cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rollefigurer i Twilight-serien
Andre
Lizzie er en vakker ung pike som Jacob møter i en park når han kjørte Edward's Aston Martin V12 Vanquish for å komme vekk fra Forks. Lizzie viser interesse for hvorfor Jacob var så opprørt. I et forsøk på å muntre opp Jacob, spøkte hun om at bilen hans var stjålet og det viser seg at hun kan en del om biler. Jacob synes hun var veldig pen og morsom. Han ønsket han bare kunne imprintere med henne, for det hadde gjort livet hans så mye lettere. Dette skjer ikke, så Jacob returnerer til Forks.
Karen Newton er moren til Mike Newton. Hun eier Newtons OL Outfitters sammen med Mike far ,og jobber der sammen med Mike og Bella. I løpet av arbeidsdagen, går hun på høye hæler, mens alle andre ansatt har på seg støvler. Karen blir beskrevet som en vakker kvinne med uthevet blondt hår og velstelte negler. Mike har arvet sin hårfarge fra henne.
Dr. Snow er en lege, som jobber på Forks Hospital. Carlisle tar skiftet hans da han blir syk i Twilight. Det er han som undersøker skadene Bella får når hun faller av motosykkelen i New Moon.
Dr. Gerandy er den eldre legen som undersøker Bella etter at hun blir funnet i skogen i New Moon. Charlie foreslår også at Bella kan gå til ham når hun sørger for å få "profesjonell hjelp".
Brett Warner er en sykepleier ved Forks Hospital, og henter Bella med ambulanse etter at hun nesten ble knust mellom sin og Tylers bil. Han er tilsynelatende en venn av Carlisle Cullen, og blir beskrevet som å ha en gråsprengt ansikt.
Mrs. Weber er konen til Mr. Weber, og de har sammen med barna Isac Weber, Joshua Weber og Angela Weber. Hun deltar i bryllupet til Edward og Bella.
Isaac Weber og Joshua Weber er søskene til Angela Weber. De er på gradueringen til Angela og i Edward og Bellas bryllup.
Amber er en servitør på den italienske restauranten i Port Angeles, Washington. Hun vert for Edward og Bella natten etter at Bella ble angrepet og nesten voldtatt. Når hun serverer Bella gir hun mye oppmerksomhet til Edward, og prøver å flørte med ham. Hun er unaturlig høye og blonde. Hun skriver telefonnummeret sitt på baksiden av regningen deres, men Edward tar ikke den med seg. I filmen spilles hun av Katie Powers, som også gjør noen av stuntene i filmen.
Lonnie(Alonzo Calderas Wallace) er en mørk håret mann som var en serie-voldtektsmann og morder. I Twilight i Port Angeles leder han angrepet på Bella der de forsøkte å voldta henne. Edward stopper dette når han kommer og redder Bella. Lonnie er tilsynelatende forlatt bevisstløs i et smug av Carlisle Cullen senere, og blir tatt til fange av myndighetene i Portland, Oregon. På tidspunktet for arrestasjonen er det bemerket at han hadde skjegg. I New Moon feiltar Bella en annen for Lonnie da hun drar tilbake til Port Angeles med Jessica Stanley.
Jeff var en av mennene som angrep (og skulle voldta) Bella i Port Angels i Twilight. Han følger Lonnie, en serie-voldtektsmannen, spm leder ann. Vi høer ingen ting om han videre.
Gustavo er konen til Kaure. De har ansvar for renhold og vedlikehold av huset som Bella(Swan senere Cullen) og Edward Cullen resier til på sin bryllupsreise til Esmes øy.
Lee Stephens var i Bellas biologi-klasse og måtte også gå til helsesøster den dagen de gjorde blodtestingen. Han dater Samantha.
Samantha møter vi to ganger i serien, der hun dater Lee Stephens.
Deputy Steve er en kollega av Charlie. Han svarer i telefonen når Bella ringer Charlie for å få vite hvor familien Blacks hus er.
Rob Sawyer har en time sammen med Edward og tenker "Ugh. Creepy." om Edward da han sitter og stirrer på noe intenst.
Geoffrey Swan er ektemannen til Helen Swan, far til Charlie Swan, farfar til Bella Swan (senere Cullen) og oldemor til Renesmee Carlie Cullen.
Helen Swan er kona til Geoffrey Swan, moren til Charlie Swan, bestemor til Bella Swan (senere Cullen) svigersønner av Edward Cullen, oldemor til Renesmee Carlie Cullen.
Katie Marshall er en rødhåret junior, som ble introdusert i New Moon, som er forelsket i Eric Yorkie. Hun tar Bellas jobb på Newton's Sport Outfitters når Bella kunngjør at hun ikke vil arbeide der lenger etter sommeren. Hun bor på hjørnet av Bellas gate.
Elizabeth Masen var Edward Cullens biologiske mor og var gift med Edward Masen Senior, boende i Chicago, Illinois. Carlisle beskriver henne i New Moon som har samme bronse hår og smaragd-grønne øyne som Edward hadde som menneske. Carlisle behandlet henne da hun og Edward var døende av spanskesyken i 1918, og han sier at hun ødela sin egen sjanse for å overleve ved å stelle for mye med Edward. Rett før hun døde griper hun fast i Carlisle og sier "Hva andre ikke kan gjøre, det er det du må gjøre for min Edward." Carlisle lurer fortsatt om Elisabeth visste at han var en vampyr. Edward arvet alle Elisabeths smykker etter hennes død, og Edward gir Bella Elisabeths ovale forlovelsesring/diamantring da han frir til henne. Det er også nevnt at han har gitt smykker til både Esme og Alice. Ringen er beskrevet som en lang, oval med skråstilte rekker diamanter, omgitt av gull notlin.
Edward Masen Senior var Edvards biologiske far. Han var en vellykket advokat og var moderat velstående. Han var gift med Elizabeth Masen, Edward's biologiske mor, og han døde av spanskesyken i 1918. Han bodde i Chicago, Illinois på tidspunktet før hans død, og han døde før hans kone Elizabeth og sønnen Edward.
Royce King var av den rikeste familien i byen de bodde på 1900-tallet, fordi familien eide byens bank. Rosalie, med sin utrolige skjønnhet, fikk hans oppmerksomhet, og han sendte henne hauger med blomster og gaver før han fridde til henne. Etter at Rosalie en uke før bryllupet hadde besøkt sin venninne Vera og Henry, og var på vei hjem møtte hun en full Royce og vennene hans. Han skrøt til dem hvor vakker Rosalie var, og de fikk ham til å vise henne fram for dem. Mennene, med Royce i spissen banket henne opp, slo henne og voldtok henne. Slått, voldtatt og utmattet ble Rosalie etterlatt i gaten for å dø. Rosalie ble omgjort til vampyr av Carlisle, og tok senere hevn ved å drepe vennene til Royce og livvaktene pluss skremme Royce så fryktelig at han ble helt sprø. Disse er de eneste personene Rosalie har drept, og hun har aldri drukket menneskeblod.
Vera var Rosalies beste venn når hun var menneske. Da hun var sytten år gammel, giftet hun seg med en snekker og de fikk sønnen Henry. Rosalie var sjalu på henne fordi hun hadde alt Rosalie egentlig ønsket seg; et lykkelig ekteskap og barn hun kunne elske og være stolt av.
Henry var den unge sønn av Vera, en venninne av Rosalie. Han ble født i 1931 og hadde mørke krøller, smilehull og smilte mye. Da Rosalie så han ble hun for første gang sjalu på noen, fordi hun så at Vera var så lykkelig sammen med sin mann og sitt barn. Da Rosalie så Emmett etter angrepet av bjørnen, minnet han henne om Henry, så hun reddet ham og fikk Carlisle til å forvandle ham til vampyr.
Charles Evenson ble født på slutten av 1800-tallet og giftet seg med Esme (da Esme Platt) da hun var 22 år gammel. Han var soldat under første verdenskrig, før han kom tilbake i 1918 til sin kones fortvilelse, fordi han var en voldelig og uforutsigbar mann. Esme forlot Charles i 1920, etter at hun oppdaget at hun var gravid og ikke ønsker barnet skulle bli oppdratt i et slikt voldelig miljø. Antagelig visste Charles aldri om sønnen sin som døde kort tid etter fødselen, eller om sin kones selvmord forsøk og hennes påfølgende endring til vampyr av mannen som senere skulle bli en mye bedre ektemann for Esme: Carlisle Cullen.
John Dowling er den eneste mekanikeren i Forks, med et rykte på seg for sine høye priser. Når Bella kjøper to motorsykler i New Moon, sier Austin Marks' bror at Dowling ville ta mer betalt for å fikse syklene, enn det koster å kjøpe nye.
Kaheleha er en kraftfull Spirit Chief som Quil Ateara Senior nevnte i historien om sjelevandrerne og sjelehæren.
Waylon Forge er en figur som bare opptrer i filmen Twilight. Han skal ha vært en venn av Charlie i 30 år da han blir drept av James' klan. Angrepet blir av menneskene antatt å være et dyreangrep.
Cora er mindre rolle som bare vises i Twilight-filmen. Hun jobber på kafeen som Bella Swan og Charlie Swan går til hver dag. Etter de nylige drapene i Forks, var Cora veldig bekymret og håpte at Charlie vil finne drapsmennene. Hun er spilt av Ayanna Berkshire.
Mr. Banner – Biologi
Mr. Berty – Engelsk
Coach Clapp – Kroppsøving
Ms. Cope – Administrasjonssekretær
Mr. Greene – Rektor
Mr. Jefferson – Regjeringen
Mr. Varner – Kalkulus
Harry Mitchell
Harold James Mitchell (født 5. januar 1898 død 8. februar 1983) var en britisk bokser som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Mitchell ble olympisk mester i boksing under OL 1924 i Paris. Han vant gull i lett tungvekt (79,4 kg), i finalen beseiret han danske Thyge Petersen. Det var 20 boksere fra 14 nasjoner som stilte i den nest tyngste vektklassen som ble avviklet i perioden 16. til 20. juli 1924.
Estlands økonomi
Estlands økonomi er en kapitalistisk, åpen blandingsøkonomi i EUs indre marked. Den har på 20 år blitt en åpen, moderne tjenesteøkonomi med innslag av avanserte teknologibedrifter. Tradisjonelt har landets økonomi vært dominert av landbruk med lav foredlingsgrad. I 700 år var Estland preget av livegenskap og underlagt fremmede makter – Danmark, Tyskland, Sverige, Russland og Sovjetunionen – som fokuserte på jordbruksproduksjon og dikterte landets økonomiske politikk fram til 1918. Tre jordreformer etter den tid har kullkastet estisk landbruk.
Før moderne tid var meieriproduksjonen mest avanserte landbruksnisje, smør og ost ble eksportert til land i Nordvest-Europa. En annen stimulans til byøkonomien i Tallinn (Reval) var landets funksjon som havnestat for handelen med varer i Østersjøen. Tekstilindustrien ble grunnlagt under Tsar-Russland, men først i etterkrigstiden ble det bygget opp en mer avansert industri i større skala, som ledd i den «sosialistiske arbeidsdeling» i Sovjetunionen. Estland utviklet noe elektronisk industri, mekanisk industri og leverandørindustri til Sovjetunionens våpenindustri og romprogrammer. Det produseres også olje fra oljeskifer i øst langs Narvaelven, på grensen til Russland.
For landbrukssektoren ble sovjetperioden et sterkt tilbakeslag med tvunget kollektivisering og deportasjon av bønder. Inntektsnivået, som i 1940 var på linje med Finlands, lå i 1987 bare på av det inntektsnivå finnene da hadde oppnådd.
Etter uavhengigheten i 1991 har Estland raskt utviklet en markedsøkonomi med del- og helprivatisering av en rekke industrier. Landet ble i 1994 et av de første i verden med flat skatt uavhengig av inntekt, og i de to neste årene ble den flate skattesatsen redusert fra 25 % til 24 % og 23 %. Estland har lagt vekt på en stabil valuta, stimulans av utenlandske investeringer og orientering mot frihandel gjennom EU-medlemskap. Eksport bidrar til mer enn 50 % av BNP, hvorav 80 % av Estlands handel er med EU.
Allerede på 1990-tallet var Estland det østeuropeiske landet som mottok størst utenlandske investeringer, og som hadde sterkest økonomisk vekst, årlig mellom 7 og 11 % fra 2000 til 2007. Fra omkring 2006 begynte inflasjonen å øke merkbart, og veksten bremset opp blant annet på grunn av et lite og ufleksibelt arbeidsmarked hvor mange velferdsgoder var knyttet til arbeidsplassen, og ny, lønnsom produksjon har utfordringer med å skaffe arbeidskraft.
Goguryeo-gravene
Goguryeo-gravene er et kompleks av graver fra det koreanske kongedømmet Goguryeo i Nord-Korea. Gravplassene består av tilsammen 30 graver, som finnes i Pyongyang og Nampo. Goguryeo var et av de sterkeste koreanske kongedømmene som strekte seg over det nordøstre Kina og Koreahalvøya og eksisterte mellom 37 f.Kr. til 668. Kongedømmet flyttet hovedstaden sin til Pyongyang i år 427.
Estlands økonomi
Estland ble hardt rammet av Finanskrisen 2008, med sterkt fall i eksportinntekter og verdiskaping. Tross utfordringene mange euro-land har slitt med i 2010, fikk Estland dette året godkjent de realøkoniske kriteriene for euro-samarbeidet, og 1. januar 2011 ble euro landets valuta.
Fra fangst til føydalisme
Jordbruk, jakt og fiske i den såkalte «Kundakulturen» oppsto for 7–9 000 år siden. Området manglet metall, og bronse måtte importeres fra Polen. Fåtallige romerske gjenstander vitner om relativ fattigdom i romertiden, men jordbruket oppstod på denne tiden. Vikingenes ankomst på 800-tallet gjorde at Estland ble en viktig transittvei til handelssentrene Novgorod og Kyiv. Fra Birka i Sverige var Estland en naturlig rute sørøstover for å unngå sarasenske sjørøvere i Middelhavet. Via Estland gikk metall østover og tømmer og pelsverk vestover. Tusenvis av mynter fra Bysants, Arabia og Tyskland vitner om handelen.
Goguryeo-gravene
Mange av gravene, blant annet Anak grav nr. 3 har veggmalerier. Gravene er alle fra denne kulturen. Tilsammen finnes det over 10 000 graver fra Goguryeo, men bare 90 av gravene som er gravd fram i Kina og Korea har veggmalerier. En antar at gravplassene er gravstedet for konger, dronninger og andre medlemmer av kongefamilien. Veggmaleriene gir et innblikk i hverdagslivet under Goguryeoperioden.
I mai 2006 ble 2360 individuelle graver fra Goguryeoperioden oppdaget under arbeidet med Yunfengdammen, sammen med ruiner av en gammel by. Blant de best bevarte ruinene er en bymut, som er fire meter bred og halvannen meter høy.
Goguryeo-gravene ble i 2004 ført opp på UNESCOs verdensarvliste, som det første verdsensarvstedet fra Nord-Korea.
Estlands økonomi
Fra fangst til føydalisme
På 1100-tallet nøt Estland en slags uavhengighet, og estisk piratvirksomhet i Østersjøen vakte bekymring i Sverige og Danmark. Da danskene underla seg landet på 1200-tallet fikk Estland en viss urban blomstring, med grunnleggelse av «Reval» og Narva som handelssentra med danske og estiske handelsborgere. Men i jordbruket gikk utviklingen motsatt vei. Danskenes de facto okkupasjonsstyrke, de tyske riddere, delte Estland opp i føydale jordegods og innførte livegenskap med ufrie estiske jordarbeidere. Et blodig bondeopprør i 1343 avfolket deler av landsbygda. Storbønder og godseiere i området søkte tysk ridderhjelp for å slå opprøret ned, og en svekket kong Valdemar Atterdag lot de tyske riddere overta kolonien for 19 000 mark sølv. Gjennom salget ble Estland tysk føydalmark de neste 213 årene.
Utarming av landsbygda
Den russiske tsaren Ivan den grusomme la på 1580-tallet under seg Narva for å få en god utenriks-havn i vest. I 1588 gikk han mot Tartu, og svenskene reagerte på trusselen mot deres østersjømakt ved å erklære Russland krig. Sverige inntok Tallinn i 1561 og førte konstant krig fram til seieren ved Narva i 1582. Krigene som fulgte de neste 25 årene, kombinert med hungersnød i Russland 1601–03, la store byrder på landbruket.
Selv om krigføringen reduserte folketallet ytterligere, beholdt tyske godseiere sitt grep over landsbygda. Samtidig ble den økonomiske kløften mellom by og land større. Svenskene innførte en tolerant handelspolitikk, og under guvernør Johan Skytte, en tidligere rektor ved Uppsala universitet, ble Universitetet i Tartu åpnet i 1632. Boktrykking ble etablert i Tallinn og allmenn skolegang annonsert i 1697. Utdanningsreformen fikk imidlertid liten praktisk betydning for jordbruket og en brå slutt med Peter den stores invasjon på 1720-tallet.
Bondefrigjøring og industrialisering
Et stort bondeopprør i 1841 alarmerte den russiske regjeringen, og da Krimkrigen (1850–54) krevde nye skatter, rasjoner og mannskaper, så ikke Moskva annen utvei enn å la estiske bønder kjøpe seg fri fra arbeidsplikten og bli frie småbønder. Under den amerikanske borgerkrigen fra 1861 økte verdens bomullspriser dramatisk, og prisene på lin fulgte med. Det gjorde særlig bøndene i lindistriktene i Viljandi fylke velstående, og de ble i stand til å kjøpe seg fri fra livegenskapet. Etter hvert ble de sentral-estiske bøndene i stand til å kjøpe opp jord flere steder i Estland. Store oppkjøp frigjorde arbeidskraft og mange estiske bønder flyttet frivillig til Sibir eller Kaukasus for å starte gårdsbruk der. I 1861 falt livegenskapet formelt i hele Russland. Russere tok i 1890 over rettshåndhevelsen på landsbygda for å sikre reformene, og innen 1910 var 40 % av all privat jord i Estland på estiske hender.
Den tyske adelen brakte også noe utvikling med seg. Den svært billige arbeidskraften i Estland gjorde det lønnsomt å produsere forbruksvarer på godseiendommene, framfor å importere fra Tyskland. Tyske bryggerier, destillerier og tekstilindustri ble etablert, og med jernbanen i 1870 vokste også Tallinn og Tartu fram som industribyer, med estiske handelsborgere. Omkring 1850 hadde estere bare såvidt kommet i flertall blant de 20 000 innbyggerne i Tallinn og de 14 000 i Tartu. Femti år senere hadde Tallinn 64 000 innbyggere, hvorav bare 10 000 var tyskere.
De nye, estiske handelsborgerne konkurrerte med tyskerne om produksjon og eksport av brennevin, korn og tekstiler, og estere som betalte skatt fikk stemmerett i lokalvalg fra 1877. Det ble også grunnlagt estiske aviser med inntil 10 000 i opplag. Fra 1889 fikk estiske produsenter uventet og ufrivillig drahjelp fra Moskva i konkurransen: Den «russifiseringen» som fulgte som reaksjon på Tysklands ekspansjon under Bismarck, reduserte først og fremst den tyske adelens maktposisjon til fordel for estiske og russiske borgere. Dessuten skapte politikken en estisk nasjonal motstand, som ble ytterligere vekket gjennom kornmangelen og kampen om matrasjonene i krigsperioden 1914–18.
Økonomiske reformer i verdenskrise
En stor jordreform ble gjennomført i 1920. Tyske landeiere fikk kompensasjon, og jordeiendommene ble fordelt blant estiske bønder. Fram til 1939 økte antall frie bruk fra 86 000 til 140 000, og brukene ble nå svært små. Samme år ble det innført en statlig pensjonsordning og allmenn skolegang, to tunge reformer som krevde en stabil betalingsbalanse som mål for budsjett- og valutapolitikk. En sterk og langvarig krise i Sovjetunionens tekstilindustri ga bedre eksportforhold for den estiske.
I 1929 etablerte Estland sin egen valuta, kroon, og en uavhengig sentralbank. Regjeringene var kortvarige og ustabile, men utgikk stort sett fra sentrum-venstre med representasjon av bondepartier som kunne formulere krav til jordreformene og på den måten bremset framveksten av sterke kommunistiske bevegelser.
Estland ble hardt rammet av den store depresjonen i 1929; i 1932 var utenrikshandelen halvert. Før og under det diktaturet som Konstantin Päts etablerte i 1934, ble utslagene av den økonomiske krisen motvirket gjennom minstepriser på smør og egg og subsidier til oljeskiferproduksjon og nydyrking. Estland ble selvforsynt med bygg, hvete, rug og høy. Det ble innført toll på import, og arbeidsløsheten sank dramatisk. Samtidig økte ganske snart etterspørsel fra Vest-Europa og Tyskland, og dette supplerte Estland med en eksportledet vekst, slik også Norge opplevde. Innen 1937 opplevde Estland mangel på arbeidskraft.
Eksporten omfattet tekstiler, meieriprodukter og andre landbruksvarer, med fokus på handel med Vest-Europa. Bare 3 % av utenrikshandelen involverte Russland. Produksjon av oljesand startet omkring 1925, men antok ikke større volumer før på 1950-tallet under Sovjet-okkupasjonen.
Eksperimenter i Sovjetunionen
Med den sovjetiske annekteringen av Estland 18. juni–6. august 1940 ble 90 % av all privat næringsvirksomhet og byeiendommer over 130 m² nasjonalisert. Valutaen kroon ble avløst av rubelen til en svært ugunstig kurs, noe som ruinerte estiske sparere og handelsborgere og innebar en formidabel skattlegging av folks formue. Bare i jordbruket gikk sovjetlederne forsiktigere fram; i starten ble større jordeiendommer stykket opp og delt ut til småbønder. Utbredelsen av kollektivbruk gikk sakte, svært mange bønder beholdt foreløpig sine gårdsbruk, men måtte selge til kollektivbrukene til faste, lave priser.
Den tyske okkupasjonen 1941–44 ga ingen lettelse. Borgerskapets eiendommer forble konfiskert og bøndenes leveranseplikt ble bare enda større. Og med Sovjet-hærens tilbakekomst ble produksjonslivet ytterligere rammet, da 10 % av esterne – og halvparten av den politiske og akademiske eliten – flyktet til Sverige eller Tyskland. Alle større fabrikker var bombet, og halvparten av husdyrbeholdningen på landsbygda var borte.
Sovjetlederne tok raskt over all industri, for å vinne kontroll og knuse den anti-kommunistiske grunnstrømningen som hadde kommet til uttrykk under den tyske okkupasjonen. Lederne videreførte først en forsiktig kollektivisering av landbruket etter det tyske nederlaget. De siste gjenværende storgårdene ble delt opp og gitt til småbønder eller russere som flyttet inn i den nye sovjetrepublikken. Matvarene måtte igjen selges til statlige grossister og etter hvert til kollektivbruk – kolkhozy. Bøndenes forbruk ble bevisst bekjempet gjennom lave dikterte priser og lønninger kombinert med rasjonering, og bønder og småborgere som hadde tjent penger under krigsøkonomien, fikk sine sparepenger effektivt konfiskert gjennom valutareformen i 1947.
Roman Cress
Roman William Cress (født 2. august 1977) er en friidrettsutøver fra Marshalløyene som konkurrerer i sprintløp. Han representerte Marshalløyene under Sommer-OL 2008, der han deltok på 100 meter. Han ble utslått i første kvalifiseringsgrunde.
Estlands økonomi
Eksperimenter i Sovjetunionen
Kollektivisering av jordbruket i Estland ble vedtatt 21. mai 1947. Samme år ble et kollektivbruk etablert på øya Saaremaa. Innen mars 1949 var mer enn 500 kollektivbruk etablert, og i juni var tallet oppe i 3 000 store kollektivbruk, som avløste 140,000 små, frie gårdsbruk. Samme år ble 22 000 av bondebefolkningen sendt til straffeleirer i Sibir, ofte for å ha vist den minste tilbakeholdenhet over kollektiviseringen.
Landarbeidere fikk beholde 0,6 hektar dyrkingsjord og 1,5 hektar beitemark til en ku og noen griser og sauer. Landbruksproduksjonen ble svekket ved at kollektivledere, under frykt for arrestasjon dersom produksjonen ikke nådde budsjett, konsekvent underbudsjetterte og manipulerte produksjonstall. Dessuten var industri- og jordbruksansatte bundet til arbeidsplassen, noe som skapte arbeidskraftmangel og flaskehalser i flere bransjer. Jordbruksproduksjonen ble også hemmet av høye produksjonsmål og skatter, kombinert med vanskelig produksjonsplanlegging når kollektivbrukene ikke fikk eie sine egne maskiner.
Den første av flere økonomiske eksperimenter fulgte i kjølvannet av Khrustsjovs kritikk av Stalin på den 20. partikongress i 1956. Gjenlevende estere som var fengslet i Sibir etter krigen, fikk vende hjem. Håndhevelsen av arbeidsplikt på kollektivbrukene ble samtidig lempet, og de private jordlappene fikk styrket sin stilling. Det ble gjeninnført fritt arbeidsmarked hvor folk fikk søke arbeid i nye bransjer, og ledere ved kollektivbruk og statsbedrifter ble fritatt for frykten for arrestasjon dersom resultatene uteble. Og landbruket tok et positivt skritt da Estland som første sovjetrepublikk innførte avlønning i penger (framfor i naturalia) for landarbeiderne sine, i 1959. Nå økte landbruksproduksjonen raskt, og investeringene ble kanalisert til fornyelse og teknologisering av kollektivbrukene. Fra 1953 til 1964 ble landbruksinvesteringene firedoblet. Statens kornpriser og landbrukslønninger ble økt for å styrke incentivene i produksjonen.
Men på andre områder ble det strammet inn, og mange reformer mislyktes. I 1957 innførte Khrustsjov et system med 105 regionale plankontor (sovnarkhozy) i konflikt med sentral planlegging gjennom Gosplan. Dobbelplanleggingen førte snart til oppløsning av all kontroll med produksjonen, ikke minst i Estland hvor det offisielle planorgan (sovnarkhoz) i 1962 kontrollerte så lite som 0,2 % av republikkens produksjon. Prisøkninger på matvarer i 1962 skapte motstand i brede lag, og i 1963 opplevde sovjetjordbruket en regelrett krise med 8 % produksjonsfall. Men selv om en katastrofalt lav avling i 1963 bidro til Khrustsjovs fall, fortsatte landbruksreformene under etterfølgeren Leonid Bresjnev. Markedsorienterte eksperimenter stoppet derimot opp.
Produksjonen av kapitalvarer økte fortsatt raskere enn forbruksvarer, men politikken var endret – den niende femårsplanen (1971–75) satte høyere vekstmål for forbruksvareproduksjonen. Likevel viste det sentraliserte kollektivsystemet seg å svekke bøndenes incentiver for mye. Jordbruksproduksjon krever mange selvstendige, individuelle valg i møtet med årstider, væromslag og klima. Med kollektiviseringen ble hver enkelt ansatts vurdering skjøvet i bakgrunnen eller overstyrt av diktat eller frykt for kollektiv avstraffing. Kollektivbrukene ble dessuten stadig større – 3,000 bruk var blitt til bare 365 i 1989. Den lille private jordflekken på inntil 2,1 hektar ga noe utløp for initiativ, som kunne avleses i langt større produktivitet på de private jordlappene. I sovjetperioden ble inntil av korn- og  av kjøttproduksjonen eksportert til andre sovjetrepublikker.
I juni 1987 ble det innført reformer hvor industrien ble utsatt for intern og intra-sovjetisk konkurranse, med mulighet for konkurser, oppsigelser eller permitteringer og friere prisdannelse. Det ble også åpnet for joint ventures med utenlandske selskaper, etter hvert med mer enn 49 % utenlandsk eierandel. Og 1. januar 1988 gikk mer enn halvparten av alle bedrifter over til reell, intern regnskapsføring og egenfinansiering av produksjonen gjennom salgsinntekter. Oppsigelser, fortsatte subsidier og sosiale stønader ga nå sterkt press på offentlige utgifter, og under den nye atmosfæren med lokalt autonomi benyttet partiledelsen i Estland og andre sovjetrepublikker anledningen til å holde tilbake skatteinntekter og bruke dem lokalt. I mai 1989 vedtok Det øverste sovjet i Estland en Lov om økonomisk uavhengighet, og en uavhengighetserklæring i november samme år.
Selvstendig markedsøkonomi i EU
Ved uavhengigheten i 1991 var Sovjet-økonomien i fritt fall – jordbruket slo feil på andre år på rad, industriproduksjonen sviktet, og oljeeksporten falt med 50 % på tre år. Det selvstendige Estland skulle fortsatt slite med ettervirkningene av sovjetperioden i noen år og møte nye utfordringer. Jordreformen fra 1989 ble sluttført med full tilbakeføring av tidligere kollektivisert land til sine opprinnelige eiere i 1991. Men uavhengigheten stengte det sovjetiske eksportmarkedet for landbruksprodukter, samtidig som Estlands jordbruksoverskudd møtte tollmurer og høye helsekrav i EU. Grossistprisene og investeringene i landbruket forble kunstig lave helt fram til EU-medlemskapet, og mange forlot landbruket. I tiåret 1990–2000 falt jordbruksproduksjonen med 54 %.
Estland staket tidlig ut en radikal liberalisering av økonomien, som kom til å overføre arbeidskraft og kapital fra landbrukssektoren til særlig tjenestenæringene. Skattepolitikken ble utformet for å stimulere maksimal investering og arbeidsinnsats – med flat skatt og gradvis nedtrapping av skattesatsen. For statsbudsjettet ble det lovfestet budsjettbalanse og strammet vesentlig inn for å unngå statsgjeld og kunne skjerme et minimum av sosiale ytelser. I juni 1992 ble valutaen rubel igjen erstattet med en 100 % konvertibel kroon (EEK) og bundet til Tyske Mark etter kursen 8:1. Estland fulgte ikke tyskernes overgang til euro i 1999, men kroon til euro på kursen 15,6466 EEK. Den 27. juni 2004 ble valutaen i Estland tilknyttet den europeiske vekslingsmekanismen. Innføring av euro var opprinnelig planlagt i 2008, men høy inflasjon førte til at dette ble forskjøvet til 2011.
Tidlig i 1992 opplevde Estland kredittmangel og bankkrise, og sektoren ble derfor modernisert med effektiv konkurslovgivning, og liberalisert ved at utenlandske investorer fikk anledning til å kjøpe seg opp til majoritetsposisjon i estiske banker. Reformene bedret kreditten til investeringer, omstilling og modernisering.
Videre ble utenlandske investeringer kraftig stimulert gjennom skatteincentiver og liberal eiendomsregulering. I de første årene ble en rekke statsselskaper privatisert. Den statlige televirksomheten ble omdannet ved grunnleggelsen av Eesti Telekom AS i 1991, et selskap som innen få år ble delprivatisert til svensk-finske TeliaSonera, og børsnotert. Siden ble også jernbane, flyselskap og ulike industribedrifter privatisert, slik at bare havnedrift og kraftproduksjon i dag er på statlige hender. I 2007 ble imidlertid jernbaneselskapet Eesti Raudtee kjøpt tilbake til statlig eie.
I 1996 åpnet en egen børs i Tallinn. Dette stimulerte også omstillingen i økonomien ved at hjemlige og fremmede investorer fikk anledning til å overta og utvikle bedrifter, og tilføre omstillingen frisk kapital. Tallinn-børsen ble kjøpt opp av Helsingfors-børsen / OMX i 2001.
Estland ble medlem av WTO i 1999, og utviklet seg fra mottakerland til donorland i IMF i løpet av de neste ti årene. Landet har hatt et betydelig underskudd på betalingsbalansen, men budsjettpolitikken har likevel bidratt til å redusere det noe.
Estland innledet medlemskapsforhandlinger med EU i 1998. Medlemskapet fra 2004 ga full integrasjon i EUs indre marked, og åpnet Estlands økonomi opp for større investeringer og bredere eksport, men også for import og utflagging eller nedlegging av lite konkurransedyktig produksjon. Såkalte «omstillingstapere» (transition losers) som ikke har maktet overgangen til mer kunnskapsbasert produksjon og større individuelt ansvar for avlønning og velstand, har særlig omfattet pensjonister og arbeidstakere som sto midt i karrièren i Sovjet-tiden.
I 2007 var inflasjonen steget til 6,7 %, etter å ha ligget vesentlig lavere fra 1999 til 2006. De viktigste årsakene til inflasjon i Estland var den økende globale råoljeprisen, høy økonomisk vekst med arbeidskraftmangel, og raskt økende priser i eiendomsmarkedet. Den planlagte innføringen av euro ble utsatt til 2011, i påvente av bedre kontroll med inflasjonen.
I første kvartal 2008 opplevde Estland den første, sterke dempingen av den økonomiske veksten, og regjeringen fant det nødvendig for første gang å fravike lovfestingen av budsjettbalanse. En stimuleringspakke i ekstraordinært statsbudsjett ble vedtatt ved at budsjettinntektene - først og fremst moms og arbeidsgiveravgift – for 2008 ble redusert med 6,1 milliarder EEK, og utgiftene kuttet med 3,2 milliarder EEK, i alt et underskudd på om lag 4–5 milliarder norske kroner.
Tross utfordringene mange euro-land har slitt med i 2010, fikk Estland dette året godkjent de realøkoniske kriteriene for euro-samarbeidet, og 1. januar 2011 ble euro landets valuta.
Økonomisk politikk og offentlige finanser
Det har vært betydelig grad av enighet om den økonomiske politikken over tid siden uavhengigheten i 1991, ikke minst fordi sentrum-høyre-partier har dominert regjeringsdannelsene. Selv om mange regjeringer har avløst hverandre har noen nøkkelpersoner hatt stor innflytelse på den økonomiske politikken, ikke minst statsministrene Mart Laar og Siim Kallas.
Hovedmålet med den økonomiske politikken har vært å sikre økonomisk vekst gjennom rask strukturell omstilling av produksjonslivet, utenlandske investeringer, økt produktivitet og mer effektive finansmarkeder. Hovedvirkemidlene for å nå disse målene har vært henholdsvis privatisering, liberal formue- og eiendomsregulering, lav, flat skatt, og liberalisert banklovgivning.
Bedrifts- og personskatten i Estland er 21 %. Den er flat og har vært trappet ned med 1 prosentpoeng hvert år, med mål om 18 % skattesats i 2010, dvs lik skatt på arbeid og varer hvor dagens sats for moms også er 18 %. Til tross for skattesenkingene har offentlig budsjettunderskudd og gjeld blitt redusert siden 2005. Statens utgifter har vært bremset gjennom salg av ulønnsomme statsbedrifter og effektivisering i offentlig sektor. Samtidig har statens inntekter økt etter skattereduksjonene – Estland har hatt et stort, uforløst verdiskapingspotensial og ligget «til venstre på Lafferkurven». Frigjøringen av produksjonslivet fra Sovjettidens sentralstyring og planlegging har trolig gitt så stor økonomisk vekst at selv «overgangstapere» har støttet opp om den radikale økonomiske politikken.
Den stramme finanspolitikken har medført at Estland har lagt opp valutareserver, og under Finanskrisen i 2008 har landets myndigheter brukt denne handlefriheten til å stimulere økonomien med underskuddsbudsjettering, ved lettelser i en rekke særavgifter. Dette har i 2008 svekket budsjettets inntektsside og gitt landet sitt første budsjettunderskudd siden 1990-tallet.
Den offentlige politikken har også vært av mer målrettet, næringspolitisk art. Estland har satset på forskning og innovasjon, og i 1996 startet regjeringen IT-prosjektet Tiigrihüpe med utrulling av bredbånd til alle skoler. Prosjektet utviklet også rutiner og teknologi for anti-hacking-oppdrag, og i 2007 bidro dette til at NATO opprettet et anti-cyber-krigføringssenter i Tallinn – NATO Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence. Tiigrihüpe nyter godt av kunnskap som ble bygget opp ved et kybernetisk institutt som lå i Tallinn i sovjetperioden. Estland har også satset mye på digitalt tilgjengelige offentlige tjenester og saksbehandling.
Økonomiske resultater
Fram til 2006 var Estlands økonomi en av de raskest voksende i verden, flere år med en vekst som tangerte 10 %. Kombinert med høy vekst og omstilling av produksjonen til konkurranseutsatt markedsøkonomi har Estland maktet å holde inflasjon og arbeidsløshet nede. De første ti årene var likevel tøffe og ujevne. Mange estere forlot landet de første årene etter uavhengigheten; folketallet falt med hele 194 000 eller 12 % fra 1989 til 2000. Arbeidsløsheten var tidvis høy og nådde 12,5 % i 2000, men er på vei ned takket være jobbskaping, og lønnsnivået stiger for mange på grunn av produktivitetsvekst.
Bankreformene har også virket. I 2005 var Estland rangert som nummer 21 av i alt 121 land på det amerikanske, uavhengige Milken Institute sin rangering av kapitaltilgang – Capital Access Index 2005, foran blant annet Østerrike og Italia. I 2007 og 2008 steg plasseringen til henholdsvis 19.- og 15.-plass globalt, foran Japan, Tyskland, Frankrike og Irland.
Estland var allerede før Sovjetunionens fall mer velstående enn Latvia og Litauen, og den sterke økonomiske veksten siden midten av 1990-tallet har økt dette forspranget. Men økende lønnskostnader, økt oljepris og behov for avgiftsøkninger virker samtidig inflasjonsdrivende.
I fjerde kvartal 2008 var gjennomsnittlig, brutto månedslønn på 13 117 kroon, eller om lag 7,000 norske kroner. Lønnsinntektene har økt raskt, fra 35 euro i 1992 til 456 euro i 2003, og altså 838 euro i 2008. Full pensjon er om lag halvparten av lønnsnivå, og hviler på statlig folketrygd, obligatorisk fondssparing, og frivillig fondssparing.
Arbeidsløsheten økte merkbart ved avviklingen av den subsidierte statsøkonomien fra 1990-tallet. De siste årene har den stabilisert seg på 5–10 %, men med store regionale variasjoner. Størst er arbeidsløsheten i fylkene med tungindustri i nordvest, både Ida-Virumaa og Jogevamaa hadde arbeidsløshet på over 16 % i 2005, mot 4–6 % i Tartumaa, Viljandimaa og Pärnumaa midt i landet. I hovedstadsfylket rundt Tallinn var arbeidsløsheten samme år 7,5 %.
Fordeling og sosiale forhold
Den lave arbeidsløsheten vitner om god fordeling av lønnsarbeid, men det er trolig en del skjult arbeidsløshet i form av tidlig pensjonerte arbeidstakere som fikk sin utdanning og yrkesstart i Sovjetperioden og ikke følger med i kunnskapsutviklingen. Siden 2000 har andelen internett-brukere økt fra 28,6 % til 63,7 %, mens mobiltettheten har økt fra 41 % til 148 %. Gini-koeffisienten i 2005 var på 35,8. Estland har dermed en grad av inntektsfordeling som ligger midt mellom gjennomsnittet i EU (30) og nivået i USA (40).
Gruben prestegjeld
Gruben prestegjeld var et prestegjeld i Indre Helgeland prosti. Prestegjeldet befinner seg i Rana kommune i Nordland.
Estlands økonomi
Fordeling og sosiale forhold
Sosiale ulikheter skaper likevel ikke større politiske spenninger enn at det sosialdemokratiske partiet Sotsiaaldemokraatlik Erakond gikk i regjeringsallianse med det borgerlig-liberale Eesti Reformierakond. Estisk fagbevegelse har nasjonale overenskomster, og et fastsatt regelverk for tariffoppgjør og konfliktløsning i arbeidslivet. Det er to hovedorganisasjoner – EAKL for de «tradisjonelle» yrkesgruppene, og den mer frittstående TEKL, som begge er medlem av Euro-LO (ETUC).
I 2003 bestemte Viking Line seg for å omregistrere skipet «Rosella», som gikk i rute Helsingfors-Tallinn, fra finsk til estisk flagg, og hyre om mannskapet til estiske ansatte på estiske arbeidsvilkår. Sjømenne streiket og Den internasjonale sjømannsføderasjoenn (ITF) i andre europeiske land gikk til kollektiv sympatiaksjon. EF-domstolen bekreftet delvis streikeretten i sin kjennelse 11. desember 2007. Samtidig gjenstår viktige, praktiske avklaringer av denne retten sett opp imot det frie arbeidsmarked i landene, som inngår i EUs fire friheter. Denne saken har aktualisert retten til fagorganisering etter konsernmodellen på tvers av landegrenser for å motarbeide sosial dumping.
Gruben prestegjeld
Prestegjeldet ble utskilt fra Mo prestegjeld den 24. april 1964, sammen med Nord-Rana prestegjeld.
Estlands økonomi
Fordeling og sosiale forhold
Med vedtaket av Tjenestedirektivet i EU vil lønnsforskjellene mellom Estland og de nordiske land bli et konkurransefortrinn på individnivå, ved at estiske selskaper vil kunne ta oppdrag i Norden og andre EØS-land på estiske vilkår (opprinnelseslandsprinsippet). Sett fra faglig-politisk ståsted er derimot kritikken av direktivet at det vil kunne bli et hinder for fortsatt lønnsutvikling i land som Estland.
Estland scorer høyt innen utvikling (Human Development Index), med 42.-plass globalt innen menneskelig utvikling. Levealderen er derimot relativt lav, 71,3 år er 92.-plass globalt.
Gruben prestegjeld
Prestegjeldet ble faset ut i 2004 i forbindelse med omstruktureringene i Den norske kirke.
Estlands økonomi
Struktur og næringsliv
Estlands næringsliv har gjennomgått store endringer siden 1991. Landbrukets relative økonomiske betydning har gått ned, tungindustrien har blitt effektivisert eller nedlagt, mens det har vokst fram en stor tjenestesektor, ikke minst innen varehandel, finanstjenester og bygg og anlegg. Idag utgjør tjenestenæringer hele 67 % av BNP, industrien utgjør 28 %, og primærnæringene 5,5 % – hvorav jordbruket utgjør halvparten, og skogbruk og treforedling en fjerdedel.
Sovjet-økonomiens kroniske demping av privat konsum, kombinert med dårlig fungerende markeder og transport, medførte at Estland hadde et enormt potensial for egenproduksjon og privat tjenesteyting på 1990-tallet. De siste årene har den hjemlige forbruksvareindustrien begynt å vokse raskere enn tjenestesektoren.
I jordbruket har antallet mindre bruk fortsatt å falle, og investeringene har vært kronisk lave. Derimot har agro-industrielle selskaper hatt vekst. Mens landets 12,000 gårdsbruk eide 52 % av jordbruksarealet med 20,7 hektar hver i snitt i 2001, tilhørte 31 % av jorda store, agroindustrielle enheter på 467 hektar i snitt, og 17 % tilhørte nesten 180,000 ørsmå familieeide jordlapper. Særlig melkeproduksjonen er sentralisert – av melkekyrne står på 340 store produksjonsanlegg. Økende kvalitets- og helsekrav gir en stadig sentralisering av produksjonen, men fortsatt brukes halvparten av dyrkningsarealet til høyproduksjon.
Dagens største bryggerier har over 100 års historie, «Saku» i Tallinn og «A’le Coq» i Tartu. Selskapet Kalev produserer sjokolade og sukkertøy, og har forøvrig også overtatt møbelfabrikanten Luterma. Tekstilindustrien møter billigimport fra Asia, men har lenge hatt stor suksess med merker som «Monton», «Baltman» og «Ilves». Selskapet Kreenholm i Narva er en tradisjons- og suksessrik fabrikant av bomullsvarer.
I Sovjetperioden var oljesand-, tekstil-, papir- og kjemisk industri de viktigste bransjene utenom jordbruket. Større elektronikk-produsenter for den sovjetiske våpenindustrien ble avviklet, men elektronisk og mekanisk lettindustri er igjen i rask vekst. I 2000 ble et større produksjonsanlegg i Estland (og Ungarn) åpnet av finske Elcoteq, med produksjon av mobiltelefoner for Ericsson. Andre selskaper produserer kabler, PC-komponenter, laboratorieutstyr og bildeler i Estland. Det er også vekst i metallvareindustrien.
Kjemisk industri i nordøst måtte omstille fra sovjetisk våpenproduksjon til sivile formål etter uavhengigheten og omfatter ukrainskeide Nitrofert (kunstgjødsel og ammoniakk), Viru Keemia (oljesand) og amerikanskeide Velsicol (benzosyre) i byen Kohtla-Järve og Silmet (sjeldne edelmetaller) i Sillamäe.
Den isfrie havnen i Muuga ved Tallinn har blitt modernisert med gode transittmuligheter, kornlagre, kjølelager og en ny oljeterminal. Selskapet Tallink er det største i Estland, og driver hurtiggående ferjer mellom Tallinn, Helsingfors og Stockholm med 3,2 millioner billetter årlig. Ruten var særlig lukrativ etter utvidelsen av EUs tollfrikvoter for alkohol, men den store grensehandelen ble merkbart redusert da Finland i 2003 reduserte sine alkoholavgifter sterkt for å begrense handelslekkasjen. Storparten av de 3,4 millioner turistene i Estland er finner, mens 50 000 årlig er nordmenn. Estonian Air og Tallinn lufthavn med dens detaljhandel er en betydelig verdiskaper og arbeidsgiver.
De største selskapene finner man i dag innen slike tjenestenæringer som banknæringen, telekommunikasjon, IT, transport og bygg og anlegg. Det er dessuten sterke aktører innen møbelindustri, tekstilindustri, elektronikk og gambling.
Skype har sitt utviklingssenter i Tallinn, og 200 av sine 420 ansatte lokalisert der. Det er anslått 2 000 IT-systemutviklere i Estland, og bildetjenesten Kazaa oppsto i Tallinn.
Turismen står direkte og indirekte for kanskje så mye som 10 % av landets BNP. Mer enn 84 % har mobiltelefon, og Eesti Telekom bidrar til å utvikle mobil betaling, offentlige e-tjenester og andre komponenter av en elektronisk økonomi.
Utenrikshandel og investeringer
Estlands eksport utgjør om lag 190 milliarder kroon eller rundt 110 milliarder norske kroner årlig, mens den noe større importen utgjør anslagsvis 200 milliarder kroon eller 113 milliarder norske kroner. Eksporten utgjør dermed om lag 80 % av BNP, hvilket gjør Estland til en svært åpen økonomi. Om lag av eksporten er tjenesteeksport, mens tjenester bare utgjør  av importen.
Estland importerer en rekke forbruksvarer fra Finland, Sverige, Latvia, Litauen og andre EU-land, ikke minst biler, maskiner, råmetaller og bensin. Det er derimot en klar tendens til å foretrekke hjemlig produserte matvarer. Landet importerer trevirke og cellulose til papirindustrien fra Russland, Latvia og Litauen. Største importkilder er Finland (15 %), Tyskland (13 %), Sverige (10 %), Latvia og Litauen (9 %), og Russland (7 %).
Handelen mellom Norge og Estland beløp seg i 2004 til om lag 2 milliarder norske kroner, og i 2007 til nesten 3 milliarder norske kroner. Om lag er estisk eksport til Norge, og den har lenge vært økende, mens Norges eksport til Estland er stabil omkring 60 millioner euro årlig.
De største direkte, utenlandske investorene i Estland er uten sammenlikning svenske selskaper med 3–5 milliarder euro i årlige direkte investeringer – fulgt av Finland med 2,5 milliarder euro årlig. Deretter følger Nederland (300–700 millioner euro), Norge (200–400 millioner euro), Russland (150–400 millioner euro), Storbritannia (200–350 millioner euro) og Tyskland (150–250 millioner euro). Per 30. september 2008 hadde norske selskaper investeringer bokført for 469 millioner euro i Estland, hvilket var 3,9 % av alle utenlandske investeringer og plasserte Norge på en fjerdeplass blant investorer.
Mer enn 300 norske selskaper (for eksempel Glamox, Rimi, Nycomed, Norfolier, Orkla, Schibsted, Statoil, Larvik Cell AS, Expert, Selvaag Gruppen, Linstow og Polimoon) er i dag etablert i Estland.
Langvatn kraftverk
Langvatn kraftverk er et vannkraftverk ved Mo i Rana i Rana kommune i Nordland fylke.
Langvatnet er magasin for kraftverket. Vannet reguleres mellom 41 og 44 moh. Reinforsen kraftverk utnytter også Langvatnet som magasin. Ranelva overføres i perioder til Langvatn ved at elven er oppdemmet på Reinforsen.
Det er installert to vertikale francisturbiner på totalt 90 MW. Midlere årsproduksjon er på 242 GWh.
Hydra (album)
Hydra er det andre studioalbumet fra det amerikanske rockebandet Toto, utgitt i oktober 1979. Albumet kom på 37.-plass på Billboard 200-listen i USA.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av David Paich unntatt hvor annet er notert.
Procession à Séville III
Procession à Séville III er en fransk stumfilm fra 1898.
Catapiesis
Catapiesis er en slekt av løpebiller.
Utseende
Middelsstore, lange og slanke, blanke, svarte løpebiller. Hodet har utstående fasettøyne og framstrakte kjever. Oversiden er svært blank med neppe synlig punktering. Pronotum er rundet, dekkvingene jevnbrede.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen.
10. etappe av Giro d’Italia 2011
Eksterne lenker
2011 Giro d'Italia, Stage 1 to Stage 11
Reinforsen kraftverk
Reinforsen kraftverk (Reinfossen) er et vannkraftverk ved Skonseng i Rana kommune i Nordland fylke. Kraftverket er bygd i tilknytting til en demning på Reinforsen. Demningen ble bygd i 1950 og utvidet i forbindelse med byggingen av Langvatn kraftverk.