cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ardenneroffensiven
Tysk planlegging
Hitler hadde oversikt over situasjonen, men følte at det var mulig å organisere et effektivt forsvar av Tyskland hvis de bare slåss på én front. Da operasjon «Market Garden» slo feil, samtidig som «Operasjon Bagration» ble stoppet og sovjeternes fremrykning i Ungarn var langsom og ujevn, hadde de tyske styrkene en stakket stund initiativet. Det ble klart at hvis det noensinne skulle bli snakk om å angripe igjen, så var tiden inne.
Men i den tilstanden tyske styrker befant seg, var det ikke snakk om å gå til offensiv mot de massive sovjetiske arméene. Flere planer ble utarbeidet, men de munnet alle ut i liten strategisk gevinst. Selv om tyskerne skulle klare å omringe og tilintetgjøre hele sovjetiske arméer ville det gi dem lite, fordi Sovjetunionen hadde enorme reserver å sette inn for de tap de måtte lide.
Flere planer ble tatt fram, men den tyske overkommandoen konsentrerte seg om to av dem. Den ene gikk ut på å angripe på to steder på flankene til de amerikanske arméene i håp om å omringe 9. og 3. armé. Dette ville gi Tyskland kontroll over godt defensivt terreng hvor de tidligere hadde forsinket amerikanerne kraftig. Den andre planen skisserte et klassisk Blitzkrieg-angrep gjennom de dårlig forsvarte Ardennene, for å slå en kile mellom de britiske og amerikanske styrkene og gjenerobre Antwerpen.
Hitler konsentrerte seg om den siste planen fra begynnelsen av. Å avskjære én amerikansk armé ville kanskje slå ut den ene arméen, men andre amerikanske og britiske styrker var i nærheten og ville snart gjenopprette balansen. Å splitte amerikanske og britiske styrker mente han ville bringe fram den kjente personkonflikten mellom Patton og Montgomery, da de ville kjekle om det lille av forsyninger som var tilgjengelig. Hvis Antwerpen ble tatt, ville fire arméer være avskåret og uten forsyninger bak tyske linjer. Hitler mente dette ville være nok til å få en separat fred med de vestallierte, noe som ville gi ham frihet til å konsentrere seg om Østfronten.
Tysk detaljplanlegging
Den tyske overkommandoen bestemte seg midt i september, på Hitlers innstendige befaling, at den tyske hæren skulle angripe gjennom Ardennene, akkurat som de hadde gjort fire år tidligere under felttoget i Frankrike. Hovedstyrken skulle gå fram til elva Maas og så snu nordvestover mot Antwerpen og Brussel. Det vanskeligste momentet kom til å være begynnelsen, hvor terrenget gjorde rask forflytning vanskelig. Etter å ha krysset Maas ville terrengforholdene være bedre, og det var mulig med rask framrykning mot kysten. Planen fikk kodenavn Wacht am Rhein (tysk for «Vakt ved Rhinen») for å forvirre alliert etterretning.
Fire arméer ble valgt for operasjonen:
Før offensiven var de allierte blinde for tyske troppeforflytninger. Nettverket til den franske motstandsbevegelsen hadde skaffet verdifull informasjon, men bare fram til de nådde den tyske grensen. Ettersom tyskerne sloss på tysk territorium brukte de også det tyske telefon- og telegrafnettet, og de allierte hadde ingen nytte av at de hadde knekket den tyske Enigma-koden. I tillegg var de tyske styrkene pålagt ekstraordinære begrensninger på radiosamband i forbindelse med det kommende angrepet. Etter bombeattentatet mot Hitler (20. juli-attentatet) var det også strammet inn på hemmelighold innenfor Wehrmacht. Det tåkete været gjorde også at allierte rekognoseringsfly hadde liten effekt.
Alt dette gjorde at den allierte overkommandoen regnet Ardennene som en stille sektor, og stolte på etterretningstjenestenes analyser som sa at tyskerne ikke kunne gjennomføre større offensiver så sent i krigen. Allierte styrker i Ardennene var en blanding av ferske styrker (slik som 99. og 106. infanteridivisjon) og erfarne, men utslitte styrker som var sendt til sektoren for å hvile (slik som 2. infanteridivisjon).
To store spesialoperasjoner var planlagt for offensiven. I oktober ble det bestemt at Otto Skorzeny, den tyske kommandosoldaten som hadde befridd Benito Mussolini, skulle lede en gruppe engelsktalende soldater i Operasjon Greif. De skulle bære amerikanske og britiske uniformer, og deres oppgave var å ta seg inn bak de amerikanske linjene for å endre skilt, omdirigere trafikken og generelt skape kaos. Til slutt skulle de ta bruene over Maas mellom Liège og Namur. I november ble en annen operasjon lagt til: oberst Friedrich August von der Heydte skulle lede en avdeling fallskjermjegere i et natthopp bak allierte linjer for å ta et viktig veikryss nær Malmedy.
Tysk etterretning hadde satt 20. desember som sannsynlig startdato for den kommende sovjetiske offensiven på østfronten. Det var ventet at denne ville knuse det som var igjen av tysk motstand i øst, og åpne veien til Berlin for Stalin. Tyske planleggere håpet at Stalin ville vente med å angripe når det tyske angrepet i Ardennene hadde startet, for å se hvordan det falt ut.
For den siste delen av planleggingen forlot Hitler og staben hans hovedkvarteret Wolfsschanze i Østpreussen og dro til hovedkvarteret Ørneredet 10 km vest for Bad Nauheim i Hessen, hvor Hitler hadde styrt det vellykkede felttoget i 1940 mot Frankrike og Benelux-landene.
Det innledende tyske angrepet
Det tyske angrepet begynte 16. desember 1944 klokken 5.30 om morgenen. Innledningen var et massivt artilleribombardement mot de allierte stillingene vis-à-vis 6. SS Panserarmé. Klokken 8.00 angrep alle de tre tyske arméene gjennom Ardennene. I nord angrep 6. SS Panserarmé gjennom Losheim-gapet og over Elsenborn-åsen for å forsøke å nå Liège. I senter angrep 5. Panserarmé mot Bastogne og St. Vith, begge viktige veikryss. I sør angrep 7. Armé mot Luxembourg for å forsøke å sikre flanken mot allierte motangrep.
Tyskerne tok i bruk taktikker som russerne hadde brukt på effektivt vis mot dem under Operasjon Bagration. Den første tyske bølgen besto for det meste av infanteri, som ryddet veien og gjorde knipetangsmanøvre hvor de pansrede styrkene kunne utnytte stillingen. Det første angrepet kom overraskende på amerikanerne, og mange av de mest framskutte amerikanske posisjonene overga seg. Først litt lenger bak møtte tyskerne sterk motstand, noe som sinket dem.
Langs den nordligste aksen møtte 6. SS Panserarmé uventet sterk motstand fra den amerikanske 2. og 99. infanteridivisjon, og de ble stoppet ved Elsborn-åsen. Dette tvang Dietrich til å sette inn panserstyrkene sine tidlig. Det dårlige været var dog ikke bare til hinder for allierte flystyrker; de sinket også den tyske framrykningen etter hvert som veiene ble dårligere og dårligere. Resultatet var at tusenvis av kjøretøyer ble sittende fast i massive køer.
I midten og i sør gikk det bedre for tyskerne.
Hitler hadde forutsagt at det ville ta Eisenhower to eller tre dager å skjønne at kampene i Ardennene ikke bare var et lokalt motangrep. Hans spådom slo kraftig feil; allerede før den første dagen var omme sendte Eisenhower forsterkninger til området, stikk i strid med rådene staben hans ga ham. Innen en uke var 250 000 soldater blitt sendt fram. På samme tid ble amerikanske 101. luftbårne divisjon sammen med en kampgruppe fra 10. panserdivisjon sendt for å forsvare Bastogne. 82. luftbårne divisjon ble sendt nordover, til nærheten av Liège.
Spesialoperasjonene Stösser og Greif
Operasjon Stösser var opprinnelig blitt planlagt for morgentimene den 16. desember, men måtte utsettes på grunn av dårlig vær og drivstoffmangel. Det neste tidspunktet var kl. 03.00 den 17. desember, og droppstedet var 11 km nord for Malmedy. Målet var veikrysset «Baraque Michel», og oberst Friedrich von der Heydte skulle ta det og holde det i omtrent 24 timer før 12. SS Panserdivisjon Hitlerjugend skulle avløse dem.
Det dårlige været gjorde at de 1 300 fallskjermsoldatene ble spredt over et stort område, og før klokken tolv på dagen hadde bare 300 klart å samle seg. von der Heydte oppga da planene om å ta veikrysset og ga ordre om å drive geriljaaktivitet i området. På grunn av at de var så spredt fikk de allierte inn rapporter om fallskjermstyrker rundt i hele Ardenner-området og brukte mye energi på å sikre sine bakre områder.
For Operasjon Greif gikk det bedre: Oberstløytnant Otto Skorzeny klarte å få sin engelsktalende bataljon inn blant allierte styrker. Selv om de ikke klarte å ta brua over Maas, klarte de å spre usikkerhet og frykt i et omfang mye større enn avdelingens størrelse skulle tilsi. Til og med general Patton var bekymret og beskrev situasjonen som svært alvorlig 17. desember.
Kontrollposter ble satt opp over alt i de bakre linjer. Dette forsinket forflytningen av soldater og materiell. Militærpolitiet spurte ut soldater om alt mulig de mente enhver amerikaner burde vite, alt fra navnet på Mikke Mus' kjæreste, baseball-statistikker og hovedstaden i delstaten Illinois. Det siste spørsmålet fikk general Omar Bradley, og selv om generalen visste det riktige svaret — Springfield — så visste ikke soldaten som spurte ham det, da han trodde det var Chicago. Resultatet ble at generalen ble holdt i arrest en kort stund.
Den økte sikkerheten gjorde livet vanskeligere også for de tyske infiltratørene, og flere av dem ble tatt til fange. Under avhør oppga de at de hadde blitt sendt for å drepe general Eisenhower, med det resultatet at generalen nærmest ble holdt i husarrest. På grunn av at de ble tatt til fange i allierte uniformer, ble de senere skutt. Dette var i tråd med vanlig praksis på alle sider på den tiden.
Skorzeny selv slapp unna og overlevde krigen, og hadde et fargerikt liv i årene etterpå.
Malmedymassakren
I nord hadde spydspissen i den tyske 6. SS Panserarmé, Kampfgruppe Peiper, som besto av 4 800 menn og 600 kjøretøyer under ledelse av oberst i Waffen-SS Jochen Peiper trengt inn i Belgia. Klokken 7.00 på morgenen 17. desember erobret de et amerikansk drivstofflager nær Büllingen, hvor de stoppet for å fylle på drivstoff før de fortsatte vestover. Klokken 12.30, nær landsbyen Baugnez, på høyden halvveis mellom Malmédy og Ligneuville, møtte de den amerikanske 285. ildledelsebataljon.
Etter et kort slag overga amerikanerne seg. De ble avvæpnet og sendt til en åker i nærheten sammen med noen andre amerikanere som var tatt til fange tidligere. En stridsvogn og en lastebil kom til stedet like etterpå. En enkelt SS-offiser trakk opp en pistol og skjøt den første mannen i rekken, en sanitetsoffiser. Så skjøt han nestemann i rekken. Andre soldater åpnet ild med maskingeværer.
Det er ikke kjent hvorfor dette skjedde, da det ikke finnes noen skrevne ordrer fra SS om at krigsfanger skulle skytes. Slike hendelser var dog vanlige på Østfronten. Året før hadde amerikanerne henrettet tyske og italienske krigsfanger på samme måte (Biscarimassakren).
Nyhetene nådde raskt allierte avdelinger og spredte seg som ild i tørt gress. Senere kom en alliert ordre om at SS-soldater og fallskjermjegere skulle skytes på stedet. Fangede SS-soldater som hadde vært del av Kampfgruppe Peiper ble stilt for retten i den kontroversielle Malmedysaken etter krigen.
Kampene fortsatte, og innen kvelden hadde Leibstandarte-divisjonen kommet i kamp med den amerikanske 99. infanteridivisjon, og Kampfgruppe Peiper hadde nådd Stavelot. De lå allerede bak skjema, da den samme framrykningen tok ni timer i 1940. Etter hvert som de amerikanske styrkene trakk seg tilbake ble forsyningsdepot og bruer sprengt. Spesielt mangelen på drivstoff skulle senere vise seg å bli ytterst kritisk for tyskerne.
Kampfgruppe Peiper angriper
Peiper rykket inn i Stavelot 18. desember, men møtte sterk motstand fra de amerikanske styrkene der. Han var ikke i stand til å nedkjempe de amerikanske avdelingene i området, så han etterlot en mindre styrke i byen og gikk videre mot brua ved Trois-Ponts. Før han nådde dit hadde de allierte sprengt brua og gravd seg ned i stillinger, klare til kamp.
St. Vith
Både von Maunteuffels og Dietrichs styrker var avhengige av vegkrysset i byen St. Vith. Forsvarerne, ledet av den amerikanske 7. panserdivisjon under kommando til general Bruce C. Clarke, sto i mot de tyske angrepene og sinket derfor den tyske framrykningen. Den 21. desember klarte tyskerne å ta St. Vith, men de amerikanske styrkene trakk seg tilbake til forberedte forsvarsstillinger i området og sto nok en gang i veien for tyske planleggere. 23. desember hadde tyskerne knust de amerikanske flankene, og de amerikanske forsvarerne måtte trekke seg tilbake til vest for elva Salm.
Bastogne
21. desember hadde de tyske styrkene omringet Bastogne, som ble forsvart av 101. luftbårne divisjon og kampgruppe B fra 10. panserdivisjon. Innenfor forsvarsverkene var situasjonen vanskelig; de fleste av sanitetspersonalet og deres forsyninger var tatt av fienden. På tross av dette holdt forsvarslinjene selv etter flere tyske angrep. Da general Anthony McAuliffe ble vekket med en beskjed om at den tyske kommandanten tilbød ham å overgi seg, kom det berømte svaret «NUTS!» Dette svaret måtte forklares både til tyskerne og de ikke-amerikanske allierte.
Tyske styrker angrep nøkkelposisjoner rundt byen, og dette gjorde at forsvarerne kunne flytte rundt forsterkninger for å holde angriperne unna. De måtte hele tiden være i bevegelse, men forsvaret holdt.
Den allierte motoffensiven
Innen 24. desember hadde den tyske offensiven stoppet opp. Angriperne hadde løpt fra forsyningslinjene sine og begynte å få en kritisk mangel på ammunisjon og drivstoff. Fram til da hadde tyske tap vært lette, spesielt blant panserstyrkene, som bortsett fra Peipers kampgruppe var nesten urørte. Kvelden den 24. anbefalte general Hasso von Manteuffel Hitler å trekke tilbake styrkene til Westwall, men Hitler hørte ikke etter.
Tyskerne slår tilbake
1. januar satte tyskerne i gang to nye operasjoner. Klokken 9.15 iverksatte Luftwaffe Operasjon Bodenplatte, et angrep på allierte flyplasser i Benelux-landene. Hundrevis av fly angrep, og etterlot seg 465 skadede allierte fly. Kostnaden var høy for Luftwaffe; 277 fly gikk tapt. 62 fly ble skutt ned av allierte jagerfly, mens 172 ble tatt av uventet store konsentrasjoner av alliert luftvern. De allierte kom seg raskt etter skadene, men Luftwaffe klarte aldri å komme seg helt til hektene igjen, og dette var den siste store operasjonen de fikk på vingene.
Samme dag startet Operasjon Nordwind, en avledningsmanøver inn i Alsace. Det var kamper fra Saarbrücken i nord til Rhinen i sør, en front på 150 km. Etter tretten dager trakk amerikanerne seg tilbake med 11 609 drepte og sårede mot tyskernes 23 000.
Alliert seier
Selv om den tyske framrykningen hadde stanset opp, kontrollerte tyskerne en farlig kile inn i de allierte linjene, hvor de kunne binde opp store allierte styrker. Det allierte motangrepet var planlagt til 1. januar. Pattons 3. armé i sør, rundt Bastogne, skulle angripe nordover. Montgomerys styrker i nord skulle angripe sørover. De to styrkene skulle møtes ved Houffalize.
Blant mange av soldatene var nyhetene om at en offensiv var på vei lite velkomne. Etter to uker med harde kamper var mange utslitte, og januar måned i 1945 var i tillegg en av de kaldeste som noensinne er målt. Offensiven ble satt i verk uansett.
Eisenhower hadde lagt amerikanske styrker i nord under Montgomerys kommando, og ønsket at han skulle angripe 1. januar for å avskjære de tyske styrkenes retrett. Montgomery nektet å sende inn det han mente var dårlig forberedte menn i en snøstorm, og før han angrep 3. januar hadde mange tyske soldater sluppet unna. Bare det tunge utstyret måtte de la være igjen. Bradley var spesielt opprørt over dette, og han beskrev Montgomery som «totalt gal» og nektet å tjenestegjøre under ham.
Da offensiven begynte gikk til å begynne med den amerikanske fremrykningen sakte, rundt en kilometer per dag. Tyskerne foretok en ordnet tilbaketrekning og klarte å sinke de amerikanske styrkene vesentlig.
7. januar ga Hitler ordre om generell tilbaketrekning av alle styrker fra Ardennene. Slaget var nå offisielt over, og de allierte måtte bare ta seg av de siste etternølerne.
Etter slaget oppsto en kraftig kontrovers mellom to av de mest egenrådige og profilerte generalene på alliert side. Amerikaneren Patton og briten Montgomery hadde lenge hatt et horn i siden til hverandre, og en pressekonferanse Montgomery holdt etter slaget provoserte Patton enormt. Han tolket det dithen at Montgomery prøvde å ta æren for å ha reddet Pattons styrker ut av et uføre Patton selv hadde fått dem opp i.
Senketunnel
En senketunnel er en undersjøisk tunnel som før monteringen på eller under havbunnen produseres i enkeltelementer på land, som deretter monteres der tunnelen skal ligge.
Ardenneroffensiven
Alliert seier
Ardenneroffensiven endte da de to amerikanske styrkene møttes 15. januar 1945.
Senketunnel
Bjørvikatunnelen i Oslo var den første senketunnelen som ble åpnet for trafikk.
Blindheim (Ålesund)
Blindheim er en bydel i Ålesund i Møre og Romsdal. Bydelen er blant Ålesunds mest folkerike bydeler. Bydelen ligger mellom Blindheimsfjellet og Vegsundet. Området har vært en del av Ålesund siden byutvidelsen i 1968.
Idrett
Blindheim idrettslag har i 20 år vært med på å dominere norsk volleyball på kvinnesiden. De har fostret flere landslagsspillere. En av de mest kjente er sandvolleyballspiller Ingrid Tørlen, som blant annet har kvalifisert seg til flere sommer-OL.
Skoler
På Blindheim ungdomsskole går det elever fra Emblem og Flisnes i tillegg til Blindheim. Blindheim barneskole ble pusset opp i 2006, og har plass til om lag 650 elever.
SL
SL kan referere til:
Nematopogon pilellus
Nematopogon pilellus er en sommerfugl som tilhører familien svepemøll (Adelidae).
Utseende
En middelsstor (vingespenn 14 – 17 mm), brunlig eller brungul møll med lange antenner. Antennene er trådformede og hvite, hos hannen to og en halv til tre ganger så lange som forvingen, hos hunnen nær dobbelt så lange som forvingen. Hodet er kledt med gulaktige, oppstående, hårlignende skjell. Hos hannen er forkroppen og forvingen nokså mørkt brune, nokså matte, ofte med et mer eller mindre tydelig, lyst nettmønster i den ytre delen. Hos hunnen er disse vanligvis mye lysere, brungule med et visst bronsekaktig skinn. Bakvingen er grå uten noen påfallende glans, tynt skjellkledt.
Levevis
Arten lever i ulike slags skog, lengst i nord også på myrer. Lite er kjent om biologien til denne arten, men larvene lever sannsynligvis på bladene av ulike busker og trær. De voksne sommerfuglene flyr fra slutten av mai til begynnelsen av juli.
Utbredelse
Arten er utbredt i den nordlige, sentrale og sydøstre Europa, og i Sibir. I Norge er den trolig ganske vanlig nord til det nordlige Nordland, det er dessuten ett isolert funn fra Finnmark.
Opernhaus Zürich
Opernhaus Zürich er et operahus, og ligger i nærheten av Bellevue i Zürich i Sveits. Det ble åpnet 30. september 1891 og ble frem til 1964 kalt Stadttheater. Operaen har plass til 1 100 tilskuere.
Leasing
Leasing er en finansieringsform som kan sees på som en mellomting mellom leie og lånefinansiering. Utleier, som ofte er en finansinstitusjon, underavdeling av bank eller forsikringsselskap, har eiendomsretten til leasingobjektet, mens leasingtaker, eller leier, har bruksrett.
Det skilles mellom finansiell og operasjonell leasing, men den nøyaktige definisjonen av disse kan ofte være flytende. Hovedkriteriet for klassifisering av en leasingkontrakt som finansiell eller operasjonell leasing er om eierskapet til objektet som finansieres overføres fra utleieren til leasingtakeren. Den av partene som tar den finansielle risikoen definerer hvem som faktisk har eierskapet til objektet uavhengig av om hvem som står som formell eier. Ved finansiell leasing er det leasingtakeren som har den finansielle risikoen, mens det ved operasjonell leasing er utleieren.
Hvilken klassifisering leasingselskapene benytter for en leasingkontrakt er ikke nødvendigvis i samsvar med hva som regnskapsmessig betegnes som finansiell eller operasjonell leasing. Leasingkontrakter der utleier påtar seg vedlikehold, service og andre kostnader for objektet betegnes ofte av selskapene som operasjonell leasing, men kan likevel – avhengig av det enkelte lands skatteregler – regnskapsmessig klassifiseres som finansiell leasing. For eksempel vil en avtale om at leasingtaker skal kjøpe objektet ved leasingskontraktens utløp i Norge føre til at avtalen klassifiseres som en finansiell leasing.
Hvilken leasingform som benyttes i ulike land er hovedsakelig styrt av det enkelte lands skatte- og regnskapsregler. I Norge benyttes det nesten utelukkende operasjonell leasing for personbiler mens finansiell leasing av personbiler er mest vanlig i Sverige.
Spesielt for statlige og kommunale etater er operasjonell leasing den eneste fremgangsmåte da disse ikke har anledning til å ta den finansielle risikoen ved leasingavtaler.
I Norge er personbiler, på grunn av spesielle avgiftsregler, vanlige leasingobjekter, men også produksjonsutstyr og løsøre er ofte leasingfinansiert. I prinsippet kan enhver formuesgjenstand leasingfinansieres. I Norge finnes det, i motsetning til de fleste andre vestlige land, ingen spesifikk lov som regulerer leasing. Skillet mellom finansiell og operasjonell leasing er imidlertid håndtert i NRS 14.
Qermez Dere
Qermez Dere er et arkeologisk funnsted og tidligere bosetting i det aller nordligste av dagens Irak, i nordvestre utkant av byen Tal Afar, sør for venstrebredden av Tigris. Det var bosatt omkring 10 000-9 500 f.Kr., altså i siste halvdel av yngre dryas og tidsmessig helt parallelt med Hallan Cemi.
Qermez Dere etterlater kommunale bygg og spor etter jordbruk med korndyrking. Landsbyen synes å være delt i to, med separasjon mellom boligkvarteret og kvarteret for matproduksjon og lagring.
James Garfield
James Abram Garfield (født 19. november 1831 i Moreland Hills i Ohio i USA, død 19. september 1881 i Elberon i New Jersey) var USAs 20. president. Garfield ble skutt 2. juli 1881, og døde av skadene han fikk 19. september 1881. Han fikk dermed den nest korteste presidentkarrieren i amerikansk historie, etter William Henry Harrison.
Bakgrunn
James Garfield var den eneste presidenten i USA på 1800-tallet som avanserte fra nybyggersamfunnets bunnsjikt til landets høyeste verv. Han er kjent som «den siste presidenten født i en tømmerhytte». Han vokste opp under enkle forhold.
Han ble gift 11. november 1858 med Lucretia Rudolph Garfield.
Politiker
Etter en akademisk eksamen ble han engasjert i det republikanske parti. Under den amerikanske borgerkrig gjorde han karriere i arméen og avanserte til generalmajor etter at han i 1862 med fremgang hadde ledet en nordstatsbrigade ved Middle Creek i Kentucky.
Han var en sterk motstander av slaveriet og gikk inn for en hard linje mot Sørstatene etter borgerkrigens avslutning. I økonomiske spørsmål tilhørte han den konservative delen av republikanerne.
Han ble i 1863 valgt inn i Representantenes hus og ble i 1879 republikanernes gruppeleder og dermed husets talsmann.
President
Etter knappe fire måneder i embedet ble han skutt i ryggen med to kuler den 2. juli 1881 av en juristen Charles J. Guiteau på en jernbanestasjon i Washington, D.C.. Han lå dødelig skadet inne i Det hvite hus i flere uker. Alexander Graham Bell, kjent som oppfinneren av telefonen, forsøkte å finne kulen ved hjelp av en primitiv metalldetektor som han selv hadde oppfunnet, men mislyktes, ettersom Garfield lå i en seng som uten deres viten inneholdt et stålnett, noe som fikk maskinen til å feilreagere.
Garfield fikk smertefulle infeksjoner, som kan skyldes kirurgenes uvaskede hender og usteriliserte instrumenter. Garfield døde 19. september, 11 uker etter å ha blitt skutt. Han ble etterfulgt av visepresidenten Chester A. Arthur. Garfield er til idag (2019) etter William Henry Harrison den president som har innehatt embedet i kortest tid.
Crêt de la Neige
Crêt de la Neige er den høyeste toppen i Jurafjellene og departementet Ain (nummer 01) i Frankrike. Det har en høyde på 1 720 meter over havet, og en primærfaktor på 1 230 meter. Fjellet er offisielt det høyeste fjellet i Jurafjellene, en meter høyere enn Reculet, som ligger lenger sør.
Velmunden
Velmunden er en del av Fjorda, en innsjø mellom Randsfjorden og Sperillen i Gran kommune i Innlandet. Området er populært for kanopadling, og har flere muligheter for kanoutleie. Navnet Velmunden blir ofte også brukt for hele området.
Området består flere små og større vann som henger mer eller mindre sammen. Velmunden henger sammen med Vestlandsfjorden mot vest. Området er spennende å padle i, med flere trange viker og sund. Vannene har gode fiskemuligheter, og det grunne vannet får forholdsvis tidlig bra badetemperaturer. På holmene og nesene i området er det fine teltplasser og det er satt opp noen toaletter.
Navnet er vanskelig forklart innenfor germansk, kan være avledet av et bortkommet elvenavn Velma lånt fra sørsamisk Vealma «stille, dypt stykke elv» eller «stilla».
Solvik kanoutleie på nordsiden av anlegget har godt utvalg på kanoer og en mindre kiosk og salg av fiskekort.
Edwin Kjeldner
Edwin Kjeldner (født 1. mars 1990) er en norsk fotballspiller som spiller for Ålgård. Han kan bekle flere roller på midtbanen og i angrep.
I 2009 og 2010 spilte han for Lyn og fikk sin debut for klubben 23. august 2009 med et innhopp i hjemmekampen mot Start, som også ble hans eneste opptreden for Lyn sitt A-lag i 2009. Etter nedrykket til Adeccoligaen fikk han en mer sentral rolle i Lyn. Kjeldner har aldersbestemte landskamper for Norge. Etter at klubben gikk konkurs, gikk han til Ålgård, klubben han forlot til fordel for Lyn. Han kom tilbake til Lyn i 2012, men det ble med en sesong før han igjen gikk tilbake til hjemklubben.
Markel Irizar
Markel Irizar Aranburu (født 5. februar 1980 i Oñati, Baskerland) er en tidligere profesjonell, spansk landeveissyklist. Han syklet for spanske ProTour-laget Euskaltel-Euskadi fra 2004 til 2009 og deretter for Team RadioShack og Trek-Segafredo.
Han la opp etter 2019-sesongen.
Jermaine Jackson
Jermaine Jackson (født 11. desember 1954) er en amerikansk sanger og låtskriver. Han slo gjennom sammen med brødrene sine i Jackson 5 i 1969 med låta I Want You Back. Han og broren Michael Jackson var gruppas mest profilerte medlemmer, men Michael tok etterhvert mye av oppmerksomheten bort fra resten av gruppa. Da brødrene i 1975 forlot Motown til fordel for Epic, ble Jermaine værende i Motown, mye på grunn av hans ekteskap med datteren til selskapets sjef; Hazel Gordy.
Brødrene ble imidlertid gjenforent i 1984, og ga da ut Victory-albumet og gjennomførte en amerikansk turné. Etter at Michael forlot gruppa samme år, ga de senere ut sitt foreløpig siste album i 1989. Det het 2300 Jackson Street, oppkalt etter adressen der brødrene hadde bodd før de slo gjennom.
Jermaine Jackson har også forsøkt seg som soloartist. Blant de største hitene hans er Let's Get Serious, Dynamite og When The Rain Begins To Fall som var en duett med Pia Zadora. Selv om solokarrieren hans aldri har nådd de samme høydene som broren Michael og søsteren Janet, har Jermaine likevel samarbeidet med storheter som Whitney Houston og Stevie Wonder. I sangen Word To The Badd fra 1991 går han til angrep på broren Michael og beskylder ham for å ikke bry seg om brødrene sine. De to hadde imidlertid et godt forhold til Michael døde av hjertestans 25. juni 2009.
I 2007 var han med i Celebrety Big Brother i England. Der ble han nummer to, etter vinneren Shilpa Shetty.
Reinevatn
Reinevatn er en innsjø i Bykle kommune i Agder. Den er regulert som magasin for Holen kraftverk. Innsjøens naturlige utløp er mot sør til Reinevassåni.
Andoni Lafuente
Andoni Lafuente Olaguibel (født 6. september 1985 i Gernika) er en profesjonell spansk landeveissyklist. Han syklet for det spanske UCI ProTour-laget Euskaltel-Euskadi fra 2007 til 2009.
Glassfiber-armert plast
Glassfiber-armert plast er et plastprodukt, typisk polyester eller vinylester, som er forsterket med glassfiber.
Industrien bruker det i stor utstrekning til bil, fly og båtdeler.
Franz Murer
Franz Murer (født 12. januar 1912 i St. Georgen ob Murau i Østerrike, død 5. januar 1994 i Gaishorn am See i Østerrike) var en østerriksk SS-offiser, også kjent som «slakteren fra Vilnius». Han ble medlem av NSDAP i 1938 og utdannet ved Ordensschule, der eliten i SS ble utdannet.
Murer ble etter krigen utlevert til Sovjetunionen og dømt til 25 års straffarbeid for krigsforbrytelser. Han ble løslatt allerede i 1955 etter en avtale mellom Østerrike og Sovjetunionen.
Annen verdenskrig
Han ble så sendt til Wilno (Vilnius) og var fra 1941–1943 ansvarlig for «jødiske anliggender» der. Franz Murer var en utpreget sadist, som utviste en særlig grusomhet mot jødene i byen. I Vilnius, som før krigen ble kalt Litauens Jerusalem, levde det rundt 80 000 jøder. Etter krigen var ca. 250 fortsatt i live. Resten var myrdet av SS. Murer bærer en del av hovedansvaret for disse drapene.
Etterkrigstiden
Etter krigen bosatte Murer seg i Nordvest-Steiermark i Østerrike. Rett ved stedet han bodde, Admont, lå en leir for Displaced Persons. I 1947 kjente en av dem igjen Murer og han ble arrestert av britiske styrker. I desember 1948 ble han overlevert til Sovjetunionen som ville dømme ham siden Vilnius før krigen hadde vært en del av Sovjetunionen. Murer ble funnet skyldig i drap på Sovjet-borgere og dømt til 25 års hardt straffarbeid.
Imidlertid ble han, som en del av statsavtalen mellom Østerrike og Sovjetunionen, satt fri i 1955 og vendte tilbake til Østerrike. Simon Wiesenthal fikk rede på dette og klarte å reise en ny rettssak mot ham i 1963. Rettssaken som fant sted i Graz, Østerrike, varte en uke og endte med at Murer ble frikjent. Da frikjennelsen skjedde, var det spontane avskyresolusjoner fra det øvrige Østerrike. Så å si alle aviser kalte det en skandale, og i Wien satte katolske studenter på seg gule Davidsstjerner og gikk i protesttog mens de ropte: «Murer er en morder!».
Ali Kosh
Tidsmessig faller det temmelig nøyaktig sammen med Jarmo. Stedet representerer en tidlig utvikling i retning av bredt jordbruk innenfor den fruktbare halvmåne.
Ali Kosh var en liten landsby, men den anses i arkeologien som et ganske representativt «typesamfunn» som illustrerer overgangen til jordbruk i Midtøsten på en god og illustrativ måte.
Steffen Kammler
Steffen Kammler (født 1965) er en norsk korleder, dirigent, lærebokforfatter og høyskolelektor. Kammler har vært ansatt ved blant annet Hamburg statsopera, Den norske Opera og Ballett og Barratt-Due musikkinstitutt. Han er lærebokforfatter i ledelse av musikkensembler.
Biografi
Kammler ble født i Calbe (Saale) i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt. Han var fra 1975 til 1983 medlem av det 700 år gamle guttekoret Dresdner Kreuzchor i Dresden, hovedstaden i forbundsstaten Sachsen. Han studerte journalistikk ved universitetet i Leipzig og tok diplomeksamen i 1990. Siden utdannet han seg i kordireksjon ved musikkhøgskolen i Weimar under Gert Frischmut, og i orkesterdireksjon ved musikkhøgskolene i Weimar og Leipzig.
Kammler arbeidet fra 1990 til 1997 med Kammerchor Josquin des Prez i Leipzig. Han var ansatt som korleder ved Opernhaus Halle fra 1996 til 1997 og i tilsvarende stilling ved Hamburgische Staatsoper fra 1997 til 2001. I perioden fra 2001 til 2009 var han kormester for Den Norske Opera & Ballett og arbeidet der også med Barnekoret. Kammler har videre dirigert en rekke operaforestillinger for barn og unge, deriblant Benjamin Brittens «Let’s make an opera», Hans Krasas «Brundibar», Kurt Weills «Der Jasager» og Hans Werner Henzes «Pollicino». Han ble norsk statsborger i 2008.
Kammler ble i 2008 dirigent for Oratoriekoret Cæciliaforeningen og har med dette fremført store norske verk for kor og orkester av Bertouch, Reissiger og Valen. Han var fra 2009 til 2011 dirigent for Den norske Studentersangforening og var fra 2009 til 2013 periodevis gjesteprofessor ved universitetet i Shaoxing. Han har siden 2009 arbeidet som lærer på MDD på St. Hallvard videregående skole i Drammen. Fra 2020 er han høyskolelektor (vikar) ved Barratt Due musikkinstitutt, som dirigent ved høyskolens kammerkor.
Go
Go (japansk: 囲碁 igo, kinesisk: 围棋 weiqi (pinyin) eller wei-chi (Wade-Giles), koreansk: 바둑 baduk) er et strategisk brettspill for to deltakere, svart og hvit. Go er et spill med fullstendig informasjon.
Nematopogon schwarziellus
Nematopogon schwarziellus er en sommerfugl som tilhører familien svepemøll (Adelidae). Den er utbredt over hele Norge bortsett fra de indre og østlige delene av Finnmark.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 15 – 17 mm), gulaktig møll med lange antenner. Antennene er trådformede og lyse, omtrent dobbelt så lange som forvingen hos hannen og en og en halv gang så lange hos hunnen. Hodet, forkroppen og forvingen er lyst gulbrune hos hannen, lyst okergule hos hunnen, de kan ha antydning til nettmønster. Bakvingen er grå. Larven er hvit, litt rosaaktig, med mørkt gulbrunt hode, en svartbrun nakkeplate på første kroppsledd og litt mørke ryggplater på andre og tredje kroppsledd.
Moltesmyger
Moltesmyger (Pyrgus centaureae) er en sommerfugl som hører til familien smygere (Hesperiidae). Den flyr i fjellet, på myrer og fuktige heier der næringsplanten molte (Rubus chaemamorus) vokser. Den tilhører slekten Pyrgus der alle artene er mørke med hvite flekker.
Nematopogon schwarziellus
Levevis
Denne arten kan påtreffes i mange ulike habitater, også i fjellet. Hunnene legger egg på ulike urter, men den nyklekte larven firer seg ned på bakken og lever av nedfalne blader. De voksne sommerfuglene flyr i mai – juli.
Moltesmyger
Utseende
En middelsstor (vingespenn 26 – 31 mm) sommerfugl, den største av de norske Pyrgus-artene. På vingenes overside er grunnfargen brunsvart, men de er nokså tett kledt med lyse hår slik at de ser gråaktige ut. I motsetning til de lignende artene polarsmyger og alvesmyger er de hvite flekkene tydelige også på bakvingens overside. På vingens underside er grunnfargen grønnlig.
Utbredelse og levevis
Moltesmygeren fly på myrer der det vokser molte i juni – juli. I Norge er den vanligst i de østligste områdene, men den forkommer så langt vest som på Hardangervidda. I Nord-Norge finnes den i indre Troms og Finnmark. Larven lever trolig bare på molte (Rubus chaemamorus).
Go
Spillet
Go spilles på et brett med et kvadratisk rutenett. Spillbrikkene, som kalles steiner og er farget henholdsvis svarte og hvite, plasseres på skjæringspunktene mellom firkantene i rutenettet, aldri i rutene. Man får også legge steiner på kantene og hjørnene av rutenettet. Steiner som har blitt lagt ut, flyttes aldri til nye punkter, men kan eventuelt fanges og legges til side. Spillet går ut på å ta over så mye territorium som mulig gjennom å innringe tomme skjæringspunkter eller motstanders steiner med sine egne steiner. Territorium gir poeng som sammenregnes på slutten sammen med antallet fanger, og den med flest poeng har da vunnet. Spillets grunnregler, som er relativt få og enkle, gir opphav til et spill med ekstremt høy kompleksitet og dybde, og den eksisterende teorien er meget omfattende.
Rutenettet som go spilles på kan være av skiftende størrelse. Standardstørrelsen er 19x19. Nybegynnere begynner ofte med å utforske mulighetene på et 9x9-brett. En annen størrelse som blir brukt er 13x13. Et parti mellom to gode spillere på et 19x19-brett kan ta fra en til flere timer. (Med nxn-brett menes et brett med n antall skjæringspunkter langs hver side, ikke antallet ruter som jo alltid blir én færre.)
Det finnes et smart handicapsystem som gjør at en nybegynner og en erfaren kan spille jevne og spennende partier samtidig som aktive konkurransespillere får rankingtall. Den svakeste spilleren er da svart og får et antall gratissteiner utlagt på spesielle punkter ved partiets begynnelse, mens hvit får gjøre det første ordentlige trekket. Forskjellen mellom to nærliggende rankingtall motsvarer en stein i handicap. Et vanlig parti uten handicap begynner alltid med at svart gjør det første trekket på et tomt brett. For å kompensere hvit for den ulempen det innebærer at svart begynner, gis ofte (i det minste i konkurransesammenheng) et antall bonuspoeng som kalles komi til hvit. Det vanlige er 6,5 poeng i komi. Å bruke komi som ikke er et heltall gjør at partiet ikke kan ende uavgjort.
Norsk forbund og turneringer
Go i Norge ble stiftet i 1977 og arrangerer NM i go og andre turneringer hvert år.
Ouagadougou
Ouagadougou (uttalt ; mossi ; ofte forkortet Ouaga) er hovedstaden i Burkina Faso. Byen er landets største, med et innbyggertall på 1 475 223. Byen er en av de fattigste i Afrika og over 70 % kan ikke lese og skrive. Den ligger i provinsen Kadiogo i regionen Centre, og er også administrasjonssenter for disse. Byens innbyggere kalles .
Transport
Den internasjonale flyplassen Ouagadougou lufthavn ligger i byen. Det går flere flyruter fra denne til diverse land i Vest-Afrika og Europa. Byen har jernbaneforbindelse til Abidjan i Elfenbenskysten og Kaya i Burkina Faso. Det går også en motorvei til hovedstaden i Niger, Niamey. Motorsykkel og moped er veldig vanlige framkomstmidler i Ouagadougou.
Utdanning
Til tross for att byens analfabetisme er veldig høy, så har byen to universiteter. Det største universitetet i byen er Universitetet i Ouagadougou, som ble grunnlagt i 1974. Det offisielle språket i byen er fransk, men det finnes også flere lokale språk som mossi, dyula og fulfulde. I 1994 ble det etablert et tospråklig skoleprogram som gjorde at undervisningen foregikk på fransk og et av de tre lokale språkene.
Økonomi
I Ouagadougou blir det blant annet produsert bearbeidede matvarer og tekstilprodukter. Det nasjonale flyselskapet Air Burkina har hovedkvarteret sitt i byen.
Antananarivo
Antananarivo (tidligere Tananarive) er hovedstaden på Madagaskar i provinsen med samme navn. Den har 903 450 innbyggere (2001). Antananarivo ble grunnlagt rundt 1625 og ble i 1797 gjort til hovedstad av Merinakongedømmet som hadde etablert herredømme over hele Madagaskar. Byen ble erobret av franskmennene i 1895 og integrert i det franske protektoratet Madagaskar.
Historie
I motsetning til de fleste andre hovedstedene i det sørlige Afrika var Antananarivo allerede en større by i førkolonial tid. Byen ble grunnlagt rundt 1625 av kong Andrianjaka og har navnet («byen av de tusen») fra antallet soldater som var utstasjonert for å beskytte byen.
Området ble ryddet for å fungere som en garnison og det ble bygget to-tre hus for kongen, inkludert hus kalt Besakana og Masoandro ("det finnes ikke to soler"). Det ble også lagt ut et område som skulle huse kongelige graver, Trano Masino Fitomianalana (Syv hellige hus i arrangert orden). Andrianjakas egen grav ble den første som ble bygd. Et slikt område med kongelige bygninger ble omtalt som en rova.
Andrianjakas etterfølgere, Hovahøvdingene, fortsatte å regjere over Merina-riket fra rovaen i Antananarivo. Bygningsmassen ble noe endret og utvidet.
Rollen til rovaen i Antananarivo endret seg da Kong Andriamasinavalona som regjerte 1675-1710 delte Merina-riket mellom sine fire favorittsønner. Antananativo ble da hovedstaden kun for den sørlige Merina-provinsen.
I 1793 ble byen hovedstad for Merina-kongene som etterhvert underla seg nesten hele Madagaskar under kong Radama I. Frem til 1869 var alle bygningene i byen bygget av tømmer eller siv og fulgte tradisjonelle gassiske byggeskikker. I løpet av 1800-tallet ble stein og murstein mer og mer vanlig som bygningsmateriale.
Rundt 1840 fikk dronning Ranavalona I oppført et palass, det såkalte dronningens palass, Manjakamiadana. Bygget ble opprinnelig ført opp i tre under ledelse av franskmannen Jean Laborde. På 1860-tallet ble bygget delvis omgjort til steinbygning av den skotske misjonæren James Cameron
Byggingen av luthersk kirke, Fiangonana (kapell) på rovaens område ble påbegynt under dronning Ranavalona II under ledelse av den britiske misjonæren William Pool. Kirken ble innviet i 1880.
I 1895 ble byen erobret av franskmennene og ble del av deres Madagaskarprotektorat. Etter fransk overtagelse ble byen ombygget og befolkningen økte til 175 000 i 1950. Rovaen ble da gjort om til et museum.
17. oktober 1959, året før Madagaskars frigjøring fra Frankrike i 1960, ble pastoren Andriamanjato Richard Mahitsison valgt til borgermester i Antananarivo, en stilling han hadde til 1977.
6. november 1995 ble rovaen i Antananarivo rammet av brann, blant annet ble dronningens palass og de kongelige gravene rammet. . Omtrent 1 675 av 6 700 gjenstander av kultuell verdi skal ha blitt reddet ut. Rovaen var på det tidspunkt kandidat til å komme på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder. Ifølge den offisielle etterforskningen skyldtes brannen en ulykke, men årsaken til brannen har fortsatt å være diskusjonstema på Madagaskar.
Etter selvstendigheten i 1960 har befolkningen økt til rundt 1,4 millioner i storbyområdet på slutten av 1900-tallet.
Andrus Ansip
Andrus Ansip (født 1. oktober 1956 i Tartu) er en estisk høyreliberal politiker. Han var leder i Det estiske reformpartiet fra 2004 til 2014, økonomi- og samferdselsminister fra 2004 til 2005 og Estlands statsminister fra 2005 til 2014. Fra 2014 til 2019 var han EU-kommissær for digitalisering og visepresident i Juncker-kommisjonen. Ansip har siden vært medlem av Europaparlamentet.
Tidlig liv og karriere
Ansip ble født i Tartu. Han studerte kjemi ved Universitetet i Tartu hvor han ble uteksaminert i 1979. Han arbeidet deretter som ingeniør ved det samme universitet inntil 1983 kun avbrutt av 2 års obligatorisk militærtjeneste. Han var instruktør ved industridepartementet. Han var også leder av organisasjonsdepartementet til Tartus distriktskomite av Estlands kommunistparti i perioden 1986-1988.
Ansip har også vært involvert i flere banker og investeringsselskaper. Han har tjenestegjort som styremedlem i styret til Rahvapank (Tartus Folkets Bank). Styreleder av styret til Livonia Privatisation IF. Administrerende direktør av Fondiinvesteeringu Maakler AS (fondsmeglerfirma). Han har også ledet styret til Radio Tartu.
Borgermester av Tartu
I 1998 ble Ansip valgt til borgermester av Tartu som en kandidat for sentrum-høyrepartiet Reformierakond (Reformpartiet), en posisjon som han holdt inntil 2004. Han var veldig populær og hadde gode resultater også i meningsmålinger. Han hadde stilt til valg til Riigikogu (Estlands parlament) flere ganger, men hadde alltid sagt fra seg sin plass slik at han kunne fortsette som borgermester av Tartu. Han ble i 2004 etterfulgt av partikollega Laine Jänes.
Leder av Reformierakond / Økonomi- og samferdselsminister
21. november 2004 ble Ansip leder av Reformierakond på grunn av at partiets grunnlegger og leder, den tidligere statsministeren Siim Kallas, hadde blitt EU-kommissær og visepresident noe som førte til at han måtte flytte til Brussel. Det var klart at Ansip måtte flytte til Tallinn. Han fikk muligheten når partikollegaen Meelis Atonen måtte trekke seg fra posten som økonomi- og samferdselsministeren i Juhan Parts' koalisjonsregjering. Ansip ble Atonens etterfølger 13. september.
Ansips første regjering
31. mars 2005 ga President Arnold Rüütel Ansip oppgaven med å danne regjering som følge av at Statsminister Juhan Parts hadde levert inn sin avskjedssøknad. Ansip klarte å sette sammen en koalisjon av Keskerakond og Rahvaliit som ble godkjent av parlamentet den 12. april 2005. Han ble Estlands statsminister 13. april.
Ansips andre regjering
4. mars 2007 vant Ansips Reformparti 27 prosent av stemmene i Estlands parlamentsvalg som økte partiets plasser i Riigikogu fra 19 til 31. Ansip fikk personlig 22 500 stemmer, det høyeste antallet stemmer som noen parlamentskandidat noen gang har fått i det uavhengige Estland. Han fikk nok en gang oppgaven å danne regjering, denne gang av President Toomas Hendrik Ilves. Denne gangen dannet han en koalisjon med Isamaa ja Res Publica Liit og Sotsiaaldemokraatlik Erakond. Hans andre periode som statsminister startet 5. april 2007.
Etableringen av den andre regjeringen
Det ble generelt spekulert i at Ansips parti ville fortsette samarbeidet med Sentrumspartiet etter valget i 2007, men de bestemte seg for å danne en mer høyreorientert regjering i stedet. Det var en periode med spenning under koalisjonssamtalene da både Ansips Reformierakond og Isamaa ja Res Publica Liit ønsket posten som utenriksminister. Reforierakon ønsket å fortsette med Urmas Paet som hadde denne posten i den forrige regjeringen og som var en av den regjeringens mest populære medlemmer, mens Isamaa ja Res Publica Liit ønsket sitt partis leder Mart Laar i posten.
Resultatet ble at Reforierakond beholdt posten og Laar nektet å ha en annen post i regjeringen. Dette har blitt kritisert av både innenlands og utenlands presse, som for eksempel The Economist, som skrev at dette var på grunn av «misunnelse».
Flyttingen av Bronsesoldat-monumentet
En av de mest kontroversielle handlingene til Ansips regjering var flyttingen av Tallinns hovedmonument til minne om andre verdenskrig, Bronsesoldat-monumentet, fra sin sentrale plassering i sentrum av Tallinn til Tallinna Kaitseväe kalmistu (Forsvarets gravlund i Tallinn) i utkanten av sentrum. Fjerningen av monumentet samt krigsgravene fra sin daværende posisjon den 27. april 2007 førte til masseprotester og to netter med de verste opptøyene i Estland etter at landet ble uavhengig.
Personlige liv
Ansip er gift med gynekologen Anu Ansip (født 1956). De har tre døtre: Reet (født 1977), Tiina (født 1981) og Liisa (født 1997).
Wycliffe Juma Oluoch
Wycliffe Juma Oluoch (født 6. mai 1980) er en kenyansk fotballspiller som spiller for FK Mjølner. Oluoch har tidligere spilt for Mathare United, og har vært aktiv i den kenyanske fotball- og bistandsorganisasjonen Mathare Youth Sport Association som blant annet har samarbeidet med det norske Fredskorpset.
Han kom til Bergen i 2006 for å gå på skole, og ble raskt tilbudt kontrakt med Løv-Ham. Oluoch fikk sin debut i Adeccoligaen som innbytter mot Bryne 9. april. Etter 2007-sesongen fikk han ikke fornyet kontrakten med Løv-Ham. Han signerte heller en ny kontrakt med Nybergsund IL-Trysil. Laget kom opp i 1. div etter 2007 sesongen. Den 28. februar 2011 signerte han for FK Mjølner.
Fylkesvei 7426
Fylkesvei 7426 går mellom Fore og Reipå i Meløy kommune. Veien er 3,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 458.