cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sognefjorden
Geologi
Berggrunnen langs den ytre og midtre delen av fjorden består for det meste av prekambrisk gneiss med orientering øst-vest og nordøst-sørvest. Øyene i Solund består for det meste av devon sandstein og konglomerater, mens den indre (østlige delen) består for det meste av kaledonsk gabbro, anortositt, granitt og fyllitt.
Jostedølas materialtransport (i form av slam) innebærer en sedimentasjon i Gaupnefjorden på 10 til 20 cm/år nær elveosen, og 1 cm/år 2 km fra elveosen. Elven transporterer 50 000 til 100 000 tonn slam årlig. Slamkonsentrasjonen fra Jostedøla er på det meste 1 g/liter. Det er særlig ved Gaupne at smeltevannet fra breene merkes på vannfargen.
Islegging
Ifølge Helland var det vanlig at isen la seg på flere av fjordarmene hver vinter, blant annet på Aurlandsfjorden, Nærøyfjorden og Årdalsfjorden. Vinteren 1888-1889 var Lusterfjorden islagt seks måneder i strekk. I de dypeste delene av Sognefjorden er det året rundt en temperatur på omkring 6,5 °C ifølge Helland. Ytre deler blir nesten aldri islagt, heller ikke sidefjordene. Den indre delene kan være islagt flere uker i strekk. Blant annet fryser indre deler av Aurlandsfjorden og Nærøyfjorden lett til. Lærdalsfjorden er som regel isfri bortsett den aller innerste delen, mens det har forekommet at Årdalsfjorden har vært islagt ut til Ofredal og vært til hinder for skipstrafikken. Lustrafjorden har historiske ofte vært islagt helt ut til Urnes. Barsnesfjorden har ofte vært islagt. I Nærøyfjorden forekom (blant annet på 1920-tallet og i 1962) at rutebåten ikke klarte å gå inn fjorden på grunn av is og måtte ekspedere ved iskanten.
Strømmer
I Sognefjorden er inngående strøm lite merkbar og merkes mest ved sterk vestlig vind. Utgående strøm dominerer og er særlig sterk vår og sommer. Ved kraftig tidevann kan tidvannsstrømmen komme opp i over 1 m/s (2 knop) rundt pynter og nes. Sognefjorden er dekket av et lag eller strøm brakkvann på opp til 10 meter (varierende med årstidene og tilførsel fra elvene). Under brakkvannet går en strøm eller mellomsjikt på 150 meters dybde inn og ut av fjorden og under denne ligger hovedbassenget som har noe forbindelse med storhavet utenfor terskelen. Disse tre strømmene bidrar sammen til at vannet i fjorden i gjennomsnitt skiftes ut iløpet av 8-10 år slik at fjorden har liv helt ned til bunnen. Brakkvannslaget har mindre tetthet og blander seg derfor ikke lett med de dypere lagene. Brakkvannet som strømmer ut fjorden blander seg sakte med laget under slik at saltinnholdet øker samtidig som brakkvannslaget øker opp til 10 ganger mengden tilført ferskvann. Brakkvannet som strømmer mot munningen må erstattes og setter opp en inngående strøm i et litt dypere sjikt.
Fisk
I ytre del av fjorden (Gulen og Solund) er det en del fiskeoppdrett. Flere av vassdragene er kjent for godt fiske av laks og sjøørret, og fem av elvene er utpekt som nasjonale lakseelver. Lærdalselva har lakseførende strekning og har hatt klart største bestand. Aurlandselva har historisk hatt god fangst av sjøørret. Sognefjorden er blant de viktigste i Norge for anadrome fiskeslag. I fjorden fiskes det særlig norsk vårgytende sild, særlig i de ytre delene, samt en del kystbrisling.
I Sognefjorden er det planktonalger som i andre norske farvann og forekomsten følger årstidene. Generelt er det lite forekomst vinteren på grunn av lite lys, kiselalger blomstrer opp i mars-april og er betinget av tilførsel av næringssalter, i mai-juni blomstrer kiselalger og flagellater opp i forbindelse med vårflommen, om sommeren er det varierende bestand, ny oppblomstring om høsten i forbindelse med blant annet flom, og gifte arter kan forekomme hele året.
Vern
Nærøyfjorden ble sammen med Geirangerfjorden i 2005 innskrevet på UNESCOs verdensarvliste som Vestnorsk fjordlandskap. Nærøyfjorden fikk i 2002 status som landskapsvernområde.
Samferdsel
E16 tangerer Sognefjordens sidefjorder ved Gudvangen, og mellom Flåm og Aurland.
Det er seks ferjesamband som krysser fjorden:
Heidi Bonde
Av utdanning er Bonde cand mag. med fagene italiensk, psykologi og nordisk litteratur. I studietiden hadde hun også et opphold i Italia. Hun bor i Oslo sammen med mann og to barn.
Sognefjorden
Samferdsel
Det er daglige ekspressbåtruter fra Sogndal til Bergen og Selje i Nordfjord.
Det er havner for cruiseskip i Flåm og i Skjolden.
Flåmsbana, den eneste jernbanelinjen i fylket, har endestasjon i Flåm ved Sognefjorden. Da Bergensbanen ble vedtatt var det planlagt sidespor til Sognefjorden for å knytte Sogn til jernbanenettet.
Turisme
Sognefjorden ble etablert som turistmål på 1800-tallet blant annet med etablering av Fylkesbåtane. Et av målene var Gudvangen som i 1889 tok mot 79 store turistskip med til sammen over 10.000 passasjerer. I 1889 kom det 4500 reisende med Fylkesbåtane. Den tyske keiser Wilhelm besøkte Sognefjorden og Balestrand første gang i 1890. Keiseren besøkte deretter Sognefjorden 25 ganger. Selve fjorden og omkringliggende område med Jotunheimen, Jostedalsbreen og flere stavkirker har gjort Sognefjorden til et av Norges mest utpregede turistmål. Balestrand, Vangsnes, Aurland og Fjærland var blant de tidlige reisemålene for engelske turister på 1800-tallet.
Historie
Sognefjorden har vært en viktig samferdselsåre fra gammelt av. Gulatinget ble trolig holdt nær munningen av Sognefjorden og trolig fordi det var praktisk å holde tinget der skipslei langs kysten møtte den store fjorden. Fra de innerste fjordarmene er det relativt kort avstand til de indre bygdene på Østlandet, særlig gjennom Lærdal til Valdres over den moderate fjellovergangen Filefjell. Lærdalsøyri var fra 1600-tallet av et viktig marked og møteplass. Der solgte bønder fra Valdres, Hallingdal og Gudbrandsdalen slakt, tjære og andre produkter fra innlandet og kjøpte fisk, salt, hamp og jern fra fjordene og fra Bergen. Myndighetene etablerte omkring år 1300 en skysstasjon på Maristova ved inngangen til Filefjell. Den første kjørbare vegen mellom øst og vest ble i 1792 anlagt over Filefjell. Fra 1843 gikk hjuldampbåten «Constitutionen» i rute mellom Bergen og Lærdal, Fylkesbåtane tok over ruten i 1857. Ferdselsveien over Sognefjellet ble anlagt som kjørevei 1938. Flåmsbana knyttet i 1940 Sognefjorden til jernbanenettet. Stalheimskleivi, mellom Voss og Sogn, ble anlagt i 1850 og gjort til bilvei i 1937. Den har gjort det mulig å frakte landbruksprodukter, frukt, bær og fisk mellom bygdene i Sogn og Bergen.
Fra 1785 krysset Den trondhjemske postvei Sognefjorden med båt mellom Rutledal og Leirvik i Hyllestad. I 1647 ble det opprettet postrute mellom Bergen og Christiania. Posten brukte da 7-8 dager om Gudvangen, Lærdal og Valdres.
Sound of the Beast: The Complete Headbanging History of Heavy Metal
Sound of the Beast: The Complete Headbanging History of Heavy Metal er en bok skrevet av Ian Christie og handler om heavy metals historie. Ian Christie har selv vokst opp som heavy metal-fan og skildrer det viktigste av heavy metals (og delvis hard rocks) historie, fra Black Sabbath tok over for døende rockeartister i 1970 og helt fram til 90-tallets nye alternative musikkstiler.
Sognefjorden
Historie
Det var krevende å ta seg frem i Sognefjorden med seilbåt og jektene kunne ligge i mange dager eller flere uker ved munningen å vente på gunstige vindforhold. Østavind var gunstig ut fjord, mens sørover til Bergen trengtes vind fra nord eller nordvest. For å gå inn fjorden var det nødvendig med vind fra vest. Damp- og motorbåtene revolusjonerte ferdsel på fjorden og disse hadde tatt helt over tidlig på 1900-tallet Fylkesbåtane ble etablert i 1858 med båtruter på Sognefjorden og til Bergen som viktig aktivitet.
Sognefjorden i kunst
Under nasjonalromantikken hadde Sognefjorden alt som ble forventet av et nasjonalt og romantisk landskap. Stavkirker og historiske minnesmerker som Fimreite, Slindbirken og gravhaugene i Balestrand og på Vangsnes.
I den tidlige nasjonalromantikken spilte Gerhard Munthe med sin gård i Luster en rolle. Munthe samarbeidet blant annet med den danske maleren Johannes Flintoe og deres reise sommeren 1819 over fjellet fra Hol i Hallingdal via Aurlandsdalen til Sogn markerer begynnelsen på den kunstneriske oppdagelsen av det norske høyfjellet. Arkitekten Hans Ditlev Franciscus von Linstow reiste sammen med Munthe til Sogn. «Fra Nærøyfjorden» er en av de få kjente tegninger utført av Linstow. Thomas Fearnley besøkte Munthe på Kroken i 1826 der Fearnley møte J.C. Dahl. Fearnley reiste senere til Sogn sammen med Andreas Achenbach og Chr. Breslauer.
Hans Gude var på studietur til Sognefjorden i 1849, 1866 og 1889. Maleriet av vikingskip viser området mellom Lærdalsøyri og Fresvik med fjellet Bleia. Hans Dahl arbeidet i tradisjonen etter Anders Askevold og fortsatte å male i gammel romantisk stil etter at realismen og ekspresjonismen overtok. Han tilbragte somrene i Balestrand og keiser Wilhelm beundret Dahl og sørget for at han ble æresprofessor i Berlin. Adelsteen Normann besøkte gjerne Sognefjorden og Romsdalen. Normann var en av keiserens favoritter.
Andreas Achenbach besøkte Norge i 1839 og malte da trolig Kunstnere i Sognefjorden. Sogn og Sognefjorden hadde det landskapet og minnesmerkene som de romantiske malerne søkte blant annet Fimreite, bjørken på Slinde, gravhaugene på Balestrand og på Vangsnes. I 1827 besøkte de svenske malerne Carl Johan Fahlcrantz og brødrene Anckarsvärd Sognefjorden og Fahlcrantz malte et stort, dramatisk bilde fra Balestrand etter denne turen. Fahlcrantz fremhevet fjorden som vill og utemmet natur. Francis Danby er en av få britisk kunstnere som besøkte Sognefjorden i den romantiske perioden og han malte etter besøket i 1840 eller 1841 Lifjorden i Sogn..
Annet
I august 2004 ble Lewis Gordon Pugh den første som svømte hele Sognefjorden på langs.
Henrik Wergeland kom over Sognefjellet til Skjolden og reiste Sognefjorden på langs sommeren 1832. Han skrev diktet «Sognefjorden» om opplevelsen av ruskevær på fjorden. I Eivindvik var han gjest hos Nils Griis Alstrup Dahl, og skrev der diktet «Eivindvig».
São Geraldo
São Geraldo er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Mary Tudor
Mary Tudor er navnet på flere personer:
Mikronesiaføderasjonen under Sommer-OL 2000
Mikronesiaføderasjonen under Sommer-OL 2000. Fem sportsutøvere, tre menn og to kvinner fra Mikronesiaføderasjonen deltok i tre sporter, friidrett, vektløfting og svømming under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var første gangen som Mikronesiaføderasjonen deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Quiché Maya
Quiché Maya er et musikkalbum utgitt av Popol Vuh i 1973.
Fylkesvei 7848
Fylkesvei 7848 går mellom Stonglandseidet og Gullvang i Senja kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 223 (Troms).
Vladislav II Jagello av Polen
Vladislav II Jagello (polsk Władysław II Jagiełło, litauisk Jogaila, (født ca. 1351/1362, død 1. juli 1434) var storfyrste av Litauen og konge av Polen.
Han regjerte i Litauen fra 1377, først sammen med sin onkel Kęstutis. I 1386 konverterte han til kristendommen, ektet elleveårige dronning Hedvig, og ble kronet til polsk konge under navnet Władysław Jagiełło. Hans styre i Polen varte i 48 år og la grunnlaget for den århundrelange polsk-litauiske unionen. Han var også stamfar for det jagellonske dynasti som regjerte i begge statene frem til 1572 og ble et av de mest innflytelsesrike dynastiene i middelalderens Europa.
Jagiełło var den siste hedenske leder av Litauen. Som konge av Polen gikk han inn for en nær allianse med Litauen mot Den tyske orden. De alliertes seier i slaget ved Tannenberg i 1410, etterfulgt av den første freden i Toruń, sikret de polske og litauiske grensene og markerte den polsk-litauiske alliansen som europeisk stormakt. Vladislav II Jagello utvidet de polsk-litauiske grensene, og hans regjeringstid er blitt sett på som begynnelsen til den polske gullalderen.
Hans egentlige navn var Jogaila (Jagiełło) og hans dåpsnavn var Wladislaus (polsk Władysław, men også Vladislaus, Ladislaus, Ladislas og Vladislav er registrert).
Ruf
Ruf er et bilfirma med base i Tyskland som baserer sine modeller på biler fra Porsche. Ruf blir oftere referert til som en tuner, men er også en bilprodusent. Ruf bygger ca. 30-35 biler i året som blir bygget på råchassier de kjøper av Porsche uten serienummer. Disse blir oppbygd og får serienummer av Ruf. Ruf sine modeller er i dag basert på Porsche 911 og Porsche Boxster, men firmaet tilbyr alt fra motortuning, bremser, understell m.m til de fleste Porsche-modeller.
Kvasiturbin
Kvasiturbin er et forholdsvis nytt motorkonsept. Kvasiturbiner kan brukes som forbrenningsmotorer eller som pumper. Den har ingen ting med turbiner å gjøre. I likhet med Wankelmotoren, består den av en rotor som roterer i et forbrenningskammer, men på kvasiturbinen er kammeret ovalt, og rotoren er alltid i balanse med seg selv.
Virkemåte
Rotoren er delt i fire ledd som er hengslet fast i en aksling i midten. Hvert ledd isolerer et volum av forbrenningskammeret. Dette volumet varierer i størrelse når motoren roterer, fordi ytterveggen av forbrenningskammeret er oval. I likhet med wankelmotorer, trenger ikke kvasiturbiner ventiler til å styre innsug og eksos; det vil alltid være et volum som gjennomgår en gitt fase av forbrenningen, og de forskjellige fasene, taktene, foregår hele tiden på samme sted uavbrutt.
Potensial
Kvasiturbiner kan tilpasses på mange måter, til og med på måter som ikke er mulig med stempelmotorer eller wankelmotorer, noe som gjør dem aktuelle for mange bruksområder.
Kontinuerlig forbrenning
Hvis man lager en kanal mellom det stedet der forbrenningsfasen starter og der den slutter, vil eksosvarmen antenne neste beholdning av komprimert luft og drivstoff hver gang. Dermed trengs tennpluggen bare ved start.
Fototenning
Detonasjon (forbrenning) og hybrid er to forskjellige virkemidler for å skaffe lav yteevne av redusert stempelmotor, og begge er kompatible med virkningsfulle elektriske drivlinje. Forbrenningsmotorer er imidlertid en mer direkte og effektiv måte, og ettersom « brensel ombord » allerede er en form for energilagring, unngår forbrenningsmotorer å gjenlagre denne energien elektrisk til batterier. Den kjemiske energien som er lagret i brenselet er nedbrutt når det blir kjemisk gjenlagret i batteriene.
De ulike tenningsmekanismene i forbrenningsmotorer bygger på forskjellige prinsipper. Fototenning er den best tenkelige av dem, men krever høyere trykk enn den sinusformede kompresjonsbevegelsen i wankel- og stempelmotorer tåler. Dieselmotorer bruker termisk antenning, bensinmotorer bruker en termisk antenningsbølge som starter med en elektrisk gnist, banketenning bruker en sjokkbølge. Fototenning oppnås med intens stråling, noe som krever ultrarask og høy kompresjon. Ved å lage avvik i den ovale formen på forbrenningskammeret, kan man oppnå svært kortvarige faser med høy kompresjon, 15 til 30 ganger så kort som ved sinusformet kompresjonsbevegelse, slik som ved perfekt ovalt forbrenningskammer eller en annen forbrenningsmotor.
Arvefølgen til den britiske tronen
Arvefølgen til den britiske tronen er en liste over de personene som har arverett til den britiske tronen ifølge Det kongelige hoff. Denne arvefølgen gjelder også for samvelderikene. Reglene for arvefølgen ble i 2013 vedtatt endret slik at arveberettigete kvinner og menn likestilles. De nye reglene for arvefølge trådte i kraft i Storbritannia og øvrige samvelderiker den 26. mars 2015.
Dagens arverekke
Listen over de 23 nærmeste i arvefølgen er:
Bakgrunn
Før endringene i 2013 var arvefølgen fastsatt av Act of Settlement fra 1701. Arvefølgen var basert på protestantiske etterkommere etter Sophia av Hannover. Katolikker kunne ikke arve tronen, heller ikke en protestant som var gift med en katolikk. Menn gikk foran kvinner.
Under samveldelandenes toppmøte i Perth i 2011 ble regjeringssjefene i de 16 samvelderikene enige om å endre reglene for arvefølgen slik at døtre likestilles med sønner. Endringen skulle gjelde framtidige barn av prins William. Samtidig ble det også enighet om at en arveberettiget som gifter seg med en katolikk, ikke lenger skal tape sin arverett. Endringen måtte bekreftes av lovvedtak for å tre i kraft.
Den 4. desember 2012 ble det kunngjort at alle samvelderikene hadde kommet til enighet om endringene i reglene om arvefølgen. Den britiske regjeringen la 13. desember 2012 fram et lovforslag for det britiske parlamentet om lik arverett for kvinner og menn, gjeldende for den som fødes etter 28. oktober 2011, samt oppheving av reglene om tapt arverett for den som gifter seg med en katolikk. Samtidig ble det foreslått at de seks nærmeste i arverekken må ha monarkens godkjennelse for å inngå ekteskap og at den som inngår ekteskap uten godkjennelse taper arveretten for seg selv og sine etterkommere. Tidligere måtte enhver etterkommer etter kong Georg II ha kongelig tillatelse til å inngå ekteskap for å beholde sin plass i arvefølgen.
São Geraldo da Piedade
São Geraldo da Piedade er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Arvefølgen til den britiske tronen
Bakgrunn
Lovforslag om disse endringene i bestemmelsene om arvefølgen ble vedtatt av Underhuset 28. januar og av Overhuset 22. april. Loven fikk kongelig samtykke 25. april 2013. De nye bestemmelsene om arvefølgen ville tre i kraft når Lord President of the Council bestemmte det, etter at de femten øvrige samvelderikene hadde godkjent endringene.
Seks kongeriker vedtok egne lover om arvefølgen: Australia, Barbados, Canada, New Zealand, Saint Kitts og Nevis og Saint Vincent og Grenadinene. Ni av samvelderikene fant at det ikke var nødvendig med særskilt lovgivning i deres land: Antigua og Barbuda, Bahamas, Belize, Grenada, Jamaica, Papua Ny-Guinea, Saint Lucia, Salomonøyene og Tuvalu.
Köpingebro
Köpingebro er et tettsted i Ystad kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 134 innbyggere.
1894 anla Ystads sockerraffinaderi et råsukkerbruk på stedet, noe som gjorde at stedet ble en viktig by for den svenske sukkerindustrien. Sukkerbruket ble lagt ned ved utgangen av 2006, kun en mindre del av produksjonen som lager fiberex ble igjen.
Slipp fangene fri – det er vår!
Slipp fangene fri – det er vår! er en svensk musikal og filmkomedie fra 1975 regissert og skrevet av Tage Danielsson (han har også en birolle). Filmen var et innlegg i 1970-tallets debatt omkring liberalisering av fengselsvesenet. Hovedrollene spilles av Lena Nyman, Tage Danielsson og Ernst-Hugo Järegård.
Store deler av filmen er innspilt på Långholmens centralfängelse i Stockholm. Den hentet sin tittel og noen av rollefigurene fra Birger Sjöbergs vise i Fridas bok.
Brigadeführer
Brigadeführer var en grad i Schutzstaffel (SS) og Sturmabteilung (SA) i Tyskland mellom 1932 og 1945
Den ble opprettet på grunn av SS' vekst, og gitt til offiserer som kommanderte SS-brigader. I 1933 ble SS-brigadene omdøpt til SS-Abschnitte, men graden fortsatte å ha samme navn. I SA hadde den ingen spesielle rolle, men var bare en del av gradshierarkiet.
Opprinnelig var det den andre høyere offisersgraden, mellom Oberführer og Gruppenführer. Dette endret seg da Waffen-SS og Ordnungspolizei ble opprettet. I begge organisasjoner ble Brigadeführer regnet som likeverdig med en generalmajor i Wehrmacht.
Insigniene var først to eikeløv og en sølvknapp. I 1942 ble dette endret til tre eikeløv, etter at rangen SS-Oberstgruppenführer ble innført. Brigadeführere bar også skulderklaffer som generalmajorer i Wehrmacht, og ble titulert med begge grader, f.eks. SS-Brigadeführer und Generalmajor der Waffen-SS und Polizei.
Mikronesiaføderasjonen under Sommer-OL 2004
Mikronesiaføderasjonen under Sommer-OL 2004. Fem sportsutøvere, tre menn og to kvinner fra Mikronesiaføderasjonen deltok i tre sporter, friidrett, vektløfting og svømming under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var andre gangen som Mikronesia deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
U.S. Northern Command
U.S. Northern Command (NORTHCOM) er en av de ni felles hovedkommandoene i det amerikanske forsvarsdepartementet. Kommandoen ble opprettet i 2002 som en følge av terrorangrepet 11. september 2001, og har i oppgave å beskytte det amerikanske territoriet mot angrep og støtte lokale, delstatlige og føderale myndigheter. Sjefen for NORTHCOM er «dobbelthattet» som sjef for NORAD. De to kommandoene deler hovedkvarter på Peterson Air Force Base i Colorado.
Albert Eggen
Albert Fredrik Eggen (1878–1966) var en norsk politiker, gårdbruker og fylkeslandbrukssjef i Nord-Trøndelag. Han møtte som stortingsmann for Nord-Trøndelag i halvannet år. Han var også ordfører i Stod herred og formann (ordfører) i Nord-Trøndelag fylkesting. Han tilhørte partiet Venstre.
Familie og yrke
Han vokste opp på Østborg i Frol og slektsgården Feby (Fæby) i Verdal som sønn av gårdbruker, kvartermester og ordfører Martin Eggen og hustru Karen Bergitte Maritvold.
Han gikk landbruksskolen på Mære og landbrukshøyskolen på Ås. Han reiste også til Danmark på statsstipend for å studere husdyrbruk og småbruksdrift. Fra 1910 drev han gården Forset på Sunnan i Stod.
I 1900 ble han ansatt som amtsagronom i landhusholdningsselskapet i Nordre Trondhjems amt (det senere Nord-Trøndelag landbruksselskap). I 1919 fikk landbruksselskapet en fast administrasjon med Eggen som landbrukssekretær (fylkeslandbrukssjef). Eggen nøt stor anseelse blant bøndene og forble i landbruksselskapets tjeneste frem til han avgikk med pensjon i 1949.
Han giftet seg med Marie Mørkved (1884–1965), datter av gårdbruker, skogformann og ordfører Lorents Mørkved samt niese av stortingsmann, statsråd og generalmajor Ivar Aavatsmark på Høylandet. Albert og Marie Eggens datter, Marit (1915–2008), giftet seg med fysiker Otto Øgrim.
Politisk virke
I den siste perioden med flertallsvalg i enmannskretser, 1919–1921, ble Eggen anmodet av alle ordførerne om å stille som stortingskandidat i Snåsa krets i Nord-Trøndelag. Valgkretsen bestod av Steinkjerbygdene og Indre Namdalen. Ivar Aavatsmark ønsket ikke gjenvalg. Blant ordførerne som oppfordret Eggen til å stille, var Ole H. Langhammer i Kvam, som selv ønsket en stortingsplass. Eggen var motvillig, så Langhammer kunne bruke ham til å holde Aavatsmark unna og stille selv. Misfornøyde venstrefolk overtalte Aavatsmark til å stille på nytt. Aavatsmark ble gjenvalgt med noen hundre stemmer mer enn Langhammer, og Eggen ble valgt til vararepresentant med overveldende flertall.
Eggen var Stods ordfører 1923–1925, 1938–1940 og fra frigjøringen våren 1945 og ut året. Som ordfører møtte han også i Nord-Trøndelag fylkesting, hvor han var formann/ordfører 1938–1940.
Maxamed
Maxamed er en somalisk variant av mannsnavnet Muhammad, som er avledet av det arabiske ordet hamid som betyr «lovpriset». Maxamad, Maxamood, Maxamuud, Muxumad og Muxumed er andre varianter av navnet.
Den somaliske uttalen av navnet har en skarp h-lyd, som på somalisk skrives med bokstaven x. Lyden x på somalisk er en frikativ faryngal (lydskrift: /ħ/) og uttales som en mellomting mellom norsk h og skarre-r, og kan best beskrives som en slags svak harkelyd.
Utbredelse
Navnene Maxamad og Maxamed er svært lite brukt utenfor Somalia. Somaliere bruker som regel andre skrivemåter, som Mohamed eller Mohammed, utenfor hjemlandet. Utbredelsen i Somalia er ukjent, men navnet er sannsynligvis mye brukt, slik andre varianter av Muhammed er mye brukt i andre muslimske land.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til navnet Maxamed i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Engelsk 1. divisjon 1891–92
'''Engelsk 1. divisjon 1891–92''' var den fjerde sesongen i Football League og den siste sesongen hvor ligaen hadde kun en divisjon. Sunderland vant sitt første ligamesterskap. Etter en sesong i Football Alliance hadde Stoke blitt gjenvalgt til Football League. Darwen, som også tidligere hadde spilt i Football Alliance, ble innvalgt som ny klubb i ligaen men endte på bunnen av tabellen. Darwen ble ikke gjenvalgt til Football League.
== Tabell ==
Valg av klubber til Football League
Avstemningsresultatene fra AGM 1891 :
Birger Kildal
Birger Kildal (født 15. april 1849 i Christiania, død 13. desember 1913 i Molde) var en norsk embetsmann, stortingsrepresentant og statsråd.
Bakgrunn og virke
Kildal tok juridisk embetseksamen i 1871. Han virka ei tid som sakfører i Hammerfest, før han gikk over i næringslivet som medeier i faren Peter Wessel Wind Kildals mange virksomheter, blant annet Lilleborg Fabrikker. Han var videre med i Norges Banks direksjon.
Kildal hadde flere statsrådsposter i Johan Sverdrups Venstre-regjering fra 1884 (Revisjonsdepartementet, Postdepartementet, Arbeidsdepartementet, Justisdepartementet og statsrådsavdelinga i Stockholm), men gikk – sammen med Hans Rasmus Astrup (1831–1898) og Sofus Arctander – ut av regjeringa blant annet på grunn av strid om ny kirkelov.
I 1888 blei han oppfordra om å stille til valg til Stortinget fra byene i Oppland, men dette blei ikke noe av, da han var mot alminnelig stemmerett. Han hadde mange viktige offentlige verv og var med i flere lovkommisjoner.
Han blei seinere statsråd i to omganger: finansminister fra 1895 til 1898 og fra 1903 til 1904. Den siste perioden var han også ansvarlig for Revisjonsdepartementet. Endelig var han igjen et halvt år i Stockholm 1903–04.
Ved stortingsvalget i 1903 blei han valgt som tredje representant fra Kristiania, Hønefoss og Kongsvinger. Han representerte da Samlingspartiet.
I 1906 blei Kildal utnevnt til amtmann i Romsdals amt, og dette embetet hadde han til sin død. Sentralt i arbeidet hans der var bedring av vegstandarden og tilknytning til jernbanenettet gjennom Raumabanen. Vedtak om bygging av denne blei gjort i 1908.
Sønnen Arne Kildal var blant annet sjef for Statens bibliotektilsyn, generalsekretær i Nordmands-Forbundet og bystyremedlem i Bergen.
Per Borten
Per Borten (født 3. april 1913 i Flå i Sør-Trøndelag, død 20. januar 2005 i Trondheim i Sør-Trøndelag) var en norsk politiker fra Senterpartiet. Han var Norges statsminister fra 1965 til 1971 og ledet en borgerlig koalisjonsregjering som bestod av Høyre, Venstre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet.
Borten begynte sin politiske karrière som ordfører i Flå fra 1946 til 1955 og kom inn på Stortinget i 1949. Han var fra 1955 også Senterpartiets formann, og på Stortinget var han i mange år odelstingspresident og parlamentarisk leder. Borten ble sittende på Stortinget frem til 1977.
Som statsminister ledet Borten en koalisjonsregjering med sterke interne motsetninger, og han hadde en vanskelig jobb med å balansere de fire partienes ulike syn og interesser. De borgerlige hadde fått flertall i stortingsvalget 1965, og dannet dermed (med unntak av den kortvarige Lyng-regjeringen i 1963) den første norske regjeringen i etterkrigstiden som ikke kom fra Arbeiderpartiet. Borten kom likevel ikke til å endre den politiske kursen i Norge nevneverdig, men bidro til ytterligere å styrke velferdsstaten og offentlig sektor. Blant de viktigste sakene Borten-regjeringen fikk gjennomført, var innføringen av folketrygden, offentlighetsloven og pressestøtten. Borten var også tidlig ute med å fokusere på miljøpolitikk, i en tid hvor begrepet knapt nok eksisterte.
EF-spørsmålet gjorde at regjeringen etterhvert gikk opp i limingen, og etter den såkalte lekkasjesaken der Borten ble beskyldt for å ha lekket et fortrolig notat til Dagbladet ble han tvunget til å gå av. Tilbake på Stortinget markerte Borten seg som en tidlig kritiker av de hemmelige tjenestenes politiske overvåkning, og senere i livet var han også aktiv i kampen for et internasjonalt forbud mot kjernefysiske våpen.
Bakgrunn
Borten ble født i Flå i Sør-Trøndelag som sønn av gårdbruker Lars Borten og Karen (født Kaasen) på Borten nedre (Frammigard). Hjemmefra fikk han en «ballast i retning av det liberale og frilynte». Han gikk på Gauldal folkehøgskole 1929–1931 og Skjetlein landbruksskole 1931–1934. Etter å ha tatt et studentkurs (som erstatning for artium) begynte han så på Norges landbrukshøgskole der han gikk ut med gode resultater i 1939. Dette var «tradisjonelle skolevalg for odelsgutter på mellomstore trønderske gårder».
Etter endt utdanning fikk han jobb på Hvam landbruksskole på Romerike før han kort tid etterpå gikk over i en stilling som herredsagronom i Alvdal og Folldal. I 1941 fikk han jobb som sekretær for Sør-Trøndelag landbruksselskap før han året etter ble forsyningsinspektør. Her hadde han blant annet i oppgave å forhandle med den tyske okkupasjonsmakten om fordeling av forsyninger mellom sivile og de tyske styrkene. Han var en kort periode arrestert, mistenkt for sabotasje, men ble løslatt etter kort tid.
Han var gift med Magnhild Borten (født Magnhild Rathe, 26. mars 1922, død 2. juni 2006) fra 1948 til sin død. Hans dattersønn Ola Borten Moe var valgt inn på Stortinget fra 2005 til 2013 og var olje- og energiminister fra 2011 til 2013 og forsknings- og høyere utdanningsminister fra 2021 til 2023.
Ordfører i Flå
Ved kommunevalget 1945 fikk Borten plass på Bondepartiets liste i Flå. Han var ikke kumulert og var et stykke nede på listen, men ble valgt inn i kommunestyret med stort stemmetall og ble partiets ordførerkandidat. Loddtrekning måtte til for å avgjøre hvem av Borten og Arbeiderpartiets kandidat som skulle få ordførervervet, og da Borten vant ble han en av landets yngste ordførere.
Borten ble gjenvalgt i kommunevalget to år senere. Han fikk et stort antall personlige stemmer, og denne gangen var det ikke nødvendig med loddtrekning for å avgjøre hvem som skulle bli ordfører. Borten ble også valgt til formann i fylkestinget samme år med støtte fra alle partiene på ikke-sosialistisk side.
I 1949 ble Bygdefolkets Ungdomsfylking (BUF, det senere Senterungdommen) startet opp. Borten ble foreslått som formann på stiftelsesmøtet, men tapte med knapp margin mot Sverre Vaule og ble deretter valgt til nestformann.
Stortingsmann og partileder
Da partiformann Nils Trædal omkom i en ulykke høsten 1948 åpnet det seg en stortingsplass for Bondepartiet i Sør-Trøndelag. Borten takket ja til nominasjonen i 1949, og samme høst ble han valgt til Stortinget. Her kom han til å sitte frem til 1977, fra 1956 også i gruppestyret.
Veivalget om partiets politiske linje: Bondepartiet blir til Senterpartiet
Ved midten av 1950-årene stod Bondepartiet ved et veivalg: Skulle partiet fortsette med hovedfokus på bygdefolkets interesser og da primært grunneiende bønder? Eller skulle man forsøke å lage et bredere parti, der man tilnærmet seg de andre sentrumspartiene, og forsøkte å skape et borgerlig venstre-parti som også kunne appellere til folk i byer og utenfor landbruket? I striden om veivalget representerte de to rivalene fra formannsvalget i 1955 hver sin hovedretning, og mens Leirfall arbeidet for et smalere interesseparti for landbruket gikk Borten inn for et bredere parti der man også trakk til seg akademikere og andre utenfor de rene bondenæringene.
Én av de viktigste sakene som ville bidra til å stake ut den politiske kursen fremover, var debatten rundt partinavnet. Borten mente at et nytt navn kunne bidra til å øke tilslutningen blant andre yrkesgrupper og markere at den politiske profilen ble lagt om i mer allmenn retning. Leirfall stod hardt på at partiet måtte ha et navn der ordet «bygd» var med, mens Borten ønsket et navn der ordet «demokrati» inngikk. Etter bred behandling innad i partiet kom saken opp ved Bondepartiets landsmøte i 1959, og det var på forhånd fire alternativer: «Bygdefolkets Samlingsparti», «Demokratene», «Sentrumspartiet» og «Norsk Folkestyreparti». I debatten under landsmøtet ble også nye forslag som «Senterpartiet» og «Bygdepartiet» lansert. Etter debatten endte landsstyret opp med å anbefale «Norsk Folkestyreparti (Demokratene)», og dette ble vedtatt av landsmøtet med 118 stemmer, mot 19 for Senterpartiet. Dobbelt-navnet var ifølge landsmøteprotokollen foreslått av Borten som et kompromiss, men det har også blitt hevdet at forslaget egentlig kom fra Hans Holten, mens Borten skal ha vært tvilende.
Umiddelbart etter landsmøtet begynte sentrale partifolk å få kalde føtter, og arbeidsutvalget bestemte seg for å avvente å ta det i bruk. Det ble satt opp et ekstraordinært landsmøte senere samme år for å behandle saken på nytt, og her argumenterte Borten igjen for «Demokratene». Etter mange avstemninger endte landsmøtet med å vedta «Senterpartiet» med 103 stemmer mot 33 for å beholde «Bondepartiet». Navneskiftet førte med seg at partiet beveget seg bort fra å være et rent interesseparti for landbruket, og de prøvde i de neste valgene også å gjøre innhogg i byene og blant velgere med akademiker-bakgrunn. Ved kommunestyrevalget 1963 stilte Senterpartiet liste i Oslo for første gang, og i valgene som fulgte, økte oppslutningen noe i byene. Partiledelsen slet imidlertid med å tiltrekke seg mange tillitsvalgte og kandidater utenfor landbruksmiljøer, og på tross av at partiet ble modernisert forble Senterpartiet likevel i stor grad et distriktsparti.
Forsøk på samling i sentrum
Arbeiderpartiet hadde styrt Norge siden 1945 og hadde fått rent flertall i de fire stortingsvalgene fra 1945 til 1957. De fire borgerlige partiene – Senterpartiet, Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti – hadde samarbeidet på kommunenivå, men hadde ikke klart det samme på rikspolitisk plan. De tre sentrumspartiene takket nei til Høyres forslag om samarbeid før stortingsvalget 1957. Partienes skepsis skyldtes for en stor del at Høyre sammen med Ap hadde vedtatt et forbud mot listeforbund, samt fått opphevet Bondeparagrafen. Dette hadde gjort Høyre direkte uspiselige som samarbeidspartnere for mange i sentrumspartiene. Også Borten var skeptisk til Høyre, og han var redd for å miste småbrukernes stemmer over til venstresiden dersom Senterpartiet gikk inn i et formelt samarbeid.
Borten hadde hatt et bredere mål for øye da han arbeidet for å bytte partinavn, og han ønsket gjerne en sammenslåing med andre partier. I 1957 ble det kun et begrenset samarbeid med felleslister i noen fylker, men etter at Arbeiderpartiet nok en gang hadde fått rent flertall begynte man i sentrum å diskutere et langt mer forpliktende samarbeid. Både Venstre og KrF var delte i spørsmålet. Venstre-formann Bent Røiseland måtte stille kabinettsspørsmål på landsmøtet i 1960 for å få partiet med seg på å drøfte samarbeid. Høsten 1960 møttes et nimannsutvalg – tre fra hvert parti – til faste drøftinger på Stortinget, og det ble arbeidet med en felles politisk erklæring fra de tre partiene før neste stortingsvalg. På tross av at de mer urbane og radikale delene av Venstre ønsket å legge hele samarbeidet dødt, klarte partiledelsene å komme frem til en felles erklæring. Denne ble vedtatt i Senterpartiet og Venstre, men ble stoppet av KrFs konservative fløy, som fikk landsmøtet med seg på at erklæringen ikke tok nok hensyn til partiets kristne og moralske verdier. Dette skjedde på tross av at en samlet partiledelse i KrF hadde anbefalt forslaget. Borten måtte dermed innse at sentrumsprosjektet var dødt i denne omgang.
Kings Bay-saken i 1963 gjorde at Einar Gerhardsens tredje regjering gikk av etter at Sosialistisk Folkeparti, som var i vippeposisjon, hadde stemt for de borgerlige partienes mistillitsforslag. De borgerlige hadde vært forberedt på denne muligheten siden tidlig på sommeren, og partilederne hadde begynt å diskutere muligheter for en borgerlig samarbeidsregjering i månedsskiftet juni/juli. I starten av august, omtrent tre uker før Gerhardsens avgang, begynte mer formelle forhandlinger om en mulig regjeringskabal. Det var nå blitt akseptabelt for sentrumspartiene å samarbeide med Høyre igjen, men de tre klarte ikke å enes om et felles alternativ til Høyres statsministerkandidat John Lyng. Borten ble spurt av Lyng om han ønsket enten å bli samferdselsminister eller utenriksminister, men Borten takket nei til dette. Ved å forbli parlamentarisk leder kunne han bedre kontrollere mer ytterliggående stortingsrepresentanter som Jon Leirfall, og Borten stod også mye friere for fremtiden ved ikke å ha noe ansvar for regjeringens resultater. Regjeringen viste seg uansett å bli kortvarig, men selv om den måtte gå av etter bare fire uker, hadde den vist at det var mulig å bli enig om en felles regjeringserklæring på borgerlig side. Man hadde dermed etablert et troverdig alternativ til Arbeiderpartiet før stortingsvalget to år senere.
Den borgerlige samarbeidsregjeringen blir til
Statsrådene i Borten-regjeringen ble ikke bestemt av Borten selv, og det skjedde mange politiske hestehandler under forhandlingene. Høyre hadde i så lang tid agitert for borgerlig samarbeid at de nesten ikke kunne stå utenfor en ikke-sosialistisk regjering, og partiet ble dermed underrepresentert i forhold til oppslutningen. Venstre var preget av dype indre motsetninger, og klarte ikke fremstå som en enhet under regjeringsforhandlingene. Kristelig Folkeparti følte derimot at de hadde et valg, og at de kunne trekke seg fra regjeringen dersom det skulle bli mest gunstig for dem. Dette gjorde at KrF fikk de departementene de ønsket, med Kjell Bondevik som kirke- og undervisningsminister som den viktigste seieren.
Til sin egen stab ved Statsministerens kontor kunne Borten velge medarbeidere selv, og Odd Bye ble statssekretær og statsministerens nærmeste medarbeider. Borten og Bye hadde kjent hverandre lenge, og Borten skal ha satt pris på Byes uredde og selvstendige væremåte – Borten ønsket ingen «jattere» som rådgivere. Som andre statssekretær valgte Borten Emil Vindsetmo, redaktør for bladet Næringsrevyen, som Borten leste med stor interesse.
Borten-regjeringens økonomiske og sosiale kurs
I tiltredelseserklæringen la Borten-regjeringen blant annet vekt på å sikre sysselsettingen og bekjempe prisstigningen. Regjeringen ønsket også å innføre folketrygd i Norge; dette var en sak Borten overtok etter forberedende arbeid av Gerhardsen-regjeringen. Folketrygdloven ble vedtatt av Stortinget i 1966 og iverksatt av sosialminister Egil Aarvik året etter. Den nye loven sørget for å samordne eksisterende trygder og sikret innbyggerne stønad i alderdommen, under sykdom, og ved uførhet og arbeidsledighet. Selv om lønnstakere og arbeidsgivere måtte være med på å finansiere de nye trygdeordningene var det staten som tok hovedregningen, og bevilgningene til trygdesystemet over statsbudsjettet kom til å øke kraftig.
Det ble alt i alt kun mindre endringer i den økonomiske kursen som Borten-regjeringen førte, og de fortsatte i samme hovedretning som Arbeiderpartiet hadde gjort med satsing på velferdsstaten og en sterk offentlig sektor. I sitt første regjeringsår arvet Borten-regjeringen Arbeiderpartiets budsjettforslag, og finansminister Ole Myrvoll (V) kunne bare gjøre mindre endringer. Men heller ikke de kommende budsjettene var radikalt forskjellige fra Arbeiderpartiets hovedlinje, og både skattene og offentlig sektor fortsatte å vokse. Lønnsoppgjørene gikk også stort sett rolig for seg under Borten, og samspillet mellom organisasjonene i arbeidslivet fortsatte. Arbeiderpartiets Trygve Bratteli uttalte allerede høsten 1966 at velferdssamfunnet «har fått sin definitive seier», og Borten bekreftet også selv at regjeringen ikke hadde til hensikt å gjennomføre et «markant systemskifte».
Innenfor kirke- og kulturpolitikken så man imidlertid mer markante forskjeller med Borten-regjeringen. KrF fikk sikret sterkere offentlig støtte til skoler drevet av kristne organisasjoner og sørget også for at kristne høyskoler fikk utdanne lærere. Samtidig motarbeidet regjeringen Forsøksgymnaset i Oslo, da denne stod fjernt fra kristenfolket. Andre viktige utdanningspolitiske saker som ble iverksatt av Borten-regjeringen, var opprettelsen av Universitetet i Trondheim og Universitetet i Tromsø, innføringen av niårig enhetsskole i alle Norges kommuner og igangsettelse av prøvedrift av distriktshøgskoler.
Regjeringen gjorde ingen større endringer i NRK, på tross av at KrF på forhånd hadde krevd at programmer som kristenfolket fant krenkende måtte opphøre. Det ble heller ikke strammet inn i abortloven av 1960, og antallet årlige aborter økte til det dobbelte i løpet av Bortens regjeringstid. Dette skjedde mens KrF styrte sosialdepartementet, og selv om partiet egentlig var motstandere av hele loven ble det til at abortloven ble fortolket og praktisert langt mer liberalt enn tidligere.
Fra Høyre sin side var skatteletter en sentral politisk sak, og partiet gjorde sitt beste for å følge opp dette i regjering. De første to årene var det enighet i regjeringen om å redusere skattetrykket noe, men tidlig i 1968 satte Borten foten ned for videre kuttforslag fra Willoch. Arbeiderpartiet hadde angrepet Borten for å ha økt skattene på lønnsinntekter og redusert dem for næringsinntekter, og Borten var blitt varsom for skatteendringer som kom høyinntektsgrupper til gode. Høyre insisterte på balanserte budsjetter, men alle sentrumspartienes forslag om å øke skattene for å nå dette målet ble skutt ned som «politisk umulige» av Willoch og Lyng. Willochs forslag om økte avgifter for å kompensere for skattelettelsene var derimot vanskelig for Borten, som mente dette var usosialt. Borten sørget også for å få regjeringen med seg i å stemme ned Høyres forslag om lavere marginalskatt. Motsetningene rundt skattepolitikken truet med å ødelegge hele grunnlaget for regjeringen, og Senterpartiets stortingsgruppe var på et tidspunkt nære å ville bryte regjeringssamarbeidet på grunn av uenigheter om skattemodellen.
Krigsseilererstatning, offentlighetslov, pressestøtte og miljøvern
Det var Borten-regjeringen som sørget for å ta krigsseilernes sak opp til politisk behandling igjen etter at det i lang tid hadde vært strid rundt Nortraships hemmelige fond. Borten fikk satt opp et utvalg ledet av Arnfinn Gullestad som skulle vurdere om fondsmidlene skulle utbetales til sjøfolkene og deres etterlatte, og Gullestad-utvalgets flertall endte opp med å anbefale Stortinget å gjøre dette. Ifølge Borten-biograf Harald Berntsen er det mange som prøvde å ta æren i Nortraship-saken, «men spør du sjøfolk, så er det Borten som er helten». Borten ble sammen med statssekretær Odd Bye og stortingsrepresentant Johan Møller Warmedal tildelt Norges krigsseilerforbunds høyeste utmerkelse for arbeidet med å gi økonomisk oppreisning til krigsseilerne.
Allerede som stortingsrepresentant hadde Borten gått inn for en åpnere offentlig forvaltning, og i 1967 fikk han opprettet det såkalte offentlighetsutvalget. Utvalget avviste i utgangspunktet lovfestet offentlighet i forvaltningen, men Borten valgte å se bort fra anbefalingen og likevel komme med et lovforslag som skulle sikre dette. Indre uenighet i regjeringen gjorde at forslaget ble noe justert før de ble lagt frem for Stortinget i 1969, men lov om offentlighet i forvaltningen ble vedtatt året etter. Dette avsluttet en politisk debatt som hadde pågått i over 20 år, og sørget for at allmennheten fikk adgang til dokumenter som var utarbeidet av eller lagt frem for slike organer.
Borten hadde også en spesiell interesse for presse og journalistikk. Han var ansvarlig for å åpne Senterpartiets landsmøte for pressen, og dette ble snart normen for alle de politiske partiene. Borten var også bekymret over avisenes vanskelige økonomiske situasjon og organiserte i 1966 den såkalte Holmenkoll-konferansen der man skulle diskutere problemene. Konferansen endte med at regjeringen ble satt til å følge opp saken, og Borten satte opp en komité ledet av Oddvar Hellerud for å utrede den. Hellerud-komiteen endte med å anbefale innføring av pressestøtte. Sentrale Høyre-folk som Kåre Willoch og Elisabeth Schweigaard Selmer var imot økonomiske overføringer til pressen, men Borten klarte likevel å lose forslaget igjennom regjeringen selv om det tok flere år å komme til enighet. Stortinget vedtok innføring av pressestøtte i juni 1969.
Borten var tidlig ute med å sette miljø- og naturverntiltak på den politiske dagsorden. Under trontalen i 1967 annonserte han at regjeringen ville utrede en totalplan for Norges fremtidige matforsyning, og i årene som fulgte advarte han stadig om at rovdrift på naturen ville true menneskenes eksistens. Regjeringens ressursutvalg ble oppnevnt i 1968 og endte med at det ble opprettet et eget Miljøverndepartement. Borten-regjeringen fikk også blant annet innført naturvernloven og lov om vern mot vannforurensning og opprettet Norsk institutt for luftforskning.
Utenriks- og forsvarspolitikk
Det var Høyremannen John Lyng som var blitt utenriksminister i regjeringen Borten, og Lyng hadde fra første stund vist seg å være kritisk til det amerikanske engasjementet i Vietnamkrigen. I 1967 talte han til FNs hovedforsamling og krevde stans av bombingen av Nord-Vietnam. Mange borgerlige aviser i Norge kom med kraftig kritikk av Lyng, og Lyngs synspunkter var også kontroversielle innad i Høyre. Lyngs Vietnam-politikk førte nesten til regjeringskrise høsten 1967, da Venstres nestleder Ludvig Botnen foreslo at også det norske Stortinget skulle kreve øyeblikkelig stans i bombingen. Dette kunne ikke Høyre gå med på, på tross av at utenriksminister Lyng egentlig mente det samme. Etter lange debatter i Stortinget kunne det se ut som at Lyng kom til å bli felt av eget parti, og flere av regjeringskoalisjonens stortingsrepresentanter sa også at de ville stemme for et alternativt forslag fremmet av Arbeiderpartiet og SF. Regjeringskrisen ble avverget da stortingsflertallet tross alt gav sin støtte til Lyngs uttalelser i FN, men hele saken viste at de interne uenigheten blant regjeringspartiene var så store at den borgerlige koalisjonen var i ferd med å slå sprekker.
Lederstil
Borten kom til å stå for en åpnere og mindre formell stil sammenlignet med forgjengerne. Under et jugoslavisk statsbesøk satte han norsk og jugoslavisk folkedans på programmet, noe som ble en stor suksess blant gjestene. Ved en annen anledning kom det en stor gruppe ungdommer til statsministerboligen i Borgenveien. De kom fra den amerikanske ambassaden etter å ha demonstrert mot Vietnamkrigen. Da gruppen begynte å kaste torv på vinduene møtte Borten dem på trappen og ba dem velge en ordstyrer. Gruppen valgte Sigurd Allern, og etter at Borten hadde diskutert krigen og Norges rolle i internasjonal politikk med Allern løste demonstrasjonen seg opp.