cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ondokuzmayıs
Ondokuzmayıs er en by med 24 982 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger nordvest for Atakum, sør for Balıksjøen, øst for Bafra og vest for Svartehavet.
Akademisk grad
Akademisk grad er en kvalifikasjon en person oppnår som følge av studier og avleggelse av eksamener eller gjennom forsvar av en avhandling ved et universitet. I de fleste land er akademiske grader inndelt i lavere grader (f.eks. bachelorgrader), høyere grader (for eksempel kandidatgrader og mastergrader) og forskningsgrader (doktorgrader av ulike slag, lisensiatgrad, magistergrad m.fl.). Forskningsgrader bygger utelukkende på forskningsarbeid som holder vitenskapelig nivå. Akademiske grader er et av flere elementer som avgjør akademisk kompetanse, men stort sett på lavere- og mellomnivå.
Akademiske grader føres før eller etter innehaverens navn. Det er mest vanlig å «føre» akademiske grader på denne måten hvis man har en høyere grad eller en doktorgrad. I skandinavisk tradisjon er det vanligst å bruke tittelen foran navnet (cand.philol. Kari Nordmann), men det går også an å bruke den etter navnet (Kari Nordmann, cand.philol.). I engelskspråklig tradisjon føres graden som regel etter navnet (for eksempel Bob Bobson, PhD). Personer med doktorgrad kan føre den fulle tittelen (dr.philos. Jens Jensen) eller bare doktortittelen (dr. Jens Jensen). I Norge er det mindre vanlig å bruke bare doktortittelen og mer vanlig å bruke den formelle graden, mens det i engelskspråklig tradisjon er forholdsvis vanlig å bruke bare doktortittelen foran navnet (Dr Bob Bobson). I noen land, for eksempel Danmark, gir ikke ph.d.-grad rett til å bruke tittelen doktor/dr.
Språkrådet anbefaler å skrive akademiske titler med små bokstaver og uten mellomrom, det vil si som ph.d., dr.philos. og cand.jur.
Utenfor Norge
Det er vanlig, spesielt i utlandet, å bruke («føre») den akademiske graden eller tilhørende tittel i sosiale og/eller profesjonelle sammenhenger, særlig når det dreier seg om høyere grader og doktorgrader. For eksempel vil en ingeniør med doktorgrad i de fleste tilfeller bli titulert som Dr John Smith. I noen land, deriblant Tyskland, brukes en doktortittel ofte også i sosiale sammenhenger, og den kan også føres i innehaverens pass (dr.med. Max Mustermann).
Gunnar Gran
Gunnar Gran (født 11. juli 1931 i Ålesund, død 12. juni 2016 ) var en norsk journalist og medieleder. Han var journalist i flere medier, administrerende direktør i Aftenposten, og generalsekretær i Norsk Presseforbund. Han arbeidet i avis og nyhetsbyrå i 15 år og i NRK i tilsammen 20 år, og hadde sentrale verv i norsk presses organisasjoner.
Bakgrunn og arbeidsliv
Gunnar Gran startet studier i Oslo i 1950, men ble allerede i 1952 ansatt som journalist i NTB. Etter ni år gikk han til Aftenposten, og fra 1967 arbeidet han i NRK og Dagsnytt Radio. Han bidro til fornyelsen av norsk radiojournalistikk, med hyppigere nyhetssendinger og større journalistisk ressursbruk per sak. Gran ble radiodirektør i 1981, da han etterfulgte Halfdan Hegtun, og i denne stillingen ble en viktig oppgave å starte opp NRK P2 fra 1984. Arne Bonde ble P2-sjef, og Gran gikk etterhvert videre og forlot NRK i 1986, før hans åremål utløp.
I 1986 ble han administrerende direktør i Aftenposten. Under bankkrisa og markedskollapsen fra 1987 ble avisenes annonsemarked sterkt svekket, og Aftenposten ble nødt til å gjøre innsparinger under Grans ledelse. I 1990 gikk Gunnar Gran over i stillingen som generalsekretær i Norsk Presseforbund. her ble Gran yrkeslivet ut, hvor han i ti år satte sitt sterke preg på utviklingen av denne organisasjonen, ikke minst med utviklingen av Vær Varsom-plakaten. Som generalsekretær vant han åtte av de ni sakene han selv bragte inn for Pressens faglige utvalg (PFU).
Forfatterskap
Gran beskrev de store endringene i NRK radio gjennom sine 20 år i virksomheten gjennom boka Men radioen var ikke død (2000). Han var journalist, redaksjonsdirektør og radiodirektør i radioen i en periode med fornyelse og større «merkevarebygging» av radiovirksomheten og radioprogrammene, i takt med den økende konkurransen fra flere mediekanaler. Kringkastingsdirektør Torolf Elster var lederen som rekrutterte og støttet opp om Gran gjennom de omleggingene som omtales i boken.
Gunnar Gran var også opptatt av pressens samfunnsansvar og dens rolle i krig, og skrev om unionsoppløsningen i 1905. Han har også utgitt boken Vær varsom (1995), en faglitterær opptakt til Vær varsom-plakaten.
Taillow
Taillow er en fiktiv art i pokémonserien. Taillow blei først introdusert i 3. generasjon, og er nummer 276 i den nasjonale pokédexen. Taillow utvikler seg til Swellow, og begge har typene normal og flygende.
Taillow ser ut som små flugler, og har mange likhetstrekk med låvesvaler. Taillow er hvit på buken, og mørkt blå på oversida av kroppen. Halen dens er delt i to. Rundt hodet og et lite stykke ned på brystet er den rød.
Taillow er en ung fugl, som nettopp har forlatt reiret sitt. På grunn av dette blir den av og til ensom, og skriker om natta. Taillow er veldig modig, og kjemper mot pokémon, uansett hvor sterke de er. Den vil kjempe mot en Skarmory på lik fot. Når den blir sulten blir den svak. Da vil den skrike høgt. Taillow eter Wurmple. Den liker ikke kalde årstider, så da vil den trekke til heitere land. Den kan fly over 300 km om dagen når den trekker.
European Cartridge Research Association
European Cartridge Research Association (ECRA) er en ideell organisasjon med formål å fremme interesse og kunnskap om ammunisjon av alle typer og former.
Historie
Organisasjonen ble grunnlagt i 1965 under navnet European Cartridge Collectors Club av belgieren Emile Timmermans, og byttet senere navn til European Cartridge Research Association. Timmermans hadde begynt å samle i 1945, og skrev i 1964 brev til 10 samlere i Tyskland, England, Frankrike og Sveits hvor han beskrev sine idéer, og fikk 20 svært entusiastiske svar. Den 1. januar 1965 ble den første utgaven av bulletinen The Cartridge Researcher publisert, skrevet av Emile Timmermans. Bulletinen har alltid vært gitt ut med engelsk som hovedspråk, men har også blitt oversatt. Det finnes i dag fem språkgrupper innen ECRA som er engelsk, fransk, spansk, tysk og nederlandsk.
Geir Stene-Larsen
Geir Stene-Larsen (født 16. desember 1955) er en norsk lege og statstjenestemann. Han var direktør ved Nasjonalt folkehelseinstitutt til 13. august 2012. Stene-Larsen ble i statsråd 30. mars 2012 utnevnt til ekspedisjonssjef i Folkehelseavdelingen i Helse- og omsorgsdepartementet.
Stene-Larsen tok i 1981 graden cand.med. ved Universitetet i Oslo. Samme år avla han medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Bergen. Stene-Larsen har senere også tatt utdannelse i medisinsk ledelse og helseadministrasjon. Har har arbeidet som sykehuslege, i Nasjonalt folkehelseinstitutt og i Sosial- og helsedepartementet. I 2001 ble han utnevnt til direktør for Nasjonalt folkehelseinstitutt.
Stene-Larsen har tidligere arbeidet i Norges forskningsråd, der han i 1997 ble direktør. I 2003 ble han utnevnt til leder for hovedstyret i Norges forskningsråd. Han ble gjenoppnevnt i 2007 for perioden til 2011.
Technetium
Technetium er et grunnstoff med kjemisk symbol Tc og atomnummer 43. Det er det letteste av grunnstoffene uten stabile isotoper. De kjemiske egenskapene for dette sølvgrå overgangsmetallet er en mellomting mellom Rhenium og Mangan, men ligner mest på egenskapene til Rhenium.
Før grunnstoffet ble oppdaget, var mange av dets egenskaper forutsagt av Dmitrij Mendelejev. Mendelejev hadde merket seg et hull i sitt periodiske system, og kalte selv det manglende grunnstoffet for eka-mangan. I 1937 ble technetium det første grunnstoffet som ble oppdaget ved kunstig framstilling ved hjelp av kjernekjemi. Det er også fra sin kunstige opprinnelse det har sitt navn, som stammer fra det greske ordet for kunstig, technetos (τεχνητος). I dag vet vi at technetium også finnes i små, men målbare mengder som et resultat av naturlige fisjonsprosesser i uranmalm, og fra nøytronoppfanging i molybdenmalm. Det meste av technetiumet som produseres på jorden i dag er et biprodukt fra fisjonsprosesser av Uran-235, og det blir trukket ut fra brenselstavene som blir benyttet i atomreaktorer. De lengstlevende isotopene av technetium har en halveringstid på 4,2 millioner år, så da det ble oppdaget technetium i røde kjemper i 1952, støttet det opp under teorien om at stjerner kan produsere tyngre grunnstoffer.
Fysiske egenskaper
Technetium er et sølvgrått, radioaktivt metall, med et utseende som minner om platina. Det opptrer imidlertid vanligvis som grått pulver når det anskaffes. Det har karakteristiske spektrallinjer ved 363 nm, 403 nm, 410 nm, 426 nm, 430 nm og 485 nm.
Dets plassering (vertikalt) i det periodiske system er mellom mangan og rhenium, og i henhold til den periodiske lov er technetiums egenskaper forutsagt å være en mellomting av egenskapene til disse grunnstoffene. Både smeltepunkt og kokepunkt ligger i området mellom tilsvarende verdier for henholdsvis mangan og rhenium.
Kjemiske egenskaper
Metallisk technetium oksiderer sakte i fuktig luft. Dets oksider er TcO2 og Tc2O7. Vanlige oksidasjonstilstander for technetium inkluderer 0, +2, +4, +5, +6 og +7. I pulverform vil technetium kunne brenne i oksygen. Det lar seg løse opp i kongevann, salpetersyre (HNO3) og konsentrert svovelsyre (H2SO4), men det er ikke løselig i saltsyre (HCl(aq)) og flussyre (HF(aq)).
CAS-nummer: 7440-26-8
Innen nukleærmedisin
Den kortlivede isotopen technetium-99m (99mTc (halveringstid: 6,02 timer)) er en mye brukt tracer innen nukleærmedisin. Ettersom techentium kan bindes kjemisk til mange biologiske aktive molekyl, og 99mTc sender ut gammastråling, kan man ta bilder av indre organer ved hjelp av gammascintigrafi og finne ut hvor i kroppen technetium-99m blir konsentrert. Slik kan blant annet kreftsvulster oppdages.
Kjemisk
Akkurat som rhenium og palladium kan technetium brukes som en katalysator i kjemiske prosesser. I enkelte kjemiske prosesser, for eksempel til dehydrogenisering av isopropanol, er technetium en langt mere effektiv katalysator enn både rhenium og palladium. Stoffets radioaktivitet er selvsagt et stort problem når det gjelder å finne sikre bruksområder.
Under enkelte omstendigheter kan små konsentrasjoner (5×10−5 mol/l) av pertechnetationer tilsettes vann som en effektiv rustbeskytter for stål.
Søken etter grunnstoff 43
Mendelejevs utgivelse av det periodiske system i 1869 skjøt fart i oppdagelsen av nye grunnstoffer. I sitt periodiske system merket han av åpninger i tabellen, og forutså at noen til da uoppdagede grunnstoff hadde de egnede egenskapene til å fylle hullene. Blant grunnstoffene som ble oppdaget med hjelp av det periodiske system, var gallium (1875), scandium (1879) og germanium (1882).
I en rekke år var det fortsatt en åpen plass i det periodiske system mellom molybden (grunnstoff 42) og ruthenium (grunnstoff 44). Mange forskere ivret etter å oppdage det nye grunnstoffet, som etter plasseringen i periodesystemet å dømme, skulle være tilsynelatende lettere å oppdage enn andre uoppdagede grunnstoff.
Påståtte oppdagelser
Det kom stadig rapporter om oppdagelsen av grunnstoff nummer 43, men rapportene kunne ikke bekreftes. I 1877 rapporterte den russiske kjemikeren Serge Kern om oppdagelsen av et nytt grunnstoff fra platinamalm. Kern navnga det nye grunnstoffet 'davyum', etter den britiske kjemikeren Humphry Davy, men det viste seg å være en blanding av iridium, rhodium og jern. Lucium ble "oppdaget" i 1896, men ble etterhvert fastslått å være yttrium.
Bundahisjn
Bundahisjn eller Bundahisn er en tekst fra 700-/800-tallet som gir en sammenfatning av zoroastrismen tro og tanker om kosmogoni og skapelsesmyter. Verket regnes ikke i seg selv som et «hellig skrift», men det gir en sammenfattende framstilling av flere emner fra Avesta.
Technetium
Påståtte oppdagelser
I 1908 fant den japanske kjemikeren Masataka Ogawa det han trodde var bevis for at grunnstoff 43 befant seg i mineralet thorianitt. Ogawa gav mineralet navnet 'nipponium' etter Nippon (det japanske navnet på Japan).
I 1925 kunne de tyske kjemiskerne Walter Noddack, Otto Berg og Ida Tacke (senere Noddack) rapportere om oppdagelsen av grunnstoff nummer 75 og grunnstoff nummer 43. De ga grunnstoff nummer 43 navnet 'masurium'. Forskerteamet bomarderte mineralet columbitt med en elektronstråle, og konkluderte med eksistensen av grunnstoff 43 ut fra diffraksjonen fra prøven. Bølgelengden av røntgenstrålen som oppstår ved bombardering av elektroner har sammenheng med atomnummer, noe som framgår av en formel avledet av Henry Moseley i 1913. Forskningsteamet hevdet at de oppdaget en svak røntgenstråle med en bølgemengde som tilsvarer det grunnstoff 43 ville ha sendt ut. Samtidige forskere kunne ikke gjenta forsøket, så oppdagelsen ble ansett som feilaktig i mange år.
Bundahisjn
Zoroastrismen er en religion som oppsto i Perserriket ca 1 000 / 600 f.Kr.
Et utvalg fra Bundahisjn er gjengitt i antologien Zarathustras sanger, 2003.
Technetium
Påståtte oppdagelser
I 1998 kjørte John T. Armstrong ved National Institute of Standards and Technology datasimuleringer av forsøket i 1925, og oppnådde resultater lik de det tyske forskerteamet oppnådde. Han hevdet likhetene ble ytterlige bekreftet av arbeid publisert av David Curtis og kolleger fra Los Alamos National Laboratory, som kunne måle mindre mengder naturlige forekomster av technetium i uranmalm.
Resultatene fra det tyske forskerteamets forsøk har imidlertid aldri blitt gjentatt, og de var ikke i stand til å isolere noe av grunnstoff 43. Det pågår fortsatt en debatt om hvorvidt grunnstoffet faktisk ble oppdaget i 1925. Det er lite sannsynlig at grunnstoffet skulle skifte navn på et så sent tidspunkt, selv om oppfatningen av at de oppdaget grunnstoffet skulle få en bredere aksept.
Oppdagelsen
Oppdagelsen av grunnstoff 43 ble endelig bekreftet i 1937 gjennom et eksperiment gjennomført av Carlo Perrier og Emilio Segrè, ved å bombardere molybden med deuteron.
Isotoper
Technetium er et av de to grunnstoffene blant de 82 første i det periodiske system som ikke har noen stabile isotoper. Det er også det letteste (det med lavest atomnummer) av alle grunnstoffene uten stabile isotoper. De mest stabile isotopene er 98Tc, med en halveringstid på 4,2 mill. år, 97Tc med en halveringstid på 2,6 mill. år og 99Tc med en halveringstid på ca. 211100 år.
22 andre isotoper har blitt beskrevet, med atommasse fra 87,933 for 88Tc til 112,931 for113Tc. De fleste av disse har en halveringstid på mindre enn en time. Unntakene er, med halveringstiden i parentes, 93Tc (2,75 timer), 94Tc (4,883 timer), 95Tc (20 timer) og 96Tc (4,28 dager).
Technetium innehar også en rekke metatilstander. 97mTc er den mest stabile, med en halveringstid på 90,1 dager (0,097 MeV), fulgt av 95mTc (61 dager; 0,038 MeV) og 99mTc (6,01 timer; 0,143 MeV). 99mTc utstråler kun gammastråling, og brytes etterhvert ned til 99Tc.
Bafra
Bafra er en by med 141 488 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger sør for Svartehavet, øst for Alaçam og vest for Ondokuzmayıs.
Øystein Bjørdal
Øystein Bjørdal (født i 24. august 1948 i Ørsta) er en norsk prest, forfatter og salmedikter. Han har arbeidet mye med liturgikk og kirkemusikk, og var i tidsrommet 2002-2013 domprost i Molde.
Han er utdannet fra Menighetsfakultetet (MF), hvor han var ferdig i 1976. Deretter har han jobbet som res.kap i Førde, sokneprest i Lilleborg i Oslo og amanuensis i Praktisk teologi på MF. Han har også vært studierektor på Liturgisk senter i Trondheim i tre år. Han var også en av fem nominerte til stillingen som biskop i Stavanger bispedømme i 2009.
Av frivillige verv har han vært leder i Norges kirkesangforbund og i Nemnd for gudstenesteliv i Den norske kyrkja. Han har også vært medredaktør for Luthersk Kirketidende.
Han har skrevet blant annet Engelen ved din side (sammen med Olav Skjevesland, 1994) og ''Helse, liv og mot. Om ritualer og symboler i hverdag og helse'' (2001). Han er også representert med en egenskrevet salme og en oversatt salme i Salmer 1997.
Emanuele Nicolini
Emanuele Nicolini (født 20. april 1984) er en sanmarinsk svømmer.
Han representerte San Marino under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fri.
Own Me Like the City
Own Me Like the City er et musikkalbum med Rumble in Rhodos, utgitt i 2006. Dette er bandets debutalbum.
Mathias Sigwardt
Mathias Sigwardt (født 20. oktober 1770 i Borre, død 8. oktober 1840) var en norsk teolog og biskop i Christiansand stift 1832–40.
Sigwardt tok teologisk embetseksamen i 1795. Han hadde forskjellige lærer- og prestestillinger før han i 1816 ble sokneprest i Tune. I 1820 ble han stiftsprost i Christiania, og i 1832 biskop i Christianssand.
Som teolog var han rasjonalist.
I 1814 var Sigwardt prest i Christiania, og en preken han holdt ble utgitt. Der beskrev han adskillelsen fra Danmark som en stor ulykke, men fant trøst i Christian Frederik: «Han er endnu hos os, han forlader os ikke, ingen Magt skal formaae at vriste ham ud av vor Favn.» (Nilsen)
Presten Claus Pavels sier i sin dagbok fra 1814 om Sigwardt:
Sigwardt var gift to ganger, første gang med Louise Catharine Juliane Hopstock (d. 1815). I 1822 giftet han seg igjen med Karine f. Næschill, enken etter sin forgjenger som stiftsprost i Christiania, Nicolai Lumholtz.
Kirill (navn)
Kirill (russisk: Кири́лл) er et mannsnavn.
Etymologi
Kirill har opprinnelse som en russisk form av greske Kyrillos (gresk: Κυριλλος), som er dannet av kyrios, «herre».
Cyril er en engelsk kortform av Cyrillus, den latinske formen av Kyrillos.
Utbredelse
Formen Cyril ble tatt i bruk som fornavn i England på 1800-tallet og var at vanlig navn på begynnelsen av 1900-tallet.
Forskjellige former av Kirill har navnedag i mange land:
Kirill er i dag et vanlig navn i Russland og flere tidligere sovjetstater. Andre utbredte former av navnet er Cyril, Cyrille og Kiril.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Ishockey-VM 1962 for menn
Verdensmesterskapet i ishockey i 1962 ble arrangert i Colorado Springs og Denver, USA, fra 7. mars til 18. mars. Åtte lag deltok i A-VM, og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang.
Trompetdyr
Trompetdyrene (Stentor) er en gruppe protister som minner om mikroskopiske trompeter. De lever i tjern, innsjøer og stille elver, hvor de fester seg til et hardt underlag. Fra tid til annen åler de seg løs og forflytter seg til et annet sted.
Riksmål
Riksmål var inntil 1929 det offisielle navnet på det alminnelige norske skriftspråket til forskjell fra «landsmål». Bokmål er en videreføring av denne formen gjennom senere rettskrivningsreformer. Betegnelsen «riksmål» brukes i dag først og fremst om en ikke-offisiell rettskrivningsnorm som er fastlagt av Det Norske Akademi og fremmet av Riksmålsforbundet. Moderne riksmål oppstod i konkurranse til den samnorskpregede bokmålsnormeringen i første halvdel av 1900-tallet som følge av den norske språkstriden, og baserer seg på 1907-reformen av bokmålet, den gang kalt riksmål, og på deler av 1917-reformen. Mellom 1938 og 2005 var det tidvis betydelige forskjeller mellom riksmål og bokmål, og de fremstod i denne perioden som klart forskjellige målformer, særlig før 1980-årene. Riksmålet har vært i omfattende bruk i presse, litteratur og private sammenhenger, og er dokumentert gjennom en rekke ordbøker, blant disse seksbindsverket Norsk Riksmålsordbok og den digitale videreføringen ''Det Norske Akademis ordbok.
Etter at samnorskpolitikken ble oppgitt, har reformer i nyere tid innen både bokmål (1981 og 2005) og riksmål (1986) gradvis brakt målformene nærmere hverandre, og etter den store bokmålsreformen i 2005 var det bare få forskjeller mellom riksmål og såkalt moderat bokmål. Norges største avis, Aftenposten, fulgte riksmålsnormen inntil avisen fikk utarbeidet sin egen norm i 2006, som avisen betegnet som moderat bokmål. Gjennom ytterligere normjusteringer etter 2005 har de fleste gjenværende forskjellene mellom riksmål og moderat bokmål forsvunnet, og Det Norske Akademis visepreses Helene Uri uttalte i 2017 at «moderat bokmål er i alle praktiske henseender det samme som moderne riksmål». Også nasjonalbibliotekar Aslak Sira Myhre mente samme år at riksmål og den dominerende formen for bokmål har blitt identisk, i praksis ved at riksmålet har flyttet inn i bokmålet, og mente at den norske språkstriden er i ferd med å dø ut. Høyres landsmøtevedtak i 2017 om å overføre ansvaret for bokmålsnormeringen til riksmålets normeringsorgan, Det Norske Akademi, var også en del av denne utviklingen. Riksmålsforbundet uttalte i 2017 at riksmål og moderat bokmål bør hete bare norsk fordi det er et mer praktisk navn som allerede brukes i de fleste sammenhenger.
Opphav og navn
Riksmål og bokmål har sitt opphav i den danske skrifttradisjonen i Norge og det dansk-norske talemålet som utviklet seg fra det. Historien til det dansk-norske språket er beskrevet i artikkelen norsk og i mer detalj i artikkelen bokmål.
I utgangspunktet var Bogmaal, Bogsprog og etter hvert også Rigsmaal ulike navn på samme språkform, nærmere bestemt det danske rettskrivningen slik den var brukt i Norge. For eksempel ble Bogmaal brukt i landsskoleloven av 1889, der det i § 73 heter at «Skolestyret bestemmer, om Skolens Læse- og Lærebøger skal være affattede paa Landsmaal eller i det almindelige Bogmaal». I 1899 grunnla Bjørnstjerne Bjørnson riksmålsbevegelsen og introduserte navnet rigsmaal etter mønster fra dansk, der Rigsmaal fra slutten av 1800-tallet ble brukt om skriftspråket og fra 1890 om det landsgyldige standardtalemålet i Danmark. Navnet riksmål fikk gjennomslag, og Kirkedepartementet valgte å bruke det om rettskrivningene av 1907 og 1917.
I lovverket bar språket fortsatt navnet bokmål, i forbindelse med revidering av lærerskoleloven stemte Stortinget over om språket fortsatt skulle hete bokmål i lovverket. Forslagene riksmål og dansk-norsk falt med henholdsvis 13 mot 22 og 17 mot 18 stemmer i Lagtinget. Dette har siden vært regnet som den offisielle avgjørelsen på navnespørsmålet. Språklig representerte ikke navnesaken noe skjellsettende brudd; det var myndighetenes normering av bokmålet, og avvisningen av de valgfrie formene innført i 1917, som førte til at det etter det offisielle navneskiftet fra riksmål til bokmål ble tatt initiativ til alternativ språknormering under navnet riksmål, som da stod ledig. Siden da har riksmål betegnet den mest tradisjonsbundne retningen innenfor den dansk-norske språktradisjonen.
Bruddet med bokmålet
Allerede før de første reformene av det dansknorske språket var tilhengerne delt i synet på fornorsking av språket. Mens Knud Knudsen førte opp femten punkter med større og mindre endringer (slik som et eget hunkjønn og skille mellom endelsene -ar og -er), var konkurrenten Johan Storm sterkt imot. Trolig ville 1907-reformen både kommet tidligere og vært mer radikal om det ikke var for Johan Storms motstand, og riksmålsfolket var delt i synet på både denne og 1917-reformen. Deler av riksmålsbevegelsen ivret for da avdøde Knud Knudsens reformtanker som nå ble realisert, mens andre motsatte seg både 1907- og 1917-reformene. Eksempelvis tok Aftenposten 1907-rettskrivningen i bruk først i 1923 og 1917-rettskrivningen i 1928. Bjørnson, som døde i 1910, var også motstander av 1907-reformen.
Det dansk-norske koinéspråket, ofte kalt «dannet dagligtale», lå til grunn for reformene i 1907 og 1917, men det var også dem som ikke ønsket å stanse fornorskingen ved den dannede dagligtalen. Blant dem var Moltke Moe, en av arkitektene bak 1907-reformen og ideologene bak samnorskpolitikken. Han døde i 1913, men hans ideer ble videreført i 1917-rettskrivningen som i tillegg til obligatoriske endringer basert på dannet dagligtale, innførte valgfrie fellesformer med nynorsk og fra østlandsdialektene. De første antydningene til det kommende skillet mellom bokmål og riksmål sees etter 1917, da riksmålsbevegelsen for alvor begynte å yte motstand mot den offisielle språkpolitikken og avviste de valgfrie formene. Det endelige bruddet kom imidlertid først med 1938-reformen, som ikke bare innførte enda flere tilnærmingsformer og former fra østlandsdialektene, men også gjorde flere av dem obligatoriske. Flere tradisjonelle former gikk helt ut og har i ettertid blitt signalord for riksmålet. Som eksempler kan formene etter for efter, nå for nu og språk for sprog nevnes. En rekke tradisjonelle ord, slik som «en gresshoppe/grashoppe» ble forbudt og erstattet av rene dialektformer eller nykonstruksjoner, slik som «ei engsprette». Bjerke, s. 158
Organisasjonen Riksmålsvernet gav ut de første fire bind av Norsk Riksmålsordbok i perioden 1937 til 1957, men et mindre hefte kom alt i 1930. Riksmålsvernet ble innlemmet i Det Norske Akademi for Språk og Litteratur i 1981 (organisasjonsnavnet skrives fra 2013 med Språk), og to supplementsbind ble utgitt i 1995. Samtidig som riksmålsbevegelsen har drevet sitt eget normeringsarbeide, har den arbeidet for å påvirke normeringen av offisielt bokmål. Det såkalte Oslo-vedtaket i Oslo skolestyre i 1939 ble retningsgivende for språkpolitikken i skolen etter krigen. Det gikk ut på at skolebøker så langt som råd skulle bruke radikale former som var felles med nynorsk. Riksmålsforbundet organiserte fra 1951 til 1954 Foreldreaksjonen mot samnorsk som blant annet samlet inn 407 119 underskrifter mot samnorsk, oppfordret foreldre til å forandre radikale former i sine barns skolebøker, og gikk til rettssak mot departementet. Tor Guttu beskriver resultatet slik: «Før rettssaken mot departementet skulle opp i april 1954, kom det i stand forlik. Departementet gav seg, og Oslo-vedtaket var de facto avskaffet; bøker i den språkform som ifølge 1938-rettskrivningen var moderat, skulle tillates. Men mange steder var de radikale i bruk til de ble utslitt i begynnelsen av 1960-årene. En reaksjon dels i kjølvannet av Foreldreaksjonen, dels som reaksjon på læreboknormalen da den endelig kom i 1959, var brenningen av «samnorskbøker».»
Samnorskpolitikken ble etter hvert ansett som feilslått, og Vogt-komiteen ble nedsatt på 1960-tallet for å gjennomgå språksituasjonen i Norge. Et av resultatene var opprettelsen av Norsk språkråd, der også riksmålsbevegelsen, i motsetning til tidligere, lot seg representere. I 1981 ble mange tradisjonelle riksmålsformer som hadde vært i vanlig bruk helt siden 1938 gjeninnført i bokmål, og i 2005-rettskrivningen er skillet mellom hovedformer og sideformer opphevet i bokmål. Det medfører at alle tidligere sideformer, inkludert både riksmålsformer og radikale former, innenfor bokmålsnormalen kan brukes i lærebøker og offentlig språkbruk. For riksmålets del kom det en reform i 1986 der former som nå, etter og språk, som tidligere var ansett som radikale av riksmålsbevegelsen, ble innlemmet i normalen ved siden av nu, efter og sprog. Aftenposten, den gangen den største publikasjonen på riksmål, tok i bruk reformen i 1991 og gav samtidig i all hovedsak opp de tradisjonelle symbolformene (enkelte journalister fortsatte likevel å bruke dem i noen år). Aftenpostens sjefredaktør Egil Sundar var en sterk tilhenger av de tradisjonelle formene, noe som var en viktig årsak til at det tok fem år før riksmålsreformen ble tatt i bruk.
Moderne riksmål
Fra 1980-tallet er det typiske radikale bokmålet blitt stadig mindre brukt, og samtidig er antallet forfattere som bruker de typiske signalordene for riksmål redusert. Dermed har bokmål og riksmål nærmet seg hverandre fra hver sin kant. Selv om visse forskjeller fortsatt består, er skillene mellom målformene idag av vesentlig mindre betydning. To riksmålsmenn som har tatt til orde for å slå sammen bokmål og riksmål er tidligere kulturminister Lars Roar Langslet (H) og språkprofessor Finn-Erik Vinje. Langslet mente i en kronikk i Aftenposten i 2004 at det moderate bokmål nå lå så nære det moderne riksmål at med noen mindre modifikasjoner kunne man «avskaffe den fornærmelige glosen bokmål og gjeninnføre riksmål som rette navn på vårt hovedspråk», mens Vinje i en kronikk i Aftenposten i 1999 mente han at «når riksmålsnormen nå har flyttet inn i bokmålet, samtidig som bokmålet kvitter seg med de mest outrerte samnorskformer, burde det være på tide å gi riksmålet tilbake dets gamle navn. Bokmål er ikke noe navn, det er en sjikane».
Riksmål brukes bevisst av blant annet en rekke forfattere og skribenter, privatpersoner og inntil 2006 av Aftenposten. I tillegg står riksmål nært bokmål, men det er uvisst hvor mange som regner seg selv som riksmålsbrukere. Språkforskeren og forfatteren Helene Uri skrev i 2004 kronikken «Ut av språkskapet», der hun definerte seg som riksmålsbruker.
The Weight of This Mistake
The Weight of This Mistake er en EP av Rumble in Rhodos, utgitt i 2004.
Riksmål
Moderne riksmål
Hun var et par og tyve, og han en gammel narr. (Det heter par og tyve og ikke tjue par!) —André Bjerke: «Tre og tredve»
Normjusteringer 2015
I desember 2015 publiserte Riksmålsforbundet en oversikt over nylige normeringsvedtak som innebærer tilnærming til bokmålet. Noen «forsiktige norvagiseringer» har blitt gjort, i form av at lånord (fortrinnsvis franske) har fått norvagiserte former (eksempelvis lunsj som alternativ til lunch) eller at den utenlandske formen har blitt tatt bort (eksempelvis utgår charme, mens sjarm står). Det andre hovedtrekket er at stum h i begynnelsen av noen ord gjøres valgfrie. Eksempler er (h)valp, (h)verv (sol-, tide-), (h)virvel og (h)visle. Riksmålsordlisten er samtidig tilbake på forbundets nettside, oppdatert med de nye formene. For om lag 40 ord med to valgfrie former, utgår den tradisjonelle. I disse tilfellene er den tradisjonelle formen satt i parentes i Riksmålsordlisten, med henvisning til den nyere. Blant formene som utgår er efter, sprog, nu (substantivet står: leve i nuet), kold, hård og vidne. Resultatet er en noe fastere norm, og avvikene fra moderat bokmål beskrives av Trond Vernegg, formann i Riksmålsforbundet, som «nå få og stort sett ubetydelige».
Forskjeller mellom riksmål og andre norske målformer
Forskjellene mellom riksmålet og bokmålet kan illustreres blant annet gjennom setningen «skogbunnen ble dekket av dugg». Riksmål har tradisjonelt hatt færrest mulig valgfrie former, mens bokmål både har og har hatt flere former å velge mellom. Denne setningen har derfor vært lik på riksmål helt fra det skilte seg ut som egen rettskrivningsnorm etter 1938. Flere av ordene i denne setningen har flere alternative skrivemåter på bokmål, som gir denne setningen 48 ulike kombinasjoner i dagens bokmål, mot 108 mulige former på det meste. Flere av formene valgfriheten medfører er unaturlige og lite brukt (om overhodet), slik som helmjølken og heilmelka, og antallet ulike kombinasjoner i faktisk bruk er derfor lavere enn det potensielle, men variasjonen er likevel betydelig større enn på riksmål.
Grammatiske forskjeller
I likhet med dansk og moderat bokmål, men i motsetning til radikalt bokmål, nynorsk og de fleste dialektene, har riksmål bare to grammatiske kjønn: felleskjønn og intetkjønn. Felleskjønn erstatter han- og hunkjønn, og tar på dansk bøyingsmønsteret til det gamle hunkjønnet. I riksmål sammenfaller bøyingsmønsteret derimot med det norske bøyingsmønsteret for hankjønn. En del substantiv kan likevel ende på -a i bestemt form i riksmål etter påvirkning fra norske dialekter, blant dem kua, øya, jenta og andre ord som var forskjellige på dansk og dannet dagligtale. Ifølge Tor Guttu dreier det seg om rundt 150 ord. På riksmål anses ikke a-formene som hunkjønnord, men som et ulikt bøyingsmønster under felleskjønnet, og mangelen på samsvarsbøying og egne hunkjønnsformer av andre ordklasser trekkes frem. Det eneste marginale tilfellet av trekjønnssystem i riksmål er når determinativene min, din og sin kommer etter substantiv med bunden form på -a, der hunkjønnsformene mi, di og si har blitt lånt inn sammen med a-formene. Det heter dermed kua mi, ikke *kua min, men på riksmål må det fortsatt hete se kua, den er min, ikke den er mi.
Riksmål har tradisjonelt mange pronominaladverb som hvorefter/-etter og hvori, som mangler helt i nynorsk og delvis i bokmål.
Stilistiske forskjeller
Siden riksmålet bygger på både en dansk og en norsk språktradisjon, inneholder det en rekke «leksikalske dubletter» med beslektet, men ikke helt lik betydning. Eksempler er ond (metafysisk) vs. vond (fysisk), (en kvinnes) kjød vs. kjøtt, meget vs. mye. Disse har tradisjonelt vært i like stor grad i bruk i bokmål, men sjelden i nynorsk. Tradisjonelt angir den «særnorske» varianten et konkret, mens den tradisjonelle angir et abstrakt, for eksempel sort (farve) og svart (skittent), hårdt/hardt og hoved-/hode (i sammensetninger).
Jørgen Træen
Jørgen Træen (født 15. april 1973), også kjent under artistnavnet Sir Dupermann, er en norsk plateprodusent, musiker (gitar, keyboard og bassgitar) og elektronika-artist fra Bergen.
Virke som produsent
Træen er mest kjent for sitt arbeid som produsent og for studioet Duper Studio som han driver sammen med Yngve Sætre, hvor flere norske artister har spilt inn sine album. Blant artister han har vært produsent for er Kaizers Orchestra (de tre første albumene), The National Bank (begge albumene), Sondre Lerche (de tre første albumene), Jaga Jazzist (A Livingroom Hush), Poor Rich Ones (Naivety's Star) og Helén Eriksen (City Dust).
Virke som musiker
Som musiker har han medvirket i band og prosjekter som støybandet Golden Serenades, popbandet House of Hiss, Toy, Slut Machine og Der Brief. I 2002 ga han ut elektronika-albumet Sir Dupermann under artistnavnet Sir Dupermann. Sammen med Øyvind Torvund, BIT20 Ensemble, Trond Madsen og Kjetil Møster vant han Spellemannprisen 2019 i klassen samtid for The Exotica Album. Sammen med Stein Urheim ga han i 2021 ut albumet Krympende Klode. For albumet fikk de Edvard-prisen 2022 i klassen samtid.
Lalaine
Lalaine Ann Vergara-Paras (født 3. juni 1987 i Burbank i California), mest kjent som Lalaine, er en amerikansk skuespiller og sanger. Hun er mest kjent for sin rolle i den tidligere Disney Channel-serien Lizze Mc.Guire som Miranda Sanchez.
Francesco Battaglini
Francesco Battaglini (født 13. mars 1823 i Mirabello ved Bologna i Italia, død 8. juli 1892 i Bologna) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Bologna 1882–1892.
Han ble utnevnt til kardinal i 1885 av pave Leo XIII, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Airbus A350
Airbus A350 er et langdistansefly som produseres av Airbus. Første prøvetur for flyet var 14. juni 2013 og 15. januar 2015 ble det første flyet satt i trafikk for Qatar Airways. Flyet er et to-motors jetfly som er tilgjengelig i fem varianter. Det er første flyet til Airbus der både vinger og flykropp primært blir bygget i karbonfiber. A350-800 har plass til 253 passasjerer og vil ha en rekkevidde på 16 300 km. A350-900 har plass til 300 passasjerer, men har tilsvarende kortere rekkevidde – 13 890 km. Flyet er først og fremst en konkurrent til Boeing 777 og 787.
Oversikt
Det er planlagt fem varianter av A350:
Spesifikasjoner
Kabinen til A350 er henholdsvis 3,4 & 5 tommer bredere enn Boeing 787 ved armlenet, i skulderhøyde og i øyenhøyde. Kabinen til Boeing 777 er større.
* Foreløpig ubekreftet ettersom Airbus er i samtaler med General Electric og andre om alternative motorer for A350 XWB.
Liang Sicheng
Liang Sicheng (kinesisk: 梁思成, pinyin: Liáng Sīchéng; Wade–Giles: Liang Ssu-ch'eng; født 20. april 1901 i Tokyo i Japan, død 9. januar 1972 i Beijing) var en kinesisk arkitekt, bygg- og arkitekturhistoriker og skolemann. Han arbeidet for bevaring av pleie av kinesiske fornminner.
Bakgrunn
Liang Sicheng ble født i Tokyo fordi det var dit hans foreldre hadde reist i eksil.Hans var far Liang Qichao, en produktiv akademiker og reformist, og etter hundredagersreformen brøt sammen fro han fra hjemlandet Kina. Under Qing-dynastiets siste år hadd Kina gjennomlevd en rekke utenlandske intervensjoner og indre konflikter. I 1898 hadde Guangxu-keiseren under inspirasjon fra sine reådgivere forsøkt å innføre en rekke drastiske moderniserende reformer, men dmoststanden var forstor og det hele mislyktes etter hundre dager. Enkekeiserinne Cixi, keiserens adoptivmor og makten bak tronen, isolerte keiseren og henrettet mange av reformistene. Liang Qichao kom seg unna til Japan.
Etter at Qing-dynastiet falt i 1911 vendte Liang Sichengs far tilbake til Kina. Han var en kort tid med i regjeringen av den nyetablerte republikk,som så ble obvertatt av den såkalte Beiyang-klikken. Liang Qichao trådte ut av styringsapparatet og satte i gang en sosial og litterær bevegelse for å introdusere moderne vestlig tankegang i landet.
Studier
Liang Sicheng vokste opp under disse inntrykk. I 1915 begynte han ved Tsinghua-kollegiet (som senere ble til universitet). I 1924 dro han og hans senere hustru Lin til University of Pennsylvania på sripend fra Boxer Indemnity Scholarship Program. Der studerte de under Paul Cret.
Karriere
Tre år etter fikk Liang mastergraden i arkitektur.
I 1928 giftet han seg med Lin Huiyin (kjent på engelsk som Phyllis Lin), som var en anerkjent kunstnerinne, arkitekt og dikter, som vanket i samme kretser som dikteren Xu Zhimo, filosofen Jin Yuelin og økonomen Chen Daisun.
I 1945 var Liang leder av fakultetet for arkeologi ved Tsinghua-universitetet i Beijing. I 1946 var han gjesteprofessor ved Yale University i Connecticut i USA, og han ottok et æresdoktorat fra Princeton University. Han ble nominert til representant for Kina for planleggingen av FNs hovedkvarter i New York City. Den gang samarbeidet han med Le Corbusier og andre kjente arkitekter.
Hans arbeid for bevaring av kulturminner fikk etterhvert betydelig gjennomslagskraft i Kina, men ikke før svært meget av det verneverdige var forfalt, blitt ombygd eller ødelagt. Hans planer for bevaringen av Beijings gamle bymur roses, men ikke da det gjaldt – bymuren ble fjernet.
Rhodium
Egenskaper
Rhodium er et hardt, sølvhvitt transisjonsmetall, er svært bestandig mot korrosjon og er ekstremt reflekterende. Det danner normalt ingen oksider, ikke en gang under oppvarming. Over smeltepunktet absorberer det oksygen, men ved overgangen tilbake til fast stoff frigjøres oksygenet igjen. Rhodium er motstandsdyktig overfor de fleste syrer unntatt kongevann som delvis løser det opp, og svovelsyre som reduserer rhodium til pulver. Rhodium regnes som edelmetall.
Isotoper
Naturlig forekommende rhodium består utelukkende av den stabile isotopen 103Rh. I tillegg er 33 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 101Rh med halveringstid 3,3 år,102m1Rh med halveringstid 2,9 år, 102Rh med halveringstid 207 døgn, 99Rh med halveringstid 16,1 døgn, 101m1Rh med halveringstid 4,34 døgn og 105Rh med halveringstid 1,473 døgn. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 døgn, og de fleste kortere enn 1 time.
CAS-nummer: 7440-16-6
Forekomst
Industriell fremstilling av rhodium er komplisert, siden metallet opptrer i platinamalm blandet med andre metaller som palladium, sølv, platina og gull. De viktigste forekomstene er i Sør-Afrika, i elvesand fra Uralfjellene og i Canada.
Verdens største rhodium-eksportør er Sør-Afrika (over 80 %), fulgt av Russland. Årlig produksjon på verdensbasis er bare omkring 25 tonn, og i oktober 2007 kostet rhodium 8 ganger mer enn gull. Prisen for 1 kg rhodium var i mars 2003 omkring 8 700 euro, og i mars 2008 var den omtrent 200 000 euro.
Anvendelse
Rhodium benyttes til reflekterende sjikt på smykker, speil og søkelamper. Det brukes også i elektriske kontakter, og legert med platina benyttes det i turbinmotorer på fly. Annen bruk er framstilling av salpetersyre og bruk ved hydrogenering av organiske stoffer. Bruken av rhodium domineres av anvendelse i bilkatalysatorer hvor det sammen med platina og palladium benyttes til å rense eksos fra forbrenningsmotorer. Rhodium brukes til galvanisering av smykker i sølv, hvitt gull og platina (rhodinering) for å gi en blank, skinnende og beskyttende overflate.
Alaçam
Alaçam er en by med 25 577 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Samsun. Den ligger sør for Svartehavet, øst for Yakakent og vest for Bafra.
Yuki Ikari
Yuki Ikari (井狩 裕貴, Ikari Yūki, født 21. august 2000) er en japansk konkurransesvømmer.
Villanova University
Villanova University er et privat, katolsk amerikansk universitet. Det ligger i Radnor Township, en forstad til Philadelphia i delstaten Pennsylvania.
Det ble grunnlagt av augustinerordenen i 1842, men har røtter tilbake til gamle St. Augustins kirke i Philadelphia, som augustinerne grunnla i 1796, og til menighetens skole, St. Augustine's Academy.
Villanova er det eldste og største katolske universitet i Pennsylvania, med om lag 10 000 studenter (2007). Skolepengene i 2006 var US$ 31.135.
Jetmotor
Jetmotor er en form for reaksjonskraftmotor. Jet er engelsk for stråle (med vann, luft eller andre bevegelige partikler.) Den består av en sylinder der luft og brennstoff blandes og forbrennes slik at eksosgassen utvider seg kraftig, for å bli skjøvet ut i bakre ende. Inntaket for ny luft sitter slik at den blir drevet inn til forbrenningskammeret, det vil si foran på motoren. Resultatet er at det som motoren er festet til, settes i bevegelse.
Turbojeten er mest vanlig fordi den er mer driftsikker og fungerer også ved lave hastigheter, selv om effekten tildels må brukes til andre formål. Den består av to viftesystemer som står på samme aksling. Den fremre vifta, kompressoren, driver inn og komprimerer luft til brennkammeret som sitter mellom viftene. Skyvekraften får dermed fokus i forbrenningskammeret. Det bakre viftesystemet (kalt kraftturbinen) sitter i eksosstrømmen og brukes til å drive den forreste. En slik motor kalles også en gassturbin. Hvis akselen forlenges, kan der monteres propell på enten foran eller bak drivverket (turboprop). Prototyper med åpen rotor jetmotor (en: open rotor) er under uttesting i 2009.
Den norske ingeniøren Ægidius Elling regnes av mange som oppfinneren av den første brukbare gassturbinen.
I fanjetmotorer er første innsugningsturbin større enn jetmotoren slik at det strømmer luft i kanaler på utsiden av motoren og utenfor utblåsningsstrålen. Dette demper betydelig støyen som skapes ved at utblåsningsstrålen treffer relativt rolig luft bak motoren, siden det blir et luftlag med en middels rask hastighet mellom utblåsningsstrålen og rolig luft rundt.
Turboshaft-motorer ligner turbojetmotorer, men det er montert en ekstra turbinseksjon (kalt friturbin) i eksosstrømmen bak kraftturbinen. Kraften fra motoren tas dermed ut som dreiemoment fra friturbinen på en egen aksling i stedet for skyvekraft som i en turbojet. Denne type motor brukes i propellfly, helikoptre, skip, stridsvogner, kraftproduksjon etc.
Ytelsen til en turbojetmotor ble tidligere ofte angitt i kilogram eller tonn; den tiden skilte man ikke mellom masse (kilogram) og kraft (kilopond) og brukte gjerne kilo (og tonn) om begge deler. (En kp er definert som tyngden av en kg på jordoverflaten). Ytelse til turboshaft motorer oppgis i kW eller hestekrefter.
En motor som har en nedoverrettet skyvekraft på 40 000 kp, vil klare å holde 40 000 kg svevende i luften (hover). EKSEMPELVIS for at et fly skal kunne fly rett opp, må flyet veie mindre enn skyvkraften til motoren. Jetjagere kan ofte akselerere når de flyr rett oppover. For å få ekstra skyvekraft kan de bruke etterbrennere. Det vil si at drivstoff og luft pumpes inn bakerst i jetmotoren slik at eksosutløpet også virker som en rakettmotor.
Nå brukes SI-enheten for statisk skyvekraft – kilonewton – som for all annen kraft. Omregningen er: 1 kp = 9,81 N; og 1 N = 0,102 kp.
Lufengfeltet
Lufengfeltet er et oljefelt utenfor kysten av provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina. Det ligger i Sør-Kina-havet, om lag 250 kilometer sørøst for Hongkong, utenfor byfylket Lufeng. Statoil er hovedoperatør i blokk 22/1, som tas ut av produksjon i 2009.
Vanndypet på feltet er 333 meter, og fem horisontale brønner er koblet sammen i én undervanns brønnramme. Oljen prosesseres ombord i flerbruksskipet MST «Navion Munin» og sendes til land med bøyelasteskip.
Lufeng var Statoils første oversjøiske undervannsprosjekt, som i 1996 kjøpte seg inn i feltet ved å overta andelen til Ampolex.
Diablo Canyon kjernekraftverk
Diablo Canyon kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved kysten av Stillehavet i San Luis Obispo County, California nord for Los Angeles, i delstaten California i det sørvestlige USA. Dets reaktorer ble godkjent for igangsetting i hnhv 1985 og 1986. Installert maksimal effekt er 2 240 MW, og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 18,59 TWh elektrisk kraft.
Anlegget eies av Pacific Gas & Electric. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt ca. 1 120 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hnhv 2021 og 2025.
Aveny
En aveny (av fransk avenue (fra avenir = ankomme)) er en bred gate, vanligvis beplantet med trær langs begge sider. Begrepet er opprinnelig brukt som betegnelse på gater med allépreg som leder frem til et palass, et monument, en plass eller et annet markant objekt.
Karl Johans gate i Oslo er en typisk aveny, planlagt i 1836 av arkitekt Hans Ditlev Franciscus von Linstow for å forbinde det nye Slottet med byen Christiania. Aksen løper fra Slottets midtakse vinkelrett på fasaden direkte mot den daværende enden av byens Østre Gade. Den ble først kalt «Slotsveien», men ble i 1852 oppkalt etter kong Karl Johan. Mens Stortingsbygningen ble oppført i 1860-årene, ble gaten forbundet med den eldre Østre gade ved Egertorget, og hele forløpet fikk kongens navn. Men bare strekningen fra Egertorget til Slottet er en virkelig aveny, opprinnelig med den imponerende bredden 36 alen, mens gatebredden ellers i byen bare var 24 alen.
Michael Kohlhaas
Michael Kohlhaas er en kortroman fra 1811 av den tyske forfatteren Heinrich von Kleist (1777-1811), basert på fortellinger om den tyske kjøpmannen, som skal ha levd på 1500-tallet.
Hestehandleren Michael Kohlhaas blir lurt av slottsherren Wenzel von Tronka til å betale en oppdiktet tollavgift på to hester for en flokk hester som han skal føre fram til markedet i Dresden. Han oppdager at han har blitt lurt, oppsøker junkeren, og krever erstatning for skader som er påført hestene og hestekaren. Ett år senere oppdager han at kravet er henlagt etter press fra junkerens slektninger. På grunn av dette blir han en opprører mot samfunnet. Han vinner fram med sine klager, men blir likevel dømt til døden fordi han har forsøkt å ta seg selv til rette.
«I sine verker vender Kleist stadig tilbake til konflikten mellom statens rett og individets personlige rettsfølelse og moralske plikt», og temaet i Michael Kohlhaas er beskrevet som «trassig opposisjonstrang hos en mann som føler seg krenket i sin rettsfølelse» , som «krenket rettsfølelse som driver en bonde til opprør mot staten, til lovløshet og undergang. Det er en rystende tragedie om individet og samfunnet, fortalt med rolig realisme», og som «en konflikt mellom etablert orden og den enkeltes rett».
Fortellingen er filmet minst fire ganger, sist i 2013 av Arnaud des Pallières, med Mads Mikkelsen i hovedrollen.
Anas Abu-Yousuf
Anas Abu-Yousuf (født 16. november 1989) er en qatarsk svømmer.