cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Final Cut
Platen var i utgangspunktet konsentrert omkring materiale som ble til overs under produksjonen av The Wall med arbeidstittelen Spare Bricks, men under Falklandskrigen omskrev Roger Waters disse låtene og skrev nytt materiale som passet inn i hans nye konsept. Verket er dedisert til hans far, Eric Fletcher Waters, som ble drept i Anzio, Italia under annen verdenskrig (i 1944) og konseptet er basert på Roger Waters' oppfatning om at Falklandskrigen var et svik mot hans fars innsats under annen verdenskrig.
Tor Aukrust
Bakgrunn
Tor Aukrust avla teologisk embetseksamen i 1949 ved Universitetet i Oslo og tok praktikum året etter. På 1950-tallet jobbet han som stipendiat ved universitetet, men hadde også studieopphold i København (1952), Göttingen (1955) og Basel (1957). I 1958 disputerte han for doktorgraden med avhandlingen Forkynnelse og historie.
The Final Cut
The Final Cut anses også de facto som den første soloplaten til Roger Waters, grunnet hans totale kontroll over den kreative prosessen. Albumet er da også kreditert «by Roger Waters, performed by Pink Floyd». De andre gjenværende medlemmene Nick Mason og David Gilmour var i realiteten redusert til studiomusikere uten kreativ makt på dette tidspunktet.
Tor Aukrust
Karriere
I 1959 ble han forskningsleder ved Norsk Menighetsinstitutt, og fra 1964 til 1971 var han residerende kapellan på Hamar. Fra 1972 var han dosent i kristendomskunnskap ved UiO, og i 1978 ble han rektor ved det praktisk-teologiske seminar, en stilling han hadde til han ble pensjonist i 1988.
The Final Cut
Teksten i sangen «Not Now John» måtte gjøres om i singleversjonen som ble sendt ut til radiostasjonene, ettersom originalversjonen som man hører på albumet inneholdt banneordet fuck.
Tor Aukrust
Karriere
Aukrust er blitt stående som en av de store nasjonale strategene, ifølge Rune Slagstads bok De nasjonale strateger, men selv om han deltok i samfunnsdebatten blant annet som kritiker og kronikør, er det mange som ikke er oppmerksom på hans store innsats. Samtidig var han levende opptatt av forkynnelse og prestens oppgaver:
”Evangeliet skal ikke oppbevares som relikvium i gullskrin i Jerusalems tempel. Evangeliet skal tvert om gjennom forkynnere slynges ut av det hellige tempel, det skal kastes ut på torget, ut over jorden helt til dens utkanter” (Tor Aukrust)
Ankara (provins)
Ankara er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 25 708 km². I 2010 hadde Ankara 4 771 716 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Ankara, som også er landets hovedstad.
Provinsen ligger litt vest i de sentrale delene av Tyrkia og grenser til provinsene Konya, Aksaray, Kırıkkale, Kırşehir, Bolu, Eskişehir og Düzce.
Distrikter
Provinsen Ankara består av tjuefire distrikter:
Fei
Fei kan sikte til:
Slaget ved Egadiøyene
Slaget ved Egadiøyene (vestkysten av Sicilia, 10. mars 241 f.Kr.) var det endelige slaget mellom Roma og Karthago under den første punerkrig. Resultatet ble en avgjørende romersk seier. Roma hadde for alvor markert seg som en stormakt, ikke bare i Italia, men også i Middelhavet.
Innledning
Årene før slaget var relativt fredfulle. Roma manglet en flåte; skipene hun hadde i begynnelsen av krigen ble i all hovedsak ødelagt under Drepana og i stormen som fulgte. Karthago, på den andre siden, utnyttet ikke denne muligheten. Fiendtlighetene mellom Roma og Karthago dabbet av og ble kun konsentrert rundt Sicilia. Hamilcar Barca var treg i å utnytte sine fordeler på øya, noe som trolig var årsaken til at Roma til slutt bestemte seg for å restaurere sin flåte, for atter en gang oppnå dominans på havet.
En slik plan skulle imidlertid ikke bli enkel å gjennomføre for Roma. Etter 20 års krigføring var republikken på skrantende hell, og statskassen nesten tom. En populær bevegelse, i tradisjonell romersk ånd, samlet seg for løse den vanskelige situasjonen. Velstående borgere, enten alene eller i grupper, bestemte seg for å vise sin patriotisme ved å finansiere byggingen av et skip hver. Resultatet ble en flåte på omtrent 200 skip, bygd, utstyrt og bemannet uten offentlige bevilgninger.
Den nye flåten ble ferdig i 242 f.Kr. og gitt til konsul Gaius Lutatius Catulus, assistert av pretor Quintus Valerius Falto. Motgangen romerne hadde møtt i tidligere sjøslag fungerte som erfaringer, og ble uttrykt i de nye skipene. Den romerske flåten ble nå bedre utrustet, mer resistent mot dårlig vær og corvusen ble fjernet. Catulus og Falto drillet mannskapene i manøvrer og taktiske grep før de forlot trygt farvann. Resultatet ble en flåte på toppnivå utstyrsmessig og krigsmessig.
I Karthago kunne ikke nyhetene om fiendtlig aktivitet gå upåaktet hen. En ny karthagensk flåte ble samlet. Omtrent 250 krigsskip (dog, sannsynligvis underbemannet) satte kurs mot Sicilia under ledelse av Hanno den store(generalen slått ved Agrigentum og Kapp Ecnomus).
Kateřina Emmons
Katerina Emmons (Pikenavn: Katerina Kúrková) (født 17. november 1983 i Plzeň) er en tsjekkisk sportsskytter.
Kúrková startet sin sportslige løpebane som svømmer. I 1997 begynte hun med skytesport. Hun ble trent av sin far Petr Kúrka, selv dobbelt verdensmester.
I sommer-OL 2008 vant hun dessuten sølv på halvmatch.
Personlig liv
Katerina Emmons giftet seg med den amerikanske olympiske gevær skytteren Matthew Emmons 30. juni 2007 i Plzeň, Tsjekkia. De møttes under sommer-OL 2004 i Athen. Ekteparet Emmons bor og trener i Colorado Springs, Col. Olympic Training Centre.
Slaget ved Egadiøyene
Slaget
Om morgenen 10. mars blåste vinden i favør Karthago, og Hanno heiste umiddelbart seil. Catulus vurderte risikoen å angripe med vinden i mot, fremfor å la Hanno nå frem til Sicilia og frigjøre Hamilcar Barca og Lilybaeum. Til tross for dårlige forhold, beordret konsulen å angripe karthagenerne og signaliserte kampformasjon. Hanno klarte imidlertid ikke å utnytte fordelen med ekstra vind i seilene, sannsynligvis på grunn av den ekstra vekten alle forsyningene han hadde med representerte eller mangel på erfaring hos det provisoriske mannskapet. Omtrent halve den karthagenske flåten ble tatt til fange eller senket. Resten stakk av da vinden snudde.
Vestre Jakobselv kirke
Vestre Jakobselv kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1940 i Vestre Jakobselv i Vadsø kommune. Kirken er i tre og har 90 plasser.
Adkomst til stedet som er et velkjent turistmål er via E75. Kjørende fra vest tar man av til venstre 100 m øst for Vestre Jakobselv Bru inn på Bygdeveien. I krysset er det blant annet skiltet med campingplass til venstre. Kirka ligger rett etter krysset på østsiden av vegen (høyre side når man har tatt av i krysset med E75). Når man kommer fra øst (fra Vadsø) tar man av til høyre i samme kryss, som kommer rett etter busslommer på begge sider av E75.
Slaget ved Egadiøyene
Slutten på første punerkrig
Etter å ha slått den karthagenske flåten, gjenopptok Catulus beleiringen av Lilybaeum. Han isolerte Barca og hans hær på Sicilia - nå spredt rundt omkring i de få befestningene Karthago hadde igjen på øya. Uten ressurser til å bygge en ny flåte måtte Karthago innse at de var beseiret, og inngikk en fredsavtale med Roma. Dermed var den 23 år lange krigen over. Det skulle gå like mange år før de to maktstatene møttes igjen.
Halsabutt
Halsabutt er en tykk, kort tømmerstokk man kan hogge ut enkelte båtbord av til robåter.
Robåtbyggere som bygger forskjellige gammeldagse robåttyper som oselvere, Midt-Vestlandsbåter, Trøndelagsbåter og gammeldagse, krumstevnede Nordlandsbåter, skal ofte hogge fram- og bakendene av de nederste bordgangene i riktig form av en tykk, vridd tømmerstokk. Bordendene kalles for halser (se hals i båtbord), og stokken man hogger en hals ut av, kalles en halsabutt.
Vingåker kommune
Vingåker kommune er en kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Vingåker.
Tettsteder
Vingåker kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Noter:
Keltiske språk
Keltiske språk er en gruppe indoeuropeiske språk som ble talt av folkegruppen keltere. De ble i antikken talt over hele det vestlige Europa fra atlanterhavskysten til Donau-sletten og er et av Europas tre store oldtidsspråk, sammen med gresk og latin, men er nå begrenset til å være et minoritetsspråk i Bretagne i Frankrike, i Irland og i Wales og Skottland.
Historisk sett viser det seg at keltisk lett har blitt integrert i andre språk, og derfor bare har overlevd i relativt avsidesliggende områder. På 1800-tallet utvandret millioner av irsktalende irer til USA, hvor språket raskt ble borte i storbyene.
Grupper av keltiske språk
Det finnes flere måter å klassifisere de keltiske språkene. Følgende enkelte språk og språkgrupper kan nevnes:
Disse gruppene fordeles tradisjonelt på to grener, men det finnes to ulike inndelinger. Den første forbinder gallisk (og lepontisk) med brittonsk som P-keltisk, mens keltiberisk og goidelsk kalles Q-keltisk. Bakgrunnen for navnene ligger i utviklingen av den urindoeuropeiske labialiserte velare lyden *kw, som blir til p i brittonsk, lepontisk og gallisk, men ikke i keltiberisk eller goidelsk *men i goidelsk overgår det til k, eventuelt [x] og [g], i den historiske epoken). Et eksempel på denne utviklingen finner vi i ordet «fem»: latinsk quinque viser til at det fantes *kw i ordet. I de keltiske språkene finner vi k i goidelsk (gammelirsk coíc, moderne irsk cuig), mens i brittonsk ser vi p, som i walisisk pump, bretonsk pemp.
Alternativt regnes goidelsk og brittonsk som en øykeltisk gren, mens gallisk og keltiberisk regnes som en kontinentalkeltisk gren. Ifølge denne hypotesen har utviklingen fra Q til P skjedd tilfeldig. Det pekes på andre felles innovasjoner i de øykeltiske språkene, som bøyning av preposisjoner og ordstillingen VSO. Det hevdes ikke at de kontinentalkeltiske språkene er utviklet fra et felles «urkontinentalkeltisk» språk; det er i stedet et praktisk fellesbegrep for de keltiske språkene som ikke er øykeltiske.
I denne inndelingen må det presiseres at bretonsk er nært beslektet med kornisk, og derfor regnes som øykeltisk, selv om språket tales på kontinentet. Det er kjent at Bretagne ble kolonisert fra De britiske øyer, og dette er antagelig årsaken til denne tilstanden. Det finnes en del elementer i bretonsk som kan komme fra de kontinentalkeltiske språk, men disse anses for å være innlån.
Universitetsmuseenes IT-organisasjon
Universitetsmuseenes IT-organisasjon (MUSIT) ble etablert i 2007 av universitetene i Bergen, Oslo, Tromsø og Trondheim. I 2009 kom også Universitetet i Stavanger med.
Formålet med organisasjonen er å forvalte universitetsmuseenes digitale samlinger på en forsvarlig måte, og å gjøre dem tilgjengelige for lek og lærd. Den daglige driften av MUSIT og forvaltningen av MUSITs portefølje av databaser og applikasjoner er lagt til i Gruppe for digital samlingsforvaltning (DS) ved Universitetet i Oslos Senter for informasjonsteknologi (USIT). Gruppen drifter og utvikler universitetsmuseenes samlingsdatabaser og applikasjoner i samarbeid med andre grupper ved USIT, og publiserer samlingene på Internett.
Historie
MUSIT bygger videre på utviklings- og digitaliseringsarbeidet som ble utført i to tidligere prosjekt (Dokumentasjonsprosjektet og Museumsprosjektet). Da ble store mengder gjenstander, foto, dokumenter og registreringskort digitalisert ved spesielle registreringssentraler, og det ble utviklet dataverktøy for å forvalte det digitaliserte materialet.
Samlingsdatabaser
MUSIT forvalter samlinger innenfor en rekke fagfelt, bl.a. arkeologi, botanikk, etnografi, numismatikk og zoologi. Samlingsdatabasene inneholder både historiske data, digitalisert fra gamle kataloger og arkiv, og data som produseres daglig gjennom systematiske innsamlinger og forvaltningsoppgaver som universitetsmuseene er pålagt av staten. Totalt inneholder databasene flere millioner objekter.
Tilgjengeliggjøring
MUSIT gjør innholdet i samlingene tilgjengelig i portalen www.unimus.no. I tillegg leverer MUSIT data til Artsdatabankens artskart-tjeneste og til Global Biodiversity Information Facility.
Dyfed-Powys Police
Dyfed Powys Police (walisisk Heddlu Dyfed-Powys) er en britisk politistyrke med ansvaret for Carmarthenshire, Ceredigion, Pembrokeshire og Powys, det vil si omkring halve Wales. I areal er dette det største ansvarsområdet for noen politistyrke i Storbritannia.
Camilla Bjørn
Camilla Bjørn (født 14. april 1983) jobber som leder for avisen VGs nisjetjenester, blant andre Godt.no, MinMote og Vektklubben. Hun har tidligere vært journalist og leder i Rampelys-avdelingen i VG. Hun ble profilert gjennom dokumentarserien Fete typer som ble sendt på TV 2 vinteren 2006. Denne serien viste livet på innsiden av avisen i Akersgata, og hvordan Bjørn jobbet frem saken om John Arne Riises sjekke-SMS. Bjørn har fått en rekke omtaler i media.
Camilla Bjørn har også jobbet i NRK-programmet Store studio som synser, og har figurerte som ekspertkommentator i ulike programmer som Standpunkt på NRK, TV 2 s Fredag og God Morgen Norge.
Bjørn jobbet i Se og Hør fra 2002 til 2004 med tidligere Se og Hør-journalist Håvard Melnæs som fadder.
I 2014 ble Bjørn kåret til «Årets talent» i mediebransjen, en pris hun fikk overrakt av kronprinsesse Mette-Marit.
Sollys
Sollys er hele spekteret av elektromagnetisk stråling gitt fra solen. På jorden blir sollyset filtrert gjennom atmosfæren, og solstrålingen blir synlig som dagslys når solen er over horisonten. Dette skjer vanligvis i løpet av timene på dagen. Ved polene på sommeren kan sollys også forekomme i løpet av natten, og på vinteren er det mulig at sollyset ikke forekommer i hele tatt. Når direkte solstråling ikke blir blokkert av skyer, blir det hva de fleste gjenkjenner som sollys, nemlig en kombinasjon av skinnende lys og varme. Strålevarme direkte produsert ved strålingen fra solen er forskjellig fra økningen i atmosfærisk temperatur fra strålevarme fra atmosfæren ved solens stråling. Sollys kan bli målt ved å bruke en sollysmåler.
Verdens meteorologiorganisasjon definerer sollys som direkte stråling fra Sola målt på bakken av minst 120 W·m−2.
Direkte sollys gir opplysning av omtrent 93 lumen per watt av elektromagnetisk kraft, inkludert infrarød stråling, synlig lys og ultrafiolett stråling.
Solskinn er katalysatoren i plantenes fotosyntese.
Solspekteret
Solen sender ut lys i alle bølgelengder. Lyset passerer ytre lag med gasser. Fotoner med en frekvens som svarer til gassens energidifferanser, blir absorbert. I sollyspekteret kan man derfor se mørke linjer i det sammenhengende fargemønsteret.
Hvilke frekvenser (bølgelengder) som blir absorbert, er bestemt av hva slags atomer som fins i solatmosfæren. Hver linje i spekteret svarer til et energisprang i et bestemt atomslag, f.eks natrium, jern og hydrogen.
Livet på jorden
Så å si alt liv på jorden er avhengig av lys fra solen for å leve. De aller fleste autotrofe organismer, som planter, bruker sollysenergien til å kunne drive fotosyntese. CO2 er nødvendig i grønne planter for at de gjennom fotosyntesen skal danne karbohydrater. Karbohydratene blir i celleåndinga brutt ned til CO2 igjen. Heterotrofe organismer bruker sollys indirekte ved å konsumere autotrofe organismer direkte, eller produkter av heterotrofe organismer. Sukker og andrestoffer som produseres fra de autotrofe blir da brutt ned, energi blir frigjort, og gir heterotrofene den energien de trenger for å overleve. Denne prosessen er kjent som celleånding.
Urmennesket begynte å bearbeide plante- og dyredeler til andre formål. For eksempel brukte de dyreskinn som klær til varme, og våpen av tre til å jakte med. Disse evnene gjorde at mennesket kunne høste mer av sollyset enn hva som var mulig gjennom glukosen alene, og dannet grunnlaget for befolkningsvekst.
Mark som ble brukt til jordbruk ble beriket med plantedeler uegnet som menneskeføde, hvilket ga sukker og næringsstoffer til fremtidig jordbruk. Dyrene som tidligere bare hadde gitt mennesker kjøtt og redskaper etter de ble drept, ble nå brukt til arbeid mens de levde, hvor de levde på gress som var uspiselig for mennesker.
Petroleum er rester av eldgamle plante- og dyredeler, forsteinet for millioner av år siden. På grunn av at fossilene har vært lagret over så lang tid, har det gitt mennesket muligheten til øke produksjonen og bruken av primærenergi. Siden mengden av fossiler til brennstoffer er begrenset, kan ikke bruken fortsette i evig tid, og det er ulike scenarier om hva som kommer til å skje når produksjonen avtar.
Se også
fa:نور سفید
Eldar (navn)
Eldar er et mannsnavn med opprinnelse i norrøne eldr, «ild», og urnordiske *haria R , «kriger, hær».
Eldar er også brukt i Sørøst-Europa og Sentral-Asia, blant annet i Aserbajdsjan, Bosnia-Hercegovina, Georgia, Kirgisistan, Russland, Ukraina og Usbekistan. Det har opprinnelse i tyrkisk og persisk og betyr «eier av fedrelandet» eller «konge».
Eldar har norsk navnedag 12. juli.
Utbredelse
Eldar er et vanlig navn i Aserbajdsjan.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
The Who
Bakgrunn
De tre grunnleggerne av The Who, Roger Daltrey, Pete Townshend og John Entwistle vokste opp i Acton i London og gikk sammen på Acton County Grammar School, i dag Acton High School. Faren til Townshend, Cliff Townshend, spilte saksofon, og moren Betty hadde sunget i underholdningsavdelingen i Royal Air Force under andre verdenskrig, og begge støttet sønnens interesse for rock and roll. Townshend og Entwistle ble venner i løpet av andre året på Acton County og dannet en trad jazz-gruppe som ble kalt The Confederates. Entwistle spilte også valthorn i Middlesex Schools' Symphony Orchestra. Begge var interessert i rock, og særlig Townshend beundret Cliff Richards debutsingle «Move It». Entwistle gikk over til gitar, men på grunn av sine store fingre gikk han over til bass, inspirert av Duane Eddy. Han hadde ikke råd til å kjøpe en bassgitar og bygget derfor en selv hjemme. Etter Acton County gikk Townshend på Ealing Art College, en skolegang han senere beskrev som særdeles viktig for utviklingen av The Who.
Daltrey traff tilfeldigvis Entwistle på gaten da han bar på en bassgitar og rekrutterte ham til the Detours. Sommeren 1961 foreslo Entwistle at Townshend skulle bli med som gitarist i bandet hvor Daltrey spilte sologitar, Entwistle på bass, Harry Wilson på trommer og Colin Dawson var vokalist. Bandet spilte instrumentallåter av the Shadows og the Ventures og ulike pop- og trad. jazz covere. Daltrey ble ansett som lederen og styrte ting slik han ville, ifølge Townshend. Wilson fikk sparken på midten av 1962 og ble erstattet av Doug Sandom, som var mye eldre enn de andre, gift og en mer dyktig musiker da han hadde vært halvprofesjonell i to år.
Dawson forlot gruppa etter en rekke krangler med Daltrey, og etter at Gabby Connolly en kort periode hadde erstattet ham, tok Daltrey over som hovedvokalist. Med støtte og oppmuntring fra Entwistle ble Townshend eneste gitarist. Gjennom Townshends mor fikk gruppen kontrakt med den lokale promotoren Robert Druce, som skaffet bandet jobber som støtteband for andre. The Detours ble påvirket av de bandene de spilte for, herunder Screaming Lord Sutch, Cliff Bennett and the Rebel Rousers, Shane Fenton and the Fentones (senere Alvin Stardust) og Johnny Kidd & the Pirates. The Detours var særlig interessert i the Pirates da de også spilte med bare én gitarist, Mick Green, som inspirerte Townshend til å kombinere rytme- og sologitar i sin spillestil. Entwistles bass ble slik mer et soloinstument, som spilte på musikklinjen. I februar 1964 ble the Detours oppmerksom på gruppen Johnny Devlin and the Detours og endret da sitt eget navn. Townshend og hans romkamerat Richard Barnes brukte da en natt på å fundere over nye navn, med utgangspunkt i temaet humoristiske annonseringer, herunder navn som «No One» og «the Group». Townshend foretrakk «the Hair», mens Barnes likte «the Who» fordi det hadde en «pop punch». Daltrey valgte «the Who» neste morgen.
Tidlig karriere
I 1964, i en alder av 17 år, var Keith Moon på en konsert med The Who. Bandet og plateselskapet hadde på dette tidspunktet funnet ut at de trengte en annen trommeslager og sagt opp Sandom. I mellomtiden ble rekkene fylt opp med en studiomusiker. Moon vokste opp i Wembley og hadde spilt i band siden 1961. Han spilte i et halvprofesjonelt band som kalte seg the Beachcombers og ønsket å bli fulltidsmusiker. Moon kontaktet bandet etter konserten og spilte noen sanger med bandet, brakk pedalen til stortrommen og et trommeskinn revnet. De andre i bandet var imponert over energien og entusiasmen Moon la for dagen og tilbød ham jobben. Moon opptrådte sammen med the Beachcombers ytterligere noen få ganger, men spillejobbene kolliderte, og han bestemte seg for å vie seg til The Who. The Beachcombers hadde da en prøve med Sandom, men han imponerte ikke og ble ikke tilbudt jobben.
I 1964 ble Druce skiftet ut som manager med Helmut Gorden, og senere overtok Peter Meaden denne jobben. Han bestemte at gruppen skulle identifisere seg med den voksende mod-bevegelsen i Storbritannia, med dens kjennemerker knyttet til mote, scootere og musikksjangre som rhythm and blues, soul og beat. Han ga gruppen den nye navnet the High Numbers og kledde dem opp i mod-klær, noe som sikret dem en vellykket audition med Fontana Records, og han skrev tekster for begge sidene av singlen «Zoot Suit»/«I'm the Face» for å appellere til mods. Selv om Meaden prøvde å promotere singlen, lyktes den ikke å nå topp 50 og bandet gikk tilbake til navnet The Who.
Gruppen arbeidet med å forbedre hvordan de framsto på scenen, Daltrey begynte å svinge med mikrofonen, også utover publikum, Moon kastet trommestikkene i luften mellom slagene, Townshend lot som om gitaren var et maskingevær utover salen mens han hoppet på scenen og spilte gitar med en rask vinmøllebegevelse med armen eller stod med armene til værs og lot gitaren produsere feedback i en posisjon som ble kalt «fuglemannen» («the Bird Man»).
Kjennetegn
Med hardtslående beatmusikk og fargerike personligheter ble The Who mer enn noe annet ungdommens musikalske talsmenn, takket være frustrerte og rebelske låter som «I Can’t Explain» og «My Generation» fra 1965 samt «Substitute» fra 1966. Samme år kom «A Quick One, While He's Away» som er den første sangen innen sjangeren rockeopera. Av de store 1960-tallsbandene var det bare The Beatles og The Who som kjempet ivrig i motvind og spilte hundrevis av konserter i årevis før platedebut og omfattende suksess.
Kombinasjonen av Pete Townshend intellektuelle og noe kompliserte komposisjoner og den karismatiske og visuelle Rogers Daltrey som gruppens frontperson skulle bli noe av nøkkelen til over 40 år som en betydelig og innflytelsesrik aktør innen rockemusikken. Samtidig gikk gruppen nye veier i både uttrykksformer og i hvilken rolle og oppgave de ulike instrumentene hadde i ensemblet. På konserter var John Entwistle og gitaristen Pete Townshend i stadig skiftende roller, med Entwistle som leverte hurtige melodilinjer og Townshend som forankret sangen med rytmiske akkorder. Pete Townshend har hevdet at det ofte var Entwistle som var den ledende gitaristen, mens han selv i realiteten spille det rollen trommeslageren hadde. Trommeslager Keith Moon spilte på den annen siden langs melodilinjen og ble derfor av Townshend ansett å ta rollen for keyboardspilleren. Dette har gjort at mange har oppfattet The Whos musikk for å være komplisert. De populære TV-seriene CSI: Crime Scene Investigation, CSI: Miami og CSI: NY (CSI: New York) bruker sangene «Who Are You», «Won't Get Fooled Again» og «Baba O'Riley» som kjenningsmelodier. De to siste er hentet fra albumet Who's Next og regnes blant rockens klassikere. The Who ble tidlig kjent som et destruktivt band. Pete Townshend relaterte dette til kunstneren Gustav Metzgers teorier om «selvødeleggende kunst» som Townshend kjente fra Ealing Art College. Townshend kunne ødelegge både gitarer og høyttalere ved å kjøre gitarhalsen inn i høyttalerne eller ved å prøve å bruke gitaren som hammer. Keith Moon ville ikke være noe dårligere og startet sin vane med å ødelegge så mye som mulig av sine trommesett. Det villeste stuntet skjedde under TV-programmet «Smothers Brothers Comedy Hour» i 1967 da Moon fylte stortrommen på settet sitt med sprengstoff. Det finnes klipp av noen av Keith Moons «trommeknusinger» i 2003 filmen School Of Rock med «Jack Black» i hovedrollen. Townshends dårlige hørsel stammer ifølge ryktene herfra, selv om han påstår dette stammer fra lytting til musikk gjennom hodetelefoner med et altfor høyt volum over altfor lang tid.
Et kjennetegn med The Who er den uortodokse måten de spilte sammen på, hvor Pete Townshend holdt rytmen (i stedet for Keith Moons trommer eller John Entwistles bass), og nettopp det at tradisjonelle rytmeinstrumentene bass og trommer hos The Who spiller langs musikklinjen. Dette skaper et helt unikt musikkbilde. Det kompliserte samspillet mellom Keith Moon og John Entwistle er helt sentralt i å forstå denne musikken, mer enn de visuelle midtpunktene med sangeren Roger Daltrey og gitaristen Pete Townshend.
The Whos legende er rotfestet like mye i musikalske kvaliteter og prosjekter som i sceneshow, klesstiler, mod-kulturen og karakterene i gruppa. Vindmøllespilling på gitaren, knusing av instrumenter og hotellrom, punkrock, gigantiske trommesett og rockeoperaer har sitt opphav fra de rivaliserende pøblene. The Who tøyde grensene ved å synge om tabubelagte emner som onani og det problematiske i å være ung i et gjennomseksualisert samfunn i «Pictures of Lily» og «Mary Anne With The Shaky Hand», samt stamme som en amfetaminmisbruker (mod-dopet) i «My Generation». Mens Deep Purple skrøt og påstod at de var «The Loudest Rock 'n' Roll Band in the World», var det ifølge Guinness rekordbok The Who som hadde lydnivårekorden da lyden på en konsert på fotballbanen The Valley i 1976 ble målt til 120 desibel 50 meter fra scenen. Denne rekorden ble senere slått av det amerikanske heavy metalbandet Manowar.
Roger Daltrey er kjent for sin mikrofonsvinging på scenen. Mikrofon og kabel er teipet godt sammen og forsterket for å ikke risikere at den skulle fly av gårde under konsertene. Under Norgeskonserten i 1997 klarte Daltrey å slenge mikrofonen i sin egen leppe.
John Entwistle var den rolige på scenen. På scenen stod han alltid rolig samme hvilken galskap resten av bandet dro med. Musikken han fremførte var derimot langt fra så rolig.
The Who har vært i Norge tre ganger. Den 2. mai 1967 spilte The Who i Njårdhallen. Mot slutten av konserten kastet Pete Townshend en gitar opp i lampen som lyste opp scenen. Lampen knuste og en kortslutning oppstod som mørkla hele Njårdhallen i fem minutter. 30 år senere 26. april 1997 rocket The Who Oslo Spektrum. Under konserten sa Roger Daltrey lattermildt: «They’ve put them higher up this time», mens han pekte opp på scenelysene. The Who spilte sin tredje konsert i Norge på Quartfestivalen i Kristiansand 4. juli 2007, ti år etter sin siste opptreden i Norge.
Austertana kirke
Austertana kirke er en langkirke fra 1958 i Austertana i Tana kommune, Troms og Finnmark fylke.
Adkomst til stedet er via fylkesvei 890.
Clutter
Clutter er støy på en radarskjerm som skyldes skyer, fronter i atmosfæren, fjell eller berg. Clutter kan av en uerfaren operatør lett mistolkes å være noe annet enn det i virkeligheten er.
Juan de la Cierva
Juan de la Cierva (født 21. september 1895, død 9. desember, 1936) var en spansk pilot og flykonstruktør. Han er kjent for å ha produsert den første fungerende autogyro, en forløper til helikopteret.
Kringom (tidsskrift)
Kringom er medlemsbladet til Kringkastingsringen. Bladet kommer ut med fire nummer årlig. Redaktør er Gudrun Kløve Juuhl. Bladet tar opp spørsmål om nynorsk, dialekter og samisk i media, først og fremst i kringkasting, men også i media generelt.
Levajok fjellkirke
Levajok fjellkirke er en langkirke fra 1973 i Levajok i Tana kommune, Troms og Finnmark fylke.
Byggverket er i tre og har 70 plasser.
Qingyuan (Guangdong)
Qingyuan (kinesisk: 清远; pinyin: Qīngyuǎn) er en by på prefekturnivå i provinsen Guangdong i Folkerepublikken Kina, med en total befolkning på 1 626 000 innbyggere (2006). Den dekker et område på 19 000 km² og der dermed den største administrative enheten i Guangdong. Selve Qingyuan by er ved elven Beijiang. Det løper motorvei til provinshovedstaden Guangzhou. Qingyuan er omgitt av fjellområder. Det tales for det meste kantonesisk.
Administrative enheter
Byprefekturet Qingyuan har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū), 2 byfylker (市 shì), 3 fylker (县 xiàn) og 2 autonome fylker (自治县 zìzhìxiàn).
Jernbane
Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane har stoppested her.
Vei
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Attraksjoner
Attraksjoner i Qingyuan er Feilaitempelet, Feixiaområdet, Baojingpalasset i Yingde, den gamle grotten Taihe i Qingxin, Sankengs varme kilder i Qingxin fylke, Huanghuasjøen i Fogang, Lille Biejiang i Lianyang, Fjellet Shikengkong i Yangshan fylke, undergrunnselven i Lianzhou, de tre kløfter i Huangchuan, Yinzhans varme kilder, minoritetene i Liannan og Lianshan.
Bulmer Hobson
Bulmer Hobson (født 14. januar 1883 i Belfast i Irland, død 8. august 1969) var et ledende medlem av Irish Republican Brotherhood (IRB) og Irish Volunteers før påskeopprøret i 1916. Han var også sosialist med nær tilknytning til James Connolly, og arbeidet som journalist. Hobson er også kjent for å oversette sangen «A Soldier's Song» til irsk gælisk. Under navnet «Amhrán na bhFiann» ble den i 1926 Fristatens nasjonalsang.
Liv og virke
Hobson var fra en protestantisk familie i Tyrone. Han var i 1913 med på grunnleggelsen av Irish Volunteers, og virket som organisasjonens sekretær før opprøret. Han hadde tidligere grunnlagt ungdomsorganisasjonen Fianna Éireann sammen med Constance Markiewicz. Politik agiterte han mot Irish Parliamentary Party (IPP), og grunnla Dungannon Clubs som kjempet for en selvstendig republikk fremfor home rule.Han var en protesje av Tom Clarke, og de to hadde nærmest et far og sønn-forhold inntil 1914.
Da John Redmond fra IPP søkte å ta kontroll over Irish Volunteers var Hobson egentlig mot sette, men han mente at det å trosse Redmond med hans enorme popularitet ville være slutten på Volunteers. Clarke, som var sterkt mot å la Redmond ta over, tilgav aldri Hobson for dette, og snakket aldri med ham igjen i privat sammenheng. Hobson trakk seg som medlem av IRBs øverste råd, og fikk sparken fra jobben som Dublinkorrespondent for Gaelic American. Dette førte til økonomiske problemer for ham.
Hobson forble medlem av IRB, men ettersom ledelsen mente han hadde sveket dem i Volunteers ble han ikke satt inn i planene for opprøret. Han var mot et slikt opprør, fordi han mente det stred mot Volunteers' mandat; organisasjonen hadde blitt opprettet for å forsvare home rule. Allikevel fikk han vite hva som foregikk, og orienterte Volunteers' øverstkommanderende Eoin MacNeill om det. MacNeill gav kontraordre for å stoppe opprøret. Resultatet var en dags forsinkelse, samt at mange ikke møtte opp. For å hindre at Hobson spredde MacNeills kontraordre ble Hobson kidnappet og holdt fanget i et hus i Phibsborough inntil opprøret var godt igang.
Etter opprøret involverte Hobson seg ikke i politikk, verken under den irske uavhengighetskrig eller under borgerkrigen. Han hadde en stor innflytelse på den fremvoksende republikanske bevegelsen før påskeopprøret, men er stort sett glemt i irsk politisk historie, ettersom han havnet i skyggen av opprørerne.
Portugals riksvåpen
Portugals riksvåpen ble offisielt vedtatt 30. juni 1911, sammen med Portugals flagg. Det blir sondret mellom det «store riksvåpenet» (til høyre) og det «lille riksvåpenet» (uten olivenkvister og bånd) som er benyttet på landets flagg.
Blasonering
Våpenets heraldiske beskrivelse (blasonering) er : På sølv bunn fem blå skjold i form av et kors, hvert belagt med fem sølv mynter i form av et andreaskors, innenfor en rød skjoldbord med sju gull borger. Skjoldet er plassert på en gull armillarsfære, omgitt av to gull olivenkvister, sammenbundet med et bånd i grønt og rødt.
Historisk utvikling
Elementene i dagens portugisiske våpen er utviklet fra Henrik av Burgunds enkle våpen med på sølv bunn et blått kors 1095. Etterkommerne hans, konger av Portugal, la til andre elementer og førte varianter. Etter at kongeriket Portugal ble anerkjent som selvstendig land 1143 ble sølvmyntene lagt til det burgundiske flagget. Myntene er tolket som å representere monarkens rett til å slå mynt, som leder for en selvstendig stat.
Da kong Sancho I arvet våpenet fra sin far Alfonso Henriques, forsvant korset og fem skjold var lagt rundt myntene. En overlevering er at Jesus Kristus under slaget vid Ourique skal ha vist seg for Alfonso Henriques og lovet ham seier mot at han tok Kristi fem sår som sitt våpenmerke.
Kong Sebastian I minsket senere antallet mynter i hvert skjold, fra elleve til fem. I moderne fortolkning skal de fem myntene (på nytt) symbolisere Kristi fem sår, eller at alle myntene til sammen representerer de 30 sølvmyntene som Judas fikk for å forråde Jesus. Myntene i det midterste skjoldet må i så fall regnes dobbelt, for å få 30 i stedet for 25.
Alfons III la til våpenet en rød bord med gullborger. Disse borgene er hentet fra det kastiljanske våpenet med «kasteller» etter Alfons IIIs mor. Borgene i spansk heraldikk er som oftest avbildet med blå (tolket som åpne) porter. De portugisiske borgene har derimot alltid gull (stengte) porter. Den vanligste tolkningen er at borgene skal representere borgen som ble erobret av Alfons III under Reconquista.
Antallet borger varierte mellom åtte og tolv før Sebastian I bestemte antallet til syv.
I 17. århundre forekom armillarsfæren i flere av flaggene som ble valgt for portugisiske kolonier. Det var et navigasjonsinstrument til bruk for å beregne avstander, og representerer Portugal betydning i oppdagelsesreisenes epoke og de store avstandene i koloniimperiet. Armillarsfæren blir tolket som et republikansk symbol, i motsetning til kronen i tidigere monarkiske våpen. Likevel fantes armillarsfæren i Det Forente Kongeriket Portugals flagg allerede år 1816, og det var Manuel Is personlige symbol så tidlig som i 16. århundre.
Fei (navn)
Fei (tradisjonell kinesisk: 費, forenklet kinesisk: 费, pinyin: Fèi) er et tradisjonelt kinesisk etternavn.
Navnet har tre hovedopphav. To av dem er knyttet til den kinesiske oldtidsstaten Lu i vår- og høstannalenes tid (722–481 f.Kr.), nå del av provinsen Shandong. En ledende embedsmann i staten Lu fikk seg tildelt byen Fei, mens sønnen av en hertug fikk seg tildelt fylket Fei. Begge fikk etterkommere som benyttet disse stedsnavnene som slektsnavn. En tredje kilde er Fei Zhong, en ledende minister i Yin-dynastiet (1401–1122 f.Kr.).
Odd F. Lindberg
Odd Freddy Lindberg (født 5. september 1945, død 8. november 2021)  var en norsk journalist og selfangstinspektør. Han ble i 1988 kjent i forbindelse med sin rapport om norsk selfangst til Fiskeridepartementet, senere også for sine filmopptak av selfangst i Vestisen. Disse opptakene ble sammen med andre innkjøpte filmopptak av selfangst inkludert i Bo Landins dokumentar Om sälar och människor i 1989. . Filmen ble først presentert på Sveriges Televisions (SVT) pressevisning i Oslo den 9. februar 1989, og vist samme dag på britisk fjernsyn under tittelen Seal Mourning. NRK gjorde opptak av dokumentaren under pressevisningen og presenterte deler av filmen både på Dagsrevyen samme dag og ved senere anledninger i ulike nyhetssendinger. Den 11. februar 1989 ble Bo Landins dokumentarfilm vist på SVT.
Lindbergsaken
Saken satte spørsmålet om ytringsfrihetens stilling i Norge på dagsordenen, og særlig dens stilling i forhold til hensynet til personvernet, i dette tilfelle personvernet til de selfangerne som hadde deltatt i det som internasjonalt ble oppfattet som inhuman slakting av selunger («kvitunger») med hakapik. I rapporten fra 1988 hadde Lindberg hevdet at sel ble flådd levende, og at fangstfolkene bevisst påførte selen lidelser.
Avisa ble saksøkt av selfangerne og dømt i to rettsomganger til å betale erstatning. Høyesterett avviste saken, og dommen ble stående inntil Den europeiske menneskerettsdomstol i mai 1999 opphevet den. Dommen utvidet norske mediers adgang til å offentliggjøre offentlige dokument selv om disse kan være en belastning for enkeltmennesker.
Lindberg ble selv saksøkt for ærekrenkelse av selfangerne, og i 1990 dømt til å betale 397 000 kroner til 19 selfangere. I 2008 anbefalte namsmannen i Fredrikstad at gjelden burde slettes, noe tingretten ikke godtok. Lindberg fikk imidlertid medhold i lagmannsretten. Sarpsborg byrett avgjorde også at filmen om selfangstskuta Harmoni ikke kunne vises i Norge.
I 1994 viste det norske fjernsynsselskapet TV 2s reportasjeprogram Dokument2 den svenske filmen En folkefiende som sterkt kritiserte behandlingen av Lindberg i Norge, og anklaget Norge for å la injuriesøksmål stanse viktig debatt. Også redaksjonen for Dokument2 og redaktøren ble saksøkt for injurier. Noen selfangere fikk ikke medhold i namsretten for å stanse visning av filmen på TV 2. Selfangerne argumenterte blant annet med at filmen spilte på følelser ved å fokusere på Lindbergs egne barn og Lindbergs utsagn om at fangstfolkene hater selene. Filmen som ble vist av TV2, inneholdt klipp fra filmen som ble forbudt av Sarpsborg byrett i 1990. En gruppe selfangere reagerte på at programmet viste bilder av dem mens de fanget sel. Bildene var tatt av selfangstinspektør Lindberg som hevdet disse dokumenterte ulovlige fangstmetoder. En domstol hadde tidligere gitt selfangerne medhold i at bildene var injurierende og forbudt visning av dem. Dokument2s redaktør Gerhard Helskog argumenterte for at publikum hadde rett til å få vite hva som skjedde på fangstområdene og vant saken. Dommen markerte en utvidelse av ytringsfrihetens rammer i Norge.
Et dukkehjem
Et dukkehjem er et drama av Henrik Ibsen utgitt i 1879. Stykket hadde premiere på Det kongelige Teater i København, 21. desember 1879. Stykket var en bitende kritikk av de tradisjonelle rollene til menn og kvinner i det viktorianske ekteskapet.
«Et dukkehjem» skapte furore da det utkom, og i Tyskland måtte Ibsen til og med skrive en alternativ slutt, hvor Nora blir for barnas skyld.
Dave Stewart (1972)
Dave Stewart (født 27. januar 1972 i Edinburgh, Skottland) var trommeslager for Fish, Deacon Blue, John Young Band, Donnie Munro og Camel.
Et dukkehjem
Sigurd Ibsen og hans kone Bergliot Ibsen fikk en datter i 1905. De var enige om at barnet skulle oppkalles etter Nora, men da innvendte Ibsen at Nora bare var et kjælenavn, så barnet måtte oppkalles riktig og døpes Eleonora, selv om dette navnet aldri blir nevnt i skuespillet.
Handlingen
Nora forlater sin ektemann på leting etter seg selv, etter å ha innsett at han ikke var den edle personen hun hadde trodd. Hennes rolle i ekteskapet var som en dukke, hennes hjem et dukkehjem og hennes ektemann Torvald refererer stadig til henne som hans lille «lerkefugl» eller «ekorn». Hun får ikke engang ha en nøkkel til postkassen. Når hun så blir utpresset på grunn av en forbrytelse hun gjorde for å redde sin manns liv (hun forfalsket sin fars signatur på et gjeldsbrev), vil hennes mann sende henne bort. Hans eneste bekymring er hans eget rykte, selv om det var kjærligheten til ham som drev henne til det. Når så utpresseren angrer, ville det hele vært over i et tradisjonelt viktoriansk drama. For Torvald og Nora er det for sent til å gå tilbake til slik det var. Hennes illusjoner om ekteskapet er knust, og hun bestemmer seg for å forlate ham og deres barn, forlate «dukkehjemmet» for å finne sitt egentlige selv. For den viktorianske verden var dette skandaløst. Ekteskapet var regnet som en av samfunnets grunnpilarer, og å portrettere det på en slik måte var fullstendig uakseptabelt. Noen teatre, spesielt i Tyskland, nektet å spille stykket, så Ibsen ble presset til å skrive en alternativ slutt der Nora blir. Dette plaget ham veldig, og han ville av og til i siste minutt gi en «rettelse» til skuespillerne på åpningsdagen.
Dave Stewart (1972)
Han begynte sin musikalske karriere med mange lokale band ved siden av sin jobb i en trommebutikk som han fikk da han var 16 år. Da han ble ferdig med skolegangen spilte han mye med jazzinfluerte grupper og storband, siden han også kan lese musikk. I 1994 ble han plukket opp av Fish og spilte med flere kjente navn som Mickey Simmonds og David Paton. I 1997 ble Stewart med på turné med Camel som også resulterte i albumet Rajaz som ble spilt inn i USA i 1998 og utgitt i 1999. Det samme året var han med på innspillingen av Colin Bass sitt soloalbum "An Outcast of the Islands" som ble innspilt i Polen sammen med kjente polske progrockband som Quidam og Abraxas. Deretter fulgte en turné i Europa og et påfølgende livealbum.
Et dukkehjem
Handlingen
I tilblivelsesprosessen skjerpet Ibsen karakteristikkene, slik som i siste akt, da brevet fra Krogstad kommer med tilbakekallelse av truslene om å avsløre Nora som dokumentfalskner. I utkastet står det:
Dave Stewart (1972)
Stewart har også bemerket seg som musiker i cabaretlignende teaterforestillinger på turné rundt omkring i Storbritannia. I dag bor Dave Stewart i West Lothian, Skottland, hvor han er daglig leder for en trommebutikk i Glasgow ved siden av å bidra på turné for John Young Band.
Et dukkehjem
Handlingen
I den trykte teksten står det:
Alternative versjoner
Den tyske urpremieren fant sted i Flensburg 6. februar 1880 med alternativ slutt der Nora blir med Torvald, men må be om unnskyldning for sin oppførsel. Forestillingen fikk gode anmeldelser. I tyske storbyer ble stykket spilt med den kjente tyske skuespillerinnen Hedwig Niemann-Raabe som Nora. Hun var blant de som presset igjennom den alternative slutten, med den begrunnelsen at hun ikke selv kunne reist fra barna sine på en slik måte. Oppsetningen ble spilt i Hamburg, Hannover og Berlin, men uten suksess. Ved Residenztheater i Berlin kom det til åpne protester mot forvrengingen av stykket. Truppen ga etter for presset og besluttet å spille stykket med den opprinnelige slutten, slik at Nora faktisk går. Skuespillets to versjoner ble oppført side om side ved flere teatre i Europa og USA. Omkring ti år efter de første oppførelsene ble Ibsen bedt om å godkjenne en italiensk versjon av den alternative slutten. Denne gangen nektet han, og skrev: «Jeg kan næsten sige, at netop for slutningsscenens skyld er det hele stykke skrevet.» Går vi til manuskriptmaterialet til Et dukkehjem, finner vi enda en versjon. I et tidlig utkast til stykket heter det at det er mennenes lover som gjelder i samfunnet. Den kvinnelige hovedpersonen har en annen oppfatning av rett og galt, og det antydes at hun til sist velger å ta livet sitt.
Ibsens oldebarn, skuespilleren Joen Bille, fortalte til Johannes Møllehaves kone at Ibsen i den første versjonen av stykket faktisk lot Nora bli hos Helmer, etter at Helmer hadde trukket henne inn på barneværelset og vist henne de sovende barna. Ibsens kone Suzannah var imidlertid helt uenig i at dette skulle holde Nora tilbake i et så sørgelig ekteskap. «Nora går!» ropte hun. «Nora blir!» skal Ibsen have ropt, og slik skal det ha fortsatt i to uker, til Suzannah ropte: «Enten går Nora, eller så går JEG!» Og da lot Ibsen Nora gå.
Sótano de las Golondrinas
Sótano de las Golondrinas (spansk for «Svalekjelleren») er en åpen, vertikal hule i Aquismón kommune i den meksikanske delstaten San Luis Potosí. Hula er 370 meter dyp, målt fra åpningas høyeste punkt. Åpninga er 49 ganger 62 meter brei, mens hula er hele 303 ganger 135 meter brei på det meste. Den er verdens største vertikale hule, og også blant de dypeste. Hula har blitt til ved vannerosjon på kalksteinsgrunnen.
Navnet kommer av de mange fuglene som hekker i huleveggene. Det er for det meste snakk om halsbåndseilere og grønne parakitter.
Hula er populær blant utøvere av ekstremidretter, særlig rappell og BASE-hopping.
Afyonkarahisar (provins)
Afyonkarahisar er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 14 719 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Afyonkarahisar.
Provinsen ligger litt vest i de sentrale delene av Tyrkia og grenser til provinsene Eskişehir i nord, Konya i øst, Isparta i sørøst, Burdur i sør, Bolu, Denizlir i sørvest, Uşak i vest og til Kütahya i nordvest.
Distrikter
Provinsen Afyonkarahisar består av atten distrikter:
Kjell Samkopf
Kjell Samkopf (født 6. april 1952) er en norsk komponist, slagverker og pedagog.
Samkopf har vært professor ved Norges musikkhøgskole i Oslo (1988 - 2008) og har skrevet Norges mest benyttede lærebok for nybegynnere på slagverk, Praktisk Trommeskole (1982).
Liv og virke
Kjell Samkopf har sin utdannelse fra Norges musikkhøgskole, hvor han tok diplomeksamen i komposisjon i 1977 og kandidateksamen i slagverk i 1978. Etter dette tok han ytterligere musikkutdannelse i Nederland og USA.
Som utøvende musiker har han vært paukist i Trondheim Symfoniorkester og slagverker i Den Norske Operas Orkester. I perioden 1975–82 var han fast ekstramusiker i Oslo Filharmoniske Orkester. De siste årene har Kjell Samkopf arbeidet som kammermusiker innen samtidsmusikk og solist i egne komposisjoner for solo slagverk og elektronikk. Samkopf var fast medlem av Ny Musikks Ensemble (1979-83) og samtidsmusikkensemblet Octoband (1980-85). I årene 1985 – 97 spilte han jevnlig med poeten Kjell Erik Vindtorn og The Fatah Morgana Quartet. Samkopf har hatt flere oppdrag som solist i egne verker for slagverk og elektronikk. Han har bl.a. opptrådt ved Festspillene i Bergen 1980, Verdensmusikkdagene i Århus 1983, soloturné i Sverige i regi av Svenske Rikskonsertene 1984, Percussion Days - University of Arizona 1995, Ilios 1999, Son Poesifestival 2000.
Som komponist har Kjell Samkopf bl.a. skrevet musikk til syv helaftens danseforestillinger. Han var også festspillkomponist under Festspillene i Nord-Norge i 1985. Samkopf har skrevet kammermusikk, orkestermusikk, elektroakustiske verk, musikk til dans, film og NRK-produksjoner, musikk til undervisningsbruk og en rekke verk for slagverk. Han har skrevet over 40 bestillingsverk bl.a. til Musikkselskapet Harmonien, Sveriges Radio, Bergen Blåsekvintett, NRK, Norsk kulturråd, Collage Dansekompani, ULTIMA Oslo Contemporary Music Festival, NorDans Produksjoner, Festspillene i Nord-Norge, Eirik Raude og Kjell Tore Innervik.