdois.
Kultur
Industrihistorien er godt synlig i bybildet. Det er fortsatt 25 fabrikkpiper i Tammerfors sentrum, men den eneste som er i bruk, er hos kartongfabrikken Metsä Board Tako. Selv om industrien med få unntak er flyttet ut av bykjernen, er mange av de gamle fabrikkbygningene bevart og omgjort til boliger, butikker, kontorer, serveringssteder og kulturinstitusjoner.
Fornøyelsesparken Särkänniemi åpnet i 1975 og rommer blant annet berg-og-dal-baner, et planetarium, et akvarium, en dyrehage og det 168 meter høye utsiktstårnet Näsinneula, som er Finlands høyeste, frittstående bygning. I 2012 fikk Särkänniemi en temapark basert på Angry Birds. Spillutviklerselskapet bak Angry Birds har tidligere hatt eget studio i Tammerfors.
En blomsterfestival har blitt arrangert i sentrum av Tammerfors hver sommer siden 1984. Under festivalen er sentrum utsmykket med en mengde blomsteroppsatser, og det avholdes konserter og familieaktiviteter med fri inngang.
Arkitektur
Den eldste bevarte bygningen i kommunen er den gamle kirken i Messuby, bygget i gråsteinsmur i første halvdel av 1500-tallet. Den er en typisk finsk middelalderkirke. Kirkerommet har også veggmalerier fra 1600-tallet.
Centraltorget i Tammerfors omgis av flere monumentale bygninger. Gamla kyrkan (Charles Bassi), innviet i 1824, er den eldste kirkebygningen i selve byen, og et eksempel på nyklassisisme. Den nyklassisistiske arkitekturen ble videreført i teaterhuset (Kauno Kallio, 1913). Rådhuset (Georg Schreck, 1890) er oppført i nyrenessansestil. Ved Centraltorget ligger også tre forretningsgårder i jugendstil fra mellom 1898 og 1905: Commercegården (Jung, Andersin og Bomanson, 1898), Sumeliusgården (Grahn, Hedman og Wasastjerna, 1901) og Palandergården (Birger Federley og Vihtori Heikkilä, 1901 og 1905).
Tammerfors domkyrka, eller Sankt Johannes-kyrkan, ble tegnet av Lars Sonck og oppført mellom 1902 og 1907, et høydepunkt i finsk nasjonalromantisk stil. Det finnes to kirker i byen i nygotisk stil: Aleksanderskyrkan (Theodor Decker), oppført mellom 1880 og 1881; og Finlaysons kyrka, som ble bygget for tekstilarbeiderne ved denne fabrikken, tegnet av Tammerfors’ første byarkitekt Frans Ludvig Calonius (1879). Tammerfors ortodoxa kyrka (T.U. Jazykov) ble bygget i nybysantisk stil mellom 1896 og 1899.
Wivi Lönn fra Tammerfors var Finlands første kvinnelige arkitekt som etablerte sitt eget arkitektbyrå. Hun er særlig kjent for sine skolebygninger, deriblant Hämeenpuisto skola (1899) og Alexanderskolan (1903) i Tammerfors. Da disse skolene ble slått sammen i 2017, fikk de navnet Wivi Lönns skola.
Etter den finske borgerkrigen fikk den nordiske nyklassisismen gjennomslag. Noen eksempler er Tammerhotellet (Bertel Strömmer, 1929), Tuulensuugården (Strömmer, 1929), som var Nordens største kino, det gamle hovedbiblioteket (Jussi og Toivo Paatela, 1925) og Viinikka kyrka (Yrjö Waskinen, 1932).
Reima og Raili Pietilä er arkitektene bak flere kjente byggverk i Tammerfors i modernistisk stil. Det første ble Kalevakyrkan, oppført mellom 1964 og 1966. De tegnet også det særpregede bydelssenteret i Hervanta, som ble oppført i siste halvdel av 1970-årene, med kulturelle, administrative og kommersielle funksjoner. De gikk videre til å vinne arkitektkonkurransen for byens nye hovedbibliotek. Biblioteket fikk navnet Metso og stod ferdig i 1986. Et annet eksempel på modernistisk arkitektur er Tammerforshuset (Sakari Aartelo og Esa Piironen), åpnet i 1990 og påbygget i 2017, som er Nordens største kombinerte konsert- og konferansebygning.
Bibliotek- og museumsvesen
Tammerfors stadsbibliotek ble etablert i 1861, men det første lånebiblioteket i byen ble etablert allerede i 1837. Stadsbiblioteket driver 15 bibliotekfilialer over hele kommunen. Det kjente hovedbiblioteket Metso åpnet i 1986.
Museumssenteret Vapriikki, åpnet i 1996, holder til i Tampellas gamle verkstedhaller ved Tammerfors ström. Museumssenteret rommer Birkalands landskapsmuseum, Tammerfors naturhistoriske museum, Rupriikki mediemuseum, det finske ishockeymuseet, det finske postmuseet, det finske spillmuseet, et skomuseum, et dukkemuseum og et mineralmuseum. Utstillingene spenner fra arkeologi til moderne kunst, og fra naturhistorie til teknologi. Det er også permanente byhistoriske utstillinger.
Tammerfors konstmuseum, etablert i 1931, holder til i Amuri. Blant de bysbarnene som er representert med sine verker, er Mauri Favén og Kimmo Kaivanto. Kunstmuseet forvalter også Mummimuseet, som holder til i Tammerforshuset.
Samlingen etter forretningskvinnen og kunstmesénen Sara Hildén, som består av finsk og utenlandsk samtidskunst, har vært ivaretatt av en stiftelse og åpen for allmennheten siden 1979.
Arbetarmuseet Werstas i tidligere Finlaysons tekstilfabrikk inneholder både en teknisk-industriell del med dampmaskiner, og en sosialhistorisk del. I byen finnes også et politimuseum og et spionmuseum. Et museum tilegnet Vladimir Lenin, som bodde i byen fra 1905 til 1907, ligger i Puistotorni, et folkets hus som arbeidersamfunnet i Tammerfors reiste i 1900, ved siden av arbeiderteateret. En arbeiderbolig i Amuri samt barndomshjemmet til forfatteren Lauri Viita (1916–1965) i Pispala er bevart som museer. Hjemmene til industrimennene Emil Aaltonen og Kustaa Hiekka er også bevart som museer med fullt interiør, og viser også deres private kunstsamlinger.
Film og teater
Tammerfors er kjent for sitt teaterliv på både profesjonelt- og amatørnivå. De to største institusjonene er Tammerfors teater, etablert i 1904, som er kjent som et musikkteater av høy kvalitet, og står i en borgerlig teatertradisjon; og Tammerfors arbetarteater, etablert i 1901 med utspring fra arbeiderbevegelsen, som også har vært regnet til de beste teatrene i Finland.
Siden 1948 har Pynike sommarteater hatt 3,2 millioner tilskuere på sine friluftsoppsetninger.
Siden 1969 har Tammerfors har vært vertskap for en årlig teaterfestival, den eldste i Norden.
Tammerfors internationella kortfilmsfestival har vært arrangert i mars hvert år siden 1970 og samler et publikum på rundt 30 000. Det gjør den til den største og eldste kortfilmfestivalen i Norden.
Litteratur og musikk
Forfatterne Väinö Linna (1920–1992), Kalle Päätalo (1919–2000), Eila Pennanen (1916–1994) og Hannu Salama (f. 1936) har skildret industribyen Tammerfors. Lyrikerne Lauri Viita (1916–1965) og Viljo Kajava (1909–1998) kom også fra byens arbeidermiljø. Yrjö Olavi Jylhä (1903–1956) var kjent som «vinterkrigens skald». Viola Renvall (1905–1998) fra Tammerfors var blant de mest leste finlandssvenske lyrikerne på 1900-tallet. Eeva-Liisa Manner (1921–1995) fikk sitt gjennombrudd som modernistisk lyriker, dramatiker og forfatter mens hun bodde i Tammerfors og omegn.
Tampere Jazz Happening har funnet sted hver høst siden 1982, og Tampere Biennale (for samtidsmusikk) annethvert år siden 1986. Det er også stor innovasjon innen elektronisk musikk, især innen genrene electro house, drum and bass og dubstep. Musikkfestivalen Tammerfest har ungdom som målgruppe, og har vært arrangert hver sommer siden 1995.
Tampere Filharmonia er Finlands eneste, fullverdige filharmoniske orkester utenfor Helsingfors, og holder til i Tammerforshuset sammen med operaen og balletten. Tammerforshuset, åpnet i 1990, er Nordens største kombinerte konsert- og konferansebygning.
Folkemusikk- og folkeminnetradisjonene er godt dokumentert, deriblant av pionérarbeidet til Erkki Ala-Könni (1911–1986).
Idrett og friluftsliv
Fotball og basketball har også mange tilskuere og utøvere. Ilves og Tampere United er de største fotballklubbene, mens Tampereen Pyrintö er det fremste basketballaget og har vunnet finlandsmesterskapet flere ganger. Byens største flerbruksstadion er Ratina stadion, bygget i 1965 etter tegning av bysbarnet Timo Penttilä (1931–2011), med plass til 17 000 tilskuere.
Tammerfors var vertskap for noen av de innledende kampene i fotball under sommer-OL i 1952, for ishockey-VM i 1965, og arrangerte EM i basketball i 1967 sammen med Helsingfors. Tammerfors har også arrangert flere verdensmesterskap, blant annet i 1927 når de var vertskap for hurtigløp på skøyter for menn hvor Bernt Evensen (1905–1979) ble verdensmester, og for VM i padling i 1973 og 1983, junior-VM i roing i 1977 og VM i roing i 1995. I senere tid har byen vært vertskap for European Youth Olympic Festival sommeren 2009.
Sentralt i byen ligger den skogkledde åsen Pynike, som inngår i et stort friluftsområde med opparbeidede turstier. Om vinteren brukes stiene som skiløyper. I dette området har det vært sommerteater og restauranter siden 1800-tallet. Her ligger det også et 26 meter høyt utsiktstårn, bygget i rød granitt til byens 150-årsjubileum i 1929. I nærheten av bykjernen er det et tyvetall opparbeidede badeplasser.