cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsk landbruk
Landbrukets organisering
De to næringsorganisasjonene arbeider for bøndenes økonomiske, sosiale og kulturelle interesser. Norges Bondelag har vel 63 000 medlemmer (2018), og Norsk Bonde- og Småbrukarlag har 7000 medlemmer (2018). De er begge er økonomisk og politisk uavhengig. De forhandler årlig i fellesskap med regjeringen om bøndenes økonomiske utvikling som presenteres i en jordbruksavtale som vedtas av Stortinget i et Jordbruksoppgjør.
Før samvirkene ble etablert solgte bøndene varer hver for seg fra egen gård. Hver enkelt bonde hadde liten makt til å påvirke verdikjeden. Bøndene hadde lav kjennskap til markedet, ble ofte presset på pris og fikk ikke ta del i verdiskapningen som foregikk lenger ut i verdikjeden. Ved å organisere seg i samvirker ble makten deres styrket. Gjennom samvirkene kunne bøndene samle inn varer, foredle dem og forhandle priser med oppkjøpere og kjøpmenn. Opprettelsen av samvirke ga bøndene økt markedsmakt.
Private aktører
Landbrukssamvirke er store innen melk, kjøtt, omsetning av korn og mel, maskiner og skog. Mange bønder velger private aktører i stedet for landbrukssamvirke.
Innen melkeomsetningen er det private aktører, For at Landbrukssamvirke ikke skulle ha monopol for melkesektoren, har myndighetene lagt til rette for at private aktører også skal kunne drive gjennom tilskuddsordninger. Det er to private aktører: Q-meieriene og Synnøve Finden.
Innen kjøttomsetningen er det flere private aktører. De fleste av disse er organisert gjennom Kjøtt- og fjørfebransjens Landsforbund (KLF). KLFs medlemmer sto i 2017 for om lag 32 prosent av all slakting i Norge. De største aktørene er :
·        Fatland AS
·        Furuseth AS
·        Nordfjord Kjøtt Slakt AS
·        Norsk kylling AS
KLFs medlemmer står for ca.32 prosent av all slakting i Norge. Markedsandelen har vært økende i de siste årene. Under finner du en oversikt og kontaktinformasjon for de private slakteriene tilknyttet Kjøtt- og fjørfebransjens Landsforbund (KLF).
Rådgiving
Norsk Landbruksrådgiving (NLR) besto i 2018 av ti regioner med til sammen 360 rådgivere på 100 kontorsteder over hele landet. Til sammen gir de råd om de fleste utfordringer norske bønder møter. De er bindeledd mellom forskningen og landbruket, og rådgir 29.000 medlemmer. De har også rådgivere som har spesialkompetanse innen økologisk drift.
Økologisk landbruk
Utdypende artikkel: Økologisk landbruk Den omstillingen av landbruket som har skjedd etter 1950, har ført til en sterk ensretting av genmaterialet og produksjonsformer, og til en sterk økning i avkastning. Særlig den økte bruken av kunstgjødsel og sprøytemidler har fått mange til å reagere. Flere ønsker at matproduksjonen bør skje mer i det som oppfattes som i pakt med naturen uten kunstige produksjonsfremmende hjelpemidler. Som følge av dette har økologisk landbruk i Norge vokst fram. Det er en driftsform hvor det settes spesielle krav for produksjonen, eksempelvis ved ikke å bruke kunstig gjødsel og syntetiske plantevernmidler, og til velferden i husdyrproduksjonen. I Norge er det 2590 er økologiske gårdsbruk (2012) som driver 503 611 daa. Definisjonen på økologisk landbruk er varer produsert i henhold til økologi-forskriften. Forskriften er fastsatt av Landbruks- og matdepartementet, og er basert på EU-standarden for økologisk produksjon. Mattilsynet er tilsynsmyndighet i Norge.
Landbrukspolitikk
Norsk landbrukspolitikk er den delen av næringspolitikken som omfatter jordbruk, hagebruk, skogbruk, reindrift og andre aktiviteter basert på landbrukets ressurser (bygdenæringer), mens jordbrukspolitikk er den delen av landbrukspolitikken som tar for seg jordbruket, det vil si at skogbruk er ikke inkludert.
Kornomsetning
Statens Kornforretning ble etablert 1928 for å sikre forbrukerne en sikker tilgang på kornprodukter og sikre at bøndene fikk en viss minste pris for sin kornproduksjon. Som følge av GATT-avtalen opphevet myndighetene statens monopol i 1994. Forretningsdelen i Statens Kornforretning ble skilt ut i et nytt selskap, Statkorn Holding. Statkorn solgte seg etter hvert ut av både kraftfôr- og matkornvirksomheten, men forble en sentral aktør på fiskefôrmarkedet i regi av Cermaq. Dermed ble statens over 60-årige monopol på kornimport og vel 40-årige monopol på kraftfôrimport opphevet. Cermaq ble på sin side etter hvert delprivatisert og børsnotert og fortsatte sitt engasjement innen fistefôrproduksjon.
Statens kornforretning beholdt i første omgang sine forvaltningsoppgaver, og hadde noen år ansvaret for å gjennomføre myndighetenes politikk på kornområdet, hovedsakelig gjennom kjøpeplikt for norskprodusert matkorn til den pris som myndighetene og bondeorganisasjonene hvert år fastsatte gjennom jordbruksavtalen. Statens oppkjøpsplikt for korn ble imidlertid opphevet rundt år 2000, og forvaltningsoppgavene ble etter hvert overført til andre aktører, blant på kraftfôrmarkedet, blant annet Felleskjøpet som overtok markedsreguleringsoppgavene på kornsektoren. Det ble etter hvert flere aktører på kraftfôrmarkedet, blant annet Felleskjøpet Agri, Felleskjøpet Rogaland, Fiskå mølle og Strand-Unikorn.
Kanaliseringspolitikken
Kanaliseringspolitikken handler om å legge til rette for kornproduksjon der det er best egnet for dette. Kanaliseringspolitikken startet med Gerhardsen-regjeringen, som på 1950-tallet besluttet å øke norsk kornproduksjon for å dekke mer av egen etterspørsel ved å øke prisen på kornet. Siden kornproduksjon kjempet om de samme arealene som grovfôrproduksjonen, ville en økning i kornprisen «ta over» grovfôrarealer til kornproduksjon og flytte grovfôrkrevende produksjon til distriktene. En slik kanalisering av grovfôrproduksjonen var med på å opprettholde et stort jordbruksareal og et landbruk i hele landet. I avtaleteksten i jordbruksavtalen brukes virkemidler som målpris på korn, prisnedskriving og fraktutjevning for å nå denne målsetningen.
Soabbetjåhkkå
Soabbetjåhkkå er den høyeste fjelltoppen i fjellmassivet Skårki øst i Sarek nasjonalpark i svensk Lappland.
Norsk landbruk
Landbrukspolitikkens formål
Landbrukspolitikkens formål er å oppfylle vedtatte samfunnsmessige mål. Stortinget vedtok i stortingsmelding 9, Velkommen til bords, fire overordnede mål for Norsk landbruks- og matpolitikk. Disse fire er matsikkerhet, landbruk over hele landet, økt verdiskaping og et bærekraftig landbruk.
Hovedtrekk ved norsk landbrukspolitikk
Den norske landbrukspolitikken er bygget på to pilarer, importvernet og jordbruksavtalen, som er en del av den norske landbruksmodellen. I den norske landbrukspolitikken har importvernet til hensikt å sikre norsk produksjon av landbruksvarer, mens jordbruksavtalen legger rammene for hvordan landbruket skal hente sine inntekter. Hvordan Norge håndterer norsk landbruk, produksjon og handel blir ofte omtalt som den norske landbruksmodellen. Den norske landbruksmodellen består i hovedsak av fire deler: importvern, jordbruksavtalen, samvirke og markedsregulering.
Så langt
Så langt er et samlealbum med Hjerterknekt, utgitt i 2004.
Hjerterknekt (album)
Hjerterknekt er et musikkalbum med Hjerterknekt, utgitt i 1997.
Exodus: Gods and Kings
Exodus: Gods and Kings er en amerikansk-britisk-spansk drama/action/eventyrfilm fra 2014. Filmen er regissert av Ridley Scott, og har Christian Bale og Joel Edgerton i rollene som brødrene Moses og Ramses, med John Turturro, Aaron Paul, Ben Mendelsohn, Sigourney Weaver og Ben Kingsley i andre roller.
Handling
Moses (Christian Bale) tar opp kampen mot Egypts hensynsløse farao Ramses (Joel Edgerton) og tar med seg 600 000 slaver for å reise fra Egypt og landets forferdelige sykdomsplager.
Naumburg domkirke
Naumburg domkirke St. Peter og St. Paul i Naumburg ved Saale stammer hovedsakelig fra 1200-tallet. Kirken var tidligere katedral i Naumburg bispedømme og er blant de viktigste senromanske og gotiske byggverk i Sachsen-Anhalt. Kirken er i dag evangelisk.
Naumburg domkirke inneholder et østlig og et vestlig kor, forbundet med et basilikakonstruert midtskip. Den østlige kirke inneholder et trehvelvet tverrskip og under dette en tredelt krypt. To senromanske tårn flankerer det østlige koret. På den vestlige side finnes også to tårn, hvorav det ene ble fullført først på 1800-tallet.
Byggeleder fra starten i 1210 var Naumburgmesteren, en tysk billedhugger hvis navn i dag er ukjent, men som bidro til å innføre den gotiske stil i Tyskland, til erstatning for den romanske stil.
Solvaykonferansen
[[Fil:1911 Solvay conference.jpg|mini|Fotografi av deltakerne i den første Solvaykonferansen på Hotel Metropole, Brussel.
Naumburg domkirke
Historie
Kirkens historie er nært knyttet til byens utvikling. Naumburg kommer av Neweburg eller Nuwenburg (ny borg), og det var Ekkehard I, en markgreve av Meissen og hersker over Thüringen som ca. år 1000 begynte oppføringen av en borg på stedet. Ekkehard I ble myrdet i kampen om keiservalget etter Otto III som døde uventet i 1002. Ekkehards sønner fortsatte imidlertid oppføringen av borgen, og utenfor denne bygde de en kirke som del av et kirkestift. Ved siden av stiftskirken kom senere en ny domkirke og sannsynligvis ble denne innviet i 1042.
Solvaykonferansen
Sittende (venstre-høyre): W. Nernst, M. Brillouin, E. Solvay, H. Lorentz, E. Warburg, J. Perrin, W. Wien, M. Skłodowska-Curie og H. Poincaré.
Naumburg domkirke
Historie
Gode økonomiske tider gjorde at det i 1210 var mulig for biskopen i Naumburg å påbegynne en ny domkirke. Både stiftskirken og den romanske kirken måtte etterhvert vike plass for den nye domkirken. I løpet av de mer enn hundre år det tok å bygge den kirken vi kan se idag, endret den fremherskende byggeskikk seg fra tidligromansk til senromansk, og endelig til gotisk stil. Den fullførte kirkens ulike deler illustrerer denne utviklingen.
Naumburgmesteren er skaperen av vestkoret, som er det første og blant de mest storartede gotiske verk i området Sachsen og Thüringen. Det var også Naumburgmesteren som utførte det vestlige lektorium, skilleveggen i kirken mellom de geistlige og allmuen. Lektoratet er utført med relieffer fra lidelseshistorien. Bemerkelsesverdig er også Naumburgmesterens tolv statuer av den opprinnelige kirkens stiftere (stifterfigurene), utført i naturlig størrelse. Mest kjent av stifterfigurene er den av Uta, gemalinne av stifteren Ekkehard II.
Solvaykonferansen
Stående (venstre-høyre): R. Goldschmidt, M. Planck, H. Rubens, A. Sommerfeld, F. Lindemann, M. de Broglie, M. Knudsen, F. Hasenöhrl, G. Hostelet, E. Herzen, J.H. Jeans, E. Rutherford, H. Kamerlingh Onnes, A. Einstein og P. Langevin.]] Solvaykonferansen er en internasjonal vitenskapelig konferanse, første gang arrangert i Brussel i Belgia i 1911.
Naumburg domkirke
Historie
En brann i 1532 ødela mye av den opprinnelige innredningen. Svenskenes okkupasjon på 1600-tallet medførte også store ødeleggelser.
Rudolf Graber
Rudolf Graber (født 13. september 1903 i Bayreuth i kongedømmet Bayern i keiserdømmet Tyskland, død 31. januar 1992 i Regensburg i Tyskland) var en tysk katolsk teolog og biskop av Regensburg.
Bakgrunn
Rudolf Graber ble født som sønn av en dommer og vokste opp i Nürnberg fra 1904. Han gikk på Neue Gymnasium i Nürnberg, og etter å ha blitt uteksaminert derfra med utmerkelse, begynte han på Collegium Willibaldinum-seminaret i Eichstätt i 1922, hvor han studerte filosofi. Han fullførte sine teologistudier ved Universitetet i Innsbruck som alumne ved Canisianum i Innsbruck.
Prest
Graber ble ordinert til prest i en alder av 22 år den 1. august 1926 i Plankstetten klosterkirke av biskopen av Eichstätt, Johannes Leo von Mergel O.S.B. Samme år begynte han på prestekollegiet Santa Maria dell'Anima i Roma som alumne og mottok sin doktorgrad fra Angelicum i 1929.
Under studietiden i Roma ble Rudolf Graber medlem av dominikanerordenens tredjeorden.
I 1929 vendte han tilbake til sitt hjemlige bispedømme Eichstätt og ble i mai 1929 lærer i religion og latin ved den statlige Realschule i Neumarkt in der Oberpfalz. Biskop Johannes Leo von Mergel støttet Grabers ansettelse, betalte for latinundervisningen og utnevnte ham også til provisor for den lokale menighets ungdomspastorale.
Etter at nasjonalsosialistene tok makten, ga den kommissariske NSDAP-ordføreren ordre om at latinundervisningen ved skolen skulle holdes av en arbeidsløs studieassessor. Etter at dette skjedde den 1. mai 1933, gikk Graber «bare inn i skolen med stor motvilje». Hans resulterende «overdrevne, neppe forsvarlige tilbakeholdenhet» i klasserommet og til og med i religiøs tilsyn førte til at han ble oppsagt av skoledirektøren i slutten av juli 1933. Fra februar 1931 til desember 1933 var Graber åndelig leder for Donaugau-adelingen av den katolske ungdomsorganisasjonen Bund Neudeutschland. Fra 1932 til 1933 hadde han også stillingen som «åndelig forbundsleder» for eldreseksjonen i Bund Neudeutschland.
Virke i nasjonalsosialismens tid
På Donaugau-samlingen til Bund Neudeutschland i juni 1933 holdt Graber, som åndelig leder for arrangementet, talen ''«Deutsche Sendung. Zur Idee und Geschichte des Sacrum Imperium»''. I talen berømmet han tyskerne som «det utvalgte folk i kampen mot jødedommen» og glorifiserte Adolf Hitler som «frelser, fader og jordisk frelser». I tillegg er det antisemittiske og völkische passasjer i denne talen, der Graber beskriver «kampen mot jødedommen» som «helt det tyske folks instinktive motvilje [mot jødene]» og deretter stiller han det retoriske spørsmål «hvorfor skulle det avviste Israel få styre verden, og ikke det midtens folk». For dette folket var «det tredje rike Vestens frelse fra bolsjevismens kaos og det asiatiske barbari.»
I september 1933 utnevnte biskopen av Eichstätt, Konrad Graf von Preysing, ham til expositus av Wasserzell bei Eichstätt. Siden den gang har Graber også virket som religionslærer ved det lokale gymnasium og ved lærerseminaret. I september 1934 sluttet Graber seg til Nationalsozialistische Volkswohlfahrt (NSV), som ved den nazistiske ensrettelsespolitikken som statlig organisasjon overtok alt arbeid innen arbeidervelferden.
Fra 1937 hadde Graber en lærerstilling i askese og mystikk i Eichstätt. I 1939 ble han utnevnt til dompredikant ved Eichstätts domkirke.
I 1941 ble Graber, som fortsatte å ha sitt sogneembete, først utnevnt til ekstraordinær professor i kirkehistorie og patrologi, og den 25. august 1941 utnevnt til ekstraordinær professor i fundamentalteologi, askese og mystikk ved det katolske universitet i Eichstätt.
Al. Blachère
Al. Blachère var en fransk krokketspiller.
Rudolf Graber
Professorat i Eichstätt (1946–1962)
Etter krigsslutt ble Rudolf Graber utnevnt til professor i fundamentalteologi og kirkehistorie samt i askese og mystikk i Eichstätt den 24. desember 1946. Fra 1957 til 1962 var han sekretær for det marianske magasin Bote von Fatima; han hadde vært knyttet til den marianske bevegelse siden ungdommen.
Al. Blachère
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1900, der han ble nummer 4.
Klaus Barbie
Nikolaus «Klaus» Barbie (født 25. oktober 1913 i Bad Godesberg, død 25. september 1991 i Lyon) var en tysk krigsforbryter og sjef for Gestapo i Lyon, der han stod bak drap, tortur og deportasjoner som skaffet ham tilnavnet «slakteren fra Lyon».
Rudolf Graber
Biskop av Regensburg
Pave Johannes XXIII utnevnte ham den 28. mars 1962 til biskop av Regensburg. Han ble bispeviet av erkebiskopen av München og Freising, kardinal Julius Döpfner, den 2. juni 1962 i Regensburgs domkirke. Medkonsekrerende var biskopen av Eichstätt Joseph Schröffer og Regensburgs hjelpebiskop Josef Hiltl.
Klaus Barbie
I 1987 ble han dømt til livsvarig fengsel for forbrytelser mot menneskeheten og deportasjon av 800 jøder og motstandsfolk til Auschwitz.
Rudolf Graber
Biskop av Regensburg
Graber deltok på alle sesjoner av Andre Vatikankonsil.
Allerede ett år etter grunnleggelsen av Universitetet i Regensburg i 1967 ble under biskop Grabers ledelse en lærestol opprinnelig tiltenkt judaistikken endret til lærestol for dogmatikk, og tilbudt Joseph Ratzinger, som flyttet over fra Tübingen og tok imot oppdraget høsten 1969.
Som biskop av Regensburg støttet Graber Engelwerk, blant annet med å anerkjenne dets prestebrorskap i bispedømmet. I 1972 brøt han imidlertid fullstendig forbindelsene til Engelwerk. I 1973 vakte han oppsikt da han avviste mottakelsen av Bundesverdienstkreuz der Bundesrepublik Deutschland på grunn av endringen av abortparagraf § 218 StGB.
I 1977 var Graber en av medkonsekratorene ved bispevielsen av Joseph Ratzinger i München. Samme år avslo han å gi Paul Zulehner placet for overtakelsen av en lærestol ved det teologiske fakultet i Regensburg.
Klaus Barbie
I Nederland
I 1940 okkuperte tyskerne Nederland, og Barbie ankom Amsterdam 29. mai, der han tjenestegjorde ved Sentralkontoret for jødisk utvandring (tysk: Zentralstelle für jüdische Auswanderung) frem til mars 1942. I november 1940 ble han forfremmet til SS-Obersturmführer. I Nederland var Barbie særlig engasjert i forfølgelse og tortur av frimurere.
Rudolf Graber
Biskop av Regensburg
Pave Johannes Paul II innvilget den 14. september 1981 hans avskjedssøknad. Han fortsatte som apostolisk administrator for Regensburg inntil biskop Manfred Müllers innsettelse i 1982.
Klaus Barbie
I Frankrike
I november 1942 ble han utnevnt til sjef for Gestapo i Lyon, i tyskokkuperte Frankrike. Han var dermed underordnet kommandanten for Sicherheitspolizei og SD i Lyon (Kommandeur der Sicherheitspolizei und des SD).
Rudolf Graber
Biskop av Regensburg
Biskop Rudolf Graber offentliggjorde mer enn 1200 artikler og vitenskapelige arbeider. Biskop Graber var glødende engasjert av Fatima-budskapet og av de økumeniske samtaler med de ortodokse kirker.
Klaus Barbie
I Frankrike
Som SS-løytnant var Barbie Gestapo-offiser i Lyon fra 11. november 1942. Fangen Maurice Bondet forklarte at Barbie hadde slått ham uten grunn, oppfordret andre til å gøre det samme, dyppet ham i iskaldt vann til han mistet bevisstheten, og sprøytet syre inn i urinblæren hans. Mario Blandon fikk tre tommer lange nåler stukket mellom ribbeina inn i lungene sine. Blandon så kvinner bli banket opp, og Barbie lo da han skjøt en fange i bakhodet så kraniet revnet, og den døde rullet ned trappene.
Rudolf Graber
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Klaus Barbie
I Frankrike
Han utførte sine oppdrag med stor grusomhet, og en rekke overlevende ofre har fortalt at han lo stille mens han torturerte dem. Han leide suite 68 i tredje etasje i Lyons Hotel Terminus og holdt der orgier av ubeskrivelig avskyelighet (Barbies biograf Tom Bower). Barbie torturerte katolske prester med elektrosjokk, hengte dem opp etter føttene, lot barn sulte og banket dem opp. Nakne kvinner ble slått til bevisstløshet, voldtatt og tvunget til seksuell omgang med hunder.
Det er antatt at Barbie var direkte ansvarlig for 14.000 dødsfall, ved drap og deportasjoner.
I CICs tjeneste
Etter andre verdenskrig ble Barbie rekruttert av de amerikanske myndigheter for arbeid innen kontraspionasjen Counter Intelligence Corps (CIC). Barbie fikk forhøre fanger på amerikanske baser. Franskmennene visste imidlertid at Barbie fantes i den amerikanske okkupasjonssonen i Tyskland.
Desprès
Mme Desprès var en fransk krokketspiller.
Klaus Barbie
I CICs tjeneste
I 1945 kom Barbie tilbake til familien sin. Ettersom han var etterlyst under navnet «Barbier», var han utenfor for mistanke og kunne bosette seg i Marburg i huset der brødrene Grimm hadde bodd. Han utga seg for å være student, mens han i virkeligheten levde af å forfalske rasjoneringskort og andre dokumenter, samt svartebørshandel med kaffe og sigaretter. I august 1946 ble han gjenkjent av en tysk kvinne i en jeep, og den amerikanske sjåføren beordret ham inn i jeepen. I Marburgs smale gater måtte jeepen sette farten ned da sporvognen kjørte forbi. Barbie benyttet sjansen til å hoppe av og flykte ned en sidegate. På en tur til Hamburg ble han arrestert av britene, men klarte å dirke opp låsen i celledøren og flykte. Han rakk til Kassel i tide til sin sønn Klaus-Jörgs fødsel 11. desember 1946. En britisk rapport fra desember 1946 hevder at arrestasjonen var en feil; og det fremgår av en CIA-rapport fra 1974 at Barbie alt arbeidet for CIC som «en verdifull kilde». Like fullt var andre enheter i CIC interessert i å få tatt ham. I slutten av mai 1947 innså CIC-hovedkvarteret at de jaktet på en mann som skulle regnes som en av deres egne. CIC-offiseren Robert Taylor mente at Barbies verdi som informant «langt overgikk den nytten han kunne gjøre i et fengsel» og beskrev ham som «en ærlig mann, både intellektuelt og personlig, helt uten nerver og frykt». Barbie rapporterte til den tidligere Abwehr-offiseren Kurt Merk. CIC mente at Barbie viste «imponerende resultater». Han fikk ansvar for den delen av Merks nettverk som holdt øye med fransk etterretning i amerikansk og fransk sektor i Tyskland. Dermed var han igjen fiende av Frankrike, men denne gang gikk han amerikanernes ærend.
I desember 1947 ble han likevel arrestert og avhørt om sin kontakt med tidligere SS-folk og nazi-nettverk etter krigen. Barbie benektet å ha tilhørt Gestapo, og etter fem måneder i fengsel lot amerikanerne ham gå tilbake til arbeidet sitt fordi «''hans kjennskap til CICs virksomhet, agenter, finanser osv. er for omfattende''». Det var en risikofaktor at han kunne selge denne kunnskapen til en annen etterretningstjeneste. Sommeren 1948 fikk den franske agenten Louis Bibes like fullt ta ham inn til forhør i München, der «Barbier» innrømmet å være identisk med Barbie, men nektet å si hvem som hadde angitt Jean Moulin til Gestapo. Det virket som han hånte franskmennene, åpenbart ut fra CICs løfte om at han ikke ville bli utlevert. Han og Kurt Merk var griske og forlangte 2.500 dollars i måneden for å spionere på Sovjetunionen, overvåke franskmennene og holde øye med kommunistpartiet i Bayern. Amerikanerne fikk lite igjen for de 1.700 dollars de alt ga Barbie i lønn. Hans største bragd var å avsløre at tsjekkerne drev utvinning av uran, noe som tydet på et sovjetisk atomvåpenprogram; men tsjekkerne utvant uran også før krigen.
I Bolivia
I 1951 fikk Barbie hjelp av CID til gå under jorden og flykte til Bolivia, der han bosatte seg i hovedstaden La Paz under navnet «Klaus Altmann». Ved to rettssaker i Lyon, i 1952 og 1954, ble Barbie dømt til døden in absentia. 7. november 1949 sendte den franske ambassaden i Washington DC en note til det amerikanske utenriksdepartement med krav om at «denne krigsforbryyer må arresteres og stilles for retten i Frankrike». Amerikanerne trakk ut tiden, mens Barbie ble innlosjert på hemmelig adresse i Augsburg med kone og to barn. Mot slutten av 1950 fant CIC dog en løsning i «rottelinjen», en evakueringsrute til Mellom- og Søramerika, driftet av CIC til hjelp for sovjetiske avhoppere, samt tystere som hadde gitt USA nyttige opplysninger. «Rottelinjen» ble normalt ikke brukt til å hjelpe nazister, selv om den ble drevet av den kroatiske krigsforbryteren Krunoslav Draganović; men 25. januar 1951 fikk Barbie og hans familie klarsignal til avreise. Hans nye identitet var som «Klaus Altmann». Ved grensen til Italia oppdaget en toller at det var noe galt med papirene, men Barbie ba for seg: «Jeg har to barn med.» Tolleren slapp ham dermed forbi, og 23. mars gikk familien om bord i det italienske skipet «Corrientes» på vei fra Genova til Buenos Aires.
I april var de fremme i La Paz. For å forsørge familien måtte Barbie arbeide for den jødiske eieren av et sagbruk i jungelen øst for Andes. Han kunne ikke spansk og imponerte de 80 indikanske arbeiderne ved taust å arbeide side om side med dem og stelle sårene deres; men ifølge Barbie omsatte han bare «noen av våre gode nasjonalsosialistiske ideer» i praksis. Snart ble han partner i det jødiske firmaet og åpnet i 1956 sin egen trelastforretning i La Paz. I oktober 1957 ble han boliviansk statsborger under navnet Altmann. Han var populær i det tyske eksil-miljøet, selv om han sang nazi-sanger når han drakk.
I november 1964 grep general René Barrientos makten ved et kupp. Barbie tilbød sine tjenester i kampen mot politiske motstandere. Han ble dermed en rik mann ved å overtal myndighetene til å gi ham og en gruppe investorer 49 % andel i rederiet Transmarítima Boliviana. Han presenterte seg som skipsingeniør og ble daglig leder. Dermed kunne han sikre seg et pass og reise fritt til Europa. Men rederiet ble en fiasko, for Barbie gjorde ikke stort annet enn å lese noen få skip og få dem malt i de bolivianske fargene. Frem til selskapet gikk konkurs i 1972, tjente han en formue ved å smugle våpen. I mars 1968 fraktet antisemitten Barbie attpåtil en våpenlast til Israel. Efter Barrientos' død i 1969 flyttet Barbie til Lima, der han fant en partner i Friedrich Schwend, hjernen bak Operasjon Bernhard, regnet som verdens største falskmyntneroperasjon. I Lima levde Schwend av utpressing, våpenhandel, svindel og salg av statshemmeligheter. Sammen lokket Barbie og Schwend en ung tysk journalist Herbert John til Lima med løfte om å arrangere et møte med Martin Bormann. Etterpå ha loppet John for flere tusen dollars, løy de til politiet om at han solgte kokain, og fikk ham dermed arrestert.
På tross av en personlig anmodning fra den franske president Georges Pompidou, avgjorde bolivianske myndigheter at saken skulle behandles i det lokale rettssystem. I desember 1974 erklærte landets høyesterett at Barbie ikke kunne rettsforfølges, ettersom det ikke fantes noen utleveringsavtale med Frankrike, og fordi boliviansk lov avviser siktelser for lovbrudd begått mer enn åtte år før gjerningspersonen pågripes.
I 30 år levde Barbie i skjul i Bolivia, der han bisto flere diktaturregimer med opplæring i tortur og avhør av opposisjonelle. Det spekuleres i om han hjalp CIA med å fange Che Guevara i 1967. Han gjennomførte også et stort våpenkjøp av stridsvogner fra Østerrike til den bolivianske armé. Disse kom senere til anvendelse i et statskupp mot den folkevalgte regjeringen, et kupp orkestrert av Luis García Meza Tejada i 1980. I perioden han oppholdt seg i Bolivia, var Barbie også i tjeneste for Vest-Tysklands etterretningstjeneste, Bundesnachrichtendienst.
«Kokainkuppet» og fengsling
I juli 1980 grep Luis Tejada med støtte af Barbie makten i landet med «kokainkuppet». Barbie var «sikkerhetskonsulent» for narkotika-kongen Robert Suárez, og skaffet ham i 1978 en bande bøller som sikkerhetsvakter ledet av den ettersøkte vesttyske nynazisten Joachim Gruppen inkluderte leiesoldater fra Rhodesia, tidligere medlemmer av den spanske fremmedlegion og franske terrorister på flukt etter et attentatforsøk mot Charles de Gaulle. Fiebelkorn skrøt av at gruppen innbefattet flere SS-veteraner, slik som «Herbert Kopplin ...kjent for sin sadisme og for å bruke geværkolben under forhør av fanger». I juli 1980 fartet maskerte gruppemedlemmer hovedstaden rundt i ambulanser, henrettet dissidenter, inntok regjeringsbygg og plyndret butikker og varehus. Forbrente, kastrerte lik av venstresidens politikere lå slengt i gatene, mens kokainselgere ble sluppet ut av fengslene og organisert i en paramilitær gruppe til støtte for de nye makthaverne. Suárez' fetter tok over innenriksdepartementet, der motstandere av det nye styret «fikk møte Barbies elektrosjokk-maskiner». Senere var også Stefano Delle Chiaie tilknyttet gruppen, da han gjemte seg i Sør-Amerika etter Bologna-bombeangrepet som drepte 85 personer i august 1980.
Barbie ble utnevnt til æresoberst i den bolivianske hær; men da det i oktober 1982 ble innsatt en ny, sivil regjering, var det ikke lenger bruk for ham. I januar 1983 ble Barbie tiltalt for svindel, og dagen etter vedtok Bolivias regjering enstemmig å utvise ham. De neste ni dagene ble det diskutert om han skulle utleveres til Vest-Tyskland eller Frankrike. Vest-Tyskland var redd for internasjonal reaksjon om han fikk en mild dom, og takket derfor nei. 4. februar 1983 dro han med fly fra La Paz til Cayenne, hovedstad i Fransk Guyana. I en hangar på flyplassen leste en dommer tiltalen opp for ham. Barbie som trodde han skulle til Tyskland, ble slått fullstendig ut. Dagen etter kom han til Frankrike. Her ble han kjørt til Lyon og indesperret i Fort Montluc, der han hadde torturert og drept så mange.
Rettssaken
11. mai 1987 begynte rettssaken. Barbie var anklaget for forbrytelser mot menneskeheten, ettersom hans krigsforbrytelser var foreldet. Domstolen anså det å være bevist at Barbie var ansvarlig for deportasjonen av 842 franske jøder og motstandsmenn til Auschwitz. Hans forsvarer var den berømte fransk-algeriske advokaten Jacques Vergès.
Barbie ankom i håndjern som ble fjernet da han satte seg i en stol som først ble sjekket for eventuelt sprengstoff. Flere enn tusen fremmøtte fikk plass i salen. Forsvareren Vergès fikk Barbie til å le. Vergès var maoist og knyttet til terrorister som Pol Pot. For ham var vold og kriminalitet et legitimt politisk virkemiddel: «Kriminalitet skaper fremskritt,» presenterte han som sitt synspunkt, og for ham spilte det ingen rolle om Barbie var skyldig eller ei. For Vergès var sakens kjerne at alle nasjoner har sin Barbie, slik at det var hykleri å stille enkeltindividet for retten: «Du er verken verre eller bedre enn en amerikansk offiser i Vietnam som bomber sivile med napalm.» Mot seg hadde han 39 advokater som representerte Gestapos ofre. Vitnet Simone Lagrange var som trettenåring blitt slått og dradd etter håret av Barbie, fordi hun ikke visste hvor hendes to yngre søsken befant seg etter evakueringen. Lagrange spurte Barbie om han kjente henne igjen. Han svarte: «Når man har sittet i fengsel i syv måneder, er det alltid hyggelig å se en tiltrekkende kvinne.» Lagrange ble krenket, og Barbie fortsatte: «Ditt problem er at du ikke forstår en spøk.» At Lagranges mor ble gasset ved ankomsten til Auschwitz, og faren skutt gjennom hodet foran øynene på datteren, avviste Vergès som «velutviklet fantasi»: «Tanken om at antisemittisme som er like gammel som verden selv, like gammel som Romerriket, kunne føre til folkemord, er latterlig,» hevdet han.
Tre kvinner vitnet om sitt møte med Barbie under krigen. Simone Lagrange og foreldrene hennes ble angitt av en fransk nabo som jøder og motstandsfolk, og arrestert 6. juni 1944, D-dagen. Lagrange ble ikke redd da hun så Barbie i Gestapos hovedkvarter i Lyon; han var kledd i dress og koste med en katt, og han sa at Lagrange var pen. Men så slo han henne i ansiktet. Lise Lesevre forklarte at han hadde torturert henne i ni dager i 1944, nesten druknet henne i et badekar og knust en ryggvirvel. Ennat Leger forklarte seg om Barbies «''villskap. Man kan ikke forestille seg det. Han knuste tennene mine, han slet meg i håret. Han tvang en flaske inn i munnen på meg til leppene sprakk av presset.» Simone Lagrange skrev senere boken Coupable d'être née'' (= Skyldig i å være født) om sin tid i Auschwitz der hun møtte dr. Mengele.
Domfellelse
På rettssakens siste dag ble Barbie spurt om han hadde noe å si til sitt forsvar. Han reiste seg og benektet med et svakt smil at han hadde noe ansvar for aksjonen i Izieu: «''Jeg bekjempet motstandsbevegelsen, som jeg respekterer, og med strenghet, men det var krig, og krigen er over nå. Takk.''» 4. juli 1987 ble Barbie dømt til livsvarig fengsel, men ikke av en enstemmig jury. For Vergès stilte fransk rettsvesen med denne dommen på linje med nazismen. Han minnet om at sentrale nazister som Dönitz og Baldur von Schirach ikke fikk like streng dom, men nå hadde franskmennene klart «å overgå mestrene på dette område». Med væpnet vakt ble Barbie kjørt til Lyons fengsel, der han tilbrakte resten av sitt liv.
Fire år etter domfellelsen ble han rammet av leukemi og døde 77 år gammel i sin fengselscelle.
Narodowe Sily Zbrojne
Narodowe Siły Zbrojne (De Nasjonale Væpnede Styrker, NSZ) var en polsk anti-sovjetisk og anti-nazistisk paramillitær organisasjon som var del av den polske motstandsbevegelsen under den annen verdenskrig. Det var den tredje største polske motatandsgruppen under krigen, nest etter Armia Krajowa og Bataliony Chłopskie. Antall soldater var rundt 70 000. NSZ bekjempet både tyske og sovjetiske styrker, og så dem begge som fiender og okkupanter. Gruppen bekjempet også de sovjet-allierte partisanstyrkene Armia Ludowa og Gwardia Ludowa.
Claes Kastholm Hansen
Claes Kastholm Hansen (født 18. desember 1942 i Køge, død 6. februar 2016 ) var en dansk cand.phil., forfatter, skribent og samfunnsdebattør.
Kastholm ble utdannet i forsikring og reklame i 1966 og supplerte med en kandidatutdannelse i nordisk litteratur i 1975. Han var kandidatstipendiat ved Københavns Universitet 1976–1979. Senere samme år ble han ansatt som litteratur- og tv-anmelder ved Politiken, hvor han var frem til 1983. Fra 1984–1988 var han filmkonsulent hos Det Danske Filminstitut, og fra 1990 journalist og lederskribent ved Politiken.
Allerede i 1992 skiftet han til TV 2, hvor han frem til 1994 var redaktør for programmet Bogcafé. I 1995 ble han redaksjonssjef på Ekstra Bladet, og var sjefredaktør samme sted fra 1997–1999, blant annet med ansvar for kulturstoffet. Siden 2000 har han vært kommentator i Berlingske Tidende, hvor han sammen med blant andre Egon Balsby og Farshad Kholgi skrev spalten Groft sagt. Kastholm har dessuten vært medlem av Kunstrådet og formann for rådets litteraturutvalg, liksom han var medlem av det kulturministerielle utvalg som utarbeidet Kulturkanonen. I 2004 var han med og stiftet den borgerlig-liberale tenketank CEPOS.
Eduar Villanueva
Eduar Villanueva (født 29. desember 1984) er en venezuelansk friidrettsutøver, som konkurrerer i mellomdistanseløp. Han representerte Venezuela under Sommer-OL 2012, der han ble utslått i de innledende rundene på 1500 meter.
Jeanne Filleul-Brohy
Jeanne Filleul-Brohy (født 1. januar 1867, død 20. april 1937) var en fransk krokketspiller.
Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 1900, der hun ble nummer 5.
Jack Egan
Frank Joseph Floyd alias Jack Egan (født 27. mai 1878 i Philadelphia i Pennsylvania, død 15. mars 1950) var en amerikansk bokser som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis. Eagan vant to olympiske medaljer i boksing under OL 1904 i St. Louis. Han kom på andreplass i vektklassen lettvekt bak sin landsmann Harry Spanger og på tredjeplass i weltervekt. I november 1905 ble sølv- og bronsevinneren Jack Egan diskvalifisert av AAU på grunn av at han bokset under falskt navn, han het egentlig Frank Joseph Floyd. Dette førte til at Russell van Horn ble sølvmedaljevinner og Peter Sturholdt som kom på fjerdeplass fikk bronse i vektklassen lettvekt. I weltervekt ble det ikke noen endring, unntatt Egan som mistet sin bronsemedalje, av medaljene ettersom begge tapende semifinalistene hadde fått bronse.
Benz Velo
Benz Velo er en bil som ble produsert av Karl Benz i perioden 1894–95. Bilen etterfulgte den trehjulete Patent Motorwagen, som var den første bilen som ble solgt kommersielt.
Velo hadde fire hjul, og ble solgt fra 1894. Denne og Duryea Motor Wagon, som ble patentert i 1895, regnes som de første standardiserte bilene – 134 identiske Benz Velo ble produsert i 1895.
Lost!
«Lost!» er en sang av Coldplay, skrevet for albumet Viva la Vida or Death and All His Friends. Sangen lå på VG-lista topp 20 på 12.-plass i én uke (uke 47, 2008).
Ny morgen, ny dag
Ny morgen, ny dag er et musikkalbum med Hjerterknekt, utgitt i 1993. Dette er bandets debutalbum.
Stipiturus
Stipiturus (emusmetter) er en slekt i alvesmettfamilien (Maluridae) og tilhører gruppen av sangfugler (Passeri), som er spurvefugler (Passeriformes). Slekten sorterer i underfamilien Malurinae og blir av og til inkludert i et tribus (Stipiturini) for seg selv. Den inkluderer tre arter med små insektetende fugler med lange ben og lang stjert. Stjerten har kun seks halefjær som er løst formet. Artene er endemiske for Australia. Slekten er én av seks slekter i alvesmettfamilien, som deles inn i to underfamilier.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Rowley & Russell (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun en foreløpig beskrivelse på en art eller gruppe som ikke har blitt offisielt navngitt enda.
Amaral
Amaral er en musikkduo fra Zaragoza i Spania. Gruppen består av Eva Amaral (vokalist) og Juan Aguirre (gitarist). De skriver sangene sine sammen. Eva Amaral startet som trommeslager i en annen gruppe, før hun i 1997 slo seg sammen med Aguirre for å skrive eget materiale. Musikken kalles ofte poprock, men blandes ofte med latinske rytmer, folkrock, synth og poetisk lyrikk, og spesielt tradisjonell spansk folk. Juan Aguirre ble født i San Sebastián (også kjent som Donostia) i Guipúzcoa-provinsen i Spania. Han tilbrakte barndommen i byen Gros og bor per 2008 i Zaragoza.
Diskografi
Amaral hadde per 2012 gitt ut seks studioalbum:
Ennå passe gal
Ennå passe gal er et musikkalbum med Hjerterknekt, utgitt i 1995.
Kibergsvatnet
Kibergsvatnet (også skrevet Kibergvatnet) er en innsjø i Vardø kommune i Finnmark. Den ligger 2,5 kilometer nord for Kiberg, og har utløp mot sør gjennom Kibergselva.
Operasjon Paravane
Operasjon Paravane (engelsk: Operation Paravane) var første forsøk fra RAF Bomber Commands side den 15. september 1944 på å senke det tyske slagskipet «Tirpitz» mens hun lå ankret opp i Kåfjord (en sidefjord til Altafjorden i Finnmark. «Tirpitz» var en stor trussel mot Murmansk-konvoiene, konvoier som bragte livsviktige forsyninger til Russland. To skvadroner britiske Lancaster bombefly fra en britisk base, fløy via en flyplass i Murmansk og angrep «Tirpitz». En enkelt bombe traff skipet. Men den førte til skade slik at skipet ikke kunne gå for egen maskin og måtte slepes til Tromsø, hvor hun etter flere nye forsøk fra RAF ble senket under Operation Catechism noen uker senere.
Bakgrunn
«Tirpitz» var søsterskip til slagskipet «Bismarck» på 42 900 tonn, bestykket med åtte 38 cm (15 inch) kanoner. Den tyske Kriegsmarine skulle bruke henne til å senke handelsskip i Nordatlanterhavet, men tapet av «Bismarck» og hjelpekryssere førte til at hun bare skulle brukes i begrenset utstrekning. Tidlig 1942 ble «Tirpitz» sendt til Nord-Norge og forble der resten av krigen. Hun lå for det meste i Kåfjord, en sidefjord til Altafjorden. Hun deltok mest i en flåte som var en trussel mot Murmansk-konvoiene og la beslag på tre britiske krigsskip som måtte eskorterte konvoiene. Disse skipene var hardt tiltrengt andre steder.
Slagplaner
Operasjonen ble planlagt av flymarskalk Ralph Cochranee og ledet av James Brian Tait| "Willie" Tait som var kjent fra ledelsen av "Dambuster-skvadronene", en elitestyrke som utførte presisjonsbombing med Avro Lancasters, utstyrt med automatisk bombesikte og Tallboy-bomber samt en Mosquito for værobservasjoner.
«Tirpitz» lå utenfor en Lancasters rekkevidde fra baser i England. De måtte derfor fly fra sin base i Lincolnshire til Lossiemouth i Skottland, tanke opp og så fly til en russisk flyplass Jagodnik nær Arkhangelsk, 1 000 km (600 miles) fra Kåfjord.
Oideterus
Oideterus er en slekt av biller som hører til familien trebukker (Cerambycidae).
Operasjon Paravane
Slagplaner
Den tyske krigsmarine stolte på at «Tirpitz» var beskyttet der den lå i en trang fjord og med et omfattende anlegg for røyklegging og tåkelegging av fjorden. En vannledning var lagt rundt fjorden og røyklegging kunne skje, nærmest ved å åpne en kran og hele fjorden ble innhyllet i røyk i løpet av åtte minutter. Det var også antiluftskyts på stranden, i tillegg til skipets egne luftvernkanoner.
Oideterus
Utseende
Nokså små til middelsstore (8-20 millimeter), matte, brungule til svarte trebukker. Det er stor forskjell mellom kjønnene - hannene er mindre, har forkortede dekkvinger og antennenes ytre ledd er kamformede, hunnene er større og bredere, dekkvingene av normal lengde, antennenes ytre ledd er sagtakkede. Antennenes form, med en smal indre del og en sagtakket eller kamformet ytre del, er karakteristisk.
Operasjon Paravane
Bombingen
Trettiåtte Lancasters forlot  Lossiemouth den 11. september 1944. En ble tvunget til å returnere til basen. Da de etter elleve timer i luften nærmet de seg flyplassen Jagodnik ved Arkhangelsk, var flyplassen helt skjult i regn og lavt skydekke, så 13 Lancasters fant ikke frem til flyplassen. Med russisk hjelp ble de lokalisert, mannskapet berget og forent med de øvrige, men seks fly som hadde landet i myrområdene kunne ikke reddes.
Oideterus
Utbredelse
Slekten lever i det nordøstlige Sør-Amerika og i det sørlige Mellom-Amerika.
Systematisk inndeling
Artslisten følger
Operasjon Paravane
Bombingen
Regnvær satte inn og besetningene måtte vente. Den 15. september fikk de rapport om at det var skyfritt over Altafjorden og 28 Lancasters fløy ut over Kvitsjøen. Av de 28 Lancasters hadde tyve hver en fem-tonns Tallboy bombe. Syv fraktet 400-500  pund "Johnny Walker"-miner beregnet på bruk mot skip i grunt vann og den siste var for foto og rekognosering
Så snart Altafjorden var innen rekkevidde ble den røyklagt. Bare Tait i lederflyet fikk i et øyeblikk se mastene til «Tirpitz» før de forsvant i røyken og hans bombeskytter, Danny Daniels måtte droppe bombene som best han kunne, rene gjettverk. . Andre skyttere kastet lysgranater ut i røykteppet og bomber ble sluppet der hvor «Tirpitz» sist var sett, andre bombet ved å fly under røykteppet og brukte det intense lyset fra skipets lysgranater som en rettesnor. Et fikk ikke utløst sin Tallboy. En annet hadde besetning som hadde deltatt i 29 tidligere tokter gjorde fire runder over målet. før de satte kursen tilbake til basen. Besetninger som ennå ikke hadde sluppet sin bombe ønsket å fortsette, men ble forhindret av det dårlige været og de returnerte hjem. Et av flyene nådde ikke Lossiemouth. Det ble antatt at det hadde fløyet inn i et fjell et eller annet sted i Norge. Elleve menn omkom. inklusive fire fra et annet fly.
Resultatet og konklusjon
«Tirpitz» lå hjelpeløs med hull I baugen fra en Tallboy som hadde truffet skipet 15 m bak baugen, skåret seg gjennom lugarene uten å detonere og gått ut under vannlinjen på styrbord side før den eksploderte. Denne eksplosjonen under vannlinjen, nær skroget — så vel som fra de andre fem-tonns Tallboy som detonerte like ved skipssiden — forårsaket alvorlige rystelser og skader overalt, men spesielt alvorlig var det at motorene var satt ut av spill.
Selv om hun var flytende var hullet i baugen og skadene på motorene så alvorlige at hun ikke kunne gå for egen maskin og måtte slepes baklengs til en passende stor tørrdokk for reparasjoner. Siden tørrdokken i Normandie var bombet under angrepet mot St. Nazaire (Operasjon Chariot) —utført av RAF, muligens med denne eventualitet i minne - var det ikke lenger noen tørrdokk på tyske hender langs Atlanterhavet som var stor nok til å romme «Tirpitz» og et forsøk på å slepe henne til Kiel eller Wilhelmshaven ved å krysse Nordsjøen med slepebåtfart og med fare for å møte både Home Fleet og RAF ville være rene selvmordet.
I en tysk rapport som ble kjent etter krigen fikk en vite Kriegsmarines konklusjon: "Det ble tilslutt konkludert med av øverstkommanderende at med «Tirpitz» var det ikke lenger mulig å gjøre henne kampklar for aktiv sjøtjeneste igjen …" Tyskerne hadde planer om å slepe henne sydover til Tromsø for å bruke henne som flåtebatteri for forsvare Norge i et forventet britisk angrep. Hun ble slept til en sandbanke ved Håkøya hvor kjølen ble støttet opp med sand i et forsøk på å holde hennes kanoner over vannflaten hvis hun på nytt ble angrepet. Dette kunne likevel ikke hindre at hun kapseiset etter skader fra nye angrep, nå som hun var innen rekkevidde fra bombefly i Skottland.
Britene var ikke klar over hvor alvorlig de hadde skadet og ubrukeliggjort «Tirpitz», og de fortsatte angrepene, som nå kunne utføres direkte fra Lossiemouth. Under et nytt angrep med kodenavn Operation Obviate fikk «Tirpitz» ingen alvorlige skader, da et skydekke dekket båten like før angrepet. «Tirpitz» ble tilslutt gjennomboret og ødelagt av flere Tallboys, under Operation Catechism den 12. november 1944. Denne operasjonen satte det endelige punktum, da kruttlageret eksploderte, «Tirpitz» kantret, og over halvparten av mannskapet ble drept.
Benjamin Spradley
Benjamin Spradley var en amerikansk bokser som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis.
Jens Christian Grøndahl
Jens Christian Grøndahl (født 9. november 1959 i Lyngby) er en dansk skjønnlitterær forfatter.
Grøndahl debuterte med romanen Kvinden i midten i 1985 og har senere utgitt flere bøker. I tillegg til romaner har han skrevet essays og dramatikk.
Kulturkanonen
Grøndahl var medlem av kanonutvalget for litteratur som utarbeidet Danmarks kulturkanon i 2006.
Narodowe Zjednoczenie Wojskowe
Narodowe Zjednoczenie Wojskowe (NZW) (Den Nasjonale Militære Union, NZW) var en polsk anti-kommunistisk organisasjon, grunnlagt i november 1944, etter at Warszawaoppstanden ble slått ned. Den var blant de største og sterkeste motstandsbevegelsene etablert i det Sovjet-kontrollerte Polen på midten og slutten av 1940-årene. NZW bestod for det meste av medlemmer av den ødelagte gruppen Narodowe Sily Zbrojne og den nedlagte organisasjonen Armia Krajowa.
NZWs første kommandant var oberst Tadeusz Danilewicz, deretter oberst Boguslaw Banasik. Organisasjonen var delt inn i 16 «områder», og var mest aktiv i distriktene Białystok, Lublin og Rzeszów. Den hadde flere væpnede enheter kalt Pogotowie Walki Zbrojnej, som flere ganger kjempet mot NKVD og Sovjetarmeen. Dens hovedkvarter ble ødelagt våren 1946, da det hemmelige kommunistiske politiet arresterte hundrevis av dens medlemmer. Imidlertid forble flere enheter aktive inntil midten av 1950-årene.
William Chalfant
William Chalfant var en amerikansk roquespiller.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1904, der han ble nummer 4.
Herman Tømmeraas
Herman Tømmeraas (født 2. april 1997 i Solbergelva) er en norsk skuespiller, danser og modell. Han er kjent fra rollene som Fjor Jutul i Netflix-serien Ragnarok, Chris "Guttechris" Schistad i serien Skam, Erling i dramaserien Semester og som Truls i TV-serien Stikk på NRK. Han er også kjent fra en rekke modell- og reklameoppdrag. Han har en av Norges mest populære Instagram-kontoer med 2.6 millioner følgere (mai 2020).
Storvarden (Vardø)
Storvarden er et fjell i Vardø kommune i Finnmark. Det ligger rundt fire kilometer vest for Kiberg. Fjellet har flere toppunkter, hvorav det høyeste er 166 meter over havet.
Hans Brattrud
Hans Brattrud (født 25. september 1933 på Dokka, død 16. mars 2017) var en norsk designer og arkitekt. Han er utdanna møbeldesigner fra Statens håndverk- og kunstindustriskole i perioden 1952-1957.
Han har formgitt flere kjente møbler. Mens kjent er stolen Scandia Jr. I 1967 fikk han Merket for god design for denne stolen og i 2008 fikk han tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Emad Noor
Emad Noor (født 21. april 1990) er en saudiarabisk friidrettsutøver, som konkurrerer i mellomdistanseløp. Han representerte Saudi-Arabia under Sommer-OL 2012, der han ble utslått i de innledende rundene på 1500 meter.
Marcel Haëntjens
Marcel Haëntjens (født 24. juni 1869, død 10. juni 1915) var en fransk krokketspiller og rytter.