cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nadir Shahs og Zahir Shahs styre
Kongens styre: Monarkiets siste tiår (1963-1973)
1. januar 1965 ble Afghanistans demokratiske folkeparti (ADFP) grunnlagt. ADFP, i realiteten et kommunitstisk parti, om ikke i navn, ble etablert for å få plasser i parlamentet. ADFP var sammensatt av en liten gruppe menn, tilhengere av Noor Mohammed Taraki og Babrak Karmal, begge svorne marxist-leninister som var orient i Moskvas retning. Faktumet at fire ADFP-medlemmer vant plasser i parlamentet antyder at regjeringens forsøk på å forhindre sine venstreorienterte motstandere suksess ved å gripe inn i stemmelokalene var halvhjertet. Taraki, en av de fire ADFP-medlemmene som ble valgt til parlamentet i 1965, startet den første betydelige kommunistavisen, Khalq (masser), som fungerte i litt mer enn en måned før den ble brakt til taushet av regjeringen.
Det afghanske politiske systemet forble suspendert mellom demokrati og monarki, selv om det i virkeligheten var mye nærmere det siste. Politiske partier fortsatte å bli forbudt fordi kongen nektet å signere framlegg som lovliggjorde dem. Demokrati holdt likefullt en tå innenfor underhuset av parlamentet hvor fri kritikk av regjeringens politikk og personell ble luftet.
I 1967, bare et og et halvt år etter dets grunnleggelse, ble ADFP splittet i flere fraksjoner. De to viktigste av disse var Khalq (masser eller folk) fraksjonen ledet av Taraki og Parcham (flagg) fraksjonen ledet av Karmal. Selv om splittelsen ble begrunnet i ideologiske begrep, var det først og fremst på grunn av personlighetsforskjeller mellom Taraki og Karmal og deres forskjellige tanker om organiseringstaktikker. Taraki foretrakk et leninistisk lignende parti basert på arbeiderklassen, mens Karmal ville ha en bredere demokratisk front. Tilhengere av Khalq var hovedsakelig pashtoer fra det landlige Afghanistan, mens parchamene hovedsakelig var fra urbane områder og kom fra bedre sosio-økonomisk bakgrunn enn khalqerne. I motsetning til Khalq hadde Parcham mange ikke-pashtoer som snakket dari (persisk) i sine rekker.
Monarkiet behandlet ikke fraksjonene likt. Karmals Parcham-fraksjon fikk lov til å gi ut en egen avis, Parcham, i mer enn et år (fra mars 1968 til juli 1969) mens Khalq-fraksjonens avis ble forbudt. Resultatet var at Khalq anklaget Parcham for å ha forbindelser med kongen og bittert avviste sin rival som det «kongelige kommunistpartiet.»
Mellom 1969 og 1973 styrte ustabilitet afghansk politikk. Parlamentet var uten energi og fastlåst. Folket var misfornøyd med det ustabile styret og førte til økende polarisering til både venstre og høyre. Kongen var fremdeles populær som person, men kom likevel under økende kritikk for ikke å støtte sine egne statsministre.
Det var i denne atmosfæren av intern misnøye og polarisering og eksterne usikkerhet at Daoud satte i gang statskuppet han hadde planlagt i et år i respons til «anarkiet og anti-nasjonale holdningen til regimet.» Mens kongen var i utlandet for medisinsk behandling, tok Daoud og en liten militær gruppe makten i et nesten ublodig kupp. Stabiliteten Zahir Shah hadde søkt gjennom grunnlovens begrensede demokrati hadde ikke blitt oppnådd, og en generell positiv respons møtte Daoud da han kom tilbake til tross for at det betydde monarkiets død, et monarki som Ahmed Shah Durrani etablerte i 1747.
«St Albans»
I norsk tjeneste
«St Albans» deltok for det meste i konvoieskorte under norsk flagg. 3. august 1941, på vei fra Sierra Leone til Storbritannia med konvoi SL-81, senket hun den tyske ubåten U-401, sammen med jageren HMS «Wanderer» (D74) og korvetten HMS «Hydrangea» (K39). «St Albans» deltok senere i en rekke angrep på tyske ubåter, men fikk aldri igjen en bekreftet senking.
«Lincoln»
«Lincoln» (sjøsatt 9. juni 1918 som USS «Yarnall» (DD-143)) var en Wickes-klassen jager som tjenestegjorde i US Navy som USS «Yarnall», i Den britiske marine som HMS «Lincoln» (G42), Den Kongelige norske marine som «Lincoln», Canadas marine som HMCS «Lincoln» og Sovjetunionens marine som «Druzhny». Hun var i norsk tjeneste fra februar 1942 til juli 1942, da hun ble overført til Canada. «Lincoln» ble bygget av William Cramp and Sons i Philadelphia, USA og ble oppkalt etter John Yarnall (1786 – 1815), en amerikansk marineoffiser i Den britisk-amerikanske krig. Hun ble sendt tilbake til Storbritannia fra Sovjetunionen etter krigen og ble hugget i 1952.
USS «Yarnall»
Hun ble kjølstrukket 12. februar 1918 i Philadelphia, Pennsylvania, på William Cramp & Sons Ship & Engine Building Company; Sjøsatt 19. juni 1918 med Marie H. Bagley som jordmor. «Yarnall» heiste kommandoflagg på 29. november 1918 med kommandør William F. Halsey, Jr. som kaptein. Som en del av 15. jagerdivisjon tjenestegjorde hun kort med USAs marinestyrker i Frankrike i 1919. 1. januar 1920 hadde hun blitt overført til 5. flotilla, 4 jagerskvadron i Stillehavsflåten og opererte med San Diego som hjemmehavn. Etter en kort periode i Atlanterhavsflåten høsten 1920, ble hun overført til Den fjerne østen og returnerte tilbake til San Diego. Der var hun frem til hun ble satt i reserve 29. mai 1922.
Etter åtte år i reserve, heiste hun igjen kommandoflagg 19. april 1930, med kommandør John F. McClain som kaptein. Hun tjenestegjorde kort på vestkysten før hun ble overført til østkysten i løpet av 1930. På nyåret i 1931 ble Charleston, Sør-Carolina hennes nye hjemmehavn. Med unntak av et toårig opphold i San Diego fra 1934 til 1936, ble hun på østkysten til hun ble lagt i opplag i Philadelphia 30. desember 1936.
Etter utbruddet av andre verdenskrig i september 1939, startet president Franklin D. Roosevelt et program for å styrke den svake Atlanterhavsflåten. USS «Yarnall» avsluttet sin 21-måneders andre pensjonering da hun igjen heiste kommandoflagget 4. oktober 1939 i Philadelphia, med kapteinløytnant John G. Winn som kaptein. Hun ble en del av 11. jagerskvadron i Atlanterhavskvadronen, en liten flåte med den enorme oppgaven å holde krigen ute av den vestlige halvkule. Hun opererte ut av Norfolk, Virginia i Nøytralitetspatruljen til høsten 1940, da USA ble enig med Storbritannia om jagere for baser-avtalen. Hun ble strøket fra US Navys registre 8. januar 1941 og overført til Den britiske marinen.
I britisk tjeneste
USS «Yarnall» var én av de 50 eldre jagerne som ble overført til Den britiske marinen i bytte mot at USA fikk rett til å etablere baser på britisk territorien på den vestlige halvkule. Hun dro til St. John's på Newfoundland, hvor hun ble strøket fra US Navys kommando på 23. oktober 1940; og på samme dag heiste britisk kommandoflagg som HMS «Lincoln» (G42) som en Town-klasse jager, med kommandør G. B. Sayer, RN, som kaptein.
HMS «Lincoln» forlot St. John's 3. november og ankom Belfast i Nord-Irland 9. november. Hun ble videre overført til Londonderry Port hvor hun ble en del av First Escort Group, Western Approaches Command. I nesten et år møtte hun troppetransportskip og godskonvoier ute i Atlanterhavet og eskorterte dem inn til De britiske øyer. Mellom september 1941 og februar 1942 ble jageren bygget om på Woolwich Dockyard. HMS «Lincoln» ble modifisert for eskortetjeneste ved å endre bestykningen for å redusere vekt og gjøre mer plass til synkeminer.
I norsk tjeneste
Etter modifiseringen ble hun overført til Den norske eksilmarinen som «Lincoln». Der tjenestegjorde hun i Western Local Escort Force på Newfoundland-kysten og eksorterte konvoier langs kysten mellom Halifax, Nova Scotia og St. John's.
I kanadisk tjeneste
I juli 1942 ble skipet overført til Den kanadiske marinen som HMCS «Lincoln», men opererte fortsatt med norsk mannskap. Hun deltok i eskortetjeneste i Canada ut 1943, da hun igjen ble overført til Den britiske marine. Hun forlot Halifax den 19. desember 1943 og ankom Londonderry Port 25. desember. I begynnelsen av 1944 ble hun satt i reserve på Tyne.
I sovjetisk tjeneste
Den 26. august 1944 ble hun overført til Den sovjetiske marinen som «Druzhny» (rus: Дружный, nor: «Vennlig»). Hennes videre karriere i Sovjet er omstridt. Ifølge vestlige kilder ble hun kannibalisert til deler for hennes åtte søsterskip som også ble overført til Sovjetunionen. En russisk kilde indikerer at «Druzhny» var i aktiv tjeneste fra 23. september 1944 til krigens slutt. Hun ble returnert til Storbritannia for hugging i august 1952.
Terrorangrepet i Parachinar 16. februar 2008
Bakgrunn
Den lange rekke med selvmordsaksjoner i Pakistan startet etter at politi og soldater stormet Den røde moské i Islamabad i juli 2007, noe som førte til at over hundre islamittiske studenter ble drept i kampene.
Militante grupper har de siste årene vært ansvarlig for flere voldelige aksjoner mot både politivesenet og hæren, som har slått hardt ned på militante i de nordvestlige provinsene i Pakistan.
Angrepet
Angrepet var rettet mot en politisk samling av tilhengere til opposisjonspartiet Pakistan Peoples Party. Øyenvitner fortalte at bomben ble detonert da partiets valgarbeidere var på vei inn på kontoret igjen etter en valgkampmønstring. Terrorangrepet skjedde 2 dager før parlamentsvalget i Pakistan ble avholdt 18. februar. Angrepet var rettet mot mennesker som stod og ventet på mat utenfor Riaz Shahs hus.
Skader
47 ble drept og 150 såret i angrepet.
Ansvar
Ingen tok på seg ansvaret for angrepet.
Ramón Allones
Ramon Allones er et cubansk sigarmerke, etablert i 1845. Det var opprinnelig Ramon Allones som ført produsert disse cigarene. Han var opprinnelig Spania og eide i sin tid La Eminencia-fabrikken. Før nasjonaliseringen var det Cifuentes, Pego y Cia som var eieren.
Liste over Norges miljøvernministre
Norges klima- og miljøminister er medlem av Norges regjering og sjef for Klima- og miljødepartementet. Stillingen het miljøvernminister fram til 2013. Klima- og miljøministerens offisielle tittel er, som de øvrige regjeringsmedlemmene, statsråd, til forskjell fra statsministeren og utenriksministeren, som tituleres minister. Miljøverndepartementet ble opprettet 8. mai 1972, og Olav Gjærevoll (Ap) ble dermed Norges, og verdens, første miljøvernminister. Norges lengstsittende miljøvernminister er Thorbjørn Berntsen (Ap), som innehadde embetet fra 1990 til 1997. Sittende klima- og miljøminister er Espen Barth Eide (Ap), som tiltrådte 14. oktober 2021.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 2006
Under Vinter-OL 2006 i Torino ble det arrangert tolv øvelser i hurtigløp på skøyter. Øvelsene ble avviklet i Oval Lingotto. Ny øvelse på det olympiske programmet var lagtempo for både damer og herrer.
Medaljeoversikt
* = Medaljevinnende lagtempolag. ** = Canada tok sølv i begge lagtempokonkurransene. Se resultatene for lagtempo herrer og damer.
Beste utøvere medaljer
* = Var med på medaljevinnende lagtempolag. Se resultatene for lagtempo herrer og damer.
Ved lik plassering er sorteringen gjort alfabetisk på nasjoner deretter etternavn på utøver.
Chris Cooper (defensive lineman)
Christopher Lyle Cooper (født 27. desember 1977 i Lincoln i Nebraska) er en tidligere amerikansk fotball defensive lineman. Han ble draftet av Oakland Raiders i sjette runde i NFL Draft 2001. Han spilte college football ved Nebraska-Omaha.
Cooper er et tidligere medlem av Dallas Cowboys, San Francisco 49ers, Seattle Seahawks og Arizona Cardinals i NFL, samt California Redwoods i United Football League.
Tidlig liv
Cooper gikk på Lincoln Southeast High School, og ble utnevnt til All-state som defensive tackle og offensive tackle som senior. Han spilte også forward og center i basketball.
College-karriere
Han tok imot et idrettsstipend for amerikansk fotball fra Division II University of Nebraska-Omaha, hvor han endte opp som startende defensive tackle i fire år. Som redshirt freshman hadde han 21 taklinger, 6 taklinger for tap og 4 sacks. Som sophomore hadde han 29 taklinger, 10 taklinger for tap (#2 på laget) og 7 sacks (#1 på laget). Som Junior hadde han 45 taklinger, og var lagleder med 9 sacks.
I sitt siste år, som senior, hadde han 44 taklinger (#4 på laget), ledet laget i taklinger for tap (20) og sacks (11), forsvarte 5 pasninger, forårsaket 2 fumbles og plukket opp 4. Han satte skolerekorder for flest sacks i en spillerkarriere (31) og taklinger for tap (53).
Profesjonell karriere
Cooper ble plukket opp av Oakland Raiders i sjette runde (#184) i NFL Draft 2001. Han spilte i ti kamper og startet i én, og hadde 22 taklinger, to sacks og én interception i -sesongen. Året etter spilte han i alle sesongens 16 kamper, og startet i én, og hadde 19 taklinger, én sack, én forsvart pasning og forårsaket én fumble. I divisjonsrunden av sluttspillet mot New York Jets hadde han 3 taklinger, og spilte også på special teams. I AFC Championship-kampen mot Tennesee Titans hadde han 3 taklinger. I Super Bowl XXXVII, mot Tampa Bay Buccaneers, hadde han også tre taklinger.
I stilte han til start i ni av de 16  kampene han spilte i, og hadde 49 taklinger, 2,5 sacks, 3 forsvarte pasninger, én fumble forårsaket og plukket opp tre. I november det året var han en av fire Raiders-spillere (med Bill Romanowski, Barret Robbins og Dana Stubblefield) som var involvert i BALCO-skandalen. Alle fire testet positivt for designerdopet tetrahydrogestrinon (THG), men Cooper ble ikke suspendert da ligaen ikke var kjent med dopingmiddelet da de første testene ble utført.
Den 11. september ble han byttet til Dallas Cowboys mot et betinget draft pick, hvor han stilte som reserve i 2 kamper og var inaktiv i fem. Han ble waived 3. november samme år. Én uke senere skrev han kontrakt med San Francisco 49ers. Han spilte i åtte kamper, hvorav 2 var som kampstarter, og avsluttet sesongen med 16 taklinger og én sack. Den 23. august ble han plassert på injured reserves med en skulderskade, og ble løslatt 23. februar 2006.
Den 8. mai signerte han med Seattle Seahawks, men ble kuttet for å gjøre plass til wide receiver Deion Branch 22. september, etter å ha vært inaktiv i sine to første kamper. Arizona Cardinals plukket ham opp 26. september samme år, hvor han hadde 23 taklinger, to sacks, tre forsvarte pasninger og plukket opp én fumble som reserve. I stilte han som reserve defensive end i 12 kamper, og hadde totalt 6 taklinger. Den 21. february ble han løslatt.
Seattle Seahawks plukket ham opp 25. mars 2008, men han ble plassert på injured reserves 30. august og ble eventuelt kuttet.
I 2009 gikk Cooper til United Football Leagues California Redwoods, før han returnerte til sitt original NFL-lag, Oakland Raiders, som free agent 6. april. Han ble løslatt 4. september og pensjonerte seg fra idretten. I løpet av sin karriere hadde Cooper 134 taklinger, 8,5 sacks, én interception, åtte forsvarte pasninger og fire fumbles forårsaket.
Sjuan
Sjuan (tidligere TV4 Plus) er en svensk TV-kanal som eies av mediekonsernet TV4-Gruppen. Opprinnelig skulle kanalen i hovedsak vise sportsprogrammer. Før lanseringen ble programtilbudet utvidet til å omfatte også underholdningsprogrammer. Kanalen ble lansert 9. mars 2003 under navnet TV4 Plus. Med en seerandel på i gjennomsnitt 4 % i 2008 var daværende TV4 Plus Sveriges sjuende største TV-kanal. Den er også Sveriges mest voksende kanal. I 2003 var seesoppslutningen på 519 000 seere og i 2007 var den på 2 024 000 seere. Det er en økning på 390 %. Kanalen byttet 12. september 2011 navn fra TV4 Plus til Sjuan. Kanalen sender blant annet det norske underholdningsprogrammet Allsang på Grensen.
Jeanne Shaheen
Jeanne Shaheen (født Cynthia Jeanne Bowers 28. januar 1947 i Saint Charles i Missouri) er en amerikansk demokratisk senator som representerer delstaten New Hampshire. Hun var guvernør i New Hampshire fra 1997 til 2003, og er den eneste kvinnen i USAs historie som har vært både senator og guvernør.
Hun stilte til senatorvalg i 2002 mot John E. Sununu, som hun tapte med 47 % av stemmene mot Sununus 51 %. I 2008 stilte hun igjen mot Sununu, og denne gangen vant hun med 52 % av stemmene. Hun ble senator 3. januar 2009.
Boeing C-97 Stratofreighter
Boeing C-97 Stratofreighter var et amerikansk militært transportfly utviklet fra bombeflyet B-29 Superfortress. Prototypen XC-97 fløy første gang 9. november 1944, og C-97 Stratofreighter, som introduserte bakdører for av- og pålasting istedenfor de mer vanlige sidedørene, skulle ved siden av Douglas C-54 Skymaster bli et sentralt transportfly i det amerikanske flyvåpenet på 40- og 50-tallet. C-97 skulle også danne grunnlaget for passasjerflyet 377 Stratocruiser og tankflyet KC-97. Enkelte sivile C-97 Stratofreighter transportfly er fremdeles i bruk.
Operasjon Fath-ol-Mobeen
Operasjon Fath-ol-Mobeen (også kjent som Operasjon Undeniable Victory på engelsk) (22.-30. mars 1982) som Irak-Iran-krigens første større storslag mellom styrker i hundretusentall på begge sider var det andre slaget ved Dezful mellom det irakiske 4th. korpset og en kombinasjon av regulære styrker og pasdaran frivillige militsstyrker.
Etter slaget ved Bostan var lommen mot Dezful forvandret til en lomme med svake kommunikasjoner tilbake til Irak. Dette ønsket iranerne å utslette med deres hittil største styrkekonsentrasjon under kompetent ledelse og god organisasjon. Slaget sluttet med et stort nederlag for Irak som hadde mistet opptil 30 000 mann hvorav over 15 000 som var tatt til fange.
Forspillet
Vinterens ankomsten i 1981 medførte et midtlertidig avbrudd på stridighetene langs den irakisk-iranske frontlinjen fra sør der regnsesongen gjorde upreparerte veiene ufremkommelige på et terreng som veksles mellom våtterreng og ørkenterreng til nord opp i de høye fjellene med snøvær. De iranske offensivene i året 1981 skulle ha forvarslet den irakiske ledelsen om behovet for et bedre forsvar mot en bedre og mer improviserte trussel fra de iranske styrkene som hadde demonstrert stor kampvillighet og taktiske kompetanse. Tapet av Abadan var ansett som utfallet av en tilfeldighet fremfor iransk dyktighet i aggressiv krigføring, dermed kom ikke store forberedelsene utover sprede treningsprogrammer for utvalgte enheter til urbane krigføring og angrepsoperasjoner for forsvaret.
De iranske styrkene tok i bruk avbruddet av de større stridighetene for oppbygging av logistikk, styrkekonsentrasjoner og forflytting av våpensystemene som var tatt inn for ettersyn langs frontavsnittet ved Dezful som var utformet som en lomme på cirka 150 kilometer i lengde. Der hadde irakerne som visste en iransk våroffensiv var under forberedelse, forsterket deres stående styrker som var organisert inn i et nytt korps, 4th. irakisk korpset i lommen med seks av åtte deployerte divisjoner for besittelsen av de erobrede territorier i Khuzestan samt tillegg av støtteenheter blant annet fra militsorganisasjonen «Folkearmeen».
4th. irakisk korpset hadde i mars 1982 1st. mekaniserte, 3rd. og 10th. pansrede divisjoner sammen med den fornye 10th. pansrede brigaden fra Republikanergarden dels holdt i reserve for motangrep mot gjennombrudd på den lange frontlinjen som holdes av enhetene i tre infanteridivisjoner og flere selvstendige enheter inkludert disse fra «Folkearmeen». Medregnet den strategiske reserven var det cirka 120 000 til 150 000 soldater for Dezful-lommen, ennå var ikke alle styrkene tilgjengelig for øyeblikkelig deployering mot ventede angrep. Irakerne hadde valgt et forsvar med en tynn bemannet stilling med holdepunkter med dybde for kraftige motangrep med deres mekaniserte og pansrede enhetene.
Den iranske staben var overtatt av yngre krefter med kreativitet og innovasjon representert gjennom høyere offiserer som general Said Shirazi. De iranske styrkene plassert omkring Dezful var ikke i mangel på stridsvogner, artilleri, kamphelikoptre eller kampfly som under vinteren var vedlikeholdt og returert til bedre operasjonell tilstand, men det var aldri nok for aggressive angrepsoperasjoner mot en fiende med flere stridsvogner og større antall artilleriskyts. Den regulære hæren hadde bare 92nd. og 88th. pansrede divisjoner med færre stridsvogner enn normalt samt 21st og 77th infanteridivisjoner og den viktige luftbårne 58th. Zolfaghar brigade på opptil 60 000 soldater. Ved siden av de regulære enhetene hadde tre pasdaran divisjoner (pasdaran divisjon er ned til det halve av en regulær divisjon) og andre enheter på tilsammen 30 000 til 40 000 mann blitt sendt til Dezful.
Innledningen
Det iranske flyvåpenet startet våroffensiven med en serie av luftangrep på de fleste luftbaser rundt Bagdad og Basra. Like før gryningen om natten til den 22. mars 1982 avanserte pasdaran enhetene mot de irakiske frontlinjene sterkt støttet av ild fra de regulære enhetene med artilleri, stridsvogner og pansrede kjøretøyer. Hvordan angrepene nordvest og sørøst for Dezful hendt er ikke helt kjent, men det var en rekke separate konsentrerte fremstøter mot utvalgte punkter langs de irakiske stillingene med én pasdaran-brigade (1 000 mann) hver sagt å være i bølger med 200 til 500 meter mellomrom. Etter en beretning var pansrede enheter medregnet stridsvogner i spissen, etter andre var de regulære enhetene kommet etter. Rasende kamp brøt ut i løpet av morgenen ikke minst etter iranerne skulle rulle opp de sterke støttepunkter langs frontlinjene til høyre og til venstre.
Idet angrepene startet, ble en helikopteroperasjon gjennomført med kommandosoldater fraktet bak de irakiske linjene med store CH-47C Chinook transporthelikoptre under eskorte av F-4 Phantom II og F-5E kampflyer. Kommandoenhetene ble landsatt i nærheten av flere batterier med 130mm artilleri. Irakerne var tatt av overraskelse under det uventede angrepet som ødela batteriene og et par hovedkvarterer der seks høyere offiserer var tatt til fange. Etter førti minutter evakuerte Chinook helikoptrene kommandosoldatene. I mellomtiden hadde eskorten skutt ned et irakisk MiG-21 jagerfly.
Det første angrepet
De første angrepene var lansert nordvest for Dezful der et nær øyeblikkelig sammenbrudd hendt, fra de lokale irakiske offiserne kom meldinger til hovedkvarteret for korpskommandanten, generalmajor Hisham Sabah al-Fakhri. I begynnende panikk beordret al-Fakhri 10th. pansrede divisjon og 10th. panserbrigade mot nord der de støtet på det ene iranske gjennombruddet mens 3rd. pansrede divisjon var deployert om mot et annet gjennombrudd. Disse pansrede enhetene var sløv med å bevege seg mot de fremrykkende iranerne som hadde fått alle deres stridsvogner på åpen lend hvor de tok fordel av deres støtte i AH-1J Cobra kamphelikoptre utstyrt med TOW-missiler.
De irakiske pansrede enhetene rykket fram på frontale angrep mot de mer erfarne og trente stridsvognsmannskapene som utmanøvrert og stoppet de irakiske stridsvognene mens kamphelikoptrene herjet med deres panservernmissiler uten stans. En hel pansrede brigade ble knust mens deler av 10th. pansrede divisjon samt enheter fra 1st. mekaniserte divisjon var omringet av pasdaran infanteristyrker med panservernvåpen. De irakiske styrkene ble reddet fra et nederlag av sterk luftstøtte fra det irakiske flyvåpenet som stoppet de iranske fremstøtene deriblant et av 25th. pasdaran brigade som hadde forsøkt på å avansere mot grensen ved Chenaneh.
Det andre angrepet
Men al-Fakhri var avledet, for med hans reservestyrkene sendt mot nord der de er blitt bundet ned av store infanteristyrker med panservernvåpen i mengder og kontingenter av pansrede kjøretøyer var hans høyre flanke mot sør svekket. Under natten til 24. eller 25. mars 1982 knuste hoveddelen av de regulære styrkene blant dem 92nd. og 88th. pansrede divisjon støttet av 58th luftbårne brigade seg gjennom de tynne frontlinjene. Etter de irakiske frontlinjene var gjennomhullet og rullet opp der svak motstand av forsvarsstyrkene var rapportert, slammet de iranske pansrede enhetene inn i 5th. irakisk pansrede divisjon som var sendt inn i lommen i mellomtiden.
Det iranske flyvåpenet ved morgen til 23. mars med tilsammen 95 kampfly angrepet de store kolonnene av 12th. irakisk pansrede divisjon, forårsaket stor ødeleggelse. Som et resultat ble ikke de strategiske reservestyrkene for 4th. korpset sendt til lommen som nå var penetrert av to store fremstøter i nordvest og sørøst. Det var enkelt å blokkere disse forsterkningene fordi veinettverket mellom sør og nord langs Karun-elven var ikke dimensjonert for større overføring av mekaniserte hærstyrker, fra Irak var det ikke tilstrekkelige sterke styrker som ikke kunne gripe inn.
Operasjonens siste fase
Den iranske planen for offensiven var å rette et angrep i nord, tiltrakk de irakiske reservestyrkene i lommen som ble holdt ned av kamphelikoptre og infanteri med støtte av stridsvognene og deretter angripe med hoveddelen av de regulære styrkene med mesteparten av stridsvognene i sør. Med kraftige luftangrep mot irakiske unnsetning var veien fri for en knipetangsmanøver.
I de neste fire dager brøt de irakiske forsvarslinjene sammen under de kraftige angrepene fra nord og fra sør, flere brigader ble kuttet av og lagt under omringning av de iranske styrkene som malte ned stridsvogn etter stridsvogn i et inferno av granater, rakettdrevde granater og missiler. De iranske regulære enhetene fortsette deres avansementene mens pasdaran enhetene holdte de omringede irakiske styrkene som tilsammen utgjort over to divisjoner, opptatt med angrep etter angrep. Etter reservestyrkene var deployert til nord, var de lokale utplasserte styrkene uten reservestyrke til støtte mot angrep. Disse irakiske styrkene var ikke bare bundet ned, de satt seg i statiske forsvarsposisjoner uten organiserte motangrep fordi offiserene kan ikke omplasserte deres styrker eller går til angrep uten tillatelse fra øverst.
30. mars 1982 så fullførelsen av angrepsplanen etter de to fremstøtenes forreste avdelingene hadde kommet i kontakt med hverandre. De gjenværende irakiske enhetene som hadde allerede realisert faren ved en iransk omringning, trakk seg vekk under stor uorden nærmest i oppløsningstendenser. Det var først etter Saddam Hussein hadde gitt kontraordre til de irakiske styrkene om å oppgi deres posisjoner de fem dager før var beordret til å holde for enhver pris i statisk forsvar.
Tapene
Det andre slaget ved Dezful var blitt en av de verste nederlagene under Irak-Iran-krigen for Iraks militære styrkene som hadde mistet et ukjent antall drepte og sårede ut av 4th. korpset som hadde styrkene tilsvarende syv til åtte divisjoner i tillegg til 15 450 menn som var ført vekk i fangenskap. Trolig 14 000 til 15 000 døde og sårede var resultatet, etter tidlige irakiske generaler var så mye som halvparten av alle deployerte styrkene i lommen drept, såret, tatt til fange og desertert. De iranske påstandene var 75 000 døde og sårede samt 15 450 fanger, hvorav fire generaler.
De materielle tapene er ikke heller kjent, et sted var det sagt 150 stridsvogner, 170 pansrede kjøretøyer og 500 andre militære kjøretøyer samt 200 til 300 artilleriskyts. Andre beretninger ment at tilsammen 700 til 800 pansrede kjøretøyer og stridsvogner (400?) var ødelagt og erobret nær intakt. Under slaget hadde det irakiske flyvåpenet ytret støtte til bakkestyrkene, men med bærebare luftvernmissiler som SA-7 og mobile luftvernskytssystemer var irakerne i deres bombeoffensiven fram til 4. april påført et tap på 20 kampfly.
De iranske tapene var mindre enn de irakiske tapene, over 5 000 døde og 7 000 til 8 000 sårede på tilsammen 12 til 13 000 døde, sårede og savnede ut av de deployerte 90 000 til 100 000 iranske soldatene. Bare tre pasdaran divisjoner var innblandet i slaget, ennå var det i eldre beretningene hevdet de hadde bestått av «80 000 mann».
Etterspillet
Med minst 100 til 150 kilometer frontlinje i en frembøying mellom Susangerd og Dehloran raderte bort sammen med halvparten av 4th. irakiske korpset besluttet Saddam Hussein om et retrett for de gjenværende styrkene i området over til grensen mot Irak. Lommen mot Ahvaz ble også oppgitt av de irakiske styrkene som trakk seg vestover til et brohode med byen Khorramshahr som ble befestet på ordre fra Bagdad. Fordi mesteparten av de irakiske soldatene som var tatt til fange kom fra «Folkearmeen» utrensket Saddam mange av de uerfarne politiske lederne fra denne militsorganisasjonen av politiske motiverte frivillige rett fra folket.
Lasse Tømte
Tømte er født og oppvokst i Oslo. filmdebuterte i rollen som Geir i det sosialrealistiske ungdomsdramaet Lasse & Geir (1976). Han har også hatt biroller i Det tause flertall (1977) og Hvem har bestemt (1978), begge av Wam & Vennerød.
Tømte tilhørte det litterære undergrunnsmiljøet på 1970-tallet, med unge forfattere som utga egne dikt i undergrunnsaviser og egenproduserte hefter. Han debuterte som forfatter i 1973 med diktsamlingen Stjerner- konkret poesi, og har flere publiserte utgivelser etter det. Han har i stor grad arbeidet som oversetter, ikke bare av litterære verk, men også som teknisk oversettelser via eget firma, Alfabeta Språkservice Lasse Tømte. Han har også satt musikk til en del av dikt.
Den sentralafrikanske republikk under Sommer-OL 1992
Den sentralafrikanske republikk under Sommer-OL 1992. Femten sportsutøvere fra Den sentralafrikanske republikk deltok i tre sporter, blant annet friidrett under Sommer-OL 1992 i Barcelona. De var fjerde gangen som Den sentralafrikanske republikk deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Magiens farge
Magiens farge (eng. originaltittel The Colour of Magic) er en humoristisk fantasibok skrevet av Terry Pratchett. Den ble utgitt i 1983 som den første i Skiveverdenenserien. Den er også en av bare fem Skiveverdenenbøker som er inndelt i kapitler. De andre er Going Postal fra 2004 og de tre ungdomsbøkene. Hvert kapittel er i realiteten en egen novelle med de samme figurene som hovedpersoner. Idéen bak Magiens farge – at alt det som skjer, det skjer på grunn av gudenes spill – er ikke ulikt hvordan tradisjonelle rollespill fungerer, i og med at det er terningkast som avgjør hva som skjer med Rensvind og de andre heltene.
Historien fortsetter i den etterfølgende Skiveverdenen-boken Det fantastiske lyset.
Historien ble også brukt som basis for videspillet The Colour of Magic.
Gríma Ormtunge
Gríma Ormtunge er i J.R.R. Tolkiens roman Ringenes herre sønn av Gálmód. Han døde i året 3019 i det tredje tidevervet. Han var kong Théoden av Rohans nærmeste rådgiver. Han forrådte kongen helt fra starten av Ringkrigen til Sarumanns fordel, og svekket han med hvisking og renkespill så kongen nesten gikk til grunne. Utenom dette hang han etter Éowyn, kongens niese, og hadde stor del av skylden for at hennes bror, Éomer, ble forvist fra den Gyldne hall Meduseld. Etter at Théoden ved Gandalvs hjelp var blitt kurert, ble Gríma forvist og rømte til sin herre Sarumann som behandlet han som en slave.
Etter Jarnagards fall dro han med Sarumann gjennom Midgard, og tyranniserte sammen med han i Hobbitun og Hobsyssel. Det endte med at han drepte Sarumann egenhendig i hat og fortvilelse.
Rollen som Gríma Ormtunge ble i filmtrilogien spilt av Brad Dourif.
Azaghâl
Azaghâl er en fiktiv dverg i J.R.R. Tolkiens Midgard. Azaghâl var konge over en gruppe dverger i Belegost I det første tidevervet. Han ble drept av dragen Glaurung etter at han hadde såret ham i slaget ved Nirnaeth Arnoediad. Hadors hjelm ble egentlig laget til ham av Telchar.
List of Middle-earth Dwarves Lista krasnoludów Śródziemia
Eolisk
Ordet eolisk kan vise til:
TV 400
TV 400 er en svensk TV-kanal som ble lansert 14. januar 2005 og erstattet kanalen Med i TV. TV 400 eies av TV4-Gruppen og målgruppen er ett ungt publikum. Kanalen viser serier som Alias, Futurama, Jake 2.0 samt filmer og noen egenproduserte programmer. Mange dokusåper vises også. Kanalen finansieres av abonnementsavgifter og reklame.
TV400 TV400
Mariano Rampolla del Tindaro
Mariano Rampolla del Tindaro (født 17. august 1843 i Polizzi Generosa på Sicilia, død 16. desember 1913 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Prest, pavelig diplomat
I 1866 ble Rampolla presteviet, og innehadde da blant en doktorgrad i utroque iure, dvs. både sivil- og kirkerett, fra Gregoriana.
Etter to år ved nuntiaturet i Spania ble han i 1877 sekretær for Kongregasjonen for troens utbredelse for de orientalske riter (nå innlemmet i Kongregasjonen for Østkirkene), og i 1880 sekretær for Kongregasjonen for troens utbredelse.
Erkebiskop, nuntius
I 1882 ble han utnevnt til titularerkebiskop av Heraclea in Europa, og bispeviet av kardinal Thomas Howard. Samme år ble han nuntius til Spania.
Kardinal
Ved konsistoriet i mars 1887 ble han kreert til kardinalprest, med Santa Cecilia som tittelkirke, og 2. juni samme år ble han kardinalstatssekretær. Han fikk en bestemmende innflytelse på Pavestolens politikk overfor statene, hvis primære anliggende og problem for pavedømmets forhold til den italienske regjering. Pavestolen søkte en stund en tilnærmelse til Italia, men det lyktes ikke kardnal Rampolla å finne noen løsning med italienerne.
Det dårlige forhold mellom Den Hellige Stol og den italienske stat innvirket også negativt inn på kirkens relasjoner til de sentraleuropeiske makter, særlig etter inngåelsen av Trippelalliansen i 1882. Som konsekvens av det dårlige forhold til Østerrike søkte dermed Rampolla mer nærhet til Frankrike og Spania, hvorved hans tidligere virke i Madrid kom han til nytte og gode. Ved dette klarte han å bevare en viss handlingsfrihet for Kirken, skjønt han pådro seg (personlig) en visst misbehag fra regjeringene i Berlin og Wien.
En annen av kardinal Rampollas utenrikspolitiske motstandere var den russiske tsar Aleksander III, som hadde ønsket seg at kardinalstatssekretærvervet skulle gått til kardinal Serafino Vannutelli. Hann hadde assistert ved tsarens kroningsseremoni i Moskva i 1883, og i motsetning til Rampolla hadde han ikke noe i mot ønsket om å innføre russisk språk i den polsk-katolske liturgi.
Da pave Leo XIII døde i 1903 ble det alminnelig forventet at Rampolla skulle bli valgt til pave. Hans kandidatur syntes å være i medvind, inntil det siste øyeblikk, sa den østerrikske keiser Franz Joseph I nedla sitt veto jus exclusivae under konklaven. (det var tre europeiske herskere av katolske land som hevdet en slik vetorett: Østerreike, Frankrike og Spania.) Kardinal Jan Puzyna de Kosielsko, fyrsterkebiskop av Kraków, fremsatte dette veto på vegne av den østerrikske keiser. Rampolla skulle da egentlig allerede ha fått mange nok stemmer til å ble valgt. (New York Times hevdet i 1913 at Rampolla hadde fått 62 stemmer, men det er tvilsomt ettersom dette var det totale antall kardinaler som stemte og det ville i så fall ha betydd at han og den polske biskop også hadde stemt slik.) Den som ble valgt i stedet ble så kardinal Giuseppe Sarto (Pius X), og en han første offisielle handlinger var den 20. januar 1904 å avskaffe den vetoretten som var blitt påberopt.
Etter sitt nederlag ved pavevalget i 1903 var kardinal Rampolla en mer kraftløs kuriekardinal under pave Pius X' pontifikat - kirkepolitisk var han nå på sidelinjen. Den nye paven misetenkte ham for franske sympatier i den utbrytende kirkekrisen i Frankrike, og da trakk Rampolla seg bort fra de diplomatiske sysler ov viet seg til det pastorale arbeide ved Peterskirken, til andaktsøvelser og forfatterskap.
Han klarte ikke å samarbeide med sin etterfølger Rafael Merry del Vals skarpe antimodernisme som preget kirken i tiden fra 1903. Rampolla mente at den lammet meget og mangt. Merry del Val hadde vært konklavets sekretær, og umiddelbart etter pavevalget var han blitt Rampollas etterfølger som statssekretær, og ble kreert til kardinal etter to måneder. Rampolla forble forsåvidt holdt i aktelse. Og i 1909 ble han elevert til første sekretær (leder) for Det hellige officium som var blitt omorganisert i 1908, og i 1910 utnevnt til president for det pavelige St. Thomas-akademi. I den spanske kirkekrise i 1910 begynte paven artter å rådspørre ham om hans diplomatiske innsikter, men døden brøt av hans stigende innflytelse.
Harald Lindow
Harald Lindow (født 11. juni 1886, død 1972) var en dansk jurist og embedsmann.
Mariano Rampolla del Tindaro
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Harald Lindow
Han ble utdannet cand.jur. i 1910, og begynte året etter å jobbe som assistent for Nordgrønlands Inspektorat. Fra 1912 var han konstituert fullmektig for Den Kongelige Grønlandske Handel (KGH).
Han ble konstituert som inspektør for Nordgrønland i 1913, og ble formelt utnevnt i 1915. Etter hans periode ble stillingen endret og gjort om til landsfogd.
Tatovør
En tatovør er en person som utfører permanente tatoveringer. Vanligvis jobber tatovører i tatoveringsstudioer. Tatoveringsyrket krever ingen formell utdanning i Norge, og det er derfor ikke mulighet til å ta fagbrev som tatovør eller tegne lærlingkontrakt som i offentlig godkjente yrkesfag. Tatovører lærer vanligvis faget sitt gjennom en annen tatovør som en slags lærling.
På grunn av potensiell blodsmitte skal tatovering utføres i et lokale med fokus på hygiene. Tatovører må blant annet ha god kunnskap om håndtering av (sterilt) verktøy, tatoveringsfarger, hvilke stoffer fargene inneholder.
I Norge er det straffbart å tatovere i lokaler som ikke er formelt godkjent av kommunelegen.
Thomas de Beauchamp, 12. jarl av Warwick
'''Thomas de Beauchamp, 12. jarl av Warwick''' (født 16. mars 1338 eller 1339, død 8. april eller 8. august 1401) var en engelsk adelsmann som ble en av Rikard IIs fremste motstandere.
Bakgrunn
Han var sønn av Thomas de Beauchamp, 11. jarl av Warwick og Catherine Mortimer, datter av Rogert Mortimer, 1. jarl av March. I 1369 etterfulgte han sin far som jarl av Warwick.
Virke
Warwick var i 1389 en av Lords Appellant, som forsøkte å skille kongen fra hans favoritter. Etter at Rikard tok tilbake makten trakk Warwick seg tilbake til sine eiendommer, men i 1397 ble han siktet for høyforræderi, angivelig fordi han hadde vært med på jarlen av Arundels angivelige konspirasjon. Han ble fengslet i Tower of London, i tårnet som senere fikk navnet Beauchamp Tower. Warwick sa seg skyldig og ba kongen om nåde. Han måtte gi fra seg sine titler og eiendommer, og ble forvist til Man for livstid. Men allerede året etter ble han igjen satt i Tower, inntil han ble sluppet fri i august 1399 etter Henry Bolingbrokes innledende seiere over Rikard II.
Da Bolingbroke avsatte Rikard og ble kronet som kong Henrik IV fikk Beauchamp sine titler og eiendommer tilbake. Han var en av de som oppfordret Henrik IV til å henrette Rikard, og kjempet for den nye kongen under opprøret i 1400.
Han døde i 1401, enten den 8. april eller 8. august. Hans ble etterfulgt som jarl av sønnen Richard, som han hadde med hustruen Margaret, datter av William Ferrers, 3. baron Ferrers av Groby.
Djibouti under Sommer-OL 1992
Djibouti under Sommer-OL 1992. Åtte sportsutøvere fra Djibouti deltok i tre sporter, friidrett, judo og seiling under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var tredje gangen Djibouti deltok i et sommer-OL. De vant ikke noen medaljer.
Fredrik Kayser
Fredrik Thorbjørn Kayser (født 25. mai 1918 i Bergen, død 2. februar 2009 ) var en norsk offiser i Kompani Linge under andre verdenskrig.
Gloppen kulturskole
Gloppen kulturskole (nynorsk: Gloppen kulturskule) er en kommunal skole med opplæring innen musikk og kulturelle aktiviteter. Skolen ble etablert i 1974 som den første musikkskolen i Sogn og Fjordane. Initiativtaker var Jon Aske. Fra 1. januar 2002 ble skolen offisielt en kulturskole.
Fredrik Kayser
Andre verdenskrig
Han deltok som frivillig på finsk side i vinterkrigen 1939–1940. Han deltok deretter i kampene i Norge. Kayser forlot Norge ombord på MK «Leda» 1. september 1941 og ankom Lerwick 4. september. Der sluttet han seg til Kompani Linge, og deltok i Lofotenraidet i 1941.
Gloppen kulturskole
Per 2008 hadde skolen 210 elever på vokal- og instrumentopplæring, og 12 elever på kulturtilbudene.
Fredrik Kayser
Andre verdenskrig
Kayser var en av de ni fra Kompani Linge som gjennomførte den vellykkede sprengningen av Norsk Hydros fabrikk på Rjukan under Vemorkaksjonen. Han tok seg deretter velberget ut av Norge og returnerte til Storbritannia, hvor han ble forfremmet til løytnant. Der påtok han seg i 1944 oppdraget med å være nestkommanderende for geriljaavdelingen Bjørn West som skulle bygges opp i Matre nord for Bergen, i påvente av en eventuell alliert invasjon av Norge. 15. oktober 1944 kom Kayser til Masfjorden sjøveien sammen med sersjant Severin Synnes. Sjefen for den planlagte avdelingen, kaptein Harald Risnes, sluttet seg snart til dem. Sammen med ytterligere noen ankomne nordmenn fra Kompani Linge organiserte og trente de opp en styrke som til slutt talte 250 mann, og som i april–mai 1945 havnet i aktive kamper med den tyske okkupasjonsmakten.
Etter krigen
Han ønsket ikke å fortsette i hæren etter freden, men søkte i stedet en karriere i næringslivet. Han var også aktiv i Foreningen Bjørn West, en forening av veteraner fra Bjørn West-basen.
I 1948 spilte han seg selv i filmen Kampen om tungtvannet.
Utmerkelser
Kayser ble blant annet dekorert med St. Olavsmedaljen med ekegren to ganger og Æreslegionen etter krigen. Han mottok Deltagermedaljen med rosett og ble av britene tildelt med Military Medal, Defence Medal og 1939–1945 Star. Fra USA ble han tildelt Frihetsmedaljen med bronsepalme. Han mottok også det franske Croix de Guerre med palme.
Neodontocnema
Neodontocnema er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Systematisk inndeling
Slekten blir ofte plassert som en underslekt i den store slekten Holotrichia, eller i den senere tiden til slekten Miridiba.
Eksterne lenker
Neodontocnema
Tema (musikk)
Et tema er materialet, vanligvis en gjenkjennelig melodi, som hele eller deler av en komposisjon er basert på. I motsetning til et motiv er et tema vanligvis en fullstendig frase eller en periode. Temaer vokser fram gjennom bruken av motiver og blir bearbeidet og omvandlet i et musikkstykke, sats eller satsdel.
Temaet har som musikalsk enhet spilt en viktig rolle i komposisjonen av europeisk musikk siden renessansen, og særlig siden barokken og wienerklassisismen. Ikke all musikk har temaer som grunnleggende element, i muntlig overlevert folkemusikk snakker man ikke om temaer, men heller om karakteristiske sang- dans- og melodiformer.
Begrepet tema er særlig fremtredende i den strenge fugeformen som er typisk for barokkmusikken: Fugen begynner alltid med en enkeltstemme som introduserer temaet. Ytterligere stemmer kommer til og tar opp temaet, gjentar det på andre tonetrinn og det veves sammen med de øvrige stemmene. Temaet er det vesentligste, men ikke eneste, materialet som blir bearbeidet videre kompositorisk og som bestemmer verkets forløp. Gjennom dette kan det i henhold til de kontrapunktiske reglene forvandles på en mengde forskjellige måter.
I klassisismen har temaet den sentrale plassen i sonatesatsformens eksposisjon. Der opptrer den som en akkompagnert, stort sett strengt symmetrisk oppdelt melodi. Et nytt kontrasterende tema blir gjerne introdusert etter det første, og med utgangspunkt i motiver og figurer fra begge temaene utvikler komponisten den midtre delen av en sonatehovedsats, den såkalte gjennomføringen, før det første temaet gjentas i reprisen, og stykket avsluttes.
I romantikken ble temaet som en selvstendig melodisk-harmonisk ide håndhevet mindre strengt, slik at det mistet sin klart avgrensede kontur. Hos Schumann spilte for eksempel idealet om en «uendelig», evigvarende melodi en viktig rolle.
Yang Jing
Yang Jing (, født i desember 1953 i Jungarbanneret i Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker. Han var formann for Statskommisjonen for etniske anliggender 2008-2013 og generalsekretær for Statsrådet.
Han er av mongolsk nasjonalitet. Fra 2003 til 2008 var han formann for Indre Mongolia og samtidig nestsekretær for regionens partikomite, ved siden av partisekretær Chu Bo. I 2008 ble han gitt sin nye posisjon i Beijing i Statskommisjonen for etniske anliggender.
Yang Jing ble i mars 2013 den første generalsekretær for Folkerepublikken Kinas Statsråd (regjeringskabinett) som har vært av etnisk minoritetsbakgrunn.
Filosofiåret 1465
Filosofiåret 1465 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1465.
Knut Pettersen
Knut Edgar Pettersen (1937–2005) var en norsk skuespiller, forfatter og manusforfatter. Han er kjent fra hovedrollen i den svenske filmen Misshandlingen fra 1969, som vant Guldbaggen i 1970 og fra rollen som den tyranniske faren til Lasse i Wam & Vennerøds dramafilm Lasse & Geir fra 1976.
Pettersen ble født i Fyresdal og utdannet ved Statens Teaterskole.
Pettersen debuterte som forfatter med Psykopaten (Bonniers 1971). I Sverige utga han også Uppfinningen (Författarforlaget 1978) og Patienterna (Författarförlaget 1979), utgitt i Norge som Patenten og Grisefarmen (Falken Forlag 1982 og 1983). Senere utga han Kannibalene (Falken 1984) og Syndebukken (Tiden 1986). I en periode på 1980-tallet var han fast spaltist i den venstreorienterte avisa Friheten.
Han var medlem av Den norske Forfatterforening og Norske Dramatikeres Forbund.
Sigrid Huun
Sigrid Huun (født 25. juli 1952) er en norsk skuespiller. Hennes filmdebut var i Himmel og helvete (1969). Fra TV huskes hun blant annet for å ha vært med i komiserien Egentlig på NRK på 1990-tallet. Hun arbeider også som psykolog.
«Mansfield»
«Mansfield» (sjøsatt 4. juli 1918 som USS Evans (DD-78)) var en jager i Wickes-klassen som tjenestegjorde i US Navy som USS «Evans » (DD-78), Den britiske marine som HMS «Mansfield» (G76), Den Kongelige norske marine som «Mansfield» og Canadas marine som HMCS «Mansfield». Hun var i norsk tjeneste fra desember 1940 til mars 1942, da hun ble overført til Canada. «Mansfield» ble bygget av Bath Iron Works i Maine. Hun ble tatt ut av tjeneste i 1944 og hugget i 1945. Skipsklokken, hvor det fortsatt står USS «Evans», står på Maritime Museum of the Atlantic i Halifax, Nova Scotia.
I norsk tjeneste
«Mansfield» deltok for det meste i konvoieskorte, men deltok også på Øksfjordraidet, der hun var med på å sette i land styrker som blant annet ødela den tyske fiskoljefabrikken. En kvinne bosatt i Øksfjord ble skutt av en norsk spesialsoldat under raidet, hun døde av blodtapet om morgenen den 12. april 1941.
Reinøya (Måsøy)
Reinøya (nordsamisk: Reainnát, kvensk: Renöija) er ei øy i Måsøy kommune i Troms og Finnmark.