cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beaucaire vannkraftverk
Beaucaire vannkraftverk med demningen Vallabrègues er et vannkraftverk i Frankrike. Det ligger i elva Rhône. Installert kraftkapasitet er 210 MW.
Selve damanlegget er 26 meter høyt, og er en barriere i elva med sluser.
Høyanger kirke
Høyanger kirke (Høyanger kyrkje) er en langkirke fra 1960 i Høyanger kommune i Sogn og Fjordane.
Byggverket er i betong og har 374 sitteplasser.
Arkitekter for kirken var Arnstein Arneberg og Olav S. Platou. Den ble tegnet på oppdrag av Norsk Aluminium Company, som også hadde kjøpt tomten og sto for all finansiering. Da kirken var ferdigstilt ble den gitt i gave til lokalsamfunnet og vigslet 11. september 1960 av biskop Ragnvald Indrebø.
Kirken fremstår som en moderne utgave av en tradisjonell basilika med to sideskip og et tårn på nesten 38 meter. Taket og tårnet er dekket med skifer fra Gudbrandsdalen.
Inventar
Prekestolen er i tre og er tegnet av Arneberg. Den er åttekantet og i fronten sees utskjæringer av Svein Valevatn. Alteret er i sten med antependium av Arneberg og B. Arneberg Quesseveur. Bak dette danner et stort glassmaleri og en mosaikk altertavlen. Glassmaleriet fremstiller Jesus på korset og er laget av Borgar Hauglid, mosaikken viser fugl Føniks og er av Ragnvald Andersen.
Nytt orgel ble innviet i 2003, det er overtatt fra St. Michael and All Angels Church i England.
Karl-Heinz Hopp
Karl-Heinz Hopp (født 20. november 1936 i Allenstein, død 11. februar 2007 i Lübeck) var en tysk roer som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.
Hopp ble olympisk mester i roing under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på den tyske åtteren som vant konkurransen foran Sveits og Frankrike. Mannskapet var roerne; Hopp, Hans Lenk, Klaus Bittner, Moritz von Groddeck, Kraft Schepke, Frank Schepke, Walter Schröder, Manfred Rulffs og Willi Padge som var styrmann
Introducing Joss Stone
Introducing Joss Stone er det tredje albumet til den engelske soulsangeren Joss Stone, utgitt 9. mars 2007 i England av Relentless Records.
Bakgrunn og innspilling
Æren for albumets produksjon er gitt musiker og produsent Raphael Saadiq, kjent for sine tidligere arbeider med D'Angelo, Macy Gray; Mary J. Blige, Kelis, The Roots. «Raphael er en av de mest fantastiske musikerne jeg har møtt i hele mitt liv», sier Stone. «Innen musikk, føler jeg at han leser tankene mine. Bare jeg ser på ham vet han akkurat hva jeg vil ha». Stone begynte å skrive på sangen Barbados før hun dro avgårde til Nassau, Bahamas, for å møte Saadiq. De ble der i to måneder og spilte inn i Compass Point Studios, etterfulgt av miksing i Electric Lady Studios i New York City. Noen andre samarbeidspartnere var Lauryn Hill, Common, Novel, Joi og Mix Master Mike.
Stone selv beskrev det med: «Helt klart meg. Det er derfor jeg kaller det Introducing Joss Stone. Dette er mine ord, og det er hvem jeg er som artist».
Mankato gasskraftverk
Mankato gasskraftverk er et varmekraftverk ved stedet Mankato i Blue Earth County, delstaten Minnesota i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 290 MW, fordelt på 1 blokk og 1+1 moderne gassturbiner. Operatør er Calpine Corp.
Utstyret er vesentlig levert av Siemens og Toshiba. Anlegget ble bygget ut fram til 2006. Brenselkilden er naturgass.
Derek Whyte
Derek Whyte (født 31. august 1968 i Glasgow) er en skotsk tidligere fotballspiller som er mest kjent fra sine tre perioder i forsvaret hos de britiske klubbene Celtic, Middlesbrough og Aberdeen. Whyte fikk også 12 landskamper for i perioden 1987 til 1999, og var blant annet med i troppen til EM i fotball 1992, EM i fotball 1996 og VM i fotball 1998.
Klubbkarriere
Whyte startet sin fotballkarriere hos Celtic i 1985, og den 22. august samme år fikk han sin seriedebut på førstelaget borte mot Heart of Midlothian FC. I 1985/1986-sesongen vant han sitt første trofé da Celtic vant seriemesterskapet, og i 1987/1988-sesongen vant han både seriemesterskapet og cupmesterskapet med klubben. Mot slutten av 1991/1992-sesongen, etter å ha spilt 215 seriekamper for Celtic, ble han solgt til den engelske klubben Middlesbrough for 900 000 pund.
Hos Middlesbrough gikk han rett inn på førstelaget og hjalp til med å spille klubben opp til Premier League. Etter fem sesonger i England dro han tilbake til Skottland, hvor han skrev under på en fireårskontrakt for Aberdeen i desember 1997. I 1998 tok han over kapteinsbindet fra målvakt Jim Leighton og beholdt det frem til 2002, da han gikk på en fri overgang til Partick Thistle.
I november 2003 tok han over rollen som spillende trener i Partick Thistle sammen med Gerry Britton, men la opp som fotballspiller i 2004. I 2005 ble trenerduoen sparket på grunn av manglende resultater.
Landslagskarriere
Whyte fikk sin landslagsdebut for i en kamp mot  i oktober 1987. Han ble tatt ut i troppen til EM i fotball 1992 av landslagstrener Andy Roxburgh og siden i troppen til EM i fotball 1996 av landslagstrener Craig Brown, men satt på reservebenken i begge mesterskapene. Han ble også tatt ut i troppen til VM i fotball 1998, men fikk heller ikke der en eneste kamp og var henvist til reservebenken. Whyte fikk totalt 12 landskamper for Skottland frem til 1999.
His Own Law
His Own Law er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av J. Parker Read, Jr. og med Hobart Bosworth i hovedrollen.
Handling
Den velstående entreprenøren J. C. MacNeir blir sterkt knyttet til den unge franske ingeniøren Jean Saval, som han møter i løpet av en av fylleturene han hengir seg til mellom jobbene. Etter en slik natt tilbyr MacNeir ham fast ansettelse, og de begynner på en jobb i Chinook hvor franskmannen forelsker seg i Sylvia Harris. Kort tid senere blir han kalt til å forsvare Frankrike under første verdenskrig, men før han forlater dem får han et løfte fra MacNeir om å ta vare på Sylvia.
Ødegårdsveien (Hønefoss)
Ødegårdsveien (1–5, 2–6) er ei kort gate på Hov i Ringerike.
His Own Law
Handling
Når det kommer beskjed om at Saval er død, og Sylvia oppdager at hun er gravid tilbyr MacNeir å gifte seg med henne. Fire år senere kommer Saval imiderltid tilbake, etter å ha blitt løslatt fra en tysk krigsfangeleir. han anklager vennen sin for forræderi, men MacNeir overbeviser til slutt franskmannen om at han bare har fungert som Sylvias verge. Det blir deretter overlatt til Sylvia å velge hvem hun egentlig ønsker å være gift med.
Ødegårdsveien (Hønefoss)
Gata går ut fra Hov allé, og går nordover i retning Hvalsmoveien (E16). Den er første avkjøring til venstre dersom man kjører inn Hov allé fra Hønengata. Den preges av trehusbebyggelse.
Catawba County
Catawba County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina. Her finner vi det meget store Marshall kullkraftverk, eid av Duke Energy.
Chatham County (Nord-Carolina)
Chatham County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Johan Christian Collett
Johan Christian Collett (født 23. juli 1817, død 29. april 1895) var amtmann i Christians amt fra 1854 til 1859. Han var den første amtmannen som bodde i Lillehammer, som var amtets eneste by til Gjøvik ble grunnlagt i 1861.
Han var sønn av amtmann og eidsvollsmann Johan Collett og bror av professor Peter Jonas Collett - Camilla Colletts ektemann.
Da Lauritz Weidemann gikk av i 1851, henvendte formannskapet i Lillehammer seg til Indredepartementet, for at det skulle forplikte amtmannen til å bo i byen. Weidemann hadde bodd på garden Steinberg i Vestre Toten. Formannskapet argumenterte med at Lillehammer var amtets eneste kjøpstad, at byen lå midt i amtet og at den var endepunktet for dampskipstrafikken på Mjøsa, og i tillegg holdt amtsformannskapet sine møter i byen.
Departementet ga Lillehammer medhold, og i 1854 flytta Collett inn i Wiesegården, et av de mest standsmessige husa i kjøpstaden. Også Collets etterfølger, Christian Jensen bodde der.
Collett overtok i 1859 som stiftsamtmann i Akershus, et embete han beholdt til sin død i 1895. Han var konstituert som statsråd og sjef for Revisjonsdepartementet under regjeringskrisa i 1884 (fra 26. mars til 3. april).
Kraft Schepke
Kraft Schepke (født 3. mars 1934 i Königsberg) er en tidligere tysk roer som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.
Schepke ble olympisk mester i roing under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på den tyske åtteren som vant konkurransen foran Sveits og Frankrike. Mannskapet var roerne; Schepke, Hans Lenk, Klaus Bittner, Moritz von Groddeck, Karl-Heinz Hopp, Frank Schepke, Walter Schröder, Manfred Rulffs og Willi Padge som var styrmann
Kristen Connolly
Kristen Nora Connolly (født 12. juli 1980 i Montclair i New Jersey) er en amerikansk skuespiller.
Connolly har spilt i filmene Mona Lisa Smile, Meet Dave og The Happening, samt såpeoperaene Guiding Light og As the World Turns. Gjennombruddet kom i rollen som Dana i skrekkfilmen The Cabin in the Woods fra 2012. Filmen handler om en gruppe studenter som under et opphold på en hytte i skogen blir angrepet av fjernstyrte zombier. Det året spilte hun også i skrekkfilmen The Bay.
I 2013 fikk hun rollen som Christina Gallagher i Netflix-serien House of Cards, og hun spilte Bess Houdini i miniserien Houdini mot blant andre Adrien Brody. Siden 2015 har hun hatt hovedrollen i dramaserien Zoo. I 2014 spilte hun Petra Anderson i dramathrilleren A Good Marriage basert på Stephen Kings kortroman.
Ali Kaya
Ali Kaya (født Stanley Kiprotich Mukche 20. april 1994 i Eldoret i Uasin Gishu fylke) er en kenyanskfødt langdistanseløper som representerer Tyrkia.
Han flyttet til Tyrkia i 2010, ble tyrkisk statsborger i 2013, og har representert Tyrkia etter dette. Han ble europamester på 3000 meter innendørs i 2015.
Idrettskarriere
Kaya representerte Tyrkia ved junior-EM i friidrett 2013 i Rieti i Italia. Her vant han både 5000 meter og 10.000 meter, og tiden hans på 10.000 meter (28:31,16) var ny mesterskapsrekord og tyrkisk juniorrekord.
Ved Islamic Solidarity Games i Indonesia i september 2013 deltok han også på både 5000 og 10.000 meter. På 5000 meter kom han på 2.-plass, halvannet sekund bak aserbajdsjanske Hayle Ibrahimov, men på 10.000 meter vant han på tiden 29:36.64. Han deltok også ved EM i terrengløp 2013, der han vant gull i juniorklassen.
I mars 2014 deltok Kaya ved VM i friidrett innendørs 2014 i Sopot i Polen. Her løp han på 7:51,27 i innledningsheatet på 3000 meter, og gikk ikke videre til finalen. Kenyanske Caleb Mwangangi Ndiku vant denne øvelsen. I juni deltok han ved Lag-EM i friidrett 2014, der Tyrkia deltok i Super League. Her kom han på 8.-plass på 3000 meter og 3.-plass på 5000 meter, noe som ga hhv 5 og 10 poeng i lagkonkurransen. Tyrkia kom på 12. og siste plass i lagkonkurransen sammenlagt, og rykket dermed ned til First League i Lag-EM i friidrett 2015.
Også ved EM i friidrett 2014 i august deltok han på begge de lange distansene. På 5000 meter kom han på 9.-plass, og på 10.000 meter kom han på 3.-plass med ny personlig rekord på tiden 28:08,72. En måned senere representerte han Europa ved Verdenscupen i friidrett 2014 i Marrakech, der han deltok på 5000 meter. Her kom han på 5.-plass, som ga 4 poeng til Europa i lagkonkurransen. I desember deltok han ved EM i terrengløp 2014, denne gangen i seniorklassen. Her kom han på 2.-plass, bak tyrkiske Polat Kemboi Arikan. Tyrkia vant også lagkonkurransen, foran Spania og Italia.
Ved EM i friidrett innendørs 2015 i Praha vant han sin første store internasjonale tittel som senior, på 3000 meter. Han var raskest i innledningsheatet, der han løp på 7:45,65, og i finalen løp han inn til ny tyrkisk rekord med tiden 7:38,42, og vant distansen foran Lee Emanuel og Henrik Ingebrigtsen. Tiden hans var også ny mesterskapsrekord. Ved det tyskiske mesterskapet i friidrett i mai satte han ny europeiak U23-rekord på 10.000 meter, med tiden 27:24,09. Han vant denne distansen, 24 sekunder foran kenyanske Amos Kibitok.
Han satte ny tyrkisk rekord på 5000 meter ved Diamond League-stevnet i Roma 4. juni, der han løp på 13:00,31. I juli deltok han ved U23-EM i friidrett 2015, der han vant to gullmedaljer. Først vant han 10.000 meter på 27:53,38, og to dager senere vant han 5000 meter på tiden 13:20,16. Begge disse tidene var ny mesterskapsrekord. Han deltok også ved VM i friidrett 2015 i Beijing, der han kom på 9.-plass på 5000 meter og 7.-plass på 10.000 meter.
EM i terrengløp 2015 ble arrangert i Hyères i Frankrike i desember, og Kaya vant der seniorklassen individuelt, 11 sekunder foran Alemayehu Bezabeh. I lagkonkurransen kom Tyrkia på 9.-plass.
Symploke
Symploke (av gr. symploke, også complexio [latin], «sammenfletning») er en talefigur, hvor samme ord gjentas flere ganger innenfor i samme utsagn eller setning.
Cherokee County (Nord-Carolina)
Cherokee County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Symploke
Som retorisk eller stilistisk virkemiddel finnes symploken blant annet anvendt av den danske dikteren Paludan-Müller:
Et ord eller utsagn kan også brukes suksessivt ved begynnelsen av to eller flere setninger, og et annet ord eller setningsledd suksessivt på slutten av den samme. Denne bruken viser således til en kombinasjon av anafor og epifor.
Pleasant Valley kraftverk
Pleasant Valley kraftverk er et varmekraftverk i delstaten Minnesota i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 487 MW, fordelt på 3 blokker med moderne gassturbiner. Operatør er Great River Energy.
Utstyret er vesentlig levert av SWPC. Anlegget ble bygget ut i årene 2000–2002. Brenselkilden er naturgass og fyringsolje.
Apex gasskraftverk
Apex gasskraftverk er et varmekraftverk i delstaten Nevada i det vestlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 500 MW, fordelt på 1 blokk og 2+1 moderne gassturbiner. Operatør er Mirant Corp.
Utstyret er vesentlig levert av General Electric og Alstom. Anlegget ble bygget ut i årene 2000–2003. Brenselkilden er naturgass.
Uncle Meat
Uncle Meat er det femte studioalbumet til the Mothers of Invention, utgitt som et dobbeltalbum i 1969. Uncle Meat ble først utviklet som en del av No Commercial Potential, et project som dannet tre andre album som deler samme konsept: We're Only in It for the Money, Lumpy Gravy og Cruising with Ruben & the Jets. Albumet var også planlagt til å ble et soundtrack til en planlagt science fiction-film som aldri ble ferdigprodusert, men en video med prøvefilming ble utgitt av Frank Zappa i 1987. Musikken har ulike stilarter, med orkester, jazz, blues og rock. Uncle Meat ble en kommersiell suksess da den ble utgitt, og har fått mye ros for oppfinnsom innspilling og redigering, inkludert eksperimentering med manipulering av hastighet og overdubbing, og diverse lydeffekter.
Bakgrunn
Frank Zappa, som hadde vært interessert i film siden high school, bestemte seg for å utvikle filmmusikk for the Mothers of Invention, med tittelen Uncle Meat. Den tenkte filmen skulle kombinere elementer av vitenskap og historier inspirert av bandets seksuelle eskapader. Dermed begynte Zappa å jobbe med et prosjekt kalt No Commercial Potential, som etter hvert ble til albumene We're Only in It for the Money, Lumpy Gravy, Cruising with Ruben & the Jets og Uncle Meat. Zappa uttalte at: «It's all one album. All the material in the albums is organically related and if I had all the master tapes and I could take a razor blade and cut them apart and put it together again in a different order it still would make one piece of music you can listen to. Then I could take that razor blade and cut it apart and reassemble it a different way, and it still would make sense. I could do this twenty ways. The material is definitely related».
Kunstneren Cal Schenkel uttalte: «I started working on the story of Ruben and the Jets that is connected with the Uncle Meat story, which is this old guy turns this teenage band into these dog snout people ... We started that before it actually became Ruben and the Jets. That came out of my love for comics and that style, the anthropomorphic animals, but also it was part of a running story line».
Innspilling
Zappa benyttet først Apostolic Recording Studios i Manhattan, der han brukte en 12-spors maskin bygget av Scully Recording Instruments. Zappa brukte en mengde overdubbinger, spilte på sjeldent brukte instrumenter der han også brukte studioeffekter, og både øket og senket farten på innspillingene for å få spesielle effekter. Zappa ville lage et album som skulle utfordre tidens musikkfans, fordi han følte at hans tilhengere var «vant til å godta alt han hadde presentert for dem ... politisk, musikals, sosialt – alt!». Ingen i fanskaren hans ville protestere. Han uttalte at: «Det var min oppgave den tiden å gjøre ting som ville vekke folk ut av det nåværende eller uvitenhet og få dem til å stille spørsmål angående en del ting».
Selv om Lowell George, kommende Mothers og Little Feats rytmegitarist ikke spilte på albumet, som var ferdiginnspilt før han ble med i bandet, er han med på albumets cover og pamflett.
Musikk og tekst
Uncle Meat inneholder mange musikksjangere, inkludert orkestersymfonier, jazz, blues, doo wop og rock and roll. Albumet inneholder også talte ord og segmenter med «Suzy Creamcheese», og har et sterkere fokus på slagverksinstrumenter enn på noen tidligere komposisjoner av Zappa, og legger stor vekt på Zappas evner som komponist, musiker og arrangør.
«Nine Types of Industrial Pollution» er musikalsk formløs med røtter i slagverksinstrumenter. Den inneholder riktignok en gitarsolo i en senere versjon. «Dog Breath, in the Year of the Plague» er en rock and roll-låt med et tema som blir repetert senere på albumet i en instrumentallåt, spilt med keyboard, rytmeinstrumenter og akustisk gitar. Rock and roll-versjonen inneholder tre vers der det første refrenget blir sunget av operasangeren Nelcy Walker, og i det andre refrenget er farten økt. Etter det tredje verset, er låten blitt til et avant garde orkesterstykke framført med rytmeinstrumenter, keyboard og andre instrumenter. I albumet står det om låten: «The weird middle section of DOG BREATH (after the line "Ready to attack") has forty tracks built into it. Things that sound like trumpets are actually clarinets played through an electric device made by Maestro with a setting labeled Oboe D'Amore and sped up a minor third with a V.S.O. (variable speed oscillator). Other peculiar sounds were make[sic] on a Kalamazoo electric organ. The only equipment at our disposal for the modification of these primary sounds was a pair of Pultec Filters, two [Lang Equalizers], and three Melchor Compressors built into the mixing console. The board itself is exceptionally quiet and efficient (the only thing that allowed us to pile up so many tracks) and is the product of Mr. Lou Lindauer's imagination & workmanship».
I tillegg til studioinnspillinger, har Uncle Meat også noen konsertopptak innspilt i Royal Albert Hall, inkludert en innspilling av Don Preston som spiller «Louie Louie» på orgelet i Albert Hall. Mot slutten av låten annonserer Zappa at låten har bltt framført av «London Philharmonic Orchestra». Den doo wop-inspirerte «Electric Aunt Jemima» refererer til Zappas gitarforsterker.
Ytteren skole
Ytteren skole er en barneskole med adresse i Langdalen 110 på Ytteren i Mo i Rana, på Helgeland i Nordland.
Uncle Meat
Musikk og tekst
Albumet avsluttes med «King Kong», en låt i 3/8-takt selv om den instrumentale innledningen, en jazz-improvisasjon over med en rytmeseksjon går i en 5/8-takt, kan høres tidligere i albumet. Seks varianter av låten framføres i slutten av albumet, der den enkle melodien først spilles, så spilles den av et Fender Rhodes Electric Piano av Preston, tredje gang spilles den som en saksofon–solo av «Motorhead» Sherwood, og den fjerde er med Bunk Gardner som spiller sopransaksofon med forskjellige elektroniske effekter. To variasjoners til konkluderer stykket, med en liveinnspilt saksofonsolo av Ian Underwood og til slutt en versjon raske gonger, overblåste saksofoner og instrumenter.
Ytteren skole
Skolens visjon er læring og sunn utvikling i et trygt fellesskap.
Uncle Meat
Utgivelse og mottagelse
Uncle Meat ble utgitt som et dobbeltalbum av Bizarre og Reprise Records, med undertittelen: «Most of the music from the Mothers' movie of the same name which we haven't got enough money to finish yet». På tross av albumets eksperimentelle natur, klatret det opp til nr. 43 på Billboard listene.
Ytteren skole
I 2021 hadde skolen omkring 230 elever.
Uncle Meat
Utgivelse og mottagelse
Kritisk mottagelse
Senere tids beskrivelse av albumet er positiv, man har forståelse for at albumet er viktig innen Zappas diskografi. The New Rolling Stone Album Guide beskrev albumet som «inspired monstrosity ... an assault of glorious noise». AllMusic-skribenten Steve Huey skrev: «despite the absence of a conceptual framework, the unfocused sprawl of Uncle Meat is actually a big part of its appeal. It's exciting to hear one of the most creatively fertile minds in rock pushing restlessly into new territory, even if he isn't always quite sure where he's going».
Annet
I 1987 ble en Uncle Meat-film utgitt på video og albumet ble utgitt på nytt som et dobbeltalbum inkludert en låt som ble innspilt i 1982, «Tengo Na Minchia Tanta», sunget på siciliansk og italiensk av Massimo Bassoli. Med på videoen er ca. 40 minutter med lyder og dialoger fra filmen. Den originale vinylmiksen fra 1969 ble utgitt på nytt i 2016 som en del av samleboksen Meat Light.
Sporliste
Alle spor skrevet av Frank Zappa der intet annet er oppgitt.
Side 2
Side 3
Side 4
Nyutgivelse på CD
Disk 1
Disk 2
Personell
Musikere
Produksjon
Chalcocrates felschi
Chalcocrates felschi er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Henrik Larsen (skuespiller)
Henrik Larsen (født 8. september 1949) er en dansk skuespiller. Han har medvirket i en lang rekke danske filmer og TV-serier blant annet i Taxa. Henrik Larsen er utdannet på The Old Vic Theatre School i 1973.
Chalcocrates felschi
Utseende
Ganske store (30-40 millimeter), mørke, brede biller. Hos denne gruppen mangler hannene horn og kjønnene ser nokså like ut. Kroppens grunnfarge er svart, med litt matt, bronseaktig metallisk glans. Denne arten skilles lett fra nesten alle andre hornbiller på dekkvingenes gule tegninger. Beina har skarpe tenner på utsiden av leggene. Kjønnene er overflatisk ganske like.
Solseil
Et solseil er en type fremdriftsmetode for romsonder. Metoden baseres delvis på den solvinden som stadig strømmer ut fra solen og delvis på strålingstrykket som skapes når lys (fotoner) reflekteres i de tynne reflektorene (som tilsvarer den største delen av fremdriftskraften og er ca. 5,000 ganger større enn trykket fra solvinden ) Solseil har den store fordelen at de ikke trenger nytt drivstoff. Det finnes imidlertid et problem å overkomme; solseil må være svært store for å være effektive, og ettersom kraften fra solvinden avtar kvadratisk med avstanden fra solen fungerer de best i det indre solsystemet. Energikilden trenger ikke nødvendigvis være en stjerne, men også andre kilder som for eksempel laser, mikrobølger og magnetfelt kan benyttes.
Ole Wackström
Ole Rafael Wackström (født 20. september 1932 i Borgå landkommune, død 8. april 2015 i Borgå), var en finsk syklist.
Wackström ble finsk mester i landeveissykling i 1957. Han representerte Finland under sommer-OL i 1968 og 1972, men uten medalje. Han representerte også Finland i VM-sammenheng i 1959, 1960, 1967 og 1971. Etter endt karriere som aktiv utøver, fortsatte han som sykkeltrener på høyt nasjonalt nivå.
To av Wackströms sønner, Patrick og Sixten Wackström, er også kjent som syklister.
Sigurd Kloumann
Sigurd Kloumann (født 1. juli 1879 i Vadsø, død 18. januar 1953 i Oslo) var en norsk ingeniør og industrileder. Han var planlegger og leder under utbyggingen av elektrokjemisk industri i Norge på begynnelsen av 1900-tallet. I 1915 opprettet han egne virksomheter, blant annet for aluminiumsproduksjon i Høyanger. Rett etter okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig samarbeidet han med den tyske okkupasjonsmakten om å utvide produksjonen av aluminium i Norge for salg til krigsviktig industri i Tyskland.
Kloumann utmerket seg tidlig som en praktisk rettet ingeniør, blant annet under planleggingen av kraftverket i Vammafossen utenfor Askim. I en alder av bare 25 år ble han leder ved konstruksjonskontoret ved Kvælstoffselskapets forsøksavdeling på Notodden. Han fikk også ansvar for byggingen av Svelgfoss kraftverk, som til da var Europas største vannkraftverk. Da han var 26 år fikk han ledelsesansvaret for industrietableringen på Rjukan, både med planlegging av fabrikkene, kraftverkene og av transportanleggene. Noen av disse anleggene hadde han også ansvar for prosjekteringen av. Dette var begynnelsen på Norsk Hydro som Norges største industrikonsern, hvor han tidlig var med i ledelsen av selskapet.
I 1913 var han med på stiftelsen av A/S Saudefaldene hvor han ble administrerende direktør. Her ble det bygget flere større vannkraftverker for elektrokjemisk industri. To år senere fikk han etablert aluminiumsverket NACO basert på vannkraften i Høyanger. Med dette hadde han forlatt Hydro for selv å være industrigründer, og flere år fulgte med intens rivalisering med Hydro. Da Norge ble okkupert av Tyskland våren 1940, ble NACO raskt samarbeidspartner med tyske industriforetak. Sammen med den tyske ledelsen for industrietableringer i de okkuperte landene, tok Kloumann en lederposisjon med planlegging av utvidelsen av aluminiumsverkene i Norge. Samtidig var også Hydro med på tilsvarende planlegging sammen med okkupasjonsmakten.
Etter krigen ble det flere hold tatt initiativ for landsvikoppgjør med NACO og Hydro. Disse sakene ble frafalt. Historikere har ment at Kloumann handlet i en gråsone, men også at han fulgte norske myndigheters henstilling om at landets økonomi fremdeles skulle holdes i gang. Kloumann var i samtiden ikke kjent bare som en fremragende ingeniør og industriherre, men også arbeidsgiver som ville at arbeidernes sosiale og økonomiske forhold skulle være gode. Høyangersamfunnet ble bygget opp som en hageby, med pene hus, brede gater og velstelte parker. For å skape dette ble noen av landets beste arkitekter engasjert.
Familiebakgrunn og utdannelse
Sigurd Kloumann var sønn av sorenskriver Fredrik Julius Kloumann og Karen Løwold. Han fikk sin oppvekst og skolegang i Farsund. Senere var han student ved Kristiania tekniske skole og avla eksamen ved bygningslinjen i 1899.
Han ble gift den 24. september 1911 med Borghild Brodtkorb, datter av Anton Kristian Mathaus og Ida Wilhelmine Werring, som tidligere hadde vært gift med Torvald Strøm. De ble skilt og han giftet seg på nytt med Bolette Frederikke «Lillen» Nicolaysen.
Fra 1930-årene bodde Kloumann på Grav hovedgård på Jar i Bærum.
Tidlig praksis med vannkraftutbygging
I 1899 fikk han arbeid som assistent i Statens vegvesen. Året etter fikk han en stilling i Glommens Træsliberi i forbindelse med utbyggingen av Kykkelsrud kraftverk. Neste stilling fikk han i 1902 i Bærums ingeniørvesen. Han ble tildelt sin første større oppgave ved ansettelse i Det Norske Kvelstoff-Kompaniet våren 1903. Her fikk han i oppgave å kartlegge Vammafossen for planlegging av kraftanlegget. Denne kartleggingen ble gjort sammen med professor Johan Gustaf Richert (1857–1934) og Sven Lübeck, begge eksperter fra Sverige. For sin innsats fikk han ry som en praktisk ingeniør som kunne løse vanskelige oppgaver. Han var på denne tiden også en medspiller for professor Kristian Birkeland (1867–1917) under uttesting av lysbueovnene som skulle tas i bruk for nitrogenfremstillingen som var grunnlaget for kunstgjødselproduksjon, den såkalte Birkeland-Eyde-prosessen.
I 1904 fikk Kloumann ny stilling som leder av konstruksjonskontoret og byggeledelsen ved Kvælstoffselskapets forsøksavdeling på Notodden. Samtidig planla han byggingen av Svelgfoss kraftverk, som i en tid var Europas største vannkraftverk. Ett år etter var han med på forarbeidet til stiftelsen av Norsk Hydro. En annen lederstilling han hadde i årene som fulgte var planleggingen av kraftverkene i Tyssedal.
Til tross for at han ikke hadde en høyskoleutdannelse og heller ikke var elektrotekniker, ble han valgt til disse kraftutbyggingene fordi han hadde vist fremragende ferdigheter og stor energi helt siden han deltok ved reguleringen av Kykkelsrud.
Etablering av elektrokjemisk storindustri på Rjukan
I 1907 gikk Kloumann inn i ledelsen av de nyoppstartede selskapene Norsk Kraftaktieselskap, A/S De norske Salpeterverker og Norsk Transportaktieselskab som hadde til hensikt å forestå utbyggingen av fabrikker og kraftproduksjon i Rjukan. Her var han også overbyggeleder for elektrisitetsforsyning og transportanleggene i årene fra 1907 til 1911. Disse selskapene ble noe senere opptatt i Norsk Hydro med Sam Eyde (1866–1940) som leder, og han gikk da over til å arbeide med vannkraftutbygging. Klomann ble engasjert med den store utbyggingen av Vemork kraftverk, reguleringene av Mårvatn og utvidelse av Møsvatn, samt overordnet planlegging av Såheim kraftverk, som utnytter vannfallet nedenfor kraftverket på Vemork. Etter planen skulle Såheim ligge lenger opp, men Kloumann fant ut at etablering lenger ned i dalen ville gi en sikrere profil for vanntunnelen i fjellet, samt en økt ytelse på 7000 hk.
Det spesielle med utbyggingen av kvelstoffabrikken og kraftverkene i Rjukan mellom 1905 og 1916 var de store kostnadene, dimensjonene, de nyskapende metodene og hastighetene, samt den lave alderen til ingeniørene som stod bak. For eksempel ble til da verdens største vannkraftverk bygget, Vemork kraftverk, som Kloumann hadde overordnet ansvar for. I samtidens aviser og folkemunne ble forholdene omtalt som legendarisk. Kloumann selv var lederen av det hele i en alder av bare 26 år ved oppstarten. Det var et kjennetegn med lederfilosofien til Eyde at han satset på de unges overskudd og entusiasme. Han skal ha sagt at oppbyggingen av Hydros industri skyldes i vesentlig grad ungdommens arbeidskraft.
Forholdet mellom Eyde og Kloumann utviklet seg i stadig negativ retning under arbeidet med industrireisningen i Rjukan. Han fikk stiftet A/S Saudafaldene allerede mens han var på vei ut av Hydro. Dermed tok han på seg den overordnet ledelse av utbyggingen av kraftverkene i Sauda.
Årsaken til at forholdet mellom de to ble så dårlig er av bedriftshistorikeren Ole Johan Sagafos beskrevet til å være Eydes ubeskjedne fremtoning. Eyde som reiste opp på befaring i Rjukan i 1911 tok på seg æren for Kloumanns bedrifter. Med brask og bram fremhevet Eyde seg selv i store ordelag. Etter ti år i skyggen av Eyde ville derfor Kloumann heller starte sine egne virksomheter.
I 1913 dannet han A/S Saudefaldene hvor han ble administrerende direktør. Her ledet han igjen flere vannkraftutbygginger i forbindelse med industrietablering i Sauda i Rogaland. Avtager av den elektriske kraften var det kanadiske Electric Furnace Products Company som etablerte seg med en fabrikk.
Kloumann etablerer egne industriselskaper
Kloumann startet i 1915 opp A/S Høyangfaldene, Norsk Aluminium Company (NACO), en virksomhet for aluminiumsproduksjon basert på vannkraft i Høyanger i Sogn og Fjordane. Også her hadde han overordnet styring med både vannkraftutbyggingene og fabrikkene. Etter en omorganisering av selskapene i 1923 fikk selskapene også rettigheter til uttak av bauxitt, altså råstoff for aluminiumfremstilling, i Frankrike og Sør-Amerika. Fabrikkene i Høyanger og Sauda ble stadig større og var i 1920-årene landets største eksportindustri for metallurgisk industri, med aluminium fra Høyanger og ferrolegeringer fra Sauda.
I motsetning til de andre selskapene greide NACO delvis å få kontroll over hele verdikjeden, fra utvinning av bauxitt til salg av ferdigprodukter. Bauxitten som ble tatt ut i Frankrike skulle etter planen bli raffinert til alumina (aluminiumoksid) der nede, før dette halvferdige produktet ble transportert til Høyanger. Planen var videre at det meste deretter skulle sendes videre til Holmestrand for produksjon av ferdigvarer. En annen ting var at det var et heleid norsk selskap. I 1917 stiftet han A/S Nordisk Aluminiumsindustri i Holmestrand. Her ble det satt i gang produksjon av kokekar. Disse kjøkkenredskapene ble kjent som Høyang.
Imidlertid mislyktes NACO med sitt aluminaverk i Frankrike, dette på grunn av tekniske problemer av mange slag. Dermed ble løsningen for NACO å skaffe alumina fra andre leverandører. Imidlertid oppstod nye kriser under første verdenskrig, da bedriften også fikk store likviditetsproblemer. Kloumann søkte da kompaniskap med det amerikanske aluminiumsselskapet Alcoa, som dermed fikk en likeverdig eierandel i NACO. På denne måten sikret Klaumann både alumina og kapital, samtidig som han beholdt stillingen som generaldirektør.
Selskapet var nå ikke lenger bare på norske hender, noe ingen av de andre norske aluminiumsverkene var, men NACO hadde allikevel større tekniske ambisjoner og ønske om autonomi. I 1920-årene finansierte selskapet utvikling av en ny produksjonsprosess for aluminium, professor Harald Christian Pedersens (1888–1945) smelteprosess for aluminium, kjent som Pedersen-prosessen. Denne fremgangsmåten var mer energikrevende enn den konvensjonelle Bayerprosessen, men kunne bruke bauxitt av mindreverdig kvalitet.
Sammen med de andre medlemmer av det internasjonale aluminiumskartellet ble det klart at NACO skulle ha Skandinavia som sitt marked. NACO leverte aluminium til sin egen fabrikk i Holmestrand, og hadde samarbeid med Dansk Aluminium Industri og i Sverige med flere store fabrikker. Utover i 1930-årene hadde bedriften konsolidert sin sterke stilling i Skandinavia. Kloumann ble direktør i A/S Dansk Aluminium Industri i 1933 og i 1934 administrerende direktør i A/B Svenska Aluminiumskompaniet.
NACO hadde bare en reell utfordrer i Norge, og det var Norsk Hydro. Hydro hadde i 1920-årene forsket på nye produksjonsprosesser for aluminium, men hadde mislyktes. I 1939 tok Hydro kontakt med NACO for å samarbeide om å bygge et nytt stort aluminiumsverk i Norge. Dette var et samarbeid NACO var lite interessert i. Medvirkende her var Kloumanns personlige mishag mot ledelsen i Hydro, noe som flere år tidligere hadde motivert ham til å starte egen virksomhet.
Industristedet Høyanger
Kloumann ville ikke at Høyanger skulle fremstå som en dyster industriby som mange ensidige industristeder i England og på kontinentet på denne tiden. Inspirert av utbyggingsplanene for Notodden og Rjukan sørget han for at landets fremste arkitekter ble engasjert med å planlegge stedet. Høyanger ble bygget opp etter modell av engelske hagebyer, med gjennomtenkt gateplan med åpne alleer, torg og parker, samt arkitekttegnede bygninger, der også arbeiderne fikk pene hus med god standard. Blant annet var det Arnstein Arneberg (1882–1961) som fikk i oppdrag å tegne kirken på stedet. Det ble reist en byste av Kloumann i sentrum av Høyanger i 1929 med følgende inskripsjon: «Tilegnet direktør Sigurd Kloumann der grunnla og bygget dette sted.»
I samtiden ble Høyanger vurdert til å være et meget harmonisk industristed. Arbeiderbladet skrev i september 1939 blant annet dette om Høyanger: ''«Få steder i landet finner en den solide ro og trivsel mellom arbeiderne som her. Ledelsen har respekt for den innsats arbeiderne gjør, og disse vet å vurdere hva det vil si å ha en arbeidsgiver som viser sosial forståelse og respekt for den innsats arbeiderne gjør [] Og denne honnør kan NACO få. Ingen vil være mer villige til å underskrive dette en høyangerarbeiderne sjøl – æres den som æres bør.»''
Engasjement for en sentralisert og nasjonal energiforsyning
Rundt siste del av 1910-årene ble det fra flere fagmiljøer stilt krav om en mer planmessig utbygging av norsk elektrisitetsforsyning. Mange små og middels store kraftverk var blitt bygget på privat initiativ av industrivirksomheter, og på småsteder og i byene stod kommunene bak kraftutbygging. I tillegg var det noen få store kraftverk som staten stod bak. Blant annet ville Stortinget at elektrisitetsforsyningen skulle komme hele landet til gode, ikke bare sentrale deler av Østlandet. Det var også ingeniører som argumenterte for store enheter, planmessig utbygging, overliggende kraftledninger og sentralisering. De som hadde vært på utenlandsturer, hadde sett hva man hadde fått til i USA og Tyskland når det gjaldt sentralisering og samkjøring av kraftverkene. Ikke minst for store industribedrifter ville dette gi fordeler.
Kloumann var en av dem som ivret sterkest for en slik planmessighet. I november 1917 skrev han sammen med Conrad Wilhelm Eger (1880–1966) og Jakob Prebensen Nilsen et brev til statsminister Gunnar Knudsen (1848–1928) der de la frem en skisse til en landsplan. De ønsket at kapasiteten i landets kraftverker skulle økes med 1,5 millioner hestekrefter i løpet av 10 år, nesten en fordobling av daværende samlet ytelse. Dessuten mente de at det måtte bygges et «hovedfordelingsnett over hele landet så kraften blir ført frem til hver eneste kommune i landet». Dette hadde de fått regnet ut ville koste 700–800 millioner kroner, noe som de foreslo skulle finansieres av staten, landets kommuner og private. De argumenterte for at landet selv skulle finansiere dette mest mulig uten utenlandsk kapital, samtidig som de pekte på at dette ville gi industriutvikling i Norge.
Det var ikke bare industrigründere som så behovet for planmessig utbygging, dermed opprettet Stortinget i 1919 Elektrisitetsforsyningskommisjonen for å utrede disse spørsmålene. Denne kommisjonen ble ledet av professor Olav Heggstad (1877–1954) ved Norges tekniske høyskole og generaldirektør for NVE Birger Stuevold-Hansen (1870–1933).
Utover på 1900-tallet var det flere teknologer som vurderte mulighetene for krafteksport av elektrisk energi fra Norge til kontinentet. I 1923 uttalte Kloumann følgende om norsk krafteksport: «Vi må se på oss selv som medlemmer av det europeiske statssamfunn. Eksport til Europa måtte være løsendet! La oss ikke se på Europas elektrifisering som en drøm!» Han mente da at Tyskland kunne være en aktuell avtager av norsk vannkraft. Dette ble diskutert videre i forskjellige fora utover i 1930-årene, men den økonomiske verdenskrisen satte en stopper for interessen for slike planer.
Kloumann og flere engasjerte seg i disse spørsmålene uten at det kom i gang noen omfattende planmessig elektrisitetsutbygging. Blant annet var Kloumann medlem av Industriforbundets egen utredningsgruppe som i 1920-årene dannet sin egen elektrisitetskomité for å gjennomgå Elektrisitetsforsyningskommisjonens planer. Det var sterke motkrefter som hadde et helt annet syn på saken, spesielt kommunene var imot at stat og industri skulle få stor innflytelse på dette området fordi det ville være uheldig for den bredt aksepterte normen om kommunalt selvstyre. Dessuten mente de at «naturlig utvikling» og «frivillig samarbeid» hadde gitt og fortsatt ville gi gode resultater.
Noe sammenhengende sentralnett for kraftoverføring i Norge kom ikke i gang ordentlig før etter andre verdenskrig, og utbyggingen varte frem til 1980-tallet. Den siste delen som bandt sentralnettet gjennom hele Norge sammen, ble ferdig i 1994. .
Tysk okkupasjon og invitasjon til samarbeid
Etter den tyske okkupasjonen av Norge i april 1940 tok Administrasjonsrådet over som den høyeste sivile myndighet i landet. Administrasjonsrådet formante norske virksomheter og resten av samfunnet om «å holde hjulene i gang» til tross for unntakstilstanden. Dette i seg selv var en utfordring for aluminiumindustrien som var helt og holdent avhengig av utenlandsk import av bauxitt og alumina. I denne situasjonen kom Norges Industriforbund med et forslag til NACO og Norsk Hydro om å danne et stort verk for produksjon av alumnia basert anortositt, et mineral som finnes i Norge og som inneholder alumnia. Dette for å gjøre landet selvforsynt med råstoff for aluminiumproduksjon. Johan Mürer som var NACO-s tekniske direktør tok kontakt med Kloumann, som på denne tiden var i Sverige, for å fortelle om denne planen. Kloumann ble rasende fordi han mente at dette ville være en opplagt sjanse for Norsk Hydro for å få et gjennombrudd i markedet for aluminiumproduksjon. Han mente at dette ikke kunne være av interesse hverken for tyskerne eller «resten av oss». Norsk Hydro grep ideen som en stor mulighet, og var velvillige til forslaget, nettopp slik som Kloumann forutså.
Heinrich Koppenberg var direktør for Junkerswerke og samtidig ansvarlig for å få økt produksjonen av aluminium i de okkuperte landene. Dette var nemlig et svært krigsviktig metall som skulle brukes til flyproduksjon. Mürer ble utnevnt til representant for alle aluminiumsverkene i Norge, og sammen med Koppenberg dro han på befaring til alle de norske aluminiumsverkene i mai 1940. Det ble laget en oversikt over aluminiumsverkene kapasitet og potensial for produksjonsøkning. Imidlertid mente Mürer at produksjonen neppe kunne økes særlig mye.
Da Kloumann kom tilbake fra sin forretningsreise i Sverige, skrev han et brev til Koppenberg der han påpekte at tyskerne måtte gjøre forskjell på NACO og de andre norske aluminiumsverkene. De andre verkene var eid av utenlandske foretak som drev eksport og salg på verdensmarkedet. NACO derimot eide sin egen fabrikk, hadde en stor markedsavdeling, betalte mye skatt til den norske stat og betjente hjemmemarkedet med mange faste kunder. Denne produksjonen for hjemmemarkedet kunne ikke tysk krigsindustri ta over, dessuten argumenterte han for at med tysk kontroll over alle verkene i Norge, kunne NACOs beskjedne produksjon spares. Derimot mente Kloumann at aluminiumsverket i Glomfjord hadde ledig kapasitet som kunne utnyttes. I tillegg kunne verket der oppe lett utvides. Videre ville Kloumann gjerne stille sin ekspertise til rådighet for planene om alumniaproduksjon i Norge.
Kloumann fikk omfattende kontakt med Koppenberg om hvorledes norsk aluminiumsindustri skulle styrkes. Allerede i mai 1940 var Kloumann sentral ved stiftelsen av et selskap som skulle produsere aluminium sammen med tyske eierinteresser. Dette fikk navnet A/S Nordag og var et datterselskap av det tyske Nordag. Med planene som forelå, ville dette bli det største norske selskapet noensinne.
I oktober 1940 informerte Koppenberg sentrale myndigheter i Tyskland om sine visjoner for norsk kraftkrevende industri. Disse var i stor grad påvirket av Kloumann, men ideene til Kloumann var blitt til fremtidsutsikter som langt overgikk hans største forhåpninger. Norsk vannkraft skulle bygges ut i stor stil og total aluminiumproduksjon økes til 60 000 tonn per år. Norsk Hydro som også hadde vært ivrige med å tilby sine tjenester for Koppenberg skulle i henhold til planen produsere 20 000 tonn alumnia per år i en ny fabrikk på Herøya. Denne produksjonskapasiteten skulle stå ferdig innen slutten av 1941 eller tidlig 1942. I tillegg til dette hadde Koppenberg på eget initiativ lovet at produksjonen innen 1943 skulle økes til totalt 120 000 tonn per år.
NACO og dets ledelse tilbød seg å lede prosjekter for å øke produksjonen i Glomfjord og Sauda, men i et møte som Kloumann deltok i Berlin oppstod det personkonflikter og uenigheter. Det ble istedenfor til at NACO bare skulle bidra med konsulenttjenester. En annen og enda mer viktig avtale for NACO var at selskapet skulle ha monopol på salg av aluminium i Skandinavia. Imidlertid slo de ambisiøse planene til tyskerne feil, da blant annet dårlig prosjektledelse og knapphet på alle slags byggematerialer førte til at ingen nye aluminiumsverker ble bygget ferdig under okkupasjonen. Heller ikke gikk produksjonen i de eksisterende aluminiumsverkene godt; resultatet ble at aluminiumsproduksjonen i Norge gikk drastisk ned i løpet av krigsårene, noe som førte til at Koppenberg måtte fratre sin stilling.
I februar 1942 flyktet Kloumann og hans kone til Sverige.
Albert Speer tok over kontrollen over utbyggingen av aluminiumsverkene i Norge. Med hans mer realistiske planer ble Sauda og Årdal prioritert. Den eneste varige nytte av programmet til Koppenberg var at aluminiumsverket som tyskerne bygget i Årdal var nesten ferdig da krigen var over.
Etter krigen ble Kloumann og Mürer kritisert for å hjelpe den tyske okkupasjonsmakten med krigsviktige behov. Historikeren Hans Otto Frøland mener at dette heller må sees på som en respons på Administrasjonsrådets anmodning om at hjulene måtte gå rundt. Det norske samfunnet måtte fungere, og for å dekke befolkningens behov oppstod det store gråsoner. Selv om både NACO og Norsk Hydro ble underlagt flere år med etterforskning etter krigen, ble ikke noen av dem ført til retten anklaget for forbrytelser. Et annet forhold er at Kloumann, så vel som andre bedriftseiere, ønsket at okkupasjonsmakten skulle utnyttes mest mulig for å gi økonomiske fordeler både for industriutvikling og utbygging av elektrisitetsforsyningen.
Selv om ingen ble dømt, mente altså mange at NACO og Kloumann burde vært tiltalt for landssvik. Konkurrenten Hydro ble på den annen side nasjonalisert i tillegg til at en del av selskapets verdier ble beslaglagt. Kloumann gikk etter eget ønske av som direktør i NACO og de andre selskapene sommeren 1945. NACOs aluminiumsverk i Høyanger og virksomhet i Holmestrand ble 30 år etter Kloumanns død innlemmet i Norsk Hydros virksomhet.
Foreningsliv, verv og ledelse
Kloumann engasjerte seg i datidens industrielle foreningsliv. Han var formann i Norske private Kraftverkers Forening, medlem i hovedstyret av Norges Industriforbund og styret for Norsk Arbeidsgiverforening. Han var også formann og medlem av arbeidsutvalget for Verdenskraftkonferansens norske avdeling. Han var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi. I 1935 ble han også medlem av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien i Sverige.
Utmerkelser
Den flere kilometer lange kunstige innsjøen som ble dannet i forbindelse med Svelgfoss kraftverk, fikk sitt navn etter ham, altså Kloumannsjøen.
På hans 50-årsdag i 1929 ble det avduket en byste av Kloumann på torget i Høyanger, utført av Dyre Vaa. En kopi av denne står også utenfor Aluminiummuseet i Holmestrand. Senere har han fått Sigurd Kloumanns allé oppkalt etter seg i Høyanger.