cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hagerupgården
Hagerupgården eller Stiftsgården ligger på Rådstuplass 9 i Bergen. Bygningen er et barokkpalé tegnet etter bybrannen 19. mai 1702. Bygningen er tilskrevet arkitekt Johan Conrad Ernst og husets tegninger ble levert til reguleringskommisjonen før 20. mai 1703, året etter bybrannen. Murmester Hans Martin Heintz var utførende byggmester for oppføringen av gården i 1704–1705. Ansvarlig for sandsteinsdetaljeringen var tre italienske steinhuggere ved navn Giovanni Maria Fontana, Charles Fera og Gallias Qvadrat.
Paléet
Den pussete murbygningen er bygget opp etter kontinentalt mønster, med en midtfløy og to fremskyetende sidefløyer. Bygningen er en enetasjes bygning på rundt 430 m² brutto grunnflate, stående på en høy grunnmur med full kjeller. Hovedfløyen måler 24 × 13 meter og sidefløyene 6,5 × 7,5 meter. Den nordre sidefløyen er bygget på toppen av en steinkjeller som trolig er fra 1500-tallet. Fasadene er utsmykket med dorisk-toskanske pilastre. Kapiteler, gesimser og portalen er i hugget sandstein. Bygningen hadde opprinnelig en lys steinfarget grunnmur og detaljering, og teglfarge på veggflatene. Interiøret har en takhøyde på 3,7 meter og var utstyrt med marmorkaminer, dobbeltdører og skyvevinduer av eik.
Som forbilde for Hagerupgården er det blitt påpekt at paléet har likhetstrekk med grev Carl Ahlefeldts Sorgenfri nord for København. Pilasterarkitekturen i Mensjikovpalasset (1710–1711) i St. Petersburg, i dag en del av Eremitasjen, er blitt sammenlignet med Hagerupgården. Bakgrunnen er at en av de italienske steinhuggerne som arbeidet på Hagerupgården, Giovanni Maria Fontana, søkte om borgerbrev i Bergen og opptak i murerlauget i 1705. Mesterstykket ble ikke godkjent, og Fontana reiste til Russland hvor han fikk oppført en rekke prestisjebygg både i Moskva og St. Petersburg.
Schreuderhuset
Paléet ble bygget som byens flotteste privathus for generaltollforvalter kammerråd Hans Schreuder og Beate Christine Burenæus. Deres forrige gård lå på samme tomten.
Schreuderhuset ble overdradd kongen allerede i 1716, etter at det ble oppdaget uregelmessigheter i Schreuders tollregnskaper. Schreuder flyttet til Store Milde.
Stiftsgården
Bygningen ble deretter kalt Stiftsgården eller Stiftsamtmannsgården fordi en rekke stiftsamtmenn hadde tilhold her mellom 1723 og 1785. Fra 1749 til 1766 var Ulrik Frederik de Cicignon stiftamtmann i Bergen og en av de sentrale aktørene i den såkalte Strilekrigen i Bergen.
Tiden mellom 1785 og 1805 ble gården brukt som gjestgiveri og teaterlokale.
Hagerupgården
Bygningens nåværende navn stammer fra Edvard Griegs morfar, stiftsamtmann Edvard Hagerup. Hagerup kjøpte eiendommen av sin svigerfar, hoffagent Herman Didrich Janson (1757–1822), som også eide Damsgård Hovedgård. Ettersom Janson overtok gården etter den hadde vært gjennom en periode med stor slitasje, stammer trolig husets nåværende interiører i klassisisme fra tiden mellom 1805 og 1809. Edvard Hagerup eide huset fra 1809 til 1853, og dagens fargesetting stammer fra denne perioden.
Underetasjen har trolig rommet Hagerupsgårdens kjøkken fra huset var nytt. Da brannvesenet flyttet inn i 1863, var det kjøkken og spisestue i kjelleren. Først i etterkrigstiden ble kjøkken og spiserom flyttet til den gamle hovedbrannstasjonen, og Hagerupsgårdens underetasje tatt i bruk som snekkerverksted for brannvesenet. Men gradvis ble dette mindre brukt, og fra 1997 da underetasjen var nyoppusset, fikk den navnet Hagerupstuen og ble tatt i bruk til møter og sammenkomster. Her er den gamle gruen. I 2021 måtte murveggene behandles for sopp. Byantikvar Siri Myrvoll fikk i sin tid veggmalingen analysert og fant tilbake til den opprinnelige fargen fra 1705, som veggene i Hagerupstuen nå er malt i.
Kymmene län
thumb|Beliggenhet for Kymmene län Kymmene län (finsk: Kymen lääni) er et historisk len i Finland. Lenet bestod i tidsrommet 1945–1997 og omfattet de nåværende landskapene Kymmenedalen og Södra Karelen. Lenet har sitt navn etter Kymmene älv. Administrasjonssete var Kouvola.
Etter at størstedelen av Viborgs län ble avstått til Russland i 1944, ble de gjenværende delene av lenet omdøpt til Kymmene län i 1945. I 1949 ble kommunene Anjala, Elimä, Itis, Jaala og Kuusankoski overført fra Nylands län til Kymmene län. Etter landskapsreformen i 1997 ble Kymmene län en del av det nye Södra Finlands län.
Internet Assigned Numbers Authority
Internet Assigned Numbers Authority (IANA) er en organisasjon som fører tilsyn med forvaltningen av IP-adresser, toppnivådomenenavn og Internet protocol code points. I begynnelsen besto IANA av en person, Jon Postel.
IANA delegerer lokal forvaltning av IP-adresser til Regional Internet Registries (RIRs). Hver RIR forvalter adresser for en del av verden. Samla utgjør disse en del av Numbers Resource Organization som er et organ som skal representere felles interesser.
IANA delegerer forvaltningen av IPv4-adresser til de ulike RIRene i større biter (typisk /8 eller mer). Hver RIR forvalter adresseblokkene etter egne bestemmelser. Typisk fungerer det på den måten at forvaltningen av adresser blir delegert videre til ISPer som får tildelt mindre blokker av adresser som /19 og /20.
Det er også et system for delegering og forvaltning av IPv6-adresser, men det er lite konkurranse om IPv6 adresseblokker siden tilgjengeligheten på adresser er mye større enn etterspørselen.
IANA er under kontroll av ICANN, men den endelige kontrollen over DNS rot-sona er det det amerikanske næringsdepartementet som har.
Den 1. oktober 2016 utløp avtalen med National Telecommunications and Information Administration og IANAs funksjoner utføres heretter av Public Technical Identifiers.
Terrence W. Wilcutt
Terrence Wade Wilcutt (født 31. oktober 1949) er en amerikansk NASA-astronaut med fire romferder med romfergen, derav en tur til Den internasjonale romstasjonen og to ferder til Mir. Han har logget over 42 dager i verdensrommet totalt.
Henrik Nielsen
Nielsen vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det norske laget som kom på andreplass i lagkonkurranse fritt system med 48,55 poeng bak Danmark med 51,35. Det var kun de to lagene som deltok i konkurransen.
Pinckneyville kraftverk
Pinckneyville kraftverk er et varmekraftverk i Perry County, i delstaten Illinois i det nordlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 325 MW fordelt på 8 turbiner, på 40–50 MW hver. Operatør er energiselskapet Union Electric Co.
Det stod ferdig utbygd i 2001. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass.
Yucca gasskraftverk
Yucca gasskraftverk er et varmekraftverk i Yuma County, i delstaten Arizona i det sørvestlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 277 MW fordelt på 6 turbiner, på hhv 18–87 MW hver. Operatør er energiselskapet Arizona Public Service Co.
Det stod ferdig utbygd i 1973 og utvidet i 2008. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass eller fyringsolje.
NOU 2004: 7, Statseierskapsutvalget
'''NOU 2004: 7 «Statens forretningsmessige eierskap. Organisering og forvaltning av eierskapet»''' er en norsk offentlig utredning (NOU) fra et utvalg oppnevnt ved kongelig resolusjon 15. november 2002. Utredningen ble avgitt til Nærings- og handelsdepartementet 16. mars 2004. Utvalget ble ledet av Trond R. Reinertsen, og det blir gjerne referert til som «Reinertsen-utvalget» eller «Statseierskapsutvalget».
The Greatest Hits – Volume 1: 20 Good Vibrations
The Greatest Hits – Volume 1: 20 Good Vibrations er et samlealbum fra The Beach Boys, utgitt i 1999 av Capitol Records. Albumet inneholder de fleste av bandets store singelhits fra perioden 1962–1966, bortsett fra «Kokomo» som ble utgitt i 1988. Et album med samme innhold ble utgitt i 1995, men ble utgitt på nytt med ny tittel og en annen sporrekkefølge i 1999 da det ble besluttet å gi ut en serie med samlealbum fra The Beach Boys. På albumet krediteres Murry Wilson som produsent på «Surfin' Safari» og «409» og Brian Wilson som produsent på «Surfin' USA» og «Shut Down», sanger som på originalutgivelsene var kreditert Nick Venet.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Brian Wilson og Mike Love, unntatt hvor annet er notert. Alle sporene er singlenes mono-versjoner, unntatt hvor annet er notert.
Luton Shelton
Luton Shelton (født 11. november 1985 i Kingston, død 22. januar 2021) var en jamaicansk fotballspiller, som spilte for det jamaicanske landslaget og klubbene, , , , Volga Nizjnij Novgorod, og.
Shelton ble regnet som en angrepsspiller med spisskompetanse på hurtighet. Han løp raskere på 40 m sprint enn noen andre i Tippeligaen.
Tidlig karriere
Shelton begynte sin karriere i den jamaicanske klubben og fikk sine første landskamper for, før han omsider signerte for svenske. Her fikk han til et beryktet samarbeid med Henrik Larsson i angrepsrekken, som resulterte i flere mål og holdt Olivier Karekezi ute av startoppstillingen i lange perioder. Hans spill gjorde blant annet at flere engelske klubber ble interessert i Shelton.
Sheffield United
I januar 2007 skrev han under for med en overgangssum på SEK 27,5 millioner. I Sheffield fikk han sin ligadebut fra start mot på Old Trafford i april 2007, en kamp som endte med tap 2–0.
Vålerenga
Shelton skrev under på en 3½-års kontrakt for osloklubben den 24. juli 2008, etter at begge klubbene kom til enighet med en overgangssum på rundt ti millioner kroner. Shelton debuterte 2. august, i en 1-1 kamp hjemme mot og scoret et mål som sikret Vålerenga et poeng.
Meritter
Helsingborg
Hotel Macdonald
Fairmont Hotel Macdonald er et hotell i sentrum av Edmonton, Alberta. Det ble oppført i 1912 ava Grand Trunk Pacific Railway. Hotellet, som er mer kjent som Hotel Macdonald har hatt flere eiere, Canadian National Railway, Canadian Pacific Hotels, og nå Fairmont Hotels and Resorts.
Luton Shelton
Meritter
Vålerenga
Hotel Macdonald
Historikk
Tomten der hotellet ble bygget ble bebodd av «squatters» (okkupanter), som bodde i telt eller jordhuler gravet inn i elvebredden. En del av hulene finnes fremdeles. Mange okkupantene var ukrainsk-språklige immigranter fra Galicia på grensen mellom Polen og Ukraina. Dette ga tomten navnet «Galicia hotell» på folkemunne.
Ross og Macdonald, arkitektene som tegnet mange av Canadas kjente hoteller, tegnet dette i «Château-stilen» som var karakteristisk for Canadas store jernbanehoteller. 5. juli 1915 var hotellet ferdig, og det ble oppkalt etter landets første statsminister, John A. Macdonald. Hotellet er situert på en høyde med utsikt over North Saskatchewan River Valley, og har en hage på baksiden av bygningen.
Stilen som det åtteetasjers Grand Trunk Pacific hotellet ble oppført i er en tolkning av byggestilen til franske slott fra 1500-tallet. Bygningen er kledd i sandsten fra Indiana, og taket er tekket med kobber. Totalkostnadene for bygging og innredning kom på rundt 2.250000 kanadiske dollar i 1915.
Hotellet forfalt og ble til slutt stengt i 1983, og riving ble diskutert. City of Edmonton betegnet bygningen som et «Municipal Heritage Resource», med fem områder nevnt som spesielt bevaringsverdige: den eldste bygningens eksteriør, Confederation Lounge, lobbyen, Wedgewoodrommet, Empire Ballroom. Tilbygget fra 1953 bøe revet i 1986. Canadian Pacific (CP) Hotels kjøpte hotellet i 1988, og startet restaureringen. I 1991 ble hotellet gjenåpnet, kostnadene for restaureringen hadde da kommet på 28 millioner kanadiske dollar. Restaureringen hadde også bygget om flere lagerområder til suiter, enkelte av disse er oppkalt etter kjente gjester på hotellet. Blant annet Charles Melville Hays Suite, Deluxe Turret Room, Lois Hole Suite, King George VI Suite, Sir Winston Churchill Suite, Edward Prince of Wales Suite, the Aberhart, Manning og Lougheed suitene, og Queen Elizabeth II Suite (også kjent som Royal Suite) fordelt over to etasjer med to soverom og en spisestue for åtte personer. Etter renovasjonen fikk hotellet 18 nye suiter, og teller totalt 199 rom.
CP Hotels kjøpte Fairmont Hotels i 1999 og alle hoteller drives fremdeles under Fairmontnavnet. Senere ble kjeden solgt, og eies nå av Kingdom Holding Company, Qatar og det amerikanske selskapet Colony Capital (Canada).
Never
Never eller bjørkenever er betegnelsen på den ytterste del av barken på bjørketrær. Never består av døde celler, såkalte korkceller, noe som gjør at den er vanntett og dermed motstandsdyktig overfor råte. Never har blitt mye brukt til taktekking som underlag for torvtak, men også som materiale for kurvfletting og andre nyttegjenstander.
Bjørkenever til taktekking
Torven er den mest synlige delen av torvtaket, og bjørkenever var i eldre tid den viktigste delen av torvtaket. Never var det aktive, vanntette laget i tekkingen.
Never er varig, vanntett, motstandsdyktig og tilgjengelig overalt i Norge – et svært velegnet material på tak. Det krever imidlertid noe som kan holde det på rett plass. Etter at det er flekket av bjørkestammen, vil et neverflak snart krølle seg. Det vil ikke tåle å bli spikret fast til underlaget. Både trevirke og stein har vært brukt for å tynge ned neveren, men torv er særlig godt egnet. Torv finnes overalt, krever ingen pengeutlegg og isolerer forholdsvis bra mot både kulde og varme. Torvens primære oppgave har imidlertid vært å holde neveren på plass, slik at denne kan oppfylle sin misjon som tetningsmateriale. I de fleste nyere torvtak har knotteplast erstattet neveren.
Det vitner om neverens betydning at ordet «tak» ble brukt om never i mange dialekter i Sør-Norge. I setesdalsdialekten er ordet «toke» brukt om et hustak, og et tak med never og torv kalles «taktoke» eller «rett tak», til forskjell fra andre tekkemåter.
Torvtakshistorie
Tak kan ha vært tekket med never og jord i uminnelige tider. Antagelig ble langhusene fra forhistorisk tid vanligvis tekket slik, i hvert fall etter at klimaet ble kaldere i eldre jernalder, omkring 500 f.Kr. Lafteteknikken ble importert østfra i vikingtiden og fortrengte mange steder stavverk som dominerende byggemåte, men de fleste husene ble fortsatt tekket med torv. På landsbygden var torvtak nesten enerådende til langt inn på 1700-tallet, og bare i sentrale flatbygder nær byene fikk tegltak en viss utbredelse. Ennå et stykke inn på 1800-tallet var mange småhus i noen byer tekket med torv eller bare bord.
Neverflekking
Bjørk finnes overalt i Norge, og neveren lar seg lett flekke av til riktig årstid. Neverflekking (løyping, fletting) foregikk helst til fjells i setertrakter, fordi den beste neveren var å finne der beitende dyr hadde gnaget av kvister og skudd mens trærne var unge. Arbeidet med å flå never ble kalt«å losta» eller «å lostra».
Tiden før og omkring jonsok ble mange steder ansett for den beste, avhengig av lokalt klima og høyde over havet. Folk i Setesdal mente at neveren løsnet lettest etter en kald vinter. Flekking måtte vente til løvet var utvokst, men deretter hadde man 4-5 uker med gode forhold før sevjen tørket så mye at neveren ble vanskelig å løsne. I mange fjellbygder kan never flekkes helt til midten av august.
Never blir tatt fra trær med diameter fra 8 til 30 cm, mest mulig rettvokste, glatte og fri for kvister og sår. Med en skarp kniv skjæres et loddrett snitt, men ikke så dypt at kniven går gjennom bastlaget innenfor og inn i veden. Eggen settes litt på skrå, og neverflaket vippes forsiktig løs fra basten, slik at man får tak og kan trekke det helt av. Et eget redskap, løypeskeia, har vært brukt til å løsne neveren. Hvis stammen er litt krumvokst, må snittet gjøres på ryggen eller «krylen» (den konvekse siden). Da kan flaket brukes, selv om det får en dobbeltkrum flate. Flaket blir så bredt som snittlengden og så langt som omkretsen på stammen. Til tekking kan alle formater brukes, fra nesten meterlange flak til små lapper på størrelse med en håndflate. Men idealet er jevnstore flak med både bredde og lengde fra 30 til 50 cm.
Partier mellom større grener kan utnyttes hvis avstanden er lang nok til å gi en brukbar bredde på neverflaket. Ellers gjør småkvister og sår liten skade om snittet legges tett inntil. Da vil hullet komme i kanten, hvor det er uten betydning. Men huller eller rifter midt på flaket må unngås. Hvis flaket viser tendens til å sprekke, er det like godt å dele det i to med det samme.
Treet tar ingen skade av inngrepet hvis bastlaget får være i fred. Det hevdes imidlertid at flekking setter veksten tilbake to år. For resten av livet får treet et skjemmende arr, i form av nydannet svart bark som beskytter sårflaten. Etter 7-8 år kan også denne denne nye neveren flekkes av. Den nye neveren er tykkere og stivere enn førstegangsproduktet. I Setesdal bruktes slik kartnever til de mest utsatte delene av taket, bl.a. som bærelag for den utstikkende neverkanten på gavlen.
Bare få timer etter flekkingen vil neverflaket rette seg ut og begynne å krumme seg motsatt av retningen det hadde på trestammen. Snart vil det krølle seg sammen til en tett og uhåndterlig rull med «innsiden» ut. Den er vanskelig å rette ut etterpå, uten hjelp av damp eller av kokende vann. Nyflekket never blir derfor, så snart den har rettet seg ut, lødd i stabel (lad) og lagt til tørk under press. Flakene blir lagt på et plant underlag av bord, hvert lag med fiberretningen på tvers av foregående lag. Skurkantene (på tvers av fiberretningen, altså på langs av trestammen) må trekkes litt inn for å motvirke tendensen til krølling, som er særlig sterk her. Rivekanten (i fiberretningen og på tvers av trestammen) kan legges helt ut til ytterkant av stabelen. I Setesdal hadde en slik takkost vanligvis en flate på 60 cm x 80 cm og en høyde på 25 cm. Denne mengden tilsvarte ei lest eller en vanlig bør. Øverst ble det lagt en lem som ble tynget ned med stein.
Never som handelsvare
Tidligere ble bjørkeskog hardere utnyttet ved hogst og beiting. Mange bønder hadde nok bjørk til eget bruk og kunne holde seg med et «nevra-lad» som lå klart til neste tekkedugnad. Andre, særlig ytterst langs kysten, måtte kjøpe never. Det var en vanlig handelsvare som ble eksportert sjøveien fra skogrike fjordbygder. I Bergen og Trondheim ble never solgt på markedene. Fra omkring 1880 kom også russisk russenever på markedet, formidlet gjennom pomorhandelen.
Never ble pakket i baller og solgt i kipper, vetter eller våger. En våg var 18 kg og svarte til to kipper. En våg never kostet omkring ½ speciedaler eller 2 kroner, varierende etter kvalitet og tilbud. En vett var 46 kilo og svarte til seks spann.
Det var ikke uvanlig at gårdsbruk hadde landskyld spesifisert i form av en viss mengde never.
Yes (album)
YES er debutalbumet til det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i 1969. Albumet er ansett som en av de første utgivelsene innen progressiv-sjangeren. Selv om albumet ble godt mottatt av musikk-kritikere, for eksempel ga Lester Bangs en positiv anmeldelse i musikkmagasinet Rolling Stone, var det en salgsmessig skuffelse. Dette kan skyldes liten erfaring fra både bandets og produsentens side, dessuten hadde Led Zeppelin gitt ut sitt debutalbum kort tid i forveien.
På albumet medvirker Yes' originalbesetning, vokalist Jon Anderson, bassist Chris Squire, gitarist Peter Banks, keyboardist Tony Kaye og trommeslager Bill Bruford. Musikken kan betegnes som jazz-inspirert popmusikk, men er helt klart en forløper til progressiv rock.
To av låtene er coverversjoner, «I See You» som først ble innspilt av The Byrds, og The Beatles-låten «Every Little Thing». Dessuten er to av låtene, «Beyond and Before» og «Sweetness» skrevet sammen med Clive Bailey, en tidligere band-kollega fra bandet Mabel Greer's Toyshop.
Arkeologiåret 1733
Arkeologiåret 1733 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1733.
The Essential Bob Dylan
The Essential Bob Dylan er et samlealbum av Bob Dylan. Det ble utgitt i 2000, som en del av Columbia Records' «The Essential»-serie. The Essential Bob Dylan dekker Dylans karriere fra albumet The Freewheelin' Bob Dylan fra 1963 til «Things Have Changed» fra 1999, en sang fra filmen Wonder Boys Dylan vant Oscar for.
The Essential Bob Dylan kom på nummer 67 på salgslisten i USA og nummer 9 i Storbritannia.
James Buchanan
James Buchanan (født 23. april 1791 i Cove Gap i Pennsylvania i USA, død 1. juni 1868 i Lancaster i Pennsylvania) var USAs 15. president. Buchanan har i ettertid blitt kritisert for ikke å klare å unngå splittelsen som senere førte til den amerikanske borgerkrigen. Han er den eneste presidenten som aldri har vært gift. Bakgrunnen for dette var trolig en tragedie han opplevde som ung da hans forlovede tok sitt liv etter en krangel de to imellom.
James Buchanan ble født i en liten tømmerhytte i Cove Cap i Pennsylvania den 23. april 1791. Hans foreldre var av irsk avstamning og hadde greie økonomiske vilkår. Han hadde en søskenflokk på syv stykker, hvorav James var den eldste. Han fikk sin opplæring Old Stone Academy før han ble opptatt ved Dickinson College i Carlisle 1807. Buchanan var en god student, men var flere ganger like ved å bli utvist på grunn av dårlig oppførsel. I 1809 flyttet han til Lancaster, hvor han studerte juss og fikk advokatbevilling i 1812.
Begynnelsen av det politiske liv
Selv om Buchanan var en ivrig jurist begynte han også å snuse på det politiske liv. Hans tidligste folkevalgte verv var fra 1815 til 1816. Da satt han i delstatsforsamlingen til Pennsylvania. Hans politiske engasjement hadde mest trolig blitt vekket i 1814, da han som frivillig soldat forsvarte Baltimore i Den britiske-amerikanske krigen. Han ble raskt lagt merke til i Pennsylvania og ble valgt til Representantens hus som 29-åring i 1820. Det finnes mange grunner til at Buchanan valgte en rikspolitisk karriere, men den mest trolige var noe så enkelt som kjærlighetssorg.
Kjærlighetstragedien
Sommeren 1819 hadde Buchanan forlovet seg med den unge millionærarvingen Anne Coleman. Dette var et forhold hennes familie ikke likte, for de mente at Buchanan kun var ute etter pengene. Noen måneder etter forlovelsen hadde paret en så heftig krangel at Coleman brøt forlovelsen der og da og reiste bort til slektninger i Philadelphia. Coleman døde av det som antageligvis var selvmord. Buchanan var knust da nyhetene nådde ham og følte seg ansvarlig for hennes bortgang. Han sendte et åpenhjertig brev til foreldrene hvor han tigget om å være til stede i begravelsen, men brevet kom tilbake uåpnet. Buchanan sverget at han aldri ville gifte seg igjen og ble den eneste ungkarspresidenten i Det hvite hus.
Veien til Washington
Buchanan representerte et parti som var i full oppløsning. Han støttet kandidat Andrew Jackson og prøvde å overtale ham til å inngå allianser med sine fiender i partiet. Dette førte til at Buchanan selv ble kastet ut av partiet. Likevel kom han inn i varmen igjen da han meldte seg inn i Jacksons nydannede demokratiske parti. I 1830 sa han fra seg gjenvalg for å gjenoppta advokatpraksisen, men endte opp med å bli ambassadør i Russland allerede i 1832. Andrew Jackson sendte ham dit for å bli kvitt ham og ikke fordi det var en påskjønnelse. I 1834 var Buchanan tilbake i Washington, D.C., hvor han hadde blitt senator. I ti år satt han i Senatet med forskjellige viktige verv. I 1844 var han som 53 år gammel aktuell som demokratenes presidentkandidat. Buchanan tapte kampen mot James Polk, men var likevel en støttespiller og utenriksminister under Polk.
Da Polk gikk av i 1849 var igjen Buchanan en av favorittene til å bli presidentkandidat, men denne gang tapte han mot veteranen Lewis Cass. Buchanan hadde håpet på en viktig stilling i den neste regjeringen, men siden Cass tapte valget dro Buchanan tilbake til Lancaster hvor han hadde kjøpt seg en stor eiendom.
I 1853 gikk Buchanan igjen inn i lederstriden om nominasjonen, men måtte seg slått av outsideren og kompromisskandidaten Franklin Pierce. Buchanan ble igjen ambassadør, denne gang til Storbritannia.
Presidenttiden
Buchanan distanserte seg fra det politiske livet i Washington, D.C. i sin periode som ambassadør og håpet på å gå snarlig av med pensjon. Likevel ville den politiske tilstanden i Unionen noe annet. Pierce hadde gjort en dårlig jobb i embetet, og motsetningene mellom nord og sør begynte å bli faretruende stor. Hans imperialistiske syn på anneksjon av Cuba sørget for at han hadde de avgjørende sørstatene med seg, og han ble valgt med stor margin som kandidat under landsmøtet i 1856. Han samlende karakter gjorde at han også klarte å vinne valget senere på året. Et annet viktig punkt var også at den politiske motstanden var splittet mellom det nystartede Republikanske partiet og protestpartiet Amerikansk jord. Buchanan gikk inn i embetet med kun ett mål: Hindre amerikansk borgerkrig.
Presidentperioden til Buchanan ble preget av en økonomisk depresjon og stor uro i forskjellige delstater. Buchanan brøt sitt eget premiss om føderalt selvstyre og sendte føderale tropper inn i Utah. Delstaten var preget av stor uro og mangel på lovlige tilstander.
Likevel ble all tid og ressurser brukt til å holde ro og orden mellom nord og sør. Med sin diplomatiske linje støtte han fra seg sine tilhengere både i sør og nord, og han hadde nok selvinnsikt til å ikke prøve seg på renominasjon. Han var også lite aktiv i valgkampen i 1860. Da Abraham Lincolns valgseier ble klar, løsrev elleve stater seg fra unionen. Buchanan kalte dette forræderi og brudd på den amerikanske grunnloven, men forholdt seg ellers passiv. De siste ukene som president opplevde han at både finansministeren og krigsministeren dro til sør for å starte krig mot Unionen.
Livet etterpå
Da krigen foregikk på det verste var Buchanan av liten interesse for noen. Uten politisk makt dro han hjem til farmen sin i Pennsylvania og brukte tiden på bøker. Han hadde ingen arvinger og levde i en 16-roms villa alene. Han støttet aktivt både Lincoln og senere Johnsons politikk angående sørstatene.
Da krigen var over ga Buchanan ut sine memoarer, som første president noensinne. Han klandret kongressen for å provosere fram en krig og prøvde å forklare hvorfor det gikk som det gikk med USA. 1. juni 1868 ble han funnet død hjemme på gården sin. Hjertet som hadde hatt mange påkjenninger gjennom livet hadde stoppet, og Buchanan døde som en ensom mann.
Wolverton Mountain
«Wolverton Mountain» er en amerikansk sang som ble skrevet i 1962 av Claude King og Merle Kilgore. Det var denne sangen som satte fart på Kings karriere; i 1962 lå den ni uker i strekk på Billboard Hot 100-singlelisten i USA.
Sangen er basert på en sann historie om en ung mann som skulle dra på frieri til ei jente som bodde oppe på "Wolverton Mountains" (stavemåten er egentlig Woolverton Mountains) i Arkansas. Guttens store skrekk var jentas far, som var en meget habil skytter. Den unge mannen fryktet at han skulle bli drept av faren da han prøvde å nærme seg berget der jenta bodde.
Blant de mange artistene som har spilt inn denne sangen på plate er Nat King Cole. Hans innspilling av sangen fra 1962, med kor og orkester ledet av Belford Hendricks som også var ansvarlig for arrangementet, finnes på LP-platen Ramblin' Rose (Capitol ST-1743 (stereo), Capitol T-1743 (mono)). Produsent var Lee Gillette.
Olle Adolphson skrev en svenskspråklig versjon, «Skattlösa bergen», som lå på Svensktoppen i 1966.
Ekstremsport
Ekstremsport er aktivitet der utøverne utsetter seg for en reell risiko for å bli alvorlig skadet eller drept. Den psykiske opplevelsen (adrenalin-kick) er en viktig ingrediens i ekstremsport.
Ekstremsportutøvere fra hele verden samles årlig på Voss for å delta på Ekstremsportveko, men det fins mange andre ekstremsportkonkurranser som f.eks X-Games i USA og Dew Tour.
Eksempler på aktiviteter som helt eller delvis kan karakteriseres som ekstremsport:
Honghu
Honghu (kinesisk: 洪湖; pinyin: Hónghú) er et kinesisk byfylke i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Det tilhører byprefekturet Jingzhou.
Fylket har et areal på 2 519 km² og talte 907,162 innbyggere i 1999.
Selve byen ligger på vestbredden av Yangtzefloden, overfor Hunan-provinsen og Xianning i Hubei. Det er oppkalt etter innsjøen der, en innsjø som periodisk blir overflømmet (洪, hong).
På den tradisjonelle kinesiske festen Duanwu Jie (端午节, Dragebåtfesten), som feires den femte dag av den femte måned, er det kapproing med dragebåter på innsjøen. Innsjøen er svært fruktbar, og Honghu by tilbyr til salgs 40 fiskearter og en rekke sjøplanter.
Befolkningen i Honghu feires i Folkerepublikken Kina som en viktig og tro kampfelle på kommunistenes side under den kinesiske borgerkrig. Utenfor Kina er stedet også kjent som det området der den nyzealandske kommunist Rewi Alley holdt på med nødhjelp, og for kooperativbevegelsen Gung-Ho (共合, Gonghe).
Honghu i revolusjonsromantikken
Den naturskjønne Honghusjøen stod sentralt i den kinesiske revolusjonære opera «Honghusjøens rødegardister». Den bygget på en sann historie om Den røde armés kamper mot Kuomintangs styrker under den kinesiske borgerkrig.
Synopsis:
— katalogbeskrivelse for 1961-filmatiseringen av operaen, ved University of Chicago Film Library collection
Restene av de revolusjonæres tidligere støttepunkter i området (Xiang E xi geming genjudi jiuzhi 湘鄂西革命根据地旧址) ble i 1988 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminnesmerker, og er et mål for såkalt rød turisme.
Helsetrøye
Helsetrøye eller nettingtrøye, er et klesplagg beregnet som undertøy for overkroppen. De finnes i utgaver fra singlet til langermet. De vanligste er i bomull, men der er pr. 2010 introdusert helsetrøyer også i ull. Disse finnes også i kvinnelige modeller.
Helsetrøyen ble funnet opp av Kaptein Henrik Brun fra Uvdal på 1920-tallet, Brun arbeidet som kaptein i blant annet Garden og utviklet helsetrøyen basert på sin lange erfaring fra fjellet.
Hans første helsetrøyer var heklet for hånd i tynn bomullstråd, Brun titulerte selv plagget som Brynje.
Vinteren 1932 utførte Brun flere tester for hæren og erfaringene var svært positive, han holdt blant annet et foredrag om Brynjen og bekledning i Oslo militære samfunn 13. februar 1933.
Grunnet dårlig økonomi i Forsvaret ble Brynjen kun innført i noen mindre avdelinger.
Etter andre verdenskrig kjøpte Jacobsen konfeksjonsfabrikk i Larvik, Bruns patent og rettighetene til å benytte navnet Brynje.
Brynje trikkotasjefabrikk i Larvik har siden kjøpet av Bruns patent produsert helsetrøyer i forskjellige materialer og for andre produsenter som blant annet E.K.T og Kvitebjørn.
Omkring 1980 var det også mulig å få nylonundertøy i nettingvev. Nettingtrøyer for kvinner ble forsøkt introdusert omkring 1980 uten at de ble den store sommermoten i nordlige strøk.
Plaggene er vanligst for menn. Mange fikk dem introdusert som del av standardutrustningen til militærtjeneste i kalde strøk. De var beregnet som innerste plagg, under vanlig vinterundertrøye av bomull.
Fordelene med bomullsplagg er at de er vaskbare, rimelige og slitesterke. Bomull er bra isolerende så lenge det ikke er fuktig, men trekker varme fra kroppen når vann skal drives vekk/tørkes opp. Nettingmønsteret gjør at varmetapet minskes ved at det holdes et luftlag innerst mot kroppen tross fuktighet (svette) i bomullsplaggene.
Raccoon Creek gasskraftverk
Det stod ferdig utbygd i 2002. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass.
Jingmen
Jingmen (kinesisk: 荆门; pinyin: Jīngmén) er en by på prefekturnivå i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Befolkningen innen grensene anslås (2005) til 167 000.
Administrative enheter
Jingmen består av to bydistrikter, to fylker og ett byfylke:
Samferdsel
Kinas riksvei 207 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.
Olje for mat
Olje for mat-programmet ble igangsatt av FN i 1996, og ga Irak tillatelse til å selge olje på verdensmarkedet i bytte for mat, medisin o.l. Formålet med dette var å hjelpe den irakiske regjeringen med å gi innbyggerne i landet det absolutt nødvendige til tross for de økonomiske sanksjonene landet var pålagt etter den første Gulfkrigen.
Mange støttet dette programmet, og håpet at det ville hjelpe innbyggerne i Irak, men det var også noen som kritiserte det – spesielt etter at regimet til Saddam Hussein opphørte – og påstod at den irakiske regjeringen beholdt pengene som oljesalget førte med seg for seg selv. Det var også noen som påstod at denne korrupsjonen inkluderte andre lands regjeringer, i tillegg til høyt plasserte personer innad i FN.
I desember 2004 måtte FNs generalsekretær Kofi Annan tåle kraftig kritikk etter å ha latt sin sønn motta betaling fra et sveitsisk firma som vant en lukrativ kontrakt ifm. dette programmet.
Fisk Street kraftverk
Fisk Street kraftverk er et varmekraftverk i Cook County, i delstaten Illinois i det nordlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 325 MW fordelt på 8 turbiner, på 23–38 MW hver. Operatør er energiselskapet Midwest Generations LLC.
Det stod ferdig utbygd i 1968. Brenselkilden er hovedsakelig fyringsolje.
Villacher Alpenarena
Villacher Alpenarena er et idrettsanlegg i Möltschach i Villach i Østerrike. Anlegget består av fire hoppbakker med størrelse K90 (HS98), K60 (HS65), K30 (HS32) og K15, samt langrennsløype. Det er eid av SV Villach. Den største hoppbakken har fem ganger blitt brukt i verdenscupen i hopp, og har også hatt renn i kontinentalcupen både for menn og kvinner.
Anerkjent bakkerekord på snø i K90-bakken er 103,5 meter, satt av David Unterberger (Østerrike) i det østerrikske juniormesterskapet 1. februar 2008. I K60- og K30-bakkene er bakkerekorden henholdsvis 68 meter (Lukas Tschuschnig, Østerrike) og 32 meter (Siegfried Mörtl, Østerrike).
Historie
Det første dokumenterte hopprennet ved Villach ble arrangert i 1909. I 1937/38 ble hoppanlegget ombygd, og det ble raskt satt i stand igjen etter andre verdenskrig. De neste tiårene ble det regelmessig arrangert internasjonale hopprenn i anlegget.
Mellom 1993 og 1995 ble hoppanlegget ombygd og utvidet. Alle hoppbakkene fikk plastmatter, og det ble i tillegg bygd langrennsløype. Det nyombygde anlegget ble innviet med verdenscuprenn i hopp 8. desember 1995. Det har også blitt arrangert verdenscuprenn i anlegget i 1997, 1999, 2001 og 2007, samt flere renn i kontinentalcupen. Det har ikke blitt brukt i verdenscupen i kombinert, men har hatt internasjonale renn på lavere nivåer.
Villacher Alpenarena ble brukt under veteran-VM i skihopping og kombinert i 2005 og 2006. I 2006 ble mesterskapet holdt i Kranj og Medvode i Slovenia, men rennet i den største bakken ble på kort varsel flyttet fra Bauhenk i Kranj til Villacher Alpenarena i Villach på grunn av kraftig vind. Veteran-EM sommer ble arrangert i Villach i 2006 og 2010.
Kinmundy gasskraftverk
Kinmundy gasskraftverk er et varmekraftverk i Marion County, i delstaten Illinois i det nordlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 270 MW fordelt på 2 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Union Electric Co.
Det stod ferdig utbygd i 2001. Brenselkilden er hovedsakelig naturgass.
Arthur Rydstrøm
Arthur Nicolai Rydstrøm (født 9. februar 1896, død 24. februar 1986) var en norske sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Rydstrøm vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det norske laget som kom på andreplass i lagkonkurranse fritt system med 48,55 poeng bak Danmark med 51,35. Det var kun de to lagene som deltok i konkurransen.
Systema naturae
Systema naturae er navnet på Carl von Linnés mest innflytelsesrike bok (full tittel på den tiende utgaven: Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species cum caracteribus, differentiis, synonymis, locis, som er latin og betyr Naturens system med naturens tre riker, videre klassene, ordenene, slektene og artene med karakteristikker, forskjeller, synonymer og lokaliteter). Ingen bok har satt større preg på den biologiske systematikken. Bokens første utgave kom ut i 1735 i Leiden (Nederland) og var på tolv sider. Med hver utgave ble boken tykkere, og den tiende utgaven var på 1384 sider fordelt på to bind.
I Systema naturæ beskrev Linné alle kjente planter og dyr. Mange av de vitenskapelige navnene som han innførte for disse artene, er i bruk den dag i dag. Og selv om noen artsnavn har blitt endret gjennom tidene, har man beholdt Linnés måte å benevne arter på, nemlig med todelte navn, som består av slektsnavn pluss artsepitet (se nomenklatur). Også kategoriene Linné innførte i boken, har blitt brukt siden, selv om deres betydning har avtatt i løpet av 1900-tallet (se systematikk).
Det er første bind av bokens 10. utgave, gitt ut i 1758, som i ettertid ble bestemt til å være den første publikasjonen med gyldige artsbeskrivelser for dyr. Alt som ble publisert om dyr før Systema naturæ har dermed rent historisk interesse (bortsett fra edderkopper, der Carl Alexander Clercks Araneæ Sueciæ fra 1757 gjelder). Derimot må selv dagens systematikere forholde seg til Systema naturæ – og til artsbeskrivelsene som ble publisert siden. Det tilsvarende verket for planter er Linnés bok Species plantarum fra 1753. Linnés klassifikasjonssystem for planter, det såkalte seksualsystemet, ble også introdusert i Systema naturæ.
Linné beskrev «mineralriket» som ett av naturens tre riker. I dag klassifiserer man ikke lenger mineraler sammen med planter og dyr.
Eksterne lenker
Systema naturae er tilgjengelig i digitalisert form:
Avtale
En avtale, eller kontrakt, er i juridisk forstand en skriftlig eller muntlig enighet mellom to eller flere parter om forhold av rettslig karakter. Etter hovedregelen i avtaleloven blir en avtale til ved at en part aksepterer et tilbud som den andre part har fremsatt, og det er overensstemmelse mellom tilbud og aksept. Avtaleinngåelse skjer imidlertid ofte etter en mer komplisert prosess med tilbud fram og tilbake før enighet oppnås.
Muntlige avtaler er like bindende som skriftlige avtaler om ikke annet er blitt bestemt i lov eller forutgående avtale mellom samme parter.
For å sikre bevis for en muntlig avtale, bør det være vitner til stede ved avtaleinngåelsen, eller foreligge annet som kan sannsynliggjøre at det er inngått en avtale med et bestemt innhold. En avtale mellom to parter angående en fast eiendom, må ha skriftlig form dersom den skal ha et sikret rettsvern overfor utenforstående ved tinglysing.
Inneholder en avtale urimelige vilkår eller krav, kan den settes helt eller delvis til side av en domstol, eller Forbrukerombudet om avtalen gjelder varer og tjenester til en forbruker.
Når det inngås avtaler om større verdier, brukes normalt skriftlig form. Dette gjøres f.eks. ved kjøpekontrakter for bil, båt og fast eiendom, samt ved offentlige anskaffelser og bygge- og anleggskontrakter (entrepriseprosjekter). Avtaler i forbindelse med bl.a. offentlige anskaffelser og entrepriseprosjekter inngås normalt ved underskrift på et særskilt avtaledokument. Ved offentlige anskaffelser er det påbudt at avtale inngås etter konkurranse «så langt det er mulig», ifølge anskaffelsesloven § 5.
Avtale mellom partene i arbeidslivet kalles tariffavtale eller overenskomst.
Avtale mellom to eller flere stater kalles traktat, konvensjon eller overenskomst.
Olga Konkova
Olga Konkova (født 25. august 1969 i Moskva) er en russisk-norsk jazzmusiker (piano), kjent fra flere innspillinger og samarbeid.
Hun er utdannet i hjembyen, samt ved Berklee i Boston, og medvirket etter flytting til Oslo (1994) i Inge Stangvik kvartett samt storbandet Storeslem (storband). I hennes egen Olga Konkova trio finner man Per Mathisen bass (og ektemann), samt Adam Nussbaum/Stein Inge Brækhus/Gary Husband varierende på trommer. Ellers har hun medvirket i Sernet Å Fyre og Store Norske Orkester. Konkova har også bidratt på utgivelser og fremføringer med artistene Finn Hauge, Magni Wentzel (Porty & Bess), Roy Nikolaisen (Roy's choice), Øystein Sunde (Og vel saa det) og Hans Mathisen (Quiet songs). For tiden spiller hun med Helge Sundes Ensemble Denada.
Hun fikk Gammleng-prisen i klassen jazz i 2013.
George Baird
George Hetzel Baird  (født 5. mars 1907 i Nebraska, død 4. september 2004) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Baird ble olympisk mester i friidrett under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det amerikanske stafettlaget som vant 4 x 400 meter, med tiden 3.14,2 som var ny verdensrekord, foran Tyskland og Canada. De andre på laget var Emerson Spencer, Frederick Alderman og Raymond Barbuti.
Bart Moeyaert
Bart Boudewijn Peter Moeyaert (født 9. juni 1964 i Brugge) er en flamsk-belgisk forfatter.
Moeyaert er oppkalt etter skikkelsen Bartje (lille Bart) i en av forfatteren Anne de Vries' bøker. Som barn lærte han Astrid Lindgrens bøker kjenne, og ved siden av Aidan Chambers' arbeider har hennes bøker hatt stor innflytelse på hans arbeider. Han ble i 2019 tildelt Litteraturprisen til minne om Astrid Lindgren.
Biografi
Moeyaert begynte tidlig med å skrive, ti år gammel utga han en husavis for familien, og året etter skrev han sin første lange fortelling. I 1978 begynte han å skrive en dagbok over en fiktiv venninne, Judith. Denne personen brukte han senere under et annet navn, Liselot, i den første ekte romanen han skrev: Duet met valse noten. Samme år opptrådte han i programmet Hartewens på flamsk Radio 2 med en opplesning av sitt eget dikt, «Treurlied om de schepping».
Han utdannet seg til lærer ved Sint-Thomas i Brussel, og spesialiserte seg i nederlandsk, tysk og historie. Hans hovedoppgave var om forfatteren Aidan Chambers' bøker, hvis arbeider har hatt innflytelse på Moeyaerts stil.
Da Moeyaert var 19 år gammel debuterte han med den selvbiografiske romanen Duet met valse noten. Romanen ble i 1984 utropt til årets beste bok av en barne- og ungdomsjury, og er senere oversatt til tysk, japansk og katalansk. Han har dessuten bearbeidet boken til et teaterstykke og en musical. I 1986 kom oppfølgeren, Terug naar af, ut, og i 1988 utga han Het boek van Niete, som var en gratisgave fra bokhandlerne under barnebok-uken det året.
I 1989 utga forlaget Zwijsen boken Mijn tuin uit!, som han skrev på deres oppdrag, og Suzanne Dantine, samt hans første oversatte bok, De Nieuwe Pinokkio, som Christine Nöstlinger hadde skrevet på tysk. Fra 1991 utga han en ny bok hvert år, den første var Kus me. Dette var den første av bøkene hans som ble oversatt til et annet språk.
Sammen med den svenske illustratøren Anna Höglund utga han i 1995 den første bildeboken, Afrika achter het hek, og etter dette arbeidet han først og fremst som forfatter. I 1995 debuterte han også som scenarioforfatter, da Maria zorgt voor ons ble filmatisert og vist på TV. Fem år senere ble Mijn hart dat tikt, hans andre filmmanus, filmatisert og vist.
Moeyaert opptrådte i 1999 sammen med Caroline Deutman i teaterstykket Broere, der han hadde rollen som forteller og forfatter. Senere kom han til å opptre som forteller i andre stykker.
I 2001 oppførte Theater Luxemburg bestillingsverket Rover, dronkeman, og i 2002 gikk han inn som dosent i kreativt forfatterskap ved fakultetet Woordkunst (ordkunst) ved det kongelige konservatoriet i Antwerpen.
Bart Moeyaert debuterte som dikter med samlingen Verzamel de Liefde i 2003, selv om han allerede tidligere hadde fått publisert enkelte dikt. Dette skjedde blant annet i boken Let's stick together og i meterhøye bokstaver på en fasade i Antwerpen. Ironisk nok var diktets tittel «Klein» (Liten). Viktige kjennetegn er hans livslyst, ærlighet og kjærlighet til forfatterskapet.
I 2006 ble han utnevnt til Antwerpens offisielle bydikter, en tittel han innehadde frem til 26. januar 2008. I løpet av denne tiden hadde han forpliktet seg til å skrive minst tolv dikt som på et eller annet vis var knyttet til Antwerpen.
Bibliografi
''bøkene er oppgitt med originaltittel på nederlandsk
Marianne av Preussen
Marianne av Preussen, født prinsesse Maria Anna Amalie av Hessen-Homburg (født 13. oktober 1785 i Bad Homburg vor der Höhe, død 14. april 1846 i Berlin) var en prinsesse som tilhørte den prøyssiske kongefamilien.
Liv
Prinsesse Marianne ble født i 1785 som Maria Anna Amalie av Hessen-Homburg. Hun var tolvte barn av landgreve Fredrik V av Hessen-Homburg og Karoline av Hessen-Darmstadt. Karoline var datter av landgrev Ludvig IV av Hessen-Darmstadt og Henriette Karoline av Pfalz-Zweibrücken, den store landgrevinnen.
I 1804 ble hun gift med prins Fredrik Vilhelm Karl av Preussen, en bror av kong Fredrik Vilhelm III.
De fikk sønnene Adalbert (1811–1873) og Waldemar (1817–1849) og døtrene Elisabeth (1815–1885), fra 1836 enke etter prins Karl Wilhelm Ludwig av Hessen, mor til storhertugLudwig IV, og Maria (1825–1889), gift med kong Maximilian II av Bayern.
Sammen med dronning Louise tilhørte Marianne av Preussen «krigspartiet» mot Napoleon. I mars 1813 sendte hun ut det berømte Opprop fra de kongelige prinsessene til kvinnene i den prøyssiske stat og grunnla Fedrelandets kvinneforening. Hun ble dermed kjent i store deler av Tyskland. Politiske reformatorer som Freiherr vom Stein, fyrst Hardenberg brødrene Humboldt hørte til hennes korrespondansepartnere. Hun var en venn av dikteren Friedrich de la Motte Fouqué, og etter dronning Louises død var hun førstedamen ved det prøyssiske hoffet. Hennes sosiale engasjement var kjent, hun grunnla et barnehjem og bekymret seg for forholdene for fangene i Berlins fengsler.
I 1845 besøkte hun siste gang fødebyen Bad Homburg. Hun døde 14. april 1846 av en «revmatisk-nervøs feber» i Berlin.
Gyldenløves gate (Oslo)
Gyldenløves gate (1–51, 2–48 ) er en gate på Frogner i Oslo. Den går fra Niels Juels gate over Arno Bergs plass til Kirkeveien ved Frognerparken. Gaten fikk sitt navn i 1879 og er oppkalt etter stattholder Ulrik Fredrik Gyldenløve (1638–1704).
Historie og beplantning
Gaten går gjennom et dalsøkk omgitt av Briskeby-høyden i nordøst og høydedraget med Lille Frogner i sørvest. Den var opprinnelig tenkt forlenget videre ut på landet vestover, men på grunn av Vigelandsanlegget stoppet det opp ved Kirkeveien. Fra sørøstenden og til Eckersbergs gate går en ridesti omgitt av trær midt i veien, og det er trebeplanting også på sidene. Også mellom Eckersbergs gate og Kirkeveien er det trebeplanting (tilløp til allé), men her er det noe mer uregelmessig. Ridestien er listeført.
Gyldenløves gate var en av de senest bebygde gatene i området, og det var endestykkene som ble opparbeidet først. I sørøstenden er det 1890-tallsbygårder på sørsiden. Nordvestover fra Haxthausens gate er bebyggelsen fra 1920- og 1930-årene. Helt i vest kom noen villaer på 1890-tallet, men for øvrig i de vestre delene er bebyggelsen oveveiende fra de to første årtiene av 1900-tallet. Ved nr. 43 og 45 har det skjedd senere fortetning.