cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Connemara
Etymologi
Stedsnavnet Connemara stammer fra det gamle stammenavnet Conmhaicne Mara, som utpekte en gren av Conmhaícne, en tidlig stammegruppe som hadde en rekke stammegrener lokalisert i forskjellige deler av Connacht. Siden denne særskilte grenen av Conmacne bodde ved havet, ble de kjent som Conmacne Mara (havet på irsk er muir, genitiv mara, derav «av havet»).
Leipommata
Utbredelse
Slekten er kjent fra Kanariøyene og Madeira (Selvagensøyene).
Connemara
Definisjon
En vanlig definisjon av området er at det består av det meste av vestlige Galway, det vil si den delen av fylket vest for Lough Corrib og Galway by, som er omfattet av Killary Harbour, Galway Bay og Atlanterhavet. Noen mer restriktive definisjoner av Connemara definerer det som det historiske territoriet til Conmhaícne Mara, det vil si helt nordvest for grevskapet Galway, som grenser til grevskapet Mayo. Navnet brukes også for å beskrive gaeltacht, de irsktalende områdene i det vestlige delen av grevskapet Galway, selv om det hevdes at dette også er upresist ettersom noen av disse områdene ligger utenfor den tradisjonelle grensen til Connemara.
Prosopocoilus antilopus
Utseende
En middelsstor (hannene 25-42 millimeter), bred, halvblank rødbrun hjortebille. Hannens kjever er forholdsvis korte og kraftige, med ca. tre butte tenner, små hanner har flere og mindre tenner. Hodet er stort og bredt, slett uten kjøler eller knøler, pannen bredt U-formet innbuktet foran. Antennene har en tre-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, ikke innsnevret ved roten. Dekkvingene har oftest en mørk sømstripe. Undersiden er rødbrun, partiet bak mellomhoftene brunoransje. Beina er brune. Hunnen er mindre, bredere og blankere, uten forstørrede kjever.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.
Connemara
Geografi
Connemara ligger på territoriet til Iar Connacht, «Vest-Connacht», og innenfor delen av grevskapet Galway vest for innsjøen Lough Corrib, og ble tradisjonelt delt inn i North Connemara og South Connemara. Fjellene i Twelve Bens og elven Owenglin, som renner ut i havet ved Clifden, markerte grensen mellom de to delene. Connemara er avgrenset i vest, sør og nord av Atlanterhavet.
Prosopocoilus antilopus
Utbredelse
Arten er utbredt i Sentral- og Vest-Afrika
Connemara
Geografi
Elven Invermore (som renner inn nord i Kilkieran Bay), innsjøen Loch Oorid (som ligger noen få kilometer vest for Maam Cross) og den vestlige ryggraden til Maumturksfjellene. Nord i fjellene møter grensen havet ved Killary, noen kilometer vest for Leenaun.
Kysten av Connemara består av flere halvøyer. Halvøya Iorras Ainbhtheach i sør er den største og har landsbyene Carna og Kilkieran. Halvøya Errismore består av området vest for landsbyen Ballyconneely. Errisbeg-halvøya ligger sør for landsbyen Roundstone. Errislannan-halvøya ligger like sør for byen Clifden. Halvøyene Kingstown, Coolacloy, Aughrus, Cleggan og Renvyle ligger i Connemaras nordvest. Connemara består mange øyer, hvorav den største er Inis mór, en av Aranøyene, som er den største øya; andre øyer finnes Omey, Inishark, High Island, Friars Island, Feenish og Maínis.
Connemaras berømte grønne marmor, connemaramarmor eller «irsk grønn», finnes langs en linje mellom Streamstown og Lissoughter. Fargen grønn er Irlands nasjonale farge, og denne marmoren har således tung symbolsk verdi ved å være assosiert med den irske identiteten. Den var en viktig handelsvare allerede i forhistoriske tid og fortsatt i dag. Den utvinnes i den vestlige regionen den har navn etter, som i fjellet Lissoughter ved landsbyen Recess og rundt Clifden. Den er er tilgjengelig i store dimensjonale plater egnet for bygninger så vel som edelsten for mindre smykker og til dekorasjoner.
Som marmor er de viktigste mineralkomponentene dolomitt og kalsitt, supplert med varierende mengder komponenter som blant annet serpentin, og fargen bestemmes av det fargede mineralinnholdet, med serpentin som er ansvarlig for den karakteristiske grønne fargen.
Irsk kultur
Connemara, som tidligere har blitt kalt for «Det irske høylandet» (i sammenligning kulturelt og geografisk med det skotske høylandet), har hatt en enorm innflytelse på irsk kultur, litteratur og folkeminne.
Micheál Mac Suibhne (ca. 1760–1820), en poet hovedsakelig knyttet til fiskelandsbyen Cleggan, forblir en lokalt aktet skikkelse, på grunn av hans bidrag til muntlig poesi og sean-nós-sang (lange melodiske fraser på irsk uten akkompagnement) på irsk preget av lokal dialekt (Connacht-irsk).
Under den gæliske vekkelsen (Athbheochan na Gaeilge) på slutten av 1800-tallet eide den irske læreren og nasjonalisten Patrick Pearse (1879–1916), som skulle lede påskeopprøret i 1916 før han ble henrettet ved skyting, en hytte ved Rosmuc, hvor han tilbrakte somrene sine med å lære det irske språket og skrive. I følge poeten og litteraturkritikeren Louis de Paor fra den litterære bevegelsen Innti, til tross for Pearses entusiasme for Conamara Theas-dialekten av Connacht-irsk som ble snakket rundt sommerhuset hans, valgte han selv å følge den vanlige praksisen med den gæliske vekkelsen ved å skrive på Munster-irsk, som ble ansett som mindre påvirket av engelsk enn andre irske dialekter. Samtidig førte imidlertid Pearses lesning av den radikalt eksperimentelle poesien til Walt Whitman og de franske symbolistene til at han introduserte modernistisk lyrikk i det irske språket. Som litteraturkritiker etterlot Pearse også en veldig detaljert plan for avkoloniseringen av irsk litteratur, særskilt for det irske språket.
I kjølvannet av den irske uavhengighetskrigen og den irske borgerkrigen var Connemara et viktig senter for arbeidet til Den irske folkeminnekommisjonen (Coimisiún Béaloideasa Éireann), som ble opprettet i 1935, med å registrere Irlands truede tradisjoner, folkeminne, mytologi og muntlig litteratur. I følge folkminnesamleren og arkivar Seán Ó Súilleabháin (1903–1996) var innbyggere uten historier å fortelle unntaket snarere enn regelen, og det ble generelt innsett i 1935 at det var flere uinnspilte folkeeventyr i Carna prestegjeld alene enn noe annet sted i Vest-Europa.
En av de viktigste tradisjonsbærerne kommisjonen registrerte i Connemara eller andre steder var Éamon a Búrc (1866–1942). Før repertoaret hans av historier ble spilt inn og transkribert, hadde a Búrc emigrert til USA og bodd i Graceville og i Swede Hollow utenfor Saint Paul i Minnesota. Etter at han tilbake til hjemstadsområde Carna i grevskapet Galway, ble Éamon a Búrc spilt inn på lydbånd i 1935 i sitt hjem (som nå eide Ó Cuaig-familien). Videre, ifølge den irsk-amerikanske historikeren Bridget Connelly, ble hans historier samlet på irsk fra Éamon a Búrc fortsatt undervist på i universiteter sammen med oldtidsverker som Beowulf, Den eldre Edda og Homers epos.
Joe Heaney (eller Seosamh Ó hÉanaí; 1919–1984), en legendarisk seanchai (historieforteller på irsk) og sean-nós-sanger på Connacht-irsk, sies å ha kjent til mer enn 500 sanger – de fleste lærte av familien hans mens han vokste opp i Carna. Féile Chomórtha Joe Éinniú («Joe Heaneys minnefestival») arrangeres hvert år i Carna.
Sorcha Ní Ghuairim (1911–1976), lærer, en sean-nós-sanger og forfatter av moderne litteratur på irsk, ble også født i Connemara. Hun begynte som en spaltist kalt «Coisín Siúlach» for avisen The Irish Press, hvor hun til slutt ble redaktør. Hun skrev også en vanlig spalte for barnesiden under fofatternavnet «Niamh Chinn Óir». Andre skrifter fra henne er blant annet en rekke fortellinger for barn under tittelen tittelen Everytraí mhuintir Choinín og Sgéal Taimín Mhic Luiche. Med bistand fra Pádraig Ó Concheanainn oversatte Sorcha også den irske eventyreren Charles McGuinness’ Viva Irlanda til irsk for publisering i avisen. Oversettelsen deres ble deretter utgitt under tittelen Ceathrar comrádaí i 1943.
Mens han bodde i Inverin i Connemara under unntakstilstanden under den andre verdenskrig, ble imidlertid Calum Maclean (1915–1960), bror av den viktige skotske-gæliske poeten Sorley Maclean, utnevnt av professor Séamus Ó Duilearga (1899–1980) som en innsamler på deltid for den irske folklorekommisjonen. Fra august 1942 til februar 1945 sendte Maclean en betydelig mengde folkeminne på den lokale Conamara Theas-dialekten til kommisjonen, noe som utgjorde seks innbundne bind. Fra mars 1945 ble Maclean ansatt som en midlertidig katalogiser av kommisjonen i Dublin, før han ble sendt til den skotske Gàidhealtachd, det vil si de skotske områdene hvor skotsk-gælisk ble praktisert, for å samle inn folkeminne også der, først for den irske folklorekommisjonen og senere for Skolen for skotske studier (School of Scottish Studies).
Mens Máirtín Ó Cadhain (1906–1970), en irsk republikaner fra landsbyen An Spidéal, etter borgerkrigen ble internert under andre verdenskrig i Curragh-leiren av statsminister (taoiseach) Éamon de Valera, ble han deretter en av de mest radikalt innovative forfatterne av moderne litteratur på irsk ved å skrive den modernistisk litterær romanen Cré na Cille («Kirkegårdsjord»), første gang utgitt i 1949. Den ble oversatt til norsk av professor Jan Erik Rekdal og utgitt 1995 av Gyldendal Norsk Forlag som Kirkegårdsjord — gjenfortellinger i ti mellomspill, og den første fullstendige engelske oversettelsen ble utgitt først i 2016. Romanen er skrevet som en samtale mellom de døde på en kirkegård i Connemara. Det er et avvik fra Patrick Pearses idealisering av den ikke-anglifiserte irske kulturen og har blitt sammenlignet med tekstene til Flann O'Brien, Samuel Beckett og James Joyce.
Caitlín Maude (1941-1982), poet, skuespiller, irskspråklig aktivist og sean nos-sanger, var en annen figur som var svært viktig for moderne litteratur på irsk fra Connemara, Maude var født i Casla og i følge Louis de Paor, «Selv om ingen samling av arbeidet hennes ble publisert i løpet av hennes levetid, hadde Caitlín Maude en betydelig innflytelse på irskspråklig poesi og poeter, også Máirtín Ó Direáin, Micheál Ó hArtnéide, Tomás Mac Síomóin og Nuala Ní Dhomhnaill. Denne innflytelsen er et mål på den dramatiske kraften til hennes personlighet, hennes eksemplariske oppfinnsomhet og engasjement for språket, og hennes evne som sanger til å legemliggjøre den følelsesmessige forstyrrelsen i hjertet av en sang. Hennes innsamlede dikt er relativt tynn, inkludert ufullstendige utkast og fragmenter, men avslører en poetisk stemme som er trygg på sin egen autoritet, og trekker på talespråket til gaeltacht i Connemara, men sjelden i dets konvensjoner for muntlig komposisjon eller, faktisk, på presedenser i irsk poesi på begge språkene. Det beste av hennes arbeid er nærmere den amerikanske poesien på 1960-tallet i bruken av løsere former som følger rytmene til det talte ordet og betydningen av diktet som direkte ytring uten kunstgrep, en teknikk som krever en høy grad av språklig presisjon og formell kontroll.»
Nylig har Coláiste Lurgan, en sommerhøyskole for språkfordypning i Inverin, vunnet verdensomspennende anerkjennelse for sine irskspråklige utgaver av kjente popsanger, blant annet Leonard Cohens «Hallelujah», Adeles «Hello» og Aviciis «Wake Me Up», på musikkprosjektet TG Lurgans YouTube-kanal. Bandet Seo Linn er siden 2013 sammensatt av musikere som møttes på høyskolen.
I populærkulturen
Den franske sangeren Michel Sardou skrev en populær sang om området. Fransk tittel er Les Lacs du Connemara.
Den irske maleren Augustus Nicholas Burke gjorde et nostalgisk maleri på 1870-tallet i form av Pike fra Connemara, nå i Irlands nasjonalgalleri.
Tim Tscharnke
Tim Tscharnke (født 13. desember 1989 i Weißenfels i Sachsen-Anhalt) er en tysk langrennsløper.
Han debuterte i verdenscupen i langrenn 14. februar 2009, og hans første individuelle verdenscupseier kom på 15 km klassisk fellesstart i Canmore 13. desember 2012.
Herman Løvenskiold (amtmann)
Herman Løvenskiold (født 24. januar 1783 i Porsgrund, død 24. november 1825 i Montpellier) var en dansk-norsk kancellideputert og amtmann.
Han var sønn av kammerherre Severin Løvenskiold til Fossum og Bolvig og Benedicta Henrikka Aall (1756–1813). I 1800 ble han dimittert privat til Universitetet hvoretter han gjorde tjeneste som offiser ved landeværnet. I 1803 ble han juridisk kandidat, 1804 auskultant i Rentekammeret. Heretter studerte han de følgende år i Göttingen, Holland, Frankrike og England.
I 1808 ble han medlem av Kommissionen for Norges providering, i 1809 var han konstituert amtmann i Vejle Amt, fra 1811–15 bekledde han stillingen som amtmann i Hobæk Amt, som han senere måtte oppgi på grunn av sykdom. Etter noen tid ble han på ny utnevnt til amtmann, denne gang over Svendborg Amt. I 1822 ble han deputert i Danske Kancelli og samme år ekstraordinær assessor i Højesteret. Han døde under en rekonvalesensreise i Montpellier den 24. november 1825.
I 1804 var han blitt utnevnt til kammerjunker og i 1812 til kammerherre og Ridder av Dannebrog. Den 8. oktober 1813 ektet han Sophie Hedevig baronesse Adeler til Adelersborg (1795–1859), en datter av geheimekonferensråd og baron Frederik Adeler. De fikk datteren Berthe Henriette Frederikke Løvenskiold (1814–1875), som ble gift i 1836 med Georg Fredrik Otto lensbaron Zytphen-Adeler (1810-1878).
Løvenskiold og hans hustru er begravet i Fårevejle kirke på Sjælland.
Elektrostal
Elektrostal (russisk: Электроста́ль) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger 58 km øst for Moskva. Frem til 1938 het byen Zatisje (russisk: Зати́шье). Innbyggertall: 146 294 (folketelling 2002).
Industri
Elektrostal er et senter for metallurgi og bygging av tungt maskineri. De viktigste selskapene er:
Tomatciklide
Tomatciklide er en ciklide og den eneste arten i gruppen Etroplus som kan overleve i helt ferskt vann. Den er gul på farge, med flekker på sidene. Den blir opptil 8 cm lang og mer enn 10 år gammel.
Akvaristikk
Dette er ikke en fisk for nybegynnende akvarister, men kan egne seg for den som nylig har satt opp et brakkvannsakvarium. Den foretrekker relativt hardt vann med en temperatur på 24-26 °C og en pH på mellom 6 og 7,5. De fleste eksemplarer tar det meste av tørrfôr, og bør ha en balansert diett mellom grønt og animalsk fôr. Andre individer, spesielt viltfangede, begynner aldri å ta tørrfôr, og må fôres med mygglarver og annet. Den er territoriehevdende.
Kroksund
Kroksund er et smalt sund som forbinder Steinsfjorden med resten av Tyrifjorden. Det ligger i Hole kommune i Buskerud og har vært i bruk som sundsted siden jernalderen. Bryggekonstruksjoner fra da befinner seg under vann ved dagens bro og viser at det var fergetradisjoner der alt på den tiden. Selve sundstedet var opprinnelig en bondegård som lå på Gjesvalhalvøya. På motsatt side av sundet ligger Sundvollen og Krokskogen. Sundvollen het i tidligere tider Kroksundvoll og var trolig eng under sundstedet Kroksund.
Kroksund i gamle kilder
Oslobispen Jens Nilssøn nevner Kroksund på sin ferd over Krokskogen til Ringerike, tidlig i september 1594. I 1648 nevnes ei Marte Kroksund i tingbøkene. Hun ble anmeldt til stattholder Hannibal Sehested, fordi hun til stadighet skjenket folk fulle og skjelte dem ut når de ikke ville gi henne dobbelt betaling for å frakte dem over sundet. Dessuten skal hun ha stått i ledtog med både røvere, tyver og landløpere heter det. Marte var åpenbart sundmann, for det ble krevd at hennes kongelige bevilling som sådan skulle inndras. Tredve år seinere satt hun fortsatt i Kroksund, som enke, mens sønnene drev sundstedet, så kravet nådde nok ikke fram hos stattholderen.
Gamle Kroksund bro
Den aller første brua over Kroksundet sto ferdig i 1807 og må sees i sammenheng med byggingen av den bergenske kongevei mellom Lommedalen og Sundvollen. Kongeveien ble åpnet fram til Sundvollen i 1805, der det var sundsted. Arbeidene med å bygge ei bru over sundstedet ble startet av militære mannskaper i 1806, men de rakk bare å få østre fylling mellom Sundvollen og Sundøya ferdig, før krigen med Sverige satte en stopper for det videre arbeidet.
Den første brua var ei flytebru gjort av tømmer, med en lem midt på som kunne løftes slik at båttrafikken kunne passere sundet. Utpå 1850-tallet ble det gjort ei ny steinbru der, og denne står der fortsatt. Nå utgjør den imidlertid fundament for dagens to-feltsbru, som er bygget over den gamle brua. Steinbrua har sterkt hvelvet veibane og fungerer i dag som gang- og sykkelbru.
Kroksund i dag
I dag er Kroksund ei grend og et mindre tettsted, som for det meste er regulert og bebygget med villabebyggelse. Tettstedet hadde innbyggere per 1. januar. Kroksund ligger langs Europavei 16, rett vest av Sundvollen. E16 passerer over Kroksundet via Kroksund bru, som går mellom Sundøya og Slettøya i sundet. Ut til de to småøyene er det veifyllinger fra begge landsidene.
Våtmarksområdene rundt Kroksund inngår i Nordre Tyrifjorden våtmarkssystem, som er et ramsarområde, og er et viktig område for trekkfugler og overvintrende andefugler. Våtmarksområdene som ligger i direkte tilknytning til Kroksundet har imidlertid ikke ramsarstatus.
For å bedre vannkvaliteten i Steinsfjorden, som har et svært sårbart og stillestående økosystem, har Statens vegvesen laget en reguleringsplan for å erstatte disse med bruer. Planene er kostnadsberegnet til omkring 180 millioner kroner, men Norsk Ornitologisk Forening mener at det er høyst tvilsomt om vannkvaliteten i Steinsfjorden vil bli bedret gjennom tiltaket alene.
Parafrase
Parafrase kan blant annet henvise til:
«Volo»
Volo var en norsk bark på 500 tonn som ble bygget for Knud Knudsen i Arendal i 1880-årene. Den forliste på stranden i nærheten Bushman's River Mouth om morgenen den 6. mars 1886. Hjembyen til Volo var Arendal, og byen hadde også den største seilskipsflåten på denne tiden.
Volo hadde vært i sjøen i fire måneder etter at den seilte fra Göteborg med en last furutømmer. Mannskapet hadde ikke sett land siden de forlot Den engelske kanal på reisen mot Lourenço Marques. Kapteinen på fartøyet, kaptein Olsen, hadde laget en "bestikknavigasjon" som sa at de var 200 engelske mil sør for land den 5. mars 1886. Den skjebnesvangre dagen var det elendig vær, med en sterk østlig vind, tåke og grov sjø, rett mot kysten. En advarsel ble ropt av utkikken mens Volo var på en babord halser: "Steiner på babord baug. Hardt mot styrbord", men det var ingen respons fra mannskapet. Skipet traff steinene og skroget fikk hull, men kom over revet og strandet øst for Kwaaihoek mellom Diaz Cross og Bushman's River Mouth.
Charles Butt, en lokal bonde og sjømann var den første som så Volo fra huset sitt på stedet hvor det gamle Kenton-on Sea Hotel lå. Han kunne se toppene av de tre mastene over tåken. Han tilkalte sitt fargede mannskap og satte ut med sin fiskebåt fra munningen av Bushman's River, men det ble raskt stanset av grov sjø. Han krysset stranden i vestlig retning ca en kilometer mot Kwaaihoek. Han fant Volo strandet med sjøen brytende over skipet og mannskapet på riggen.
Han gjorde flere forsøk på å sikre en linje fra fartøyet til land. På tredje forsøk, etter to timer i det kalde vannet, klarte han å overtale mannskapet til å kaste en linje fra baugspryd som han kjempet til land. Dette var ingen dårlig prestasjon for en mann som allerede var i 60-årene. Tauet var på plass og en liten folkemengde på stranden hele 12 mannskaper kom trygt på land. Historien forteller at på samme tid i Butts kamp i surf annet redningsforsøk ble gjort av «Kaaljan» Scheepers, en Alexandria bonde. «Die Tweede Wolraad Woltemade» red i sjøen på sin hest «Stormen» i forsøk på å få en linje i land. Det er fortsatt litt uenighet om hvem som brakte linjen i land, men Butt skal ha uttalt i Grahamstown Journal at «han ikke visste så mye om de strømningene som jeg gjorde og klokt ga opp forsøket.» Rumper tok ansvaret og slo mannskapet på stranden og så ga midlertidig husly for dem på deres gård huset. Charles Butt, etter forslag fra lagmannen i Bathurst, ble tildelt en sølvmedalje ved Royal Society i London for tapperhet hans. En kopi av tilhørende sertifikatet er på Stanley restaurant, den Butts Kolbeinstveit, Eve's Retreat. I tillegg Charles Butt ble belønnet med halve lasten av Volo som han satt til god bruk i bygge et nytt våningshus på den gamle Kenton Hotel nettsted. Bildene av vraket på ulike stadier av forråtnelse overleve fordi noen hadde en ladd kamera på åstedet. Deler av vraket er fremdeles å se i området. Ankeret er stasjonert utenfor Bushman's River rådhus, er deler av vraket og ankeret tannhjul eksponert langs stranden mot Kwaaihoek og et stort stykke til vraket er neddykket i munnen av Bushman's River. Lokale bønder brukte også deler av vraket for å forbedre deres havet side hytter. Deler av lasten ble kjøpt av en Mr.Stocks av Grahamstown og wagoned der hvor den ble brukt til å bygge på taket av Hobson House at Kingswood College. En gjenstand, er skipets signal pistol også å bli sett på Stanley's Restaurant.
Phoenixøyene
Phoenixøyene er ei øygruppe i Polynesia i det vestlige Stillehavet. De tilhører staten Kiribati. Phoenixøyene består av 8 korallatoller og øyer, med et sammenlagt areal på rundt 28 km².
Geografi
Øygruppen er den midterste av de tre som tilsammen utgjør Kiribati. Den ligger ca. 800 km sørøst for Gilbertøyene og vest for Linjeøyene. De åtte øyene som øygruppen består av er:
To undervannsrev regnes også til Phoenixøyene:
Geografisk sett kan også de amerikanske besittelsene Bakerøya og Howlandøya lengst i nord regnes til Phoenixøyene.
På og rundt øyene finnes omkring 120 korallarter og mer enn 500 arter fisk. Kiribati har uttrykt planer om å etablere en stor marin park i området.
Historie
Øyene ble oppdaget rundt 1800, og havnet i 1889 under britisk overhøyhet. I 1937 ble øyene lagt inn under den britiske kolonien Gilbert- og Elliceøyene. I 1938 krevde USA forvaltningsretten over Kantonøya og Enderburyøya, og året etter ble man enig med Storbritannia om å forvalte øyene sammen.
På slutten av 1930-tallet var øyene det siste stedet som det Britiske imperiet forsøkte å kolonisere, med bosetninger på Orona, Manra og Nikumaroro. Disse forsøkene opphørte imidlertid som fruktløse i 1963.
I 1979 ble øyene innlemmet i den nye statsdannelsen Kiribati.
Saperdini
Saperdini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien vedbukker (Lamiinae) i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore til ganske store (de nordiske artene er 9-30 millimeter), sylindriske trebukker, gjerne grå- eller brunaktige eller grønnlige på farge. Antennene er oftest noe kortere enn kroppen. Pronotum er forholdsvis lite, sylindrisk, mye smalere enn dekkvingene, som er parallellsidige med markerte "skuldre". Kroppen er ganske kraftig punktert, ofte er punktene mørke og kontrasterer mot den lysere fargen ellers.
Levevis
Larvene lever i levende stammer, mest på løvtrær. Noen kan gjøre betydelig skade og også drepe unge trær. De voksne billene gnager på bladene på larvenes næringstrær.
Systematisk inndeling
Artene i gruppen Obereini blir noen ganger også plassert her.
Tan Hellerød
Tan Hellerød (født: 5. april 1997 i Rayong, Thailand under navnet Sarawut Phasookwong) er en norsk ishockeyspiller som spiller løper for Narvik Hockey. Han kom fra Lørenskog IK, som er moderklubben, i 2017, men har også spilt for Viking Hockey U18 og Stavanger Oilers.
Darlag
Darlag (kinesisk: 达日县; pinyin: Dárì Xiàn) er et fylke i det autonome prefektur Golog i provinsen Qinghai i Folkerepublikken Kina.
Inis Mór
Inis Mór (irsk: Árainn Mhór, engelsk: Inishmore) er den største av Aranøyene i Galwaybukten i Irland. Den er om lag 14 kilometer lang (nordvest-sørøst) og 3.8 kilometer bred, og har et areal på 31 km2. Ved folketellingen i 2016 hadde øya 762 fastboende innbyggere,
Det er 522 fastboende på øya (2006). og er det den nest største øya utenfor den irske kysten (etter Achill) og den mest folkerike av Aranøyene. Øya ligger i den irsktalende området gaeltacht og har en sterk irsk kultur. Mye av øya er karstlandskap, og den har et vell av steder fra forhistorisk tid, tidlig kristen tid og middelalderen, hvor oldtidsfestningen Dún Aonghasa er den mest kjente, beskrevet som «det mest storslåtte barbariske monumentet i Europa» av George Petrie.
Darlag
Befolkningen var på 22,498 innbyggere i 1999.
Inis Mór
Navn
Før 1900-tallet ble øya vanligvis kalt Árainn eller Árainn Mhór, som antas å bety «nyreformet» eller «åsrygg». Det ble anglisert som Aran, Aran More eller Great Aran. Dette har forårsaket forvirring og forveksling med likelydende Arranmore i grevskapet Donegal. Navnet Inishmore ble «tilsynelatende laget av Ordnance Survey for kartet av 1839» som en anglifisering av Inis Mór («Storøya»), ettersom det ikke er bevis for at dette navnet har vært benyttet før denne tiden.
Darlag
Administrative enheter
Storkommune: Kommuner:
Inis Mór
Navn
Ettersom øya ligger innenfor området gaeltacht, er Árainn det eneste lovlige stedsnavnet på irsk eller engelsk som erklært i det irske lovvedtaket Official Languages Act 2003.
Geologi og geografi
Øya er en forlengelse av Burren på det irske fastlandet, et unikt karst-landskap nordvest i grevskapet Clare. Terrenget på øya er sammensatt av steinsetting bestående av kalkstein med kryssende sprekker, og etterlater isolerte bergarter av glimmer (sprø clintonitt). Kalksteinene stammer fra den geologiske epoken viséum (nedre karbon), dannet som sedimenter i et tropisk hav for omtrent 350 millioner år siden, og komprimert til horisontale lag med fossile koraller, sjøliljer, sjøpiggsvin og ammonitter. Isbreing etter den namuriske fasen la til rette for større denudasjon.
Undinula vulgaris
Undinula vulgaris er en art av hoppekreps. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Den finnes bl.a i sørlige områder av Atlanterhavet og Antarktis, og lever av alger og plankton.
Inis Mór
Geologi og geografi
Resultatet er at Inis Mór og de andre øyene er blant de fineste eksemplene på glasiokarst-landskap i verden. Effektene av den siste istiden (nidlandian) er mest synlige, med øya dekket av is under denne istiden. Virkningen av tidligere karstifisering (oppløsningserosjon) er eliminert av den siste istiden. Så enhver karstifikasjon som nå er sett stammer fra omtrent 10 000 år siden, og øya bestående av karst er dermed relativt nylig.
Oppløsningsprosesser har utvidet og utdypet revnene og sprekkene til kalksteinsflaten. Eksisterende svake linjer i berget (vertikale skjøter) bidrar til dannelsen av omfattende sprekker adskilt av sprø glimmer (flat steinsetting som heller). Bergkarstifiseringen letter dannelsen av underjordisk drenering.
Undinula vulgaris
Arten ble første gang beskrevet av Dana i 1849.
Inis Mór
Flora og fauna
Øya har arktiske, middelhavs- og alpine planter side om side, på grunn av det uvanlige miljøet. I likhet med Burren er Aranøyene kjent for sin uvanlige samling av planter og dyr. Revnene og sprekkene i berggrunnen gir fuktig ly, og støtter dermed et bredt spekter av planter, blant annet busker og kratt. Der overflaten av steinsettingen er knust til grus, finnes mange av de hardere arktiske eller alpine plantene.
Men når kalksteinsbelegget er dekket av et tynt lag med jord, sees flekker med gress, ispedd planter som søtroter og orkideer. Tilstedeværende insekter som sommerfugler, blant annet rødflekket perlemorvinger (Boloria euphrosyne), slåpetornstjertvinger (Thecla betulae), og skoghvitvinger (Leptidea sinapis); nattsvermere, grønt rotfly (Calamia tridens); og blomsterfluer.
Turisme
Inis Mór er i dag et viktig turistmål, med innkvartering for bed & breakfast spredt over hele øya. Private minibusser, hestevogner og sykler er de viktigste framgangsmåtene for de mange turistene som besøker øya i sommermånedene.
Det er et lite museum som illustrerer historien til oldtidsfestningen Dún Aonghasa og dens mulige funksjoner, mens Aran Sweater Market er et samlingspunkt for besøkende som kan spore kulturen og historien knyttet til arangenseren gjennom museet på stedet, foruten også å kjøpe sine egne eksemplarer. I nærheten ligger en neolittisk grav og en liten kulturarvpark ved Dún Eochla, med eksempler på en tradisjonell hytte med stråtak og destilleri for framstilling av irsk poteen / poitín, som er irsk hjemmebrent med tildels høyt alkoholprosent. Tempull Breccain (Brecan-kirken), ofte kalt «de syv kirkene på Aran», er et kompleks av kirker og andre bygninger dedikert til den hellige Brecan fra 500-tallet, en gang et populært reisemål for pilegrimer. I sentrum av øya, på det høyeste punktet er Inis Mórs fyrtårn, men det ble tatt ut av drift i 1857 og erstattet av lysene ved Eeragh og Inisheer.
Øya er vert for Ted Fest hvert år. Festivalen ble etablert i 2004, er det en feiring av den populære situasjonskomedien Father Ted (1995-1998). Festivaldeltakerne kler seg ut som sine favorittfigurer, ser sine favorittepisodene og deltar i ulike Ted-tilknyttede arrangementer og konkurranser.
Sport
Noen av kalksteinsklippene har tiltrukket seg interesse fra fjellklatrere. Dykking er populært og tilrettelagt ved egne dykkerklubber. Inis Mór Dive Academy er lokalisert i landsbyen Kilronan, en kort sparertur fra fergeleiet. Et spesielt populært sted for dette er Poll na bPéist («ormehullet» / «sjømonstre») som ligger på den sørlige kysten av øya, og som er et stort naturlig utformet rektangulært basseng som kommuniserer via underjordiske kanaler med havet. Siden 2012 har Inis Mór vært vertskap for et arrangement som en del av Red Bull Cliff Diving World Series, en turnering i stuping fra høye klipper.
Transport
Øya betjenes av fergeselskapet Aran Ferries fra Rossaveal og Doolin. Dette er ferger kun for passasjerer; biler og tungt gods fraktes på ikke-planlagte tjenester.
Flyselskapet Aer Arann Islands flyr daglige rutefly fra Inis Mór Aerodrome til flyplassen Connemara Airport med Britten-Norman Islander, et mindre to-motors passasjerfly med opp til 10 passasjerer.
I populærkulturen
Øya har stor betydning i Martin McDonaghs skuespill The Lieutenant of Inishmore fra 2001. McDonagh benyttet seg også av Inis Mór som filmsted og lokalisering for sin film The Banshees of Inisherin, men den ble også filmet både på øya Achill.
Inis Mór ble brukt som innspillingssted for filmen The Matchmaker (1997), en romantisk komedie med Janeane Garofalo, og filmen Leap Year (2010), også en romantisk komedie med Amy Adams og Matthew Goode i hovedrollene.
Den første historien i These Precious Hours av Michael Corrigan har en scene satt på Inis Mór.
Musikkvideoen til Dermot Kennedys «For Island Fires and Family» (video utgitt 10. januar 2019) ble filmet i sin helhet på Inis Mór.
Gerulf av Holland
Gerulf av Holland (født ca. 850, død ca. 898) var fra ca. 885 til sin død rundt 896 greve av Holland. Han er også kjent som «Gerolf», og av og til er tittelen «av Kennemerland» føyd til. Tilføyelsene «av Holland» og «av Kennemerland» er av senere dato. Rundt hans herkomst er ikke mye kjent, men man har funnet hentydninger til at han var en etterkommer av den frisiske kong Radboud. Det antydes at han var sønn eller sønnesønn av den frisiske greven Gerolf som levde under Ludvig I av det tysk-romerske rike regjering.
Gerulf regnes som huset Hollands stamfar selv om grevskapets innbyggere ble kalt frisere frem til 1100. Med hensyn til grevskapets grenser og posisjon anses det som mest trolig at dets område tilsvarer dagens Kennemerland. Den første greven som offisielt ble kalt «greve av Holland» var Floris II i 1101.
Grevskapet Holland blir til
Selv om Gerulf bodde i et område som hørte til Francia Orientalis (tysk: Ostfrankenreich) ble dette også etter inngåelsen av traktaten i Verdun i 843 i realiteten styrt av vikingene. Da sjøkongen Godtfred ble myrdet ved Spijk (tidligere kalt Herespich) i 885 endte deres styre.
Grev Gerulf deltok aktivt i mordet på Godtfred og befrielsen fra vikingene, og 4. august 889 overdro østfrankernes kong Arnulf et gods i Teisterbant med flere hus blant annet i Tiel, Aalburg og Asch og et annet innen grevskapet Holland til ham som belønning for hans innsats. Det siste godset lå i området mellom Harmelen – Leiden og Bennebroek i dagens provins Zuid-Holland.
Tvil i forhold til Gerulf som stamfar
Det er ikke før på slutten av det 19. århundre at man anser Gerulf for å være huset Hollands stamfar. Dette er basert på et dikt fra rundt år 1120 som nevner grevene av Holland. Diktets første linje er: «De eerste Dirk, broer van Waldger, was een roemrijk man ......» (Den første Dirk, Waldgers bror, var en berømt mann ...) I et verk om Waldger er det følgende skrevet «Waldgarius Freso, Gerilfi filius», dette kan oversettes til «Friseren Waldger, Gerulfs sønn». Dette gjør at Gerulf sees som Dirk Is far og dermed som Huset Hollands stamfar.
Etter at Gerulf dør finner noe merkelig sted, den eldste av sønnene, Waldger, arver godset i Teisterbant mens den yngre broren Dirk får grevskapet. At Waldger kaller sin sønn Radboud er også uvanlig, etter tidens skikker burde den eldste sønnen ha blitt oppkalt etter sin bestefar. Dette har åpnet for en annen mulighet, at Gerulf var Dirk og Waldgers fosterfar. I det tilfellet kan «filius» ha betydd «fostersønn». Det er da ikke ulogisk at den mest trolige farskandidaten er Radboud, Herren til Nederfrisland. Han døde mens han kjempet mot vikingene i 874. Dermed kan Gerulf ha vært deres verge, og i den sammenheng ha bestyrt området Waldger arvet mens Dirk arvet Gerolfs eget grevskap.
Satrap
Satrap (gresk σατράπης satrápēs, fra gammelpersisk xšaθrapā(van), dvs «beskytter av landet») var navnet som ble gitt til guvernørene i provinsene i de antikke persiske Akamenide- og Sassanideimperiene.
Da Kyros den store hadde kontroll over verdens første imperium, organiserte han sine erobrede territorier i provinser, styrt av klientkonger. I persisk kultur var konseptet om kongedømme udelelig fra guddommelighet. Guddommelig autoritet ga kongen guddommelige rettigheter. De tyve satrapene som Kyros etablerte var ikke konger, men stedfortredere som styrte i kongens navn. Dareios I gav satrapene en fast organisering og økte deres antall til 23 og fastsatte deres årlige skatt (Behistun-inskripsjonen).
Satrapen var leder av administrasjonen av sin provins og omgav seg med et hoff som var kongelig i alt annet enn navnet, han samlet inn skatter og kontrollerte de lokal tjenestemennene og de underliggende stammene og byene. Han var også øverste dommer av provinsen som alle sivile og kriminelle saker kunne bringes fram for hans «stol» (Nehemja 3,7). Han var ansvarlig for sikkerheten på veiene (jf. Xenofon), og måtte slå ned bander og opprør. Han ble assistert av et råd av persere, der også provinsielle var representert, og var kontrollert av en kongelig sekretær og av utsendinger av kongen, særlig «kongens øye» som gjorde årlige inspeksjoner.
De siste opprørene ble slått ned av Artaxerxes III. Satrap-administrasjonen ble gjenopptatt av Aleksander og hans etterfølgere, særlig i seleukidenes imperium, hvor satrapene vanligvis ble kalt assirategus, men deres provinser var mye mindre enn under perserne.
Ioctl
ioctl (en forkortelse for input/output control) er i moderne POSIX-kompatible operativsystemer et systemkall for utstyrsavhengige operasjoner og andre som ikke kan utføres med regulære systemkall. Dets parameter spesifiserer en forespurt kode. Effekten av kallet avhenger helt og holdent av den forespurte kode, som vanligvis er utstyrsavhengig. En utstyrsdriver for CD-ROM kan for eksempel instruere et fysisk utstyr til å spytte ut disken ved å sørge for en -kode. Utstyrsuavhengige koder blir også brukt til å gi brukerrommet aksess til funksjoner i operativsystemkjernen som bare kan bli brukt av systemprogrammer under utvikling.
Systemkallet  ble innført i UNIX versjon 7, og støttes av de fleste avarter av UNIX og Unix-liknende systemer, deriblant Linuxkjernen og Mac OS X. I Microsoft Windows finnes det en lignende funksjon som er kalt.
Manuel Bento Rodrigues da Silva
Manuel Bento Rodrigues da Silva C.R.S.J.E.  (født 25. desember 1800 i Vila Nova de Gaia ved Porto i Portugal, død 26. september 1869 i Lisboa) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var knyttet til Den romerske kurie, og var patriark av Lisboa 1855–1869.
Han ble kreert til kardinal i 1858 av pave Pius IX.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
Erlandssølje
Navnet erlandssølje henspiller på at slike søljer opprinnelig var laget av sølvsmeden Søren Erland som var innflyttet til Tinn i Telemark i 1740-årene og døde i 1796. Etter han har også navnet Sørenssølje vært brukt om disse søljene. Typen har først og fremst vært brukt i Tinn, Hovin og Gransherad, men det er også bevart erlandssøljer fra andre bygdelag.
Mineralstoff
Mineralstoffene har forskjellige funksjoner i kroppen. Kalsium, magnesium, fosfor og svovel er viktige komponenter i beinvevet og i andre støttevev. I tillegg er både kalsium og magnesium nødvendig for nervecellenes normale funksjon. Fosfor inngår i en rekke organiske forbindelser, f.eks. nukleinsyrer og fosfolipider. Jern er det oksygenbærende stoffet i de røde blodlegemenes hemoglobin. Natrium, kalium og klor betegnes både som mineralstoffer og elektrolytter, men har sin viktigste funksjon som ioner i kroppsvæskene.
Kalsium (Ca)
Kalsium er det mineralstoffet som finnes i størst mengde i kroppen (1200 gram i mann, 1000 gram i kvinne). Omtrent 99% av kalsiummengden foreligger, sammen med fosfat, som kalsiumsalt i skjelettet. Forholdet mellom kalsium og fosfor er 2:1. Den resterende 1% av kalsiummengden som ikke er i skjelettet eller tennene, er i en lett utbyttbar «pool» i blodplasmaet, den ekstracellulære væsken, i de intra­cellulære strukturene og i cellemembranene. Det er en likevekt mellom kalsium i skjelettet og i «pool». Det er et stoff som kan være farlig dersom man har betydelig forhøyede verdier i kroppen.
Kalsium er helt nødvendig for:
Kalium (K)
Kalium er grunnstoff nr. 19 i det periodiske system, og har en molmasse på 39,0983. Totalt i kroppen på et menneske på 70 kilo finnes det omtrent 3,5 mol K (40 til 59 mmol/kg), kun 1,5 til 2% av dette befinner seg ekstracellulært; likevel fungerer plasma-K+ som en god indikator på total mengde kalium i kroppen. Plasma/serum-kalium blir målt ved alle typer vann/elektrolytt- og syre/baseforstyrrelser. Merk at analyse av plasma/serum-kalium er meget sensitiv for stasebruk ved prøvetaking eller hemolyse av erytrocytter.
Fosfor (P)
Det mineralet det finnes nest mest av. Viktig for mineraliseringen av skjelettet (kalsium og fosfat er bundet sammen i hydroksyapatitt i beinvevet). 80 % fins i skjelettet og tennene. Resten som ikke er i hydroksyapatitt finnes intracellulært og noe ekstracellulært. Fosfor finnes blant annet som frie fosfationer, i karbohydratrester, i nukleinsyrer (DNA og RNA) og energirike forbindelser (ATP, fosfolipider). Det er dessuten et viktig anion (negativt ladet ion) i cellene og deltar i mange reaksjoner.
Magnesium (Mg)
25 gram i kroppen til et voksent menneske. Over halvparten fins i skjelettet der det danner tungtløselige salter med fosfor og bikarbonat og inngår i hydroksyapatitt. Resten er hovedsakelig intracellulært, bl.a. i muskelceller, leverceller og røde blodlegemer. Mesteparten av det intracellulære magnesium fins i de energiproduserende mitokondriene. For øvrig det viktigste kationet (pos. ladet ion) etter kalium intracellulært. Magnesium er en nødvendig aktivator for en rekke enzymer, bl.a. flere av dem som katalyserer karbohydratskiftet. Magnesium er dessuten nødvendig for opprettholdelsen av det elektriske potensialet i nerve- og muskelceller og inngår i overføringer av energi til ATP.
Svovel (S)
Mange enzymsystemer er avhengige av frie sulfhydrylgrupper (SH-grupper) for å fungere. Svovel har også avgiftnings- og utskillingsfunksjoner. Heparin som er et antikoagulasjonsmiddel, inneholder også svovel.
Mineralstoff
Kapere fra Dunkerque
Kapere fra Dunkerque (fransk: Corsaires Dunkerquois) er navnet som ble gitt til de kaperne (kapere er i norsk historie også kjent som «korsarer») som opererte med base i Dunkerque under åttiårskrigen, den fransk-nederlandske krig, niårskrigen (også kjent som den pfalziske arvefølgekrigen eller storalliansekrigen) og den spanske arvefølgekrigen.
Fredrik II av Sachsen-Gotha-Altenburg
Fredrik II av Sachsen-Gotha-Altenburg (1676–1732) var sønn av Fredrik I av Sachsen-Gotha-Altenburg og Magdalena Sibylla av Sachsen-Weissenfels. han var gift med Magdalena Augusta av Anhalt-Zerbst (1679–1740). Regjerende hertug av Sachsen-Gotha-Altenburg 1691–1732.
Kapere fra Dunkerque
Åttiårskrigen
Under opprøret mot Habsburgerne greide opprørerne etterhvert å få herredømme over nesten alle havnebyene. I begynnelsen kunne den katolske flåten bare operere fra Grevelingen, og i 1585 flyttet Hertugen av Parma den til Dunkerque. I begynnelsen bestod flåten av «kongeskip», det vil si marineskip fra den kongelige flåten, men den ble ganske raskt større. Redere skaffet seg et kaperbrev fra Brussels Hoge Admiraliteitsraad (Admiralitetsråd) som legitimerte virksomheten, og dessuten gav dem en viss rettslig beskyttelse når de drev kaperfart. I bytte for dette brevet måtte man avstå ti prosent av byttet i skatt og gi 35% til fattigkassen (for ens egen sjelefred). Dette resulterte i så store skader for Unionen i Utrechts skipsfart at Staten-Generaal i 1587 vedtok at disse kaperne skulle behandles som sjørøvere (pirater). Unionen ga dem som fanget kaperskip og mannskap rett til å bruke «recht van voetspoeling» (no.: rett til å skylle føttene), noe som betød at tilfangetatte sjøfolk fra kaperskipene kunne kastes eller slås overbord uten rettergang.
Fredrik II av Sachsen-Gotha-Altenburg
Barn:
Kapere fra Dunkerque
Åttiårskrigen
Denne slags forholdsregler var ikke nok til å sikre trygg ferdsel. Etterhvert ble det så farlig å seile at folk i Dunkerque tjente mye på å selge pass som gav innehaveren fritt leide om han traff på kaperskip fra byen. I 1600 ble Maurits av Nassaus hær sendt til Dunkerque, men selv om den vant slaget ved Nieuwpoort lyktes det ikke å innta byen.
Pax Hispanica (1609–1621) brakte en midlertidig pause i kapernes aktiviteter, men etter 1621 gjenopptok kaperne virksomheten i større grad enn tidligere. Tolv nye skip ble bygget etter Ambrogio Spinolas ordre, og erkehertuginne Isabella av Spania forflyttet de Spanske Nederlandenes admiralitet fra Sint-Winoksbergen til Dunkerque i 1626. I 1629 ble sjøhelten Piet Heyn drept under et angrep på byen.
Silverlink
Silverlink Trains var et regionalt jernbaneselskap i Storbritannia, med ruter i Londons forsteder og mellom London og Northampton. Det var eid National Express Group.
Kapere fra Dunkerque
Åttiårskrigen
I løpet av det neste tiåret var det ikke mulig for den nederlandske flåten å gjøre mye mer enn å patruljere, eller krysse frem og tilbake, for å ta et og annet kaperskip. De Spanske Nederlandenes flåte var for det meste mindre enn kapernes, de hadde bare rundt to dusin skip, som også var mindre enn de fra Dunkerque. Assistanse fra private direksjonsskip (krigsskip utstyrt og bekostet av private redere) hjalp heller ikke mye, så de gikk over til en permanent blokade av Dunkerques havn. Dette var vanskelig, den smale skipsrennen ('t Scheurtje) ble beskyttet av sjøfortet, skipet «Houten Wambuis». Dette var forbundet med fastlandet av en beskyttet gang, på fastlandet ble sjøfortet beskyttet av fortet Mardijck.
Silverlink
Selskapet ble grunnlagt i 1997 som North London Railways. Det drev North London-linjen mellom Richmond og North Woolwich. Etterhvert som selskapet ekspanderte tok det over West London-linjen, Watford DC-linjen og ruten mellom London og Northampton på West Coast Main Line. Navnet passet da heller dårlig, og ble endret til Silverlink.
Kapere fra Dunkerque
Åttiårskrigen
Jacob van de Walle mest fremgangsrike av kaper-rederne i tiåret mellom 1623 og 1633. Han tok mer enn 600 skip som priser. Mellom 1627 og 1646 tok kaperne gjennomsnittlig 229 skip hvert år, herav hørte omtrent halvparten til de Spanske Nederlandene. Prisene var ikke bare handelsskip med verdifull last, men ofte enkle fiskebåter tilhørende sildeflåten. Disse siste var mer verd enn man i første omgang skulle tro. Frem til 1646 ble 889 fiskerbåter tatt som priser, disse hadde en antatt verdi på seks millioner gylden. Disse prisene ble ofte kjøpt tilbake av de opprinnelige eierne på Dunkerques skipsauksjon. Hvert år ble rundt 3% av handelsflåten tatt av kaperne fre Dunkerque, noe som var en alvorlig trussel for lønnsomheten.
Orderen at kapere som ble fanget skulle kastes på sjøen støtte på en stadig økende motstand. Mange sjøfolk tok hyre både for kaperrederier og for nederlandske rederier, noe som også var et av motivene som lå til grunn for den strenge forholdsregelen. Etterhvert ville man gjerne at forholdene skulle være mere forretningsmessige. Som represalie hadde kaperne fra Dunkerque ordre om å la være å redde bemanningen fra synkende nederlandske krigsskip.
Silverlink
Det var to hovedavdelinger i selskapet: Silverlink Metro for ruter innenfor forstedene, og Silverlink County for ruter utenfor London. Førstnevnte er nå overført til Transport for London, og trafikkeres som en del av jernbanenettverket London Overground, mens sistnevnte er overført til det nye selskapet London Midland.
Kapere fra Dunkerque
Åttiårskrigen
Tilfangetatte kapere som ble brakt til nederlandske havner lot admiralitetene likevel bli hengt. For å omgå disse ordrene satte nederlandske kapteiner kapere ved flo av på sandbanker ved den flamske kysten, slik at de ved fjære kunne vade til fastlandet. Slik ble retten til å skylle føttene utført, uten at sjøfolkene omkom.
Etterhvert ble dette mer regel enn unntak, og i 1625 ble det krevet av enhver kaptein at han skulle avlegge ed på at fangene skulle drepes eller bringes i havn. For hver fange som ble brakt til land ble en premie på tredve gylden per stykk utlovet. På samme tid vokste kravet om at fangene skulle utveksles mot kapernes fanger. Admiralitetsrådenes møter var åpne, og regelmessig kom delegasjoner klagende sjømannskoner som ikke hadde råd til å betale løsepengene for sine menn.
I 1623 ble for en gang en overenskomst om utveksling inngått i Roosendaal, denne resulterte i en avtale i 1629 og heretter ble tilfangetatte kapere brukt til utveksling, selv om orderen om retten til å skylle føttene aldri ble trukket tilbake. Etter slaget i Slaak i 1631 hadde Nederlandene tatt rundt tusen «spanske» krigsfanger, og Amsterdams admiralitet foreslo at også disse skulle druknes. Dette forbød stattholder Frederik Hendrik og etter sigende skal Maarten Tromp ha vært den siste kapteinen som henrettet kapere. Dette skjedde i 1634 da blokadeflåten hans ble angrepet om natten. Han lot kaperskipets bemanning henges fra råene i riggen på skipet sitt, og seilte frem og tilbake foran Dunkerque for å vise hva han gjorde med kapere.