cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Italiensk litteratur
Poesi
På 1500-tallet var det mange læredikt og didaktiske verker. I sitt dikt Api viste Giovanni Rucellai en perfeksjon tilsvarende latineren Vergil. Hans stil var klar og lett, og hans hyppige hentydninger til samtidens hendelser gjør verket interessant også for ettertiden. Det fremste didaktiske diktet var uten tvil Baldassare Castigliones Cortigiano hvor han tenker seg en diskusjon i palasset til hertugene av Urbino mellom riddere og hoffdamer om hvilken gave som vil være mest riktig for den perfekt beiler. Boken er verdigull som en illustrasjon for den intellektuelle og moralske tilstand til den øverste elite på siste halvdel av 1500-tallet.
Teater
Mange tragedier ble skrevet på 1500-tallet, men det fleste er svake. Grunnen var italienernes moralske og religiøse likegyldighet, mangelen på sterke følelser og sterke karakterer. Noen dramatikere var Giovanni Rucellai, Luigi Alamanni, Giraldi Cintio og andre.
Den italienske komedie på samme tidsrom var utelukkende modellert etter den latinske komedie og bortimot alle hadde lik handling, en besetning bestående av en gammel mann, en tjener, hoffpike, og de samme argumenter. En del forfattere som likevel huskes er Agnolo Firenzuola, Donato Giannotti og Lodovico Dolce.
Prosa
Av romanforfatterne på 1500-tallet var en av de viktigste Matteo Bandello. Han var en dominikansk munk og biskop, noe som ikke preget hans romaner, og han holdt ofte opp de geistlige av sin tid for latterliggjøring og kritikk.
Beundringen for en stil basert på klassisk eleganse ble også vist i oversettelsen av latinske og greske forfattere. Blant de mange oversettelser var blant annet Æneiden, Ovids Metamorfoser, og Apuleius’ Det gyldne esel, og andre antikke skrifter.
Tasso
Torquato Tasso, motreformasjonens store dikter, danner nesten en epoke for seg selv og hadde stor betydning på sine etterfølgere, men selv var han dypt ut av harmoni med sin egen tid. Hans religiøse tro, hans dype melankoli og hans hvileløse søken etter perfeksjon plasserer ham utenfor den epoken som var preget av Machiavelli, Ariosto, og Berni. Tasso var Dantes etterfølger: han var troende basert på hans tillit til filosofi; han elsket og kommenterte sin kjærlighet for den lærde stil; han er en kunstner som skrev dialoger basert på skolastiske spekulasjoner som minnet om platonismen.
Tasso var kun 18 år gammel da han i 1562 forsøkte seg på episk poesi og skrev Rinaldo. Senere skrev han Aminta, et drama som hyrdedikt, men det verket som opptok ham mest var det heroiske dikt med et grandiøst tema: Gerusalemme liberate (Frigjøringen av Jerusalem). Verkets innhold var frigjøringen av Jesus’ grav på 1000-tallet av korsfaren Godfred av Boullion. Poeten følger ikke de historiske fakta i detaljer, men er opptatt av de vesentlige grunnene, formidling av den overnaturlige tilstedeværelsen til Gud og Satan. Gerusalemme liberate er italienernes mest betydningsfulle epos som framstår i klassisk perfeksjon, vakker og med en dypsindig grunntone som reflekterer poetens melankoli. Ettertiden har derimot funnet hans flittige bruk av metaforer for overdreven.
Mannerisme
Fra rundt 1559 begynte den dekadent perioden i italiensk litteratur. Filosofen Tommaso Campanella ble fengslet og torturert av den spanske herskermakt i det sørlige Italia, og også forhørt og fengslet av inkvisisjonen, og presten og filosofen Giordano Bruno ble brent til døde. Perioden er i den italienske litteraturhistorien kjent som Secentismo. Tidens forfattere tok tilflukt i overdrivelser, de forsøkte å skape den effekt som i kunsten blir kalt for mannerisme (kunstferdighet). Forfatterne tevlet med hverandre i bruken av metaforer, kunstigheter, overdrivelser og andre merkverdigheter som mørkla verkenes grunntanker.
En hovedfigur i denne perioden var Giambattista Marino fra Napoli, født i 1569, og spesielt kjent for sitt lange dikt Adone. Marino benyttet seg av de mest ekstravagante metaforer, den mest påtvugne motsetninger og den mest søkte forunderligheter. Alessandro Achillini fra Bologna fulgte i Marinos fotspor, men hans forunderligheter var om mulig enda mer sære. Bortimot samtlige poeter på 1600-tallet var preget av mannerismen. Alessandro Guidi, selv om han ikke gikk til de samme ytterligheter som mange andre, var bombastisk og svulstig, mens Fulvio Testi var kunstferdig og affektert. Både Guidi som Testi følte innflytelsen av en annen lyriker, Gabriello Chiabrera, født i Savona i 1552. Vicenzo da Filicaja fra Firenze hadde et lyrisk talent, spesielt for sanger om Wien beleiret av tyrkerne, som hevet ham over de fleste av sine samtidige, men også denne var preget av de samme retoriske kunstferdigheter som andre poeter i samtiden. Generelt led de fleste poeter den samme manglene, men i ulik grad, som besto av et fravær av følelser og overdrivelser i den litterære formen.
Galileo Galilei
Mens de politiske og sosiale forholdene i Italia på 1600-tallet ikke synes å ha hatt en grobunn for å fremme høyverdig litteratur produserte perioden dog en del sterke og uavhengige filosofiske tenkere som Bernardino Telesio og Lucilio Vanini som førte filosofisk undersøkelse inn i nye kanaler og åpnet for de vitenskapelige erobringene til Galileo Galilei, den framstående samtidige med René Descartes i Frankrike og Francis Bacon i England. Galileo utmerket seg ikke bare i vitenskap, men har også satt merke etter seg som en fremragende brevskriver. Hans prosa var preget av klarhet og frimodig uttrykk, presis og enkel, men på samme tid elegant. Hans prosa var på mange måter antitesen til samtidens poesi.
Satiren
Et lyspunkt var periodens satirer, spesielt de til Salvator Rosa og Alessandro Tassoni. Rosa, født i 1615 i nærheten av Napoli, var en maler, musiker og poet. Som det siste sørget han over nasjonens triste tilstand, og har blitt sett på som en forløper til den patriotiske litteraturen på 1700-tallet. Tassoni var større enn Rosa og framviste en uavhengig bedømmelse i en tid preget av servilitet. Hans Secchia Rapita viste at han var en eminent forfatter av komiske heltedikt som på samme tid var et epos og en personlig satire. Han var modig nok til å angripe spanjolene i verket Filippiche hvor han innstendig ba hertug Carlo Emanuele av Savoia fortsette i krigen mot Spania.
Opplysningstiden
I løpet av 1700-tallet førte nye politiske forhold til bedre forhold under Josef II av Det tysk-romerske rike, og dennes etterfølgere. De kongelige var påvirket av filosofer som var preget opplysningstiden, som var følbar i mange deler av Europa.
Historieskrivningen
Giambattista Vico viste den våknende historiske bevissthet i Italia i sitt verk Scienza nuova. Fra psykologisk studier av mennesket forsøkte han endre de universale lovene i historien, comune natura delle nazioni, som har frambrakt sivilisasjoner, fått dem til å blomstre og gå under.
Lodovico Antonio Muratori, etter å ha samlet krøniker, biografier, brev og dagbøker fra italiensk historie fra år 500 og fram til 1500 i sitt verk Rerum Italicarum scriptores, og etter å ha diskutert de mer obskure historiske spørsmål i Antiquitates Italicae medii aevi, skrev han Annali d'Italia, en italiensk historisk årbok.
Mens tidens ny ånd førte til undersøkelser av historiske kilder, oppmuntret den også til undersøke mekanismene i økonomiske og sosiale lover. Francesco Galiani skrev om valuta; Gaetano Filangieri skrev en Scienza della legislazione; og Cesare Beccaria, i hans Trattato dei delitti e delle pene, ga et bidrag til reformasjonen av kriminalsystemet og bidro til å avskaffe tortur.
Parini og hans etterfølgere
Det ledende navnet i den litterære oppblomstringen på 1700-tallet var Giuseppe Parini. Han var født i nordlige Italia i 1729, utdannet i Milano, og som ungdom kjent blant poetene i Arcadia som «Darisbo Elidonio». Selv mens han var tilknyttet Arcadia viste han originalitet. I en samling av dikt han utga 23 år gammel under navnet «Ripano Eupilino», viser han en evne til å ta scener fra virkelighetens liv og i hans satiriske stykker viste han en uttalt motstand mot sin egen tid. Som eldre omskrev han sine ungdoms lyrikk og avviste da tidligere poetiske idealer til Petrarca, Secentismo og Arcadia, som han mente hadde svekket Italia i de påfølgende århundrer. Hans poesi var preget av nye harmonier, og noen ganger harde og brukne, som en åpen protest mot Arcadias ensformighet. Som en kunstner som gikk direkte tilbake til de klassiske former, spesielt Virgil og Dante, åpnet han for en litterær skole med Vittorio Alfieri, Ugo Foscolo og Vincenzo Monti.
Gasparo Gozzis satirer var mindre utpenslet, men rettet mot det samme mål som Parini. I hans Osservatore, Gazzetta veneta og Mondo morale rammet han lastene med et vart grep ved hjelp av allegorier. Hans prosa var grasiøs, men ikke original. En annen satirisk forfatter på begynnelsen av 1700-tallet var Giuseppe Baretti fra Torino. I et magasin kalt Frusta letteraria kritiserte han nådeløst de verker som ble utgitt i Italia. Han hadde lært mye på sine reiser, hans lange opphold i England bidratt til en uavhengighet og Frusta letteraria var den første boken med uavhengig kritikk rettet direkte mot Arcadia og dens pedanter.
Drama
Reformbevegelsen søkte å avvise det konvensjonelle og kunstferdig og vende tilbake til den litterære ‘sannhet’. Apostolo Zeno og Pietro Trapassi (Metastasio) hadde bestrebet seg på å forene melodramet og fornuften. Metastasio ga et friskt uttrykk til følelsene, en naturlig dialog og handling, men henfalt ofte til det søtladne og anakronismer. Carlo Goldoni benyttet seg av den gamle komedie med figurene pantalone, doktoren, harlekin og andre, og skapte en komedie basert på karakter og fulgte således franskmannens Molières eksempel. Hans figurer var ofte overnaturlige, men han skrev livlig dialog. Han produserte mer enn 150 komedier, men brukte liten tid på å finpusse dem.
En nasjonalistisk litteratur
Patriotisme og klassisisme var de to prinsipper som inspirerte litteraturen som begynte med Vittorio Alfieri. Han dyrket den greske og romerske ide om folkelig frihet til gjøre opprør mot tyranniet. Emner for hans tragedier ble tatt fra gresk og romersk historie og lot antikkens figurer være talsmenn for revolusjonære fra hans egen tid. Han avviste Arcadias idealer og hans litterære mål var å være kort, presis, sterk og bitter.
Ugo Foscolo var en ivrig patriot, og inspirert av klassiske modeller. Hans Lettere di Jacopo Ortis, inspirert av Goethes Den unge Werthers lidelser, er en kjærlighetsfortelling blandet med fedrelandskjærlighet. Verket var en voldsom protest mot freden i Campo Formio 1797, men også et utbrudd fra forfatterens hjerte om egen ulykkelig kjærlighetsforhold. Foscolos prosa er svulstig og pompøs, og hans figurer tenderer å posere i dramatiske positurer. Han dro senere i landflyktighet til England hvor han for engelske lesere skrev noen essay om Petrarca og Dante som hever seg for sin tid. Han kom også til å inspirerte de revolusjonære av 1848.
Også Vincenzo Monti var en patriot, men ikke preget av en dyp forakt for herskerne. Han så på den franske revolusjon som en fare for Italia og skrev Pellegrino apostolico, Bassvilliana og Feroniade; og Napoléon Bonapartes seire fikk ham til å skrive Pronreteo og Musagonia. I ham synes det som om klassisk poesi ble gjenopplivet i all sin blomstrende storhet.
Giambattista Niccolini var i en litterær klassisist, og i politikken en ghibelliner. I å imitere antikkens Aiskhylos ved å skrive Discorsi sulla tragedia greca og med Sublime Michelangelo viste han sin lidenskapelige hengivelse for antikkens litteratur. I sine tragedier frigjorte han seg fra overdrevne rigiditet til Vittorio Alfieri, og lot seg delvis inspirere av engelsk og tysk tragedie. Nesten uten unntak valgte han politiske emner hvor han hevet frihetstanken. Hans tragedier viser mer en rik lyrisk åre enn en ditto dramatisk, men hans fortjeneste er å ha forfektet liberale ideer og således åpnet et nytt spor for italiensk tragedie.
Språklig rensning
Mens de brennende politiske følelsene raste og mens de fleste i den nye klassiske og patriotiske skole var purister innerst inn, vokste spørsmålet om en språklig purisme. På den andre halvparten av 1700-tallet var italiensk preget av mange franske uttrykk. Det var stor uenighet om dugelighet, elegant stil, men ikke om at det var nødvendig å gjenreise italiensk til en ny nasjonal verdighet. For å nå det måtte man gå tilbake til forfatterne på 1300-tallet, aurei trecentisti. En av talsmennene for dette var Antonio Cesari fra Verona, som utga antikke forfattere. Han skrev en avhandling om språket og hevdet at dialekten fra Toscana og de tre forfatterne Dante, Petrarca og Boccaccio måtte være retningssnor for italiensk. Men patriotisme i Italia har alltid vært bypreget, og Toscanas overlegenhet var ikke selvsagt for hele Italia.
En patriot, klassisist og purist over alle andre var Pietro Giordani, født i 1774. Belært i greske og latinske forfattere og i den italienske trecentisti etterlot han selv kun noen få skrifter, men de var alle velgjorte, og hans stil ble meget beundret i samtiden, og Giordani avsluttet den klassisistiske perioden i italiensk litteratur.
1800-tallet og etter
Romantikken fikk sin stemme da det romantiske tidsskriftet Il Conciliatore ble etablert i 1818 i Milano av navn som Silvio Pellico, Tommaso Grossi, Giovanni Berchet, Alessandro Manzoni og andre. Alle var påvirket av romantikken fra Tyskland, men i Italia tok den litterære bevegelsen en annen retning.
Den mest betydningsfulle i gruppen var Manzoni som formulerte gruppens formål ved å si at de søkte å oppdage og uttrykke il vero storico og il vero morale, ikke som et endepunkt, men som den bredeste og mest evige kilde for det estetiske. Fra Manzoni og framover er det realismen som karakteriserer italiensk litteratur. Promessi Sposi er det verk som har gjort Manzoni kjent, inspirert av Walter Scotts historiske romaner, men Manzoni er mer realistisk enn kun historisk. Det er først og fremst romanens figurer som har betydning i deres ulike faser. Han skrev også Promessi Don Abbondio, Renzo og Azzeccagarbugli. Han var også poet, og hans napoleonske ode Il Cinque Maggio har blitt framhevet.
Den store poeten i denne tidsalderen var Giacomo Leopardi, født 13 år etter Manzoni i Recanati. Ensomhet, sykdom og hjemlig tyranni gjorde Leopardi til en gjennomgående melankoliker, og han utviklet seg til en religiøs skeptiker, men fant oppbyggelse i kunsten. Alt er forferdelig og storslått i hans poesi, som er de mest pinefull skrik i moderne litteratur, uttrykt med en høytidelig ro som både oppløfter og forskrekker leseren. Han var også en eminent prosaforfatter. I hans Operette morali er dialogene merket av et kaldt og bittert smil for de menneskelige skjebner. Med stilens klarhet, språkets enkelhet og begrepenes dybde har han blitt trukket fram som en av Italias større diktere siden Dante.
Da realismen fikk større fotfeste fulgte forskningen etter. Historiefaget vendte tilbake til lærd undersøkelse slik det er vist i verker som Archivio storico italiano, etablert i Firenze av Giampietro Vieusseux; Storia d'Italia nel medioevo av Carlo Troya; og en bemerkelsesverdig avhandling av Manzoni selv, Discorso sopra alcuni punti della storia longobardica in Italia (1822).
Den litterære bevegelsen som var samtidig med den politiske revolusjonen av 1848 kan sies å være representert av hovedsakelig fire forfattere: Giuseppe Giusti, Francesco Domenico Guerrazzi, Vincenzo Gioberti og Cesare Balbo.
Giusti skrev epigrammatiske satirer i et populært språk. I flengende faser tuktet han Italias fiender. Han var en politisk forfatter med et betydelig mindre poetisk talent. Guerrazzi hadde et stort omdømme og stor innflytelse, men hans historiske romaner som ble meget lest før 1848 har siden blitt glemt. Gioberti, en kraftfull, polemisk forfatter med et edelt hjerte. Hans filosofiske verker har ikke overlevd ettertiden, men var viktige i samtiden. Balbo var en adelsmann som var en nidkjær forkjemper for et uavhengig Italia, bestående av en føderasjon av de italienske stater, men ikke dominert av pavedømmet. Hans Sommario della storia d'Italia er det verk han huskes for.
Politisk litteratur blir mindre viktig
Etter 1850 ble politisk litteratur mindre viktig. En av de siste poeter som utmerket seg i denne sjangren var Francesco dall'Ongaro med hans stornelli politici. Giovanni Prati og Aleardo Aleardi fortsatte i den romantiske tradisjonen. De dominerende navn i den senere perioden er først og fremst Giosuè Carducci, en motstander av romantikken og som gjeninnførte de antikke versemål og ånd. Om han var stor som poet var han av mindre betydning som litterær kritiker og historiker.
Andre klassiske poeter var Giuseppe Chiarini, Domenico Guoli, Arturo Graf, Guido Mazzoni og Giovanni Marradi, hvor de to siste navnene kan bli sett på som disipler av Carducci, mens andre, som Giovanni Pascoli, er best kjent for hans Myricae og Poemetti. I sitt indre var Enrico Panzacchi en romantiker, mens Olindo Guerrini under pseudonymet «Lorenzo Stecchetti» var en representant for verismo i poesien, og selv om hans tidligste verk var preget av en succès de scandale er han forfatter av lyrikk av vesentlig verdi. Alfredo Baccelli og Mario Rapisardi var episke poeter mens Felice Cavallotti er forfatteren av det gripende verket Marcia de Leonida.
Blant de som skrev på dialekt kom det flere etterfølgere til den romerske poeten Giuseppe Gioacchino Belli, blant annet Renato Fucini (Pisa), Berto Barbarani (Verona) og Cesare Pascarella (Roma). Også flere kvinner utmerket seg, Ada Negri med hennes sosialistiske Fatalità og Tempeste fikk et godt omdømme, og andre som Vittoria Aganoor, A. Brunacci-Brunamonti, og Annie Vivanti ble høyt verdsatt.
Blant dramatikerne fantes Pietro Cossa med tragedier, Gherardi del Testa, Ferdinando Martini, og Paolo Ferrari med komedien, alle representanter av de gamle skoler. De som var mer moderne i uttrykket var Giuseppe Giacosa og Gerolamo Rovetta.
I fiksjonen hadde den historiske romansen mistet anseelse, skjønt Emilio de Marchi skrev flere gode. Intrigeromanen ble kultivert av Anton Giulio Barrili og Salvatore Farina, den psykologiske roman av Enrico Annibale Butti, den realistiske heimstadsfortelling av Giovanni Verga, mens den mystisk-psykologiske roman ble håndtert av Antonio Fogazzaro. Edmondo de Amicis er mest kjent for sine moralske verker og reiseskildringer enn for sin fiksjon. To kvinnelige romanforfattere, Matilde Serao og Grazia Deledda, var også ganske populære. Gabriele d'Annunzio skrev nyskapende poesi, drama og fiksjon av høy kvalitet. Han begynte med lyrikk som utmerket seg av sjelden skjønnhet.
Italo Calvino introduserte postmodernismen i italiensk litteratur.
Videre lesning
Engelske leser kan studere de dog noe gamle John Addington Symonds' Renaissance in Italy (spesielt, men ikke utelukkende, bind IV og V; London, 1902), og Richard Garnetts History of Italian Literature (London, 1898).
Finnbiff
Finnbiff eller reinskav er egentlig ikke en matrett i seg selv, men en ingrediens som består av strimla reinkjøtt. Man kan således hevde at finnbiff som rett kan lages på en rekke ulike måter, så lenge hovedingrediensen er strimla reinkjøtt som stekes. Finnbiff kan således brukes som hovedingrediens i ulike retter, for eksempel tradisjonell finnbiff, viltgryte, viltpanne og reinsdyrpaté m.m.
Trolig er finnbiff en urgammel måte å tilberede reinkjøtt på. Selve navnet gir assosiasjoner til samefolket, som kanskje også er opphavet til denne måten å kutte reinkjøtt på. Man kan tenke seg at ferskt reinkjøtt ble skåret i strimler og stekt over åpen varme og spist, kanskje til og med rått. Strimlingen av kjøttet har gjort behovet for mørning mindre, og er trolig en direkte årsak. En annen årsak til strimlig kan være hurtigere tørking og salting. Gjennom å strimle kjøttet ble det også lettere å ta i bruk mer nøyaktige porsjoner senere.
TV-aksjonen 2015
TV-aksjonen 2015 var den 42. TV-aksjonen i rekken, og inntektene gikk til Regnskogfondet. Aksjonen ble avholdt søndag 18. oktober 2015, og hadde slagordet «Vi kan fortsatt redde regnskogen». Pengene skal fordeles til fem land for å redde regnskogen, samt å hjelpe de 260 millioner menneskene som bor i regnskogområdene. Brasil, Peru, Indonesia, Papua Ny-Guinea og Kongo er landene som fikk støtte. Tilsammen er det 444 000 km² regnskog som skal få støtte.
Utgifter
Kostnadene for TV-aksjonen 2015 var på 38 millioner kroner, hvorav 19,5 millioner gikk til drift- og personalkostnader i et sekretariat oppnevnt av Regnskogfondet. 13 millioner til reklame, 1,8 millioner i reiseutgifter og NRK fikk betalt 3,7 millioner kroner for produksjon av selve TV-sendingen. NRK brukte i tillegg 4,6 millioner kroner til lønn, produksjon, utstyr og så videre. Tidligere var dette et beløp NRK fikk dekket, men de senere årene har de valgt å dekke dette selv.
Resultat
Da TV-aksjonen gikk av lufta, var det samlet inn til sammen 182 millioner kroner. På auksjonen ble blant annet bassgitaren til den britiske artisten Sting solgt til en pris av 155,901 kroner. Erna Solberg donerte sin Real Madrid-trøye, som ble solgt for knapt 100,000 kroner. Det var over 100,000 bøssebærere ute og gikk for å samle inn penger til aksjonen.
Maynor Figueroa
Maynor Alexis Figueroa Róchez (født 2. mai 1983 i Jutiapa) er en honduransk fotballspiller, som for tiden spiller for den engelske Premier League-klubben Hull City AFC. Figueroa er mest kjent for sine kraftige skudd med sin venstre fot, og hans evne til å ta frispark. Figueroa var kaptein i Olimpia, før han kom til Wigan i 2008. Han har tidligere spilt for Victoria.
Spillerkarriere
I 2007 mottok Figueroa tilbud fra MLS klubber, hvorav en av dem var New England Revolution, men Olimpias administrator Osman Madrid avslo alle tilbud.
Figueroa har også tidligere blitt lagt merke til av flere utenlandske klubber i andre land. Club Toluca i Mexico var en av klubbene som prøvde å legge inn et bud i løpet av 2007. Men under et intervju i Madrid kom det frem at tilbudet ikke var økonomisk gunstig for hverken Olimpia eller Figueroa.
Wigan Athletic
Den 20. desember 2007 rapporterte den honduranske avisen El Heraldo om interesse fra den engelske Premier League-klubben Wigan Athletic. I januar 2008 dro Figueroa på utlån til Wigan for resten av sesongen, og i juli 2008 etter en komplisert prosess som involverte arbeidstillatelse og spørsmål om visum, forlenget Figueroa sitt lån med Wigan i ytterligere 6 måneder.
Wigan fikk mulighet til å gjøre avtalen permanent, og den 23. desember 2008 annonserte Wigan at Figueroa hadde signert en kontrakt på 3,5 år, en kontrakt som ville gjøre utlånsavtalen permanent. Figueroa scoret sitt første mål for Wigan Athletic den 11. januar 2009. Han scoret fra nært hold og ble matchvinner mot Tottenham Hotspur.
Čakavisk
Čakavisk (kroatisk:čakavica, čakavski) er en av tre hoveddialekter i Kroatia. De øvrige to er štokavisk og kajkavisk. Čakaviske dialekter brukes først og fremst i de nordøstlige adriaterhavsområdene, i Istria, området rundt Kvarnerbukten, på flere av adriaterhavsøyene og mer sporadisk i Dalmatia og sentrale deler av Kroatia.
Navnet på dialekten kommer fra spørreordet «hva» som er «ča» (eller «ca») på čakavisk.
Čakavisk hadde tidligere et betydelig større utbredelsesområde i middelalderen. Da omfattede det hele kystlandet, Lika, Dalmatias innland og Zagora, helt til elven Kupa, ned til elven Una og strakk seg langt inn i Bosnia-Hercegovina. Etter den tyrkiske ekspansjonen i området fra 1400-tallet kom det til demografiske forandringer, noe som bidro til at čakavisk ble trengt til siden og erstattet av štokavisk.
Čakavisk er den eneste dialekten som er unik for kroatisk, da kajkavisk benyttes i Slovenia og štokavisk anvendes i Serbia, Bosnia-Hercegovina og Montenegro.
Burgenlandkroatisk som tales av kroatene i Burgenland (Østerrike) og molisekroatisk som tales av kroatene i Molise (Italia) er basert på den čakaviske dialekten med ikavisk uttale. Čakavisk har også sterkt farget den lokale variant av venetiansk som tales i Rijeka og langs Kvarnerbukten og som kalles fiumansk.
Sangeren Alen Vitasović synger på čakavisk.
Fotball under Sommer-OL 2008 – Menn
Herrenes fotballturnering under Sommer-OL 2008 fant sted fra 7. til 23. august 2008 på Beijings nasjonalstadion, Arbeiderstadionet, Qinhuangdao olympiske sportssenter, Shanghai Stadion, Shenyang olympiske sportssenter og Tianjin olympiske stadion.
Marcel Reich-Ranicki
Marcel Reich-Ranicki (født 2. juni 1920 i Włocławek/Leslau, død 18. september 2013 i Frankfurt am Main) var en polsk-født tysk litteraturkritiker.
Han var sønn av den polske jøden David Reich og hans tyske kone Helena (født Auerbach). Familien bodde fra 1929 i Berlin, og han tok sin Abitur (artium) i Berlin-Wilmersdorf i 1937. Ansøkning om studieplass ved Humboldt-universitetet ble avvist på grunn av hans jødiske opprinnelse. Etter sin deportasjon til Polen i 1938, lyktes det ham å flykte fra Warszawa-ghettoen med sin kone Teofila (kalt Tosia, født 1920). Etter krigen arbeidet han som visekonsul ved den polske ambassaden i London, der han også var informant for den polske etterretningstjenesten. Senere fikk han publikasjonsforbud i Polen.
Under en studiereise til Vest-Tyskland i 1958 hoppet han av og slo seg ned i Frankfurt am Main. Medlemmer av Gruppe 47 hjalp ham å starte et nytt liv her. Mellom 1960 og 1973 var han litteraturkritiker i Hamburg-avisen Die Zeit, og slo seg etterhvert ned i Hamburg. Mellom 1973 og 1988 var han leder for litteraturredaksjonen i Frankfurter Allgemeine Zeitung. Han ble særlig kjent gjennom redaksjonen av den såkalte Frankfurter Anthologie, som han grunnla, hvor hittil over 1 500 tyskspråklige forfattere er samlet med tolkninger.
Fra 25. mars 1988 til 14. desember 2001 ledet han programmet Das Literarische Quartett i ZDF, og nådde dermed ut til et meget stort publikum. Han gikk allerede da for å være Tysklands fremste litteraturkritiker.
I 1968 og 1969 underviste han ved amerikanske universiteter, fra 1971 til 1975 hadde han et gjesteprofessorat i Stockholm og Uppsala. Siden 1974 er han honorarprofessor ved Eberhard-Karls-universitetet i Tübingen. 1990 fikk Reich-Ranicki Heinrich-Heine-gjesteprofessoratet ved universitetet i Düsseldorf og 1991 Heinrich-Hertz-gjesteprofessoratet ved Universität Karlsruhe.
From This Moment On
From This Moment On er det tiende albumet til den canadiske jazzpianisten og vokalisten Diana Krall utgitt i 2006. Albumet debuterte som nummer en på listen Canadian Hot 100. Albumet ble nominert til «beste jazzalbum 2007» på Grammy Awards.
Musikere
Andre medvirkende
Finn Hodt
Etter at Hodt avsluttet sin aktive karriere i 1960 tok han trenerkurs og ble trener i Norges Skøyteforbund. I midten av 1960-årene var han trener for verdens beste klubbtrio: Fred Anton Maier, Roar Grønvold og Bjørn Tveter. Maier vant EM-, VM- og OL-gull i 1968. Hodt trente Drammen Skøiteklubs egen Sten Stensen til VM-tittel og OL-gull i 1976. Han gjorde comeback i 1988 i skøytelandslagets trenerteam med Hans Trygve Kristiansen og var med frem til 1994, en periode som blant annet ga to OL-gull i Albertville i 1992 og kulminerte med Koss' tre OL-gull i Vikingskipet i Hamar.
Hodt har utvilsomt gjort en stor innsats for norsk skøytesport og mottok NSFs gullmerke i 1992. For Drammens Skøiteklub (DSK) var han i flere perioder styreleder og trener samt at han var æresmedlem i DSK. Under krigen var Hodt en av få norske kjente toppidrettsutøvere som brøt idrettsstreiken.
Finn Hodt sovnet inn den 9. april 2016 i Drammen.
EM i roing 1955 (menn)
EM i roing 1955 (menn) (europamesterskapet i roing) ble arrangert i Gent i Belgia i 1955.
Jernbane i Luxembourg
Jernbanen i Luxembourg drives av selskapet Société Nationale des Chemins de Fer Luxembourgeois (forkortet CFL). Luxembourg og to av nabolandene har eierandeler i selskapet:
I 2005 transporterte selskapet ca. 14,1 millioner passasjerer og 11,7 millioner tonn gods. Selskapet har 3 090 ansatte og CFL er demed den 7. største arbeidsgiver i landet.
Jernbanenettet har en samlet lengde på 275 kilometer, hvorav 140 er dobbeltspor og 135 enkeltspor. Landet har 617 kilometer skinnegang totalt og av disse er 574 kilometer elektrifisert. 526 kilometer har en spenning på 25 kV, 50 Hz, og omtrent 48 km bruker 3 kV likestrøm.
Luxembourg har grenser til Belgia, Frankrike og Tyskland og det er samtrafikk over grensene til alle disse tre landene. Noen forbindelser drives av CFL alene, mens andre opereres av SNCF, NMBS/SNCB og DB. CFL tilbyr passasjertog som dekker størsteparten av linjenettet i landet.
De fleste passasjertogene kjøres med elektriske togsett eller er tog trukket av elektriske lokomotiver. Selskapet har også to dieseldrevne togsett samt en flåte av diesellokomotiver som brukes i godstog og som skiftelokomotiver.
Passasjertog
CFL tilbyr passasjertog over seks forskjellige hovedstrekninger. :
Innenfor landegrensene deles hovedstrekningen inn på følgende måte :
Museums- og turistjernbaner
Sørvest i Luxembourg i kantonen Esch-sur-Alzette ligger industri- og jernbanemuséet Parc Industriel et Ferroviaire du Fond-de-Gras som inkluderer to museumsjernbaner: Train 1900 som er en normalsporet tidligere malmjernbane og Miniéresbunn som er en elektrifisert smalsporet gruvebane med sporvidde 700 mm.
The Painted Lady
The Painted Lady er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av D. W. Griffith.
Handling
En ensom ung kvinne bor sammen med sin veldig strenge far, som blant annet forbyr henne å bruke sminke. Men en dag møter denne kvinnen en ung mann, som virker utrolig interessert i henne.
Men det kvinnen ikke vet er imidlertid at denne mannen egentlig er en innbruddstyv, som bare er interessert i å bryte seg inn i familiens hjem. En natt blir kvinnen vekket av merkelige lyder. Hun tar tak i en pistol, og går inn på farens kontor i underetasjen hvor hun konfronterer en maskert inntrenger.
EM i friidrett innendørs 1977
Det '''8. EM i friidrett innendørs''' ble arrangert 12. og 13. mars 1977 i San Sebastián i Spania, i Velódromo de Anoeta.
60 m
Finale 12. mars <br style="clear:left;"/>
400 m
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
800 m
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
1500 m
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
3000 m
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
60 m hekk
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
Høydehopp
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
Stavsprang
Finale 12. mars <br style="clear:left;"/>
Lengdehopp
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
Tresteg
Finale 12. mars <br style="clear:left;"/>
Kulestøt
Finale 13. mars <br style="clear:left;"/>
60 m hekk
Finale 12. mars <br style="clear:left;"/>
Yan Huiqing
Yan Huiqing (kinesisk: 颜惠庆, Wade-Giles: Yen Hui-Ching, også kjent som W. W. Yen, født 2. april 1877, død 24. mai 1950) var en kinesisk forfatter, diplomat og politiker. Han tjenestegjorde som Republikken Kinas minister i Sverige og var i rundt en måneds tid Kinas fungerende president.
Yan ble utdannet ved University of Virginia og underviste så en tid i engelsk ved Saint John's University i Shanghai. Deretter bega han seg til Beijing for å innlede sin politiske og diplomatiske karriere. Mellom 1913 og 1919 var han Republikken Kinas minister i Tyskland, Sverige og Danmark.
Cheng Zhengkui
Cheng Zhengkui (kinesisk: 程正揆; pinyin: Chéng Zhèngkuí, Wade-Giles: Ch'eng Cheng-k'ui, kalt Ruibp, født ca. 1604 i Xiaogan i provinsen Hubei i Kina, død 1670) var en kinesisk dikter og maler som spesialiserte seg på landskapsmaleri. Han virket under Qing-dynastiet (1644–1912).
Yan Huiqing
Han tjenestegjorde som statsminister fem ganger og var fungerende president fra mai til juni under sin siste mandatsperiode som statsminister i 1926. Wu Peifu håndplukket ham som Cao Kuns etterfølger på presidentposten, men han lyktes ikke å bli formelt utnevnt på grunn av Zhang Zuolins motstand.
Cheng Zhengkui
Cheng gikk i skole hos Dong Qichang og samarbeidet med Kun Can.
Yan Huiqing
Han var også Kinas første ambassadør til Sovjetunionen og kinesisk delegat i Folkeforbundet. Under den andre verdenskrig ble han internert av japanerne i Hongkong og satte da sammen det som ble boken Stories of Old China («Fortellinger fra gamle Kina»). I 1949 fløy han med fly for første gang for å komme seg til Sovjetunionen i håp om å finne en løsning på den kinesiske borgerkrig.
Trehørningen
Trehørningen kan vise til:
Karen Sundt
Karen Laurine Sundt (født 23. mai 1841 i Farsund i Vest-Agder, død 1. januar 1924 i Kristiania) var en norsk journalist, avisredaktør og forfatter. Hun er kjent som forfatter av populær litteratur som var overveiende kristelig og moralsk, men likevel progressiv og åpen angående seksualitet. Bøkene hennes ble solgt av omreisende bokhandlere.
Barndom og ungdom
Sundt ble født i Farsund til skipsfører Lauritz Carl Sundt (1805–89) og Marie Emilie Parnemann (1812–81). Karen Sundt var niese av sosiologen Eilert Sundt (1817–75), og kusine av forretningsmennene Lauritz Sundt (1828–89) og Einar Sundt (1854–1917). Familien flyttet til Langesund da faren ble tollbetjent i 1852. Karen Sundt tilegnet seg kunnskaper på egen hånd som barn med tanke på å bli forfatter, blant annet språk på reiser i Tyskland og Storbritannia. Moren skal ha vært ivrig grundtvigianer, og Karen Sundt leste også Wergeland, Oehlenschläger og Grundtvig hjemme og var dessuten interessert i virket til John Stuart Mill. Hun fikk undervisning ved Sagatun folkehøyskole i Hamar og ved flere folkehøyskoler i Norge og Danmark.
Aviskarriere
Hun ble publisert i bladet Bud til Menigmand i 1872. I 1876–78 var hun korrespondent for Verdens Gang. Hun var fra 1878 journalist for flere aviser i Skiens-distriktet. Hun ble Norges første kvinnelige redaktør som vikar for J.C.T. Castberg i Varden 1885-86. Hun hadde deretter et kortvarig engasjement som redaksjonssekretær i Østlands-Posten i Larvik i 1886.
Politisk engasjement
Karen Sundt engasjerte seg politisk i partiet Venstre. Hun holdt foredrag på Kristiania Arbeidersamfund med radikale ideer blant annet inspirert av John Stuart Mill. Hun ga i 1884 ut heftet Livsbetragtning, der hun gikk inn for full likestilling mellom kjønnene. Hun tok en mer konservativ stilling i 1890 med Kvinden i det private og offentlige liv, som er sterkt preget av hennes fornyede kristne tro. Hun var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884.
Stortinget innvilget henne i 1918 en årlig pensjon etter forslag fra Gunnar Knudsens venstreregjering, til tross for stor motstand fra konservativt hold.
Forfatterkarriere
Selv om hun debuterte skjønnlitterært med Eventyr for folket i 1877 og hadde noen utgivelser i løpet av 1880-tallet, er det hovedsakelig romanene hun skrev fra 1892 mot et årlig vederlag på 500 kroner for 800 boksider hun er kjent for. Hun ble mer radikal etter hvert, noe som særlig kommer til syne i romanene Kjærlighetens Forvildelser (1895) og Arbeiderliv (1905). Hun tar opp underklassens levekår og berører prostitusjon og alkoholisme, og skildrer tidlige forsøk på faglig organisering.
VTEC
VTEC (Variable Valve Timing and Electronic Lift Control) er et variabelt ventilstyresystem utviklet av Honda for å forbedre den volumetriske effektiviteten av en firetakts forbrenningsmotor. Systemet anvender to ulike kamakselprofiler som styres elektronisk av en motorstyringsenhet. Oppfunnet av Honda R&D ingeniør Ikuo Kajitani. VTEC, som patentert variabelt ventilstyresystem av Honda, har opphav i REV-teknologi (Turtallsmodulert ventilstyring) introdusert først på Honda CBR400 i 1983 kjent som HYPER VTEC. VTEC var det første systemet av sitt slag, men etterfølgende teknologi for variabel ventilstyring har blitt utviklet også av andre produsenter som (MIVEC - Mitsubishi, VVTL-i - Toyota, VarioCam Plus - Porsche, VVL - Nissan, osv).
Peg Woffington (1912)
Peg Woffington er en britisk stumfilm fra 1912 regissert av A. E. Coleby.
Jón Ögmundsson
Jón Ögmundsson (født 1052, død 23. april 1121) var en islandsk katolsk biskop som i 1106 grunnla det første bispesete ved Hólar i det nordlige Island og var biskop der inntil sin død.
Dorcadiopsis
Dorcadiopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Jón Ögmundsson
Liv og virke
Jón Ôgmundsson ble bispeviet av erkebiskop Ascer Thorkilsson av Lund den 29. april 1106. Han var en religiøs purist som gjorde det til sin livsgjerning å fjerne alle spor av hedendommen. Dette inkluderte i å forandre navnene på ukedagene. Derfor ble óðinsdagr (= onsdag, Odins dag) til miðvikudagr, «midtukedag», og dagene for Ty og Tor ble de prosaiske «tredjedag» og «femte dag». Denne navnendringen var spesiell for Island. De øvrige nordiske landene Norge, Sverige og Danmark og delvis også England fikk beholde sine spor fra førkristen praksis i navngivingen av ukedagene.
Dorcadiopsis
Utseende
En middelsstor, kraftig, brunsvart trebukk med uregelmessige, kanelbrune flekker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. pronotum er nokså stort, med rundede sider og en liten pigg på hver side. Dekkvingene er avsmalnende bakover. Beina er forholdsvis kraftige.
Bananrepublikk
Bananrepublikk er en nedsettende betegnelse brukt om flere små, politisk ustabile stater i Latin-Amerika, hvis økonomier er avhengige av en enkelt eksportvare, for eksempel bananer, jamfør «bananøkonomier». Underforstått vil bananrepublikker ofte være strengt klasseinndelte samfunn med en stor og fattig arbeiderklasse og en liten, herskende elite i politikken, næringslivet og militæret, som beriker seg på eksporten.
Jón Ögmundsson
Liv og virke
Jóns navngiving for ukedagene er fortsatt i bruk på dagens Island, men til tross for suksessen med denne kosmetiske reformen synes det ikke som Jón maktet å fjerne eller rense minnet om hedenske guder. Mer enn en århundre etter sin død skrev Snorre Sturlason Edda og videreførte kunnskapen om tidligere tider og dens myter og poesi.
Dorcadiopsis
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Etiopia.
Bananrepublikk
Uttrykket «bananrepublikk» ble først brukt av den amerikanske forfatteren O. Henry i boken Cabbages and Kings fra 1904, inspirert av forfatterens opplevelser i Honduras noen år tidligere. Uttrykket er første gang registrert brukt som lånord på norsk i 1967; det er også brukt på dansk og svensk.
Jón Ögmundsson
Liv og virke
Jón ble gjort til en lokal helgen ved dekret ved Alltinget i 1200. Hans liv og virke er beskrevet på hagiografisk vis i biskopsagaen Jóns saga helga. I Tåtten om Gisl Illugesson holder Jón en tale til forsvar for Gisl.
Sajida Talfah
Sajida Talfah (arabisk: ساجدة خيرالله طلفاح; født 24. juni 1937) var den tidligere irakiske presidenten Saddam Husseins første kone. Hun var også hans kusine. Hun ble gift med Saddam i 1963 ved et arrangert ekteskap. Da han mot hennes vilje inngikk et ekteskap nummer 2 på 1980-tallet, tok hun ut separasjon.
Sammen med Saddam Hussein fikk Sajida Talfah de to sønnene Uday og Qusay og de tre døtrene Raghad, Rana og Hala.
Eva Lundgren
Eva Lundgren (født 24. november 1947) er en norsk/svensk religionsviter, kjønns- og voldsforsker og professor emerita i sosiologi ved Uppsala universitet. I sin forskning har hun konsentrert seg om feministisk teori og vold mot kvinner med fokus på religiøse miljøer. Lundgren har bl.a. utviklet teorien om «voldens normaliseringsprosess», som innebærer at den som utsettes for vold, gradvis brytes ned og finner seg i situasjonen. Hun har skrevet flere bøker om vold, seksualitet og religion. Lundgren har sin faglige bakgrunn i religionsvitenskap og var leder for Senter for humanistisk kvinneforskning ved Universitetet i Bergen 1987–1988. Hun bodde i Sverige fra 1989 til 2019 og var dosent i teologi ved Uppsala universitet 1989–1992 og professor i sosiologi samme sted 1993–2011. Hun har også vært gjesteprofessor ved New York University og andre universiteter. Fra 2017 har Lundgren vært aktiv i me too-debatten, særlig i Sverige. Lundgren flyttet tilbake til Norge i 2019.
Bakgrunn og arbeid
I 1993 ble Eva Lundgren utnevnt til professor i sosiologi ved Uppsala universitet. Hennes professorat var et særlig professorat innstiftet av regjeringen som skulle studere «förhållandet mellan makt och kön i familj och samhälle, särskilt våld mot kvinnor», og hun holdt sin tiltredelsesforelesning om erotisert makt. Hun gikk av med pensjon i 2011.
Voldens normaliseringsprosess
Teoretisk har Lundgren fokusert på å utvikle begrepet voldens normaliseringsprosess, en forklaringsmodell for hvordan mishandlede kvinner gradvis brytes ned og finner seg i sin situasjon. Personlighetsnedbrytningen kan, mener Lundgren, skje svært raskt og ender ofte med at den mishandlede kvinnen klandrer seg selv for mannens mishandling. Lundgren har også forsøkt å vise at de mennene som systematisk bruker seksualisert vold mot sine partnere, gjør dette for å befeste sin maktposisjon, snarere enn for å tilfredsstille et seksuelt behov.
Lundgren har videre hevdet at vold mot kvinner i hjemmet er beheftet med et stort kriminologisk mørketall, siden volden skjer innenfor hjemmets fire vegger i helt private sammenhenger, med et offer som er uvillig til å ødelegge det hun har igjen av trygghet i hjemmet.
I Herrens vold beskrives flere norske kvinners liv med voldelige menn innen karismatiske menigheter. Boken inneholder intervjuer med norske kvinner som lever sammen med aktivt kristne menn som mishandler kvinnene de er gift med. I en senere studie, som presenteres i boken Gud og hver mann, har Lundgren intervjuet ti av mennene.
Knutby-saken
I boken Knutby-koden forsøker Lundgren å gi en religionskritisk analyse av Knutby-saken.
Bergman–Lundgren-debatten
I Sverige vakte Lundgren oppsikt innen helsesektoren da hun under en medisinsk doktordisputas i 1987 holdt et såkalt ex auditorio-innlegg og skarpt kritiserte psykiateren Bo Bergmans avhandling Battered wives: why are they beaten and why do they stay?, et arbeid der han empirisk forsøker å finne et mønster hos de mishandlede kvinnenes personlige egenskaper. Bergman mente å ha funnet at et mindre antall grupper av egenskaper var typiske for de mishandlede kvinnene han hadde undersøkt. Lundgren hevdet i sitt innlegg at dersom man er interessert i vold mot kvinner, bør man primært undersøke de som utøver volden. Videre mente hun at det ikke er noen kvinne som ikke har noen av de egenskapene Bergman hadde funnet, og spurte om da alle verdens kvinner lever under konstant trussel om å bli utsatt for vold. Lundgren mente også det var uetisk å forske på «personlighet» hos mennesker som befinner seg i psykisk og fysisk sjokk, og som heller ikke kan forventes å være sitt «rette jeg» i en sterk sosial nødsituasjon. Lundgrens innlegg førte til en faglig- og mediedebatt i etterkant av disputasen i 1987.
Innflytelse på svensk likestillingspolitikk
Eva Lundgrens tilhengere mener at hennes forskning har påvirket mange innen det offentlige Sverige som arbeider yrkesmessig, politisk eller ideelt mot vold mot kvinner. Blant de mest kjente av Lundgrens tilhengere er tidligere likestillingsminister Margareta Winberg. Lundgren har også mange tilhengere i den svenske krisesenterbevegelsen og i helsevesen, politi, rettsvesen og sosialomsorg.
Den såkalte «Kvinnefredsloven» («Kvinnofridslagen»), som sikrer kvinner ved gjentatte overgrep i hjemmet, blir ofte sagt å være basert på Lundgrens forskning.
TV-programmet «Könskriget»
I 2005 sendte Sveriges Television TV-programmet «Könskriget», laget av Evin Rubar, som rettet et sterkt kritisk søkelys mot svensk feminisme, særlig representert ved krisesenterbevegelsen, Eva Lundgren og tidligere likestillingsminister Margareta Winberg. Programmet inneholdt gamle klipp fra 1994 der Lundgren hadde diskutert barns fortellinger og forestillinger om seksuelle og rituelle overgrep. Programmet ble kritisert for omfattende bruk av kryssklipping slik at uttalelser ble tatt ut av sin sammenheng, og ble dømt for partiskhet i Granskningsnämnden för radio och TV, det svenske medietilsynet. I boken Hatet: En bok om antifeminism skriver Maria Sveland: «For TV-seerne fremstod det som såvel Eva Lundgren som Ireen von Wachenfeldt og Roks innbilte seg at det fantes barnelik og satanistiske pedofilinettverk overalt, til tross for at det innledende eksempelet med Södertäljeflickan som Rubar introduserte ikke hadde noe med hverken Roks eller Eva Lundgren å gjøre».
Programmet førte til bred offentlig debatt i både Sverige og Norge; etter en epostkampanje på nettforumet Flashback bestemte universitetsrektor Bo Sundqvist å iverksette en forundersøkelse om det var grunnlag for å anklage Lundgren for uredelighet. Granskningen konkluderte med en frikjennelse av Lundgren og fant at hun hadde empirisk belegg for sin forskning, men de to granskerne Jörgen Hermansson og Margareta Hallberg rettet faglig kritikk mot Lundgrens konklusjoner. Granskningen ble kritisert av 14 toneangivende kjønnsforskere som statsviteren Maud Eduards, sosiologen Johanna Esseveld og etnologen Inger Lövkrona, som uttalte at granskningsprosessen var «høyst diskutabel», at Hermansson og Hallberg ikke var kompetente til å vurdere Lundgrens forskning og at de jobbet i en annen forskningstradisjon; forskerne skrev at i den tradisjonen Lundgren arbeider «kan man ikke nøytralt teste hypoteser, der har begreper som falsifisering ingen større mening»: Uppsala universitets sjefsjurist Marianne Andersson uttalte at granskerne begikk formelle feil ved å sammenblande granskningsmandatet med en faglig kritikk av Lundgren. Etter frikjennelsen uttalte Uppsala universitet at universitetet hadde full tillit til Lundgren og i 2008 inngikk universitetet en avtale om økt støtte til hennes forskning for å gjenoppbygge hennes forskningsområde. Juristen Jenny Westerstrand skrev i 2012 en lengre artikkel i tidsskriftet Bang om denne saken og følgene den fikk.
Reykjanes
Reykjanes (islandsk: Reykjanesskagi) er en halvøy som ligger sørvest på Island, og litt sørvest for hovedstaden Reykjavík.
Eva Lundgren
TV-programmet «Könskriget»
I 2019 uttalte Westerstrand, da leder for den svenske krisesenterbevegelsen, at «det Lundgren og hennes forskningsmiljø ble utsatt for i 2005 og fremover var en hatstorm der troll og hatere fra nettet ble gitt innflytelse rett inn i universitetets beslutningsorganer», og sammenlignet det med dagens «incels og hatere» og antikjønnbevegelsen; ifølge Westerstrand har Lundgren hatt «enorm betydning (...) for svensk feminisme, innen krisesenterbevegelsen, akademia og politikken».