cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyon
Fra middelalderen og renessansen
Katedralen i Lyon er en middelalderkirke med arkitektoniske elementer fra det 13., 14. og 15. århundret. Den er byens hovedkirke og bispesete. Basilique Saint-Martin d'Ainay er en av de få kirkene i Lyon som er bygget som en basilika i romansk stil.
Église Saint-Paul er en romansk kirke fra det 12. og 13. århundret, med gotiske tilføyelser fra det 15. og 16. århundret. En annen kirke oppført i gotisk stil er Église Saint-Bonaventure fra det 14. og 15. århundret. Også Eglise Saint-Nizier fra det 15. århundret er et gotisk kirkebygg, med en kirkedør som ble laget i det 16. århundret av Philibert de l'Orme.
I Vieux Lyon finnes kvartaler fra middelalderen og renessansen, med stensatte gater, butikker og restauranter. I tillegg finnes det i denne bydelen mange såkalte hôtels particuliers, eksempelvis Hôtel de Bullioud i Rue Juiverie.
Fra det 17. og 18. århundret
Lyon rådhus kan ses på place des Terreaux. Der ligger også Musée des beaux-arts de Lyon, som også omfatter kirken Chapelle Saint-Pierre. Hôtel-Dieu de Lyon er et sykehus oppført i det 17. og 18. århundre; sykehuset har et kapell oppført i barokkstil. Temple du Change fra det 17. og 18. århundret er den tidligere børsen.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Den Skandinaviske Storlosje
I 1919 ble herregården restaurert, og i 1920 ble eiendommen kjøpt av den svenske sivilingeniøren og administrerende direktør i Högbroforsens Industri AB, Torsten Kreuger (1884–1973). Slik kom den i eie til familien Kreuger, en tyskættet svensk familie fra Wismar/Kalmar som har hatt stor innflytelse på det svenske samfunnet i form av bankmenn, industriherrer og aviseiere. Familien Kreuger hadde benyttet Rösan herregård som sommerresidens.
Lyon
Fra det 17. og 18. århundret
Place Bellecour er geografisk sentrum både i bydelen Presqu'île og i Lyon. Chapelle de la Trinité (1622) er den eldste barokkirken i Lyon, og var en del av skoleanlegget som tidligere het Ecole de la Trinité, og nå huser Collège-lycée Ampère.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Den Skandinaviske Storlosje
Den 6. september 2003 ble tempelbygningen Ljusets tempel åpnet på eiendommen av imperator Christian Bernard. I tillegg til en vakker og velholdt hage, rommer eiendommen en administrasjonsbygning. Her treffes medlemmer fra hele Skandinavia til gradsinnvielser, til årlige RCU-seminar, til Neofytt-weekend og annet.
Lyon
Fra det 17. og 18. århundret
Klassiske kirker er Église Saint-Polycarpe (1665–1670) og Église Saint-Just (16. til 18. århundre).
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Publikasjoner
Siden 1976 har Den Skandinaviske Storlogen utgitt den kvartalsvise publikasjonen Rosenkorset. Dette er en skandinavisk versjon av det amerikanske modertidsskriftet Rosicrucian Digest, og er tilgjengelig for medlemmer, men også for allmennheten. Publikasjonen utgis ikke lenger i papirform; siden 2008 er den bare tilgjengelig via ordenens nettsider.
Lyon
Fra det 17. og 18. århundret
Kirken Saint-Bruno des Chartreux ble bygget i det 17. og 18. århundre, og er oppført i barokkstil. Église Notre Dame Saint-Vincent fra det 18. århundret er oppført i nyklassisistisk stil.
Alte Sził-synagogen
Alte Sził-synagogen (polsk Synagoga Alte Sził) ved Wolborska-gaten var i sin tid hovedsynagogen i Łódź. Den ble reist i årene 1863–1871 etter tegninger av Jan Karol Mertsching, som erstatning for en gammel tresynagoge. Den ble ombygd i 1893 av Adolf Zeligson. Under andre verdenskrig ble synagogen plyndret og brent ned av tyske nazister natt til 11. november 1939. En minnetavle minner i dag om synagogen som stod der.
Lyon
Fra det 19. århundret og senere
Operaen i Lyon stod ferdig i 1831 og ble renovert i 1993 av Jean Nouvel. Basilica of Notre-Dame de Fourvière, som er et av byens kjennemerker, ble oppført i det 19. århundret. Tour métallique de Fourvière er fra 1894.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Publikasjoner
Bladet «Rosenkors Forum» har blitt utgitt siden 1986, og er forbeholdt medlemmer i Skandinavia. Det utgis heller ikke lenger i papirform, men er tilgjengelig via ordenens nettsider.
Lyon
Fra det 19. århundret og senere
La Mouche, eller Gerland, er et byområde sørøst for sentrum som ble tegnet mellom 1914 og 1928 av Tony Garnier. Le Corbusier tegnet i 1960 klosteret Sainte Marie de La Tourette
Alte Sził-synagogen
Murbygningen til synagogen hadde rektangulær grunnplan, og representerte flere stiler: mauretansk, bysantinsk, neomauretansk og neoromansk. Dens form og utsmykning utgjorde en stor kontrast med den øvrige bebyggelsen i byen, og bygningen ble derfor også regnet som en av byens mest originale.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Publikasjoner
Medlemmer får hver måned tilsendt en medlemsinformasjon i form av bladet «Aurora». Denne tittelen ble valgt i april 2007. Tidligere navn har vært ''Rosenkorsordenen A.M.O.R.C. Månadsmeddelelse. Den Skandinaviske Storloge (mars 2007) og Rosenkorsordenen A.M.O.R.C. Medlemsinformation. Den Skandinaviske Storloge'' (november 2004 – februar 2007).
Lyon
Fra det 19. århundret og senere
Flyplassen Lyon-Saint Exupéry Airport (tidligere Satolas Airport) er tegnet av Guillaume Gilbert, og jernbanestasjonen Gare de Lyon Saint-Exupéry av Santiago Calatrava i 1994.
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C.
Stormestere i Skandinavia
1) Administrator for storlosjen
Verdenskongresser
Rosenkorsordenen A.M.O.R.C. har avholdt flere verdenskongresser:
Lyon
Fra det 19. århundret og senere
Av øvrige severdigheter fra det 20. århundret kan nevnes Tour Part-Dieu, Tour Oxygène og Tour Incity.
D’Nash
d'Nash er et spansk boyband som representerte Spania under Eurovision Song Contest 2007 i Helsingfors i Finland. Sangen «I love you mi vida» kom på 24.-plass i finalen. Bandet består av Basty fra Cádiz, Javi fra Sevilla, Mikel fra Puerto de la Cruz på Tenerife og Ony fra Sevilla.
Lyon
Parker
Parc de la Tête d'Or (norsk: Det gyldne hodets park) ligger sentralt i Lyon. Innenfor dette området finnes også den botaniske hagen, Jardin botanique de Lyon. Andre parker i byen er Parc de Gerland sør i byen, Parc des hauteurs i Fourvières, Parc de Miribel-Jonage, Parc de Lacroix-Laval og Parc de Parilly.
Fotball
Byens fotballag Olympique lyonnais er et av Frankrikes beste lag, og har vunnet Ligue 1 flere ganger etter 2001/2002.
Kjente personer født i Lyon
Den senere franske statsminister Raymond Barre var borgermester i Lyon fra 1995 til 2001.
Ferdinand II av Portugal
Ferdinand II av Portugal (født 29. oktober 1816, død 15. desember 1885) var regent av Portugal 1853–1855.
Han var sønn av hertug Ferdinand av Sachsen-Coburg-Saalfeld og Maria Antonia Koháry de Csábrág.
Han ble i 1836 gift med dronning Maria II av Portugal. Da sønnen, dom Pedro – senere Peter V av Portugal – ble født 1837 fikk Ferdinand kongetittel.
Peter III av Portugal
Peter III av Portugal (portugisisk: Pedro III; født 5. juli 1717, død 25. mai 1786) var konge uxoris jure (i kraft av ektefelle) av Portugal og Algarve ved tiltredelsen av sin hustru og niese, dronning Maria I av Portugal i 1777, og regjerte sammen med henne fram til sin død. Han hadde en rekke titler: infante av Portugal, herre av Infantado, storprior av Crato, hertug av Beja, og senere prinsgemal av Brasil. Han var den fjerde sønn av kong Johan V av Portugal og dronning Maria Anna av Østerrike. Hans hustru var datteren av hans eldre bror, kong Josef I av Portugal.
Aurpytten
Aurpytten (eller Aurputten) er et vann på grensen mellom Aurskog-Høland og Nes kommuner i Viken, nord for Ovlien på Mangenskogen.
Peter III av Portugal
Som kongegemal fikk han tilnavnet o Capacidónio ved den måten han refererte til flere mennesker; o Sacristão, «kirketjener», ved hans religiøse begeistring, og o Edificador, «byggeren», ved hans initiativ til å reise Palácio Nacional de Queluz, Queluzpalasset, i Lisboa, et av de siste store rokokkopalass som ble bygget i Europa. Palasset ble først benyttet som hans sommerhjem, men senere, etter hans død, som et diskret sted å holde dronning Maria unna og innestengt etter at hun i økende grad ble sinnssyk.
Peter III var en nøytral figur i politikken og gjorde ingen forsøk på å delta i regjeringens affærer. Han tilbrakte sin tid med jakt eller religiøse øvelser. En senere biografi beskrevet ham som «den glemte kongen».
Peter V av Portugal
Peter V (Dom Pedro de Alcântara Maria Fernando Miguel Rafael Gonzaga Xavier João António Leopoldo Víctor Francisco de Assis Júlio Amélio de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança, født 16. september 1837, død 11. november 1861) var konge av Portugal 1853–61.
Peter var den eldste sønnen til dronning Maria II av Portugal og Ferdinand II av Portugal. Han giftet seg i 1858 med prinsesse Stephanie av Hohenzollern-Sigmaringen, som døde året etter. Han døde selv av tyfoidfeber 24 år gammel og ble etterfulgt av en yngre bror, Ludvig.
Dom Pedro V-teateret i Macao ble bygd i 1860 av byens portugisere til ære for Peter V (Pedro V).
Kurt Georg Kiesinger
Kurt Georg Kiesinger (født 6. april 1904 i bydelen Ebingen i Albstadt i Baden-Württemberg, død 9. mars 1988 i Tübingen) var en tysk politiker (CDU) og advokat. Han var tysk kansler fra 1. desember 1966 til 21. oktober 1969.
Tidlig liv
Faren Christian Kiesinger var protestant, mens moren Domenika var katolikk, og Kiesinger ble katolsk døpt. Moren døde et halvt år etter at han ble født. Han ble preget av begge konfesjoner, og betegnet seg senere gjerne som «protestantisk katolikk».
Etter å ha avsluttet realgymnasiet studerte han ved det katolske lærerseminaret i Rottweil. Fra 1925 studerte han så historie og filosofi ved Eberhard-Karls-Universität Tübingen, og ble medlem av den katolske studentforeningen K.St.V. Alamannia. I 1926 flyttet han til Berlin, hvor han studerte jus og statsvitenskap. Han ble ferdig utdannet jurist i 1931. Etter å ha tatt doktorgraden arbeidet han som advokat i hovedstaden.
Han ble medlem av NSDAP i 1933. Fra 1940 arbeidet han i utenriksministeriets kringkastingsavdeling, fra 1943 som stedfortredende avdelingsleder med ansvar for propaganda. I en protokoll fra SS het det at Kiesinger i sitt arbeid for kringkastingsavdelingen aktivt saboterte og forhindret antijødiske aksjoner.
Etter krigen ble Kiesinger aktiv i CDU, og ble valgt til generalsekretær for CDU i Württemberg-Hohenzollern i 1947, og arbeidet som advokat i Tübingen og Würzburg.
Parlamentsmedlem
Fra 1949 til 1959 og fra 1969 til 1980 var Kiesinger medlem av Forbundsdagen. I 1950 fikk han 55 stemmer ved valget til forbundsdagspresident mot sin partifelle Hermann Ehlers, selv om han ikke engang hadde stilt til valg for dette vervet. Han var formann for utenrikskomiteen fra 1954 til 1959.
Kiesinger hadde store talegaver og en elegant fremtreden, og ble kalt for «sølvtunge». I de store parlamentariske debattene om Adenauers utenrikspolitikk i 1950-årene var Kiesinger hans fremste våpendrager, og han ble ansett som en av parlamentets beste talere.
Kiesinger var formann for Det tyske parlamentariske selskap fra 1954 til 1957, og medlem av Europaparlamentet fra 1956 til 1958. Han var visepresident for Europarådets parlamentariske forsamling fra 1955 til 1959, og fra 1957 til 1958 samtidig formann for den konservative gruppen der. I Den vesteuropeiske unions parlamentariske forsamling var han formann for fraksjonen av kristendemokrater og britiske konservative fra 1956 til 1958.
Ministerpresident i Baden-Württemberg
Fra 17. desember 1958 til 30. november 1966 var Kiesinger ministerpresident i delstaten Baden-Württemberg. Han var fra 1960 også innvalgt i delstatens landdag. I sin periode som ministerpresident grunnla han universiteter i Konstanz og Ulm.
I egenskap av ministerpresident var han president for Forbundsrådet fra 1. november 1962 til 31. oktober 1963.
Tysk kansler
Den 10. november ble Kiesinger valgt av fraksjonen. Han forhandlet først med FDP om muligheten for å danne en regjering, men forhandlingene mislyktes. Han innledet så forhandlinger med opposisjonspartiet SPD, og den 1. desember ble han valgt til kansler, som leder for den første storkoalisjonen i tysk historie.
Deletjern
Deletjern (eller Deletjenn) er et vann på grensen mellom Aurskog-Høland og Nes kommuner i Viken, nord for Ovlien på Mangenskogen.
Scrapbooking
Scrapbooking er en hobby som går ut på å lage fotoalbum eller utklippsbøker hvor man pynter og designer hver enkelt side selv. Ved hjelp av kartong, mønsterpapir, bokstaver og pynt av ulike slag bygger man opp en side – en layout (LO) – som regel med fotografier i fokus. Det er vanlig at siden designes ut fra temaet eller fargene i fotografiene.
Scrapbooking er en hobby som har økt betraktelig de siste årene i Norge. USA er markedsledende når det gjelder produkter og trender – og derfor er terminologien basert på engelske ord og uttrykk. Papirformatene er ofte oppgitt med amerikanske mål.
For de ivrigste utøverne er hobbyen nærmest en livsstil. Det er mange som bruker internett flittig til å holde seg oppdatert om hva som rører seg i miljøet, både i Norge og internasjonalt. Det finnes utallige nettsteder for dette formålet; forum, nettbutikker, produsenters hjemmesider og mange blogger med utfordringer og konkurranser.
Olympiske rekorder i svømming
Olympiske rekorder i svømming kan kun settes ved Olympiske leker og noteres kun for langbane (50 meter basseng).
Scrapbooking
Materialer
Moderne scrapbooking gjøres i hovedsak med firkantede papirsider i med sidestørrelse på 12 inch (30 cm) eller i brevstørrelse (US Letter 8,5 x 11 inch eller A4 210 x 297 mm). I senere tid har mindre fotoalbum blitt populært. De mest vanlige formatene er kvadrater sider på 6, 7 eller 8-inch (15, 17,5 eller 20 cm). Det er viktig for mange scrappere å beskytte sidene (layoutene) med klare plastlommer.
Basisprodukter er, foruten kartong og mønsterpapir, papirkutter, syrefritt lim/tape og saks. I tillegg finnes det et utall av annet verktøy som utstansere, sjablonger, stempler, «eye-lets» og maskiner for die-cut. Det brukes også mye variert tilbehør for å pynte på scrapbook-siden; klistremerker, «rub-ons», splittbinders i ulike farger/fasonger, chipboard (figurer og bokstaver i tykk kartong), blonder, tynn ståltråd, stoff, perler og bånd. Bruk av die-cut-maskin har også økt i popularitet; i senere år har elektroniske die-cutting-maskiner (likner en plotter med skjærekniv) kommet på markedet (for eksempel Cricut og Silhouette), hvilket gjør at man kan bruke PC-en til å lage alle mulige slags figurer og bokstaver/fonter ved bruk av gratis tredjeparts software. Scrapbookere bruker også utklipp fra magasiner og ukeblader for å dekorere scrapbook-sidene.
Orm
Orm er en fellesbetegnelse for avlange, krypende dyr. Betegnelsen brukes både om virvelløse dyr, for eksempel mark som flatormer, leddormer, rundormer og slimormer, om bendelormer, barnemark og andre innvollsormer, om virveldyr i form av slanger som buorm og hoggorm og om ormepadder og ormeøgler.
Scrapbooking
Materialer
Produktene som benyttes er spesiallaget for formålet, fordi det er viktig at disse ikke inneholder lignin eller syre som på sikt kan skade fotografiene. Det er viktig at albumene holder seg pene langt inn i fremtiden, og at alle produktene derfor er av arkivkvalitet. Produktene handles gjerne i spesialbutikker, i velassorterte hobbybutikker eller fotobutikker.
En internasjonal standard, ISO 18902, gir spesifikke retningslinjer for material som er sikkert/velegnet for scrapbooking, gjennom dens krav for album, rammer og lagringsmaterialer. ISO 18902 inneholder krav for fotosikkerhet og en spesifikk «pH-range» for syrefrie materialer. ISO 18902 forbyr bruk av skadelige materialer, inkludert polyvinylklorid (PVC) og cellulosenitrat.
Olympiske rekorder i svømming
Rekorder med et pluss (+) ved siden av er også gjeldende verdensrekorder.
Orm
Systematisk sett er ordet derfor en lite klar betegnelse og brukes ikke i vitenskapelige sammenhenger. Man vil som regel bruke ord som gir nærmere beskrivelser av hva slags dyr det er snakk om.
Scrapbooking
Digital scrapbooking
Scarapbooking ved bruk av digitale hjelpemidler ser ikke ut til å ha tatt av i Norge, til tross for alle fordelene det byr på; større variasjon i materialvalg, mer miljøvennlig, kostnadsbesparende, mulighet til enkelt å dele ferdige prosjekter/sider på internett, og bruk av bilderedigeringsprogram for å eksperimentere og manipulere sidene på ulike måter uten å måtte gjøre varige endringer. En tradisjonell scrapbook-layout kan benytte et papir hvor man river på kantene. Et fysisk papir kan bli revet i kun en gang og har ikke mulighet for å bli gjenopprettet, mens et «digitalt papir» enkelt kan bli «revet» og gjenopprettet. Dette gjør at man kan prøve ut mange visuelle løsninger uten å ødelegge noe av materialet.
Kurt Georg Kiesinger
Tysk kansler
I 1967 ble Kiesinger også partiformann i CDU, og beholdt dette vervet til 1971. Da det føderale valget nærmet seg, forverret samarbeidsklimaet seg, og valget i 1969 ble en stor skuffelse for Kiesinger. CDU/CSU ble fremdeles største fraksjon med 46,1 %, men takket være det ytterliggående NPDs resultat på 4,3 % fikk fraksjonen ikke absolutt flertall. SPD fikk 42,7 %, og kunne sammen med FDP, som fikk 5,8 %, danne en ny regjering. Kiesinger forsøkte å overtale FDP til ikke å gå i regjering med SPD, og da det mislyktes erklærte han at han ville kaste partiet ut av alle landdagene. For første gang i etterkrigstiden måtte CDU i 1969 gå i opposisjon, og kom først tilbake i regjering tretten år senere.
Senere liv
I 1971 ble Kiesinger avløst av Barzel som CDU-formann. Kiesinger ble utnevnt til æresformann. I 1980 var han den tredje eldste representanten i Forbundsdagen, og trakk seg tilbake fra politikken. Av hans planlagte memoarer ble bare den første delen (frem til 1958) ferdig. Da han døde i en alder av 84 år ble han æret med en statsakt på slottsplassen i Stuttgart og et rekviem i domkirken St. Eberhard. Han ble begravet i Tübingen.
Pierre Boyer de Latour du Moulin
Pierre Boyer de Latour du Moulin (født 18. juni 1896 i Maisons-Laffitte, død 31. januar 1976 i Paris) var en fransk general.
Liv
Han vervet seg til hæren i august 1914 og tjenestegjorde som dragon frem til 1916. I 1916, på egen forespørsel, ble han overført til 1. marokkanske regiment. Han endte første verdenskrig med rang som fenrik. Han deltok i kampanjene for «pasifisering» av Marokko.
På slutten av 1930-tallet ble han medlem av general Charles Nogues' stab i Marokko, deretter leder av en bataljon i 4. regiment. Han deltok i kampene for de allierte fra 1942. Han ble utnevnt til oberst i 1944, og i 1946 brigadegeneral og kommissær i Vietnam. 30. juli 1954 ble han Frankrikes guvernør i Tunisia. Han tjenestegjorde en kort stund i Tunis før han returnerte til Marokko og fullførte sitt oppdrag som høykommissær i 1955.
Tordensky og Rappfot
Handling
Thunderbolt er en raner som har gått i dekning på landsbygda forkledd som prest. En dag blir han oppdaget av sine tidligere ”kolleger” og blir nødt til å rømme for å overleve. Under flukten møter han Lightfoot som også prøver å stikke av etter å ha stjålet en bil. Sammen med ham forsøker han å gjenfinne en stor sum penger fra et ransutbytte som han og noen kolleger gjemte på et øde sted i Montana for flere år siden. Men veien dit er strabasiøs og stedet han gjemte pengene viser seg å være vanskelig å finne.
Popularitet og økonomi
Tordensky og Rappfot ble en moderat suksess i USA, hvor den innbragte $25 millioner og havnet på en 18-plass over de mest innbringende filmene i 1974.
Anmelderne
Den ble godt mottatt av anmelderne, noe som blant annet gjenspeiles i at den har fått 88 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Leonard Maltin har gitt den 3 av 4 stjerner i sin Movie Guide.
Priser
Den ble nominert til en Oscar i klassen beste birolle (Jeff Bridges).
The International
The International var en golfturnering på PGA-touren som ble arrangert hvert år på Castle Pines Golf Club i nærheten av Denver i Colorado. Den var en av to turneringer på touren som ikke spilles som tradisjonelt slagspill eller matchspill (den andre er WGC-Accenture Match Play Championship. Isteden benyttet man et modifisert Stableford-system. I 2007 besluttet PGA å legge ned turneringen.
Poengberegning
Det modifiserte Stableford-systemet ga spillerne poeng på hvert hull basert på spillerens score i forhold til par. Det er utviklet for å belønne spillerne for å ta sjanser for birdie (eller bedre), fordi belønningen for lav score på et hull er større enn straffen for en dårlig score. Spillernes score for hvert hull på runden legges sammen. Poengberegningen er som følger:
Mini (BMC)
Denne revolusjonerende og lett gjenkjennelige bilen med to dører ble designet for BMC av Alec Issigonis (1906–88). Den ble produsert ved Longbridge- og Cowley-fabrikkene i Storbritannia, og senere i Australia, Belgia, Chile, Italia, Jugoslavia, Portugal, Sør-Afrika, Spania, Uruguay og Venezuela. Mini Mk1 fikk tre store oppdateringer: Mk2, Clubman og Mk3, hvor det var store variasjoner innen de enkelte versjonene, inkludert stasjonsvogner, en pickup, en varebil og Mini Moke, en jeep-liknende modell. Mini Cooper og Cooper «S» var sportsligere versjoner, som gjorde suksess som rallybiler og vant Rally Monte-Carlo tre ganger. Disse spesialutgavene, trimmet av John Cooper, ble produsert i begrenset antall i perioden 1961-1971, så disse er både sjeldne og meget dyre. Også på 90-tallet ble det produsert biler med benevnelsen cooper,men dette er kun kosmetiske forandringer.
Design og utvikling
Mini ble designet som ADO15 (Austin Motor Company Drawing Office prosjekt nummer 15), og ble til på grunn av bensinkrisen. Storbritannia måtte innføre bensinrasjonering i 1956 som et resultat av Suez-krisen, som reduserte tilgangen på olje. Salget av store biler stupte, og det var stor etterspørsel i markedet etter såkalte mikrobiler, som hovedsakelig var tyske. Leonard Lord, direktør for BMC, bestemte at noe måtte gjøres raskt. Han skisserte noen grunnleggende krav: bilen skulle få plass inne i en boks som målte 10 x 4 x 4 fot (3 x 1.2 x 1.2 m), kupéen skulle oppta 1.8 meter av bilens totale lengde på 3 meter, og motoren, av kostnadsgrunner, skulle være en allerede eksisterende modell. Issigonis, som hadde jobbet for Alvis, hadde blitt hentet tilbake til BMC i 1955, og var med sin evne for å designe små biler et naturlig valg for oppgaven. Teamet som designet Mini besto av svært få mennesker; i tillegg til Issigonis var det Jack Daniels, som hadde jobbet med Issigonis på Morris Minor, Chris Kingham, som hadde jobbet med Issigonis hos Alvis, to ingeniørstudenter og fire tegnere. Sammen designet og bygget de den første prototypen, som sto ferdig i oktober 1957 og fikk navnet «Den oransje boksen» på grunn av sin farge.
ADO15 var ustyrt med en BMC A-Series firesylindret vannkjølt motor, men skilte seg fra andre modeller ved å ha motoren montert på tvers, med en firetrinns girkasse plassert under motoren, og fordi den hadde forhjulstrekk. Nesten alle forhjulsdrevne biler har i dag lignende oppsett. Radiatoren var montert på venstre side av bilen, slik at viften montert på motoren kunne beholdes. Denne plasseringen sparte lengde, men hadde den ulempen at radiatoren fikk luft som allerede hadde blitt varmet opp ved å passere den varme motoren.
Understellet ble designet av Alex Moulton hos Moulton Developments Limited, og benyttet seg av kompakte gummihylser fremfor konvensjonelle fjærer. Dette førte til et hardere og stivere understell, men denne stivheten kombinert med hjulenes plassering i hvert hjørne av bilen førte til dens berømte go kart-liknende kjøreegenskaper.
Bilen ble designet med skyvevinduer i dørene, slik at det kunne monteres oppbevaringslommer i dørene hvor vindussveiv-mekanismen ellers ville vært plassert. Det sies at Issigonis bestemte størrelsen på lommene ved å måle etter en flaske av hans favorittdrikk, Gordon's Gin. Bagasjelokket ble designet med hengsler i bunnen, slik at man kunne kjøre med lokket åpent for å øke bagasjeplassen. På tidlige modeller var registreringsskiltet hengslet, slik at det kunne vippes ned og fortsatt være synlig når bagasjeluken var åpen.
For å holde kostnadene til arbeidskraft nede ble bilen designet med grove sveisesømmer som er synlige på utsiden av bilen, både ved A- og C-stolpene, og mellom gulvet og karosseriet. For å forenkle konstruksjonen ytterligere hadde bilen eksterne dør- og bagasjelukehengsler.
Til sammen sørget disse innovative løsningene for at Mini ble en romslig bil innvendig til tross for de svært beskjedne dimensjonene.
Produksjonsmodellen var annerledes fra den første prototypen ved at den hadde fått ekstra avstivninger både foran og bak, og ved at motoren ble montert med forgasseren bak i stedet for foran. Dette gjorde det mulig med et ekstra reduksjonsgir mellom motoren og girkassen for å redusere belastningen på girkassen, og hindre at synkroniseringsringene i girkassen ble fort utslitt, slik de ble på de første prototypene. Motorstørrelsen ble redusert fra 948 til 848 ccm, noe som reduserte toppfarten fra 145 km/t til 116 km/t.
Til tross for sitt nyttige utgangspunkt hadde den klassiske Mini-formel blitt så kjent på midten av 1990-tallet, at MG Rover Group (tidligere BMC), kunne registrere bilens design som et varemerke.
Ludwig Erhard
Ludwig Wilhelm Erhard (født 4. februar 1897 i Fürth i Tyskland, død 5. mai 1977 i Berlin) var en tysk samfunnsøkonom og konservativ politiker (CDU). Han var forbundskansler i Forbundsrepublikken Tyskland (dengang begrenset til Vest-Tyskland) i årene 1963 til 1966.
Gonopodium
Gonopodium er hannens paringsorgan hos noen grupper av beinfisker og bruskfisker, blant annet levendefødende tannkarper og enkelte arter av haier.
Ludwig Erhard
Etter den andre verdenskrigen steg Erhard raskt til høye politiske verv. Han huskes særlig fra sin tid som Tysklands næringsminister (1949 til 1963) i regjeringene til Konrad Adenauer. Han etterfulgte Adenauer og var landets andre forbundskansler. Erhard støttet teoriene om den sosiale markedsøkonomi for å nå målsettingen om velstand for alle. Hans politikk la grunnlaget for den raske tyske økonomiske fremgang (det økonomiske under) etter den andre verdenskrigen.
Gonopodium
Gonopodiet hos levendefødende tannkarper er bevegelig og brukes til å befrukte hunnen under paring. Den tredje, fjerde og femte finnestrålen i hannens gattfinne er formet til en rørlignende struktur som spermaen skytes ut gjennom. Hos noen arter kan gonopodium være opptil halve kroppslengden.
Ludwig Erhard
I perioden 1949 til 1990 var Forbundsrepublikken Tysklands territorium begrenset til Vest-Tyskland.
Gonopodium
Hos tannkarpene har gonopodiet klør ytterst. Disse klørne gjør det lettere for hannen å pare seg med uvillige hunner.
Ludwig Erhard
Bakgrunn
Ludwig Erhard ble født i Fürth, som sønn av tekstilvarehandleren Wilhelm Philipp Erhard og hans hustru Augusta, født Hassold.
Han tjenestegjorde under første verdenskrig fra 1916 i artilleriet, kjempet i Romania, og ble alvorlig skadet nær Ieper i 1918.
Etter krigen studerte han økonomi, først i Nürnberg og senere i Frankfurt am Main. Han tok doktorgraden (dr. oecon.) i 1925. I Frankfurt giftet han seg med Luise Schuster, og de flyttet til Fürth, hvor han ledet farens selskap. Tre år senere ble han imidlertid assistent og senere underdirektør ved markedsforskningsinstituttet Institut für Wirtschaftsbeobachtung der deutschen Fertigware.
På grunn av krigsskadene kunne han ikke delta aktivt i andre verdenskrig, men studerte isteden økonomiske scenarioer ved ulike utfall av krigen.
Politiker
Etter den andre verdenskrig ble han finansminister i Bayern, og arbeidet senere med den tyske pengepolitikken. I 1949 ble han innvalgt i Forbundsdagen, og sluttet seg til CDU. I september 1949 ble han utnevnt til føderal finansminister i Adenauers første regjering. Han var finansminister fra 1949 til 1963 og gjennom den rollen han da spilte fikk han tilnavnet far til det tyske såkalte «Wirtschaftswunder» og grunnla den sosiale markedsøkonomien som skulle forbli styrende for det økonomiske systemet i landet.
Forbundskansler
Da Adenauer gikk av i 1963, ble Erhard kansler, og ved valget i 1965 ble han gjenvalgt. I 1966 gikk fridemokratene FDP ut av koalisjonen i protest mot at et budsjett var offentliggjort for tidlig, og Erhard måtte gå av. Hans etterfølger Kurt Georg Kiesinger dannet en såkalt storkoalisjon av CDU og SPD.
Erhard var medlem av Forbundsdagen til sin død i 1977.
Klinge-dommen
Klinge-dommen, inntatt i Rt. 1946 s. 198, er en plenumsdom avsagt av Høyesterett den 27. februar 1946. Den tyske gestapisten Karl-Hans Herman Klinge var av Eidsivating lagmannsrett dømt til døden for flere tilfeller av grov tortur, i ett tilfelle med døden til følge. Klinge ble dømt etter straffelovens bestemmelser om legemsfornærmelse og legemsbeskadigelse, som i utgangspunktet ikke åpnet for bruk av dødsstraff. Imidlertid hadde den norske eksil-regjeringen ved provisorisk anordning 4. mai 1945 tillatt dødsstraff i slike tilfeller. Klinge anket lagmannsrettens dom og anførte for Høyesterett at det ville være i strid med Grunnloven å anvende den provisoriske anordningen, da det ville innebære å gi den tilbakevirkende kraft. Høyesterett avgjorde med ni mot fire stemmer at anordningen ikke stred mot Grunnloven, og forkastet anken. Derved stadfestet Høyesterett dødsdommen, og Klinge ble henrettet på Akershus festning den 28. mars 1946.
Sakens kjensgjerninger
Karl-Hans Herman Klinge ble ansatt hos Gestapo på Victoria Terrasse i november 1944 og jobbet til frigjøringen i en avdeling som hovedsakelig etterforsket Milorg. I perioden fram til april 1945 deltok han i forhør med bruk av tortur. I de fleste av tilfellene han ble tiltalt for, ledet han forhøret og tok personlig del i mishandlingene.
Det alvorligste punktet i tiltalen var at han og hans medtiltalte mishandlet Carl Oddvar Erichsen på en så grov måte at han døde. Ifølge tiltalen kommanderte de ham først til «knebøyninger over et så langt tidsrom at han ble legemlig svekket. Deretter slo de ham med kølle over rygg og sete, og til slutt badet de ham i naken tilstand med påsatt håndjern og sammenbundne ben i iskalt vann, hvorunder han gjentagne ganger ble dukket under til tross for at han da var blitt merkbart svakere, alt med den følge at han umiddelbart etter badet falt sammen, og avgikk ved døden samme dag.».
Videre var han tiltalt for sytten tilfeller av tortur mot andre personer i perioden november 1944 til april 1945.
Klinge erkjente det han var tiltalt for, med unntak av at han hevdet at beskrivelsen i tiltalen på enkelte punkter var noe overdrevet. Den 8. desember 1945 ble han funnet skyldig og dømt til døden av Eidsivating lagmannsrett.
Rettsgrunnlaget
Klinge ble dømt for overtredelse av straffelovens § 228 (for mishandlingen av Erichsen) og § 229 (for de øvrige tilfellene), jfr. straffeloven § 62. Etter straffelovens bestemmelser kunne slike overtredelser kun straffes med en tidsbegrenset fengselstraff. Ifølge provisorisk anordning av 4. mai 1945 om straff for utenlandske krigsforbrytere kunne imidlertid dødsstraff idømmes, noe påtalemyndigheten la ned påstand om, og lagmannsretten la til grunn.
Høyesteretts behandling
Klinge anket lagmannsrettens dom når det gjaldt lovanvendelsen. Det sentrale spørsmålet for Høyesterett var hvorvidt det var uriktig av lagmannsretten å anvende den provisoriske anordningen av 4. mai 1945 ettersom handlingene Klinge ble domfelt for, var foretatt før anordningen ble gitt, og Grunnloven § 97 forbyr at lover blir gitt tilbakevirkende kraft. Subsidiært ble det anket over straffutmålingen, da Klinge mente at dødsstraff var for strengt selv om anordningen kunne brukes.
Det ble avgjort at saken skulle avgjøres av Høyesterett i plenum. Videre avgjorde Høyesterett med elleve stemmer mot to, at dommer Andenæs skulle vike sete fordi han i egenskap av universitetslærer hadde sendt en uttalelse til Stortingets justiskomite om anordningens grunnlovsmessighet, og dermed var inhabil i saken.
Flertallets synspunkt
Førstvoterende, dommer Skau, mente at Grunnloven § 97 ikke var til hinder for at tiltalte kunne dømmes til døden. Skaus argument hvilte på folkeretten. Han påpekte at det Klinge var dømt for, var krigsforbrytelser, og slike forbrytelser kunne etter folkeretten straffes med døden. Det var derfor ikke tilfelle at Klinge ble dømt for et forhold som på gjerningstidspunktet ikke kunne idømmes dødsstraff, til tross for at en norsk domstol uten anordningen av mai 1945 ikke kunne idømme en slik dom. Det oppstod da, etter Skaus syn, i realiteten ingen konflikt med Grunnloven § 97. Straffekravet oppstod «i kraft av folkerettens regler om krigens lover og sedvaner» og virkningen av anordningen ble da bare den at den åpnet norske domstolers adgang til å «gjøre det allerede ervervede straffekrav gjeldende».
Videre hevdet Skau at dette forholdet lå utenfor det Grunnloven § 97 hadde til hensikt å regulere. Hensikten bak grunnlovsparagrafen var at borgerne skulle kunne føle seg trygge for uberettigede inngrep fra styresmaktene. Det syntes ham da «urimelig å anta at den samme bestemmelse som er gitt til vern om samfunnet også skulle kunne påberopes av fremmede voldsmenn, borgere av en stat som har gått til angrep på det samme samfunn i den hensikt å underlegge seg det, og som et ledd i forsøket på undertvingelsen har anvendt de mest hensynsløse og brutale midler. Et slikt tilfelle kan ikke grunnlovgiverne ha hatt for øye.»
Mindretallets synspunkt
Andrevoterende, dommer Holmboe, mente at dødsstraff ikke kunne idømmes. Etter hans syn fulgte det av Grunnloven § 96 at norske domstoler bare kan dømme til straff med hjemmel i norsk lov, og at straffebud etter folkeretten ikke kan benyttes direkte. Videre mente han at Grunnloven § 97 var til hinder for at anordningen av 4. mai 1945 kunne gis virkning for forbrytelser begått før anordningens utferdigelse. På denne bakgrunn konkluderte Holmboe med at Klinge måtte dømmes etter straffeloven uten bruk av den provisoriske anordningen. Den strengeste straffen som da var mulig var fengsel i tretten år og seks måneder og han stemte for at Klinge skulle idømmes denne straffen.
Dommer Bonnevie sluttet seg til Holmboe, men konkluderte med at lagmannsrettens dom burde oppheves. Han påpekte at dersom forholdet ble rammet av straffelovens § 86 kunne dødsstraff likevel idømmes jfr. den provisoriske anordningen av 3. oktober 1941, og han mente at det riktigste ville være å la lagmannsretten vurdere om Klinge kunne dømmes etter straffeloven § 86.
Dommerne Fougner og Berger støttet henholdsvis Holmboes og Bonnevies votum, slik at mindretallet utgjorde fire dommere.
Ettertidens syn
Klingedommen har vært kontroversiell i ettertid. Den ble raskt kritisert av Frede Castberg og Johs. Andenæs ved Universitetet i Oslo og senere av blant annet Torstein Eckhoff og Carsten Smith. I sin bok Det vanskelige oppgjøret : rettsoppgjøret etter okkupasjonen skriver Andenæs: «Jeg tror det er liten tvil om at det er mindretallets standpunkt som var det rette.»
I Krigsforbryterdommen fra 2010, hvor en mann fra Bosnia-Hercegovina var tiltalt for krigsforbrytelser, uttalte førstvoterende dommer Møse med tilslutning fra alle de andre dommerne, at «flertallets begrunnelse i Klinge-saken ikke [kan] opprettholdes».
Derimot kom Hans Petter Graver i 2013 med støtte til flertallets syn. Etter hans syn var Høyesteretts oppfatning i 1946 i overensstemmelse med det syn den allerede hadde lagt til grunn i desember 1940 da medlemmene nedla sine embeter. Den gangen hevdet Høyesterett at forholdet mellom okkupasjonsmakten Tyskland og det okkuperte Norge måtte reguleres av folkeretten, og Høyesterett insisterte på at den hadde rett og plikt til å prøve den folkerettslige gyldigheten av okkupasjonsmaktens forordninger. Ifølge Graver framgår det at det var folkeretten og ikke Grunnloven som etter Høyesteretts syn i 1940 skulle være det rettslige grunnlaget for forholdet mellom okkupanten og de norske domstolene. Etter hans oppfatning var da flertallets syn i Klinge-saken i 1946 en viderføring av Høyesteretts oppfatning i 1940, som medførte at Klinge, som representant for okkupasjonsmakten, måtte dømmes etter folkeretten og ikke etter norsk rett. Etter dette synet kommer Grunnloven § 97 overhodet ikke til anvendelse.
Andreas E. Furtwängler
Andreas Ernst Gottfried Furtwängler (født 11. november 1944 i Zürich) er en tysk arkeolog og numismatiker.
Liv
Andreas Furtwängler er sønn av dirigenten Wilhelm Furtwängler og barnebarn av den kjente arkeologen Adolf Furtwängler. Han er gift og har tre barn.
Furtwängler tok doktorgraden i 1973 ved Heidelberg-universitetet og arbeidet fra 1976-1981 ved Deutsches Archäologisches Institut i Athen. 1991 habiliterte han seg ved Universität Saarbrücken, og siden 1994 er han professor i klassisk arkeologi ved Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg.
Fra 1993-2003 utførte han utgravninger og undersøkelser i Georgia, og siden 2002 er han engasjert i DAIs Didyma-prosjekt.
Zhao Leji
Zhao Leji (forenklet kinesisk 赵乐际, tradisjonell kinesisk: 趙樂際, pinyin: Zhào Lèjì; født i 1957 i Xining i provinsen Qinghai i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker.
Påskelys
Et påskelys er et stort vokslys, eller i moderne tid stearinlys, som brukes kirker. Det er vanlig både i både katolske og protestantiske kirker. Lyset symboliserer Jesus Kristus, som kalte seg «verdens lys».
Et nytt påskelys tas i bruk hvert år. Tradisjonelt tennes det under påskevigilien, men i de kirker hvor man ikke feirer vigilien tennes det på påskedag. I katolsk liturgi skal det normalt tennes utenfor kirken, og så bæres inn i prosesjon i en mørklagt kirke.
Zhao Leji
Han har vært guvernør for Qinghai, generalsekretær for kommunistpartiets partikomite i Qinghai, formann for provinsen Qinghais folkekongress, og er nå (2011) partisjef i provinsen Shaanxi.
Påskelys
Ellers i året er det vanlig at lyset tennes under dåpsseremonier og begravelser.
Zhao Leji
Han ble medlem av kommunistpartiet i 1975 og studerte filosofi ved Pekinguniversitetet fra 1977 til 1980.
Mary Lou Williams
Mary Lou Williams (født 8. mai 1910, død 28. mai 1981) var en amerikansk jazz-pianist, komponist og arrangør. Williams skrev hundrevis av komposisjoner og arrangementer, og spilte inn mer enn hundre plater. Williams komponerte og arrangerte for berømte bandledere som Duke Ellington og Benny Goodman, og hun var venn, mentor og lærer for Thelonious Monk, Charlie Parker og Dizzy Gillespie.
Tidlige år
Hun ble født som Mary Elfrieda Scruggs i Atlanta, Georgia, og vokste opp i bydelen East Liberty i Pittsburgh, Pennsylvania i en søskenflokk på elleve barn. Som svært ung lærte hun seg å spille piano (hennes første offentlige opptreden var i en alder av seks år). Hun ble profesjonell musiker i tenårene. Hun regnet Lovie Austin som sin største inspirator. Seks år gammel bidro Williams allerede til å hjelpe sine ti halvsøsken ved å spille i selskaper. Hun begynte jevnlig å opptre offentlig i en alder av syv år, da hun ble kjent i hjembyen Pittsburgh som «den lille pianojenta fra East Liberty».
Karriere
I 1924 ble den 14 år gamle jenta tatt på Orpheum Circuit. Året etter spilte hun med Duke Ellington og hans band Washingtonians. En bemerkelsesverdig anerkjennelse av hennes talentet kom da hun var bare 15. En natt spilte hun sammen med bandet McKinney's Cotton Pickers på Harlem's Rhythm Club. Louis Armstrong kom inn i rommet og stoppet for å lytte til henne. Mary Lou forteller sjenert hva som skjedde: «Louis løftet meg opp og kysset meg.»
He Long
He Long (kinesisk: 贺龙 pinyin: Hè Lóng; født 22. mars 1896 i Sangzhi i Hunan i Kina, død 8. juni 1969) var en betydelig kommunistisk hærfører under den kinesiske borgerkrig. Etter grunnleggelsen av Folkerepublikken Kina ble han marskalk og visestatsminister.
Mary Lou Williams
Karriere
I 1927 giftet hun seg med saksofonisten John Williams. Hun møtte ham på en forestilling i Cleveland hvor han var leder av sin gruppe, Syncopators, og flyttet med ham til Memphis, Tennessee. John satte sammen et band i Memphis, som inkluderte Mary på piano. I 1929 aksepterte John en invitasjon til å spille med Andy Kirks gruppe i Oklahoma City, og overlot til 19 år gamle Mary å lede hans band i Memphis de gjenværende konserter. Williams fulgte etterhvert med sin mann til Oklahoma City, men fikk ikke spille med bandet. Gruppen, som idag huskes som Andy Kirks Twelve Clouds of Joy, flyttet til Tulsa, Oklahoma, der Mary brukte deler av sin fritid på å transportere døde for et begravelsesbyrå for å spe på inntektene. Da Clouds of Joy fikk et langvarig oppdrag i Kansas City, Missouri, ble hun med mannen der og begynte å opptre med bandet, samt fungere som deres arrangør og komponist. Hun leverte Kirk sanger som «Walkin' and Swingin'», «Twinklin'», «Cloudy», «Little Joe from Chicago» med flere.
He Long
He Long var sønn av en lavere offiser som også var medlem av Gelaohui (de eldre brødres selskap), et hemmelig selskap som fantes allerede ved begynnelsen av Qing-dynastiets tid. Han fikk ingen skolegang, i barne- og ungdomsårene gjette han kveg.
Hans revolusjonære karriere går likevel tilbake til ungdomskrigen. Han drepte en keiserlig skatteoppkrever med kjøttkniv etter at denne angivelig hadde drept hans onkel.
Mary Lou Williams
Karriere
I 1942 forlot Williams, som hadde skilt seg fra sin mann, bandet Twelve Clouds of Joy, og dro tilbake igjen til Pittsburgh. Hun dro dit med bandkollega Harold «Shorty» Baker, som hun dannet en seksmannsgruppe med som inkluderte Art Blakey på trommer. Etter et langvarig samarbeid i Cleveland, reiste Baker for å slutte seg til Duke Ellingtons orkester. Williams ble også med i bandet i New York, og deretter reiste de til Baltimore, hvor hun og Baker giftet seg. Hun reiste med Ellington og arrangert flere låter for ham, inkludert «Trumpets No End» (1946), hennes versjon av Irving Berlins "Blue Skies", men innen et år hadde hun forlatt Baker og gruppen og returnerte til New York.
He Long
I 1914 gikk He Long inn i nasjonalistpartiet (Kuomintang, KMT). I 1923 ble han kommandant for KMTs 20. armé, og noen år senere deltok han som viktig lokal hærfører i Nordekspedisjonen på KMTs side. I 1926 eller 1927 meldte han seg inn i Det kinesiske kommunistparti. KMT-lederen Chiang Kai-shek prøvde forgjeves å vinne He Long tilbake til KMT. Da ikke det gikk, hevnet han seg senere ved å la rundt hundre av He Longs slektninger myrde, deriblant tre søstre og en bror. I 1927 var He Long en av lederne av nanchangoppstanden.
Mary Lou Williams
Karriere
Williams begynte i 1952 å spille på Café Society, startet et ukentlig radioprogram kalt Mary Lou Williams's Piano Workshop på WNEW, og begynte å veilede og samarbeide med mange yngre bebop-musikere, mest kjent blant disse Dizzy Gillespie og Thelonious Monk. I 1945 komponerte hun bebop-hiten "In the Land of Oo-bla-Dee" for Dizzy Gillespie. «I denne perioden skulle Monk og barna komme til leiligheten min hver morgen rundt fire eller plukke meg opp på Café etter jeg var ferdig med siste show, og vi skulle spille og utveksle ideer til langt utpå ettermiddagen eller senere,» mimret Williams i Melody Maker. Selv om hun knyttet tette bånd til bebop-musikere i løpet av hennes tid i New York, satte hun også opp et storstilt orkesterverk bygget på hennes egen komposisjon «Zodiac Suite» i byens rådhus i 1945, innspilt på Folkways plateselskap, med bassisten Al Lucas og trommeslageren Jack "The Bear" Parker og New York Philharmonic.
He Long
Under «den lange marsjen» utviklet He Long seg til en viktig støtte for Mao Zedongs linje. Fra 1934 kommanderte han «den annen armé» av den kinesiske røde armé. Han var en karismatisk mann, en dyktig taler og motivator. Hans styrker kom til å spille en viktig rolle under den kinesiske borgerkrig.
Etter Kuomintangs nederlag stod He Long den 1. oktober 1949 ved Maos side under grunnleggelsesfeiringene for folkerepublikken Kina på Den himmelske freds plass i Beijing. Han ble Deng Xiaopings stedfortreder som leder av «Sørvestbyrået» i Chongqing, der han fikk medansvaret for utbyggingen av det kommunistiske styre i Sørvest-Kina. I 1955 ble han utnevnt til en av de ti marskalker, og mot slutten av 1950-årene ble han dessuten sekretær for Sportskommisjonen.
Mary Lou Williams
Karriere
I 1952 aksepterte Williams et tilbud om å opptre i England, og ble værende i Europa i to år. Da hun kom tilbake til USA tok hun en pause fra rampelyset, og bekjente seg til den katolske tro. Hennes tid ble brukt hovedsakelig på Bel Canto Foundation, en aksjon hun startet å hjelpe rusmiddelavhengige musikere tilbake til scenen. To prester og Dizzy Gillespie overbeviste henne om å begynne å spille igjen, noe hun gjorde i 1957 under Newport Jazz Festival med Gillespies band. Presten Peter O'Brien ble hennes nære venn og personlige manager i 1960. Sammen fant de nye arenaer for jazzmusikk i en tid det ikke fantes mer enn to rene jazzklubber på Manhattan. I tillegg til å spille på jazzklubbene spilte hun på skoler, dannet sitt eget plateselskap og forlag, stiftet Pittsburgh Jazzfestival og gjorde opptredener på fjernsyn. Gjennom hele 1960-tallet var hennes komposisjoner inspirert av religiøs musikk – salmer og messer. En av messene, Musikk for fred, ble koreografert og fremført av Alvin Ailey Dance Theater som «Mary Lous Messe». Hun utførte en versjon av "Mary Lous Messe" på TV i The Dick Cavett Show i 1971.
Hun skrev og fremførte religiøs jazzmusikk som Black Christ of the Andes(1963), en hymne til ære for St. Martin de Porres, to mindre verk, Anima Christi og Praise the Lord. I denne perioden la Mary mye energi i arbeidet med å få ungdomskor til å fremføre hennes verker, inkludert messe i St. Patrick's Cathedral i New York foran en forsamling på over tre tusen. Hun startet en veldedig organisasjon, åpnet bruktbutikker i Harlem og kanaliserte inntektene, sammen med ti prosent av sine egne inntekter, til musikere i nød. Som en artikkel fra Time i 1964 beskriver: «Mary Lou ser på seg selv som en "sjelisk" artist – på den måten at hun aldri beveger seg langt fra melodi og blues, men også innlemmer små elementer fra gospelsjangerens harmoni og rytme. Jeg ber gjennom fingrene når jeg spiller, sier hun. Jeg får den gode "sjeliske lyden", og jeg forsøker å treffe menneskers ånd.» Hun spilte også på den legendariske Monterey Jazz Festival i 1965, med en jazzfestival gruppe.
Gjennom hele 1970-tallet blomstret hennes karriere, og hun spilte inn flere album, blant annet spilte hun som solopianist og kommentator inn albumet Jazzens historie. Hun opptrådte igjen på Monterey Jazz Festival i 1971. Hun holdt en dobbel-piano konsert sammen med pianisten Cecil Taylor på Carnegie Hall i 1977. Hun inngikk også en avtale med Duke University som Artist in Residence (1977 til 1981), hvor hun underviste i Jazzens historie sammen med Peter O'Brien, og dirigerte Duke Ellingtons jazzensemble. Med et lett pedagogisk preg, gjorde hun også mange konsert- og festivalopptredener, holdt seminarer for ungdommer, og i 1978 opptrådte hun i Det hvite hus. Hun spilte på Benny Goodmans 40-års jubileumskonsert i Carnegie Hall i 1978.