cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bronkoskopi
Diagnostisk suksess
Den totale suksessrate ved bronkoskopisk svulstdiagnose angis til 70-80 %. Den viktigste faktor for å lykkes er direkte synlighet av svulsten med bronkoskopets kamera. Disse såkalte sentrale svulster nås i 88 % av undersøkelsene. For svulster i lungens perifere deler, som ikke er synlige gjennom videokameraet, angis suksesraten for svulster > 2 cm i diameter til 63 % og for svulster < 2 cm til 35%. Men disse tallene er omdiskuterte og varierer nok sterkt mellom bronkoskopisentra med ulik grad av kompetanse. En skotsk multisenterstudie rapporterte en suksessrate på 9 % for perifere svulster. De ulike studiene er også vanskelig å sammenligne, siden inkludering og eksklusjonskriterier ikke er standardisert.
Barton County (Kansas)
Barton County (BT) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Markane Idrettslag
Markane Idrettslag (stiftet 1905) er et idrettslag fra bygda Markane i Stryn i Sogn og Fjordane. Klubben har i dag grupper for idrettene langrenn, skihopp, kombinert, skiskyting og orientering. Klubben har bygget og drifter skianlegget Ullsheim.
Simen Vidtun Nilsen
Simen Vidtun Nilsen (født 3. mars 2000) er en norsk fotballspiller som spiller for, på lån fra.
Borgund kraftverk
Borgund kraftverk er et vannkraftverk i Lærdal kommune i Vestland.
Borgund kraftstasjon
På Lo, noen få kilometer ovenfor Borgund stavkirke, ligger Borgund kraftstasjon, den klart største kraftstasjonen til selskapet.
Kraftverkets inntaksmagasin i Vassetevatnet som reguleres mellom 1125 og 1095 moh.
Øjusjøen, Eldrevatn, Store og Vesle Juklavatn er også magasiner som utnyttes i regulerlingen. Magasinkapasiteten er på 270,5 mill. m3
Installert effekt er 212 MW fra to peltonturbiner hver på 106 MW, og midlere årsproduksjon er på 985 GWh.
Lærdalselva som reguleres av kraftverket er en viktig lakseelv og det stilles derfor krav til minstevannføring og mulighet for å slippe vann forbi turbinene ved driftsstopp. . Utbyggingen foregikk etappevis i årene 1971 til 1974.
Kraftverket er eid av Østfold Energi.
Slavefortellinger
Slavefortellinger er en litterær form som vokste ut av skrevne redegjørelser fra afrikanske slaver i Storbritannia og i de britiske koloniene, som senere ble til USA, Canada og nasjonene i Karibia. Rundet seks tusen tidligere slaver i fra Nord-Amerika og Karibia ga redegjørelser til deres liv i løpet av 1700- og 1800-tallet og hvor rundt 150 fortellinger ble utgitt som enkeltbøker eller pamfletter. På 1930-tallet ble det i USA under den store depresjonen på 1930-tallet også utgitt muntlige fortellinger om livet i slaveriet som ble samlet av skribenter som var sponset og utgitt av den Works Progress Administration (WPA), en del av New Deal til president Franklin D. Roosevelts administrasjon.
Viktor Röthlin
Viktor Röthlin (født 14. oktober 1974) er en sveitsisk langdistanseløper som hovedsakelig konkurrerer på maraton. Han har tatt to EM-medaljer og en VM-medalje på denne distansen.
I EM 2006 i Göteborg ble det sølvmedalje. Året etter tok han bronse i VM i Osaka. I 2010 vant han EM-gull i Barcelona. Röthlins personlige rekord stammer fra 2008 i Tokyo og er på 2.07.23.
Slavefortellinger
Disse var en del av en bredere kategori av «fangefortellinger» som senere også inkluderte redegjørelser av kolonister og amerikanske bosettere i Nord-Amerika og USA som var tatt til fange av indianere. Flere av de mest velkjente ble utgitt før den amerikanske revolusjonen. I løpet av 1800-tallet ble slaveriet forbudt i mange land, men det finnes det en egen avdeling med fortellinger om slaver og krigsfanger hvor skillet ikke alltid er like lett å trekke. Et bredere betegnelse er således fangelitteratur. Etter som det atter har kommet oppmerksomhet om problemet med dagens slaveri på 1900- og 2000-tallet, har ytterligere slavefortellinger blitt skrevet og utgitt.
Spania under Sommer-OL 1924
Spania under Sommer-OL 1924. 129 sportsutøvere fra Spania, 125 menn og fire kvinner, deltok i ti sporter under Sommer-OL 1924 i Paris. Spania vant ikke noen medaljer.
Slavefortellinger
Nordamerikanske slavefortellinger
Slavefortellinger av slaver fra Nord-Amerika ble først utgitt i England på 1700-tallet, og disse ble snart hovedstrømmen i afroamerikansk litteratur. Slavefortellinger ble utgitt av abolitionister som kjempet i mot slaveri og ønsket lovgivning som forbød det. I løpet av den første halvdelen av 1800-tallet førte striden over slaveriet i USA til en følelsesladdet litteratur på begge sider av saken. I tillegg til fortellinger skrevet i førsteperson, kom det romaner som representerte slaverimotstandernes syn på saken. En av de mest kjente av disse var Onkel Toms hytte (1852) av Harriet Beecher Stowe. Den beskriver slaven Tom som forblir tro mot sin eier til tross for at han blir mishandlet. Samtidig skildres slavinnen Elizas flukt mot nord. Boken var en tendensroman som nådde millioner av lesere, og ble innflytelsesrik både i USA som Storbritannia. Den ga kraft til slaverimotstanderne i de amerikanske nordstatene og vekket et raseri mot sørstatene. President Abraham Lincoln karakteriserte Stowe en gang for kvinnen som startet alt. Motreaksjonen var såkalte anti-Tom-romaner skrevet av hvite sørstatsforfattere, blant annet William Gilmore Simms, som representerte det motsatte synet at slaveri ikke var ondt, men innstiftet av Gud som en del av naturens orden.
For å representere slaveriets virkelighet utga en rekke tidligere slaver som Harriet Jacobs og Frederick Douglass sine personlige fortellinger om deres tid som slaver. Særlig Frederick Douglass vekket undring og beundring. Han ble leder for abolisjonistbevegelsen, var en glitrende taler og skrev tallrike pamfletter mot slaveriet. Han sto som et levende moteksempel til slaveeiernes argumenter at sorte slaver ikke hadde intellektuelle evner til å være frie, amerikanske borgere, men hadde det best så lenge de hadde en eier som passet på dem. Mange i nordstatene fant det samtidig vanskelig å tro at en imponerende taler som Douglass faktisk kunne ha vært en slave. Til sist kom seks tusen tidligere slaver fra Nord-Amerika og Karibia til å skrive ned sine liv som slaver, og rundt 150 av disse ble utgitt som enkeltbøker eller pamfletter.
Disse kan bli bredt kategorisert i tre typer fortellinger: fortellinger med religiøs forsoning, fortellinger som inspirerte abolisjonistbevegelsen, og fortellinger om framskritt og utvikling. De fortellingene som ble skrevet for å inspirere abolisjonistenes kamp er de mest berømte ettersom de tenderte til å ha et sterkt selvbiografisk motiv, som blant annet i Frederick Douglass' selvbiografier og Harriet Jacobs' Hendelser i livet til en slavepike (Incidents in the Life of a Slave Girl, 1861).
Fortellinger om religiøs forsoning
Fra 1770-tallet og fram til 1820-tallet ga slavefortellinger generelt en redegjørelse av en åndelig reise som førte til kristen forsoning. Forfatterne karakteriserte seg selv vanligvis som afrikanere enn som slaver.
Noen eksempler (hvor titlene for leselighet er oversatt uten at det indikerer norsk utgivelse):
Fortellinger som inspirerte abolisjonistkampen
Fra midten av 1820-tallet ble sjangeren langt mer selvbevist på å bruke den selvbiografiske formen for skape entusiasme og engasjement for abolisjonistkampen. Fortellingene ble mer litterære i formen og benyttet seg av en skjønnlitterær dialog. Mellom 1835 og 1865 ble det utgitt rundt 80 slike fortellinger. Tilbakevendende trekk og temaer var slaveaksjoner, familier som ble tatt fra hverandre, og to former for rømningsforsøk, den ene mislykket, og den andre vellykket.
Noen eksempler er:
Georgia Southern University
Georgia Southern University er et delstatseid universitet i Statesboro i delstaten Georgia i USA. Det ble grunnlagt i 1906 som landbruksskole, og er i dag en del av University System of Georgia.
Slavefortellinger
Fortellinger om framskritt
Etter nederlaget til sørstatene i den amerikanske borgerkrigen mistet fortellingene deres politiske nødvendighet og agitasjonskraft, og ble mindre opptatt av å være vitnemål om slaveriets ondskap. For en del tid kunne de isteden være en sentimental redegjørelse av livet på plantasjen og endte ofte med at fortelleren måtte tilpasse seg livet i frihet. I dette endret vektleggingen ofte mer mot framskrittet og progresjonen enn friheten.
Georgia Southern University
Ved Georgia Southern var det 16 425 studenter fra nesten 90 land i 2006, og dette året var de årlige skolepengene på US$ 4 082 for studenter folkeregistrert i Georgia. Universitetet ligger i toppsjiktet i USA hva angår antall grader tildelt afro-amerikanere hvert år.
Slavefortellinger
Fortellinger om framskritt
En del eksempler er:
Georgia Southern University
Undervisningen går helt opp til doktorgradsnivå. Det tilbys mer enn 120 gradsprogrammer ved 8 colleges:
Slavefortellinger
Europeiske slaver
Det har vært holdt slaver i Europa siden oldtiden. Fra tidlig middelalder begynte denne praksisen å ebbet ut. Mindre kjent er at europeere ble solgt som slaver av europeere til Nord-Afrika, Midtøsten og Arabia, hovedsakelig til muslimske land. Utover middelalderen og fram til begynnelsen av 1800-tallet ble et stort antall europeere også røvet av muslimske pirater, tidvis også så langt nord som til Island og Færøyene. Moderne historikere har funnet ut at antallet europeere som forsvant fra Europa var langt større enn tidligere antatt. En del av de europeere som ble røvet eller solgt som slaver kom tilbake og noen av dem kom selvbiografiske fortellinger om livet som slaver. Fleste av disse synes å fungere som kuriøs forundringslitteratur, ikke skrevet for å agitere mot forferdelige slaveeiere, men som spennende fortellinger om annerledes forhold som lå «langt borte».
Georgia Southern University
College of Business Administration driver den eneste skolen innen økonomisk utvikling (utviklingsstudier) i sørøstre USA.
Slavefortellinger
Europeiske slaver
En av disse var Hark Olufs fra Amrum i Danmark som var skipsdreng i tenårene da han i 1724 ble han ble tatt til fange av nordafrikanske pirater utenfor Den engelske kanal og solgt som slave. I 1747 utga Hark Olufs sin selvbiografi i København. En annen var Niels Moss fra Norge som i 1773 averterte sin 80 siders dagbok til salgs i Trondhjems Adresseavis. I 1620 skrev en bergenser brev fra Algerie for å få penger til å kjøpe seg fri. Selv Miguel Cervantes, forfatteren av Don Quixote, hadde slitt som galeislave i Nord-Afrika.
Det finnes syv eller åtte til sammen nordiske slavefortellinger som «Sandfærdig Fortællelse» om livet som slaver i muslimske land, mens det til sammenligning kanskje var opp til 3000 eller 4000 nordmenn alene som ble tatt som slaver fra rundt 1600 fram til 1800-tallet.
Disse fortellingene, og fra resten av Europa, har en særskilt for hvor de framhever fremmedheten til deres islamske slaveeiere hvor de afroamerikanske slavefortellingene appellerte til deres felles kristne i det landet hvor slaveriet eksisterte. De britiske fortellingene sammenfaller med de ovennevnte fortellinger om framskritt
Slavefortellinger som dokumentasjon
I løpet av den store depresjonen på 1930-tallet og Franklin D. Roosevelts ulike sysselsettingsprosjekter i New Deal ble forfattere og forskere uten arbeid engasjert til et prosjekt hvor fortellingene til tidligere afroamerikanske slaver ble skrevet ned og dokumentert. Mellom 1936 og 1938 ble det dokumentert de personlige fortellingene til mer enn 2 300 tidligere slaver.
Andre historiske fortellinger
Da slaveri har blitt praktisert over hele verden er det en del fortellinger som dekker andre områder og andre tidsepoker enn de slaveri i Nord-Amerika, Europa og Nord-Afrika. En redegjørelse ble gitt av John R. Jewitt (1783–1821), en engelsk børsemaker som ble holdt som slave i mange år av nootkafolket i nordvestlige Stillehavet. Canadian Encyclopedia kaller hans memoarer for en «klassiker i fangelitteratur» og den er en rik kilde på informasjon om innfødte folk på Vancouver Island i dagens Canada: Fortellingen om hendelsene og lidelsene til John R. Jewitt, den eneste overlevende fra mannskapet fra skipet Boston, under fangenskap i nesten tre år blant ville i Nootkasundet, med en redegjørelse om oppførsel, levevis, og religiøse meninger til de innfødte, 1815.
På samme vis kan franske Henri Charrières skjønnlitterære og selvbiografiske fortelling Papillon (1969) fungere som både en skildring av umenneskelige forhold som straffange på Djevleøya utenfor kysten av Fransk Guyana, hans flukt og livet blant innfødte. Charrière er dog straffange, ikke slave, men leveviset kan sammenlignet med de verste slaveforhold.
Skjønnlitterære slavefortellinger
Skjønnlitterære fortellinger om slaveri og slaver er fortellinger hvor forfattere benytter seg av sin håndverksmessig dyktighet som forfatter, sin forestillingsevne, muntlige fortellinger og eksisterende slavefortellinger for å konstruere sin egen fortelling. Disse er dog kun slavefortellinger i snever forstand, men klassifiseres som skjønnlitterære romaner. Blant disse finnes Octavia E. Butlers Kindred (1979); David Anthony Durhams Walk Through Darkness (2002); Edward P. Jones' The Known World (2003); Toni Morrisons Elskede (Beloved, 1987, oversatt 1988); og William Styrons Nat Turners bekjennelser (Confessions of Nat Turner, 1967, oversatt 1984)
Lisa Johansson
Lisa Johansson (født 11. april 1992) er en svensk ishockeyspiller.
Hun representerte Sverige under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 7 med det svenske landslaget.
Klamath County
Klamath County er et fylke i den amerikanske delstaten Oregon. Det ligger i den sørvestlige delen av staten og grenser mot Jackson County i vest, Douglas County og Lane County i nordvest, Deschutes County i nord og mot Lake County i øst. Det har også grense mot delstaten California i sør.
Klamath Countys totale areal er 15 892 km² hvorav 496 km² er vann. I 2000 hadde fylket 63 775 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Klamath Falls som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1882 og har fått sitt navn etter indianerstammen Klamath.
Burnt Weeny Sandwich
Burnt Weeny Sandwich er det sjette studioalbumet til det amerikanske bandet The Mothers of Invention og det niende albumet til Frank Zappa. Albumet ble utgitt i 1970, og inneholder både studioinnspillinger og live-innspillinger.
Tittel
Frank Zappa sa i et intervju at tittelen var inspirert av en fastfood-rett han hadde pleid å spise. Retten bestod av en godt stekt koscher-pølse som lå mellom to brødstykker med sennep på.
Zappa og plateselskapet hans spilte senere videre på dette ved å gjenutgi albumene Burnt Weeny Sandwich og Weasels Ripped My Flesh sammen på vinyl under tittelen 2 Originals of the Mothers of Invention, med de originale coverne plassert på høyre og venstre på innsiden – litt som sennepen på Zappas gamle favorittrett.
Albuminnhold
Albumet Burnt Weeny Sandwich ble utgitt etter at Zappa hadde oppløst The Mothers of Invention.
Gitarsoloen i «Theme from Burnt Weeny Sandwich«» er hentet fra en tidligere ubrukt innspilling av låten «Lonely Little Girl», som ble gjort i 1967 av LP'n We're Only in It for the Money. Zappa og trommeslageren Art Tripp la senere på en del overdubs med rytmeinstrumenter på den utgitte versjonen av låten «Little House I Used to Live In». Mot slutten av «Little House» spiller Zappa en orgelsolo med bandet i Whitney Studios i Glendale, California.
Gitarsoloen i «Theme from Burnt Weeny Sandwich«» er hentet fra en ubrukt, utvidet versjon av extended version of «Lonely Little Girl«» fra innspillingen i 1967 for We're Only in It for the Money.
«Valarie» skulle opprinnelig utgis som singel sammen med «My Guitar Wants to Kill Your Mama». Men hverken Zappa eller Reprise Records likte ideen og stoppet singel-utgivelsen; i stedet ble låten et spor på albumet.
«Igor's Boogie» henspiller på komponisten Igor Stravinsky, som var et stort forbilde for Zappa.
Ifølge illustratøren Cal Schenkel hadde han opprinnelig laget omslaget som ble brukt på Burnt Weeny Sandwich, til et av Eric Dolphy s album.
Piano-introduksjonen på «Little House I Used to Live in» er utgitt som en del av den amerikanske pianovirtuosen Yvar Mikhashoffs CD-boks Yvar Mikhashoff's Panorama of American Piano Music.
Sporliste
Alle sporene er skrevet av Frank Zappa med mindre annet er spesifisert:
Side 1
Medvirkende
Musikere
Produksjon
Wang Jiao
Wang Jiao (født 20. januar 1988 i Shenyang, Folkerepublikken Kina) er en kinesisk bryter som bryter i fri-stil i 72-kilosklassen. Hun representerte Kina i Sommer-OL 2008 der hun ble olympisk mester i sin klasse.
Rebecca Stenberg
Hun representerte Sverige under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 7 med det svenske landslaget.
Xu Haiyan
Xu Haiyan (født 24. november 1984 i Zoucheng i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk bryter som bryter i fri-stil i 63-kilosklassen. Hun representerte Kina under Sommer-OL 2008 der hun ble utslått i andre runde.
Juliane Louise av Østfrisland
Juliane Louise (født 13. juni 1698, død 6. februar 1740) av huset Cirksena var prinsesse av Østfrisland og gjennom ekteskap hertuginne av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Pløn.
Bakgrunn
Hun var datter av Christian Eberhard av Østfriesland (1665–1708) og Eberhardine Sofie av Oettingen (1666–1700). To år gammel mistet hun moren og ble derfor oppdratt i Blankenburg hos tanten Christine Louise av Oettingen-Oettingen (1671–1747), fyrstinne av Braunschweig-Wolfenbüttel.
Hoffdame i Russland
Da hennes datter Charlotte Christine Sophie (1694–1715) i 1711 giftet seg med den russiske tronfølger Aleksej Petrovitj (1690–1718), fulgte Juliane Louise med til Sankt Petersburg som hoffdame. Her ble hun beskyldt for å legge hindringer i veien for ekteparets samvær.
Kronprinsessen døde i 1715, 10 dager etter å ha født sønnen Peter (II). I testamentet stod at Juliane Louise blant annet skulle arve kronprinsessens tøy. Juliane Louise ble i Petersburg vinteren over, og ankom til Aurich våren 1716.
Hertuginne
Ikke lenge etter slo hun seg igjen ned hos tanten, hvor hun ble frem til 1721. Samme år giftet hun seg med den avdelte hertug Joachim Frederik av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Pløn, tippoldebarn av kong Christian III. Han døde allerede året etter, hvoretter hun nedkom med en dødfødt datter fire måneder senere.
Enkehertuginnen slo seg heretter ned på enkesetet Ahrensbøk, hvor hun oppdro sine stedøtre. Her døde hun den 6. februar 1740. Hennes testamentariske arving var den russiske kronprinsesses lillesøster, enkehertuginne Antoinette Amalie av Braunschweig-Wolffenbüttel (1696–1762).
Båndgurami
Båndgurami er en art i gruppen Trichogaster. Det er en fisk som lever i fersk- og brakkvann med en pH på 6,0-7,5, en hardhet på 4-15 dH og en temperatur mellom 22 – 28 °C. Den finnes i Bangladesh, India, Nepal, Pakistan og øvre Burma. Den blir opptil 12,5 cm lang TL.
Synonymer
Båndguramien har hatt en rekke vitenskapelige navn opp gjennom årene. Det gyldige (2011) er Trichogaster fasciata, men den har også blitt kalt:
Ola Apenes
Ola Apenes (født 23. august 1898 i Fredrikstad, død 6. april 1943 i Bracebridge/Canada) var en norsk ingeniør, journalist og arkeolog. Han var sønn av skipsmegler Georg Karelius Apenes (1869-1902) og Cathinka, kalt Kitty, Apenes (1872-1958). Han døde på et hospital i Bracebridge, Canada under en blindtarmoperasjon, bare 44 år gammel.
Ola Apenes var tidlig opptatt av den teknologiske utviklingen som på 1920-tallet skøt fart for alvor. I 1916-17 begynte han som ingeniørelev i Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget (ASEA) i Västerås. Han studerte i Zürich, i USA og i Mexico og jobbet i mange år for Svenska Telefonaktiebolaget L.M. Eriksson i Mexico City. Han jobbet også med elektrifiseringen av jernbanenettet til Pennsylvania Railroads linjer mellom New York og Washington. Sommeren 1923 var Apenes ansatt ved Kings Bay Kulkompaniet på Svalbard. Interessen for teknologi og industrialisering lot seg tidlig kombinere med en sterk interesse for andre lands språk-, kultur- og samfunnshistorie.
I 1929 reiste Ola Apenes til Mexico, der han ble introdusert for mayaenes kultur og -kulturhistorie. Dette førte til at han i voksen alder begynte å studere meksikansk arkeologi og språk ved siden av ingeniørjobben. I løpet av få år skapte Ola Apenes seg et navn som fremragende ekspert innen mayaforskning både i Mexico og i utlandet, særlig USA. Spesielt opptatt var han av mayaenes tidsregning, og han brukte flere år på å avkode og beskrive kalendersystemet. I november 1937 dannet han sammen med andre forskere Mexicansk Antropologisk Selskap, et eksklusivt forskerselskap. Innen han døde i 1943 fullførte han en arkeologisk kartlegging av Mexico-dalen.
Ola Apenes prøvde seg allerede i de første årene i utlandet som journalist og ble etter hvert en etterspurt korrespondent for Tidens Tegn og fremfor alt for Aftenposten. Han skrev om luftfart, europeisk og amerikansk film og dens teknologiske utvikling, teaterlivet i Stockholm, den store spiritisme-rettssaken, også kalt Køber-saken i hjembyen Fredrikstad. Han var også Aftenpostens korrespondent da Lev Trotskijs (1879-1940) emigrerer til Mexico på 1930-tallet, og hans intervju med Trotskij ble en stor sak for avisen.
Ola Apenes stiftet selv aldri familie. Han arbeidet i mange år sammen med den kanadiske forfatter og folkloristikk-professor (1903-93), og flere kilder tyder på at de også privat var et par. Ola Apenes var bror til jurist og sorenskriver i Fredrikstad Christian Bernt Apenes (1902-76) og onkel til jurist, politiker og tidligere direktør i Datatilsynet Georg Apenes (født 1940).
I 1943 meldte Ola Apenes seg som frivillig til flyvåpenbasen Little Norway i Canada for å kunne bidra sitt til Norges frigjøring. Her døde han uventet og brått av komplikasjoner rundt en sannsynligvis for sent oppdaget blindtarmbetennelse. Hans urne ble senere overført til Norge og jordfestet i Fredriksstad.
Aleksander Ziemowit
Aleksander Ziemowit (født i 1400 i Płock i Polen, død 4. juni 1444 i Wien) var en av Den katolske kirkes kardinaler, skjønt ansett av mange som pseudokardinal.
Bakgrunn
Han var den fjerde sønn av hertugen av Masovie, Ziemowit IV (død 30. april 1426), som var onkel til kongen av Polen, og hans hustru Alexandra av Litauen (død 19. juni 1434, 19. barn av Olgierd), en søster av kong Władysław II Jagiełło av Polen. Hans søster Cimburgis ble gift med (erke-)hertug Ernst I av Østerrike.
Aleksander studerte ved universitetet i Krakow.
Biskop og kardinal
Han var fyrstbiskop av Trient i Italia. Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) den 12. oktober 1440 av motpaven Felix V.
Kort før sin død ble han den 2. juni 1444 elevert til patriark av Aquileia.
Hans siste hvilested ble i kvinnenes kor i Stefansdomen i Wien.
Niels Aall
Niels Aall (født 1. desember 1769 i Porsgrunn, død 23. oktober 1854 på Ulefoss) var en norsk godseier, forretningsmann og statsråd.
Familie
Niels Aall var gift første gang 1794 med Mariane Møller (1774–96), og annen gang 1804 med Christine Johanne Blom (1782–68) som var søster til Marie Severine Blom gift med eidsvollsmannen Didrich von Cappelen, Skien.
Virksomhet
Etter å ha utdannet seg i Frankrike og England, slo Niels Aall seg ned som kjøpmann i Porsgrunn. Fra 1810 var han rådmann i Skien og Porsgrunn. I 1814 utnevnte Christian Frederik ham først til regjeringsråd og senere statsråd. I sistnevnte stilling bestyrte han 4. departement for handels- og tollvesenet. Om sommeren foretok han sammen med sorenskriver Christie og kjøpmann Rosenkilde en reise til England for å tale Norges sak, men deputasjonen ble avvist. Da han kom tilbake til Norge, inngikk han og statsråd Collett konvensjonen på Moss 14. august.
28. august tok han avskjed som statsråd og ofret seg siden utelukkende for bestyrelsen av sine store eiendommer, bortsett fra da han var medlem av Stortinget 1815–1816. Etter faren overtok han Ulefos Hovedgaard med de tilhørende skoger. Etter Napoleonskrigene i Europa ble trelastnæringen hardt rammet av toll og andre handelshindringer. Dette bedret seg etter hvert, men eksporten av trelast kom til å skyte fart igjen først etter 1840-årene. Under disse vanskelige konjunkturene måtte Niels Aall selge eiendommen på offentlig auksjon. Kjøper var sønnen, kammerherre Hans Aall (1805–63), gift med Mariane Didrikke von Cappelen, datter av Didrik von Cappelen. Ved hjelp av sin kones arv reddet han eiendommen for familien. Aall bodde en tid på sin gård Søndre Brekke i Skien, men flyttet senere til sin sommerbolig Ulefos Hovedgaard, som da ble permanent bolig. Her bodde han frem til han døde. Søndre Brekke med Brekkeparken er i dag en del av Telemark museum. Museumsadministrasjonen holder også til her.
Aall var en av de 41 ledende norske borgere som bidro til å gjøre opprettelsen av Det Kongelige Frederiks Universitet (Universitetet i Oslo) mulig gjennom donasjoner. Han var også sentral i arbeidet med å opprette Norges bank.
Utmerkelser
Aall var innehaver av St. Olavs Orden og Nordstjerneordenen.
Fritz Reinhardt
Friedrich Rudolph (Fritz) Reinhardt (født 3. april 1895 i Ilmenau i Tyskland, død 7. juni 1969 i Regensburg) var en tysk nazist, NSDAP-funksjonær og SA-general. Han var statssekretær i det tyske finansdepartementet under det tredje rike.
Reinhardt ble etter krigen dømt til fire års arbeidsleir (senere redusert til tre).
Bakgrunn, tidlig virke
Reinhardt var født i Ilmenau i delstaten Thüringen i Tyskland. Under 1. verdenskrig tjenestegjorde han i Riga i Latvia hvor han til slutt endte opp i en interneringsleir i Sibir. Etter verdenskrigen engasjerte han seg i skolevirksomheten i Thüringen.
Reinhardt ble valgt inn i Riksdagen i 1930 og ble snart nazipartiets talsmann i finanspolitiske saker. Fra 1928 til 1933 var han leder for nazipartiets skriveskole (Reichsrednerschule) og i perioden fikk over 6000 NSDAP-funksjonærer retorikkundervisning i Reinhardts regi. I 1933 ble han SA Gruppenführer og medlem av Rudolf Hess stab.
Statssekretær
Reinhardt ble utnevnt som statssekretær i Finansdepartementet 6. april 1933 under Johann Ludwig Graf Schwerin von Krosigk. Han hadde ansvaret for Skatt- og tollskolen som han etablerte i 1935 og tollgrensevakten som han reorganiserte i 1937.
Gjennom en egen lov – skattereguleringsloven (Steueranpassungsgesetz) av 1934 – innførte han en paragraf om at skattepolitikken skal utformes utfra det nasjonalsosialistiske verdensbilde. Dette legaliserte – uten å måtte gå veien om andre lovendringer – en serie reguleringer rettet mot Tysklands jødiske befolkning, f.eks. reguleringen som krevde at stjålet gull fra deporterte og myrdede jøder skulle tilfalle den tyske stat.
I 1937 ble Reinhardt utnevnt til SA Obergruppenführer.
Denazifisering
Etter krigen ble Reinhardt satt i alliert fangenskap. Den 17. juni 1949 ble han kategorisert som en hovedskyldig (Hauptschuldiger) i en denazifiseringshøring og dømt til fire år i arbeidsleir. Senere samme år ble straffen redusert til tre år. Reinhardt løslatt sent i 1950 etter å ha sonet dommen i varetekt. I rettsmøtene hevdet Reinhardt at hans rolle kun var rollen som finansekspert.
Etter krigen arbeidet han som skatterådgiver.
Postfix
Postfix er en fri og åpen meldingsoverførings-agent (MTA) som ruter og leverer e-post som et alternativ til den Sendmail.
Postfix er lansert under IBM Public License 1.0.
Postfix ble opprinnelig lansert i desember 1998. Den ble tidligere kjent som Vmailer og IBM Secure Mailer. Den er under aktiv utvikling, og siste versjon er 3.0.2 som ble lansert den 20. juli 2015.
Juliane Köhler
Juliane Köhler (født 6. august 1965 i Göttingen) er en tysk skuespillerinne.
Hun er datter av en dukketeaterskuespiller, og studerte skuespill fra 1985 til 1988 under Uta Hagen samt i New York. Fra 1988 har hun hatt teaterroller i Tyskland.
På begynnelsen av 1990-tallet begynte hun å få filmroller, og fikk sitt gjennombrudd med to produksjoner i 1999: Aimée und Jaguar og Pünktchen und Anton, og fikk samme år Sølvbjørnen ved filmfestivalen i Berlin som «beste skuespillerinne». I 2001 spilte hun «Jettel Redlich» i Caroline Links Oscarbelønnede drama Nirgendwo in Afrika. Hun hadde i 2004 rollen som Eva Braun i Der Untergang og i 2012 rollen som Katrine i To liv. I norsk film hadde hun i 2016 i Kongens nei rollen som Diana Müller.
Treblåseinstrument
Et treblåseinstrument er et blåseinstrument hvor lyden blir produsert ved at luft blåses mot en kant eller et vibrende rørblad, eller flis. De ble originalt laget i tre som navnet tilsier, men i dag blir mange laget i metall, noe som kan skape forvirring når det gjelder skillet mellom treblåseinstrumenter og messingblåseinstrumenter.
Klassifisering av treblåseinstrumentene
1Pipeorgler har to pipetyper som kan klassifiseres som lukkede fløyter og tungeinstrumenter.
En interessant forskjell mellom treblåseinstrumenter og messingblåseinstrumenter er at mens messingblåseinstrumentene sender lyden i en bestemt retning med klokkestykket, sender treblåseinstrumentene lyden til alle kanter med omtrent samme volum. Dette kan skape problemer ved lydopptak av treblåseinstrumenter.
Juniperus occidentalis
Juniperus occidentalis, lokalt kalt "Western Juniper " eller «Sierra Juniper», er en art av bartrær som tilhører einerslekten Juniperus i sypressfamilien. Den vokser i 800-3 000 meters høyde i det vestlige USA. Den tåler tørke godt og kan konkurrere med større trær mange steder.
'Juniperus occidentalis'' var. occidentalis''' – «Western Juniper» – vokser i det nordvestre USA nord for 40° 30' N, og er en busk eller et tre 4-15 meter høyt, ytterst sjelden inntil 26-28 meter i Oregon. Den har grå-grønne, skjellaktige nåler inntil 1–2 mm lange. Unge nåler er inntil 5–10 mm lange. Den er i halvparten av tilfellene særbu med hann- og hunnblomster på ulike individer. Bærkonglene modner på 18 måneder til et brun-blå, 7–10 mm stort bær med hvitt vokslag, og 1-3 frø. Hannkonglene er 2–4 mm store og sprer sitt pollen i februar-mars.
Alex Schwazer
Alex Schwazer (født 26. desember 1984) er en italiensk kappgjenger.
Sieidejávri
Sieidejávri (nordsamisk, uoffisiell norsk navneform: Offervannet) er en innsjø i Lebesby kommune i Troms og Finnmark. Den er en del av Friarfjordvassdraget og ligger like sør for Store Måsvannet. Innsjøen er regulert og er inntaksmagasin for Offervann kraftverk.
Alex Schwazer
Schwazers første mesterskap var VM i Helsingfors 2005 da han tok bronse på 50 km kappgang med tiden 3.41.54. Han deltok også i VM i Osaka, der det ble ny bronsemedalje på 50 km, denne gang på tiden 3.44.38. I det samme mesterskapet deltok han også på distansen 20 km, der han endte på niendeplass.
Karrierens foreløpige høydepunkt kom under OL 2008 i Beijing, der han tok gull på tiden 3.37.09.
Schwazers personlige rekord på 50 km er fra 2007 og lyder på 3.36.04.
Schwazer ble dopingtatt under OL 2012 i London. Han innrømmet forholdet og ble utestengt i tre og et halvt år.
Bak sju hav
Bak sju hav er en norsk barne- og familiefilm fra 1991, regissert av Saeed Anjum og Espen Thorstenson. Filmen handler om en ung gutt, Aslam. Han bor i Pakistan. En dag flytter han og familien til Norge siden faren har fått seg jobb i Norge. For Aslam og familien hans blir møtet med det nye landet i det kalde nord et møte på både godt og vondt. Rubina Rana har en rolle i filmen, som moren til Aslam.
Alex Schwazer
I 2016 ble han igjen dopingtatt og utestengt i åtte år.
Boma (Sør-Sudan)
Boma er betegnelsen på det laveste administrasjonsnivået i lokalforvaltningen i Sør-Sudan.
Bak sju hav
Mottakelse
Programbladet ga den terningkast 1, mens Aftenposten og VG ga den 3. Dagbladet ga filmen terningkast 4.
Boma (Sør-Sudan)
Det kan være én eller flere landsbyer i en boma. Hver boma ledes av en lokal høvding (engelsk: chief).
En rettslig instans på bomanivå utgjør den laveste formen for et lokalt rettsapparat i Sør-Sudan. Flere bomaer danner til sammen en litt større administrativ enhet som kalles en payma.
Liste over jet- og rakettfly fra andre verdenskrig
Dette er en liste over jet- og rakettdrevne fly fra andre verdenskrig.
Testfly og eksperimentelle fly
Jetdrevne fly:
Operative fly
Rakettfly:
Jetdrevne fly:
Testfly og eksperimentelle fly
Rakettfly:
Borna
Borna er kretshovedstaden i Landkreis Leipzig i Fristaten Sachsen, Tyskland Byen har 21 211 innbyggere (31. desember 2008) og befinner seg 30 km sør for Leipzig. Borna var hovedsete i Kreis Borna fra 1952 til 1990, og i Landkreis Borna fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den også hovedsetet i Landkreis Leipziger Land.
Storvikskartunnelen
Storvikskartunnelen er en veitunnel i Gildeskål kommune i Nordland. Tunnelen er en del av fylkesvei 17 og går mellom Storvik og Oterstranda. Den er 3116 meter lang, og ble åpnet 7. juli 1995. Tunnelen erstattet den rasfarlige veien over Storvikskaret.
Kistebrev
Kistebrev, på dansk kalt kistebillede, på svensk kistbrev, var et enkelt utført og billig ettbladstrykk som var limt under et kistelokk eller brukt som veggdekorasjon. Slike trykk var særlig populære i Skandinavia i perioden fra 1700 til 1850. Da ble de masseprodusert som dekor, folkeopplysning og underholdning for vanlige mennesker. Kistebrevene var oftest tresnitt trykt i svart-hvitt og håndkolorert. De besto av ett eller flere bilder med en forklarende tekst på prosa eller vers. Motivene var gjerne i naivistisk, forenklet og dekorativ stil med border og streker. De kunne vise bibelske og historiske scener, portretter, allegoriske, satiriske, eventyrlige, belærende eller hverdagslige framstillinger. Mange av motivene var kjent over hele Europa og ble kopiert og tilpasset lokale forhold.
Historikk
De nordeuropeiske kistebrevene har røtter tilbake til middelalderen; allerede på 1400-tallet ble det lagd enkle tresnitt som pynt, blant annet av helgener. Slike ettbladstrykk ble utført av «brevkunstnere» ved at både bilde og tekst ble skåret ut i en og samme tretavle og trykt som blokktrykk. Men dette var neppe «folkekunst» - til det var både håndverket, papir, og ikke minst pergament, ennå altfor dyrt. Likevel skulle tidlige tyske, italienske og franske trykk påvirke seinere tiders populære bildesjangre, særlig etter at boktrykkerkunsten ble oppfunnet i Europa på 1450-tallet og den tekniske utviklinga etter hvert gjorde mangfoldiggjøring billigere og mer utbredt. En spesiell type bøker fra denne tida er blokkbøkene. De var satt sammen av nettopp ensidige enkeltbladtrykk med lett forståelige, ofte håndkolorerte illustrasjoner.
Med oppfinnelsen av kobberstikk på 1400-tallet, fikk de enkle middelalderbildene andre kunstneriske kvaliteter. Kobberstikk-teknikken med sine fine linjer og skraverte gråtoner fikk imidlertid snart høyere status enn tresnittet. Da produksjonen av kobberstikk økte utover på 1600-tallet, ble tresnitt i enda større grad betraktet som enkle bilder framstilt ved små verksteder. Likevel er det eksempler på kobberstikk brukt som dekor på kisteinnsider allerede på 1500-tallet. Det har også vært folkelige kistebrev framstilt av gamle, kasserte kobberstikk.
Kistebildene kunne kjøpes på markeder, i boder, trykkerier - eller kirker når det var religiøse motiv. I katolske land kunne de for eksempel være bevis på tildelt avlat.
Trykkene ble limt til innsida på lokket av folks trekister til oppbevaring av klær og tekstiler. Opprinnelig var det kanskje ment som beskyttelse, seinere bare som dekor. Siden ble bildene også hengt på veggen.
Billige «folketrykk» i form av tresnitt var vanlig i Tyskland på 1600-tallet, men det er uklart når skikken kom til Norden. Trolig skjedde det også på 1600-tallet. I Danmark ble det fra cirka 1700 mote å lime fast tresnittbilder på innsida av kistelokk. Seinere ble de også veggpryd; det skjedde i Norge fra slutten av 1700-tallet. Opphengte kistebrev brukt som juledekorasjoner ble i Sverige kalt julark, julbrev og julpapper; slike kunne henges opp og settes sammen i store lengder. Da Det Berlingske Bogtrykkeri ble etablert i København på 1730-tallet, hadde det lenge vært en omfattende dansk kistebrevproduksjon i tillegg til import fra Tyskland. I Sverige kom skikken først til Skåne, men det eldste daterte bildet er trykt i Stockholm 1718. Rundt midten av 1700-tallet sank imidlertid populariteten til kistebrevene i midtre deler av Sverige, mens det skjedde en ny oppblomstring sørpå i landet, der nye bok- og kistebrevtrykkerier ble etablert, blant annet C. G. Berlings trykkeri i Lund. Gøteborg og andre byer fikk bildetrykkerier litt etter, ofte med innkjøpt materiale fra Danmark. På 1800-tallet ble Växjö sentrum for produksjonen av kistebrev i Sverige. Tidligere skal det ha blitt framstilt særlig mange bilder i Jönköping og Borås.
Da litografier og fargetrykk kom på 1850-tallet mistet kistebrevet sin popularitet og forsvant fra markedet i løpet av de neste tiårene.
Betydning
Som det meste av massekulturen, begynte også de fargerike kistebrevene som et motefenomen i toneangivende miljøer, men utviklet seg siden til en breiere folkekultur. Denne fikk etter hvert lav status hos den skolerte makteliten; det stiliserte formuttrykket i kistebildene var «enkelt och konstlöst», innholdet popularisert og det generelle inntrykket billig og etter hvert gammeldags. Like fullt har trykkene vært statusobjekter i flere samfunnsgrupper. Slike bilder har dessuten vært den eneste billedkunsten folk flest i bygder og mindre byer fikk se, bortsett fra kirkekunsten, og som de selv kunne eie. Selv om trykkene ikke på noen måte var kunstgrafikk, kunne noen av dem også ha kunstneriske kvaliteter. De var en kilde til glede og underholdning i en bildefattig hverdag, og gjorde i tillegg nytte som formidler av nyheter og «forbilledlig moral». Kistebrevene har også vært et hjelpemiddel for å lære å lese. Målet var altså å «synliggöra kristen tro, beskriva, hylla, smycka och undervisa». I ettertid har de først og fremst kulturhistorisk verdi.
Navn
Kistebrevene har hatt ulike betegnelser etter bruken. I 1947 skrev Randi Asker artikkelen «Danske tresnitt og kistebrev i Norge» i By og Bygd, Norsk Folkemuseums årbok, etter å ha undersøkt kister på museet. Der innførte hun betegnelsen «kistebrev» i Norge, og forskere har siden tatt den i bruk. Kistebrev kan på norsk også kalles kistebilde etter det danske kistebillede som er dokumentert i skrift fra 1789. På dansk har også betegnelsen kisteblad vært brukt. På svensk kalles trykkene vanligvis kistbrev eller kistebrev. På svensk kunne de også kalles julark, julbrev eller julpapper. Eldste kjente bruk av kistebref i skrift er fra 1847. Den tyske betegnelsen skal være Kistenbriefe, den engelske broadsheets og den russiske lubok (flertall lubki).
Samlinger i dag
Selv om kistebrevene i sin tid stedvis var svært populære, er de fleste borte i dag. I skandinaviske museer er det likevel flere samlinger, blant annet ved Norsk Folkemuseum i Oslo og Det Kongelige Bibliotek i København. Andre danske samlinger finnes i Nationalmuseet, Frederiksborg Slot, Dronningens Håndbibliotek, Dansk Folkemindesamling samt Museet på Gottorp Slot i Slesvig. I Nordiska museet i Stockholm er det også «originalstokker», det vil si trykkplater, til kistebrev. Også Kungliga biblioteket og andre har registrert flere kistebrev.
Kistebrevene ble gjenoppdaget på 1900-tallet, og enkelte motiv skal ha blitt trykt opp på nytt i moderne tid.
Liknende bildesjangre og populærkultur
Lett forståelige bildetrykk for folk flest har eksistert i ulike varianter og under ulike navn over hele Europa.
Av bildesjangre og visuell populærkultur som likner på kistebrev, kan nevnes den russiske tradisjonen med lubok fra 1600- til 1800-tallet, og de tyske Bilderbogen («bildeark») eller neuruppinere og de tilsvarende franske Image d'Épinal («bidler fra Épinal»), som også kom som fargelitografier. I japansk kunst- og kulturhistorie har ukiyo-e, masseproduserte trykk med populære sjangermotiv, spilt en liknende rolle i samme periode.
Også folkebøker og skillingstrykk er i nær slekt med kistebrevene; innholdet var populært, formen lett tilgjengelig og utbredelsen tidvis stor. Også flygeblad, mindre ettbladstrykk med ulikt innhold, har vært spredt i store opplag, ikke sjelden med nyheter i ei tid før aviser ble vanlig. Flygebladene kunne bestå av bare tekst eller også ha illustrasjoner.
Hanna Olsson
Hanna Olsson (født 2. januar 1999) er en svensk ishockeyspiller.
Hun representerte Sverige under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 7 med det svenske landslaget.
Charlottenlund kirke
Charlottenlund kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1973 i Trondheim kommune, Trøndelag fylke. Kirken er tegnet av arkitekt Roar Tønseth.
Alf Wollebæk
Familie
Alf Wollebæk var sønn av oberst Sigvard Polidor Wollebæk (1835–1920) og Anine Julie Augusta Dahl (1834–1912), samt bror til Johan Wollebæk. Alf giftet seg i 1903 med sanger Agnes Hanssen (1879–1930) og i 1932 med Ruth Jensen (1891–1958).
Charlottenlund kirke
Byggverket er i betong og har 350 plasser og er en arbeidskirke. Foruten å være kirke så inneholder bygget også en barnehage, frisørsalong samt en leilighet.
Alf Wollebæk
Liv og virke
Etter examen artium i Fredrikstad i 1898 fikk han jobb ved forsøksstasjonen i Drøbak hos marinbiolog Johan Hjort (1869–1948) og ble med FF «Michael Sars» (1900) på forskningstokt. Fra 1900 til 1907 var han zoolog ved Selskabet for de norske Fiskeriers Fremme i Bergen og ble med Heimdal og andre skip på diverse tokt. Fra 1907 var han konservator ved Bergens Museum og tok del i undervisning, men allerede i 1908 reiste han til Kristiania for å være konservator ved en avdeling full av skjeletter. Han ble da også sjef i 1915 for avdelingen for vertebrata, altså dyr som har indre skjelett med ryggvirvler. Fra 1923 til 1949 da han falt, var han sjef for Zoologisk museum (Oslo).
Charlottenlund kirke
Orgelet i Charlottenlund kirke er fra Marcussen & Søn med 17 stemmer, mekanisk traktur, fordelt på to manual og pedal.
Alf Wollebæk
Zalophus wollebaeki
Zalophus wollebaeki er en art av sjøløve som bare finnes ved Galápagos-øyene. Marinbiolog Erling Sivertsen navnga sjøløvearten etter Alf Wollebæk.
Han skrev flere bøker om dyr. Wollebæk måtte i 1909 være sakkyndig i reinbeitesaken. I 1910 vant han H.M. Kongens gullmedalje for en avhandling. Mellom 1926 og 1958 var han ivrig i Den norsk-russiske selfangstkommisjon. For alt dette fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull i 1959 og ble kommandør av den latviske Stjerneorden i 1937.
Reidar Gausdal
Reidar Arvid Gausdal (født 15. juni 1949) var ordfører i Flekkefjord kommune for Venstre i perioden 2007-2011. Han ble valgt til ordfører ved direktevalg i 2007. Gausdal var varaordfører i forrige periode, og i et halvt år hadde han ordførervervet da Sigmund Kroslid var vikar for Jon Lilletun på Stortinget. Kåre Mathiassen fra Høyre ble varaordfører etter at Venstre, Høyre, Senterpartiet og Arbeiderpartiet ble enige om et samarbeid. Etter kommunevalget 2011 ble han igjen varaordfører.
Før han ble heltidspolitiker jobbet Gausdal som postbud, og bortsett fra tiden han gikk på postskole i Stavanger og Bergen, har han bodd i Flekkefjord hele livet. Han kom inn i politikken i 1991 fordi tidligere ordfører Petter J. Peersen ville ha noen som kunne tale fotballens sak i kommunestyret, og Reidar Gausdal, som hadde vært spiss på Flekkefjord Fotballklubb, ble ansett for å kunne gjøre det. Fra 16.-plass på Venstres liste i 1991 fikk han fast plass i kommunestyret.
Future Lover
«Future Lover» (norsk oversettelse: fremtidig elsker) er en sang av og med den armenske sangeren Brunette. Den ble utgitt 15. mars 2023 og var Armenias bidrag i Eurovision Song Contest 2023 i Liverpool i England.
Om sangen
Sangen er komponert av Elen Jeremjan, kjent under artistnavnet Brunette. Hun ble valgt av den armeneske kringkasteren ARMTV til å representere Armenia i Eurovision Song Contest 2023. Gjennom det interne uttaket, besluttet kringkasteren at «Future Lover» skulle være landets bidrag. Sangen har tekst på engelsk og armensk.
Låten ble utgitt 15. mars 2023, et av de siste bidragene til å bli offentliggjort foran konkurransen i mai. Jeremjan kalte låten for et «poetisk lerret, et brev uten mottaker». Hun ble inspirert av et sitat hun fant på sosiale medier, og «ordene ble til en melodi, og en hel rekke følelser bare eksploderte ut av meg. I løpet av livet ser vi alle etter den ene – den fremtidige elskeren, den som skal legemliggjøre drømmer, idealer og frykter».
Armenia deltok i semfinale 2 torsdag 11. mai i Liverpool, og hadde startnummer 2. I semifinalen ble «Future Lover» nummer seks og kvalifiserte seg til finalen lørdag 13. mai. I finalen endte låten på 14. plass blant 26 deltakere.
Jiao Huafeng
Jiao Huafeng (født 24. september 1981) er en kinesisk bryter som bryter i gresk-romersk-stil i 55-kilosklassen. Han representerte Kina under Sommer-OL 2008 der han ble utslått i første runde.
Fylkesvei 2290
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv15.
Rondane Høyfjellshotell
Rondane Høyfjellshotell er et hotell på Mysusæter i Sel kommune.
Historie
Hotellet ble etablert som Rondane Fjellstue 1. mars 1939 av Hans og Bergljot Nygaard. Hotellet brant natt til 3. juni 1961 etter et lynnedslag. Nytt bygg åpnet 29. juni 1963, tegnet av arkitektene Henning von Zernichow og Kjell Ullring. Hotellets skitrekk sto klart vinteren 1969. I 1976 overtok Hans og Bergljot Nygaards datter Ingrid hotellet med sin mann Erling Erlandsen. Ekteparet Berit Ljone og Knut Brattebråten drev hotellet frem til 2011. Brattebråten omdøpte hotellet til Rondane Spa Høyfjellshotell i 1999. I 2011 ble hotellet solgt til Kari Gripp og Willy Roar Rahm fra Rahm Gruppen. I dag eies hotellet av Rondane Høyfjellshotell AS, med en rekke aksjonærer, blant annet hotellsjef Ole P. Christensen.
Hotellet har eget vannkraftverk i elven Ula, som renner gjennom Uldalen, 500 meter fra hotellet.
Bourbon County (Kansas)
Bourbon County (BB) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Heckler & Koch VP70
Heckler & Koch VP70 er en halvautomatisk pistol produsert av den tyske våpenprodusenten Heckler & Koch.
VP er forkortelse for «Volkspistole» (folkepistol), og 70 er for 1970 da den ble introdusert. Den er kamret for ammunisjon i kaliber 9 x 19 mm Luger, og tar 18 patroner i våpenmagasinet. Den er laget i polymer, og er den første polymerpistolen som ble laget. Våpenet har fjørbelastet tennstempel, slik som på GLOCK-pistoler. Den har double-action avtrekk, som er relativt tungt. Den var i midlertidig ikke spesiell suksessfull, og solgte dårlig.
Den ble produsert fra 1970 til 1989.