cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tsjekkias historie
Riksprotektoratet Böhmen-Mähren
I 1939 tok Hitler kontroll over resten av Böhmen og Mähren utenom Sudetenland, og opprettet et «riksprotektorat» for området. Et stort antall tysktalende tsjekkere (sudettyskere) ble rekruttert til Wehrmacht og Schutzstaffel (SS), og mange var involvert i overgrep mot befolkningen. Også andre tsjekkoslovakiske borgere gikk okkupasjonsmaktens ærend. Blant de sudettyske kollaboratørene var den anti-tsjekkiske Karl Hermann Frank. Befolkningen bygget opp et intenst hat mot alt og alle som var tysk, og befolkningen så frem til å drive tyskerne med makt ut av landet. Mange sudettyskeres støtte til okkupantene styrket tsjekkernes oppfatning om at sudettyskerne ikke hadde rett til å bo på tsjekkisk jord.
Tsjekkoslovakia opplevde mindre materielle tap enn andre østeuropeiske land i løpet av krigen. Okkupasjonsmakten hadde beslaglagt en del eiendom tilhørende tsjekkoslovaker, blant annet to store banker, samt jøders og utlendingers eiendeler i landet. Den tyske okkupasjonen av Polen var langt mer brutal for sivilbefolkningen enn okkupasjonen av Tsjekkoslovakia. Hitlers ide om å fordrive tsjekkere fra Böhmen-Mähren ble ikke iverksatt.
Heydrich døde etter attentat 27. mai 1942 noe som medførte omfattende represalier blant annet ble landsbyen Lidice utsatt for gjengjeldelse, ledet av sjef for Ordnungspolizei, Kurt Daluege. Landsbyens 192 voksne menn ble henrettet, kvinner og barn ble deportert og landsbyen ble revet. Gjengjeldelsesaksjonen mot Lidice ble godt kjent i vesten, og ble utnyttet av USAs propagandaetat, Office of War Information.
Slutten på krigen
Fra og med høsten 1944 ble Tsjekkoslovakia befridd hovedsakelig av den sovjetiske røde arméen. De vestligste delene av landet med blant annet Plzeň (Pilsen) ble befridd av amerikanske styrker.
President Edvard Beneš befant seg i eksil i London, og utøvde vide fullmakter fra 15. oktober 1940 på grunnlag av nødrett. Beneš fortsatte sin ledelse med grunnlag i disse vide fullmaktene, også etter at han returnerte til Tsjekkoslovakia. Dette varte helt frem til 28. oktober 1945, da den midlertidige nasjonalforsamlingen overtok lovgivningsmyndigheten. Tsjekkoslovakia ble i 1945 gjenopprettet innenfor grensene fra før Münchenavtalen (med unntak av Karpato-Ruthenia som ble overført til Sovjetunionen/Ukraina). På slutten av krigen kontrollerte Sovjetunionen i realiteten store deler av Polen, Tsjekkoslovakia og det østlige Tyskland. USA kontrollerte den vestlige delen av Böhmen på slutten av krigen.
Etter Slaget om Berlin var Böhmen og Mähren fortsatt kontrollert av store tyske styrker. De første dagene i mai 1945 ble 1,7 millioner soldater fra den røde armé sendt sørover fra Berlin og Dresden mot Praha. Sovjetiske styrker (forsterket med rumenske enheter) som blant annet hadde inntatt Bratislava 4. april og Brno 26. april rykket også nordvestover gjennom Mähren mot Praha. Denne styrken fra sørøst besto i hovedsak av to sovjetiske armégrupper (den andre og fjerde ukrainske front). Planen var å omringe Praha og dessuten hindre gjenværende tyske soldater i å overgi seg til amerikanske styrker. De siste større kampene på østfronten sto om Praha 5.-11. mai i forbindelse med Praha-offensiven. Kampen om Praha og det sentrale Böhmen pågikk til dels etter at Tyskland hadde kapitulert 8. mai. Slaget ble også utkjempet samtidig med et større folkelig opprør i Praha i dagene 5.–8. mai. Byen Praha ble endelig frigjort som en følge av denne offensiven. Samtidig forsøkte fortsatt avdelinger av Schörners styrker å slå seg vestover for å overgi seg til vestmaktene. Kampen om Praha var de siste store krigshandlingene i Europa. De sovjetisk styrkene møtte General Pattons hær ved Pilsen 11. mai.
Fordrivelsen av etniske tyskere
Tre millioner etniske tysktalende tsjekkoslovaker, bosatt i Sudetenland og tyske språkøyer ellers i landet, ble tvunget ut av hjemlandet Tsjekkoslovakia, og ble deportert til Tyskland og Østerrike. Etter at fordrivelsen av etniske tyskere ble avsluttet i 1948 var ambisjonen å «homogenisere» befolkningen, inkludert de gjenværende tysktalende, til en felles kultur med minst mulig spor av det tyske. Over hele landet ble spor av tysk fortid fjernet så mye som mulig, inkludert navn på gater, byer og steder. Sentralmyndighetene i Praha samarbeidet med lokale initiativ for å skrive om historien slik Sudetenland fremsto som nesten rent tsjekkiske. Områdene tømt for etniske tyskere ble befolket av personer fra andre deler av Böhmen og Mähren, fra områder avstått til Sovjetunionen (Ukraina), og fra Volhynia. Flere hundre tidligere sudettyske landsbyer i grenseområdet ble jevnet med jorden etter at kommunistene kom til makten i 1948. I 1950 var andelen tsjekkere og slovaker i Sudetenland 94 %, mot 68 % før krigen. Hovedstaden Praha gikk fra å være en etnisk svært blandet by av tsjekkere, etnisk tyske og jøder før krigen, til å bli en nesten ren tsjekkisk by etter krigen.
Fordrivelsen har vært et politisk tema i Forbundsrepublikken Tyskland siden. Fordrivelsen var lenge et vesentlig problem i relasjonen mellom Tyskland og Tsjekkoslovakia, og de juridiske forholdene måtte avklares før Tsjekkia gikk inn i EU.
Beneš-dekretene
Beneš-dekretene eller president-dekretene ble vedtatt av daværende president Edvard Beneš og den tsjekkoslovakiske eksilregjering, fra 21. juli 1940 til 27. oktober 1945, i fravær av en lovgivende nasjonalforsamling. Betegnelsen brukes særlig om delene som gjaldt inndragning av statsborgerskap, og som la grunnlaget for fordrivelsen av etniske tyskere og etniske ungarere fra Tsjekkoslovakia etter krigen. Dekretene omhandler ikke fordrivelsene konkret, men er kontroversielle ved at de var et ledd i fordrivelsene. De er også omstridt på menneskerettslig grunnlag, og fordi dekretene legger kollektiv skyld til grunn. Vesentlige deler av landets fabrikker, kraftproduksjon og finansselskap ble nasjonalisert gjennom dekretene.
Etterkrigstiden
Allerede under krigen hadde Beneš forberedt en omleggelse av utenrikspolitikken. Den unnfallenheten overfor Tyskland som Frankrikes og Storbritannia viste under Münchenkrisen var ikke glemt. Isteden skulle Tsjekkoslovakia nærme seg Sovjetunionen.
Etter frigjøringen i mai 1945 ble Tsjekkoslovakia styrt av en koalisjonsregjering av samtlige tillatte partier. Jordbrukspartiet og Det slovakiske folkepartiet ble forbudt da disse ble ansett som tyskervennlige under krigen. Trykkefriheten ble begrenset og i juni 1945 ble den østlige delen av Tsjekkoslovakia, Karpato-Ukraina ble overgitt til Sovjetunionen.
Beneš slo fast at regjeringen skulle rense Tsjekkoslovakia for tyskere og sommeren 1945 ble mengder av tyskere drept i Usti nad Labem og andre steder ble det begått overgrep mot tyskere. Høsten 1946 var det kun ti prosent av den tyske minoriteten i landet. Etter at München-avtalen ble tilbakekalt og ugyldiggjort i det britiske parlamentet i august 1942 ga den britiske regjeringen sitt samtykke til forflytningen av sudettyskerne fra de tsjekkiske kronlandene. USAs president Roosevelt sluttet seg til forflytningspolitikken i juni 1943. Moskva ga sin tilslutning i en erklæring den 5. juni 1943. Utvisningen ble så internasjonalt godkjent under Potsdamkonferansen i juli 1945.
Ved parlamentsvalget våren 1946 fikk kommunistene 38 prosent av stemmene og sammen med sosialdemokratene tok de halvparten av mandatene. Kommunistenes leder, Klement Gottwald, ble statsminister for en samlingsregjering. Jordbrukspartiet fikk ikke stille ved valget i 1946, det førte til at det ble avgitt en halv million blanke stemmer (i Tsj. var det stemmeplikt)
Etter 1948 ble det private næringslivet i stor grad lagt inn under staten. Regjeringen satset på tungindustrien til tross for at landet var fattig på nødvendig råmateriale, og gjorde seg derfor avhengig av råvarer fra Sovjetunionen.
I løpet av 1950-tallet fortsatte kommunismen. Fra 1958 til 1960 minsket antallet bønder fra 542 000 til 256 000. Det ble forbudt for privatpersoner å ha ansatte. Ved kommunistpartiets kongress i 1960 ble Tsjekkoslovakia erklært som et sosialistisk land, og landet fikk ny forfatning samme år og landets offisielle navn ble endret til «Det tsjekkoslovakiske sosialistiske republikk». Marxisme-leninismen ble landets statsideologi.
På begynnelsen av 1960-tallet hadde Tsjekkoslovakias økonomi stagnert og den industrielle veksten var en av Europas laveste. I kommunistpartiet vokste det fram kritikk mot det økonomiske sentralstyret. Førstesekretær Antonín Novotný og hans tilhengere ble utfordret høsten 1967 av den slovakiske partisekretæren Alexander Dubček. Dubček, som hadde vokst opp i Sovjetunionen, utmanøvrerte Novotný og ble ny førstesekretær den 5. januar 1968.
Prahavåren 1968
I begynnelsen av april tok kommunistpartiet et handlingsprogram som senere har blitt kalt for «Prahavårens manifest». Programmet tok opp feil i samfunnet: maktkonsentrasjon, mangel på innflytelse, byråkratiet, korrupsjon, feil i den økonomiske politikken, foruten å love ytringsfrihet, foreningsfrihet, møtefrihet, økt selvstyre for Slovakia, rett til å forlate landet og mere. Kommunistpartiets ledende rolle skulle dog være uendret. I løpet av våren 1968 ble pressesensuren avskaffet. Det ble mulig å kritisere forholdene i nabolandene.
I møte med sovjetiske representanter forsvarte Dubček reformpolitikken. Natten mellom 20. og 21. august 1968 ble Tsjekkoslovakia invadert av tropper fra Polen, Ungarn, Bulgaria og Sovjetunionen. Angrepet besto av 27 armédivisjoner med 500 000 soldater, 800 fly, 6 300 stridsvogner og mere. I henhold til det sovjetiske pressebyrået TASS skjedde invasjonen på grunn av forespørsel om hjelp fra den tsjekkoslovakiske folket. Dubček ble arrestert og de utenlandske troppene ble møtt av passivt motstand. Forsøket på å danne en ny regjering uten tilhengere av reformene ble mislykket. Den 22. august ble det holdt ekstraordinær partikongress i en fabrikk utenfor Praha hvor 1 200 delegater valgte en ny partiledelse som protesterte mot okkupasjonen og utlyste en generalstreik neste dag. Den gamle partiledelsen og president Svoboda befant seg i Moskva. I Praha holdt Dubček en radiotale hvor han forklarte at det var nødvendig å innskrenke reformene og ytringsfriheten.
Etter at en ishockeykamp mellom Tsjekkoslovakia og Sovjetunionen under VM i ishockey kom det antisovjetiske demonstrasjoner. Dubček ble tvunget til å gå av den 17. april 1969 og ble erstattet av Gustáv Husák. På begynnelsen av 1970-tallet ble hele samfunnet rensket for reformister. Fra universiteter, skoler, aviser og radio ble reformister gitt sparken. Mellom 1968 og 1970 gikk rundt 130 000 mennesker i landflyktighet. All form for opposiasjon og motstand ble slått ned. Gjennom en forbedret økonomisk utvikling håpet man at motstanden skulle forsvinne, industriarbeidere fikk øket lønn, men oljekrisen i 1973 avslørte at de økonomiske problemene var åpenbare.
Det fantes fortsatt en gruppe som åpent viste sin motstand mot hvordan kommunistpartiet styrte landet. En gruppe uavhengige intellektuelle, – forfattere, poeter, journalister og akademikere, publiserte et åpent brev i desember 1972 hvor de protesterte mot at landet hadde politiske fanger. Tsjekkoslovakia hadde skrevet under på Helsingfors-erklæringen i 1975 som garanterte for menneskerittigheter. Den 1. januar 1977 ble Charta 77 ble grunnlagt og Václav Havel, Jan Patočka og Jiří Hájek ble valgt til talsmenn. Charta 77 strebet etter et samfunn hvor sivile lover og menneskerettigheter ble respektert. Det hemmelige politiet overvåket medlemmene og Havel ble arrestert noen dager senere. Myndighetene trakasserte medlemmene og mellom 1977 og 1980 ble 61 av Charta 77s medlemmer dømt til fengsel.
Fløyelsrevolusjonen
Leonid Bresjnev døde i 1982 og i 1985 ble Mikhail Gorbatsjov generalsekretær for det sovjetiske kommunistpartiet. Det ble snart klart at den gamle politikken var over. Gorbatjov fjernet de Bresjnevtro i partiledelsen og viste interesse for reformer. Husák, som hadde ført en politikk som i alle henseende var tro mot Bresjnev, holdt seg bakgrunnen fram til mars 1987 da han brått påsto at han var en varm tilhenger av Gorbatjovs reformer, men måtte gå av i desember 1987 og ble da erstattet av den konservative Miloš Jakeš.
Den første protestdemonstrasjonen skjedde 25. mars 1988 i Bratislava og krevde borgerlige rettigheter og religionsfrihet. Demonstrasjonen ble oppløst av politiet. På nasjonaldagen den 28. oktober 1988 oppsto det demonstrasjoner flere steder. I løpet av sommeren 1989 økte spenningen. I Polen fortsatte reformene der Solidaritet deltok i regjeringen og i Ungarn ble piggtråden mot Østerrike fjernet. Den 17. november 1989 demonstrerte studenter i Praha for å hylle Jan Opletal, en student som ble drept av nazistene ved den tyske okkupasjonen femti år tidligere. Demonstrasjonen ble slått brutalt ned av politiet. Som svar gikk skuespillere og teatrene ut i streik, og opposisjonsbevegelsen dannet Medborgerforum som utlyste to timers generalstreik fram til 27. november. Under steiken ble pressesensuren satt til side og tsjekkoslovakisk fjernsyn rapporterte åpent om hendelsene.
Den 29. november ble artikkel 4 i forfatningen avskaffet hvor kommunistpartiets ledende rolle ble fastslått. I desember ble en samlingsregjering med representanter fra opposisjonen og allmenne valg ble utlyst. Den 29. desember 1989 ble Václav Havel ble valgt til president.
De første fri valgene i Tsjekkoslovakia siden 1946 foregikk i juni 1990 uten problemer og med mer enn 95 % valgdeltagelse. Ved 1992 ble Slovakias krav om større selvstyre blokkert i regjeringen. Føderalister som Havak var ikke i stand til å hindre bevegelsen mot et brudd mellom de nasjonene Tsjekkia og Slovakia, og juli gikk han av. I løpet av den siste halvdelen av 1992 ble det inngått en enighet om at de to nasjonene skulle gå hver sin veg i slutten av året.
Medlemmene i Tsjekkoslovakias parlament var delt langs nasjonale skillelinjer var knapt i stand til å samarbeide nok til godkjenne loven som delte de to nasjonene. Den 1. januar 1993 ble de to republikkene Tsjekkia og Slovakia opprettet samtidig. Forholdene mellom de to nasjonene, til tross for en del strid om deling av regjeringseiendom og styringen av grensen, har vært fredelig. Begge statene ble anerkjent av USA og de europeiske statene.
Den tsjekkiske republikk
Tsjekkia er i dag medlem av NATO (siden 1999) og Den europeiske union (siden 2004). Tsjekkia har bevegd seg mot integrering av verdensmarkedene, en utvikling som gir både muligheter og risiko.
Petroleum
Petroleum (fra lat. petra, stein, berg, og oleum, olje), er en samlebetegnelse som brukes om råolje ofte med naturgass eller også om mineralolje. Den er en tykk, mørk brun eller grønn brennbar væske eller gass som består av en kompleks blanding av forskjellige hydrokarboner, for det meste av metan, og kan variere mye i utseende, sammensetning og renhet.
Oljealderen
Oljealderen kan hevdes å ha startet i 1858, da kanadieren James Miller Williams ved en tilfeldighet fant olje da han boret etter vann på eiendommen sin. Williams var egentlig vognmaker. Han hadde kjøpt en liten eiendom nær Ontario i Canada, der det piplet fram tykk olje fra bakken. Denne planla Williams å selge som lampeolje. Da han en dag boret etter vann på eiendommen traff han på olje på 15 meters dyp. Oljespruten skal ha stått 15 meter til værs og funnet kan hevdes å markere starten på den moderne oljealderen.
Forekomster
Petroleum finnes i såkalte reservoarbergarter i de øvre lag av jordskorpen. For at et reservoar skal være økonomisk lønnsomt å utvinne, må bergarten være porøs nok til å inneholde mye olje, samtidig som den må være permeabel (gjennomtrengelig) slik at petroleumen kan strømme mot brønnen. På norsk sokkel er sandstein den vanligste reservoarbergarten. Reservoaret må ha en såkalt oljefelle, som regel er det en takbergart. Den vanligste oljefellen består av leirskifer. Noen steder lekker fellen, slik at olje eller gass kommer opp mot jordoverflaten. En norsk oljeforsker vurderer at det finns sirka 500 milliarder fat hver av de tre typer felter; offshore, konvensjonell onshore, og ukonvensjonell onshore.
Det aller meste av petroleumen som er dannet på norsk sokkel er ikke akkumulert i felt, men er spredd i sedimentene eller migrert til overflaten og gått tapt. Ved utvinning av petroleumressurser bores det ned i reservoaret og olje/gass strømmer opp på grunn av reservoartrykket.
Opprinnelse
Petroleum er dannet fra plante- og dyreplankton ved bakteriell nedbrytning over tid med høyt trykk og høy temperatur. Det organiske materialet danner en mørk leire som etter hvert utvikler seg til en kildebergart.
Etter hvert som kildebergarten overlagres med sedimenter og trykket øker, migrerer petroleum ut av kildebergarten og samler seg i mer porøse bergarter som sandstein eller kalkstein. Dersom denne porøse bergarten er forseglet med forkastninger eller en takbergart, dannes etter hvert et reservoar for olje og gass.
Ved opphenting fra dypere lag, med stort trykk, vil trykket minske, og gassen kan bli frigjort. Denne blir da enten brent av eller lagret.
Kjemisk sammensetning
Petroleum kan klassifiseres etter:
Anvendelse
Petroleum som er utvunnet fra jordskorpen er en viktig energikilde blant annet når oljen er raffinert til drivstoff for forbrenningsmotorer. I tillegg er petroleum råmateriale i petrokjemisk industri for tusenvis av kjemiske produkter slik som løsemidler, kunstgjødsel og plastprodukter.
Fra midten av 1800-tallet overtok petroleumslampe med veke for råoljelampene, som hadde vært i bruk fra slutten av 1700-tallet.
Länsväg 1088 (Västerbottens län)
Länsväg AC 1088 er en svensk sekundær länsväg som går mellom riksgrensen ved Grensvollen og Storseleby i Vilhelmina kommune.
Strekningen mellom riksgrensen og Dasån ved Dikanäs er del av Sagaveien.
Pølsemix
Pølsemix er en matrett som består av stekte pølsestykker, røde eller grillpølser og pommes frites, som oftest frityrestekt. Den serveres med rå løk, godt med salt og karryketchup og finnes ofte på danske grillbarer eller gatekjøkkener. Retten kan minne om den tyske currywurst.
Calais
Calais er en havneby og kommune i departementet Pas-de-Calais i regionen Hauts-de-France ved den Den engelske kanal nord i Frankrike.
Calais er den byen i Frankrike som ligger nærmest England, da avstanden over til Dover er bare 34 km. her. Byen har tidligere tilhørt engelskmennene, da den ble erobret av Kong Edvard III av England i 1347, etter en beleiring som hadde vart i hele 11 måneder. Calais var engelsk helt frem til 1558, da franskmennene erobret byen tilbake.
Byen ble sterkt ødelagt i løpet av annen verdenskrig, og bare den eldste delen av byen er restaurert. En større tysk bunker er nå krigsmuseum. Fra havnen kan en lett se over til klippeveggen ved Dover.
Calais er nå et knutepunkt for flere av kanalferjene, den var også havn for Hovercraft (luftpute)-fartøyene som sluttet å gå i 2000, mellom England og Frankrike foruten å være i enden av tunnelen under Den engelske kanal, (som franskmennene kaller la Manche(ermet)).
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Calais
Toyota F1
Toyota F1 var et Formel 1-lag drevet av den japanske bilprodusenten Toyota. I motsetning til de fleste andre Formel 1-lagene som har base i England, valgte Toyota å bygge sin i Köln i Tyskland.
Tidlige år
Toyotas Formel 1-satsing startet i Toyota Team Europe, som opprinnelig hadde svensken Ove Andersson som sjef og som deltok i WRC med gode resultater. Toyota Team Europe startet også i 24-timersløpet på Le Mans i 1998 og 1999. Toyota bestemte seg imidlertid for å satse på Formel 1, og i årene 2000 og 2001 ble Toyotas motorsportressurser i hovedsak brukt på Formel 1. Toyota kjørte i de årene flere titusener av kilometer med sin første Formel 1-bil, Toyota TF101.
2002
Toyota startet offisielt sin deltakelse i Formel 1 i 2002 med førerne Allan McNish og Mika Salo. På tross av det som etter ryktene var det største budsjettet klarte ikke Toyota å ta mer enn 2 poeng det første året. Dette plasserte Toyota nest nederst på resultatlisten, kun foran Arrows (som gikk tom for penger halvveis i sesongen). Verken McNish eller Salo ble tilbudt jobb som førere den påfølgende sesongen til tross for at de etter forholdene gjorde en god jobb.
2004
2004-sesongen var en mer problemfylt sesong for laget. Begge bilene ble diskvalifisert i Canada Grand Prix for å ha brukt ulovlige deler. Cristiano da Matta, desillusjonert over Formel 1, forlot laget halvveis i sesongen, og ble erstattet av Ricardo Zonta som frem til da hadde vært lagets tredjefører. Mot slutten av sesongen ble Zonta erstattet av Jarno Trulli som da hadde forlatt Renault til fordel for Toyota F1. Olivier Panis ga seg som fører etter denne sesongen. Laget klarte bare å ta 9 poeng denne sesongen.
2005
Laget hadde imidlertid grunn til å være optimister. For 2005-sesongen hadde laget signert førerne Jarno Trulli og Ralf Schumacher – som begge var dyktige førere i stand til å ta verdensmesterskapet for Toyota. De hadde også ansatt den dyktige designeren Mike Gascoyne for å lede utviklingen av Toyotas chassis. Toyota fikk en meget bra start på sesongen da Trulli demonstrerte bilens og egne egenskaper med å kvalifisere som nummer 2 i Australia Grand Prix. Dette ble fulgt opp med to andreplasser i de neste to løpene, og forventningene var dermed skyhøye. Resultatene ble imidlertid ikke like gode utover sesongen da Toyota syntes å ha problemer med å forbedre bilen sin i samme takt som de andre teamene. Uansett; året 2005 fremstår som det mest suksessfylte for Toyota F1 så langt.
Denne sesongen leverte Toyota også motorer til Jordan-teamet
2006
I 2006 byttet teamet dekkmerke fra Michelin til Bridgestone. Toyota leverte også motorer til det nyetablerte Midland-teamet som hadde kjøpt opp Jordan. Ralf Schumachers tredjeplass i Australia Grand Prix ble den eneste plasseringen på pallen denne sesongen. Den nestbeste plasseringen var Schumachers 4.-plass i Frankrike og i USA: hvor Trulli gjorde en kjempeprestasjon ved å starte fra bakerste startspor og kjøre seg opp til 4.-plass, forbi verdensmester Fernando Alonso. Toyota var veldig plaget av mekaniske problemer denne seongen, noe som kostet dem mange poeng og kanskje femteplassen i mesterskapet som gikk til BMW Sauber-teamet. Toyota kom på en 6.-plass denne sesongen, bare ett poeng bak femteplassen.
2007-2009
Den 4. november 2009 erklærte Toyota at de skulle trekke seg fra Formel 1 etter 2009-sesongen, noe som ender lagets satsing i Formel 1 etter åtte sesonger; De greide ikke å ta noen løpsseire. De oppnådde 12 pallplasseringer, fem av dem var 2.-plasser, videre fikk Toyota 3 pole positions og 3 raskeste rundetider. Totalt tok laget 278,5 poeng.
Kulturkammeret
Kulturkammeret er et rusfritt aktivitetsenter for barn og unge på Tyholmen ved Kanalplassen i Arendal.
Kulturkammeret er Arendal kommunes kulturskole for barn og unge med tilbud innen musikk, bildekunst og drama m.m. Kulturskolen ble åpnet i 1981, i en kopi av en restaurert bygning på Tyholmen, under navnet Kilden - Ungdommens Hus. I 2008 ble lokalene modernisert og navnet endret til Kilden aktivitetssenter. I 2021 ble Kilden utvidet med det tidligere Statens hus i Arendal og den nye enheten har fått navnet Kulturkammeret.
Kulturkammeret består av flere bygninger. Den største er tidligere Statens hus som ble oppført 1960 som posthus og politikammer. Statens hus ble kjøpt av Norgesgruppen og ombygd til lokaler for dagligvarebutikk, kontorer og kulturformål. Kulturlokalene leies ut til Arendal kommune og de har i dag felles inngang med lokalene som tidligere ble brukt av Kilden.
Kulturskolens opprinnelige lokaler er i eksteriøret en kopi av kjøpmannsgården «Andresens hus», som sto her før den ble totalt ødelagt av brann i 1977. Kjøpmannsgården var en av de fire store bygningene som preget den store Tyholmen-debatten i 1971. Bygningen ble godt dokumentert før rehabiliteringen på 1970-tallet. Denne kjøpmannsgården besto av flere bygninger, bl.a. et våningshus og en bakgårdsbygning, tidligere også en sjøbod. Dagens bygning framtrer som disse tre bygningene som ble gjenreist som ett hus, bygd i betong, men kledd med trepanel utvendig, et godt eksempel på miljøtilpasset bebyggelse som særlig på 1980 og 1990-tallet preget byggevirksomheten i Arendal.
Kulturkammeret rommer fritidsklubb med ungdomskafé, diskotek, bandøvingsrom, teatersal, atelier og utleierom for lag og foreninger. Arendal kommunale kulturskole har sine avdelinger for drama og kunst i bygget. Andre brukere er Ungdommens bystyre, samt at huset er også base for ulike fritidsaktiviteter for psykisk utviklingshemmede.
Kildenrock
Kildenrock er et godt innarbeid navn innen det lokale musikkmiljøet, med fremvisning av lokale rockeband. Storhetstiden til Kildenrock var fra 1987 til 1993, men avholdes fremdeles (2015). 3-4 konserter i året trakk i gjennomsnitt 3-400 publikummere. Konsertene ble gjerne arrangert i sammenheng med natt-disko hvor det var åpent frem til 07:00 neste morgen. Tom Øyen, Frans Thu og Frode «Tubbs» Johansen var blant gjengangerne som var DJs.
Åbit
Åbit er den første matbiten man spiser om morgenen, et lett måltid som inntas før frokost og var spesielt vanlig blant bønder med bufe som skulle fôres om morgenen. Ordet er samansatt av norrønt ár (tidlig) og bit (munnfull).
New Left Review
New Left Review er et marxistisk tidsskrift som ble grunnlagt i Storbritannia i 1960 ved at redaksjonene til The New Reasoner, som ble grunnlagt av utbrytere av det britiske kommunistpartiet, og Universities and Left Review, som ble grunnlagt av en fløy i Labour Party som var kritiske til partiets drift vekk fra marxismen, ble slått sammen. Tidsskriftet skulle bli et viktig redskap for den nye venstresiden i Storbritannia og også ellers i verden.
Dagens New Left Review har hatt større artikler om USA, Kina, Japan, Europa, Storbritannia, Indonesia, Cuba, Irak, Mexico, India og Palestina. Det har også trykket omfattende analyser av den globale økonomien, antiglobaliseringsbevegelsen, litteratur og film, kulturkritikk og avantgarden.
Dordogne
Dordogne er et fransk departement i regionen Nouvelle-Aquitaine. Hovedbyen er Périgueux.
Det er fire arrondissementer, 50 kantoner og 557 kommuner i Dordogne.
Georgij Kert
Georgij Martynovitsj Kert (født 1. februar 1923 i Kamenko, død 26. september 2009 i Petrosavodsk) var en russisk språkforsker, som framfor alt arbeidet med kildinsamisk.
I tillegg til en referansegrammatikk over kildinsamisk fra 1971, samt to tekstsamlinger fra 1961 og 1988 (sammen med V.Z. Panfilov og P.M. Zajkov) har han også arbeidet med navnespørsmål. Kert arbeidet ved instituttet for språk, litteratur og historie ved den karelske filialen av Det russiske vitenskapsakademiet i Petrozavodsk.
Nordlandslån
Nordlandslån (også kalt nordlandsstue) er en tradisjonell bygningstype i Helgeland og Salten, eksempler finnes også i tilliggende distrikter. Nordlandslåna ligner den mer kjente trønderlåna, men later til å være en eldre type. Mens trønderlåna har et klassisistisk utseende, påvirket av trondheimsk panelarkitektur, med like vinduer ordnet over hverandre og to etasjer med tilnærmet lik takhøyde, har nordlandslåna en karakteristisk lav overetasje med tilnærmet kvadratiske vinduer rett under gesimsen. Ofte er disse ikke plassert over vinduene i første etasje, men mer ut fra hvor det passer best å ha dem. Nordlandslåna er også lavere og enklere enn trønderlåna, med minimalt unødige detaljer og som oftest uten vinduer på kortsidene, særlig på den såkalte værsida, den sida som er mest utsatt for vind. Som alle tradisjonelle hus i værharde strøk er nordlandslåna, så langt terrenget tillater, orientert slik at den sterkeste vinden skal komme inn mot gavlen. Dette gjelder også den beslektede romsdalslåna.
Som Per Smørvik har vist, har nordlandslåna utviklet seg naturlig fra den mye eldre årestua ved at det åpne ildstedet i stua er blitt avløst av et ildsted med skorstein, slik at en etasje nummer to har blitt mulig. Vinduer med glass har kommet til senere, særlig etter at norsk glassproduksjon kom i gang etter 1750, og ofte som følge av ombygninger. Som andre typer låner (et hunkjønnsord) er de fleste nordlandslåner ombygd og ominnredet mange ganger, ofte med et varierende antall boenheter innenfor bygningskroppen. De er i denne sammenhengen ofte blitt påbygd ved at nye seksjoner er blitt lagt til i lengderetningen, og mange har nådd en betydelig lengde, på samme måte som låner for øvrig.
Klimaet har gjort sitt innhogg i bestanden av nordlandslåner, og mange har også brent ned. At det likevel er så mange bevart er en indikasjon på hvor vanlig denne hustypen har vært. Man kan anta at de tidligste fullt utviklede nordlandslåner ble bygd tidlig på 1700-tallet. Fra starten av var de trolig utført med tjærebeiset laftverk uten paneldekning, og også etter at sagbruksindustriens utvikling gjorde det hensiktsmessig å legge til panel, var tjærebeising av panelplankene vanlig. Før øvrig er panelet alltid stående på alle typer låner, også der værharde forhold ville gjort liggende panel til et mer naturlig valg. Senere ble nordlandslånene vanligvis malt i rødt eller oker, tidvis i kombinasjon. Hvitt, som kom på moten fra rundt 1850, gjorde seg ikke så mye gjeldende på nordlandslåner, mens de aller fleste trønderlåner ble hvitmalte fra 1860-årene av.
Hoste
Hoste er en refleks som medfører støtvise og kraftige utåndinger (ekspirasjoner). Formålet kan være å fjerne fremmede elementer fra luftveiene. Refleksen utløses når visse nerver i luftrørene stimuleres, og mellomgulvet trekker seg automatisk sammen. Luften som er i lungene og luftveiene presses ut med stor fart. Fremmede elementer som kroppen prøver å få vekk med hoste kan være alt fra støv og slim i luftveiene til matbiter som svelges feil.
Under sykdommer som forkjølelse, lungebetennelse og bihulebetennelse er hoste og tørr hals svært vanlig. Hoste som varer i 8 uker eller lengre blir ofte kalt kronisk hoste. Hoste kan behandles, eller forbygges medisinsk, eksempelvis gjennom bruk av hostemedisin.
Iver Gjelstenli
Iver Otto Gjelstenli (født 4. mars 1949, død 24. juni 2020) var en norsk forfatter, journalist og fjellklatrer. Han omkom etter en fallulykke i Venjetindan.
Som fjellklatrer var han med på ekspedisjonen til Trango Towers i Himalaya (1984), og foretok førstebestigning blant annet av østryggen på Bispen med Sjur Nesheim (1981) og ruta Nyfiken Gul med Bjørn Magne Øverås i østveggen av Romsdalshornet (1999). Han skrev flere bøker og etablerte Frusalen Forlag rundt 1994.
Gjelstenli var bosatt i Molde, og journalist i Romsdals Budstikke fra 1988 til 2016, hvor han blant annet skrev nær 400 «Kortreist»-reportasjer. Han ble tildelt «Årets I» i 2010 og NTBs språkpris for 2012.
Salesianerkirken i Warszawa
Salesianerkirken (polsk Kościół Wizytek) er en kirke ved Krakowskie Przedmieście i Warszawa og en av de mest fremtredende rokokko- og barokkirker i Polens hovedstad.
Kirkens barokkfasade er en av de mest interessante arkitektoniske elementer i bygningen. Den er bølgeformet og delt opp av søylepar, mens den brutte, utbygde gesimsen beriker bygningens hovedkorpus. Over portalen finnes Salesianerordenens våpenskjold. Kirken har ett skip med hovedalteret og seks sidekapeller med rike rokokkodekorasjoner, gamle malerier av polske, italienske og franske mestere (blant annet Saint Louis de Gonzaga av Daniel Schultz), portretter av berømte og adelige polakker samt et tabernakel av sølv og ibenholt, overgitt til kirken av dronning Marie Louise Gonzaga de Nevers i 1654.
Foran kirken står et monument over kardinal Stefan Wyszyński, Polens primas fra 1948 til 1981.
Historie
Den opprinnelige trekirken ble bygd i 1651 av dronning Marie Louise Gonzaga de Nevers til den franske salesianerordenen. Kirken ble brent ned av svenskene under den svenske invasjonen av Polen i 1656.
I 1644 begynte salesianerne å bygge en ny kirke. Grunnsteinen ble lagt av primas Wacław Leszczyński. Den uferdige kirken brant ned i 1695. Byggingen ble påbegynt igjen i 1728 av Elżbieta Sieniawska av Lubomirski etter tegninger av Karol Bay, og avsluttet i 1765. Hovedalteret ble tegnet av Efraim Szreger, mens skulpturene på fasaden og prekestolen ble utformet av Jan Jerzy Plersch.
Sa’d ash-Shadhili
Saʿd aš-Šāḏilī eller Saad el-Shazly (født 1. april 1922 i Basyon i Egypt, død 10. februar 2011) var en egyptisk høytstående offiser, stabssjef og politiker.
El-Shazly var kommandør over den første fallskjermjeger-bataljonen i den egyptiske hæren. I 1960 ledet han den første forente arabiske styrken i Republikken Kongo som en del av FN-styrkene. El-Shazly var militær-attaché til London fra 1961 til 1963 og sjef for de egyptiske spesialstyrkene mellom 1967 og 1969, og den 16. mai 1971 ble El-Shazly utnevnt til stabssjef for det egyptiske forsvaret, et verv han hadde fram til 13. desember 1973. el-Shazly deltok under Jom kippur-krigen mot Israel og han var hovedmannen i det suksessfulle egyptiske angrepet på den israelske Bar-Lev linjen.
Flere av medlemmene av El-Shazly sin familie deltok under den egyptiske revolusjonen i 1919. El-Shazly meldte seg til det egyptiske militærakademiet og fikk et rykte som en fremragende soldat under den andre verdenskrig. I 1973, på høydepunktet av hans militære karriere, ble general Shazly fjernet fra hans militære posisjoner av daværende president Anwar Sadat og han begynte som Egypts ambassadør til en rekke andre land. I 1978 kritiserte General El-Shazly kraftig Camp David-avtalen og han var offentlig imot denne avtalen. Som et resultat, ble han avskjediget fra hans militære posisjoner og han ble avskjediget som ambassadør til Storbritannia og Portugal og han ble tvunget i eksil til Algerie.
I eksil skrev El-Shazly sin beretning om hans militære karrier som han ble stilt for retten av en militær egyptisk domstol in absentia og uten noen form for juridisk representasjon. el-Shazly ble dømt til tre års fengsel. Tiltalen var å publisere boken uten å få tillatelse fra det egyptiske Forsvarsdepartementet, noe han innrømmet i pressen. Et annet tiltalepunkt var et angivelig forsøk på å avsløre militære hemmeligheter i hans bok, noe han benektet på det kraftigste. I 1992 vendte El-Shazly tilbake til Egypt hvor han ble arrestert og satt til å sone sin fengselsstraff. El Shazly døde den 10. februar 2011, da han var 88 år gammel.
Totti Bergh
Theodor Christian Frølich «Totti» Bergh (født 5. desember 1935 i Oslo, død 4. januar 2012 ) var en norsk jazzmusiker (saksofon), kjent som orkesterleder og utgiver av flere jazzplater.
Etter å ha lært klarinett gikk han over til saksofon i 1952 og spilte en del i Amerikabåten. Han var i besetningen til Einar Schanke (1955–56), Kjell Karlsen (1956–64), Rowland Greenberg (1960-64, 1974-81), Per Borthen (1966–). Videre spilte han i ektefellen Laila Dalseths orkestre. Senere spilte Bergh tenorsaksofon og sopransaksofon i Christiania Jazzband (fra 1990) og i Christiania 12 (fra 1992).
Han har gitt ut flere plater på Gemini Records og ligner musikalsk sett, de verdenskjente Lester Young og Dexter Gordon.
Hans eldre bror var jazzjournalist Johs. Bergh (1932–2001). De var begge av Frølich, sønner av Theodora Marie (Dot) Frølich (1909–1957) og høyesterettsadvokat Johannes Prior (Egg) Bergh (1900–1956). Selv giftet Totti seg med jazzvokalisten Laila Dalseth (født 1940) fra Bergen og var med på mange av hennes plateutgivelser.
Hadrian III
Hadrian III (født i Roma, død ca 17. september 885 ved San Cesario sul Panaro ved Modena) var Den katolske kirkes pave fra 884 til sin død året etter. Han er den eneste pave fra det som i katolsk kirkehistorie kalles «den mørke tidsalder» (Saeculum obscurum), perioden fra 882 til 1046.
Biografi
Ifølge Liber pontificalis var han fra Roma, og sønn av en mann ved navn Benedikt. Utover dette vet man ingenting om ham før han ble pave.
Marinus I døde 15. mai 884. Omstendigheten rundt valget av Hadrian er uklare, men man vet at han ble konsekrert 17. juli samme år.
Han ser ut til å ha lagt seg på noen lunde samme linje som pave Johannes VIII og fikk raskt problemer med intrigemakere som hadde blitt ekskommunisert av Johannes. Marinus hadde latt dem vende tilbake til Roma, men Hadrian kom i konflikt med dem. En av dem var Georg av Aventinen, som var en høyere tjenestemann ved Lateranpalasset. Georg hadde forgiftet sin bror på oppfordring fra sin elskerinne og hadde så giftet seg med pave Benedikt IIIs søster for å få en bedre posisjon. Senere ønsket han å gifte seg med en annen kvinne, datter av en embetsmann ved navn Gregor. Georg drepte sin kone i full offentlighet. På grunn av sin nye svigerfars innflytelse og sine bekjentskaper ved det keiserlige hoff unngikk han straff for dette. Pave Hadrian III fikk ham straffet ved at hans øyne ble stukket ut.
Hadrian skal også ha latt en adelskvinne piske naken i gatene i Roma. Dette var muligens et resultat av intrigene og hevnlysten som oppsto etter mordet på Johannes VIII.
Han hadde en forsonling innstilling mot østkirken, og sendte et vennlig brev om sin innsettelse som pave til patriark Photios av Konstantinopel.
Den italienske adelen skal, ifølge kronikøren Martinus Polonus, ha vært lei av at karolingerne ikke kunne slutte fred med hverandre, og ba Hadrian gripe inn for å sikre fred i Italia. Paven utstedte to dekreter for å oppnå dette. Det første sa at pave-elekten skulle konsekreres uten å vente på keiserlig godkjennelse, og det andre at dersom Karl den tykke døde uten mannlige arvinger skulle den italienske adelen velge en egen keiser og konge av Italia. Polonius var ikke blant de mest kritiske kronikører, og det er stor mulighet for at det bare ble bedt om at Hadrian utstedte disse dekretene, uten at han faktisk gjorde det.
Sommeren 885 ble paven invitert til å delta ved den keiserlige riksdagen i Worms for å sikre etterfølgelsesrett for Karl den tykkes umyndige og uektefødte sønn Bernhard. Paven skulle også omorganisere bispedømmene i keiserriket. Hadrian reiste og overlot styringen av Roma til den keiserlige utsendingen, biskop Johannes av Pavia. Dette tyder på at det var forståelse for at keiseren ville hjelpe paven dersom han selv fikk hjelp ved riksdagen.
En helgenkult oppsto lokalt, og han ble formelt helligkåret ved at kulten ble godkjent av Leo XIII den 2. juni 1891. Minnedagen feires 8. juli.
Larvik Cell
Larvik Cell AS (Tidligere navn: Larvik Cell Produksjon AS) er en norsk cellulosebedrift, hjemmehørende på Bergeløkka, Larvik. Selskapet ble grunnlagt i 2002.
Bedriften er registrert som aksjeselskap under bransjen «produksjon av sulfat- og sulfittcellulose». Den selger primært til papirproduksjon.
I 2007 fusjonerte Larvik Cell AS med Hellefoss AS samt Vafos AS.
De tre firmaene blir administrert av holdingsselskapet Hellevad. Trond Lindborg er administrerende direktør.
Ved årsskiftet 2007/2008 hadde bedriften 27 ansatte. I januar 2008 ble det permitteringer. Etter den tid har det vært stans i produksjonen på Bergeløkka.
Larvik Cell AS ble dessuten våren 2008 anmeldt av Statens forurensningstilsyn (SFT) grunnet altfor høyere utslipp av avløpsvann i Farriselven sommeren 2008.
Bino Bini
Bino Bini (født 23. januar 1900 i Livorno, død 5. april 1974 i Livorno) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Bini ble han olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i sabel foran Ungarn og Nederland. De andre på laget var Guido Balzarini, Marcello Bertinetti, Renato Anselmi, Vincenzo Cuccia, Oreste Moricca, Oreste Puliti og Giulio Sarrocchi.
Fire år senere, under Sommer-OL 1928 i Amsterdam vant Bini en sølvmedalje og en bronsemedalje. Sølvmedaljen vant han i lagkonkurransen i fekting med sabel, mens han tok bronse individuelt i fekting med sabel.
V/STOL
V/STOL (en forkortelse for vertical/short take-off and landing) er et begrep innen luftfart. Et V/STOL-fly kan ta av og lande vertikalt, eller på en svært kort rullebane.
Siste spill
Rounders (norsk tittel: Siste spill) er en amerikansk produsert film som omhandler en tidligere rounder, Mike McDermott (Matt Damon) som blir splittet mellom gamblingen og hans kjæreste. Da hans venn, «Worm» (Edward Norton) slipper ut av fengsel, blir han sakte, men sikkert dratt inn i poker spillingen igjen.
Sammendrag
En begavet poker-spiller og juss-student Mike McDermott (spilt av Matt Damon) drømmer om å vinne en poker-turnering World Series of Poker. Under en omgang Texas hold 'em som arrangeres av et russisk mafia-medlem, Teddy "KGB" (spilt av John Malkovich) mister Mike 30 000 dollar på en enkelt hånd. Han blr rystet og lover kjæresten (og med-studenten) Jo at han skal fullstendig slutte med poker, og konsentrerer seg heller om studiene.
Hans mentor Joey Knish (spilt av John Turturro) tilbyr å hjelpe ham med poker-spillingen, men Mike avviser forslaget. Han skaffer seg heller ne deltidsjobb for å få tjene litt ekstra penger. Flere måneder går og Mike forblir tro mot løftet sitt, frem til barndomsvennen Lester "Worm" Murphy (spilt av Edward Norton) blir løslatt fra fengsel. Mike var en ærlig poker-spiller, men Worm er en svindler som ofte jukser for å vinne. For å hjelpe "Worm" med å betale ned på gammel gjeld, går Mike med på å spille poker igjen. Han stiller motvillig opp til et spill, noe som forstyrrer studiene og forholdet hans til kjæresten.
Mike lar Worm spille på hans kreditt ved Chesterfield Club. Imidlertid klarer Worm å ta ut 10 000 dollar på kreditt, i Mikes navn. Worm møter Grama (spilt av Michael Rispoli) en farlig hallik, som har kjøpt opp Worms gjeld. Worm skylder nå 25 000 dollar direkte til Grama, som også arbeider for det russiske KGB. Når Mike vender for fullt tilbake til poker-livet og de gamle vennene hans, velger kjæresten hans å avslutte forholdet deres. Mike får vite av Petra (spilt av Famke Janssen) ved Chesterfield Club at Worm har tatt ut gjeld på flere tusen dollar i Mikes navn. I Atlantic City får Mike også vite om Wormss gjeld til Grama.
Grama gir Mike og Worm fem dager til å betale ned resten av gjelden deres. Mike bestemmer seg for å hjelpe Worm, og forsøker å vinne tilbake pengene gjennom en rekke poker-kamper. Mike klarer å tjene cirka 7 200 dollar i løpet av tre dager, men dette er langt fra nok. Worm tar med seg Mike til en poker-kamp hvor Mike vinner nesten 15 000 dollar, før Worm uventet velger å bli med på spillet. De som arrangerer denne kampen oppdager at Worm og Mike samarbeider. Begge to blir kastet ut, og de mister hele gevinsten. Med livene deres i fare bestemmer Worm seg for å flykte fra byen. Men Mike velger å reise hjem, og kutter alle bånd til Worm. Mike ber Grama om mer tid, men til ingen nytte.
Fortvilet spør Mike sin juss-professor Abe Petrovsky, som går med på å låne ham 10 000 dollar. Mike utfordrer Grama til en omgang Texas Hold'em for den gjenværende gjelden. Etter flere omganger klarer Mike å tjene mer enn nok til å kvitte seg med all gjeld. Han velger deretter å droppe ut fra skolen, sier farvel til kjæresten Jo, og han reiser til Las Vegas for å gjennomføre den store drømmen sin om å konkurrere i World Series of Poker.
Delta gasskraftverk (Nigeria)
Delta gasskraftverk er et varmekraftverk i Nigerdeltaet i det sørøstre Nigeria. Det har en installert produksjonskapasitet på 143 MW, fordelt på tolv enheter (blokker) á 23,8 MW, med gassturbiner. Anlegget ble fornyet i 2002 ved at seks sledre blokker da ble byttet ut.
Brenselkilden er naturgass, og utstyret ble levert av Hitachi, m.fl.
Fylkesvei 3742
Fylkesvei 3742 går mellom Mjåland og Buflaten i Froland kommune. Veien er 5,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 164 (Aust-Agder).
Rounders
Rounders kan være en av de følgende:
Doubs
Doubs er et fransk departement i regionen Bourgogne-Franche-Comté. Hovedbyen er Besançon.
Det er tre arrondissementer, 35 kantoner og 594 kommuner i Doubs.
Slaget om Tønsberg 1207
Slaget om Tønsberg er egentlig en sluttkonklusjon på birkebeinernes felttog i 1207. I kampene ble det kanskje største skipet til den dag bygget og klargjort for kamp.
Bakgrunnen
Etter Erling Steinveggs død i februar 1207 ble Filippus Simonsson valgt til baglernes konge på Borgartinget i mai 1207.
I mellomtiden, i løpet av vinteren og våren, var store skipsbyggeprosjekter på gang i Nidaros og Tønsberg. Birkebeinerne bygde seks storskip, hvorav ett på 36 rom. Baglerne lot bygge tre store skip ved Tønsberg; Erling Steinveggs skip, Reidars skip og Filippus Simonssons skip. Filippus Simonssons skip var kanskje Norges største skip bygget til da, trolig 40-45 meter langt, med et mannskap på 570 mann, to rader med årehuller slik som på en galei fra antikken og hele 20 alen lange årer på øverste rad.
Storskipene var ikke dominerende fra et sjøtaktisk perspektiv. Skutene var blitt viktigere med tanke på større fleksibitet for mindre flokker av krigere i en krigføring der man som regel unngikk direkte konfrontasjoner. Birkebeinerne var i stand til å mobilisere flere menn og ha flere storskip i operative tilstand.
Felttoget
Birkebeinerne sendte 14 skuter i forveien fra Bergen for å speide mens storskipene (hvorav tre på flere enn 30 rom) fulgte etter. Baglerne hadde allerede sendt ut en sjøstyrke på 16 skuter til Seløyene, vest for Lindesnes. Derfra seilte de videre til like ved Hådyret. Der inntraff de første sammenstøtene før de to flåtene fant hverandre mellom Egersund og Hådyret.
Fra Tønsberg stevnet så 25 til 35 skuter ut i fire grupper under hver sin leder. De ble informert om at birkebeinerne var kommet forbi Jæren og Lista, så de snudde og satte kursen for Portør i Telemark. I tykk skodde greide birkebeinerne og deres flåte å seile forbi, og baglerne var utmanøvrert. Baglerne seilte ut i farvannet innenfor Jomfruland og nådde fram til Stavern. Der gikk de i land for å unnslippe birkebeinerne, som seilte videre opp mot Byfjorden som ledet inn til Tønsberg. Tre skuter tok seg videre og fikk varslet kong Filippus Simonsson. På Møllebanken rådførte kongen seg med de andre stormennene, som etter forslag fra Arnbjørn Jonsson besluttet seg å ta ut storskipene.
Birkebeinerne kom til Rossanes, den nordvestre odden av Nøtterøy, der flåten ble samlet.
Slaget
Det ble til et slags antiklimaks da slaget startet, for da birkebeinerne gikk til angrep med bueskyttere og armbrøstskyttere, valgte baglerne å trekke seg tilbake på landgangsbruene mellom skipene og opp på bryggene. Arnbjørn Jonsson som var forarget over sammenbruddet, hadde ikke annet valg enn å følge etter.
Men birkebeinerne ble hindret fra å ta opp forfølgelsen ettersom skipene sto i veien. Det tok tid for birkebeinerne å komme om bord på skipene eller mellom disse, og opp på land i Tønsberg for å gå etter de flyktende baglerne.