cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oldtidens Israels og Judeas historie
Historie
Bibelen er blant de få kilder som forteller om hvordan israelittene (eller hebreerne) kom til Kanaan fra Egypt. Ettersom Bibelen er skrevet mange århundre senere enn de faktiske hendelsene av autoriteter som representerte makthaverne i området, har det fra et arkeologisk og historisk ståsted vært mange unøyaktigheter og direkte feil i Bibelens fortelling. Likevel er Bibelen den viktigste kilden for den generelle utviklingen i dette området og jødenes historie.
I Josvas bok fortelles det om israelittenes erobringer som stemmer godt overens med arkeologiske funn av kanaaneiske byer som ble ødelagt på 1200-tallet f.Kr. Kanaaneerne som levde i området hadde en kultur og en polyteistisk religion som stemmer med Bibelens fortelling om israelittenes kamp mot lokale gudedyrkelser. På 1100-tallet f.Kr. var det kamper i Palestina mellom to religiøse tradisjoner (polyteisme og Jahve-kulten). Egypt, som tidligere hadde hatt overherredømmet over området, hadde nå mistet sitt fotfeste, og uten et sterkt Egypt lå veien åpen for de mindre semittiske folkeslagene til å overta området.
Israelittene fikk støtte fra nomadiske stammer og semittiske folkeslag som var beslektet med Abraham. Alliansen var mulig fordi de alle i mer eller mindre grad dyrket Jahve. Denne kulten var lenge det viktigste som knyttet disse folkene sammen, men var ikke en hindring til at det oppsto konflikter.
Israelittene erobret og ødela de mer siviliserte kanaaneerne og overtok deres skriftsystem. Byggepraksisen ble også overtatt, men uten at israelittene oppnådde samme kvalitet som sine forgjengere. Jerusalem var på dette tidspunktet et lite sted uten noen stor betydning og kunne ikke måle seg med andre byer som allerede hadde blomstret og forfalt i oldtidens verden.
Etter Josvas tid fulgte Dommertiden hvor landet ble styrt av de såkalte dommere, karismatiske ledere. De sto fram som befriere hver gang israelittene var blitt undertrykt av andre herskere.
Ifølge beretningen var landets første konge Saul. Han dateres til omkring 1100-1000 f.Kr. Landet var forent under han og hans to etterfølgere, David og Salomo i Det forente kongedømme Israel. Sistnevnte Salomo er kjent for byggingen av Det første tempelet i Jerusalem.
Israelittene etablerte et kongedømme, og monarkiet kom som en nødvendig følge av at man måtte organisere krigføringen ved å konsolidere nasjonen. I vest utgjorde filisterne rundt bystater som Gaza en sterkere motstand enn kanaaneerne, mye fordi disse hadde jernteknologi. Filisterne stammet antagelig fra «havfolkene» som antagelig hadde kommet fra Egeerhavet, og det er fra disse vi henter navnet Palestina. I nord bodde fønikerne, et handelsfolk. Når kanaaneerne ble stadig mer erobret, ga det grunnlaget for det israelittiske kongedømmet omkring 1000 f.Kr. Samtidig ble det opprettet en annen institusjon med profeter, og profeten Samuel salvet den første kongen Saul og hans etterfølger David.
Etter at kong Salomo døde i 922 f.Kr. ble det israelittiske kongedømmet delt i to. Det var bare stammene til Juda og Benjamin som aksepterte Salomons sønn Rehabeam som sin konge, og dermed opprettet de det sørlige kongedømmet Judea med Jerusalem som hovedstad. I nord gjorde de øvrige stammene Jeroboam til konge og opprettet riket Israel med Sikem og senere Samaria som hovedstad. Ofte omtaler man da nordriket som Israel og sørriket som Judea. Gjennom skiftende omstendigheter eksisterte disse rikene gjennom ca. 300 år.
Nordriket Israel forsvant ut av historien da Assyria erobret hovedstaden Samaria i 722 f.Kr. De ti israelske stammene som utgjør kongedømmet Israel ble spredt utover det assyriske riket eller drept. Dette gir opphav til myten om Israels ti forsvunne stammer.
Nebukadnesar II, konge av Babylon, brøt ned Jerusalems murer og ødela Salomos tempel i 587 f.Kr. Byen ble fullstendig ødelagt og en del av innbyggerne ble deportert til Babylon.
Innbyggerne av Judea er de to gjenværende stammene av de opprinnelige tolv stammene. For folket fra Judea skal imidlertid fangenskapet i Babylon bare utgjøre en egen epoke i jødisk historie, og i motsetning til Israels folk, klarer disse stammene å bevare sin etniske og religiøse identitet. Dette fangenskapet preget mye av kjernen i jødedommen og markerer begynnelsen av religionen. Her blir de første tekster skrevet ned, og det er først nå betegnelsen jøder blir etablert.
Da Babylon senere ble invadert av perserne omkring 539 f.kr., skulle jødene få lov til å vende tilbake til Judea som ble under persisk overherredømme. Landet ble da en provins under persernes styre, men tradisjonene ble i stor grad gjenopprettet.
Israel kom siden under makedonerne da Aleksander den store erobret persernes rike. Den følgende tiden var preget av uro. Makkabeeropprøret førte med seg politiske stridigheter. Samtidig var landet til tider selvstendig som et kongedømme.
Da romerne kom til makten, ble landet anerkjent som et kongedømme og Herodes den store ble valgt til konge. Etter hans tid ble riket delt mellom tre av hans sønner, Herodes Arkhelaos, Herodes Antipas og Herodes Filippo. Herodes den store sies å ha fått i gang barnemordet omkring Betlehem da han ikke klarte å finne Jesus. Herodes Agrippa I omtales som en forfølger av de kristne. Herodes Agrippa II spilte en viktig rolle i rettssaken mot Paulus. Herodesfamilien hadde mer eller mindre makten fram til Jerusalem ble ødelagt av romerne i år 70. Etter dette var det flere opprør, blant annet Bar Kokhba-opprøret, men ingen vant frem.
Walker County (Alabama)
Walker County er et fylke i den amerikanske delstaten Alabama. Det ligger i de sentrale delene av delstaten og grenser mot Winston County i nord, Cullman County i nordøst, Blount County i øst, Jefferson County i sørøst, Tuscaloosa County i sørvest, Fayette County i vest og mot Marion County i nordvest.
Viksäter
Viksäter er et tettsted i Södertälje kommune i Stockholms län i landskapet Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 459 innbyggere.
Walker County (Alabama)
Walker Countys totale areal er 2 086 km² hvorav 28 km² er vann. I 2000 hadde fylket 70 713 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Jasper.
Fylket ble etablert i 1823 og har fått sitt navn etter senator John W. Walker.
Winston County (Alabama)
Winston County er et fylke i den amerikanske delstaten Alabama. Det ligger i de nordlige delene av staten og grenser mot Lawrence County i nord, Cullman County i øst, Walker County i sør, Marion County i vest og mot Franklin County i nordvest.
Winston Countys totale areal er 1 637 km² hvorav 45 km² er vann. I 2000 hadde fylket 24 843 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Double Springs.
Roding (England)
Roding er en elv i det sørlige England. Den har sitt utspring nær Great Dunmow, renner gjennom Essex og blir til Barking Creek før den renner ut i Themsen i London.
Elven markerer deler av grensen mellom bydelene Newham og Barking and Dagenham i London, mens Redbridge har navn etter en bro som går over elven. I Essex markerer den deler av grensen mellom Epping Forest og Brentwood.
Flere landsbyer langs elven i Essex er kollektivt kjent som the Rodings.
Flere landsbyer langs elven i Essex er kollektivt kjent som the Rodings. Roding Valley (Rodings dal) er en undergrunnsstasjon i Londons undergrunnsbane, på Central-linjen.
Redbridge har sitt navn fra et elvekryss hvor elven deretter passerer Ilford og Barking. Elven gjennom Ilford er prosjekt støttet av myndighetene for å bedre bekvemmelighetene langs denne strekningen av elven. Etter Barking er det en tidevannsstasjon kjent som Barking Creek, som flyter ut i Themsen ved Creekmouth.
Metcalfes lov
Metcalfes lov sier at nytten av et kommunikasjonssystem vokser proporsjonalt med kvadratet på antallet av brukere av systemet (N²), eller mer presist med raten
Metcalfes lov er opprinnelig formulert av Robert Metcalfe om Ethernet, men loven forklarer en rekke effekter av teknologier som Internet, World Wide Web og Microsoft Windows.
Det klassiske eksempel på Metcalfes lov er en telefaks-maskin: hvis kun én person har en telefaks, har den ingen verdi. Hvis to personer har én kan de sende beskjeder til hverandre. Hvis en tredje person får en telefaks, vil verdien av begge de to første stige, og så videre. Verdien av hver eneste telefaks vokser med antallet av telefaks-maskiner, for jo flere telefaks-maskiner, jo flere kan man utveksle dokumenter med.
Metcalfes lov beskriver en økonomi hvor verdien stiger dramatisk med utbredelse og innsats, i kontrast til tradisjonelle økonomiske modeller om fallende nytte. Det følger av Metcalfes lov, at jo flere brukere en teknologi som er underlagt denne type lovmessighet har, dess lettere vil den kunne tiltrekke flere.
Face Another Day
Face Another Day er det andre musikkalbumet utgitt av The Monroes. Albummet som kom ut i 1985 inneholdt en ny landeplage med navnet «Cheerio». Denne ble innspilt på nytt av Ravi og DJ Løv 20 år, da med tittelen «Tsjeriåu».
Smedbergveien (Oslo)
Smedbergveien (3–25, 6–10) er en vei på Abildsø i bydel Østensjø i Oslo. Den går nordøstover fra Abildsøveien. Et stykke etter at den har krysset Enebakkveien og passert Agronomveien, blir den gangvei og har forbindelse til gangveiene rundt Østensjøvannet.
Veien fikk navn i 1944 etter plassen Smedberg.
Abildsø Folkets Hus er i nr. 5.
Playa Blanca
Playa Blanca («hvit strand») er det sydligste tettstedet på Lanzarote. Det ligger i kommunen Yaiza.
Det var tidligere en fiskerlandsby. Nå er det den tredje største turistmaskinen på Lanzarote. Stedet hadde 7 956 innbyggere i 2007. Dette badestedet på sørspissen av Lanzarote har strandpromenader, restaurantterrasser, blomster og fine hoteller. Fra de fine sandstrendene har man utsikt mot havet og naboøya Fuerteventura. Fra Playa Blanca går det også ferge til Corralejo på Fuerteventura. Stedet passer for barnefamilier og de som vil ha det litt rolig i ferien. Samtidig finnes det steder for shopping og uteliv.
Natt
Natt er tiden når et område vender vekk fra solen slik at det er mørkt. Det er alltid natt på noe mindre enn halvparten av jorden. (Atmosfæren krummer sollyset, slik at solen er synlig selv om den egentlig står noe under horisonten.) Nær polområdene kan en natt vare over mangfoldige døgn omkring vintersolverv.
Natt defineres i luftfarten som det tidsrom hvor solen står mer enn 6 grader under horisonten. Natten avløser kveld og blir avløst av morgen.
Meteorologisk institutt definerer «natt» som perioden mellom midnatt (kl. 0.00) og kl. 6.00.
Germaine de Staël
Germaine de Staël, fullt navn Anne Louise Germaine de Staël-Holstein (født 22. april 1766, død 14. juli 1817) var en fransk forfatter av sveitsisk opprinnelse. Hun levde og virket under den franske revolusjon og Napoléon Bonapartes styre. Hun var en av Napoléons fremste motstandere. Hun var feiret for sin elegante konversasjonskunst, og deltok både i det kulturelle og det politiske liv. Hennes verker, både essays og skjønnlitteratur, hadde innflytelse på historien til den europeiske romantikken.
Hun var datter av den sveitsiske bankieren og Frankrikes finansminister Jacques Necker og var fra 1786 gift med den svenske ambassadøren Erik Magnus Staël von Holstein (død 1802). Hun hadde en populær litterær salong med flere fremtredende gjester, og hun kaltes derfor ofte Reine de Paris («dronningen av Paris»). Som sin far var hun tilhenger av revolusjonens progressive ideal. Dette kom særlig til uttrykk i verkene hennes; i Delphine, der hun fordekt gikk til angrep på den kirkelige vielsen og ekteskapets uoppløselighet, og i den erotiske romanen Corinne.
Smestadhagan (Oslo)
Smestadhagan (1A–9, 2A–36) er en vei på Smestad i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordover fra Sørkedalsveien.
Germaine de Staël
Tidligste år
Anne Louise Germaine Necker ble født i Paris. Hennes far var den framtredende sveitsiske bankmannen og statsmannen Jacques Necker som ble Frankrikes finansminister under kong Ludvig XVI. Hennes mor var Suzanne Curchod, vertinne for en av de mest populære salonger i Paris hvor personligheter som Buffon, Marmontel, Melchior Grimm, Edward Gibbon, Abbé Raynal og Jean-François de la Harpe var jevnlige gjester. Madame Necker ønsket å oppdra sin datter i henhold til Rousseaus prinsipper og sørget for å gi henne en intellektuell utdannelse og kalvinistisk disiplin ved hennes egen protestantiske prest. Dog lot hun datteren sitte ved hennes føtter i salongen hvor de intellektuelle fant glede i å stimulere det oppvakte barnet. Det gjorde henne bråmoden og ga henne fra tidlig av et litterært ordforråd.
Smestadhagan (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1929.
Germaine de Staël
Tidligste år
I løpet av de neste få årene etter at Jacques Necker var blitt avsatt fra sin posisjon, bodde de fra 1784 ved Château Coppet i Coppet, hennes fars gods og eiendom ved Genfersjøen som hun senere gjorde berømt i sine skrifter. De vendte tilbake til Paris i 1785 og unge Necker skrev en rekke ulike verker, inkludert et romantisk drama i tre akter, Sophie (1786), og en tragedie i fem akter, Jeanne Grey (1787). Begge skuespillene ble utgitt i 1790.
Ekteskap
Til sist giftet hun seg med baron Erik Magnus Staël von Holstein, som først var attaché hos det svenske sendebudet til Frankrike, siden selv svensk minister. For en arving til en stor formue og en meget ambisiøs ung kvinne, synes ikke dette bryllupet svært egnet, men Germaine de Staël hadde formue og hennes ektemann en posisjon. En rekke av forhandlinger sikret fra den svenske kongen et løfte om å bli ambassadør for 12 år og en pensjon i tilfelle posisjonen ble trukket tilbake. Den 14. januar 1786 ble paret viet i kapellet på den svenske ambassaden.
Billy
Billy kan sikte til
Germaine de Staël
Ekteskap
Ektemannen var 37 år, hustruen kun 20 år. Det hele var mer en juridiske formalitet, og hele ekteskapet synes å ha vært akseptabelt for begge da ingen av dem hadde større følelser for den andre. Den kjølige baronen fikk tilgang til en formue og den unge hustruen ble en ambassadefrue av en betydelig utenlandsk statsmakt, noe som ga en langt høyere posisjon ved det franske hoff og i samfunnet enn hva hun ville ha fått i ekteskap med en hvilken som helst franskmann.
Revolusjonære aktiviteter
I 1788, året før den franske revolusjon, opptrådte hun som forfatter under sitt eget navn med det tynne verket ''Lettres sur les ouvrages et le caractère de J.-J. Rousseau'', bestående av en samling brev på rundt 140 sider. Denne brennende, panegyriske brevsamlingen viste et åpenbart talent, men lite kritisk dømmekraft. Hun var på denne tiden entusiastisk for en blanding av Rousseau og politisk konstitusjonalisme. Hennes senere romaner ble bestselgere og hennes litterære kritikk fikk innflytelse.
Hennes far Necker fikk lettre de cachet fra kongen som krevde at Monsieur Necker forlot Paris øyeblikkelig. Kongen mislikte Necker og dronningen hatet ham. Folket var en annen oppfatning, og krevde ham tilbake. Han ble tilbakekalt 48 timer etter at han hadde forlatt Paris. Innenfor de 48 timene hadde Bastillen falt, blod hadde blitt spilt og adelen flyktet i alle retninger ut av landet. Madame de Staël håpet på et kompromiss, at Frankrike ville utvikle seg til et konstitusjonelt monarki av engelsk type. Den nye revolusjonære konstitusjon ble skrevet i hennes hus.
Hun triumferte i møtene med Stenderforsamlingen 1789 den 4. og 5. mai. Hennes salong ble møte for de «konstitusjonelle», som de ble kalt, blant dem La Fayette, grev Louis de Narbonne-Lara og Mathieu de Montmorency. Slike håp ble feid bort med revolusjonens raseri. Terroren rådet i Paris. De som viste sympati med kongen eller monarkiet ble grepet og fengslet. Baron de Staël ble tilbakekalt til Sverige. Necker ble igjen avsatt og søkte tilflukt i Coppet. Han oppfordret sin datter om å følge ham, men hun valgte Paris.
Hennes første barn, en gutt, ble født i 1790, uken før Necker til sist forlot Frankrike. Hennes privilegier som ambassadefrue sørget for nødvendig beskyttelse under den økende uroen under revolusjonen. Hun besøkte Coppet en eller to ganger, men forble for det meste i Paris i revolusjonens tidligste dager. Hun deltok i forsamlingen og holdt salong i Rue du Bac hvor Talleyrand, Abbé Delille, Clermont-Tonnerre, og Gouverneur Morris var blant de som møttes.
Til sist, dagen før septembermordene i september 1792 flyktet hun, sammen med vennene Manuel og Tallien. Hennes egen redegjørelse av flukten er som vanlig for henne så blomstrende at det etterlater spørsmålet om hun faktisk var i fare. Direkte synes det ikke som om hun var, men hun hadde strukket ambassadens privilegier til å beskytte truede venner og det var en alvorlig sak. Hennes forsøk på å hjelpe gamle Montesquiou hadde nær ført til at hun ble drept. Hun ble grepet og ført til Hotel de Ville for å møte Robespierre. Hun protesterte og henviste til sine privilegier som ambassadefrue, og i siste liten ble det besluttet at Tallien skulle frakte henne til grensen. Hun dro til Coppet i Sveits som ble et asyl for mange som var truet av revolusjonen. Hun kom ikke tilbake til Paris på tre år. I disse årene gjorde hun i 1793 sitt første besøk til England, og besøkte da den franske kolonien av flyktninger ved Michleham i Surrey.
Salong i Coppet og Paris
I sin fars gods i Sveits, Château de Coppet, samlet hun en ny salong av venner og flyktninger. Det var dog en liten skandale med hennes forhold til Louis de Narbonne, en av en rekke elskere hun holdt seg med.
Tilbake ved Coppet skrev hun en pamflett om henrettelsen av dronning Marie Antoinette. Året etter døde hennes mor ved Château de Beaulieu i Lausanne. Da Robespierre ble styrtet åpnet det veien tilbake til Paris for henne. Hennes ektemann hadde oppholdt seg i Nederlandene, og ble akkreditert av den franske republikk. Hun gjenåpnet sin salong og utga flere mindre verker, blant dem essayene Sur l'influence des passions («Om pasjonenes innflytelse», 1796) og Sur la litérature considérée dans ses rapports avec les institutions sociales (1800).
Det var i løpet av disse årene at Madame de Staël nådde sin største politiske innflytelse i Frankrike. Narbonnes plass i hennes seng var blitt erstattet av Benjamin Constant som hun hadde møtt første gang hos Belle van Zuylen i 1794. Han fikk en stor innflytelse hos henne, slik hun fikk over ham. Både personlige og politiske grunner førte henne i opposisjon mot Napoléon. Hun hadde fulgt hans karrière, og håpet som mange franskmenn at den vellykte hærføreren fra Korsika skulle skaffe ro og stabilitet til Frankrike. Da han gjorde seg selv til førstekonsul gjenkjente hun en tyrann. Hennes egen preferanse var en moderat republikk eller et konstitusjonelt monarki.
I sin salong betenkte hun seg ikke å kritisere Napoléons politikk. Fiendskapen mellom Madame de Staël og Napoléon ble allment kjent. Hun alternerte mellom Paris og Coppet uten problemer, skjønt hun visste at Napoléon mislikte henne. I 1797 var hun formelt separert fra sin svenske ektemann. I 1799 ble han tilbakekalt av den svenske kongen, og i 1802 døde han med henne tilstede. Foruten en datter (Gustavine, 1787–1789) som døde i barndommen, og den eldste sønnen Auguste Louis (1790–1827), fikk de ytterligere to barn – en sønn Albert (1792–1813), og en datter Albertine (1797–1838), som senere giftet seg med Victor de Broglie, medlem av Académie française og Frankrikes niende statsminister. Farsskapet til disse barn er ikke sikkert.
Konfliktene med Napoléon
Når hennes duell med Napoléon begynte er ikke lett å avgjøre. Å dømme fra tittelen på hennes bok Dix annees d'exil («Ti år i eksil») skal det ha begynt i 1804, men fiendskapet inntrådte antagelig langt tidligere. Napoléon skal ha sagt om henne, i henhold til memoarene til Madame de Remusat, at hun «lærer folk å tenke som aldri har tenkt før, eller som har glemt hvordan å tenke.»
Napoléon mislikte at hun viste seg trassig til hans innflytelse, og det gledet henne antagelig at han fremmet sin makt mot henne uten å lyktes. Begges personligheter hadde et merkelig preg av det teatralske. Om hun virkelig ønsket å ta sin motstand mot Napoléon alvorlig, hadde det vært lettere for henne å etablere seg i England ved Fredstraktaten i Amiens, men hun holdt seg i Coppet. Der ble hun skygget av Napoléons spioner ettersom hun motsatte seg hans ordrer, først at hun holdt seg unna Paris, og senere ut av Frankrike, noe som betydde at hun ble alene i landbruksområdet i Sveits framfor det urbane Paris.
I 1802 utga hun den første av hennes minneverdige bøker, romanen Delphine hvor femme incomprise («misforstått kvinne») ble introdusert i fransk litteratur og hvor hun selv og en rekke av hennes nærmeste venner opptrådte i gjennomsiktig forkledning. Høsten 1803 vendte hun tilbake til Paris. Hadde hun ikke gjort sin uro over sin landflyktighet så offentlig, er det uklart om Napoléon ville ha forvist henne, men da hun igjen henvendte seg til en mengde personer med oppfordring om å beskytte henne, synes det som han mente at det var bedre at hun ikke burde bli beskyttet. Hun fikk ordre om ikke å bo nærmere Paris enn 40 lieue. Etter en tenkepause besluttet Madame de Staël å reise til Tyskland.
Reiser til Tyskland og Italia
Hun reiste tilbake til Coppet hvor hun var blitt en rik arving. Hun tilbrake sommeren ved slottet i godt selskap, og om høsten reiste hun til Italia i selskap med Sismondi og Friedrich Schlegel. I Italia samlet hun materiale for sitt mest kjente verk, Corinne, hvor hovedpersonen var inspirert av den italiensk poeten Diodata Saluzzo Roero. Sommeren 1805 reiste hun hjem og tilbrakte nær et år med å skrive Corinne.
I 1806 brøt hun forbudet om utestengelse og bodde for en tid uforstyrret i nærheten av Paris. I 1807 utkom Corinne, det første estetiske romantiske verk ikke skrevet på tysk. Da den utkom ble den beskrevet som en pikareske forkledd som en roman. Det kjente sitatet «Tout comprendre rend très-indulgent», som kan oversettes som «Å vite alt er å tilgi alt», står i Corinne, del 18, kapittel 5.
Utgivelsen var en påminnelse om hennes eksistens, og politiet sendte henne tilbake til Coppet. Hun bodde der som vanlig i løpet av sommeren, og dro deretter tilbake til Tyskland hvor hun besøkte Mainz, Frankfurt, Berlin og Wien. Sommeren 1808 var hun tilbake i Coppet, det samme året da Constant brøt med henne og deretter giftet seg med Charlotte von Hardenberg, en niese av den prøyssiske statsmannen Karl August von Hardenberg. Hun begynte å arbeide med sin bok De l'Allemagne som krevde hennes oppmerksomhet de neste to årene hvor hun ikke reiste særlig langt fra huset.
Hun hadde kjøpt eiendom i Nord-Amerika og grublet på å flytte dit, men hun var fast bestemt på å utgi De l'Allemagne i Paris. Grunnet den franske sensuren skrev hun et provoserende brev til keiser Napoléon. Hans svar, skrevet i samme ånd som hennes, var å kondemnere hele utgaven av hennes bok, ti tusen kopier, og forvise henne på nytt. Hun trakk seg atter tilbake til Coppet hvor hun etter hvert fant trøst i en ung offiser av sveitsisk opphav ved navn Albert de Rocca, 23 år yngre enn henne. Hun giftet seg privat med ham i 1811. De synes oppriktig glade i hverandre, og det var ingen hemmelighet ved Coppet, men ekteskapet ble ikke offentlig kjent før etter hennes død. De fikk en sønn, Louis-Alphonse de Rocca (1812–1842), som kom til å gifte seg med Marie-Louise-Antoinette de Rambuteau, datter av Claude-Philibert Barthelot de Rambuteau.
Øst-Europa
I hvilken grad det franske keiserdømmets politi preget Madame de Staëls liv er uklart. Hun ble først etterlatt uforstyrret, men slottet i Coppet ble tabu, og hennes franske besøkende ble straffet. Mathieu de Montmorency og Madame Récamier ble landsforvist for forbrytelsen å ha besøkt henne. Hun begynte vurdere det som var tenkbart flere år tidligere, å dra seg helt ut av områder underlagt Napoléons innflytelse og maktområde. I opptakten til den franske krigen mot Russland forble hun hjemme vinteren 1811 for å skrive og planlegge. Den 23. mai 1812 forlot hun Coppet i bortimot hemmelighet og reiste gjennom Bern, Innsbruck og Salzburg på vei til Wien. Der fikk hun et østerriksk pass til fronten, og etter en del vanskeligheter fikk hun et russisk pass i Galicia. Hun hadde da unnsluppet Napoléons allmektig øyne og omfattende makt.
Hun ble rammet av en personlig tragedie ved at hennes andre sønn Albert, som hadde gått inn i den svenske hæren ble drept i en duell som følge av spill. Hun utga Considérations sur la révolution française, hennes betraktninger om den franske revolusjon, Napoléons krig og nederlag mot Russland ble et vendepunkt i hans hell og framgang. Ludvig XVIII, bror av den henrettede franske kongen, hadde kommet til England i 1808, og da han var i stand til å innta Paris i mars 1814 fulgte madame de Staël etter. Napoléon abdiserte den 11. april 1814.
Restaurasjonen
Madame de Staël var i Paris da nyheten kom om at Napoléon hadde gått i land og soldatene flokket seg om ham. Hun flyktet øyeblikkelig til Coppet. Hun var der fortsatt da Napoléon gikk på sitt endelige nederlag i slaget ved Waterloo. Hun vendte ikke øyeblikkelig tilbake til Paris, hun ønsket ikke, sa hun, «å være vitne til den andre invasjon, og Paris fylt med seks hundre tusen utenlandske bajonetter.» Det er sikkert at hun ikke hadde større hengivenhet for huset Bourbon. I oktober, etter Waterloo, reiste hun isteden til Italia, ikke for sin egen helse, men for hennes andre ektefelle Rocca som var døende av tuberkulose.
Men hun var allerede merket, hennes dager ebbet ut, begrenset til sitt rom, om enn ikke til sengen. Madame de Staël døde den 14. juli og Rocca overlevde henne med kun litt mer enn seks måneder. Hennes merkelige konvertering til katolisismen på dødsleiet overrasket mange, inkludert Wellington, som bemerket at mens hun var engstelig for døden, hadde han ikke tiltenkt henne å tro på et [katolsk] etterliv.
Ettermæle og arv
Auguste Comte inkluderte Madame de Staël i sin Kalender over store menn hvor Comtes elev Frederic Harrison skrev om henne og hennes forfatterskap: «I Delphine gjenåpnet en kvinne, for første gang siden revolusjonen, hjertets romanse som var i vinden i det foregående århundret.» Comte siterte daglig en setning fra Delphine: «Det er ingenting virkelig i verden enn kjærligheten.» Hennes verker, skrev Harrison noe pompøst, «gikk forut verkene til Scott, Byron, Shelley, og delvis Chateaubriand, deres historiske betydning er stor i utviklingen av den moderne romantikken, hjertets romanse, i naturens fryd, og i kunstartene, fortidsminner og Europas historie.»
Madame de Staël var en betydningsfull del av den før-romantiske epoken. I år 1800 konfronterte de to skikkelser og motpoler som kom til prege tiden før romantikken. Året før utga Madame de Staël sitt teoretiske verk om litteraturen, De la littérature dans ses rapports avec les institutions sociales (1799). Den polemikk som dette verket ga støtet til, innledet forfatterskapet til vicomte de Chateaubriand. Da han kom med sitt svar i 1802 var de politisk-filosofiske fraksjonene markert, den republikansk-liberale og den katolsk-monarkistiske, som formulerte et helhetssyn på kunsten og litteraturen.
Madame de Staël skrev, som den første, en sammenlignende litteraturhistorie. Hun kastet et feiende blikk over gresk og romersk litteratur, hoppet kjekt over middelalderen som hun foraktet, og oppholdt seg lenge ved italiensk og fransk renessanse før hun trakk sine litterære utviklingsteorier. I moderne forstand holder den ikke mål, blant annet ved at hun tok svært lett på dokumentasjonen, men det som var viktig for henne, og som har interesse for ettertiden, er hennes tre teser som utgjorde kjernen i hennes kultur- og samfunnsoppfatning:
Mens de to første tesene pekte bakover, pekte den siste framover, og oppfordret til en revisjon av litteraturhistoriens tidligere vurderinger. En forsiktig neddemping av beundringen for de store klassikerne, og en høyere vurdering av de store, ukultiverte geniene, den norrøne sagalitteraturen, Ossian, og tyske og engelske forfattere. Det var et optimistisk framtidssyn om en kommende klassisk-romantisk litteratur, også preget av de nordamerikanske fristatene og det republikansk-romantiske Frankrike.
Blount County (Alabama)
Blount County er et fylke i den amerikanske delstaten Alabama. Det ligger i de sentrale delene av staten og grenser mot Marshall County i nordøst, Etowah County i øst, St. Clair County i sørøst, Walker County og Jefferson County i sørvest og mot Cullman County i vest.
Blount Countys totale areal er 1,685 km² hvorav 13 km² er vann. I 2000 hadde fylket 51,024 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Oneonta.
Fylket ble etablert i 1818 og har fått sitt navn etter guvernør Willie G. Blount.
Simply the Best (album)
LP
Side 1:
Side 3:
Side 4:
Europa
Side 1:
Side 2:
USA
Side 1:
Side 2:
Australia
CD1:
CD2:
Fylkesvei 1559
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 460.
Skanderbeg
Georg Kastriota Skanderbeg (født 6. mai 1405 i Kruja, død 17. januar 1468 i Lezhe) var leder for det albanske forsvaret mot Det osmanske riket.
Etter å ha blitt holdt som gissel og senere utdannet som offiser for Det osmanske rike, flyktet han fra osmanene, dannet i 1444 Lezhaligaen hvor han var militær øverstkommanderende og ble gitt suzerenitet over de andre fyrstedømmene og innledet mer enn to tiår med militær motstand mot osmanene. Hans militære dyktighet var til stor hinder for osmansk ekspansjon og ble i den kristne verden sett på som et eksempel på kristen motstand mot osmanene.
Han anses som en nasjonalhelt i Albania.
Kamp med osmanene
Gjennom Lezhaligaen ble Skanderbeg forsynt med soldater og penger. Med disse nye ressursene kunne Skanderbeg bygge befestninger og organisere et mobilt forsvar som tvang osmanene å spre sine styrker, noe som også gjorde dem sårbare for albanernes raske nålestikkangrep. Skanderbeg kjempet en geriljakrigføring mot de osmanske hærene, hvor han brukte det fjellrike terrenget til sin fordel. I løpet av de første 8–10 årene hadde Skanderbeg kommandoen over en hær på rundt 10,000 til 15,000 mann, men var avhengig av støtte fra de andre albanske fyrstene og måtte hele tiden overbevise dem om at han valgte riktig strategi og taktikk.
Det første større slaget sto 29. juni 1444 ved Torviolli-sletta i det nordøstre Albania. De albanske krigerne under ledelse av Skanderbeg vant for første gang over den osmanske hæren på en slagmark. Skanderbeg ble snart hyllet over store deler av Europa for sitt opprør.
I de følgende to årene slo Skanderbeg osmanene i ytterligere to slag, 10. oktober 1445 da de osmanske styrkene fra Ohrid fikk store tap, og 27. september 1446 i slaget ved Otonetë i det øvre Dibër.
Krig med republikken Venezia
Skanderbeg var tidvis i krig med republikken Venezia, men i den albansk–venetianske krig fra desember 1447 til oktober 1448 kjempet de albanske styrkene i Lezhaligaen under Skanderbeg mot en kombinert venetiansk og osmansk styrke. Lezhaligaens styrker slo motstanderne, og inngikk fredsavtale med Venezia og kunne slik konsentrere seg om de osmanske styrkene. Etter denne krigen utgjorde ikke Venezia lenger noen trussel mot albanerne, noe som også skyldtes Skanderbegs alliansebygging med italienske fyrster og Kirkestaten.
Nye osmanske invasjoner
I 1455 forsøkte Skanderbeg, med napolitansk hjelp, å gjenerobre byen Berat i midten av Albania, men mislyktes og ble tvunget til å trekke seg tilbake.
Skanderbeg vant sitt blodigste slag i slaget ved Albulena den 2. september 1457. På osmansk side døde mellom 15 000-30 000 mann og 15,000 ble fanget, deriblant nevøen Hamza som hadde desertert til det osmanske hoffet etter at han ikke lenger hadde noen mulighet til å arve posisjonen etter sin onkel. Hamza ble holdt i fangenskap, men ble løslatt og døde av forgiftning. Seieren ved Albulena markerte et høydepunkt i den albanske motstanden og førte til at osmanene måtte bruke langt sterke midler i sine ekspansjonsforsøk. Den albanske motstanden forsinket den osmanske invasjonen av Vest-Europa og ga de italienske fyrstene tid til å forberede forsvaret.
Skanderbegs italienske ekspedisjon
Dette ga også Skanderbeg anledning til å støtte sin allierte Ferdinand I av Napoli, som var truet av Huset Angevin, etter at han etterfulgte sin far Alfons V av Aragón på tronen, da han var en sønn utenfor ekteskap. Uten å måtte frykte nye umiddelbare osmanske angrep, gjennomførte Skanderbeg i årene 1460 til 1462 en militær ekspedisjon til Italia. Av frykt for at dette skulle bli utnyttet av osmanene, sendte han først sin nevø Constantine med 500 kavalerisoldater til Barletta. De ble inkorporert i Ferdinands styrker, og lyktes å holde tilbake fiendens beleiring for et år, men vant ikke noe gjennombrudd eller nytt fotfeste før Skanderbeg ankom Italia i september 1461.
Før han kom til Italia, besøkte han Ragusa (Dubrovnik) for å sikre støtte til aksjonen fra Republikken Ragusa. Da hans styrker ankom Italia måtte de angevinske styrkene heve beleiringen av Barletta. Skanderbeg fortsatte å forfølge motstanderne med stor suksess. Ferdinands motstandere trakk seg da tilbake fra hans områder og Skanderbeg vendte tilbake til Albania, men en del av hans menn ble i Italia fram til Ferdinand til slutt greide å slå sine pretendenter til tronen i slaget ved Orsara, men det er ikke kjent om noen av Skanderbegs menn deltok i dette. Gjennom sin ekspedisjon i Italia avverget Skanderbeg erobringen av Sicilia og gjorde det mulig for Ferdinand I å bestige tronen.
Boksing under Sommer-OL 2008
Boksing under Sommer-OL 2008 ble arrangert i Arbeiderens innendørs arena i Beijing, Kina. Det ble konkurrert i 11 forskjellige klasser, alle for menn. Dette var siste året kvinner var utelukket, og fra Sommer-OL 2012 har IOC vedtatt at boksing for kvinner vil bli en egen gren.
Skanderbeg
Skanderbegs italienske ekspedisjon
Skanderbegs ekspedisjon gjorde ham berømt i Italia. I sin bok, De Bello Neapolitano, hevder Iovianus Pontanus at den albanske deltakelsen var avgjørende for Ferdinands seier. Dette skyldtes albanernes mobilitet og raske angrep som satte de italienske krigerne ut av spill. Skanderbegs ekspedisjon lyktes i å heve beleiringen av Barletta, erobret Trani ved list, tvang angevinere å endre fra en offensiv til en defensiv strategi. Gjennom sin framferd tvang albanerne befolkningen og Giovanni Orsini til å underkaste seg Ferdinand, til og med slik at han trygt kunne delta i bryllupet til Antonio Piccolomini, nevøen til pave Pius II. Skanderbegs deltakelse ble slik instrumentell i sikringen av tronen av Napoli for Ferdinand.
Død
Under de stadige osmanske angrepene led albanerne store tap, særlig blant sivilbefolkningen og hele landets økonomi ble etter hvert fullstendig ødelagt. Disse overordnede problemene og de store tapene av albanske adelsmenn som kunne føre kampen videre og en ny allianse med Lekë Dukagjini, gjorde at Skanderbeg kalte sammen til en ny konferanse i januar 1468 for alle de gjenværende albanske adelsmennene for å diskutere en ny krigsstrategi og omgruppere det som var igjen av Lezhaligaen. I løpet av denne konferansen ble Skanderbeg syk av malaria og døde 17. januar, i en alder av 62 år.
Etter hans død ble det albanske opprøret gradvis underkuet av Det osmanske riket. Den osmanske erobringen ledet til masseflukt av albanere til Italia. For landets gjenværende albanske befolkning kom Skanderbeg til å legemliggjøre deres kamp for selvstendighet fra osmanene. Fram til idag anses han som en folkehelt i Albania.
Arven etter Skanderbeg
Den osmanske ekspansjonen på Balkan stoppet opp under motstanden ledet av Skanderbeg, og forsinket den osmanske invasjonen av Vest-Europa. Dette ga de italienske fyrstene tid til å forberede forsvaret. Motstanden han ytet mot osmanene gjorde ham svært kjent i det kristne Europa.
Under andre verdenskrig ble det i mars 1944 gjort et mislykket forsøk på å opprette en Waffen-SS divisjon i hans navn, den såkalte 21. Waffen-Gebirgs-Division der SS «Skanderbeg». Hensikten var å tiltrekke seg albanere fra Kosovo som gjennom en tysk seier håpet å kunne oppnå selvstendighet fra Jugoslavia. Denne divisjonen fikk rundt 6,491 kosovoalbanere, men eksisterte imidlertid bare i åtte måneder, og ble svekket blant annet gjennom omfattende deserteringer.
Den største plassen i Albanias hovedstad Tirana har siden 1968 hatt navnet Skanderbegplassen (albansk: Sheshi Skënderbej) hvor det står en større rytterstatue av Skanderbeg. 17. januar 2012 ble det også påbegynt etableringen av en ny Skanderbegplass i Nord-Makedonias hovedstad Skopje. Basis for denne plassen er en allerede eksisterende statue av Skanderbeg. Det står også et større monument over Skanderbeg i Kosovos hovedstad Priština.
Da den albanske republikk ble etablert i 1925 (som et protektorat under Kongedømmet Italia), ble det innstiftet en fortjenstorden kalt Skanderbeg-ordenen. Denne ble avskaffet av de kommunistiske makthaverne i 1945, men erstattet av en ny orden som også bar Skanderbegs navn. Denne ble igjen avskaffet ved kommunismens fall i 1990, og dagens orden heter Skanderbegs orden.
27. oktober 2005 vedtok USAs kongress en resolusjon hvor de i anledning av 600-årsdagen for hans fødsel uttrykker en anerkjennelse for Skanderbeg «som statsmann, diplomat og militært geni, for hans rolle i å redde Vest-Europa fra osmansk okkupasjon».
Diego de Pantoja
Diego de Pantoja eller Diego Pantoja, kinesisk: 龐迪我, pinyin: Páng Díwǒ, (døpt 24. april 1571 i Valdemoro nær Toledo i Spania, død 6. juli 1618 i Macao i Kina) var en spansk jesuitt og Kinamisjonær som er mest kjent for å ha ledsaget den store Kinamisjonæren pater Matteo Ricci i Beijing, men som selv fikk en stor betydning for de kinesiske misjoner, for Europas forståelse av Kina, og Kinas innsikt i vestlig vitenskap og teknologi.
I noen kilder vises hans vestlige navnet også som  'Didace de Pantoja'  ved bruk av en fransk versjon av «Diego».
Kinesisk navn
I Kina tok Diego de Pantoja som navn 龐迪峨 (tradisjonell kinesisk og forenklet kinesisk: 庞迪 峨, pinyin: Páng Dí'é), også skrevet 龐迪我 (庞迪我, Páng Díwǒ), der han tok den første stavelsen av etternavnet og de to første stavelsene i fornavnet for å danne et kinesisk stilnavn, med et innledende monosyllabisk etternavn etterfulgt av et navn av to stavelser. Diego De Pantoja brukte også et annet hedersnavn/høflighetsnavn: 順陽 / 顺阳, Shùnyáng.
Barndom og ungdom
Diego de Pantoja ble født i den spanske småbyen Valdemoro (sør for Madrid) i april 1571. Nedtegnelsen i menighetens dåpsbok oppgir at han ble døpt 24. april, og oppgir at hans far var Diego Sánchez, svigersønn til Miguel de Gonzalo, og hans hustru Mariana Pantoja. Hans gudfar var señor Francisco Pantoja, bror til barnets mor og gudmor Gerónima Pantoja, hans søster. Señor Miguel de Gonzalo og Francisco de Pantoja var til stede.
På det tid Pantoja ble født, hadde jesuittordenen opplevs kraftig vekst, der det ble grunnlagt flere skoler i Spania og i andre land. I disse jesuittkollegiene ble fremtidige medlemmer av ordenen opplært. Allerede i 1566 ble professhuset i Toledo grunnlagt; dette var en jesuittskole i det erkebispedømme som Pantojas hjemby tilhørte. Også i Alcalá hadde ordenen allerede et kollegium som tilbød klasser til jesuittenes egne kandidater og for andre unge. I en alder av 14 år ble Diego sendt av familien for å studere ved universidad de Alcalá, og der fikk han muligheten til å møte jesuittene. Tiltrukket av den nye måte de kombinerte fromhet og lærdom dro den unge Diego de Pantoja til novisiatet i Villarejo de Fuentes den 6. april 1589 for å begynne formasjonen til jesuitt. Etter noen år var han igjen i Alcalá for å fullføre sine teologistudier.
I Alcalá ble Diego de Pantoja godt kjent med kommunitenens superior, pater Luis de Guzmán (1546-1605), som forfattet verket «Historia de las misiones de la Compañía de Jesús en la India Oriental, en la China y Japón». Den gav Diego de Pantoja tilgang til ganske fersk lærdom om Kina, nesten helt sikkert kjente han «Historia de las cosas más notables, ritos y costumbres del gran reino de la China», forfattet av Juan González de Mendoza, den første bok på spansk om Kina. Jesuittene var den orden som satte inn særlig stor for misjonen i Østen, og nettopp fra Toledo kom noen av de første spanske misjonærene som satte fot i Kina, som pater Martín de Rada, som hadde vært i Fujian fra 1575 og skrevet en bok om Kina. En annen fra Toledo som bidro til kunnskapen om Kina i den vestlige verden var pater Juan Cobo, som studerte kinesisk språk og som oversatte til spansk Mingxin baojian (明心寶鑑, Espejo del claro corazón), det første oversatte verk fra kinesisk til et vestlig språk. Oversettelsen ble skjenket kong Filip II.
Til Macao
Andporet av pater Luis de Guzmán, som ønsket å ha mer informasjon om Østen for å fullføre sitt store prosjenk, bestemte Diego de Pantoja seg for å reise til Kina for å samarbeide der i det misjonsarbeid som var målet for pionerene Frans Xavier og Matteo Ricci. Den 10. april 1596 seilte Pantoja fra Lisboa på et skip med kurs til Goa, en portugisk koloni i India. En gruppe på atten jesuitter reiste med det skipet, blant dem, i tillegg til Pantoja selv, var italieneren Niccolò Longobardi, som også var på vei til Kina. Den 25. oktober 1596 ankom skipet Goa. Der tilbrakte Diego de Pantoja flere måneder mens han ventet på videre skipsreise til Kina. Den 23. april 1597 tok han fatt med Longobardi og andre jesuitter, ledet av Alessandro Valignano og Emmanuele Dias, i retning Macao.
Han ankom den 20. juli 1597 til Macao. Der fikk han sin avsluttende forberedelse på sitt virke i Kina ved jesuittenes Colégio de São Paulo. Diego de Pantoja tilbrakte to år her for fullføre sin teologiske utdannelse, under rektoren, den før nevnte pater Emmanuele Dias. Fra Macao koordinerte og ledet jesuittene sine misjoner i Det fjerne østen og var veldig nøye med å forberede misjonærer til å reise til de forskjellige prioriterte misjonsmarker.
I juli 1598 ble Pantoja utpekt til å reise til Japan, men den planen ble omgjortt på grunn av de forfølgelser mot kristne som herjet i det landet. Til slutt ble Pantoja valgt av pater Dias for å reise inn i Kina og slutte seg til Matteo Ricci. Dette var en oppdrag man innså var svært vanskelig, siden Ming-dynastiet forbød utlendinger å komme inn på kinesisk territorium. Matteo Ricci hadde sneket seg inn mange år før, og etter et mislykket besøk i Beijing, hvor han ikke hadde fått lov til å bli, bosatte han seg i byen Nanjing, hvor han forberedte en ny ferd til hoffet i Beijing med gaver til keiseren.
Inn i Kina
For å møte Ricci og samarbeide i dette nye forsøk på å reise til Beijing, dro Diego de Pantoja og italieneren Lazzaro Cattaneo, som allerede hadde vært i Nanjing med Ricci, hemmelig i Kina i 1599, og utnyttet en handelsferd i Kanton, hvor de ankom under dekke av en portugisisk handelsdelegasjon.
Så ble han sammen med sin medbror pater Lazzaro Cattaneo sendt videre til Ming-dynastiets sørlige hovedstad, Nanjing. Etter at de skilte lag fra de portugisiske kjøpmenn fikk bragt dem hemmelig inn i landet fra Macao, dro Cattaneo og Pantoja nordover for å møte Matteo Ricci i Nanjing. På en rute som tok dem gjennom byene Nanchang og så Hankou (nå del av Wuhan) ankom de to misjonærene Nanjing i mars 1600. Der traff de pater Matteo Ricci, som de overbrakte penger og gaver som skulle tilbys Ming-keiseren som pater Ricci i årevis hadde planlagt å oppsøke. Selv om Nanjing i sin egenskap av tidligere keiserhovedstad og som fortsatt kommersielt sentrum ved Yangtzefloden var en av de store byene i Kina, av stor relevans i det politiske og kulturelle liv i landet, vurderte Ricci det i en sterkt sentralisert stat som Ming-Kina, at for å oppnå en massekonvertering av befolkningen til katolisismen måtte man nå frem med misjonsbudskapet overfor de regjerende klasser, med keiseren i spissen.
Reisen til Beijing var langs Den store kanal. Jesuittene klarte å vinne støtte fra mandariner fra Nanjing som gjerne ville støtte de interessante og fremmedartede europeiskes foretrede for keiseren som ville skjenke ham eksotiske gaver. Zhu Shilin, en tjenestemann i Nanjing som pater Ricci ga et optisk prisme, en for kineserne ukjent gjenstand, fikk ansvaret for å skrive anbefalingsbrevene til keiseren og stille til rådighet en flåte på seks skip til tjeneste for den europeiske ekspedisjonen, ledet av evnukken Liu, en av Zhu Shilins gamle tjenere. Sammen med Ricci og Pantoja reiste også to kinesiske jesuitter, Zhong Minren (Sebastián Ferdinando) og You Wenhui (Emanuele Pereira), som var en del av de som hadde konvertert til kristendommen i Macao.
Europernes ferd gjennom Den store kanal pirret lokalbefolkningens nysgjerrighet i havnene de besøkte på vei nordover. Den 3. juli 1600 ankom de havnen i Linqing i Shandong-provinsen, hvorfra de satte kursen mot Tianjin. De måtte imidlertid fortsatt vente til 14. januar 1601 før de mottok invitasjonen til å besøke keiserens hoff.
Med Matteo Ricci i Beijing
Diego de Pantoja ankom Beijing med Matteo Ricci den 24. januar 1601. Til tross for det offisielle forbud som forhindret utlendinger fra å lovlig komme inn i Ming-Kina, var Riccias håp om at tilbudet om gaver til keiseren ville tillate dem å betre hoffet vellykket. De eksotiske gaver han hadde hørt var på vei, pirret Wanli-keiserens nysgjerrighet, som gikk dem bragt til sitt palass. Blant gavene var det et verdenskart, en Bibel, et klavikord, bilder av Jesus Kristus og Jomfru Maria, en etsning av San Lorenzo de El Escorial og to klokker. Nettopp klokkene var de som mest imponerte keiseren, som beordret fire av hans evnukker om å lære å trekke dem opp. Fire andre hoffevnukker, alle musikere, ble beordret til å lære å spille på klavikordet, et ukjent musikkinstrument i Kina, fra Diego de Pantoja.