cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friluftsmaleri
Enkelte steder ble etterhvert mer populære blant kunstnere på grunn av særegne lysforhold (og brukbare boforhold), som Fleskum, indre Telemark (Henrik Sørensen m. fl.) og Jæren i Norge, Skagen i Danmark, sammen med kyststrøk fra Nordsjøen til Middelhavet. Mange steder etablerte det seg kunstnerkolonier og malerskoler med friluftsmaleri som tema.
28 dager senere
Filmens omdømme
Regissør Danny Boyle forteller at hans inspirasjon kom mye fra George A. Romero sin zombieserie.
Soundtrack
Nesten alle sangene er laget av John Murphy.
Friluftsmaleri
Den nordiske vinteren ble et problem, som Theodor Kittelsen løste ved å få laget et bærbart seildukshus med ovn og store vinduer som han fikk båret rundt i terrenget rundt Lauvlia.
Også i dag dyrker mange kunstnere friluftsmaleriet.
Petäjävesi gamle kirke
Petäjävesi gamle kirke er en trekirke som ble bygd 1763–1764 av Petäjävesi bedehusmenighet i Jämsä sogn i Tavastland, Finland. Den gamle kirken ligger 1 km fra byen, og er et typisk eksempel på en arkitektonisk tradisjon som er unik for det østlige Nord-Europa. Kirkens byggmester var Jacob Clementsson Leppänen.
Historie
Omkring 1720 fikk folk i området tillatelse til å sette opp et gravkapell. Siden det var et meget tynt befolket område, og folk vanligvis reiste langs vannveiene (om sommeren i båt og om vinteren med slede på isen), ble kapellet plassert ved innsjøen Jämsänvesi-Petäjävesi. Kapellet ble erstattet av en trekirke på samme sted i 1764 etter tegninger av snekkermester Jacob Clementsson Leppänen.
Kirken ble erstattet av en ny kirke i 1879 inne i byen Petäjävesi, men den gamle kirken fikk stå. I 1994 ble den gamle kirken ført opp på UNESCOs verdensarvliste.
Rupert Graves
Etter å ha sluttet på skolen som 16-åring jobbet han som sirkusklovn før han slo gjennom som skuespiller.
En for orgelet, en for meg EP
En for orgelet, en for meg EP er en EP av det norske bandet Kaizers Orchestra. Den ble utgitt som digital nedlastning 14. juni 2011, på Petroleum Records. Utgivelsen inneholder fire ulike versjoner av låta «En for orgelet, en for meg», samt originalversjonen av låta. På de ulike versjonene medvirker rappere fra ulike land; Timbuktu fra Sverige, Prinz Pi fra Tyskland, Blaxtar fra Nederland, og norske Tommy Tee laget en remix av låten. Alle rapper på sitt respektive morsmål.
Kristof Wilke
Kristof Wilke (født 17. april 1985) er en tysk roer som spesialiserer seg i åtterbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok gull i åtter.
Thephantes
Thephantes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (Queensland).
21. serierunde i Eliteserien 2019
21. runde i Eliteserien i fotball for menn 2019 startet med –  lørdag 14. september, hoveddelen av kampene ble spilt søndag 15. september 2019, mens runden ble avsluttet med –  mandag 16. september
Kampfakta
'''Lørdag 14. september''' <div id="Rosenborg v Lillestrøm"> '''Søndag 15. september''' <div id="Bodø/Glimt v Stabæk"> <div id="Haugesund v Mjøndalen"> <div id="Molde v Tromsø"> <div id="Strømsgodset v Ranheim"> '''Mandag 16. september''' <div id="Sarpsborg 08 v Vålerenga">
Galina Vinogradova
Galina Vinogradova (født 10. februar 1979 i Barnaul) er en russisk orienteringsløper. Hun løper for den svenske klubben Alfta-Ösa OK, russiske Staryj Plut og det russiske landslaget. Hun har tidligere representert Halden SK og Angelniemen Ankkuri.
Vinogradova var på det russiske laget som tok sølv på stafetten under VM i tsjekkiske Olomouc i 2008. Sammen med Julia Novikova og Tatjana Rjabkina tok hun Russlands til da eneste VM-stafettmedalje i kvinneklassen. Vinogradova er svært dyktig på sprintdistansen, og tok bronse på denne stafetten i VM i Inverness 2015. Hun har som ankerkvinne løpt Russland inn til VM-bronse ved to anledninger. Dette skjedde de to første årene sprintstafetten var en del av VM-programmet, nemlig i Venezia i 2014 og i Inverness i 2015. I 2016 var hun med å ta EM-gull for Russland i sprintstafett. Hun løp ankeretappen for det russiske vinnerlaget som gikk helt til topps i tsjekkiske Jeseník. Hun tok også bronsemedalje på sprint i dette mesterskapet.
17. juni 2017 var Vinogradova startkvinne på Alfta-Ösas lag som vant Venla for første gang i den svenske orienteringsklubbens historie. Vinogradova løp første etappe på laget som ellers besto av Josefine Heikka, Sara Eskilsson og Natalia Gemperle.
Meritter
Se oversikten over medaljer til høyre på skjermen.
Peter Ebere Okpaleke
Peter Ebere Okpaleke (født 1. mars 1963 i Amesi i Anambra State i Nigeria) er en nigeriansk prelat og katolsk biskop av Ekwulobia, og kardinal-elekt.
Bakgrunn
Peter Ebere Okpaleke gikk på lokale skoler, og i 1983 begynte han ved Bigard Memorial Major Seminary i Ikot-Ekpene og Enugu, der han studerte filosofi og teologi fra 1983 til 1992.
Prest
Peter Ebere Okpaleke ble presteviet den 22. august 1992 for bispedømmet Awka. I løpet av de tyve år som prest som så fulgte,innehadde han et bredt spekter av pastorale og administrative stillinger, blant dem som universitetskapellan, sogneprest, bispedømmelig finansadministrator, kansellist, og sekretær for og medlem av en rekke biskoppelige styrer. Han studerte også kirkerett i Roma ved Den pavelige universitet av Det hellige kors.
Biskop av Ahiara, men...
Den 7. desember 2012 utnevnte pave Benedikt XVI ham til biskop av Ahiara. Erkebiskopen av Owerri, Anthony John Valentine Obinna, bispeviet ham den 21. mai 2013; medkonsekratorer var erkebiskopen av Jos, Ignatius Ayau Kaigama, og erkebiskopen av Abuja, kardinal John Onaiyekan. Unge folk blokkerte katedralen i Ahiara, slik at den bispelige innsettelse måtte finne sted i det nærliggende erkebispedømmet Owerri, ved presteseminaret i Ulakwo.
Allerede før hans ordinasjon hadde prester og lekfolk uttrykt sin misnøye over utnevnelsen av Peter Ebere Okpaleke til biskop, fordi Okpaleke er av igbo-etnisitet, mens de fleste katolikker i bispedømmet hans er mbaise, noe som har ført til etniske konflikter der. Hans motstandere hevdet at biskopen av Ahiara måtte komme fra selve bispedømmet.
I juli 2013 utnevnte pave Frans kardinal Onaiyekan til apostolisk administrator på midlertidig basis (til 2014). I juni 2017 krevde pave Frans at hver eneste en av prestene i bispedømmet Ahiara skulle sende inn en personlig skriftlig lojalitetserklæring til biskop Okpaleke, adressert til ham (paven). Alle som ikke overholdt dette kravet innen 30 dager vil bli suspenderte. Rundt 200 prester fra bispedømmet Ahiara etterkom paven og sendte slik erklæring. Prestene, også mange av dem som skrev slike brev, fortsatte imislertid å protestere mot det som de oppfattet som rasediskriminering.
Biskop Okpalekes embedsinnsettelse var fortsatt ikke skjedd i Ahiara mer enn fem år etter hans utnevnelse. Siden biskop Okpaleke ikke kunne etablere seg i bispedømmet sitt, fant ingen presteordinasjoner sted. I begynnelsen av 2018 ventet 50 seminarister fra bispedømmet Ahiara, som hadde fullført sin utdannelse, på å bli ordinerte til prester.
Biskop av Ekwulobia
To år etter, den 5. mars 2020, utnevnte pave Frans ham til første biskop av bispedømmet Ekwulobia, som ble opprettet samme dato i Anambra State. Innvielsen fant sted 29. april samme år.
Kardinal-elekt
Den 29. mai 2022 kunngjorde pave Frans sin intensjon om å kreere ham til kardinal den 27. august samme år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Cyprideidae
Cyprideidae er en av seks familier i overfamilie Cypridoidea innenfor underorden Cypridocopina (orden Podocopida) av muslingkreps, som er små krepsdyr. Av de fem slektene er alle antatt utdødde.
Gruppens arter er alle antatt utdødd og kjennes bare fra fossiler.
Nærmere taksonomisk plassering
Skillet mellom ordnene av muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars.
Tomasskolen Trondheim Kristne Grunnskole
Tomasskolen Trondheim Kristne Grunnskole vanligvis bare Tomasskolen, er en kristen friskole som er en selvstendig stiftelse. Tomasskolen ble grunnlagt år 2000 av Pinsemenigheten Betel i Trondheim. Skolen holder til i bygget som tidligere var befalsskole ved Kristiansten festning. Tomasskolen er godkjent av Kunnskapsdepartementet (Utdannings- og forskningsdepartementet), mottar statsstøtte og drives i samsvar med læreplanene i Kunnskapsløftet. Skolens første rektor var Jostein Janøy.
Cyprideidae
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: , men i hovedregelen WoRMS-databasen.
Tomasskolen Trondheim Kristne Grunnskole
Tomasskolen er godkjent for 250 elever, og har i dag 130 elever. Skolen har undervisning fra 1. til 10. klasse, og er åpen for alle som ønsker et skoletilbud med en tydelig kristen profil. Skolen har tilpasset opplæring for alle og oppfølging av den enkelte elev. Tomasskolen har, i tillegg til kroppsøvingsfaget, daglige økter med fysisk aktivitet.
Tomasskolen har kristen tro, Bibelen og de felleskristelige bekjennelser som grunnlag og bygger på et kristent menneskesyn. Hvert enkelt menneske er uendelig verdifullt, det har gaver og evner som skolen får være med å utvikle.
Tomasskolen ønsker å være en «karakter-skole» som legger vekt på at elevene viser respekt, omtanke og toleranse og et tilgivende sinnelag overfor hverandre. Elevens faglige, fysiske og åndelige utvikling står i sentrum for virksomheten. Det legges vekt på respekt for Gud og mennesker, ærlighet, nestekjærlighet, ansvarsbevissthet og hjelpsomhet.
Rektorer
Styreledere
Kvelertak (band)
Kvelertak er et norsk hardcore/metal-band fra Stavanger. Bandet ble startet i 2007 og består idag av Ivar Nikolaisen (vokal), Bjarte Lund Rolland (gitar), Maciek Ofstad (gitar), Vidar Landa (gitar), Marvin Nygaard (bass) og Håvard Takle Ohr (trommer). Stilmessig spiller bandet en krysning mellom ulike sjangere, hovedsakelig hardcore punk med black metal-elementer. Bandet kaller selv musikken sin «necro 'n' roll», og synger på norsk. Kvelertak har gitt ut fire album og vunnet fire Spellemannpriser.
Historie
Bandet bestod i starten av vokalist Erlend Hjelvik, gitaristene Bjarte Lund Rolland, Vidar Landa og Anders Mosness og bassist Marvin Nygaard. I 2008 ble Kjetil Gjermundrød med på trommer mens Maciek Ofstad erstattet Mosness i 2009.
I januar 2009 ble bandet kåret til årets Zoom i Stavanger og sikret seg plass til Zoom-finalen i Oslo. Bandets låt «Blodtørst» ble kåret til Ukas Urørt av NRK P3 i februar 2009. Samme måned spilte Kvelertak på by:Larm, noe som sikret bandet en konsertplass på Roskildefestivalen der de spilte foran 3000 tilskuere. Bandet ble omtalt som årets «snakkis» i by:Larm-avisen, og fikk mye skryt av Lydverkets Ruben Gran. I 2009 spilte bandet på flere festivaler, deriblant Hole in the Sky og Øyafestivalen.
Mot slutten av 2009 signerte Kvelertak med plateselskapet Indie Recordings. Bandet ble også tildelt SR-bankens G9alt-stipend på 50,000 kroner. Bandet kvalifiserte seg til å være med i konkurransen om å bli Årets Urørt 2010 med låten «Ordsmedar av rang» i desember 2009. Kvelertak kom på andreplass i kåringen som ble avholdt i januar 2010, men sikret seg likevel mye ros og oppmerksomhet. I ettertid fortsatte «Ordsmedar av rang», og senere også «Mjød», å bli spilt jevnlig på radio. I mai 2010 ga Kvelertak ut sin første utgivelse «Mjød» som digital singel, og slapp i tillegg musikkvideo til låten. «Mjød» ble kåret til «Single of the Week» (ukens singel) av BBC to uker på rad.
Stay Hungry
Stay Hungry er benevnelsen på flere ting:
Kvelertak (band)
Historie
Kvelertak lanserte det selvtitulerte debutalbumet Kvelertak 21. juni i 2010. Albumet ble spilt inn i GodCity Studios i Massachusetts, USA, og er produsert av Converges Kurt Ballou. Baroness' John Dyer Baizley har designet platens cover. Albumet mottok strålende kritikker og sikret Kvelertak priser i klassene rock og årets nykommer under Spellemannprisen i 2010. Bandet ble dessuten nominert til Nordic Music Prize 2010 for albumet. Sommeren 2010 ble Kvelertak booket til flere norske festivaler og dro på sin første Europaturné med Converge, Kylesa og Gaza.
Fra 2011 til 2013 turnerte bandet i Norge, Europa og USA. Kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit var blant publikum da bandet spilte konsert i San Francisco.
I 2013 ga Kvelertak ut sitt andre album Meir. For albumet fikk de Spellemannprisen 2013 i klassen metal. Bandet spilte igjen på Roskildefestivalen i 2013, der de blant annet gjorde seg bemerket hos Metallica-vokalist James Hetfield. Marvin Nygaard ble kåret til Norges kjekkeste mann i 2013. Under første utdeling av P3 Gull i 2013, ble bandet nominert i klassen årets liveartist, en nominasjon de også fikk i 2014 og 2016.
I 2014 var bandet en av oppvarmerne på Metallicas «By Request Tour». Våren og høsten 2014 var bandet på to USA-turneer med Gojira og Mastodon.
Høsten 2017 og våren 2018 turnerte bandet som oppvarmingsband på den europeiske delen av Metallica sin «Worldwired»-turné.
Mandag 16. juli 2018 meldte Erlend Hjelvik at han gir seg som vokalist i bandet. Under Fjellparkfestivalen fredag samme uke presenterte bandet Ivar Nikolaisen fra Silver og The Good The Bad and The Zugly som ny vokalist.
Berkley (Michigan)
Berkley er en by i Oakland County i den amerikanske delstaten Michigan. Den er en forstad til Detroit. Byen ble grunnlagt i 1923 (og fikk bystatus fra 1932). Byen tilhørte tidligere til Royal Oak. Det bor 15 531 (2000) mennesker i Berkley. Sentrum av Berkley går langs 12 Mile Rd. mellom Greenfield Road og Coolidge Highway, og langs Coolidge Highway mellom 12 Mile Rd. og 11 Mile Rd.. Siden Berkleys østre grense går langs Woodward Avenue, er byen en aktiv parter i det årlige Woodward Dream Cruise, et am-car show i Detroitområdet. Byen er lokalt kjent for sine utesteder.
Praktsivbukk
Praktsivbukk (Donacia aquatica) er en bille i gruppen sivbukker og tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den er registrert i Norge.
Utseende
Praktsivbukk er mellom 6-10 mm lang. Kroppen er langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er. Overflaten er stort sett naken, men har en kort, tett og fin behåring på halskjoldet og dekkvingene. Den er metallisk farget i ulike nyanser av messing- og bronsefarge, med et kobber farget, rødlig bånd, i hele sin lengde. Midtlinjen (sømmen) er lysere messingfarget. Halskjoldet har punktur, også på midten. Bakkroppen smalner bakover. Hodet er fremover-rettet. Beina er mørke på farge og har en messingglans, de er forholdsvis lange. Baklårene er like langt som dekkvingene og når helt til bakspissen.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene finnes nær ferskvann hvor de lever av å spise blad på næringsplanten. Blant annet på arter i planteslekten Carex. Larvene lever under vannoverflaten. De voksne er særlig aktive i solskinn.
Praktsivbukk tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Slaget om Frankrike
Slaget om Frankrike var Tysklands invasjon i 1940 av Luxembourg, Nederland, Belgia og Frankrike under den andre verdenskrig. Bakgrunnen var krigserklæringen fra Storbritannia og Frankrike, året før, grunnet den tysk-sovjetiske invasjonen av Polen 1. september 1939. Frem til det tyske angrepet var det knapt noen kamphandlinger på bakken, i samtid og ettertid kjent som The Phoney War («den falske krigen»).
Den tyske invasjonen begynte 10. mai 1940 og besto av to adskilte faser. I den første fasen angrep tyske styrker Luxembourg, Nederland og Belgia, mens den tyske hovedstyrken rykket frem mot Frankrike gjennom Ardennene. Hensikten var å avskjære og omringe styrkene til de allierte, som beveget seg nord-østover for å møte tyske styrker i Belgia og Nederland. Den tyske planen lyktes. Nederland og Belgia kapitulerte, mens franske og britiske styrker i Belgia og Nord-Frankrike ble omringet. Mesteparten av den britiske ekspedisjonsstyrken (BEF) unnslapp tysk fangenskap ved å bli evakuert med skip fra Dunkerque i Frankrike, ved operasjon Dynamo.
I den andre fasen, med start 5. juni, angrep de tyske styrkene videre sydover i Frankrike. Den franske regjeringen flyktet til Bordeaux, og Paris ble erklært åpen by. Frankrike kapitulerte den 25. juni, og den tredje franske republikk ble erstattet av Vichy-regimet. For Tyskland var det en stor seier, og for de allierte var det et tilsvarende stort tap. Diktatoren Adolf Hitler og hans regime fikk en popularitet internt i Tyskland som aldri senere ble overgått. Etter Frankrikes kapitulasjon var Tysklands eneste reelle gjenståennde krigførende motstander Storbritannia. Frankrike ble delt inn i en tysk okkupasjonssone i nord og vest, en liten sone i sørøst som ble annektert av Italia, og en stor restdel under Vichy-regimet som samarbeidet med aksemaktene. Under felttoget begikk Wehrmacht en rekke brudd på krigens lover, fremst av de forbrytelse mot freden ved angrep på de nøytrale landene Luxembourg, Nederland og Belgia. Tyske styrker drepte også tusenvis av krigsfanger, særlig var franske fargede fanger utsatt.
For franskmenn var nederlaget et sjokk, og krigen førte til mellom 6–8 millioner interne flyktninger. Ulike deler av samfunnet beskyldte hverandre for å ha forårsaket tapet, et gjennomgående tema var at landets innbyggere og institusjoner var blitt dekadant. Knapt noen, hverken i Frankrike eller andre land, forventet nederlaget, selv store deler av den tyske generalstaben var skeptisk til angrepsplanen. Frankrikes kapitulasjon anses av mange historikere som et vendepunkt i det 20. århundre. En opprinnelig europeisk konflikt utviklet seg, grunnet Frankrikes fall, til en verdensomfattende krig. Frankrike var under tysk kontroll til etter invasjonen i Normandie og invasjonen av Sør-Frankrike i 1944, mens Luxembourg, Belgia og Nederland ble befridd sent i 1944 og 1945. Etter fredslutningen i 1945 bidro erfaringene fra nederlaget til Frankrikes langvarige kamp for å beholde sine kolonier, men de ledet også til franske atomvåpen (force de frappe), tysk-fransk tilnærming og grunnlaget for det som i dag er Den europeiske union (EU).
Tysk gjenopprustning og fransk krigsfrykt
Etter første verdenskrig forsøkte Tyskland å omgå begrensningene på militære styrker i Versaillestraktaten. Til tross for det, var de tyske militære bevilgningene under én prosent av landets nasjonalinntekt da det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP, under Adolf Hitler (1889–1945), kom til makten i 1933. Hitler beordret en rask opprusting av Tyskland, og økte bevilgningene til de væpnede styrkene til rundt 10 prosent av landets nasjonalinntekt. I 1939 hadde rustningsutgiftene nådd 29 % av brutto nasjonalprodukt. Med opprustningen skulle Tyskland få en offensiv kapasitet, Hitler uttrykte privat at hensikten med opprustningen var å knuse Frankrike. Tyske militære prosedyrer (doktrine) la vekt på overraskelse, og lokalt initiativ, såkalt oppdragstaktikk (tysk: auftragstaktik), og som en konsekvens av det, behovet for god kommunikasjon.
Maginotlinjen og franske allianser
I 1930-årene bygde Frankrike en rekke med festningsverk, kalt Maginotlinjen, langs grensen mot Tyskland. Tanken bak var å kunne benytte færre soldater, avskrekke en tysk invasjon, og om Tyskland uansett invaderte, sørge for at det ble gjennom Belgia, hvor de beste franske styrkene ville bli utplassert. Krigen ville med det utkjempes utenfor fransk territorium, og en ville unngå ødeleggelsene under første verdenskrig. Hoveddelen av Maginotlinjen gikk fra grensen mot Sveits og endte i nord ved Longwy. Dels ble det antatt at skogene og åsene i Ardennene ville hindre et angrep, dels ville bygging av festningsverk i de vanntrukne områdene langs grensen mot Belgia være svært dyrt. Etter nederlaget har det blitt hevdet at Maginotlinjen bidro, ved å gjøre de franske styrkene for fokusert på å være i sine stillinger, og ikke ta til offensiven. Ifølge professor Julian T. Jackson er det feil, Maginotlinjen var ment å bidra til å frigjøre soldater for offensiver på frontavsnittet i Belgia, en vurdering historikeren Karl-Heinz Frieser deler.
Denne franske strategien fikk en alvorlig knekk i 1936. Etter den tyske remilitariseringen av Rhinland sa Belgia opp forsvarsavtalen med Frankrike og erklærte seg nøytralt. Franske forsvarsplaner var da rettet mot opprusting (anskaffelse av flere og moderne fly, stridsvogner og artilleri), og det var ikke midler til forlengelse av Maginotlinjen. General Philippe Pétain (1856–1951) hevdet Ardennene var «ugjennomtrengelig» så lenge «spesielle tiltak» ble tatt for å nedkjempe en invasjonsstyrke. Den franske øverstkommanderende Maurice Gamelin (1872–1958) antok også at området var beskyttet mot angrep, og bemerket at det «aldri favoriserte store operasjoner». Franske krigsspill avholdt i 1938, med et hypotetisk tysk panserangrep gjennom Ardennene, ga den franske armeen inntrykket at området stort sett var ugjennomtrengelig, og at det, sammen med elven Meuse, ville gi franskmennene tid til å bringe forsterkninger til området, om det ble angrepet.
Storbritannias politikk gjennom 1930-årene - appeasement - var basert på begrenset revisjon av fredsordningen av 1919 fra Versailles for å bevare de tre søylene i britisk sikkerhetspolitikk; maktbalanse på kontinentet, forbindelsene til det britiske imperiet og gradvis opprustning. Da denne linjen måtte oppgis i 1939 etter Tysklands brudd på Münchenavtalen ved okkupasjon av Tsjekkia, var det ikke gjort noen forberedelser i form av felles stabsmøter med franskmennene. Fra midten av 1930-årene var det flere forsøk på å lage en allianse av europeiske stater, mot Tyskland under Hitler, hvor Sovjetunionen deltok. Så sent som våren og sommeren 1939 var britiske og franske forhandlere i Moskva. Det var flere grunner til at det ikke ble noen avtale. Polen nektet sovjetiske styrker passasje, og Sovjetunionen var skeptisk til vestmaktenes holdning etter deres manglende innsats for Tsjekkoslovakia. Under første verdenskrig var det nettopp den fransk-russiske alliansen, og Tysklands behov for styrker mot Russland, som begrenset deres styrker i vest, og derved bidro til at Tyskland tapte krigen.
Historikeren Julian T. Jackson omtaler Molotov–Ribbentrop-pakten som «et forferdelig sjokk for vestmaktene». Han anser samtidig at om Frankrike hadde fått velge mellom Polen og Sovjetunionen så hadde de valgt en allianse med Polen. Den polske hæren var den fjerde største i Europa, og den sovjetiske hæren var i vestlige øyne svekket av utrenskningene under den store terroren i 1937–1938. Molotov–Ribbentrop-pakten ga en umiddelbar dramatisk endring i maktforholdene i Europa. Den førte til deling av Polen, la grunnlag for sovjetisk og tysk okkupasjon av randstater og sovjetisk støtte for det tyske angrepet mot Vest-Europa. I slutten av mars 1939 kunngjorde den britiske regjeringen at Storbritannia ville gå til krig om Polen ble angrepet av Tyskland.
Andre verdenskrigs start
Den andre verdenskrig i Europa startet i september 1939 med Tysklands og Sovjetunionens invasjon av Polen. Det førte til at Storbritannia og Frankrike erklærte Tyskland krig. Den tyske diktatoren Adolf Hitler hadde garantert sine generaler at Storbritannia og Frankrike kom til å vike unna (som de gjorde under Münchenkrisen i 1938). Tyskland hadde planlagt for at krigen med vestmaktene skulle komme først i 1944. Bortsett fra å erklære Tyskland krig (et grep som var ment å forebygge krigen, ikke bli presset inn i den) hadde Frankrike og Storbritannia lite annet enn mobiliseringsplaner. Det var få ideer om hva som deretter skulle skje, men en generell enighet om å føre en defensiv krig, mens egne styrker ble trenet og utrustet. Mens kampene i Polen pågikk, rykket den franske annen armégruppe 7. september 1939 om lag 8 kilometer inn i Saar-området. Allerede den 16. september stanset den franske generalstaben angrepet. Til tross for løfter om det motsatte til den polske regjeringen, hadde de franske styrkene uansett ingen planer om en større offensiv inn i Tyskland. British Expeditionary Force (BEF) ble fraktet over den engelske kanal i løpet av september, under overfarten beskyttet av Royal Navy.
Ifølge generaloberst Wilhelm Keitel (1882–1946) og general i artilleriet (tysk, General der Artillerie ) Franz Halder (1884–1972) var det kun ubetydelige tyske styrker i vest. Tyskland ville fått svært store problemer om franske styrker hadde angrepet og besatt det industrielt svært viktige Ruhrområdet. Generaloberst Wilhelm Ritter von Leeb (1876–1956), ansvarlig for styrkene i vest, mente det var lite han kunne gjøre om franske soldater invaderte for å ta over Ruhr-dalen. Etter at Polen kapitulerte 6. oktober 1939, trakk Frankrike seg helt tilbake fra de erobrede stillingene i Tyskland. Tysklands raske erobring av Polen var enda et sjokk for vestmaktene. Særlig general Gamelin hadde forventet at det ville ta mellom 4 til 6 måneder for Tyskland, og slik gi Frankrike og Storbritannia mer tid før et tysk angrep i vest. Etter at Polen var slått og okkupert av Tyskland og Sovjetunionen, fulgte en roligere periode mellom de krigførende partene. Den ble kjent som «the Phoney War» (norsk: «den falske krigen»), hvor begge parters styrker lå i posisjon langs den tysk-franske-belgiske grensen.
Utover høsten og vinteren 1939–1940 avventet de franske og britiske styrkene et tysk angrep inn i Belgia, Nederland, Luxembourg, og det nordøstlige Frankrike. De allierte vurderte også andre muligheter for å bekjempe Tyskland. Ved utbruddet av vinterkrigen, Sovjetunionens angrep på Finland 30. november 1939, ble det lagt planer om et britisk-fransk ekspedisjonskorps for å støtte Finland. Tanken bak var dels at Sovjetunionen, særlig fra fransk side, ble sett som Tysklands allierte, dels at man ved å landsette styrken i Narvik kunne bruke den for å okkupere jernmalmfeltene i Nord-Sverige. De allierte antok at uten svensk jernmalm kunne Tyskland maksimalt fortsette krigen i ett år. Finland måtte imidlertid be om våpenhvile før de allierte planene ble iverksatt. Det førte til at den franske statsminister Édouard Daladier (1884–1970) måtte gå av, og Paul Reynaud (1878–1966) tok over. Det tyske angrepet på Norge 9. april 1940 syntes å gi en ny mulighet for kamp mot Tyskland, men bortsett fra kampene ved Narvik klarte de tyske styrkene raskt å få overtaket. Manglende fremgang i krigføringen ledet våren 1940 til skifte av statsminister i Storbritannia. Etter den såkalte Norway Debate i underhuset ble Neville Chamberlain erstattet med Winston Churchill (1874–1965).
Tysk strategi
Ifølge den tyske generalen og militærteoretikeren Carl von Clausewitz (1780–1831) er det to motstridende måter for hvordan en krig kan vinnes; ved et knusende førsteslag (engelsk: annihilation), eller ved utmattelse (engelsk: exhaustion). Overordnet tysk strategi for krig hadde gjennom flere hundre år vært raske kriger med knusende førsteslag. Landets plassering midt i Europa gjorde at det som regel hadde fiender ved flere av sine grenser, og risikerte krig på flere fronter. Det ble forsøkt unngått, ved raskt å slå én fiende, for så å slå den neste. Den samme tankegangen lå bak både ved treningen av Reichswehr i 1920-årene, da Wehrmacht ble bygget opp fra 1933, og da Tyskland kom i krig med de allierte ved invasjonen av Polen. Et knusende førsteslag var sentralt ved etableringen av de tyske panserstyrkene.
Den 8. september 1939 fortalte Hitler sin militære adjutant, oberst Rudolf Schunmdt (1896–1944), om sin plan for et felttog mot vest. Generalstaben var skrekkslagen da de ble informert 27. september. De tyske generalene så ikke for seg offensiv mot sterke fransk-belgiske festningsverk før våren 1942. Hitler hadde lenge hatt drømmer om store felttog for å slå de vesteuropeiske stormaktene forut for et angrep i øst, han ville unngå en tofrontskrig. Disse tankene var imidlertid fraværende fra «Fører-direktiv nummer 6», utstedt 9. oktober 1939. Planen var basert på den mer realistiske antakelsen at Tysklands militære styrke måtte bygges opp under flere år. For øyeblikket var det derfor kun mulig å oppnå begrensede mål, rettet mot å sikre Tysklands overlevelse i en forlenget krig i vest, tilsvarende den som ble utkjempet under første verdenskrig. 25. november 1939 ble satt som dato for å begynne angrepet, det ble utsatt totalt 29 ganger, inntil 10. mai 1940.
Mens direktivet ble utarbeidet antok Hitler at et slikt angrep kunne iverksettes innen noen uker. Men allerede samme dag som direktivet ble utstedt ble han revet ut av denne villfarelsen. Det viste seg at han ikke var kjent med de tyske styrkenes faktiske beredskapsstatus. De pansrede styrkene trengte tre måneder på seg til å komme i orden etter felttoget i Polen; kjøretøy måtte repareres og ammunisjonsforrådene var for det meste uttømt. Hitlers sentrale argument for å angripe raskest mulig i vest var at Tyskland hadde en overvekt i materiell, som etter hvert ville bli redusert når de allierte rustet opp. Det var korrekt på lang sikt, men ikke for kort og mellomlang sikt. Wehrmachts materiell ble vesentlig styrket i løpet av vinteren 1939–1940, og troppene gjennomgikk svært omfattende treningsprogrammer for felttoget.
Halders plan, reprise av 1914
Hitler var meget misfornøyd med Halders plan, da han hadde sett for seg en rask erobring av Belgia, Nederland og Luxembourg. Den 22. oktober satte han en tidlig dato for angrepet, 12. november. Wehrmacht skulle da angripe, selv om man var dårlig forberedt var håpet at de allierte var enda dårligere stilt. Den tidlige angrepsdatoen ble stadig utsatt, enten grunnet forskjellige mangler eller dårlig vær. Hitler forsøkte også stadig å få endret planen, uten å kunne gi noen klar ramme for hvordan. I hovedsak førte Hitlers endringsforsøk til en spredning av styrkene, da påfølgende angrep sør for hovedaksen inn i Belgia ble vurdert. Den 29. oktober lot Halder en revidert versjon av angrepsplanen ta inn angrepet i sør.
Halders plan ble også misbilliget av Gerd von Rundstedt (1875–1953), sjef for armégruppe A. Svakheten ved forslaget var etter hans mening at det ikke fulgte prinsippene for manøverkrigføring. De tyske styrkene måtte sørge for et gjennombrudd som kunne avskjære de allierte troppene, for så å ødelegge dem. Det beste stedet for et gjennombrudd ville være ved Sedan, som lå i Rundstedts angrepsområde. Den 21. oktober ble Rundstedt enig med sin stabssjef, general Erich von Manstein (1887–1973), at det måtte utarbeides en alternativ plan: Kjernen i angrepet måtte være armégruppe A, på bekostning av armégruppe B.
I et møte med 200 generaler den 23. november 1939 var Hitler svært negativ til Wehrmachts nøling overfor et angrep på Frankrike. Han minnet generalene om at de hadde vært skeptisk både ved remilitariseringen av Rhinland i 1936, Østerrike i 1938 (Anschluss), Tsjekkia samme år (Münchenavtalen) og Tysklands og Sovjetunionens invasjon av Polen tidligere på høsten 1939, alt hadde gått bra. Målet var Russland, og Tyskland kunne bare vinne over Russland når vestmaktene var nedkjempet. Russland holdt på å ruste opp, derfor var det viktig å angripe i vest mens det ennå var mulig å slå Russland.
Mansteins plan, ekstremt dristig
Mens Manstein arbeidet med nye angrepsplaner var general Heinz Guderian innkvartert i et hotell i nærheten. Guderian var sjef for XIX panserkorps, Tysklands elitepansertropper, underlagt armégruppe B. Manstein håpet at ved å involvere Guderian kunne han forbedre planen og samtidig få inkludert Guderians panserstyrker. Mansteins plan var da fokusert på et angrep fra Sedan mot nord, mot de alliertes bakre linjer, for å engasjere dem i et fullt slag. I uformelle diskusjoner foreslo imidlertid Guderian en radikal endring; hele panserstyrken skulle konsentreres ved Sedan og de skulle angripe mot vest, for å trenge frem mot Den engelske kanal.
Angrepet skulle skje uten støtte av infanteri og tanken var at det skulle lede til strategisk sammenbrudd av de allierte styrkene, uten å involvere de tyske styrkene i et ødeleggende «Kesselschlacht». Guderian hadde god kjennskap til området ved Sedan, området var okkupert av tyske styrker under første verdenskrig og han hadde gjennomgått et lengre kurs der i 1918. Manstein skrev sitt første utkast den 31. oktober 1939. Mellom 6. november 1939 og 12. januar 1940 fulgte så seks revisjoner av angrepsplanen, og de ble gradvis dristigere. Alle ble avvist av OKH, og ingen av planene nådde Hitler.
Protostomier
Protostomier (Protostomia, av gresk πρώτος [protos] = «tidlig» og στώμα [stoma] = «munn») er en av de store gruppene som dyrene kan inndeles i. 95 % av alle kjente dyrearter hører til protostomiene, deriblant bløtdyr, flatormer, leddormer og leddyr.
Slaget om Frankrike
Nye endringer, Mansteins forslag vinner
Den 10. januar 1940 feilnavigerte et lite tysk fly og landet i Belgia. Om bord var to tyske offiserer. De hadde med siste utgave av den tyske angrepsplanen, Aufmarschanweisung N°2. Uhellet (senere kjent som Mechelenhendelsen) tvang Hitler til nok en gang å utsette angrepet vestover. Det har ofte vært hevdet at feilnavigeringen førte til en radikal endring i angrepsplanen, men angrepsplanen fremlagt 30. januar, Aufmarschanweisung N°3, Fall Gelb, fulgte i store linjer de foregående planene. Derimot avslørte de allierte, ved sine troppedisposisjoner i etterkant av feilnavigeringen, angrepsretningen for hovedstyrken. Det bidro til å underbygge Mansteins forslag om å foreta den tyske hovedstyrkens fremrykking gjennom Ardennene. Den 27. januar ble Manstein forfremmet til sjef for et armékorps i Preussen. Han skulle tiltre sin kommando den 9. februar i Stettin. Forflytningen var et trekk fra Halder for å fjerne Manstein fra å influere utviklingen av angrepsplanene i vest. Mansteins opprørte stab lot Hitler få høre om forflytningen og Manstein ble invitert til Hitler. I et møte den 17. februar la han frem sine tanker om angrepet i vest. Hitler ble meget imponert og beordret dagen etter angrepsplanene endret i samsvar med Mansteins forslag.
Protostomier
Det som har gitt navn til gruppen, er at urmunnen (larvens munn) – ulikt deuterostomier – vanligvis forblir munnåpningen i voksne individer (protostomi). Endetarmsåpningen dannes, hvis den fins, på et senere stadium i fosterutviklingen. Mange protostomier har et coelom (en sekundær kroppshule), som vanligvis dannes ved såkalt schizocoeli. En annen utbredt egenskap er at cellekløyvingen i fosterutviklingen foregår etter det såkalte spiralkvartett-mønsteret.
Slaget om Frankrike
Nye endringer, Mansteins forslag vinner
Halder var imidlertid imot å fravike gjeldende doktrine ved å åpne for et selvstendig strategisk fremstøt fra de syv panserdivisjonene i armégruppe A. Denne delen ble fjernet fra den oppdaterte planen som ble lagt frem 24. februar, Aufmarschanweisung N°4, Fall Gelb. Etter denne planen skulle elven Meuse ved Sedan krysses åtte dager etter angrepets start. Bare etter mye diskusjon ble det endret til at motoriserte infanteriregimenter i panserdivisjonene skulle ta broene etter fire dager. Selv med denne endringen ville utbruddet mot Den engelske kanal først starte på den niende dagen, etter at et nødvendig antall infanteridivisjoner var blitt samlet for å rykke frem sammen med panserstyrkene, og gi nok tyngde i angrepet. I henhold til oppdragstaktikk (tysk: auftragstaktik) ble mye overlatt til enhetssjefene, og dette kom til å ha en stor effekt for utviklingen av felttoget.
Protostomier
Verken de nevnte eller andre fellestrekk er med sikkerhet avledete for protostomier. Det vil si at egenskapene enten er eldre enn gruppen (eksempelvis protostomi, som også forekommer hos nesledyr) eller ikke var til stede i gruppens siste felles stamart. Det sistnevnte kan gjelde for spiralkvartettkløyvinga. Også tidspunktet for coelomets evolusjonære opphav er usikkert. Det kan både ha oppstått før deuterostomier og protostomier skilte lag, eller lenge etter den siste felles stamarten for alle protostomier hadde opphørt å eksistere.
Tsjekkoslovakia under Sommer-OL 1932
Tsjekkoslovakia under Sommer-OL 1932. Sju sportsutøvere fra Tsjekkoslovakia deltok i tre sporter under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Tsjekkoslovakia kom på 17.-plass med en gull-, to sølv- og en bronsemedalje.
Slaget om Frankrike
Nye endringer, Mansteins forslag vinner
Selv etter en tilpasning til konvensjonell doktrine resulterte de nye planene i en storm av protester fra flertallet av tyske generaler. De anså det uansvarlig å samle en stor styrke i et område hvor de ikke kunne få forsyninger, mens de få forsyningsrutene som var kunne avskjæres av franske styrker. Dersom de allierte styrkene ikke handlet som forutsatt, ville det tyske angrepet ende i en katastrofe. Motstanden ble ignorert: Halder argumenterte for at Tysklands strategiske situasjon uansett var håpløs, og selv den minste sjanse for suksess var bedre enn det garanterte nederlag som uvirksomhet ville bringe.
Tysk etterretning mot Frankrike
Tysk etterretning forsøkte å i 1930-årene å skaffe seg en så bred oversikt som mulig over Frankrikes militære kapasitet, både når det gjaldt styrker, våpen, og doktriner (regler for bruk). Etterretningsrapporter bemerket at fransk kommandostruktur var svært byråkratisk, og krevde omstendelige planer før angrep kunne utføres. Denne innsikten var viktig ved den tyske overkommandoens vurdering av ulike angrepsplaner for invasjonen i vest.
Protostomier
Inndeling
Inndelingen av protostomiene er fremdeles veldig omdiskutert. Hovedspørsmålet er hva som er den nærmeste slektningen til protostomienes største delgruppe, leddyrene. Ifølge Articulata-hypotesen, som hovedsakelig bygger på morfologiske og ontogenetiske funn, betraktes leddyr og -ormer som søstergrupper. Ifølge Ecdysozoa-hypotesen, som hovedsakelig bygger på genetiske data, er imidlertid rundormer blant leddyrenes nærmeste slektninger. Leddormene kan ifølge sistnevnte hypotese sammenfattes med bl.a. bløt- og mosdyr til Lophotrochozoa.
Flere mindre grupper, hvis plassering tidligere hadde vært omstridt, har man imidlertid kunnet plassere i stamtreet:
Slaget om Frankrike
Alliert strategi
Den franske strategien var basert på at krigen ville bli langvarig. Tysklands økonomi skulle kveles av en blokade, mens franske og britiske styrker ble bygget opp for en offensiv i 1941–1942.
Ved utbruddet av andre verdenskrig i september 1939 hadde Belgia, Nederland og Luxembourg erklært seg nøytrale, for å forsøke å holde seg utenfor stridighetene. Belgiske militære ledere hadde etter hvert imidlertid hemmelige møter med de allierte for planlegging av felles krigføring, dersom Tyskland på tross av nøytraliteten skulle angripe. Disse møtene kunne imidlertid ikke erstatte en reell allianse. Den allierte planleggingen i Frankrike var helt og holdent overlatt til franskmennene. I stedet for en direkte offensiv inn i Tyskland, så man på ulike andre måter å ramme fienden. Det var alt fra støtte til land på Balkan, bombing av sovjetiske oljefelt, til å stoppe eksport av svensk jernmalm.
De allierte antok at selv uten en tofrontskrig ville Tyskland bli destabilisert ved blokade, slik landet ble det under første verdenskrig. Dersom naziregimet ikke brøt sammen, skulle 1940 brukes til kraftig opprustning og modernisering av de allierte styrkene. Storbritannias og Frankrikes overlegne produksjonskapasitet skulle utnyttes og over tyve panserdivisjoner var planlagt. Disse divisjonene skulle så gjennomføre en avgjørende offensiv inn i Tyskland sommeren 1941. De allierte var selvfølgelig klar over at Tyskland kunne slå til først. Storbritannia og Frankrike var bekymret over Tysklands raske erobring av Polen, en utvikling de allierte ikke hadde forventet. Etter den tyske remilitariseringen av Rhinland i 1936 gikk Frankrike vekk fra planene om å ha en strategisk reserve av styrker, og satset i stedet på å møte det man antok ville bli den tyske hovedstyrken, i Belgia.
Escaut-Schelde planen, kort fremrykking
Ved Frankrikes og Storbritannias krigserklæring mot Tyskland 3. september 1939 var de alliertes strategi i Vest-Europa fastlagt. Den franske hæren ville stå i forsvarsposisjon langs Maginotlinjen (høyre flanke). Ved en tysk invasjon ville de allierte styrkene angripe i nordvest (venstre flanke), ved å rykke inn i Belgia. Hvor langt man skulle rykke frem var avhengig av krigens utvikling. Det hele hadde blitt vanskeliggjort ved Belgias oppsigelse av den fransk-belgiske forsvarsavtalen ved den tyske remilitariseringen av Rhinland i 1936. Før den tyske invasjonen i mai 1940 hadde det blitt utvekslet generell informasjon om franske og belgiske forsvarsplaner landene mellom, men ingen detaljplanlegging. Frankrike forventet at Tyskland først ville bryte Belgias nøytralitet. Det ville gi Frankrike et påskudd for å rykke inn i Belga, eventuelt at Belgia ba Frankrike om hjelp. Det meste av de franske mobile styrkene var derfor samlet langs grensen mot Belgia, klar for å møte hva man anså som den tyske hovedstyrkens angrep.
En tidlig belgisk appell om fransk hjelp (før en tysk invasjon) kunne muligens gi de franske styrkene tid til å rykke frem til den belgisk-tyske grensen, men om det ikke var mulig var det tre brukbare forsvarslinjer lenger bak. En mulig forsvarslinje var fra Givet til Namur, over det såkalte Gembloux-gapet (fransk: la trouée de Gembloux), Wavre, Louvain og langs elven Dyle (nederlandsk Dijle) til Antwerpen, som var 70–80 km kortere enn alternativene. En andre mulighet var en linje fra den franske grensen til Condé-sur-l'Escaut, Tournai, langs elven Escaut (nederlandsk: Schelde) til Ghent og deretter til Zeebrugge, muligens videre langs Schelde til Antwerpen, som ble Escaut-Schelde planen/plan E. Den tredje muligheten var langs befestninger i felt, fra Luxembourg til Dunkerque.
De første ukene etter krigens utbrudd foretrakk øverstkommanderende, general Gamelin, plan E, grunnet den raske tyske fremrykkingen i Polen. Gamelin og de andre franske kommandantene tvilte på at de kunne klare å rykke lenger frem, før tyske styrker ankom. Sent i september 1939 ga Gamelin et direktiv til Général d'armée Gaston Billotte, kommandant for første armegruppe, hvor han fikk tillatelse til å rykke inn i Belgia og utplassere styrker langs Escaut i henhold til plan E. Den 24. oktober bestemte Gamelin at fremrykking forbi Escaut bare var mulig hvis de franske styrkene rykket frem raskt nok til å komme før tyskerne.
Dyleplanen, lenger fremrykking
Utover høsten 1939 var det flere endringer som syntes å åpne for en videre alliert fremrykking i Belgia. Gamelin ville derfor sende de beste franske styrkene sammen med British Expeditionary Force (BEF) til KW-linjen (en belgisk forsvarslinje langs elven Dyle i det sentrale Belgia, derav navnet Dyleplanen). En stor fordel ved en videre fremrykking var i Gamelins øyne samarbeid med de 22 belgiske divisjonene, som ytterligere ville bidra til å stoppe et tysk angrep på belgisk, og ikke fransk jord. Denne planen forutsatte at tyskerne ville sette inn sitt hovedstøt der, på grunn av det gode veinettet i det nordlige Belgia. Den viktigste innvendingen mot planen var at den var svært risikabel. De allierte styrkene måtte gjennomføre sin fremrykking, og etablering av stillinger før tyske styrker nådde området, tiden de hadde til rådighet ville være knapp. Når de så var i stilling ville de ha problemer med å svare på tyske strategiske overraskelser. Dyleplanen ble vedtatt av den allierte ledelsen i midten av november 1939. Historikeren David Reynolds skrev følgende om planen: «Uavhengig av hvor uforsiktig, var plan D en genuin alliert strategi - som forsøkte å balansere franske, belgiske og britiske interesser.»
General Gamelin møtte innvendingene med å anta at de tyske styrkene ville forsøke et gjennombrudd ved å konsentrere sine panserstyrker. De kunne ikke regne med å trenge gjennom Maginotlinjen på hans høyre flanke, og heller ikke de konsentrerte allierte styrkene på hans venstre flanke. Da var det kun sentrum av den allierte fronten som gjenstod. Men det meste av sentrum var dekket av elven Meuse (flamsk: Maas), og var således lett for de allierte å forsvare mot stridsvogner. Ved den belgiske byen Namur gjorde imidlertid elven en skarp sving mot øst. Denne svingen ga et gap mellom elvene Maas og Dyle, benevnt «Gembloux-gapet». Dette området, ideelt for panserstyrker, var et svakt punkt. Gamelin bestemte at halvparten av hans panserstyrker skulle konsentreres der. De tyske styrkene kunne forsøke å trenge gjennom Ardennene og krysse Meuse nær Sedan. Men Gamelin anså at det kunne bare gjennomføres ved støtte fra et massivt artilleribombardement. Et slikt bombardement ville ta tid, og det igjen ville gi tid til å forsterke de allierte stillingene.
Dyle-Breda planen, dristig fremrykking
I de første månedene av 1940 økte størrelsen og beredskapen til den franske hæren og Gamelin følte seg sikker nok til å foreslå en mer ambisiøs strategi. Han hadde ingen planer om et frontalangrep mot den tyske Siegfriedlinjen i 1941, derimot ville han gjennomføre et flankeangrep nord for linjen. For å gjennomføre et slikt angrep ville det være gunstig å ha et fotfeste på nordsiden av Rhinen. Han endret sine planer så franske styrker skulle ha kontakt med de nederlandske styrkene nord for Antwerpen ved å rykke frem til Breda i Nederland. Gamelin avsatte elitestyrken 7. armé, til denne oppgaven. Den kunne ellers fungert som en reserve for hele fronten i Nord-Frankrike. Hans eneste reserver var nå enkeltstående divisjoner. Det var motstand mot denne Dyle-Breda-planen innen den franske hæren, men Gamelin hadde sterk støtte fra den britiske regjeringen, ettersom et tysk-okkupert Nederland ville ha blitt en sterk base for tyske flyangrep mot Storbritannia. Tidlig i januar 1940 ble de allierte kjent med de til da tyske angrepsplanene gjennom Mechelenhendelsen. Frykten for et tysk angrep gjorde at franske styrker rykket frem til den belgiske grensen, og derved avslørte sin plan. Mens tyskerne arbeidet videre på sin angrepsplan, forsterket Mechenenhendelsen Gamelins vurdering av behovet for å sende sine beste styrker inn i Belgia, når tyskerne angrep.
Alliert etterretning mot Tyskland
Av landene på alliert side hadde Frankrike det mest omfattende etterretningsapparatet rettet mot Tyskland, organisert av den franske militære etterretningstjenesten Deuxième Bureau. I 1931 fikk fransk etterretning en tysk agent på høyt nivå, Hans-Thilo Schmidt. I tillegg til at han hadde mye informasjon om krypteringsmaskinen Enigma, så formidlet han også informasjon fra sin bror Rudolf, som var en ledende offiser i Reichswehr. Den franske regjeringen hadde derfor tidlig god oversikt over tysk gjenopprustning.