cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjøkart
Offisielle elektroniske sjøkart - ENCer
Dette er kart som er godkjent av utgivende organisasjon - sjøkartverk - og som leveres i IHO S-57-format. Disse er tiltenkt direkte bruk i ECDIS-systemer (Electronic Chart Display and Information System), som er systemer tiltenkt det profesjonelle markedet. Dataene følges av regler for presentasjon og disse leveres i S-52-formatet. Data er vanligvis kryptert med metoden IHO S-66. ECDIS-systemene krever typegodkjenning. ENCer oppdateres jevnlig ved hjelp av en abonnementsordning, vanligvis hver 14. dag.
Kartplottere
Dette er systemer hvor verken data eller systemer er underlagt ordninger for typegodkjenning og således ikke er godkjent for navigasjon. Vanligvis vil leverandøren av systemene bruke offisielle kartdata fra sjøkartverkene og omforme disse data til systeminternt format før data selges. Også geotiff med tilhørende systemer vil kunne regnes som kartplottere.
Reproduksjonsmetoder for sjøkart
De aller eldste sjøkartene var håndtegnet og noen ganger håndkolorert. De groveske drafter som ble utgitt i perioden 1791 til 1803 var gravert i kobber (kobberstikk) i Danmark og utgitt der. De nordlandsk-finmarkske karter, utgitt i perioden 1836 til 1849 ble gravert i stein av et privat firma, og disse kartene ble til å begynne med også trykket der. De påfølgende kartene, utgitt mellom 1855 og 1914 ble dels gravert i stein og dels i kobber. De eldste av disse var gravert ved Carl Schwenzens litografiske kontor og trykket av Sjøkartverket.
Fra 1914 til 1935 ble det gjort forsøk med dypetsing av kobberplatene, men dette var ikke videre vellykket slik at metoden ikke ble utbredt. Fram mot 1958 ble det mer vanlig å bruke fotolitografi på aluminiumsplater. I 1951 ble en helt ny metode med gravering i glassplater påført et lakkskikt innført. I 1954 ble metoden forbedret ved å ta i bruk en søylepantograf, en maskin som kunne overføre standardiserte bokstaver og symboler til glassplaten. I 1955 var glassplatene avløst av plastfilm og dette vedvarte helt til moderne metoder med direkte digital overføring til trykkplatene ble innført.
Tysk arbeidsfront
«Tysk arbeidsfront», tysk originalnavn Deutsche Arbeitsfront, forkortet DAF, var en arbeidsorganisasjon i det nasjonalsosialistiske Tyskland. Den erstattet de tyske fagforeningene etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 og fortsatte til Tysklands nederlag i andre verdenskrig i mai 1945. DAF ble opprettet 10. mai 1933 med nazistpartiets Reichsorganisationsleiter Robert Ley som leder.
Leonhard Seppala
Leonhard Isaksen Seppala (født 14. september 1877 i Skibotn, død 28. januar 1967 i Seattle) var en norskfødt hundekjører og gullgraver i Alaska.
Seppala skapte seg tidlig et navn innenfor hundeløp ved å ofte vinne konkurransene han deltok i, samtidig som han behandlet hundene sine usedvanlig humant. Den store berømmelsen kom imidlertid etter hans innsats i serumløpet i 1925, hvor en stafett av hundekjørere fraktet antiserum til byen Nome i Alaska for å bekjempe en difteri-epidemi.
Seppala blir av mange ansett som tidenes dyktigste hundekjører. Han bidro da American Kennel Club godkjente sibirsk husky som en egen hunderase i 1930. En variant av denne kalles i dag for Seppala husky. I dag er hunderasen en populær familie- og utstillingshund, mens blandingsrasen alaska husky er dominerende innen hundekjøring.
Liv
Leonhard Seppala ble født i Skibotn i Storfjord og var av kvensk avstamning. Det kvenske navnet seppälä kommer av seppä ‘smed’ og endelsen -lä ‘sted’, dvs. ‘smedplassen’. Faren het Isak Isaksson Seppälä og var født i Junosuando i Tornedalen, Sverige. Moren Anne Henrikka var født Henriksdatter i Kvalvik i Lyngen, også hennes slekt har kvenske aner. Da Leonhard var to år gammel, flyttet familien til Skjervøy, der faren livnærte seg som smed og fisker, og bygget opp en relativt stor gård. Han var den fjerde blant ti søsken, og den eldste av de fire som overlevde barneårene, og måtte tidlig hjelpe til med arbeid hjemme. Tolv år gammel ble han med til Finnmark på fiske, noe som fortsatte hver vinter fram til 1897. Her traff han Jafet Lindeberg som senere dro til Alaska, fant gull og var med på å grunnlegge byen Nome.
20 år gammel flyttet Seppala til Kristiania (Oslo), hvor han arbeidet noen måneder på Akers mekaniske verksted og senere hos C. F. Andersens smie, hvor han avla svenneprøve som kleinsmed. I Kristiania fant han seg en kjæreste som han planla å gifte seg med, men som døde. Han reiste da tilbake til Skjervøy for å arbeide i farens smie.
Norske aviser, også i Nord-Norge, hadde hyppige artikler om Klondike fra høsten 1897 og utover. Kameraten Jafet Lindeberg kom tilbake fra Amerika med mengder av gull, og sa seg villig til å låne Seppala penger til billetten på betingelse av at han skulle jobbe for Lindeberg. Seppala slo til, og satte seg på båten til USA i 1900. Han gikk i land på Ellis Island, hvor immigrantene måtte gjennom en rekke inspeksjoner. Han reiste deretter til Nome via Seattle. Søsknene Asle, Sigurd Waldemar og Felicie dro også til USA.
Seppala giftet seg i 1909. Bruden het Constance og var fra Belgia. Hun kom til Alaska mellom 1906 og 1908 og de møttes da hun fikk arbeid som kokke og ble Seppalas kollega i The Pioneer Mining Company. Hun deltok også i hundesledeløp i Nome. Seppalas bror Sigurd døde i en ulykke i 1915. Søsteren Felice fikk datteren Sigrid, men døde også tidlig. Felices datter vokste derfor opp hos Leonhard og Constance Seppala.
Hundene
På en skjerpeekspedisjon, på jakt etter nye gullfelter, fikk Seppala sitt første møte med trekkhunder. På den tiden var hundesleden det mest effektive transportmiddelet i Alaskas villmark om vinteren. Seppala ble raskt fascinert av hundekjøring, og skaffet seg egne hunder i løpet av kort tid. Han var atletisk, og med sine 162 cm og 65 kilo hadde han en kroppsbygning som passet til å kjøre med hunder.
Seppala var i Nome ved Roald Amundsen s ankomst etter dennes sensasjonelle gjennomseiling av Nordvestpassasjen i 1906. De møttes flere ganger senere. .
I 1913 planla Roald Amundsen en nordpolekspedisjon og bestilte trekkhunder og tilhørende utstyr fra Jafet Lindeberg, en av lederne i The Pioneer Mining Company. Lindeberg satte Seppala til å trene hundene, og tillot at hundene ble brukt i konkurranser inntil Amundsens ankom. Seppalas første løp var The Solomon Moose Burden Handicap Race i februar 1914, som han tapte. En måned senere deltok han i Safety Moose Burden Handicap Dog Race, og vant sin første seier. Sommeren 1914 avlyste Amundsen nordpolekspedisjonen og Pioneer beholdt hundene. Seppala fikk ansvar for stell og trening, og kunne bruke hundene i konkurranser.
De første Tsjuktsji-hundene hadde blitt importert fra Sibir til Alaska i 1908 for å delta i All Alaska Sweepstakes (et 657 kilometer langt løp fra Nome til Candle og tilbake) i 1909. I 1910 tok et sibirsk lag førsteplassen på rekordtid.
Til å begynne med ble hundene nedsettende kalt «sibirske rotter» av hundekjørerne i Alaska, på grunn av sin beskjedne størrelse i forhold til de lokale sledehundene, men hundenes utmerkede temperament og utholdenhet gjorde dem raskt populære for transport, postkjøring og løp i Alaska.
Seppala deltok i sitt første All Alaska Sweepstakes i 1914; laget hans var uerfarent og han var nødt til å trekke seg midt i løpet. De tre neste årene vant han og hans sibirske lag. 1917 var det siste året All Alaska Sweepstakes ble arrangert, og Seppalas lag kom i mål fire og en halv time foran nestemann. Mellom 1914 og 1936 deltok Seppala i de fleste viktige hundesledeløp i Alaska og på Østkysten, bl.a. All Alaska Sweepstakes, Ruby Derby, Solomon Moose Burden, John Borden, Poland Spring Dog Derby, New England Point to to Point, Eastern International Dog Sled Champion Race og Ottawa International Dog Derby. Han vant ofte både førsteplassen og prisen for best hundehold.
Dette dannet grunnlaget for en berømmelse for Seppala som fortsatte inn i 1920- og 1930-tallet.
Hans utradisjonelle måte å behandle dyrene på ble lagt merke til. Han var en av de få som ikke brukte pisk, og han var kjent for å alltid ha med seg alle hundene i mål. Han brukte heller ikke tvang eller kjeft på dem. Seppala ble en foregangsfigur for humant behandling av trekkhunder, slik det var nedfelt i Nome Kennel Clubs regler fra 1908.
Serumløpet
Da difteri brøt ut i Nome i januar 1925, med temperaturer ned i 45 minusgrader og vindstyrker på over 35 m/s, kunne ikke datidens primitive flyteknologi gjøre noe for å levere den nødvendige medisinen. I stedet ble serumet fraktet med tog fra Anchorage til Nenana, og videre i stafett med hundekjørere de siste 1085 kilometrene. Etter bare fem og en halv dag fullførte Gunnar Kaasen siste etappe, og kom fram til Nome med lederhunden «Balto» først i spannet.
Leonhard Seppalas lag reiste den lengste strekningen; 547 km ut fra Nome og tilbake, gjennom de mest forræderske områdene av Alaskas villmark. De kjørte blant annet over den livsfarlige isen på Nortonsundet og fraktet serumet mer enn 145 km langs stafettruten. Til sammenligning kjørte de fleste andre kjørerne i serumløpet 50–80 km. Seppalas lederhund var den berømte løpsvinneren «Togo».
Epidemien og stafetten ble en mediebegivenhet i USA. Kaasen og «Balto» tok størstedelen av oppmerksomheten, og i oppstyret etterpå ble en statue av «Balto» reist i Central Park i New York.
Serumløpet til Nome er kjent som «The Great Race of Mercy» eller «Kappløpet med døden». Det årlige Iditarodløpet følger deler av samme løype, og utgir en hederspris i Seppalas navn til den føreren som har tatt best vare på hundene sine.
Etter det store løpet
Nordmennene visste å utnytte publisiteten de fikk etter Serumløpet; både Kaasen og Seppala brukte flere år på å turnere det nordamerikanske kontinentet. Det var enda ikke kjent at sigaretter var helseskadelig, og Seppala opptrådte blant annet som reklamefigur for Lucky Strike.
Seppala hadde med seg rundt 40 av sine hunder når han turnerte. Mellom 1927 og 1932 kjørte han flere løp på østkysten, hvor han raskt la de lokale konkurrentene og deres større, tregere hunder bak seg. Seppala var også dommer i mange hundeløp. Den store entusiasmen for sledehundløp som fantes i den regionen gjorde det mulig for Seppala og hans parter Elizabeth Ricker å etablere en sibirsk kennel i Poland Spring i Maine. Dette var begynnelsen på den sibirske huskyens utbredelse.
Seppala hadde gjort noen forsøk på å finne gull på egen hånd, men klarte aldri å tjene noe på denne virksomheten. Han fant ut at det mest lønnsomme i lengden var å fortsette å jobbe for gruveselskapet, hvor han hovedsakelig hadde vært oppsynsmann for vannkanaler. Han ble etter hvert forfremmet. I 1928 flyttet han til nærheten av Fairbanks i Alaska.
Hundekjøring var demonstrasjonsgren ved Vinterlekene i Lake Placid i 1932, og Seppala var en av 13 deltakere. Her tok han sølv. Elizabeth Ricker skilte seg fra sin ektemann Edward Payson Ricker og giftet seg med Kaare Nansen (sønn av Fridtjof Nansen) i 1931. De reiste på bryllupsreise til Norge før de bosatte seg i Canada. Hun utga i 1930 en roman om Seppalas eventyr (hun sa det var «ord for ord, eftersom han fortalte») om Seppala på engelsk i 1930, før ekteskapet med Nansen. To år senere (1932) oversatte hennes nye mann (Nansen) boka til norsk, med en del informasjon fra originalutgaven utelatt. .
Etter å ha trukket seg tilbake, flyttet Seppala i 1946 med sin kone til Seattle, hvor han bodde til sin død. I 1950 besøkte han Norge og Skjervøy for siste gang, og ble utnevnt til æresmedlem i Norges Trekkhundforbund og Tromsø og omegn trekkhundklubb. Han ble også intervjuet på radio, og fortalte blant annet at han betraktet seg som heldig som aldri ble rik på gull, fordi de fleste av hans gamle kamerater som hadde blitt rike, nå var døde. Selv hadde han holdt seg i god form på grunn av livet med hundene.
I 1958 og 1963 ga han Tromsø Museum flere gjenstander fra sin tid i Alaska. Den største samlingen finnes imidlertid på Univerisity Museum of Alaska. I 1967 oppkalte Tromsø kommune Leonhard Seppalas veg etter ham.
I dag er Seppala regnet som den sibirske huskyens far, og rasen ble godkjent som en registrert rase av American Kennel Club i 1930. Det årlige Seppalaløpet i Norge er et minneløp over Seppalas seruminnsats. Seppalaløpets vandrepokal er Seppalas premie fra hans seier i The Eastern International Dog Sled Champion Race i 1929.
Rikitsa Birgersdatter
Rikitsa Birgersdatter, født omkring 1238, død en gang før 13. desember 1288, fyrstinne av Werle, og dronning av Norge.
Kongotetra
Kongotetra er en stimfisk som er populær i akvaristikken. De blir opp til 10 cm lange, og passer til selskapsakvarier. De bør ikke holdes i grupper på mindre enn fire individer.
Rikitsa Birgersdatter
Rikitsa var datter av den svenske riksforstanderen eller formynderregenten Birger Magnusson, bedre kjent som Birger jarl (død 1266) og prinsesse Ingeborg Eriksdatter (død 1254). Hun tilhørte derfor den såkalte Bjälboætten.
Liste
Liste er en ordnet eller uordnet og ubegrenset lang samling av elementer som har minst én felles egenskap som binder dem logisk sammen. I dagligtale omtaler man lister normalt bare som lister med én dimensjon. Lister kan ha uendelig mange dimensjoner. En tabell er eksempelvis et spesialtilfelle av en todimensjonal liste hvor alle lister i andre dimensjon har likt antall elementer og er ordnet i samme rekkefølge.
Kongotetra
Et tynt beplantet akvarium er best, da de liker å ha godt med svømmeplass. De er sky, og kan være følsomme overfor vannkvaliteten, så hyppige vannbytter er nødvendig. Hanner har lengre hale- og ryggfinner, og mye sterkere farger enn hunnene. Noe akvarium mindre enn 75 liter er ikke å anbefale for denne fisken.
Rikitsa Birgersdatter
Rikitsa ble gift første gangen i Oslo i 1251 med den norske samkongen Håkon Håkonsson den yngre (1232–1257). De fikk kun ett barn, Sverre Håkonsson (1252–1261).
Liste
Lister brukes i mange sammenhenger. Lister kan være alt fra punktlister skrevet på papir (som f.eks en handleliste), og til de mer komplekse listene man finner i informatikk bygget opp i abstrakte datastrukturer som formaliserer konseptet av en ordnet samling av entiteter. I statistikk er lister av forskjellig slag selve basis for de videre beregninger.
Rikitsa Birgersdatter
Hun ble enke i 1257, og sønnen Sverre døde i 1261. Allerede i 1262 ble Rikitsa gift på nytt igjen, denne gangen med fyrst Henrik I av Mecklenburg-Werle, som ble myrdet i 1291. Med Henrik fikk hun datteren Rikissa av Mecklenburg-Werle (død 1312), som ble gift med hertug Albrecht den fete av Braunschweig-Göttingen (død 1318).
Liste
Lister er mye brukt i informatikk i koding av HTML, og er også gjennomgående brukt på Wikipedias artikler og oversiktssider. Artikler som er lister kategoriseres i Wikipedia under Kategori:Lister.
I HTML-sammenheng snakker man om ordnede og uordnede lister. I tillegg har man definisjonslister.
En uordnet liste (punktliste)
En ordnet (sortert) liste
En definisjonsliste
Annet
Lemmalister er en type lister.
Liste Lijst Lista seznam liste Lista (estructura de datos)
Focke-Wulf Fw 190
Focke-Wulf Fw 190 «Würger» (Tornskate) var et tysk jagerfly under 2. verdenskrig. Flyet ble utviklet for å benyttes sammen med den første generasjonen monoplan, i hovedsak Messerschmitt Bf 109. Fw 190 var en av de beste propelljagerne under krigen. Det ble bygget i en rekke versjoner, over 20 000 til sammen inkludert prototyper og produksjon av Ta-152. Det ble også brukt som jagerbomber og ble etter 1943 det viktigste taktiske angrepsflyet i Luftwaffe. Våren og sommeren 1944 ble produksjonen økt voldsomt. Fra mars 1944 til mai 1945 bygget tyskerne minst 6655 av A8-varianten alene. Disse tallene gir et misvisende inntrykk av Luftwaffes styrke mot slutten av krigen. Luftwaffe led under en voksende mangel på flybensin og erfarne piloter, og mengder av fly ble ødelagt på flyplassene og på vei fra flyfabrikkene til flyplassene.
Fylkesvei 761 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 761 i de følgende fylkene:
Focke-Wulf Fw 190
Utvikling og varianter
Prototypen Fw 190V1 fløy første gang 1. juni 1939, utstyrt med en BMW 139 stjernemotor. Ytterligere en prototype fløy under betegnelsen Fw 190V2, før de neste to prototypene ble kansellert på grunn av problemer med motoren. Den femte prototypen, Fw 190V5, ble derfor utstyrt med en BMW 801 stjernemotor, og denne skulle bli utgangspunktet for den første produksjonsserien.
Over 4 700 Fw 190A ble produsert, i en rekke varianter, og den skulle vise seg å bli et sjokk for de allierte da den ble introdusert i juli 1941. Men flyet var ikke helt uten problemer, og misnøye med ytelsen i høyder over 6 000 meter førte til Fw 190B, som ble utstyrt med en kompressormatet BWM 801 og en vinge med større spenn, og Fw 190C, som ble tilpasset en Daimler-Benz DB 603 omvendt V-motor. Tekniske problemer førte til at hverken Fw 190B eller C ble satt i produksjon.
Parallelt med utviklingen av Fw 190B og C ble en tredje variant utviklet under betegnelsen Fw 190D. Denne varianten, som skulle bli produsert i omkring 700 eksemplarer, ble utstyrt med en Junkers Jumo 213 omvendt V-motor, og de første flyene ble levert til Luftwaffe fra august 1944.
Fw 190A
Fw 190A var den første serieproduserte varianten, og den første som skulle bli operativ. Problemene med motoren var fremdeles alvorlige, og førte nesten til kansellering av flytypen under evalueringsprosessen. Men entusiastiske tilbakemeldinger over flyegenskapene fra pilotene som deltok i evalueringen, reddet flyet som ble operativt i juli 1941. Fw 190A ble også produsert etter den andre verdenskrig, i Frankrike av SNCA du Centre, og ble brukt av Armée de l'air under betegnelsen NC 900.
Operativ tjeneste
I mars 1941 ble 30 piloter fra Jagdgeschwader 26 trukket tilbake fra fronten for å testfly Fw 190A-1, og en Erprobungsstaffel ble opprettet for dette formålet. Pilotene opplevde store problemer med motoren, som hadde en tendens til å skjære seg, og med stadige drivstofflekkasjer. Pilotene var heller ikke fornøyde med bestykningen. På den annen side var de svært imponerte over flyets flyegenskaper, og dette reddet flytypen fra en mulig kansellasjon. De mest prekære problemene ble utbedret, og Fw 190 ble klarert for operativ tjeneste i juli 1941.
Fw 190A-2 var den første varianten som ble operativ ved en regulær skvadron. ''6. Staffel / II. Gruppe / Jagdgeschwader 26 ble utstyrt først, og i september 1941 var hele II. Gruppe'' klare og ble flyttet til baser vest i Belgia.
Fw 190 fikk sin ilddåp 18. september 1941. Åtte Fw 190 dekket et tankskip som kom under angrep av tre britiske Bristol Blenheim bombefly. De tyske jagerflyene gjorde krav på to nedskutte Blenheim før de selv ble angrepet av Spitfire Mk Vb jagerfly som skjøt ned én Fw 190. De britiske pilotene visste ikke hva de hadde vært i kamp med, og piloten som skjøt ned det tyske jagerflyet ble kreditert med en «Curtiss Hawk», et annet jagefly med stjernemotor. De nye Fw 190-jagerne var raskere både i stup og klatring enn RAFs Spitfire Vb, og atskillig bedre bevæpnet. «The Focker scourge» tvang britene til å forsere utviklingen av Spitfire Mk IX.
Fw 190 ble utelukkende brukt på kanalfronten til å begynne med, og først et stykke inn i 1942 ble flyet også introdusert på andre fronter da Fw 190A-4 ble levert til Jagdgeschwader 51 på Østfronten og Fw 190A-3 og A-4 til skvadroner på den tyske hjemmefronten. Senere i 1942 ble Fw 190A-4/Trop. introdusert ved fronten i Nord-Afrika, og jagerbombervariantene Fw 190A-3/U-1 og Fw 190A-4/U-8 ble brukt mot byer og havneanlegg sør i England.
Med de økende angrepene mot Tyskland av allierte bombefly, ble Fw 190 i stadig økende grad satt inn mot disse og ble også brukt som nattjager. Fw 190 ble i den siste delen av den andre verdenskrig benyttet på de fleste fronter og i en rekke forskjellige roller, til og med som torpedofly i Svartehavet.
Etter krigen ble franskproduserte Fw 190A-5 og A-8 benyttet av Frankrikes flyvåpen en kort periode under betegnelsen NC 900. Og i Tyrkia var Fw 190A-3 operativ til 1948.
Subvarianter
En pre-produksjonsserie på 20 fly ble bygget under betegnelsen Fw 190A-0, de første ni med en vinge på 15,00 m². Resten ble produsert med den vingen som skulle bli standarden. Fw 190A-0 var utstyrt med en BMW 801C-1 motor med en ytelse på 1 600 hk og hadde en bestykning bestående av fire MG 17 7,92mm mitraljøser.
Fw 190A-1 beholdt samme motor og bestykning, og bare små endringer ble gjort i forhold til de siste flyene i pre-produksjonsserien. Tilbakemeldinger fra pilotene om at bestykningen ikke var tilstrekkelig førte til at paret med 7,92 mm mitraljøser i vingene ble byttet ut med et par MG FF 20 mm maskinkanoner, og denne varianten, som også ble utstyrt med den forbedrede BMW C-2 motoren, ble produsert som Fw 190A-2.
Med Fw 190A-3 ble den kraftigere og forbedrede motoren BMW 801D-2, som skulle inngå i alle senere varianter av Fw 190A, introdusert. Bestykningen ble økt med ytterligere to 20 mm maskinkanoner og besto nå tilsammen av to MG 17 7,92 mm mitraljøser og fire 20 mm maskinkanoner (to MG FF og to MG 151). 72 fly av denne varianten ble levert til Tyrkia i 1942 og 1943 under betegnelsen Fw 190Aa-3.
Fw 190A-4 tilsvarte Fw 190A-3, men ble blant annet utstyrt med nytt radioutstyr.
Med Fw 190A-5 ble sokkelen til motoren forsterket og forlenget for å gjenopprette gravitasjonssenteret, noe som førte til at skroget ble 15 cm lengre.
Fw 190A-8 var den siste serieproduserte subvarianten og den mest tallrike. Fw 190A-8 hadde samme bestykning som A-7, og ble utstyrt med nytt radioutstyr, men skilte seg ellers lite fra A-6 og A-7.
Fw 190A-9 og Fw 190A-10 ble bare bygget som prototyper.
Rüstsätze og Umbausätze
Rüstsätze og Umbausätze var henholdsvis utrustningssett og konverteringssett, de førstnevnte beregnet på å kunne installeres i felten. En mengde sett var tilgjengelig for Fw 190, og når et fly ble utstyrt med et av disse ble en «R» eller «U» etterfulgt av et nummer lagt til den offisielle betegnelsen. En Fw 190A-8/R-3 var for eksempel en Fw 190A-8 utstyrt med Rüstsatz 3, som besto av én MK 103 30 mm maskinkanon montert under hver vinge.
Fw 190D
Fw 190D ble utviklet, sammen med Fw 190B og Fw 190C, som en løsning på den drastiske reduksjonen av motorytelse i høyder over 6 000 meter. Fw 190D ble utviklet med utgangspunkt i Fw 190A-7 tilpasset en Junkers Jumo 213A-1 vannavkjølt 12-sylindred omvendt V-motor, og var i produksjon fra mai 1944.
Subvarianter
Fw 190D-0 var en pre-produksjonsserie som besto av 10 Fw 190A-7 tilpasset motoren Junkers Jumo 213A-1. Bestykningen var den samme som brukt med A-7, to MG 131 13 mm mitrajljøser og to MG 151 20 mm maskinkanoner.
Fw 190D-9 skilte seg fra D-0 ved et endret haleparti for å bedre flyegenskapene. D-9 ble operativ i august 1944.
Fw 190D-12 ble utstyrt med en Junkers Jumo 213F-1 og bestykningen ble endret til to MG 151 20 mm maskinkanoner og én MK 108 30 mm kanon. Denne varianten var i produksjon fra februar 1945.
Fw 190F
Fw 190F var et resultat av et behov for jagerbombere som egnet seg bedre til nærstøtte enn de aldrende Ju 87 Stuka. Fw 190F var basert på A-serien, men ble fra utgangspunktet utstyrt med pansring for å gi økt beskyttelse til motor, oljetank og pilot. Umrüstbausatz 3, som besto av en festemekanisme for en 500 kg bombe under buken, som eventuelt kunne utstyres med en adapter for fire 50 kg bomber, og én festemekanisme under hver vinge for én 250 kg bombe hver, ble standard utrustning.
Subvarianter
Fw 190F-3 var også basert på Fw 190A-5, men inkluderte den forsterkede vingestrukturen som ble introdusert med A-6. Den ble også utstyrt med en ny festemekanisme under buken som enten kunne ta en 250 kg bombe eller en ekstern drivstofftank.
Fw 190F-8 var basert på Fw 190A-8, og var ellers utstyrt som tidligere F-varianter.
Fw 190F-9 var den siste serieproduserte varianten. Denne ble utstyrt med en kompressormated BMW 801TS med en ytelse på 2 000 hk.
Fw 190G
Fw 190G ble utviklet parallelt med Fw 190F, også som jagerbomber, men med bedre rekkevidde. Umrüstbausatz 8 og Umrüstbausatz 13 ble standardisert, og bestykningen ble redusert til to MG 151 20 mm kanoner i vingene.
Subvarianter
Den første serieproduserte varianten Fw 190G-1 var basert på Fw 190A-4. Denne ble avløst av Fw 190G-2, som var basert på Fw 190A-5.
Fw 190G-3 tilsvarte G-2, men ble utstyrt med autopilot og vingemonterte kabelkuttere for sperreballonger.
Fw 190G-8 var basert på Fw 190A-8. Produksjonen av denne varianten ble stoppet i februar 1944, men konversjoner av Fw 190F-8 til samme standard ble utført i felten.
Bevarte fly
Rundt 30 Fw 190 eksisterer på museer rundt omkring i verden, deriblant i Norge. I Norge finnes det også en rekke vrak av denne flytypen, både på land, i innsjøer og i havet. Disse tilhører og forvaltes av den norske stat. Den 1. november 2006 ble en Fw 190A-2 hevet utenfor Sotra, ved Bergen. I desember 1943 foretok piloten en nødlanding på havet. Han ble reddet, mens flyet sank på 60 meters dyp. Flyet, med kallenavn «Gul 16», fra IV/JG 5, er i relativt god stand tatt i betraktning alle årene på havbunnen. Flyet ble restaurert ved marinebasen Haakonsvern, og er nå utstilt på Herdla museum.
Konflikten i Sør-Libanon 1978
Konflikten i Sør-Libanon 1978 (også kjent som Operasjon Litani) var en Israelsk invasjon av det sørlige Libanon som fant sted våren 1978. Invasjonen strakk seg til elven Litani og ble ifølge Israel iverksatt som et militært svar på stadige provokasjoner fra den palestinske organisasjonen PLO. Den utløsende årsaken er antatt å ha vært Massakren på Israels kysthovedvei hvor 35 sivile ble drept og 71 såret. Hovedintensjonen med invasjonen var å presse PLO ut av sørlige Libanon. Den spente situasjonen etter terroraksjonen i Israel gjorde at både PLO og Libanon var forberedt på en israelsk invasjon - og som følge av dette trakk den palestinske ledelsen betydelige styrker fra grensen i god tid.
Den israelske invasjonen ble ført med bakkestyrker, artilleri og flystyrker. 25 000 israelske soldater deltok. De israelske styrkene ble støttet av den libanesiske geriljaorganisasjonen SLA.
UNIFIL ble skapt og utplassert i Sør-Libanon som en følge av krigen.
Forløp
Den 14. mars gav den israelske regjeringen med statsminister Menachem Begin grønt lys for en begrenset bakkeoffensiv inn i den sørlige delen av Libanon, kalt «Fatahland». Fire dager senere kom de første flyangrepene mot mål definert som PLO-infrastruktur samtidige med at 7 000 israelske soldater med pansrede enheter og artilleristøtte rykket over grensen. Tilsammen 25 000 israelske militære deltok i den største militæroperasjonen siden Jom kippur-krigen 1973.
Israel betegnet selv operasjonen som en suksess da PLOs styrker ble presset opp til elvens nordside. (Men noen måneder etter invasjonens slutt begynte palestinsk gerilja å reetablere seg i sør). I løpet av de syv første dagene hadde de israelske styrkene med tung flystøtte først trengt seg 10 km inn i Libanon, deretter ekspandert nord til sørbredden av elven Litani og omgått den libanesiske havnebyen Tyr. Selve byen og omegn ble åsted for brutale kamper mellom de israelske militære som var uten skrupler mot den sivile nærheten og de palestinske militsavdelingene som hadde blitt innhentet og nedkjempet. De fleste av disse hadde trukket seg nord for elven siden den militære forberedelsen hos israelerne hadde gitt dem et forvarsel.
Det har blitt beregnet at 1 100 til 2 000 hadde blitt drept, mesteparten sivilister, ifølge Robert Fisk. Israel hadde et tap på 23 under offensiven og i tillegg ble 4 drept etter at våpenhvilen var trådt i kraft. Israelsk side hevdet å ha påført PLO et tap på cirka 200 til 300 døde. Trolig hadde opptil 285 000 sivile flyktet nordover.
Den internasjonale opinionen reagerte sterkt på aksjonen, noe som førte til opprettelsen av den fredsbevarende styrken UNIFIL og delvis israelsk tilbaketrekking. De israelske styrkene overførte sine posisjoner til sine allierte, Sør-Libanon Armé (SLA) militsen under major Saad Haddad sent i 1978 etter at UNIFIL hadde etablert seg i sine egne posisjoner med baser og utposter.
Allerede den 19. april 1978 ble UNIFIL-hovedkvarteret bombardert av SLA som drepte 8 FN-soldater. Dette var begynnelsen på en lang og turbulent periode for de fredsbevarende styrkene i sørlige Libanon. Norge var blant landene som sendte soldater til FN-tjeneste i Sør-Libanon.
Utfall
Invasjonen gikk hardest utover sivilbefolkningen i Libanon. Rundt 250 000 ble tvunget på flukt i løpet av krigen. En rekke landsbyer i Sør-Libanon ble påført omfattende skader av israelske militære, blant annet Bint Jbeil.
Den 19. mars vedtok Sikkerhetsrådet en resolusjon som oppfordret Israel til å trekke sine styrker ut av Libanon, samtidig som det ble gitt grønt lys for å sende en vaktstyrke i FN-regi til kampområdet. Israels statsminister, Menachem Begin, innledet samme dag et offisielt besøk i USA som innbefattet samtaler med Jimmy Carter. FN styrken hadde den første tiden store problemer med å oppfylle sitt mandat på grunn av at Israel fremdeles hadde reel kontroll i Sør-Libanon. En del av områdene som Israel trakk seg ut av hadde de dessuten overlatt til Saad Haddad og hans kristne falangiststyrke. Haddad nektet å oppgi noe av det land som UNIFIL-styrkene etter avtalen skulle kontrollere.
Trefninger etter invasjonen
Det oppstod flere dødbringende trefninger mellom de ulike grupperingene i tiden etter offensivens avslutning, blant annet flere massakre. I begynnelsen av oktober rettet israelske marinefartøyer kraftig ild mot områder i Beirut som skal ha vært kontrollert av palestinske geriljasoldater.
Oslo Improvisasjonsteater
Oslo Improvisasjonsteater ble stiftet i 2002. Gruppa spilte ukentlige improteaterforestillinger på Dattera til Hagen i Oslo fram til sommeren 2009. De spilte også forestillinger på Onkel Donald og Album bar. De besøkte ofte Stockholms Improvisationsteater og spilte også forstillinger på Chicago Improv Festival. Gruppa spilte både kortform og langform improvisasjonsteater. På slutten bestod gruppa av åtte profesjonelle skuespillere og en musiker. Oslo Improvisasjonsteater holdt kurs både for amatører og for næringslivet.
Konflikten i Sør-Libanon 1978
Trefninger etter invasjonen
Etter noen måneder begynte palestinsk gerilja å reetablere seg i Sør-Libanon - og i januar 1979 kom det til harde trefninger mellom israelske styrker og den palestinske gerilja. Partene skjøt med artilleri og raketter over grensen til hverandre. Kampene skal ha blitt omtalt som de alvorligste siden Israel invaderte i mars 1978. Flere tusen flyktet nordover på den libanesiske siden, mens den israelske grensebefolkningen måtte tilbringe tiden i tilfluktsrom. Palestinske grupper fra Libanon skal også ha tatt seg inn i Israel og utført bombeattentater som kostet to israelere livet og over 30 skadet.
Kathrine Maaseide Dahl-Andersen
Kathrine Maaseide Dahl-Andersen (født 18. desember, 1976 i Stavanger) er en norsk profesjonell sandvolleyballspiller siden 1999, som representerte Norge under Sommer-OL 2004 i Athen i Hellas (syttendeplass) og Sommer-OL 2008 i Beijing i Kina (niendeplass). Sammen med Susanne Glesnes tok hun sølv i EM i 2004 i Timmendorfer Strand i Tyskland og bronse i EM i 2008 i Hamburg i Tyskland. Hun er søster til sandvolleyballspilleren Bjørn Maaseide og gift med ishockeyspilleren Christian Dahl-Andersen.
Wolfgang Paul
Wolfgang Paul (født 10. august 1913 i Lorenzkirch, Sachsen, død 7. desember 1993 i Bonn) var en tysk fysiker som i 1989 mottok Nobelprisen i fysikk. Han fikk prisen på bakgrunn av utviklingen av ionefellen. Han delte halvparten av prispengene med Hans Georg Dehmelt. Den andre halvparten fikk Norman Ramsey.
Sammen med Hans Dehmelt utviklet han den såkalte ionefellen, som man kan benytte for å fange og studere et enkelt elektron eller ion med stor presisjon.
Vampyrens assistent
Vampyrens assistent er den andre boken i Sagaen om Darren Shan. Boka er skrevet av forfatteren Darren Shan.
Handling
Livet til Darren har fått en helt ny vri: Han har måttet forlate familien, som tror han er død, og nå lever han som halv-vampyr. Darren jobber også som assistent hos Herr Crepsley, som prøver å lære Darren hvordan han overlever som en halv-vampyr. Men det er ikke lett når Darren blant annet nekter å drikke blod, det eneste han må ha for å klare å overleve.
Denne boka er den spennende fortsettelsen av «Skrekkens sirkus»
Torolf Nordbø
Torolf Nordbø (født 31. desember 1956) er en humorist fra Finnøy. Han er også kjent under artistnavnene «Han Innante» og Brakkvald Tolvstøkkje fra Indre Erfjord.
Politisk engasjement
Nordbø var mangeårig medlem av Kristelig Folkeparti og har ved flere anledninger gjort seg bemerket som islamkritiker og innvandringsmotstander i den offentlige debatten. Dette skapte stor medieoppmerksomhet og refs fra eget parti. I desember 2016 meldte han overgang til Partiet De Kristne.
I 2021 meldte han seg også ut av Partiet De Kristne. Han meldte seg da ikke inn i noe nytt parti.
Bøker
Forfatter/medforfatter av bøker på Samlaget.
Albatros Flugzeugwerke
Albatros Flugzeugwerke GMBH var en tysk flyprodusent etablert i 1909 i Berlin-Johannisthal av Dr. Walter Huth. Spesielt kjent for sine kampfly bygget under første verdenskrig som for eksempel jagerflyene D.II, D.III, D.IV og D.V, rekognoseringsflyet C.III og marineflyet Albatros W4.
Ble sammenslått med Focke-Wulf i 1930/31.
Sturm, Ruger & Co.
Sturm, Ruger & Co., Inc. er et produksjonsselskap i Connecticut, USA, bestående av tre avdelinger: Ruger Firearms, Ruger Investment Castings og Ruger Golf. Selskapet ble stiftet av William B. Ruger og Alexander McCormick Sturm i 1949 i et lite, leid mekanisk verksted i Southport, Connecticut.
Edmund Veesenmayer
Edmund Veesenmayer (født 12. november 1904 i Bad Kissingen, død 24. desember 1977 i Darmstadt) var en tysk nazist og SS-general som i betydelig grad bidro til holocaust i Ungarn og Kroatia. Han var formelt underordnet utenriksminister Joachim von Ribbentrop, rapporterte til Ernst Kaltenbrunner om fremgangen i utryddelsen av jødene, og han samarbeidet tett med Adolf Eichmann.
Veesenmayer ble etter krigen dømt til 20 års fengsel for forbrytelser mot menneskeheten. Straffen ble omgjort til 10 år og han ble løslatt i 1951 etter ordre fra den amerikanske generalen John J. McCloy.
Bakgrunn
Edmund Veesenmayer var sønn av realskolelæreren Franz Xaver Veesenmayer fra Oberstaufen ved Kempten. Etter abitur, studerte han statsvitenskap i München i årene mellom 1923 og 1926. Deretter tok han doktorgraden hos sosialøkonomen Adolf Weber. Han arbeidet deretter som dosent ved Technische Universität München og ved handelshøyskolen i Berlin.
Nasjonalsosialist
Veesenmayer sluttet seg til det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP i februar 1932 og han ble medlem av den økonomiske kretsen til Wilhelm Keppler, også kalt Freundeskreis Heinrich Himmler. Her fikk han mange viktige kontakter i sentrale posisjoner og gikk i juni 1934 inn i SS.
Keppler sto for planleggingen av den økonomiske delen av Anschluss, og Veesenmayer bisto ham i dette.
I begynnelsen av 1941 ble han knyttet til det tyske diplomatiske personalet i Zagreb i Kroatia.
Holocaust
Han spilte en viktig rolle i holocaust, forfølgelsene og drapene på kroatiske og serbiske jøder og andre. I mars 1944 ble han Tysklands representant og i realiteten øverste makthaver i Ungarn, med tittelen Reichsbevollmächtigter og medvirket der til Holocaust i Ungarn.
Ministerieprosessen
I Ministerieprosessen i 1949 ble han dømt til 20 år i fengsel for forbrytelser mot menneskeheten, slaveri og medlemskap i en kriminell organisasjon. Straffen ble senere redusert til 10 år. Han ble løslatt 16. desember 1951 etter ordre fra general John J. McCloy.
Han døde av hjertesvikt i 1977.
Småskrikørn
Småskrikørn er et sjeldent syn i Norge, der den eventuelt bare kan sees på trekk. De viktigste hekkeområdene ligger i Øst-Europa.
Den samoiske krig
Den samoiske krig (440 – 439 f.Kr.) var en konflikt mellom Athen og Samos i antikkens Hellas. Krigen var forårsaket av Athens innblanding i en disputt mellom Semos og Miletus. Da samierne nektet å avslutte sine angrep på Miletus, inntok Athen Samos, kastet ut den oligarkiske regjeringen, og satte opp en garnison. Oligarkene kom, imidlertid, tilbake med persisk støtte
Innovasjon
Innovasjon er noe nytt som er både nyttig og kan nyttiggjøres. For å se dette i lys av et noe forenklet eksempel så kan man se for seg en ny type potetskreller. Denne potetskrelleren er ikke en innovasjon før den har en bestemt nytteeffekt (skrelle potet) men også gjør dette på en ny måte som er bedre enn det eksisterende. Eksempelvis potetskreller for mennesker med nedsatt gripeevne, gitt at dette ikke eksisterer fra før. Dette eksempelet vil være en såkalt inkrementell innovasjon, en forbedring av noe eksisterende. Man kan også innovere på mer drastisk vis, såkalt radikal innovasjon. Eksempler på radikal innovasjon er situasjoner hvor ”det nye” endrer et helt system og skaper nye spilleregler, eksempelvis innføring av elektrisitet, bil, telefoni og internett. Merk ordet ”innføring” ettersom innovasjon ikke bare er en oppfinnelse, men en oppfinnelse satt i system.
Historikk
Det akademiske feltet innovasjon anses etablert av den østerrikske teoretikeren Joseph Schumpeter (1883–1950). Ordet innovasjon kommer opprinnelig fra det latinske ordet «innovare», som betyr å fornye eller å skape noe nytt.
Definisjoner av innovasjon
Innovasjon kan defineres på en rekke ulike måter og det foreligger et utall av definisjoner fra enkeltland, akademiske miljøer, EU og OECD.
Økonomiske definisjoner
Schumpeter definerte økonomisk innovasjon i sitt verk «The Theory of Economic Development» (1934).
Henny Mürer
Henny Mürer (født 22. februar 1925, død 14. januar 1997) var en norsk koreograf og danser, med sin tvilling Alice Mürer Siem (1925–2002) en av landets pionerer innen ballett.
Rein
Nord-Amerika/Grønland:
Eurasia:
Rein (Rangifer tarandus), som også kalles både reinsdyr og karibu, er et hjortedyr med holarktisk utbredelse, godt tilpasset de ekstreme kulde- og snøforholdene som kan råde der vinterstid.
Beskrivelse
Rein eksisterer i flere underarter, som varierer i størrelse og utbredelse. De sørlige underartene er generelt større enn de nordlige. Karibuen, som det finnes flere underarter av i Nord-Amerika, kan bli opp til 120 cm i skulderhøye og ha en total kroppslengde på mellom 150 og 230 cm. Den normale skulderhøyden hos reinsdyr er vanligvis 82-120 cm. Bukkene veier vanligvis mellom 70 og 150 kg, mens simlene veier 40-100 kg. Hos skogskaribuen kan imidlertid bukkene i de mest ekstreme tilfellene veie opp mot 270 kg. Halen utgjør gjerne ca. 10-15 cm. Hos noen underarter kan bukkene bli dobbelt så store som simlene.
Reinsdyret skiller seg fra andre hjortedyr ved at både bukkene (hannene) og simlene (hunnene) utvikler gevir. Reinen feier geviret. Hannreinen gjør dette i november, mens hunnreinen (simla) par dager etter kalving. Simla må også feie geviret for å komme i brunst. Trær og busker blir brukt til å skrape geviret for at det skal feies.
Geviret, som er en struktur bygget opp av molekyler av keratin (som negler, hover, hår, klover, nebb og pels), blir større med årene, og takkene mer tallrike. De største gevirene kan bli så formidable i størrelse at de nærmest må betraktes som uhensiktsmessige for dyra. Det er bukkene som utvikler de største og mest prangende gevirene. Begge kjønn feller geviret årlig, men bukkene er først ute og feller det i november/desember. Når brunsten er over har ikke bukken lenger behov for geviret. Dette er praktisk for den kalvebærende simla, som da blir den dominante i matfatet og enkelt holder bukker og andre ikke kalvebærende dyr unna. Hun feller først geviret etter at kalven er født i mai/juni neste vår.
Pelsen gir glimrende beskyttelse mot vær og vind, fordi hvert hårstrå er hult og derfor isolerer ekstra godt. Fargen varierer fra mørk brun til nærmest hvit. Fargen varierer dessuten mellom underartene, kjønnene, områdene de lever i og årstidene.
Henny Mürer
Med søsteren studerte hun fra 1938 til 1946 ved ballettskolen til Rita Tori (1908–67), debuterte på Chat Noir i 1946 og gikk i lære ved det britiske Royal Ballet school 1946–49. Henny ble så med i den nye Ny Norsk Ballett fra 1949 til 1953, turnerte landet såvel som England meget i samarbeid med det ambulerende Riksteatret. Hun var senere i Nasjonalballetten og ble solist i det nystartede Den Norske Opera & Ballett i 1958 der hun var til 1965, hvorpå hun virket som uavhengig koreograf og instruktør på diverse nordiske scener, og endog ble den første rektor for Statens Balletthøgskole i 1979, der hun satt til 1984 da Marte Sæther (1944–) overtok. Mürer var også journalist og kritiker for kringkasting og avismedier.
Rein
Beskrivelse
Når reinen løper kan man høre en kneppelyd. Mange har trodd at lyden kommer fra de brede klauvene, men det er ikke tilfelle. Derimot er det et senefeste i bakbena som skaper lyden, når festet sklir over et ben. Man kan tenke seg at dette fenomenet har utviklet seg slik for at reinen lettere skal kunne følge flokken når denne forflytter seg i mørket, men man er på ingen måte sikker på dette.
Henny Mürer
Hun og tvillingsøstra Alice Mürer Siem (1925–2002) var døtre av Johan Christopher Mürer (1891–1974) og Dagmar Jenny Bie-Peterson (1896–1977). Faren var direktør og farbror til skribenten Niels J. Mürer (1898–1980).
Rein
Inndeling
Inndelingen av rein følger Knut H. Røed (2005) og tesene til Corinne D. Wilkerson (2010). Reinsdyrene kan deles inn på flere måter. Nedenfor har formene blitt delt inn i henhold til det grunnleggende utbredelsesområdet (Nord-Amerika og Eurasia). En annen måte er å dele reinen inn er etter det grunnleggende habitatet den lever i; Arktis, tundra og boreal barskog.
Det er beskrevet mange former av rein, men det er usikkert i hvilken grad de kan anerkjennes som selvstendige underarter. Åtte eller ni underarter aksepteres stort sett internasjonalt (hvorav sju nålevende), men det knytter seg fortsatt usikkerhet til både opprinnelsen, utbredelsen, varianter og overgangsformer. Noen distinkte varianter er tatt med i oversikten nedenfor.
Domestisering
Mye tyder på at tundrareinen ble domestisert som følge av minst to samtidige uavhengige prosesser for omkring 2 000–3 000 år siden, den ene i Fennoskandia og den andre i Russland. Villrein og tamrein tilhører således samme underart, siden karibuformene, svalbardreinen og skogsreinen har aldri blitt domestisert.
Geografisk spredning
Rein finnes opprinnelig bare på den nordlige halvkule. Arten er naturlig utbredt i Canada (inkludert på Newfoundland), Alaska, Norge, Finland, Russland (inkludert Sibir), Mongolia og Kina, samt på Svalbard og Grønland. I tillegg er det satt ut rein blant annet på Sør-Georgia i Antarktis og på Island. Verdensbestanden ble i 1986 estimert til å være omkring 3,3–3,9 millioner dyr (Williams & Heard, 1986 ), men da er ikke tamreinstammen talt med.
Villrein i Norge
Villreinstammen ble totalfredet i årene 1902–1906, noe som førte til at stammen igjen ble skattbar for en periode, men etter noen år sank bestanden igjen. På 1920-tallet regnet man med at totalbestanden var omkring 2 700 dyr. Det førte til at det på 1930-tallet ble innført kvoteregulering for jakt på villrein, noe som ga resultater. Forvillet tamrein bidro i tillegg til å øke villreinbestandene, og i en del tilfeller ble det også kjøpt opp og satt ut tamrein som nå forvaltes som villrein. Dette førte til at villreinbestanden vokste til over 30 000 dyr på midten av 1990-tallet, fordelt på 26 avgrensede forvaltningsområder i Sør-Norge.
Tamrein i Norge
Tamrein og villrein er fjellrein og tilhører samme underart. Tamreinen har i så måte vært med på å styrke villreinstammen ved flere anledninger.
Kun personer av samisk ætt kan drive reindrift innenfor reinbeiteområdene i Norge. Det kreves også at enten foreldre eller besteforeldre må ha drevet med reindrift tidligere. Utenfor reinbeiteområdene finnes imidlertid også norske tamreinlag som driver med reindrift i Sør-Norge. Reindriftsretten reguleres av reindriftsloven.
Innovasjon
Økonomiske definisjoner
Schumpeters fokus på innovasjon gjenspeiles i ny-Schumpeterisk økonomisk teori, utviklet av akademikere som Christopher Freeman og Giovanni Dosi.
Rein
Tamrein i Norge
Antallet tamrein i Norge varierer gjennom året og fra år til år, avhengig av beiteforhold og hvor mye som slaktes. Offentlig statistikk viser tall i vårflokk før kalving. Tidligere oppgitte reintall er ikke alltid pålitelige, derfor kan de gi feil inntrykk av utviklinga i bestanden. Rundt år 1900 var det offisielt ca. 100 000 tamrein i Norge, trolig var det reelle tallet høyere. I 1991 var antallet oppe i ca. 220 000 dyr, for så å synke igjen mot slutten av 1990-tallet. På 2000-tallet har imidlertid antallet igjen økt. I driftsåret 2001/2002 var det registrert 184 925 tamrein i Norge. I 2003 ble antallet estimert å være omkring 203 000 dyr, hvorav ca. 70 % befant seg i Finnmark.
Innovasjon
Økonomiske definisjoner
Innovasjon er også forsket på av økonomiske teoretikere i forskjellige andre sammenhenger, for eksempel innen entreprenørskap.
Rein
Tamrein i Norge
I inntektsåret 2004/2005 erstattet staten 11 400 tamrein som tapt på grunn av rovdyr, hvorav ca. 650 tilfeller var dokumentert. Det totale tapet var imidlertid på over 58 000 tamrein, hvorav næringen søkte om erstatning for 47 800 dyr. I 2011 ble det rapportert 80 000 dyr tapt av ulike årsaker, og det ble søkt erstatning for 67 000 av disse. Det ble gitt erstatning for nærmere 21 000 dyr, hvorav 1250 dyr ble dokumentert tatt av rovvilt.
Reflasjon
Reflasjon er en situasjon hvor det blir iverksatt tiltak for å bringe den økonomiske situasjonen tilbake til et tidligere eller normalt nivå, i form av økt etterspørsel eller sysselsetting. I pengepolitikken brukes det om sentralbankers virkemidler, som enten vil være å øke pengemengden (bedre likviditeten i markedet), eller å øke inflasjonen ved hjelp av styringsrenten etter en periode med uønsket deflasjon. I finanspolitikken brukes det om myndigheters innføring av skatte- og/eller avgiftslette for å lette på det økonomiske presset.
Rein
Tamrein på verdensbasis
Nordisk råd anslo i 2004 at den totale tamreinbestanden i verden var på ca. 1,8 millioner dyr, hvorav ca. 1,2 millioner (2/3) befant seg i Russland. I 1969 var den russiske tamreinbestanden på hele 2,5 millioner dyr. I Russland er det ei rekke folkegrupper som driver med reindrift, blant dem russiske samer og nenetsere.
Innovasjon
Transaksjonskostnadsteori og nettverksteori
Regis og Cabral (1998, 2003) definerer innovasjon på følgende vis: