cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veronica Campbell-Brown
Karriere
Etter OL i Beijing i 2008, der hun vant gull på 200 meter, ble Campbell-Brown utnevnt til kommandør av Utmerkelsesordenen.
I 2009 vant hun sølv på 200 meter ved VM i friidrett 2009 i Berlin, der hun ble slått av Allyson Felix fra USA. På 100 meter kom hun på fjerdeplass, til tross for en sesongbestenotering for hennes del, med 10,95 sekunder. Hun vant gull på 60 meter ved VM i friidrett innendørs 2010 i Doha, og ved VM i friidrett 2011 fikk hun tre medaljer; gull på 200 meter og sølv på 100 meter og 4 x 100 meter. På 100 meter ble hun slått av Carmelita Jeter, og USA vant også stafetten. Jamaica løp inn på ny jamaicansk rekord på 41,70 sekunder.
Upanishadene
Gjennom upanishadene har den vediske tradisjonen blitt ilført forestillinger om gjentatte jordeliv, reinkarnasjon, og om at gjenfødselen reguleres gjennom følgene av individets handlinger, karma. Den første formulering av disse begrepene tillegges i chāndogya upanishad en kshatriya, fyrst Jaivali, og ikke en brahmin. Dette har ofte blitt utlagt som resultat av en autoritetsstrid mellom de verdslige herskerne, kshatriyaene, og de åndelig og rituelle lederne, brahminene.
Veronica Campbell-Brown
Karriere
I mars 2012 ble hun verdensmester innendørs, da hun vant 60 meter med tiden 7,01.
Hun tok sølv under Sommer-OL 2016.
Sønderjysk
Sønderjysk er en dansk dialekt, som snakkes fra den dansk-tyske grensa til Kongeå i Jylland. Sør for grensa snakkes det sønderjysk i noen av sogna langs grensa mellom Flensborg og Nibøl. I 1800 blei dialekten brukt ned til Slesvig by og Slien; før 1700 antagelig ned til Egernførde.
Der er mange lokale varianter; for eksempel er det mulig å høre om en person kommer fra Haderslev eller fra Sønderborg. På Als kalles de lokale variantene under ett for alsisk. På tysk kalles dialekten südjütisch eller plattdänisch (som en parallell til det nordtyske folkespråket, plattysk). Varianten angeldansk blei brukt i Angel i Sydslesvig fram til ca. 1900.
Ordet jeg er på sønderjysk æ eller a. I utlyd blir b- og g-lyden til f og ch. Dialekten har i likhet med riksdansk to kjønn. Den bestemte artikkelen står foran substantivet som i vestjysk og vestgermansk og er ikke en suffiks som ellers i nordgermansk. Mannen er æ mand og huset er æ hus. Rømø, Als og Sundeved har ikke stød, men i stedet tonelag som norsk og svensk.
Æ Synnejysk Forening arbeider for å bevare og pleie den sønderjyske dialekten.
Narváez-ekspedisjonen
Narváez-ekspedisjonen (1527–1536) var en spansk ekspedisjon som skulle sikre spansk herredømme over Florida med Pánfilo de Narváez som guvernør (adelantado). I utgangspunktet var Narváez leder og det var rundt 600 deltakere fra Spania, Portugal, Italia og Hellas og med en del afrikanske slaver, men Narváez døde i 1528 og ekspedisjonen blei utsatt for en rekke uhell som kontinuerlig tynna ut mannskapet. Bare fem av deltakerne overlevde, deriblant Álvar Núñez Cabeza de Vaca, han utga i 1542 ei bok om det som skjedde. Det er fra ham vi har detaljene om ekspedisjonen. Deltakerne var de første europeerne som så Mississippielva og de første som utforska deler av det sørlige USA og nordlige Mexico.
Utgangspunktet
11. desember 1526 gav kong Karl av Spania Pánfilo de Narváez tillatelse til å gjøre krav på et kystområde langs Mexicogolfen (vestkysten av Florida). Avtalen var at han i løpet av ett år skulle samle væpna menn til en ekspedisjon, seile over Atlanterhavet, grunnlegge minst to byer på hundre innbyggere hver og anlegge ytterligere to fort langs kysten.
Narváez finansierte ekspedisjonen dels av egen lomme, dels ved investorer, som blei lokka med henvisning til rikdommene som Hernán Cortés hadde samla i Mexico. Álvar Núñez Cabeza de Vaca blei utnevnt til «kasserer» for ekspedisjonen. Han var kongens mann med særlig ansvar for at tronen fikk sin femtedel av alle inntekter. Han var også nestkommanderende.
Ekspedisjonen forlot Spania 17. juni 1527. Om bord var rundt 450 soldater, offiserer og slaver. De om lag 150 andre var sjøfolk, tjenere og koner.
De hadde et stopp på Kanariøyene for å fylle opp med forsyninger, og de la så kursen mot Santo Domingo på Hispaniola og Santiago på Cuba, der det var spanske havner.
På Hispaniola og Cuba
Ekspedisjonen ankom Santo Domingo i august 1527. Nærmere 100 av soldatene deserterte i løpet av den første måneden der. Desertering var ikke uvanlig, men det faktum at en annen ekspedisjon nå vendte tilbake med bare 150 overlevende av opprinnelig 600, bidrog nok til faneflukten.
De ankom så Santiago seint i september. Her hadde Narváez hjem og familie, og han kunne fylle opp med mannskap og forsyninger. Han sendte også to skip til Trinidad for ytterligere forsyninger. Disse blei utsatt for en orkan. Begge skipa sank, og seksti av mannskapet omkom.
Det var nå behov for omgruppering. De fire gjenværende skipa blei sendt til Cienfuegos under Cabeza de Vacas kommando. Narváez blei igjen for å rekruttere nytt mannskap og kjøpe to nye skip. I februar 1528 var han klar med 400 mann og 80 hester. En av de nyverva var en los, som hevda å kjenne Golfkysten som si ega bukselomme. Ikke desto mindre gikk samtlige skip på grunn utafor Cuba, da ekspedisjonen var på veg for å proviantere i Havanna. Etter to-tre uker gjorde imidlertid en storm at skutene kom seg løs av sandbankene.
De blei utsatt for mer uvær på vegen. Den siste stormen kom da de var så nær Havanna at de kunne se mastetoppene på havna. Skipa blei blåst ut på havet igjen, og Narváez bestemte seg for å gi opp å seile innom Havanna og seilte videre nordover. De nådde til slutt vestkysten av Florida.
Den første tida i Florida
7. april 1528 kunne de se land nord for der Tampa Bay nå ligger. De seilte sørover to dager på utkikk etter ei fin havn som losen påsto han visste om. Undervegs forsvant et av skipa under ukjente omstendigheter. De andre skutene gikk inn i Boca Ciega-bukta. Her var det en landsby av tocopaca-stammen. Ei gruppe fra ekspedisjonen fikk kontakt med innbyggerne, og rapporterte at de var nokså fattige, men virka vennlige. I løpet av den påfølgende natta forlot imidlertid tocopacaerne landsbyen.
Ekspedisjonen oppretta nå en leir på stedet, og under høytidelig seremoniell blei Narváez erklært å være kongelig guvernør over La Florida. Et kongelig dokument kalt Requirimiento blei lest opp som legitimering av spansk kontroll over området. Dokumentet forklarte de innbyggerne som måtte høre, at landet nå tilhørte Karl V, og innbyggerne blei invitert til å konvertere til kristendommen. De ville i så fall komme under spansk beskyttelse. Alternativet var krig. Dokumentets innhold blei ropt ut på spansk, og de tocopacaerne som eventuelt måtte høre det, skjønte naturlig nok ingen ting.
Narváez valgte å dele hæren i en landstyrke og en sjøstyrke. 300 soldater skulle marsjere over land, mens 100 skulle følge skipene nordover. Cabeza de Vaca hevda at han gikk imot denne planen, men blei nedstemt av de øvrige offiserene. Landsstyrken marsjerte nordover i to uker med lite tilgang på mat, før de kom til en landsby nord for Withlacoochee-elva. Her blei innbyggerne tatt som slaver, samtidig som de kunne forsyne seg av maten de fant. Speidere blei sendt ut for å se etter skipa, uten resultat. Landstyrken fortsatte da nordover.
Cabeza de Vaca fant flere år etter ut hva som hadde skjedd med skipa. De hadde forgjeves krysset fram og tilbake langs vestkysten av Florida for å finne Narváez og hans menn. De lette i nesten et år, før de gav opp og seilte til Mexico.
Møter med innfødte
På veien nordover blei Narváez og hans menn stadig utsatt for angrep fra fiendtlige indianere, og de hadde stadige vanskeligheter.
Endelig 25. juni kom de inn på apalachee-stammens territorium. Der angrep de og okkuperte en landsby, som hadde rikelig med mais, men ingen skatter. Kort tid etter gikk 200 apalachere til angrep med brannpiler, men blei slått tilbake. I tre uker blei spanjolene stadig utsatt for nålestikkangrep. Narváez sendte uten hell ut speidere på jakt etter større og rikere byer. Narváez gav til slutt opp, og ekspedisjonen blei beordret sørover igjen. Fanger hevda at aute-stammen lenger sør hadde godt med mat. Ekspedisjonen var utsulta, og den dro ivrig av sted i anvist retning.
Llanelli
Llanelli er en kystby i Carmarthenshire i Wales, omkring 13 km fra Swansea. Den er spesielt kjent for sine rugbytradisjoner.
Narváez-ekspedisjonen
Møter med innfødte
Da de nådde Aute, var landsbyen bare en rykende ruin. Innbyggerne var blitt advart og hadde forlatt området uten å etterlate noe invasjonshæren kunne ha nytte av. Ekspedisjonen var nå utsulta, og de fleste var syke eller såra. Speidere blei sendt ut uten å finne bedre områder, men endelig nådde de fram til kysten igjen.
Llanelli
Byen begynte å vokse i 18. og 19. århundre da kullgruve-, jern- og tinnindustri ble etablert. Den ble en så viktig produsent av tinnplater at den i slutten av det 19. århundre ofte ble kalt «Tinopolis».
Stengningen av kullgruvene og konkurranse med utenlandske stålprodusenter har ført til nedgangstider fra slutten av 1970-årene.
Narváez-ekspedisjonen
Slutten
22. september var båtene ferdige, og de kunne seile avsted ut på havet. Det var 242 menn igjen. De fem båtene de lyktes med å lage var 30-40 fot lange, og hver hadde plass til rundt 50 mann. Målet var å seile vestover langs kysten til de nådde den spanske havnekolonien Veracruz i Mexico. Men avstanden dit var mye lenger enn Narváez forestilte seg.
Llanelli
Kultur, idrett og friluftsliv
Llanelli var vertskap for den nasjonale Eisteddfod i 1895, 1903, 1930, 1962, og 2000.
Narváez-ekspedisjonen
Slutten
Ferden vestover blei ei katastrofe. En orkan rammet dem. Den kasta to av båtene, med 80 mann, deriblant Cabeza de Vaca, i land på ei øy omtrent der Galveston i Texas nå ligger. De tre andre båtene, med bl.a. Narváez, forsvant på havet. De overlevende måtte bruke alle sine krefter på å overleve på den karrige øya. I fire år holdt Cabeza de Vaca og stadig færre av hans menn til på øya, mens håpet om å bli funnet og reddet svant hen. I et forsøk på å komme seg fra øya greide de til slutt å lage noen spinkle båter, og spanjolene ofret sine klær for å tette sprekkene i båtene med dem. Fluktforsøket mislyktes; båtene blei straks knust av brenningene.
Llanelli
Kultur, idrett og friluftsliv
Millennium Coastal Park dekker 21 km av kystlinjen fra Loughor til Pembrey. Det er anlagt sykkelstier gjennom parken, som blant annet er et godt sted å se Gowerhalvøya fra. Pembrey Country Park ligger i utkanten av Llanelli. Det finnes også en strand, Cefn Sidan, som har vunnet et blått flagg for sin kvalitet.
Narváez-ekspedisjonen
Slutten
I 1532 var de bare fire igjen av den opprinnelige ekspedisjonen: Cabeza de Vaca, Alonso del Castillo Maldonando, Andrés Dorantes de Carranza og Estevanico, en afrikansk slave. De lyktes til slutt med å komme seg i land, og dro nå vestover i håp om å nå Mexico over land. Den nøyaktige ruta deres er ikke kjent, men beretningen Cabeza de Vaca senere skreiv viser at de vandret gjennom det som i dag er New Mexico og Arizona, og kryssa Rocky Mountain inne i dagens USA før de la vegen sørover. Under hele reisen vandret de nakne. Periodevis blei de holdt som slaver av indianerstammer de møtte, men blei sluppet fri og fikk vandre videre. Etterhvert blei de anerkjent som handelsmenn, og fikk fritt reise mellom stammene med handelsvarer. De skaffa seg kunnskap om helbredende urter og fikk også status som medisinmenn. Under reisa blei de etter hvert fulgt av flere indianere, som så på dem som sine ledere, men som også hjalp dem til å overleve med sine kunnskaper om jakt, matsanking og geografi.
Llanelli
Kultur, idrett og friluftsliv
Det viktigste rugbylaget er Llanelli Scarlets. Byens fotballag heter Llanelli A.F.C..
Piratpartiet (Sverige)
Piratpartiet er et svensk politisk parti. Partiets politiske plattform bygger på radikale kutt i opphavsrettens omfang og vernetid samt styrking av personvernet. Piratpartiet ledes av Rickard Falkvinge. De har to representanter i Europaparlamentet etter å ha fått 7,1 % av stemmene i Europaparlamentsvalget 2009.
Narváez-ekspedisjonen
Slutten
I juli 1536 møtte Cabeza de Vaca og hans menn en spansk ekspedisjon på slavejakt. Dette var ved Culiacán i dagens Sinaloa i nordvestlige Mexico. Derfra blei de hjulpet videre til Mexico by. De innfødte følgesvennene blei imidlertid mot protestene til Cabeza de Vacas og hans følgesvenner tatt til fange og solgt som slaver.
Piratpartiet (Sverige)
Oppstarten
Høsten 2005 raste fildelingsdebatten i Sverige, blant annet i forbindelse med den høyprofilerte nettsiden The Pirate Bay. Svenske fildelere hadde fått sin interesseorganisasjon i Piratbyrån, men Rickard Falkvinge mente bevegelsen var for tam – fildelerne burde gå sammen og lage politikk av saken, mente Falkvinge.
15. desember 2005 registrerte Falkvinge Internettdomenet piratpartiet.se. Samtidig kladdet han ned et politisk manifest, under navnet «partiprogram 1.0». I manifestet gikk Falkvinge inn for å avskaffe all immaterialrett. Dessuten nevnte manifestet justisminister Thomas Bodström, som var påstått å være såpass «farlig for personlig integritet» at han aldri mer måtte få offentlige oppdrag.
Narváez-ekspedisjonen
Slutten
Cabeza de la Vacas beretning om Narváez sin mislykkede ekspedisjon og katastrofale endelikt, de fire åra med trøstesløs tilværelse på Galveston-øya og de fire gjenlevende mennenes fireårige utrolige reise gjennom det sørøstlige Nord-Amerika og deres opplevelser der vakte stor oppmerksomhet i samtida.
Les mer
Pánfilo de Narváez
Piratpartiet (Sverige)
Oppstarten
1. januar 2006 var partiet klart til å lanseres. Falkvinge gikk da inn på fildelingsnettverket Direct Connect, og la inn en anonym beskjed som sa at «Ballt, Piratpartiet har fått upp sin sajt nu efter nyår: www.piratpartiet.se». Falkvinge gikk deretter og la seg, og dro på jobb neste morgen uten å ha undersøkt responsen på den anonyme beskjeden.
Allerede dagen etter eksploderte nyheten i media. Avisen Dagens Industri slo opp saken «Piratparti siktar på riksdagen», der de spekulerte i om det nye partiet var et PR-kupp. Samtidig fant Aftonbladet ut at det var Falkvinge som stod bak, og telefonene rant inn. Falkvinge og Piratpartiet ble hovedoppslaget på den store IT-nettsiden idg.se, og i løpet av et par dager var nyheten spredd til blant annet BBC World News og arabiske nettsider.
Partiet tar av
I de første månedene partiet eksisterte økte medlemsmassen jevnt og trutt, og Piratpartiet fikk enkelt de nødvendige underskriftene for å stille i riksdagsvalget. Partiet fikk en utradisjonell struktur, der ledelsen i liten grad styrte grasrotaktiviteten men heller stilte verktøy til rådighet som muliggjorde lokale initiativer. Internett og onlineløsninger var sentrale, og partiet brukte ikke den tradisjonelle modellen der et landsmøte bestemte partiets program – det nye prinsipprogrammet ble vedtatt i februar 2006 etter en avstemning i partiets nettforum. Det nye programmet ble noe mer moderat enn Falkvinges «partiprogram 1.0», og gikk inn for at det likevel skulle være en opphavsrett, men begrenset til fem år. Dessuten var det nå bare ikke-kommersiell fildeling som skulle slippes fri.
Raidet mot The Pirate Bay i 2006 førte med seg et gjennombrudd for Piratpartiet. Denne hendelsen gjorde at fildelings-problematikken virkelig ble kjent for allmennheten, og førte til stor publisitet for partiet. Piratpartiets nettsider ble plutselig en av verdens mest besøkte, samtidig som partiet tredoblet medlemstallet på én uke. Piratpartiet anså raidet mot Pirate Bay som et grovt angrep på borgerrettighetene, og et eksempel på at storselskaper og myndigheter overkjører rettighetene til vanlige folk. Falkvinge og Piratpartiets fremgang sendte sjokkbølger inn i det etablerte politiske miljø, og også de andre politiske partiene ble vennligere stemt ovenfor fildeling. Miljöpartiet de Gröna sendte ut pressemeldingen «Släpp filerna fri» der de gikk inn for fri ikke-kommersiell fildeling, og også Moderatarnas Fredrik Reinfeldt uttalte på TV at «vi kan inte jaga en hel ungdomsgeneration».
2006-valget
På tross av meningsmålinger som viste maksimum én og en halv prosent var Piratpartiet optimistiske før valget i 2006. Sperregrensen i Sverige er på 4 %, noe som gjør at et politisk parti trenger minst 225 000 stemmer for å komme inn i Riksdagen. Dette ville i såfall kreve stemmene til omtrent én av fem fildelere, noe Falkvinge så på som et realistisk mål. Samtidig hadde tusenvis av frivillige stått på for å fordele valgmateriell landet rundt, noe som gjorde at 93 % av valglokalene var dekket opp. Med ni tusen medlemmer var Piratpartiet blitt relativt stort mål i antall medlemmer, og Falkvinge forventet derfor et resultat på mellom to og seks prosent.
Valgresultatet ble en stor skuffelse for piratene. Med snaue 35 000 stemmer (0,6 %) ble partiet det tredje største utenfor Riksdagen, men resultatet ble likevel et godt stykke unna målsetningen. Det relativt svake resultatet gjorde at partiet ikke vil få partistøtte før neste valg. Likevel var det enkelte lyspunkter, blant annet at partiet fikk 4,5 % i skolevalgene.
Dom mot The Pirate Bay 2009
Dommen mot The Pirate Bay 17. april 2009 førte til en radikal økning i partiets medlemsantall. Antallet medlemmer 1. april 2009 lå på snaue 12,988 medlemmer, dette steg til 14,701 17. april klokka 10.00, og deretter til 19,182 bare 12 timer senere.
Kritikk mot medlemstallet
Det har imidlertid kommet kritikk mot måten Piratpartiet oppgir sitt medlemstall, da disse ikke er sammenliknbare med andre partier. Dette har sin bakgrunn til at medlemmene registreres via Internett, at det ikke koster noe og at det er enkelt å registrere falske medlemmer. Piratpartiet har oppgitt at de får inn gjennomsnittlig SEK 60 pr medlem årlig i frivillige gaver og disse er ifølge partiet tilsvarende kontingentene i de andre partiene, dessuten mottar også de andre partiene innmeldinger via Internett. Imidlertid må de som melder seg inn i de andre partiene bekrefte denne gjennom underskrift på tilsendt blankett før medlemskapet blir iverksatt.
For Piratpartiet er det et ideologisk spørsmål at medlemskap skal være gratis. Dette var det ikke opprinnelig, da partiet var avhengig av kontingenter for å kunne drive, men denne ble senere avskaffet til fordel for et program med anonyme givere eller frivillig kontingent, kalt «Gullpirat».
EU-valget 2009
I 2009 fikk Piratpartiet 7,1 % av stemmene i EU-valget, dermed fikk de ett sete i Europaparlamentet. Dette mandatet gikk til Christian Engström. Etter at Lisboatraktaten trådte i kraft i desember 2009 fikk partiet ytterligere ett mandat, Amelia Andersdotter.
Politisk plattform
Piratpartiet mener at opphavsrett skal være et kompromiss mellom samfunnets behov for å spre kunnskap og behovet for incentiver for å skape og videreutvikle kultur. De mener imidlertid at dagens system er i ubalanse, og at det foregår et «utbredt og systematisk misbruk av dagens opphavsrett» med det formål å begrense tilgangen på kultur. Partiet ønsker derfor å legalisere fildeling til ikke-ervervsmessige formål og innføre et forbud mot DRM. Samtidig mener partiet at dagens vernetid for økonomiske rettigheter til åndsverk på livstid + 70 år er «absurd», og går derfor inn for å redusere denne til fem år etter tidspunktet verket ble publisert.
Partiet er generelt motstandere av patenter, og spesielt motstandere av patenter på legemidler. Piratpartiet argumenterer med at patenter fører til at hundretusenvis av fattige verden rundt ikke har råd til livsviktige medisiner, at patenter fører til at medisinsk forskning fokuserer på mindre viktige ting som livsstilssykdommer i stedet for malaria, og at patentene gjør at offentlige helsebudsjetter blir unaturlig høye. Partiet vil derfor på sikt avskaffe patenter på legemidler, og heller finne alternative måter å finansiere medisinsk forskning. Piratpartiet er også motstandere av programvarepatenter, og mener at disse hemmer den tekniske utviklingen i IT-sektoren. De mener at slike patenter spesielt rammer små og mellomstore bedrifter, og at det må komme et klarere lovforbud mot patentering av programvare.
Zapotekanske språk
Zapotekanske språk er en undergruppe av otomangueanske språk. Den omfatter dialektkontinuumet zapotekisk og språket chatinsk. De zapotekanske språka snakkes til sammen av om lag 550 000 mennesker i delstaten Oaxaca i Mexico.
Piratpartiet (Sverige)
Politisk plattform
Den tredje hovedsaken til Piratpartiet er personvernet. Piratpartiet mener at avlytting av e-post, SMS og andre kommunikasjonsmidler bør forbys på samme måte som det er forbudt å lese andres brev. Partiet er også imot EUs datalagringsdirektiv, og ønsker reformer av unionen og mener at den må preges av større transparens og åpenhet. Piratpartiet tar imidlertid ikke stilling til om Sverige bør være medlem av EU eller ikke.
Organisasjon
Etter Piratpartiets landsmøte i mars 2009 ble følgende personer valgt inn i styret:
Partiledere
Per 2021 har det vært fire partiledere.
Smestad brannstasjon
Smestad brannstasjon (Stasjon 2) ligger i Dalsveien 1 og er en kombinert brann- og ambulansestasjon. Dette er en relativt ny stasjon som ble åpnet sommeren 2011, etter tidligere å ha ligget på Ullernchausséen 26 (Ring 3).
Smestad brannstasjon er døgnbemannet med ett vaktlag bestående av 4-6 personer. Stasjonen disponerer mannskapsbil (21), tankbil (24), krokløftbil, ATV og Argo (amfibiebil som også kan brukes på jernbaneskinner). Stasjonen huser i tillegg til egne mannskaper og ambulansepersonell, etatens seksjon for service- og logistikk. Seksjonen har ansvar for vedlikehold og reparasjoner av kjøretøy og utstyr. Smestad kalles en bistasjon, dvs. en liten brannstasjon med lite mannskap og få biler, som dekker et stort område, og er avhengig av assistanse fra andre stasjoner ved brann.
Jan Faye Braadland
Jan Faye Braadland (født 7. mars 1958 i Oslo) er en norsk forfatter, som har utgitt både skjønn- og faglitterære artikler og bøker.
Braadland debuterte med den selvbiografiske romanen Mannen i månen på Pax Forlag i 1982, to år senere kom romanen «Sinnssykeasylet» på Aschehoug. Fra slutten av 1980-årene har han arbeidet med å samle og publisere biografisk materiale om sin tippoldefar Andreas Faye, som var prest, historiker, pedagog, politiker og Norges første folklorist. I 1995 startet han utgivelsen av en skriftserie med Forarbeider til biografi om Andreas Faye (1802-69). Biografiarbeidet ble senere videreført av professor emeritus Ernst Håkon Jahr som i 2021 fullførte en over 1000 siders biografi om "Nybrottsmannen Andreas Faye" med en nærmere 200 siders annotert bibliografi og ikonografi ved Jan Faye Braadland (publisert februar 2022).
Litteraturanmelder Finn Stenstad i Tønsbergs Blad karakteriserte i en anmeldelse 22. april 2022 biografien som "et imponerende verk", ga det terningkast 5 og konkluderte med at Faye nå "har fått sin litterære bauta". Jan Faye Braadland har fra 2022 redaktøransvaret for utgivelsen av Andreas Fayes dagbøker fra årene 1818-32 i regi av Det norske språk- og litteraturselskap (NSL). Første bind forventes utgitt høsten 2023. For å ivareta arven etter Andreas Faye ble det på Kuben i Arendal 8. mars 2022 stiftet et eget selskap i hans navn som blant annet skal stå for utgivelser av årsskrifter med Faye-relaterte temaer.
I 1992 etablerte Braadland sitt eget forlag, som han har kalt Tekstforlaget. Han har også skrevet barneboken Baobab, illustrert av Merethe Tingstad, utgitt i 2001 som en av de første Print on demand-utgivelsene på Kolofon forlag og samtidig som webbasert nettmonografi på Tekstforlagets hjemmesider. Den ble markedsført under mottoet «Les gratis - kjøp boken!» flere år før Google fant på å skanne alle verdens bøker. Siste utgivelse på Tekstforlaget var boken Bare en overlevende i 2009, en vakker og dypfølt personlig beretning om det å være overlevende etter vår tids største naturkatastrofe, tsunamien i Sør-Asia 2. juledag 2004. Boken fikk god mottagelse og til dels bred dekning i media da den utkom sensommeren 2009. Den foreligger også som e-bok.
Braadland er medlem av Norsk Forfattersentrum (1982), Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening (2003), Forfatterforbundet (2018), Det norske språk- og litteraturselskap (2020) og assosiert medlem av Agder Vitenskapsakademi (2020). I 2021 ble Jan Faye Braadland tildelt Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs minnemedalje i gull med grønt ordensbånd "for sitt over 30 år lange arbeid med å samle, kopiere og systematisere materiale og skrifter etter sin tippoldefar, folkeminnesamleren Andreas Faye (1802-69), som var en betydelig historiker i sin samtid". Braadlands arbeid er ikke bare "av stor verdi og betydning for videre forskning på en rekke områder innen humaniora og samfunnsfag", men også hans innsats for å spre "sin tippoldefars verk til et bredere publikum utenfor akademia", se f.eks. nettstedet https://andreasfaye.no/ og facebooksiden https://www.facebook.com/sagnsamleren/. Gullmedaljen fulgtes av et diplom og ble utdelt under en seremoni på selskapets høytidsdag i Trondheim 17. september 2021.
Labuan Angin kullkraftverk
Labuan Angin kullkraftverk er et varmekraftverk i regionen Vest-Java, beliggende vest på øya Java i Indonesia. Det har en installert produksjonskapasitet på 230 MW. Brenseltypen er indonesisk kull. Operatør er PT Indonesia Power. Anlegget ble bygget ut på 2000-tallet.
Slaget ved Thermopylene
Slaget ved Thermopylene var et sammenstøt mellom en allianse av greske bystater og en  persisk invasjonshær under perserkrigene, i år 480 f.Kr. Slaget er spesielt kjent på grunn av den store differansen mellom de greske og de persiske styrkene. En liten hær, under ledelse av kong Leonidas I av Sparta, klarte i tre dager å blokkere den eneste passasjen der perserne, under ledelse av kong Xerxes I, kunne passere. Det var ikke før grekerne ble forrådt av Efialtes (som viste perserne en passasje rundt grekerne) at perserne klarte å slå ned den greske motstandslinjen. Etter at forræderiet hadde blitt kjent, valgte størstedelen av den greske hæren å trekke seg tilbake, men kong Leonidas og hans 300 spartanske elitesoldater, sammen med 700 thespianere, valgte å stå igjen og møte den overveldende persiske styrken.
Størrelsen på den persiske armeen
Xerxes I, konge av Persia, hadde i årevis forberedt seg på å fortsette perserkrigene som ble startet av hans far Dareios I. Etter fire års forberedelser ankom den persiske hæren og marinen Lilleasia i 481 f.Kr. En bro av skip ble lagt ved Abydos i Hellesponten. Dette gjorde det mulig for landhæren å krysse Stredene. Herodot, som skrev den første historien om krigen, beskrev størrelsen på Xerxes' hær som følger:
Dette tallet må nesten dobles hvis hjelpestyrkene skal medregnes, for Herodot nevner at den totale styrken var på 5 283 220 menn, et estimat som er benektet av moderne historikere. Poeten Simonides fra Keos som levde omtrent på samme tid, snakker om en styrke på fire millioner. Ktesias skrev en historie om Persia med persiske kilder som dessverre ikke har overlevd frem til i dag, og kommer med et estimat på 800 000. Moderne historikere har kommet med flere forskjellige beregninger, basert på kunnskap om det persiske militærsystemet, deres logistiske kapasitet, det greske landskapet, og forsyninger langs hærens invasjonsrute.
En annen skole hevder at de antikke kildene gir realistiske tall. Ifølge noen tekster hadde grekerne mot slutten av slaget ved Plataiai 110 000 (Herodot) eller 100 000 (Pompeius) mann: 38 700 hoplitter og 71 300 eller 61 300 peltaster, forskjellen var trolig 10 000 heloter. I dette slaget møtte de, ifølge Herodot, en styrke på 300 000 persere og 50 000 greske allierte. Dette gir forholdet 3 mot 1, som mange av skolens støttespillere hevder er et realistisk forhold.
Størrelsen på den greske armeen
Til dette tallet må 1 000 lakedaimonere legges til som ble nevnt av Diodorus Siculus, og trolig 800 hjelpetropper fra andre greske byer. Diodorus hevder at 4 000 var det totale antallet greske tropper, mens geografen Pausanias hevder at det var 11 200. Dagens historikere som finner Herodot mer troverdig, antar et antall på 7 000 menn.
Greske forberedelser
Etter at ekspedisjonen til Hellas hadde kommet i gang, sendte Xerxes sendebud til alle stater der de ble tilbudt goder hvis de overga seg og ba for sin egen del om vann og jord til bytte. Mange av de mindre statene overga seg. Athenerne kastet de persiske representantene ned i en grop, mens spartanerne kastet sendebudene de mottok i en brønn og hånet dem med kommentaren: «Grav det ut selv.»
Den persiske armeen møtte først en samlet spartansk og athensk styrke på 10 000 hoplitter ledet av Euanetus og Themistokles ved Tempe. Da Xerxes hørte dette, sendte han en hær gjennom Sarantaporostredet som var ubeskyttet. Hoplittene, advart av Aleksander I av Makedonia, flyktet fra passet. De allierte grekerne forutså at den neste strategiske flaskehalsen der perserne kunne bli stoppet var Thermopylene. De bestemte seg for å beskytte dette stedet også og å sende en flåte til Artemistempelet i Efesos, en maritimt flaskehals. Xerxes' hær fikk sine forsyninger sjøveien.
Den greske strategien ble bekreftet av en taler senere det samme århundre:
Noen historikere fra nyere tid som for eksempel Hermann Bengtson, hevder at formålet til landstyrken var å bremse den persiske hæren, mens den persiske marinen ble slått til sjøs. En annen teori er at landstyrkene var ment å holde de persiske styrkene i nord så lenge som mulig slik at den kunne bli slått ved utmattelse, epidemi og matmangel.
Enkelte har hevdet at athenerne følte seg sterk nok til å stoppe perserne med den lille styrken og Leonidas' tilstedeværelse, ellers hadde de forlatt byen og sendt hele hæren til Thermopylene. Vi vet om et tilfelle der en liten gresk styrke klarte å stoppe en invasjonshær. I 353-352 f.Kr. klarte 5 000 athenske hoplitter og 400 ryttere å stoppe styrkene til Filip II av Makedonia.
Herodot er ganske tydelig på temaet. Han sier at «styrkene som Leonidas hadde med seg fra Sparta, var trolig oppmuntrende for de allierte og hindret dem i å gå over til mederne».
Et annet vanlig ordtak blant spartanske kvinner var: «Kom hjem med eller på ditt skjold». Dette betydde at soldaten enten skulle komme hjem som seierherre (med skjoldet) eller død, dvs båret vekk fra slagstedet (på skjoldet), fremfor å flykte fra slaget ved å kaste skjoldet da det var alt for tungt til å kunne bæres mens en sprang.
Slagstedets topografi
På denne tiden bestod passet ved Thermopylene av en veibane langs kysten av Malisgulfen, så smal at bare en hestevogn kunne passere om gangen. På sørsiden av passet var det klipper, mens gulfen var på nordsiden. Langs veien var det tre innsnevringer (pylai), og ved midten var det en kort mur, bygd av fokiserne i det forrige århundre som forsvar mot thessaliske invasjoner. Navnet «de varme portene» kommer av de varme kildene i nærheten.
I dag er passet annerledes på grunn av utfylling av Malisgulfen. Den gamle veibanen kommer frem ved foten av høydene rundt sletten. Det er den dag i dag en viktig forsvarsposisjon for hæren.
Persernes ankomst
Da den persiske hæren nådde inngangen til Thermopylene, samlet grekerne sammen et konsil. Peloponneserne foreslo en tilbaketrekning til hjemområdene og forsvare Peloponnes der. De visste selvfølgelig at perserne måtte beseire athenerne før de kom fram til Peloponnes. Fønikerne og lokrierne som hadde sine stater i nærheten, foreslo å stå imot og forsvare Thermopylene. Leonidas fant det best å holde seg til den sistnevnte planen.
I mellomtiden kom perserne til passet og sendte en speider for å rekognosere. Grekerne lot ham få komme til basen og observere. Perserne og Xerxes fant det svært underholdende det speideren hadde å fortelle om størrelsen på den greske hæren og at spartanerne var opptatt med gymnastikk (kalostenhos) og å gre håret (spartanerne hadde langt hår). Demaratos spurte om råd av en greker som var stasjonert hos perserne og fikk til svar at spartanerne forberedte seg til slag og at det var et ritual fra deres side å pryde håret før man gikk ut i krig. De var de modigste mennene i hele Hellas, ble han fortalt, og de var bestemt på å forsvare passet.
Xerxes var skeptisk. Ifølge en beretning sendte han emissærer til de greske styrkene. Til å begynne med spurte han Leonidas om å gå over på persernes side i bytte mot at han skulle få bli konge over hele Hellas. Leonidas svarte:
Deretter ba Xerxes ham litt skarpere om å legge ned våpnene. Til dette gav Leonidas det kjente svaret:
Syremålere
Syremålere (Timandra spp.) er en slekt av sommerfugler som tilhører familien egentlige målere (Geometridae). Det er funnet to arter i Norge, gul syremåler og grå syremåler, som er meget like av utseende. Begge er lyst gråaktige med en rød stripe som går fra vingespiss til vingespiss når sommerfuglen hviler. De norske artene har larver som lever på syrer og høymoler (Rumex). Larvene er nakne, brunlige eller grå på farge. Kroppen er karakteristisk innsnevret bak de tre forkropps- (thorax-) leddene.
Slaget ved Thermopylene
Persernes ankomst
som betyr «kom og ta dem». Dette sitatet har blitt gjentatt av mange senere generaler og politikere som et forsøk på å uttrykke grekernes bestemthet og vilje til å ofre seg fremfor å overgi seg uten kamp. Det er i dag emblemet til den greske hæren.
Xerxes ventet fire dager på at de greske styrkene skulle splittes. Den femte dagen beordret kongen mederne og cisserne til å ta grekerne til fange og bringe dem til ham.
Første frontalangrep
Xerxers sendte mederne først, trolig på grunn av deres heltemot, eller som Diodorus Siculus har antydet, fordi han ønsket at de skulle bære hovedbyrden av angrepet (mederne hadde akkurat blitt erobret av perserne).
Mederne som skulle ta grekerne til fange, befant seg snart i et frontalangrep. Grekerne hadde stasjonert seg på begge sider av den gjenoppbygde fønikiske muren.
Detaljer rundt taktikken er uklar, grekerne var trolig oppstilt i en falanksformasjon, en vegg av overlappende skjold med utstående spyd som strakte seg tvers over hele passet. Herodot forteller at enhetene fra hver stat sto samlet hver for seg. Perserne, bevæpnet med piler og korte spyd, kunne ikke komme seg gjennom de lange spydene til den greske falanksen. De lett beskyttede persiske soldatene hadde lite å stille opp mot de langt bedre beskyttede og disiplinerte greske hoplittene.
Grekerne tok i bruk et knep for å overliste perserne, de lot som om de trakk seg tilbake, for deretter å gjøre et motstøt mot de angripende mederne. På denne måten drepte de så mange medere at Xerxes, blir det fortalt, skal ha hoppet opp tre ganger fra stolen han satt i og betraktet slaget. Ifølge Ktesias skal den første bølgen ha bestått av 10 000 soldater, ledet av Artapanus.
Grekerne blir omringet
Sent den andre dagen, idét kongen planla neste trekk, fikk han et tips fra en malier ved navn Efialtes om en omvei rundt Thermopylene, og Efialtes tilbød seg å være guide. Efialtes var motivert av ønsket om en belønning, men ble senere myrdet.
Omveien gikk øst for den persiske leiren, langs ryggen av fjellet Anopia, bak klippene som flankerte passet. Veien delte seg, der en del gikk til Fokis, mens den andre gikk til Malisgulfen. Leonidas hadde stasjonert 1 000 fokisere til å vokte denne veien. Grekerne som voktet veien ble overrumplet av perserne som ankom passet, de var ikke forberedt til et motangrep på en slik styrke.
Slutten for spartanerne og thespiaierne
Ingen av trekkene til perserne kom som en overraskelse på Leonidas. Fra flere hold ble han informert om alle bevegelsene perserne foretok.
Da Leonidas hørte at fokiserne hadde falt, sammenkalte han et råd ved daggry. Under dette møtet argumenterte noen grekere for å trekke seg tilbake på grunn av den overveldende persiske styrken, mens andre insisterte på å stå fast. Etter møtet trakk mange av de greske styrkene seg tilbake og reiste hjem. Herodot hevder at Leonidas velsignet deres avgang med en ordre, men Herodot kommer også med den alternative forklaringen at de greske styrkene trakk seg uten Leonidas' samtykke. Spartanerne hadde inngått et løfte om å kjempe til døden, mens thebanerne ble holdt som gissel. En kontingent på rundt 700 thespiere ledet av general Demofilos nektet å forlate slaget med de andre grekerne, og valgte heller å stå sammen med spartanerne.
Grekerne marsjerte lenger frem for å møte perserne i en bredere del av passet i et forsøk på å drepe så mange persere de kunne. De kjempet med spyd så lenge de holdt og skiftet deretter til xiphoi (kortsverd). I denne kampen, forteller Herodot, falt to brødre av Xerxes, Abrocomes og Hyperanthes. Leonidas skal også ha falt i denne trefningen. Leonidas ble senere gravlagt ved Thermopylene, og gravstenen skal ha vært en løve av stein.
Ettervirkning
Da kroppen til Leonidas ble funnet av perserne, beordret Xerxes i raseri på grunn av det store tapet han hadde gjennomgått, at hodet skulle kuttes av og kroppen korsfestes. Dette var en svært uvanlig prosedyre for perserne, de hadde for vane å behandle fiender som hadde kjempet tappert, med ære. Xerxes var kjent for sitt temperament som da han fikk Hellesponten pisket fordi den ikke ville adlyde ham.
Etter at perserne hadde forlatt slagstedet, samlet grekerne sine falne medsoldater og gravla dem på bakketoppen der de hadde falt. En steinløve ble reist til minne om Leonidas. Førti år etter slaget ble Leonidas' levninger brakt fra Thermopylene til Sparta der han igjen ble gravlagt, og begravelsesleker ble holdt hvert år til hans minne.
Det samtidige sjøslaget ved Artemisium var uavgjort, hvorpå den athenske flåten trakk seg tilbake. Perserne hadde kontrollen over Egeerhavet og hele Hellas så langt sør som Attika. Spartanerne forberedte derimot seg på å forsvare landtangen ved Korint og Peloponnes, mens Xerxes inntok Athen hvis innbyggere allerede hadde flyktet til øya Salamis. I september slo grekerne perserne i det avgjørende slaget ved Salamis som førte til Xerxes' tilbaketog. Den gjenværende persiske armeen under ledelse av Mardonios ble slått i slaget ved Plataiai av en samlet gresk armé, nok en gang ledet av spartanerne under kong Pausanias.
Slaget ved Thermopylene blir av ettertiden ofte vurdert som en legendarisk demonstrasjon av heltemot, hvor en sterkt underlegen styrke i flere dager holdt tilbake en overlegen persisk hær som ifølge Herodot besto av 2,6 millioner krigere (i tillegg til et like stort antall støttepersonell). I virkeligheten var slaget et militært strategisk nederlag; topografien ved det smale passet, og forberedelsene grekerne hadde gjort, tilsa at det egentlig var forsvarerne som hadde overtaket. At perserne brøt igjennom gjorde at grekerne måtte oppgi sin overordnede strategi om å holde perserne tilbake både ved Thermopylene og Artemisium-stredet. Etter slaget ved Thermopylene erobret perserne det meste av Hellas, inkludert Athen (som ble evakuert), og det var først et år senere at grekerne fikk tvunget fienden ut av landet.
Oraklet ved Delfi
Legenden om Thermopylene, ifølge Herodot, skal ha det til at Sparta konsulterte orakelet ved Delfi før de gikk i krig mot den persiske arméen. Orakelet, er det sagt, skal ha uttrykt følgende profeti i heksametervers:
I hovedsak advarte oraklet om at enten ble Sparta erobret og etterlatt i ruiner, eller en av deres to konger måtte ofre livet for å redde henne.
Tidfesting av slaget
Basert på Herodots Historie bok VII kan tidspunktet for Efialtes' forræderi og persernes vandring over passet bli datert til september 480 f.Kr. I uvisshet om terrenget måtte perserne ha en form for belysning, men de kunne ikke bruke fakler, for da hadde de avslørt sine intensjoner. Derfor ventet de til fullmåne da passet ville bli naturlig opplyst. I bok VII nevner Herodot solformørkelsen som fant sted da perserne krysset Hellesponten. Ved å kalkulere hvor langt den persiske hæren kunne bevege seg hver dag, kan man estimere at slaget fant sted i september 480 f.Kr. Og ved å bruke månekalenderen, kan datoen for forræderiet bli datert til 18., 19. eller 20. september 480 f.Kr.
Sumpfuru
Sumpfuru (Pinus palustris) er en art i furufamilien som vokser på kystslettene i sørøstre USA.
Beskrivelse
Den blir opptil 47 m høy med en stammediameter på 120 cm. Stammen er rett, og krona er avrundet. Barken er oransjebrun med furer som deler den i rektangulære plater. Nålene sitter tre sammen og er skinnende gulgrønne og 20–45 cm lange. Hannkonglene er sylindriske, 3–8 cm lange og purpurfargede. Hunnkonglene er eggformede til sylindriske og 15–25 cm lange. De bruker to år på å bli modne.
Økologi
Småplanter av sumpfuru har et såkalt gras-stadium som kan vare fra to til mange år. Stammen er svært kort, og de lange nålene gjør planten minner om ei grastue. Rotsystemet er omfattende, og småplantene er motstandsdyktige mot brann. De er tilpasset å vokse under kronene på voksne sumpfuruer der skogbranner regelmessig fjerner annen vegetasjon som kan kvele småplantene. Hvis småplantene står i full sol, er de utsatt for en soppsykdom på nålene, men skygge fra voksne trær beskytter mot dette.
Vanlige løvtrær i sumpfuruskog på middels fuktige steder er vasseik og andre eikearter, blomsterkornell, sumptre, ambratre, Diospyros virginiana og sassafras. Av busker finnes blant annet kristtorn, Morella cerifera, bærlyng og arter i bjørnebærslekta. På tørre steder er busk- eller treaktige eikearter og kvithickory vanlige. På våte steder omfatter undervegetasjonen kristtorn, Serenoa repens, Magnolia virginiana, Cyrilla racemiflora, Cliftonia monophylla og arter i bærlyng- og bjørnebærslektene.
Utbredelse
Utbredelsen omfatter kystslettene mot Atlanterhavet og Mexicogolfen fra sørøstlige Virginia til østlige Texas og sørover til de nordligste to tredjedelene av Florida. Treslaget finnes også oppe i åsene i Alabama og nordvestlige Georgia.
Nytte
Sumpfuru har et utmerket trevirke som brukes til mange formål. De harpiksrike stubbene brukes til å produsere terpentin. De åpne skogene er viktig habitat for nordkrattvaktel, og det foregår omfattende jakt på disse fuglene. Ved europeernes ankomst var kanskje så mye som 24 millioner hektar dekket med sumpfuruskog. Hogst og påfølgende planting av andre, mindre krevende arter har redusert arealet så det i 1985 bare var igjen 1,6 millioner hektar. Dette gjør at sumpfuru er vurdert til sterkt truet på IUCNs rødliste.
Sergej Makarov (spydkaster)
Sergej Aleksandrovitsj Makarov (russisk Сергей Александрович Макаров; født 19. mars 1973 i Podolsk) er en russisk spydkaster.
Med en personlig rekord på 92,61 ligger Makarov på tredjeplass på verdensstatistikken. Hans far Aleksandr Makarov var også spydkaster og OL-medaljør.
Mole
Mole kan vise til:
Henry Draper-katalogen
Henry Draper-katalogen (engelsk Henry Draper catalogue) er en astronomisk katalog med astrometriske og spektroskopiske data over mer enn 225,000 av de mest lyssterke stjernene synlig fra den nordlige halvkulen.
Katalogen ble publisert for første gang mellom 1918 og 1924. Den ble satt sammen av Annie Jump Cannon og medarbeidere ved Harvard College Observatory under ledelse av Edward C. Pickering. Katalogen ble navngitt i Henry Drapers ære; Drapers enke stod for finansieringen av katalogen.
Hymne til Sovjetunionen
Hymne til Sovjetunionen, også kalt Stalin-hymnen (russisk: Гимн Советского Союза, Gimn Sovetskogo Soyuza), ble Sovjetunionens nye nasjonalsang den 14. mars 1944, og erstattet dermed den gamle Internasjonalen. Teksten ble skrevet av Sergej Mikhalkov sammen med G. El-Registan og melodien ble komponert av Alexander Alexandrov. Melodien har alltid vært den samme, men selve teksten er blitt endret av Mikhalkov tre ganger gjennom en sekstiårsperiode. Etter sovjetunionens fall i 1991 ble melodien brukt (med ny tekst av Mikhalkov) fra 2000 i Hymne til Den russiske føderasjonen, og er i dag Russlands nasjonalsang.
Henry Draper-katalogen
Stjernene i katalogen har middels tilsynelatende størrelsesklasse, ned til rundt 9m (rundt 50 ganger lyssvakere enn de mørkeste stjernene som kan fornemmes med det blotte øye. Stjernene fremstår som middels lyse, relativt sett, i amatørteleskop, og lyssterke, relativt sett, i profesjonelle instrumenter. Katalogen dekker hele stjernehimmelen og er blant de første storskalaforsøkene på å katalogisere stjernenes spektralklasser.
Hymne til Sovjetunionen
Stalin-hymnen er forbudt i noen land som tidligere var okkupert av Sovjetunionen, bl.a. Litauen (fra 2008).
Skipskjølen
Skipskjølen (nordsamisk: Bealjáidčearru, historisk Bælljaidčearro) er et fjell på grensa mellom Båtsfjord og Vadsø kommune i Finnmark fylke. Fjellet er det høyeste punkt i begge kommunene, og ligger midt i Varangerhalvøya nasjonalpark. Det nærmeste fjellet som er høyere, er Stangenestind helt vest på Varangerhalvøya, mot Tanafjorden. Skipskjølen har da en sekundærfaktor på 48 kilometer, som er blant landets 25 lengste.
Fjellet ligger i slakt terreng og er lett å bestige, men det er en nokså lang tur midt innpå Varangerhalvøya.
Låne- og leieloven
Låne- og leieloven (engelsk: Lend-Lease Act; offisielt: An Act to Promote the Defense of the United States), også kjent som låne- og leieavtalen, var et program hvorunder USA forsynte Det frie Frankrike, Storbritannia, Republikken Kina, og senere Sovjetunionen og de andre allierte nasjoner, med mat, olje og materiell mellom 1941 og august 1945. Dette inkluderte krigsskip og kampfly, samt andre våpen. Loven ble underskrevet 11. mars 1941, og opphørte i september 1945. Generelt var hjelpen kostnadsfri, selv om det ble tatt betaling for gjenstander som ble beholdt når programmet opphørte. Noen maskinvarer (som skip) ble returnert etter krigen. Til gjengjeld ble USA gitt leieavtaler på militær- og marinebaser i alliert territorium under krigen. USAs nabo i nord, Canada, drev liknende, men mindre, program under navnene Billion Dollar Gift og Mutual Aid.