cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Distriktspsykiatrisk senter Kongsvinger
DPS Kongsvinger er et desentralisert psykiatrisk tilbud til pasienter i sørøstlige deler av Innlandet og Nes kommune i Viken, herunder poliklinikker, dag- og døgnbehandling. Avdelingen har polikliniske enheter i Kongsvinger og døgnavdeling på Myrvoldheimen i Arneberg. Avdelingen tilhører Akershus universitetssykehus HF, og har opptaksområde i kommunene Nes i Viken, og Åsnes, Grue, Eidskog, Kongsvinger, Sør-Odal og Nord-Odal i Innlandet.
Rusmiddelteamet er en del av poliklinikken, men arbeider med pasienter som har avhengighet og rusrelaterte psykiske problemstillinger. Poliklinikken innehar funksjonen som psykiatrisk ungdomsteam og rusmiddelpoliklinikk (PUT og RUP).
Sichuanopera
I andre deler av Kina og utenlands assosieres Sichuanopera mest for en illusjonsteknikk (bianlian, 變臉, «skifte ansikt») der skuespillerne kan skifte ansiktsmasker et stort antall ganger på kort tid.
Denne formen for opera stammer fra omkring år 1700. Den moderne Sichuanoperaen er imidlertid en vesentlig yngre syntese av fem historiske melodistilarter. I Sichuan-regionen fremføres Sichuanopera først og fremst i byen Chengdu, i andre regioner oppføres Sichuanopera-forestillinger blant annet i Chongqing, Guizhou, Yunnan og Hubei, samt på Taiwan.
Operaformen har en mindre regelbundet sang enn Pekingoperaen. Sichuanopera ligner mer på teater enn andre former for kinesisk opera, og skuespillerkunsten kan være på svært høyt nivå. Blant musikkinstrumentene som ledsager operaen dominerer den lille gongen og et instrument kalt muqin, som ligner på en erhu.
Skjervøy MCK
Skjervøy MC-klubb er en motorsykkelklubb etablert i 1976.
Sichuanopera
En tradisjonell oppføring følger et temmelig systematisk mønster, med innslag som ansiktsskifter («bian lian»), skjeggskifter, tihuiyan, sverdskjuling og ildspruting.
Skjervøy MCK
På 1980-tallet var klubben en av Nord-Norges største klubber med over 60 medlemmer. Klubben har skiftet ryggmerke og navn noen ganger og på 1990-tallet ble klubben splittet opp i to klubber. Interessen for Harley Davidson gjorde at noen medlemmer startet en Harley-klubb uavhengig av Skjervøy MCK.
Kunqu
Kunqu (kinesisk: 昆曲, pinyin: Kūnqǔ; Wade-Giles: K'un-ch'ü, «Kun-melodier») er den eldste fortsatt spilte operaformen i Kina. Den har en historie som går tilbake til 1400-tallet til regionen Wu, og sies å ha sine røtter i byen Kunshan, mellom Suzhou og Shanghai. Lenger tilbake i historien er den inspirert av sangdramaformen Nanxi.
Skjervøy MCK
Nåværende leder i klubben er Nils Haakon Lembricht.
Kunqu
Fra 1500-tallet og inn på 1700-tallet var kunqu helt dominerende innen den kinesiske operaverden. Den ses på som forløper til en rekke modernere operaformer, som for eksempel Pekingopera.
Kunqu tapte raskt sin popularitet mot slutten av Qing-dynastiet, og rundt 1930 var den så godt som forsvunnet. I de følgende år ble den imidlertid gjennopplivet av enkelte intellektuelle og pekingoperautøvere. Den fremføres fortsatt (2011) en rekke steder i Kina.
I dag (2009) fremføres kunqu profesjonelt i syv byer i Fastlands-Kina: Beijing, Shanghai, Suzhou, Nanjing, Chenzhou, Yongjia/Wenzhou og Hangzhou, og dessuten i Taipei. Ikkeprofesjonelle operaselskaper som praktiserer kunqu finnes en rekke øvrige steder.
Kunqu ble i 2001 utsett av UNESCO som Kinas første immaterielle verdensarv, da den ble skrevet inn på UNESCOs liste over Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv.
Fylkesvei 3952
Fylkesvei 3952 går mellom Greipstad og Brennåsen i Kristiansand.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 112 (Vest-Agder).
Uløybukta
Uløybukta (eller Uløybukt) er ei bygd på Uløya i Skjervøy kommune i Troms. Det er rundt 25 hus der. Per 1.1.2023 er det registrert 13 fastboende på strekningen Uløybukt – Klauvnes, som utgjør grunnkretsen 54270101 Uløya. I helgene og om sommeren kommer derimot mange med røtter fra Uløybukta til stedet for weekend- og sommeropphold. På 1950-tallet var det ennå ca. 200 mennesker på Nord-Uløya.
Olav Kløvnes startet fiskebruket i Uløybukt på 1930-tallet. Fiskebruket var en stor og veldrevet bedrift i Uløybukt helt fram til 1980-tallet. Etter at Olav Kløvnes døde, ble fiskebruket drevet en kort tid av hans datter Elsa og «gammelformannen» Ragnar, kort tid før det ble en styrt avvikling. I sommersesongene under seifisket på fjordene i Nord-Troms og Vest-Finnmark var det over 50 personer som hadde arbeid på bruket i løpet av sesongen. Kløvnesfamilien har fortsatt tilhold på stedet i feriene. Etter Kløvnesfamiliens avvikling har det vært flere eiere av bruket, men lite drift. «Nye» Uløybukt skole sto ferdig til bruk i 1975, men skolen er per 2016 ikke lenger i bruk, fordi det ikke lenger er barn i skolepliktig alder igjen på Nord-Uløya. Skolen er i dag ombygd til overnattings-, kurs- og konferansested. Arctic Panorama Lodge ble åpnet i 2014.
Høsten 2011 startet Troms fylkeskommune utbyggingen av nytt fergeleie inne i Uløybukt ved Mettengelva. Det nye fergeleiet ble tatt i bruk i 2012, og dette medførte flytting av fergeleiet fra Klauvnes som ligger ca. 7 kilometer lenger nord på øya. Klauvnes fergeleie ble bygget tidlig på 1970-tallet, av entreprenørselskapet Selmer.
Kjente mennesker fra Uløybukt: Olav Kløvnes, Nils Jakobsen og Hermod Bjørkestøl.
Stedet er godt egnet for sportsfiskere og jaktfolk.
Lorenz av Østerrike-Este
Erkehertug Lorenz av Østerrike-Este, prins av Belgia (født 16. desember 1955) er et medlem av den belgiske kongefamilien gjennom sitt ekteskap med prinsesse Astrid. Han ble fra 1996 overhode av hertugfamilien i Modena. Han har titlene hertug av Modena, erkehertug av Østerrike-Este, keiserlig prins av Østerrike, kongelig prins av Ungarn og Böhmen. Han tituleres med Hans Keiserlige og Kongelige Høyhet prins Lorenz av Belgia.
Tidlig liv og ekteskap
Prins Lorenz ble født i Clinique du Belvédère, Boulogne-Billancourt, Hauts-de-Seine, Frankrike som det andre barnet til Robert, erkehertug av Østerrike-Este og erkehertuginne Margaret, født som prinsesse Margherita av Savoie-Aosta.
Den 22. september 1984 giftet Lorenz seg med prinsesse Astrid av Belgia, den eneste datter av daværende prins Liège, tidligere kong Albert II av Belgia. De fikk fem barn:
Gottlieb Taschler
Gottlieb Taschler (født 21. august 1961), er en italiensk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1984 i Sarajevo, 1988 i Calgary og 1992 i Albertville.
Lorenz av Østerrike-Este
Utmerkelser
Prins Lorenz ble i 2003 hedret med storkors av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Gottlieb Taschler
Taschler ble verdensmester i skiskyting 1991 i Lahtis i lagkonkurranse.
Pulliam kullkraftverk
Pulliam kullkraftverk er et kullkraftverk ved byen Green Bay i delstaten Wisconsin i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 410 MW fordelt på seks blokker. Årlig kraftproduksjon er om lag 2,52 TWh. Operatør er Integrys.
Anlegget ble påbegynt omkring 1940 og stod ferdig i 1943, med utvidelser fram til 1964. Brenselkilden er kull. Anleggets årlige utslipp av CO2 var 2,99 millioner tonn i 2006.
VM i ishockey for kvinner 1990
VM i ishockey for kvinner 1990 ble arrangert i Ottawa i Canada fra 19. til 25. mars 1990. Mesterskapet var det første verdensmesterskapet i ishockey for kvinner og ble arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF). Åtte lag deltok i turneringen.
Canada vant det første VM-gullet etter å ha slått USA 5–2 i finalen. Finland vant bronse etter å ha beseiret Sverige 6–3 i bronsefinalen.
Turneringen var en stor sportslig og kommersiell suksess som bidro til å etablere kvinnehockey som en legitim eliteidrett. Ved IIHFs kongress i april 1990 ble medlemslandene enige om å anbefale Den internasjonale olympiske komité (IOK) om å innføre kvinnehockey som en olympisk gren, noe som skjedde i Nagano i 1998.
Bakgrunn
Den moderne æraen med organisert kvinnehockey begynte på 1980-tallet da det første nasjonale ishockeymesterskapet for kvinner arrangert i Canada ble arrangert i 1982. I løpet av slutten av 1980-tallet ble de første internasjonale invitasjonsturneringene arrangert mens flere og flere land begynte nasjonale kvinneprogrammer og mesterskap i ishockey. Men kvinnehockeyen slet med å få aksept og støtte fra det bredere, mannsdominerte hockeymiljøet, og på midten av 1980-tallet presset administratorer av kvinnehockey i en rekke land Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) til å ta opp spørsmålet om å lage offisielle, konsistente regler for kvinnehockey. Blant annet foreslo Ole Jacob Libæk, president i Norges Ishockeyforbund, allerede i 1986 at det skulle arrangeres VM i ishockey for kvinner. I perioden 21. til 26. april 1987 arrangerte Ontario Women's Hockey Association (OWHA) den såkaldte Verdensturneringen i ishockey for kvinner (World Women's Hockey Tournament) i Toronto, Ontario, som var den første store turneringen for kvinnelandslag og anses som det første uoffisielle verdensmesterskapet. OWHAs direktør Fran Rider var den store drivkraften bak arrangementets suksess, mens presidenten i Canadian Amateur Hockey Association (CAHA), Murray Costello, presenterte konseptet ved IIHF-kongressen i Colorado Springs 7.–11. juni 1986. IIHF-president Günther Sabetzki oppfordret arrangørene til å kalle turneringen for en verdensturnering encouraged the organizers to call it a world tournament fordi han så stor potensiale i kvinnehockey som utvidelsesområde. Turneringen ble en stor suksess, og delegater fra de deltakende nasjonene og fem andre land møttes under turneringen for å forme en strategi for å drive lobbyvirksomhet overfor IIHF med målet om opprettelsen av et verdensmesterskap for kvinner. Suksessen til turneringen og de positive rapportene presentert for IIHF ga kvinnehockeyen den nødvendige legitimiteten som trengtes for å bane vei for etableringen av et verdensmesterskap.
I april 1989 ble det første europamesterskapet for kvinner arrangert av IIHF i Düsseldorf og Ratingen i Vest-Tyskland. Finland beseiret Sverige 7–1 i finalen og vant dermed det første EM-gullet for kvinner. IIHF-president Sabetzki observerte turneringen og ble imponert. De fem beste landene i turneringen ble senere utvalgt til å delta i verdensmesterskapet i 1990.
Samtidig ble presidenten for Den internasjonale olympiske komité (IOK), Juan Antonio Samaranch, utsatt for press fra en rekke grupper som var misfornøyde med ulikheten i forholdet mellom kvinner og menn i OL, og særlig i vinter-OL. En av årsakene til dette var at ishockey var den eneste lagsporten i vinter-OL, og den omfattet kun en herreturnering. Kvinnelig skiskyting hadde blitt inkludert som en olympisk gren for OL i Albertville i 1992 og en kvinneturnering i ishockey ved OL ville reduserer ulikheten betydelig. Men før IOK-medlemmer kunne vurdere å tilføye kvinnehockey som en olympisk gren var det nødvendig med forsikring fra IIHF om at ishockeykamper for kvinner ble spilt på et konkurransenivå som kunne sammenlignes med andre olympiske vinteridretter. Sabetzki innså at hvis IIHF skulle samarbeide med oppfordringene fra Samaranch og IOK var Canada det eneste realistiske stedet hvor et mesterskapssatsing muligens kunne oppnå suksess var Canada. Han henvendte seg derfor til CAHA for å se om de kunne vurdere å akseptere utfordringen, noe de gjorde. IIHF-president Sabetzki kunngjorde derfor den 14. april 1989 at de ved årskongressen offisielt ville sanksjonere et verdensmesterskap for kvinner. Ved IIHFs 86. årskongress i Stockholm den 26.–27. april 1989 ble Canada utnevnt som vertsland for det første verdensmesterskapet, som skulle arrangeres i mars 1990. Det ble senere rapportert at Sabetzki og Samaranch ville delta personlig for å gi sin egen vurdering av turneringen.
To bud for å arrangere mesterskapet ble kortlistet: Ottawa, Ontario og Brantford, Ontario. Kun budet fra Ottawa hadde opplyst en arena (Ottawa Civic Centre ved Lansdowne Park) som kunne akkomodere fjernsynstransmittering. Derfor ble Ottawa valgt som vertsby av CAHA den 16. oktober 1989.
Organisering av mesterskapet
CAHA-ledelsen var langsomme med å organisere verdensmesterskapet. På tross av at turneringen hadde blitt tildelt CAHA ved IIHF-kongressen i april 1989 gikk det seks måneder før Ottawa District Hockey Association (ODHA) fikk tildelt arrangementet i oktober. På grunn sene avgjørelsen hadde istidene for sesongen allerede blitt utdelegert, og de eneste tilgjengelige istidene lå hovedsakelig på ettermiddagene og i små utkantsarenaer. I tillegg til forsinkelsen fra vertssiden budsjetterte ikke CAHA spesifikt for mesterskapet da de forventet at arrangementet ville betale for seg selv.
Innledningsvist hadde arrangørene ikke noen general manager til å overse arbeidet og fristene for de deltakende frivillige organisasjonene involvert i arrangeringen løp ut. CAHAs visepresident Pat Reid ble derfor valgt i oktober 1989, men ettersom han samtidig var general manager for U20-landslaget ved junior-VM i Helsinki var han vekk i en måned fra desember 1989 til januar 1990 og ikke tilgjengelig for å lede organisasjonsarbeidet.
Den canadiske regjeringen tilbød gjennom Sport Canada 50,000 CAD i støtte til turneringen. Men i etterkant av Dubin-undersøkelsen av Ben Johnson-dopingskandalen som fant sted under sommer-OL 1988 i Seoul krevde Sport Canada at arrangørene måtte gjennomføre narkotikatesting på arrangementet. IIHFs tekniske direktør hadde allerede informert de deltakende ishockeyforbundene om at dopingtesting ikke ville gjennomføres og måtte utstede en kontraordre. Dopingtesting ville være på CAHAs bekostning og oppbrukte derfor mye av finansieringen tilbudt av Sport Canada.
Tradisjonelt sikret IIHF en sponsor for tildelingen av Fair Play-troféet (tildelt laget med færrest utvisningsminutter) og individuelle premier for spillerne utvalgt til turneringens allstar-lag. Én uke for turneringen startet, den 14. mars 1990, informerte IIHFs generalsekretær Jan-Åke Edvinsson CAHA-president Costello at IIHF ikke hadde klart å sikre seg en sponsor for hverken Fair Play-troféet eller allstar-laget og ba CAHA å påta seg ansvaret for dette.
Medieeksponering
Lokale medier viste liten interesse i å dekke turneringen. For å øke medieeksponering for turneringen kontaktet organisasjonskomitéen den kjente ishockeykommentatoren Don Cherry for å be om hans hjelp til å promotere arrangementet under hans TV-vignett Coach's Corner. En kort kampanje ble sendt den siste lørdag kveld før medaljerunden. De kontaktet også superstjernen Wayne Gretzky gjennom sin agent Mike Barnett, men forespørselen ble avslått. En oppvisningskamp for å presentere kvinnelandslaget for mediene ble spilt i Nepean Sportsplex en uke før turneringen hvor fem tidligere NHL-spillere deltok. På tross av dette fikk kampen ingen mediedekning.
I mars ble spilleterminen for sluttspillet i juniorligaen Ontario Hockey League (OHL) offentliggjort. Da Ottawa Civic Centre var hjemmebanen til Ottawa 67s måtte mesterskapet spille mange av kampene ved middagstid. Ettersom at spilleterminen for OHL-sluttspillet først ble kjent i mars kunne ikke arrangørene trykke billetter Dette gjorde det vanskelig for tilskuere å komme til kampene. CAHA var sikre på at hvis de først så landslaget spille ville de sikkert komme til medaljerunden. CAHA gikk derfor med til å distribuere 45,000 gratisbilletter i håpet om å få folk ut til kampene.
CAHA var frustrerte med den begrensede mediedekningen, sammenlikningene med herrehockeyen og lave billettsalget. Derfor foreslo organisasjonskomitéens general manager Pat Reid at kvinnelandslaget skulle spille i unike drakter i rosa og hvit, i stedet for de tradisjonelle rød-hvite draktene. De rosa-hvite draktene ville ikke bare skape en unik identitet for kvinnelandslaget men vil samtidig skape oppmerksomhet fra hockeymediene og få dem til å skrive om turnering og dermed promoteringen som arrangørene desperat trengte.Etter omfattende diskusjoner aksepterte CAHA-presidenten forutsatt at spillerne og trenerne var enige. Spillerne elsket draktene, og CAHA arrangerte en pressekonferanse på Parliament Hill for å lansere draktene hvor Mila Mulroney, konen til statsminister Brian Mulroney, skulle få overlevert den første drakten. Mila var imidlertid ikke tilgjengelig og landslagsspilleren Judy Diduck sto modell istedet.
Lanseringen av de rosa draktene skapte forargelse blant både medier og hockeytradisjonalister, og ble til og med tatt opp i parlamentet. Særlig avisene Ottawa Sun og Ottawa Citizen kom med negativ kritikk, men spillerne forsvarte de rosa draktene. Reaksjonen til draktene hadde imidlertid skapt medieeksponering som turneringen sårt trengte.
Format og regler
Ettersom at kvinnehockey ikke fulgte IIHFs regelbok fullt ut måtte IIHF og arrangørene etablere spillereglene som de ulike lagene og forbund kunne bli enige om. Hvor kamplengden i IIHFs regelverk var tre perioder på 20 minutter opererte man med to perioder av 10 minutter i vesttysk kvinnehockey, mens CAHAs kvinnemesterskap opererte med tre perioder av 12 minutter i grunnserie, kvart- og semifinaler og tre perioder av 15 minutter i finalen.
Ved det første europamesterskapet i ishockey for kvinner, holdt i 1989, anvendte turneringsfunksjonærene for det meste IIHF regelbok: kampene besto av tre perioder av 20 minutter, no-touch icing ble innført (spillet stoppes når en spiller skyter pucken fra sin egen banehalvdel og passerer motstanderlagets mållinje), spillerne fikk lov til å klarere sonen ved avventende offside, og både krysstaklinger og slagskudd ble tillatt. Spillerne skulle også bruke visir, men bare noen få valgte å gjøre det.
Ved IIHFs kongress i Zürich i september 1989 vedtok IIHF en rekke andre beslutninger i forhold til turneringen. Det amerikanske IIHF-rådsmedlemmet Walter Bush ble utnevnt til formann for turneringen. Spillerne var påkrevd å bruke ansiktsmaske, brystbeskytter og skrittbeskyttere, og spillernes hår kunne ikke stikke ut mere enn 10 centimeter. Dopingtesting var ikke påkrevd men anbefalt for fremtidige turneringer (regelen ble senere endret til også å omfatte turneringen i 1990). Kamplengden ble også fastslått til tre perioder av 20 minutter.
Kroppstaklinger
En annen sak som ble diskutert på IIHF-kongressen i september 1989 var om man skulle tillate kroppstaklinger («body checking»). Ishockey er en kontaktsport hvor hastigheten i spillet resulterer i kroppskontakt mellom spillere. IIHF-medlemmene mente at spillet i turneringen ville avvike for langt fra ishockey hvis et element som kroppstaklinger ble fjernet fra kvinnehockey. Kroppstaklinger var tillatt i herrehockey og hadde vært tillatt under ishockey-EM i 1989 og Ontario Women's Hockey Associations (OHWA) forbud mot kroppstaklinger var en av grunnene til at det tyske ishockeyforbundet (Deutscher Eishockey-Bund) takket nei til invitasjonen til å delta i Verdensturneringen i ishockey for kvinner i 1987, som hadde blitt arrangert av OWHA.
Der kroppstaklinger ikke er tillatt, tillattes det at to spillere som kjemper om pucken kan presse eller lene seg inntil hverandre så lenge det å få kontroll på pucken er den åpenbare hensikt for begge spillerne (også kjent som kroppskontakt). CAHAs regler for kroppskontakt i motsetning til kroppstaklinger ble utspesifisert i 1989 som forberedelse til VM-turneringen i 1990-arrangement. IIHF-medlemskap var klar over bekymringen uttrykt av medlemmer av CAHAs eksekutivkomité bestående av CAHA-president Murray Costello og visepresidentene Pat Reid og Bob Nicholson alvorlige skader kunne oppstå hvis kroppstaklinger ble tillatt på grunn av det store aldersspennet og spennet i spilleevner blant spillerne. Hvis en slik skade forekom fryktet de at den ville sette kvinnehockey tilbake i en tid hvor den forsøkte å vinne aksept på verdensbasis.
IIHF og CAHA ble derfor enige om et kompromiss. IIHF tekniske direktør uttalte offentlig at kroppstaklinger ville være tillatt, men han informerte lagtrenerne privat at det kun kroppskontakt var tillatt. IIHF-direktøren instruerte også dommerne om å gi straff til spillere som utførte kroppstaklinger. Dette kompromisset førte senere til betydelig forvirring blant spillerne, tilskuere og TV-kommentatorer. Regulering av kroppskontakt var drevet av et behov for å beskytte spillere og sikre støtte fra de forskjellige styrende organer, og selv om IIHF offentlig har anerkjent at kroppstaklinger var tillatt under turneringen, var dette i praksis forbudt. Etter turneringen vedtok IIHF på årskongressen i å forby kroppstaklinger i kvinnehockey.
Turneringsformat
I gruppespillet ble de åtte lagene inndelt i to grupper med fire lag i hver. Disse skulle spille tre innledende kamper mot på forhånd kjente motstandere. De to høyest rangerte lagene i hver gruppe avanserte til semifinalene, mens de to andre lagene skulle plasseringskamper om 5. til 8. plass. Semifinalene ble spilt på tvers av gruppene hvor vinneren av gruppen møtte toeren i den andre gruppen. (altså 1A mot 2B, 1B mot 2A). Vinnerne av semifinalene avanserer til finalen mens taperne av semifinalenes spiller om bronse.
Poengsystem
I alle kampene ble poengene utdelt som følger:
Prosedyrer ved poenglikhet
Hvis to lag har lige mange poeng ville deres plassering avgøres av følgende tiebreakprosedyre:
Trekning
Ved IIHFs kongress i Zürich den 15.–16. september 1989, ble turneringens spilleterminen fastlagt til 5.–11. mars 1990. De europeiske forbundene klaget til IIHF over at dette ikke ville gi dem tilstrekkelig til å fullføre ligaspill og utvelge landslagstropper. Turneringen ble derfor rykket til 19.–25. mars 1990. Da spilleterminen ble offentliggjort skulle Canada opprinnelig spille mot Japan i åpningskampen. Den japanske IIHF-delegaten Kenichi Chizuka advarte at det japanske laget ikke var godt nok. Da CAHA ikke ville at den første tv-transmitterte kampen skulle bli en storseier ble spilleterminen endret til at Canada åpnet mot Sverige.
Dommere
IIHF utnevnte totalt 15 dommere og linjedommere til å dømme kampene under turneringen. Opprinnelig var kun to av disse kvinner, og det var kun menn blant hoveddommerne. CAHA-president Murray Costello fikk reforhandlet dommeruttaket med IIHF så tre linjedommere og én hovedkommer ble skiftet ut med kvinner.
Tropper
Alle åtte deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en liste over lagoppsett senest to uker før turneringsstart og et endelig lagoppsett ved passkontrollmøte før turneringens begynnelse.
Ved IIHFs kongress i Zürich i september 1989 vedtok IIHF at hvert lag skulle bestå av maksimalt 20 spillere inklusiv to målvakter, og landslagstroppene kunne maskimalt omfatte 25 personer inklusiv trenere og støttepersonell. Aldersgrensen for spillere ble satt til 16 år, men lag kunne medbringe yngre spillere forutsatt de hadde fått godkjennelse fra deres nasjonale forbund. Norge utnyttet dette til å utvelge en 14-årig (Kristina Søderstrøm) og to 15-årige spillere (Camilla Hille, Tonje Larsen) i landslagstroppen.
Referat
I gruppe As åpningskamp klokken 13 møttes Vest-Tyskland og Vest-Tyskland foran 150 tilskuere i Barbara Ann Scott Arena. Elvira Saager scoret det første målet ved tiden 04:13, som dermed også var det første VM-målet i kvinnehockeyens historie. Vest-Tyskland kontrollerte kampen helt til slutt og vant 4–1. Turneringen ble offisielt åpnet av IIHF-rådsmedlemmet Walter Bush innen kveldskampen mellom Canada og Sverige i Ottawa Civic Centre, etter at IOK-president Samaranch og IIHF-president Sabetzki måtte melde avbud til turneringen. Den canadiske sangeren Alanis Morissette sang nasjonalsangene. Canada scoret tidlig da Angela James satte inn det første målet ved tiden 01:26. Sverige svarte da Lisa Plahn scoret i overtall tre minutter senere mens Vicky Sunohara og France Montour satt i utvisningsboksen. Men Canada dominerte kampen og ledet 5–1 etter første periode. Canada gikk opp i gear i andre og tredje periode og vant kampen 15–1 foran 3,578 tilskuere, hvorav 1,000 hadde gratisbilletter. Målvakt Agneta Nilsson ble kåret til banens beste for Sverige etter å ha reddet 47 av 62 skudd mens Angela James scoret fire mål, den siste i undertall.
I gruppe B åpnet Norge mot europamesterne fra Finland. Selv om at Inger Lise Fagernes åpnet scoringskontoen etter fem minutter kjørte Finland over og vant kampen 1–10. I kveldskampen ble Sveits knust av USA med hele 16–3, og kommentatorene begynte allerede nå å spekulere om en mulig finale mellom Canada og USA.
Canada og Japan møttes i formiddagskampen i gruppe A som canadierne igjen vant med kalasseier på 18–0. Vicky Sunohara og Angela James noterte seg begge for hattrick og Canada ble dermed gruppevinner med en målforskjell på 50–1. I kveldskampen sikret Sverige seg den andre semifinalebilletten etter å ha beseiret Vest-Tyskland 7–0, ledet an av Camilla Kempes hattrick. I gruppe B vant Sveits en kontrollert seier over Norge 8–3 etterfulgt av en gruppefinale mellom USA og Finland, hvor vinneren ville møte Sverige i semifinalen og dermed få en lettere vei til finalen. Den dramatiske og jevnspilte kampen ble først avgjort da amerikanske Cindy Curley satte inn sitt tredje mål for kvelden på en retur med 15 sekunder igjen av kampen.
I den første semifinalen mellom USA og Sverige overlevde amerikanerne en tidlig forskrekkelse etter at de lå under 2–1 etter fem minutter. Sveneskene scoret til og med det første målet allerede etter 12 sekunder. Men amerikanerne overtok kontrollen og vant til slutt kampen 10–3. Semifinalen mellom Canada og Finland var derimot en thriller helt til siste spilleminutt. Diane Michaud satte inn kampens første i overtall for hjemmelaget etter knap to minutters spill. Anne Haanpää utliknet for Finland i overtall ved tiden 09:16 før Vicky Sunohara og Heather Ginzel sørget for at Canada gikk opp i en 3-1-ledelse etter første periode. France Montour økte ledelsen 4–1 tidlig i andre periode før momentumet skiftet noen minutter senere. Haanpää reduserte i overtall før Liisa Karikoski reduserte til 4–3 ved tiden 32:03. Ginzel satte inn sitt andre mål for kvelden ved tiden 35:49 før France Saint-Louis gjenopprettet tremålsledelsen under ett minutt senere. I starten av tredje periode reduserte Sari Krooks til 6–4 i overtall. Canadierne proteste over dommerne da de mente at de hadde oversett at Krooks hadde sparket pucken i mål. De røffe finnene reduserte nok en gang til 6–5 ti minutter senere, denne gang etter mål av Riikka Nieminen. Finnene fortsatte å sette canadierne under hardt press før en utvisning på Karikoski for interference med to og et halvt minutt igjen av tredje periode ødela Finlands sjanser for en sensasjon.
Sluttspill
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC−04.00.
Sluttplassering
Turneringens Sluttplassering ifølge IIHF:
Direktoratets prisutdeling
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, forsvarsspiller (back) og løper av IIHFs direktorat:
All-star lag
Følgende spillere ble stemt frem på turneringens all-star lag:
Følgende spiller ble valgt til mest verdifulle spiller i finalen:
Toppscorere
Kilde: Whockey.com
Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter. Kilde: Whockey.com
San Mateo Atenco
San Mateo Atenco er en kommune i delstaten México i Mexico. Den ligger vest for Det føderale distriktet, nær Metepec, og utgjør en del av Tolucas storbyområde.
Kommunen har 66 740 innbyggere (2005) og et areal på 12,58 km².
Nordkalottleden
Nordkalottleden (finsk: Kalottireitti, Svensk: Nordkalottleden) er en merket sti gjennom de arktiske delene av Norge, Sverige og Finland. Stien er i alt 800 kilometer lang, fra Kautokeino i Finnmark til Sulitjelma i Nordland. En alternativ rute ender i Kvikkjokk i Sverige.
Stien krysser landegrenser 10 ganger underveis. 380 kilometer av stien ligger i Norge, 350 kilometer i Sverige og 70 kilometer i Finland. Ruta går blant annet gjennom de vernede områdene Øvre Dividal nasjonalpark, Rohkunborri nasjonalpark, Abisko nasjonalpark, Reisa nasjonalpark og Padjelanta nasjonalpark.
Stien ble planlagt i 1977 som en sammenkobling av eksisterende kortere stier.
Vandring langs Nordkalottleden
Selv om Nordkalottleden er oppmerket med varder og skilt er det nødvendig å ta med kart. Vannføringen kan være høy, særlig om sommeren når snøsmeltingen er mest intens, og det kan føre til at man må gå omveier i forhold til hvor leden egentlig går.
Vandring på Nordkalottleden er krevende og anbefales ikke for uerfarne. Avstanden mellom overnattingshytter er ofte for lang til å passe inn i en dagsmarsj. Man bør derfor bære med seg telt.
Bongna
Bongna (også skrevet Bogna) er ei smålakselv som ligger i Namsos kommune i Trøndelag.
Bogna renner ut i havet ved Bangsund ca. 15 km sørvest for Namsos. Bogna er 45,5 km lang fra utløpet ved Bangsund opp til dammen ved Bangsjøan. Bangsjøan ligger 307 moh. og er 21 km² stor. Bogna er lakseførende til Langbakkfossen 18 km opp i elva.
Bjørn Bue
Bjørn Bue (født 30. januar 1934 på Sola ved Stavanger, død 13. april 1997) var en norsk misjonær i Kamerun, siden biskop i Stavanger.
Bakgrunn
Bjørn Bue var sønn av bonde Jonas Bue (1886–1943) og Teresia Svela (1891–1972), som den niende av en søskenskare på ti barn. Faren døde da gutten var ni år; moren drev gården videre støttet av sine barn i den gjenværende okkupasjonstiden.
Etter landsgymnas på Bryne gjennomførte han Forsvarets russiskkurs, men besluttet seg for i stedet for å utdanne seg til misjonær og prest.
Misjonær
Han studerte fra 1955 teologi ved Misjonsskolen i Stavanger og oppnådde graden cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1960. Han reiste deretter som misjonær til Kamerun for Det Norske Misjonsselskap, nygift med Else-Marie Joa, også misjonær.
Etter språkstudier i Frankrike 1960–61 ble de fra 1961 stasjonert i Kamerun i Afrika. Med noen avbrudd for hjemmeopphold var de i Kamerun til 1979. Ekteparet Bue var i Tibati, Yoko og til sist i Ngaoundéré, hvor Bjørn Bue tjenestegjorde som tillitsmann for misjonærene. Bjørn Bue ble også leder for et nasjonalt evangeliseringsprogram kalt Vie Nouvelle pour Tous («Nytt Liv for Alle»), med sete i hovedstaden Yaoundé, i regi av den fellesprotestantiske organisasjonen FEMEC.
Prest i Norge
Høsten 1980 tok han praktikum ved Menighetsfakultetet. I sin praktikumsoppgave Nødhjelp – misjon : ei kort skissering og vurdering av forskjell og likskap i arbeidsformene : konkret eksempel frå ein katastrofesituasjon ved jordskjelv i El Asnam, Algerie tok han opp misjonsrelaterte problemstillinger, og dette sees også i hans øvrige forfatterskap. Oppgaven var aktuell i sin problemstilling, siden jordskjelvet i El Asnam skjedde 10. oktober 1980.
Stephen Gately
Stephen Patrick David Gately (født 17. mars 1976, død 10. oktober 2009) var en irsk skuespiller og sanger.
Bjørn Bue
Prest i Norge
I 1980 begynte Bue som sokneprest i den nye Gand kirke i Sandnes.
Stephen Gately
Musikk
Sammen med Ronan Keating var Gately hovedsanger i popgruppen Boyzone, hvor han deltok på fem studioalbum. Han utga sitt eneste soloalbum New Beginning i 2000 etter at bandet ble oppløst. Albumet kom på topp 10 på den britiske albumlisten og ga tre hit-singler. I 2008 ble Boyzone gjenforent, og Gately var med på flere innspillinger og konserter.
Bjørn Bue
Biskop
I 1985 ble han utnevnt til biskop i Stavanger. Bue var biskop i Stavanger i 12 år, fra 1985 til sin død i 1997. Han er en av de få biskoper i Den norske kirke i nyere tid som har avgått ved døden mens han ennå var i aktiv tjeneste.
Stephen Gately
Film, TV og teater
Gately spilte i den irske filmen The Bargain Shop fra 1992 samt hadde stemmen til figuren Blackavar i tre episoder av TV-serien Watership Down i 1999. I 2002 fikk han hovedrollen Joseph i musikalen Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat, og fra 2004 til 2005 spilte han i musikalen Chitty Chitty Bang Bang. Han hadde også en rolle i en pantomimeoppføring av Askepott og har spilt kråkeskremselet i Trollmannen fra Oz. I 2008 spilte han i den britiske skrekkfilmen Credo.
Bjørn Bue
Biskop
Han hadde sentrale verv i begge de to store internasjonale kirkelige samarbeidsfora, i Sentralkomiteen for Kirkenes Verdensråd 1990–97, og som formann/nestformann i Den norske Lausannekomité 1986–90/1990–92. I perioden 1985–90 var han formann i landsstyret for Det Norske Misjonsselskap, og i årene 1991–97 ordfører i Egede Instituttet for Misjonsforskning. I 1995–97 var han nestformann i Mellomkirkelig råd for Den norske kirke. I en radiopreken i 1985 hevdet han at AIDS var straffedom for unaturlig seksualitet og syndige menneskers brudd med Guds bud, noe som vakte en del oppmerksomhet.
Stephen Gately
Privatliv
Gately kom ut som homofil i 1999, noe som sjokkerte store deler av den kvinnelige fansen. Han giftet seg med Andrew Cowles i Las Vegas i 2003 og senere formelt i en seremoni i London i 2006.
Bjørn Bue
Syn på homofile og AIDS
I forbindelse med at biskoper i Den norske kirke erkjente at trossamfunnets holdninger mot homofile hadde påført stor smerte, ble Bjørn Bue pekt på som den som markerte kirkens syn på 80-tallet. I en radiopreken i 1985 sa Bjørn Bue:
Stephen Gately
Død
10. oktober 2009 ble Gately funnet død i parets leilighet på øya Mallorca i Spania. Obduksjonen viste at han døde av væske i lungene. Han ble bisatt i Dublin 17. oktober 2009.
Bjørn Bue
Syn på homofile og AIDS
Bues syn fikk bred støtte blant biskoper og ble stående som kirkens dom, noe som særlig rammet hivpositive og homofile medlemmer av Den norske kirke.
Bjørn Bues minneforelesninger
Både som Afrika-misjonær og som norsk kirkeleder vektla Bjørn Bue menneskerettsspørsmål. Hvert år blir dette, og Bjørn Bue, markert med «Bjørn Bues minneforelesning» på Misjonshøgskolen i Stavanger. Denne årlige forelesningen har fokus på menneskerettigheter, og har blitt holdt av blant andre Kjell Magne Bondevik og biskop Medardo Gomez fra El Salvador.
Chathamøyene
Chathamøyene (engelsk: Chatham Islands) er en øygruppe i Stillehavet som tilhører New Zealand. Den ligger 860 km øst for Christchurch. Arealet er 966 km², spredt på rundt ti øyer innenfor en radius på 40 km, den største er Chathamøya og den nest største er Pittøya. De mindre øyene er ubebodde. Arkipelet er kalt for Rekohu («Tåkete sol») på det opphavelige, men nå utdødde språket moriorisk, og Wharekauri på maorisk. Det har offisielt vært en del av New Zealand siden 1842, og omfatter også landets mest østlige punkt, Forty-Fours, en liten øygruppe som ligger rundt 50 km øst for selve Chathamøya. Ved folketellingen i 2001 hadde øygruppen i alt 717 innbyggere i 6 bosetninger: Waitangi, Kaingaroa, Te One, Port Hutt, Owenga og Pittøya. Per 2013 var befolkningen sunket til rundt 600 innbyggere.
Tidssone
Ettersom øyene ligger så langt øst for New Zealand har de sin egen tidssone, UTC+12:45, som ligger 45 minutter foran resten av landet. Den er den ene av kun to tidssoner i verden som har et annet tidsavvik enn hele eller halve timer i forhold til UTC. Den andre er Nepaltid, som ligger på UTC+5:45. I likhet med landet for øvrig bruker Chathamøyene sommertid mellom siste søndag i september og første søndag i april, og ligger da i tidssone UTC+13:45.
Moriorifolket
Den første menneskelige befolkningen på Chathamøyene var innvandrende polynesiske stammer som bosatte seg i tiden rundt 1500 e.Kr. I deres isolasjon utviklet de seg til moriorifolket. Forståelsen av deres opprinnelse ble fullstendig revidert i slutten av 1900-tallet. Den tidligere antagelsen om deres opphav, som oppsto på 1800-tallet, var at de opprinnelige morioriene innvandret direkte fra de polynesiske øyene som lå lengre nord, akkurat som den opphavelige bosetningen av New Zealand var forfedrene til maorifolket. Imidlertid har lingvistiske forskning indikert at forfedrene til moriorifolket var maorier som seilte fra New Zealand. Som forskeren Kerry R. Howe (2003) har sagt det: «Forskningen i løpet av de siste 40 årene har radikalt revidert modellen som ble fremmet et århundre tidligere av Smith: morioriene er et før-polynesiske folk som forsvunnet (betegnelsen moriori er nå en teknisk betegnelse som refererer til forfedrene til de maoriene som bosatte seg på Chathamøyene).»
De plantene som ble kultivert av maoriene som ankom øyene var dårlige egnet for de kaldere Chathamøyene, og moriorifolket levde som jegere og samlere, samt drev med fiske. Mens deres nye miljø ikke ga dem ressurser til å bygge havgående farkoster for lengre sjøreiser, oppfant morioriene det som er kjent som «waka korari», et delvis neddykket farkost, konstruert av linblader og med luftblærer langsetter fra tang. Denne farkosten ble benyttet til å padle seg til de ytre øyene for drive jakt på fugler. Moriorienes samfunn var fredelig og pasifistisk. Drap var forbudt av høvding Nunuku etter generasjoner med krigføring. Uenighet ble løst med overenskomster eller til og med dueller framfor krig, men ved første tegn på blod og skader var duellen over.
Europeernes ankomst
Opprinnelsen til navnet Chathamøyene kommer fra det britiske skipet HMS «Chatham» fra Vancouver-ekspedisjonen (1791–1795). Skipets kaptein, William R. Broughton, gikk i land den 29. november 1791, og tok øyene i besittelse for Storbritannia. Han døpte øyene etter først lord av Admiralitetet, John Pitt, 2. jarl av Chatham. En slektning av lorden, Thomas Pitt, var medlem av Vancouver-ekspedisjonen. Etter dette begynte britiske fangstmenn på hval og sel snart å jakte i havene rundt og benyttet øyene som base. Det er beregnet av mellom 10 og 20 prosent av de innfødt morioriene døde fra sykdommer de ble smittet av fra europeerne. Sel- og hvalfangsten opphørte rundt 1861, men fiske fortsatte å være en betydelig økonomisk aktivitet.
Chathamøyene har deres årsdag den 29. november, og feirer den dagen etter.
Erobring og folkemord
Den 19. november 1835 og senere den 5. desember ankom rundt 900 maorier, bevæpnet med geværer, klubber og økser, med briggen «Lord Rodney». Styrmannen om bord hadde blitt kidnappet og truet med drap om han ikke tok med seg maoriene. De besto av menn, kvinner og barn, foruten 78 tonn med potetfrø, 20 griser og sju wakaer (kanoer). De kom fra to stammer på New Zealand, Ngāti Tama og Ngāti Mutunga. Innledningsvis ble de tatt gjestmildt og godt imot av de lokale morioriene, antagelig rundt 2000 i antall. Det ble klart at maoriene aktet å bli værende, trakk morioriene seg tilbake til sitt marae ved te Awapatiki.
Morioriene besluttet å holde fast på sin lov om ikkevold, mens maoriene begynte å takahi, «gå landet», det vil si gjøre krav på det. Deretter massakrerte de rundt 300 av de innfødte, kannibaliserte de døde og gjorde resten til slaver. Et minne fra en som overlevde: «[Maoriene] begynte å drepe oss som sauer... [Vi] var forferdet, flyktet inn i buskene, skjulte oss i huler under bakken, og hvor som helst for å unnslippe fienden. Det var til ingen nytte; vi ble oppdaget og drept — menn, kvinner og barn uten skille.» En av de maoriske overgriperne har sagt: «Vi tok i besittelse... i henhold til våre skikker og fanget alle. Ingen unnslapp. Noen løp fra oss, de drepte vi, og andre drepte vi [også], men hva så? Det var i henhold til våre skikker.»
Den tyske naturforskeren Ernst Dieffenbach som besøkte Chathamøyene i 1840, rapporterte at morioriene var maorienes slaver og ble brutalt mishandlet. Da slavene ble frigjort i 1862 var det kun 160 igjen, rundt 10 prosent av den opprinnelige befolkningen i 1835.
I 1841 foreslo selskapet New Zealand Company å opprette en tysk koloni på øyene, men New Zealand gjorde kjent at øyene ville bli gjort til en del av nasjonen New Zealand og eventuell tysk koloni vil bli betraktet som utlendinger. Isteden kom en gruppe med tyske lutheranske misjonærer, kun menn, i 1843. Tre år senere ble en gruppe kvinner sendt til dem, og flere ekteskap oppsto. Mange medlemmer av dagens befolkning kan spore sine forfedre til misjonærfamiliene.
I 1865 ble maorilederen Te Kooti forvist til Chathamøya sammen med en stor gruppe av maoriske opprørere. De hadde myrdet misjonærer og kjempet mot myndighetenes militære styrker på New Zealands Nordøya. Fangene ble betalt en shilling om dagen for å arbeide på sauegårdene til noen få europeiske bosettere. De ble i begynnelsen voktet av 26 vakter hvorav halvparten av disse var selv moarier. Fangene bodde med sine familier, og bygde også veier og tre fengselsceller i stein.
Fredrika Bremer
Fredrika Bremer (født 17. august 1801 på Tuorila i Pikis sogn, nær Åbo, Finland, død 31. desember 1865 på Årsta slott (Haninge), Stockholm) var en svensk forfatter og feminist.
Minnesmerker
Det amerikanske fylket Bremer County i Iowa er oppkalt etter Fredrika Bremer.
Den 2. juni 1927 ble en statue av Fredrika Bremer avduket i parken Humlegården i det sentrale Stockholm. Avdukningen ble foretatt av den svenske kronprinsesse Louise. Kunstneren bak skulpturen var Sigrid Fridman.
Vulkanologi
Vulkanologi er læren om vulkaner, lava, magma og relaterte geologiske fenomen. Uttrykket vulkanologi kommer fra det latinske ordet vulcanus, ildens gud i romersk mytologi. Vulkanologi er en gren innenfor geologi.
En vulkanolog er en person som forsker på dannelsen av vulkaner, og deres nåværende og historiske utbrudd. Vulkanologer besøker ofte vulkaner, spesielt aktive, for å observere vulkanutbrudd, samle materiale fra utbrudd, inkludert tefra (slik som vulkansk aske eller pimpstein), stein og lavaprøver. Et viktig fokusområde for forskningen er forutsigelse av utbrudd – det finnes foreløpig ingen pålitelig måte å finne dette ut på. Muligheten til å forutse et vulkanutbrudd, har på samme måte som å forutsi jordskjelv, potensial til å redde mange menneskeliv.
Vulkanologiens historie
Vulkanologi har en veldig omfattende historie. Den tidligst kjente nedtegnelsen av at vulkanutbrudd finnes på et hulemaleri som forestiller et vulkanutbrudd, fra rundt 6000 f.kr. Hulemaleriet, fra den neolittiske bosetningen ved Çatal Höyük (også kjent som Çatalhöyük) i sør Anatolia i nåtidens tyrkia, viser en vulkan med to fjelltopper, under utbrudd, med bosetningen ved foten. Vulkanen er trolig Hasan Dağ, som har to topper.
Mytologiske forklaringer
Det klassiske Hellas og det tidlige Romerriket forklarte vulkaner som gudenes verk på vitenskapelig vis, da vitenskapen og alkymi ikke hadde noen forklaring på fenomenet. Greske myter og fortellinger beretter historien om Atlantis, en oppdiktet øy som sank i havet. Platon (428–348 f.Kr.) fortalte om forsvinningen av en svær øy og dens mektige sivilisasjon, Atlantidene, i to av verkene sine – Timaios og Kritias. Det er nå trodd at øya Thera (dagens Santorini), i Egeerhavet, ble ødelagt av en voldsom serie av vulkanutbrudd rundt 1620 f.Kr., med aske som falt og lå over 30 cm i høyden, i Tyrkia. Eksplosjonene på Thera forårsaket kolossale flodbølger, beregnet til over 30 meter i høyden, som forflyttet seg kjapt over Egeerhavet, og sør-kysten av Kreta. Andre nedtegnelser av Thera-utbruddet ga grobunn for greske myter, det vil si Deukalion, hvor Poseidon, guden for havet og elvene, tok hevn over Zevs ved å oversvømme Attika, Argolida, Saloniki, Rhodos og kysten av Lucia (Tyrkia) til Sicilia.
Grekerne trodde også at Hefaistos, ildens gud, oppholdt seg under vulkanen Etna, og smidde Zevs sine våpen. Hans undersåttere, kyklopsene som hadde kun ett øye, er muligens en allegori til de runde kraterne og kjegleformene på vulkanen. Det grenske orde for å beskrive vulkaner var faktisk etna, eller hiera etter Zeus' sønn Herakles. Den romerske dikteren Vergil fastholt, gjennom sin tolkning av greske myter, at Enkelados ble begravd under Etna av gudinnen Athene, som straff for å ikke adlyde gudene – rumlingen fra fjellet var hans pinselsskrik, flammene hans åndedrag, og skjelvingene hans risting av gitteret i fengselet hans. Enkalados' bror, Mimas ble begravd under Vesuv av Hefaistos, og blodet fra de andre nedkjempede kjempene strømmet ut over de flammende markene rundt Vesuv.
Lokale legender rundt vulkaner finnes i overflod i områdene rundt «Ildringen i Stillehavet» og Amerika, og de omtaler ofte vulkankreftene som overnaturlige eller guddommelige, for å forklare de voldsomme utbrudde fra vulkaner. Taranaki og Tongariro, var i henhold til Maorisk mytologi, elskere som ble forelsket i Pihanga, hvorpå det ble etterfulgt av en grufull, sjalu strid. Maoriene vil i dag fremdeles ikke bo i området mellom Tongariro og Taranaki, av frykt for at konflikten skal blusse opp igjen.
Gresk-romersk vitenskap
De første forsøkene på å finne en vitenskapelig forklaring på vulkaner ble foretatt av den greske filosofen Empedokles (ca. 490–430 f.Kr.), som delte verden opp i fire elementer – Jord, vann, luft og ild. Han hevdet at vulkaner var manifestasjoner av elementærkraften ild. Platon hevdet på sin side at det fantes underjordiske elver der varmt og kaldt vann flommet i uutømmelige mengder. Aristoteles anså underjordisk ild som et resultat av «friksjonen skapt av vinden når den styrter ned i trange passasjer.»
Vind kom til å spille en sentral rolle i forklaringer rundt vulkaner fram til 1500-tallet. Lucretius, en romersk filisof, hevdet at Etna var fullstendig hul, og at ilden under jorden ble drevet av en voldsom vind som sirkulerte nær havnivå. Ovid mente at flammene fikk næring fra «fettholdig mat», og at utbruddene opphørte når maten gikk tom. Vitruvius mente at svovel, alun og asfalt ga næring til de type flammene. Plinius den eldre merket seg at det ofte var jordskjelv forut for etvulkanutbrudd – han døde i et slikt i Stabiae.
Kristen mytologi
Vulkanologi som studium hadde så ikke så mye fremgang fra tiden rundt Platon fram til Hutton. Det kristne verdensbildet forklarte vulkaner utfra en rekke forutvitende begrep, men det ble også trodd at det kunne være Satans håndverk eller Guds vrede, og at bare helgen-mirakler kunne forhindre vreden deres. Av denne grunn ble relikvier fra helgenen Agata vist foran lava som strømmet mot byen Catania i 253, og på mirakuløst vis delte lavastrømmen seg i to (ned to dalfører) og unngikk å treffe byen. Uheldigvis hadde ikke relikviene like stor effekt i 1669 da mye av byen gikk tapt til lava fra Etna.
I 1660 medførte utbruddet på Vesuv at det regnet tvillingdannede pyroksenkrystaller og aske på landsbyene i nærheten. Pyroksenkrystallene liknet på krusifikser, og dette ble tolket dithet at det var St. Januarius' verk. I Napoli vandrer befolkningen rundt med relikviene etter St. Januarius ved hvert nytt utbrudd fra Vesuv. Nedtegningene om disse prosesjonene gjorde det mulig for den britiske diplomaten og naturforsker Sir William Hamilton å dokumentere utbruddene til Vesuv, noe som var en av de første "vitenskapelige" studiene av utbruddshistorikken til en vulkan.