cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
New Jersey
Geografi
New Jersey består i hovedsak av fem regioner: Gateway Region i det nordøstlige av delstaten ligger i New Yorks storbyområde, og noen innbyggere pendler herfra til byen for å arbeide. Skylands i den nordvestlige delen er sammenlignet med regionen i nordøst mere skogkledt, landlig og bakkete. Shore ligger langs Atlanterhavet mot sydøst, og regionen i sydvest er en del av Philidelphias storbyområde. Den femte regionen, Pine Barrens, i den innerste sydlige delen av delstaten, er for det meste dekket av skog, og har en lavere befolkningstetthet enn resten av staten.
Det høyeste punktet i staten er High Point i Sussex County med 550 moh.
Klima
New Jersey har et fuktig subtropisk klima i det meste av staten, mens det er et fuktig innlandsklima mot nordvest. New Jerseys klima påvirkes i høy grad av Atlanterhavet.
De årlige nedbørsmengden i staten er ca. 1.100 mm, fordelt på 6-9 dager i måneden. Det faller ca. 38-78 cm snø hver vinter. Det er mer snø i den nordlige delen av staten, og snøen faller normalt mellom november og mars.
Fylker
New Jersey er oppdelt i 21 fylker (counties), hvorav 13 stammer fra kolonitiden. New Jersey ble oppdelt i fylker i 1692, og de nåværende fylkene ble dannet ved å dele de eksisterende fylkene. Det nyeste fylket er Union County fra 1857. Oversikt over dagens 21 fylker:
Store byer
Til tross for sin befolkning og befolkningstetthet, har New Jersey ikke mange store byer. I 2000 var det kun fire byområder med en befolkning på over 100 000:
Innbyggere i staten
United States Census Bureau har anslått at totalbefolkningen i staten New Jersey var 8 821 155 den 1. juli 2011, en 0,33 % økning siden folketellingen i 2010. Innbyggerne bestod av 68,8 % hvite, 13,7 % afroamerikanere, 0,3 % indere, 8,3 % asiatiske, 6,4 % fra andre raser, og 2,7 % fra to eller flere raser. 17,7 % var latinamerikanske.
Innbyggerne i New Jersey kalles for "New Jerseyans" or "New Jerseyites".
Etnisitet
New Jersey er en av de mest multikulturelle statene i landet. Per 2011 hadde 56,4 % av innbyggerne under ett år minoritetsbakgrunn. Staten har den nest største jødiske befolkningen (etter New York), den nest største muslimske befolkningen (etter Michigan), den største bosetningen av personer fra Costa Rica i USA, den største befolkningen av cubanere utenfor Florida, den tredje høyeste prosentvise delen av asiater og den tredje høyeste befolkningen av italienere. Afrikanske amerikanere, latinamerikanere og arabere har også høy andel bosatt i New Jersey. Staten har i tillegg den tredje høyeste indiske befolkningen av noen stats tall. Staten har den tredje største koreanske befolkningen, den fjerde største filippinske befolkningen og den fjerde største kinesiske befolkningen. De fem største etniske gruppene er: italienere (17,9 %), irer (15,9 %), afrikanere (13,6 %), tyskere (12,6 %) og polakker (6,9 %).
Nøkkeltall
Kilde: The World Almanac 2008, side 45 og 555-587.
Industri
New Jerseys økonomi er sentrert rundt den farmasøytiske industri, kjemisk utvikling, telekommunikasjon, næringsmiddelindustri, elektronisk utstyr, trykking og publisering og turisme. New Jerseys jordbruksprodukter omfatter hageplanter, hester, grønnsaker, frukt og nøtter, fiskeri og meieriprodukter.
New Jersey har flere forskere og ingeniører per kvadratmeter enn noe annet sted i verden.
New Jersey har en sterk vitenskapsøkonomi. Flere store farmasøytiske selskaper ligger i New Jersey, slik som Johnson & Johnson, Sanofi-Aventis, Novartis, Pfizer, Merck, Wyeth, Hoffman-La Roche, Bristol-Myers Squibb og Schering-Plough. Store teleselskaper som Verizon Wireless, Avaya, Alcatel-Lucent og AT & T Communications ligger også i New Jersey.
Flere hovedkvarter, inkludert 24 selskaper fra Fortune 500, ligger i New Jersey.
Transport
New Jerseys største ressurs er deltstatens beliggenhet, noe som har gjort den til et handelssentrum. En annen handelsfordel er delstatens utbyggede transportsystem som gjør at en fjerdedel av USAs innbyggere kan nås på kun ett døgn. Ferieområder som Atlantic City gjør også at New Jersey har den femtestørste inntekten fra turisme av USAs delstater.
New Jersey er preget av å være en sovekommune, siden mange pendler til arbeid i storbyene New York City og Philadelphia. New Jersey yter derfor stor grad kun rene tjenester til innbyggerne.
Flyplassen Newark Liberty internasjonale lufthavn betjener årlig ca. 29 223 171 passasjerer fordelt på ca. 405 846 flybevegelser. Dette gjør den til den femte mest trafikkerte flyplassen i USA og blant de 20 travleste flyplassene i verden.
På grunn av statens strategiske beliggenhet er også transportnæringen sterk. Det meste av transporten styres av Port Authority of New York and New Jersey, et samarbeid mellom statene New Jersey og New York. Havnen Port Newark-Elizabeth Marine Terminal var verdens første containerhavn da den ble bygget og er fortsatt en av de største i dag.
New Jersey er bundet sammen med New York via ulike broer og tunneler. George Washington-broen binder sammen New Jersey til Manhattan i New York City og har den tyngste biltrafikken på noen bro i verden.
Naturresurser
Selv etter 3 århundrer med utvikling er nesten halvdelen av New Jersey fortsatt dekket av skog. Det mest utbredte treet mot nord er eik, og i den sørlige delen er det furu.
New Jerseys mineralressurser er ikke store. Delstaten smelter og raffinerer stort sett mineraler fra andre delstater. Tidligere var Franklin Furnace i lengre tid et sentrum for produksjon av zink, og det finnes fortsatt en begrenset minedrift i dag.
Ødeleggelser etter orkanen «Sandy» i 2012
«Orkanen Sandy» ødela store deler av New Jersey og New York de siste dagene av oktober 2012. Flere nabolag ble brent ut og oversvømmelser medførte opprydningsarbeid for flere millioner kroner. Store gateområder ble dekket av sand, og området Queens ble lagt under vann. Sju personer i delstaten mistet livet. Byen Hoboken (New Jersey) ble nær totalødelagt. . Totalt var nærmere 1 000 000 mennesker uten strøm som følge av orkanen. I byen Atlantic City stod alle hovedgatene under vann.
EM i hurtig- og lynsjakk 2019
Europamesterskapet i hurtig- og lynsjakk 2019 ble arrangert fra 30. november til 8. desember 2019, i Tallinn i Estland.
Lynsjakk
Norske resultater: Sylvia Johnsen kom på 60.-plass.
Referanser
<References />
English Electric Canberra
English Electric Canberra var et førstegenerasjons jetdrevet bombefly, utviklet av English Electric like etter andre verdenskrig som en erstatning for de Havilland Mosquito. Jetmotoren gjorde at Canberra kunne fly høyere og raskere enn alle tidligere bombefly og også unngå å bli bekjempet av fiendtlig luftforsvar. Canberra har blitt eksportert til flere land og har også blitt benyttet i mange konflikter under hele den kalde krigen.
Bakgrunn
Under andre verdenskrig var English Electric en viktig underleverandør til Handley Page, og masseproduserte bombeflyet Handley Page Hampden og Handley Page Halifax. Foretaket ble derigjennom en veletablert britisk flyprodusent, til tross for at man ikke hadde noen egen konstruksjon. For å kunne gå tilbake, rekrutterte man i desember 1944 Westland Aircrafts sjefingeniør William Petter, som hadde skisser av et tomotors jetdrevet bombefly.
Utvikling
Petters konstruksjon passet til flyvåpenets spesifikasjon for en erstatning til Havilland Mosquito, så English Electric ga et tilbud og ble valgt for videre utvikling. I januar 1946 fikk English Electric en kontrakt på fire prototyper. På grunn av forsinkelser med Avon-motoren, ble tre prototyper i stedet utrustet med den svakere Rolls-Royce Nene. Det nye radarbombesiktet ble også forsinket, hvilket gjorde at flyet ble konstruert med en glassnese med optisk bombesikte og plass for et tredje besetningsmedlem. Tross dette så gjennomførte den første prototypen sin jomfruflyvning den 13. mai 1949. Allerede i mars hadde flyvåpenet lagt inn en bestilling på en første produksjonsserie på 132 fly. Det første serieproduserte flyet fløy 21. april 1950, og i mai 1951 ble det tatt i bruk i Royal Air Force.
Da koreakrigen brøt ut, oppstod det et fornyet behov for moderne bombefly, noe som resulterte i en ny bestilling på ytterligere drøyt 400 fly. Avro, Handley Page og Short Brothers var da underleverandører til English Electric i stedet for det motsatte. Også USAs flyvåpen ville ha Canberra for å erstatte sine foreldede B-26 Invader. De amerikanske flyene ble bygget på lisens av Glenn L. Martin Company og ble benevnt B-57 Canberra. Også i Australia ble Canberra bygget på lisens. Totalt ble det bygget 1 352 fly av ulike versjoner, hvorav 901 i Storbritannia.
Argentina
Argentina kjøpte på begynnelsen av 1970-tallet, tolv brukte amerikanske B-57 Canberra. Under Falklandskrigen var disse basert i Trelew og de gjennomførte totalt 54 oppdrag, hvorav 36 bombetokter. De fleste av bombetoktene var mot britiske tropper på Falklandsøyene. To Canberra gikk tapt under krigen. Den første ble skutt ned med en Sidewinder-robot av en britisk Sea Harrier 1. mai 1982. Den andre ble skutt ned av en Sea Dart-robot avfyrt fra HMS «Cardiff» den 13. juni 1982. Piloten reddet seg ut i fallskjerm.
Australia
Etter andre verdenskrigs slutt gjennomførte Australias flyvåpen en omfattende omstrukturering. De skulle etablere et mindre, men mer fleksibelt og mer slagkraftig flyvåpen. En planlagt styrke på 48 potensielt kjernekraftbærende Canberra ble ansett for å være mer avskrekkende, enn den fem ganger større flåten av stempelmotordrevne bombefly som ble bygget opp under krigen. Under Malayakrisen ble britiske, australske og nyzealandske Canberraer satt inn i flyangrep mot kommunistgeriljan i Malaysia. Australske Canberra ble også brukt i Vietnamkrigen der det ble gjennomført totalt 12 000 oppdrag og sluppet 76 389 tonn bomber. Allerede i 1954 hadde man innsett at Canberra ikke hadde tilstrekkelig rekkevidde for å nå mål i Indonesia, og man begynte å lete etter en erstatning. I 1962 bestemte man seg for TSR-2, men da det prosjektet skulle iverksettes, valgte man i stedet General Dynamics F-111C. Leveransene og utprøvingene trakk i langdrag, og det drøyde frem til 1982 innen den siste Canberra ble tatt ut av tjeneste.
India
I 1954 begynte India å lete etter en erstatning for sine B-24 Liberator som fram til da utgjorde ryggraden av indiske bombefly. Tross tilbud om å få kjøpe Iljusjin Il-28 fra Sovjetunionen for en betydelig lavere pris, valgte man til sist å kjøpe 69 Canberraer (hvorav åtte speide- og seks skolefly) som ble levert fra sommeren 1957. Ytterligere 42 ble kjøpt inn senere. Deres første innsats var mot utbryterrepublikken Katanga under Kongokrisen i 1962. Under den indo-pakistanske krigen i 1965 og den indo-pakistanske krigen i 1971, ble Canberra brukt på begge sider, dog mest fremgangsrikt av India. Også under Kargilkrigen i 1999 ble Canberra benyttet som speiderfly. Under den konflikten ble en indisk Canberra truffet av en Stinger-robot i motoren på styrbord side, men det lyktes å komme tilbake til basen. Indias Canberra ble til slutt tatt ut av tjeneste i slutten av mai 2007.
Sverige
Svenska flygvapnet anskaffet en Canberra (52001) i februar 1960, først og fremst for å benytte den til signalspaning, og ytterligere en (52002) i mars 1960 som en flyvende forskningsplattform. I Sverige fikk disse betegnelsen Tp 52. 52001 stod ofte parkert ved hangar 5 på Svea flygkår (F 8).
I forbindelse med utrangeringen av F 8, sluttet lufttransportavdelingen seg til skvadronen, hvor begge flyene ble re-basert til Östgöta luftflåte (F 3). Der tjenestegjorde de til 1974 da de ble erstattet av Tp 85. 52001 er i dag bevart på Svedinos Bil- och Flygmuseum i Ugglarp, mens 52002 er bevart ved Flygvapenmuseet i Linköping.
Storbritannia
I løpet av 1951 fikk de første to skvadronene sine Canberra. Da Koreakrigen brøt ut, fikk byggingen av Canberra høy prioritet og ytterligere fem skvadroner ble utrustet med Canberra i løpet av 1952. Da de betydelig større V-bombene begynte å tas i tjeneste i 1945, ble Canberra overført fra bombing i større høyder til taktiske angrep i lav høyde. For den oppgaven ble de bygget om med våpenoppheng under vingene og mulighet for å frakte en kapsel med fire 20 kg Hispano-Suiza HS.404 i bomberommet. De fikk også mulighet til å bære taktiske kjernevåpen, enten den britiske Red Beard eller den amerikanske Mark 7.
Under Suezkrisen ble Canberra satt inn mot Egypt fra baser på Kypros og Malta. Totalt ble det fløyet 278 oppdrag og sluppet 1 439 tonn bomber. Man mislyktes i å bekjempe det egyptiske flyvåpenet på bakken ettersom mange av bombene ikke traff sine mål, en effekt av at man fløy om natten for å unngå å bekjempe egyptiske MiG-15 og MiG-17. Bare én Canberra ble mistet under Suezkrisen. Den ble skutt ned av en syrisk Gloster Meteor på krigens siste dag, 6. november 1956.
I september 1961 hadde RAF Bomber Command erstattet alle sine Canberra. De Canberra-ene som var igjen, ble brukt av taktiske skvadroner i Tyskland, på Kypros og i Singapore. De fikk erstattet sine Canberra på slutten av 1960-tallet, og etter 1972 ble Canberra bare brukt som speiderfly. I speiderrollen gjorde de viktige innsatser under Bosniakrigen, Kosovokrigen, første Kongokrig og Irak-krigen. Den siste britiske Canberra ble tatt ut av tjeneste i juli 2006.
Sør-Afrika og Rhodesia
Den sentralafrikanske føderasjonen (senere Rhodesia) kjøpte 18 brukte, britiske Canberra i august 1957. I 1963 fulgte Sør-Afrika etter og kjøpte også inn Canberra. Begge land brukte Canberra i den rhodesiske bushkrigen. Sør-Afrikas Canberra var dessuten tiltenkt for kjernevåpen. Sør-Afrikas Canberra-fly ble tatt ut av tjeneste i 1981.
USA
Da Koreakrigen brøt ut var USA i desperat behov for et moderne taktiskt bombefly. De B-26 Invader som fram til da fylte den rollen, viste seg umoderne og ineffektive. I september 1950 startet USAs flyvåpen en utredning hvor English Electric Canberra og kanadiske CF-100 Canuck ble sammenliknet med innenlandske konstruksjoner som B-45 Tornado og AJ Savage. Canberra ble fløyet over fra Storbritannia, hvilket var første gang et jetdrevet fly fløy non-stop over Atlanterhavet. Det var også den raskeste atlanterhavsflyvning som var foretatt hittil, gjennomført på 4 timer og 37 minutter. Mange ble overrasket over at Canberra vant uttakingen, men det er trolig at flyvåpenet ble overbevist allerede i august da de fikk Canberra demonstrert i Warrington i England. Den britiske produksjonen var allerede anstrengt, og for å få øket politisk støtte for kjøpet av en utenlandsk modell, ble det bestemt at de amerikanske flyene skulle bygges på lisens av Glenn L. Martin Company. De fikk også andre motorer, Wright J65, som ble bygget på lisens basert på Armstrong Siddeley Sapphire. Den første amerikanskbygde Canberra fløy 20. juli 1953 og ble levert til flyvåpenet i august. Da våpenstillstand trådde i kraft, var bare åtte fly ferdigbygget. De resterende 67 flyene i første batch ble i stedet bygget som speiderfly.
Da behovet ikke lenger var like akutt, passet Glenn Martin på å utvikle en ny versjon, mer tilpasset amerikanske behov. Den største forskjellen var en førerkabin i tandem hvor navigatøren satt bak piloten i stedet for ved siden av hverandre. Andre forandringer var utvendig bevæpning, maskingevær i vingene (senere byttet mot automatkanoner), roterende bombeluke, nye luftbremser og radarbombesikte. Den nye versjonen fikk betegnelsen B-57B. Totalt ble det bygget 403 Canberra i fem ulike versjoner av Glenn Martin.
Under Vietnamkrigen benyttet USA Canberra i kamp for første gang. To divisjoner ble basert i Biên Hoà i august 1964. De led snart tap – ikke i luften, men på bakken. Først kolliderte to fly, hvorav det ene ble et totalhavari. I november ble fem ødelagt og femten skadet i et granatangrep av FNL. Det første kampoppdraget ble fløyet 19. februar 1965, og det første oppdraget i Nord-Vietnam 2. mars som en del av operasjon Rolling Thunder. For å jage lastebilkonvoier på Ho Chi Min-veien, ble 16 Canberra modernisert med ny radar, varmekamera, lysforsterker og laser for å kunne brukes på Paveveien B-57G. Den viste seg ikke å være like effektiv som AC-130 Spectre og ble trukket tilbake fra Thailand i mai 1972.
Swords
Swords (irsk: Sord Cholm Cille) er en middels stor forstad til Dublin, omtrent 10 km nord for sentrum av hovedstaden, og administrasjonssentrum i grevskapet Fingal i Irland. Byen ligger i provinsen Leinster nær østkysten av Irland, like nord for Dublin lufthavn. Fingal ble lagt inn i grevskapet Dublin i 1210 til det igjen ble delt i tre i 1994, slik at Fingal gjenoppsto som adskilt grevskap. Da Fingals rådhus i Swords ble ferdig i 2001 ble byen administrasjonssentrum.
Byen ble etter sigende grunnlagt en gang rundt 560. Swords ligger ved elven Ward, og har Swords Castle, en restaurert festning fra middelalderen, bygget for erkebiskopen av Dublin tidlig på 1200-tallet. Den har en påstått hellig brønn som den har fått navnet sitt fra, et rundtårn og et normannisk tårn. Fasilitetene i området omfatter kjøpesenteret Pavilions, et av de største i Dublin-regionen, en rekke samfunnskontorer, noen lett industri, hovedlagringsanlegget og arkivet til National Museum of Ireland og flere parker. I nærheten av Dublin lufthavn er det store areal har avsondret byen fra Dublin, men det har også vært årsak til stor utbygging de siste årene.
Historie
Byen ble grunnlagt i 560 av Saint Colmcille (521-567). Sagnet sier at helgenen velsignet en lokal kilde og ga byen navnet Sord som betyr «ren» eller «klar». Likevel betyr An Sord «vannkilden», som kan tyde på at det har vært en større, felles vannkilde på stedet.
Befolkning
I 2003 og 2004 fikk byen den tvilsomme utnevnelsen som Irlands mest møkkete by, men har med tilfredshet mistet tittelen siden.
Transport
Swords betjenes av flere bussruter, og flere av dem går til sentrum av Dublin. Den nye trikken, Dublin Metro går til flyplassen, gjennom sentrum til St.Stephens Green.
Historiske bygninger
Festningen Swords Castle er under opprusting til å bli en turistattraksjon og et attraktivt sted for fritidsaktiviteter. Etter slaget i Clontarf ble liket av Brian Boru fraktet til festningen i Swords, men nyere forskning antyder at bestemmelsesstedet var klosteret Swords Abbey.
Industri
I Swords er det store fabrikker tilhørende kjemikonsernet Opec og det farmasøytiske firmaet Bristol Myers Squibb. Sør i byen ligger et handelssenter, Airside Retail and Business Park med mange forretningsdrivende. Øst for byen ved hovedveien mot Belfast ligger et stort industriområde, Seatown Industrial Estate.
Bioenergetikk (alternativ behandlingsmetode)
En behandling med bioenergetikk utføres ved å gjøre pusteøvelser, massasje, samtaleterapi og forskjellige bevegelser. Bioenergetikk er beslektet med både tankefeltterapi (TFT) og Emotional Freedom Techniques (EFT), og utøves ofte av psykologer. Bioenergetikk er en videreutvikling av noe av Wilhelm Reichs teori.
Effekten av bioenergetikk er omdiskutert.
Mjelde
Mjelde kan vise til:
Camilla Christensen
Camilla Christensen (født 20. mai 1991) er en norsk tidligere fotballspiller.
Før 2009-sesongen gikk hun fra Rapid Athene til Kolbotn. Hun debuterte i Toppserien for Kolbotn i 2009.
Før 2014-sesongen signerte hun for Vålerenga. I 2016 ble hun utnevnt til kaptein i Vålerenga. Etter 2016-sesongen la hun opp etter skadetrøbbel. Hun gjorde et lite comeback i 2017-sesongen, hvor hun spilte en serie- og en cupkamp for Vålerenga.
Hun har landskamper for J19- og U23-landslaget til Norge. Hun ble tatt ut i troppen til J19-EM 2009. I september 2015 ble hun tatt ut på det norske A-landslaget for første gang.
Margarete Gröwel
Margarete Gröwel (født 14. august 1899 i Hamburg, død 20. januar 1979 i Salzburg) var en tysk lærer som ble en politiker (DZP, CDU). Senere, i 1953, ble hun den første kvinne til å tjenestegjøre i den tyske konsulattjenesten i Houston.
Tidlige år
Margarete Gröwel ble født i Hamburg. Hun var utdannet lærer og underviste ved en katolsk skole for gutter i byens St. Georg-område. Etter at de katolske skolene i Hamburg ble nedlagt i 1934 registrerte hun seg som student ved Universitetet i Hamburg, hvor hun studerte Filologi, Historie, Etnologi og Filosofi. Hun hadde fremgang med sine studier og i 1937 fikk en doktorgrad, med etnograf-antropolog Georg Thilenius som hennes veileder. Hennes avhandling omhandlet problemer i forhold til utdanning av barn av «indiansk» (amerikanske urfolk) herkomst i USA. Etter å ha tatt de nødvendige eksamener jobbet hun ved en lærerhøyskole og ved en videregående skole i Hamburg.
Offentlig tjeneste
Som en ung kvinne under Weimar-årene var Gröwel engasjert i veldedige og kvinners sosiale velferds-foreninger. Hun var også politisk engasjert, og ble med i det katolske senterpartiet i 1921 eller 1924. En innflytelsesrik politisk mentor var Hedvig Fuchs. I årene før 1933 var hun aktiv i Foreningen for tyske kulturelle forhold i utlandet («Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland» / VDA), Windhorst League («Windthorstbund») og den katolske tyske lærerinneforeningen («Verein der katholischen deutschen Lehrerinnen» / VKDL). I 1939 byttet hun fra VKDL til den nasjonalsosialistiske lærerforeningen («Nasjonalsosialistiske Lehrerbund» / NSLB). (Selv om medlemskap i NSLB ikke var obligatorisk, det hadde ved dette tidspunktet blitt i praksis den eneste tillatte foreningen som representerer lærere.)
Aktiv deltakelse i kvasi-politiske foreninger under Weimar-årene bidro til å plassere henne på en liste over potensielle offentlige mål hos nazistene. Det mislykkede attentat mot Hitler ble etterfulgt av en massearrestasjoner av personer som var identifisert som anti-nazistiske. Den overveldende majoriteten av de som ble arrestert (i hva som kom til å bli kjent som "Aktion Gitter") hadde vært aktive som medlemmer eller tilhengere av det kommunistiske eller sosialdemokratiske partiet under Weimar-årene. En håndfull hadde ikke. Det er ingen indikasjon fra kilder som tilsier at Gröwel noen gang var en kommunist eller sosialist (ei heller nazist), men i løpet av august 1944 ble hun som en av omtrent fem tusen mennesker arrestert. Hun ble tatt til en konsentrasjonsleir i Fuhlsbüttel på nordsiden av byens sentrum. Imidlertid ble hun løslatt allerede 29. august 1944.
Etterkrigstidens politikk
Etter krigens slutt havner hun i den Britiske okkupasjonenssonen (etter mai 1949 en del av den Forbundsrepublikken Tyskland (Vest-Tyskland). Det var en utbredt oppfatning at det var svikt i de tradisjonelle politiske partiene i å vise en samlet front som hadde muliggjort populistiske politikere til å ta makten i 1933, og den Kristne Demokratiske Union (CDU) ble opprettet i 1945, som for å omfavne hele paletten av sentrister og moderate høyreorienterte politiske tradisjoner. I Hamburg ble Gröwel en av medgrunnleggerne. Hun ble nestleder (samt leder for kvinnekomiteen) i det nye partiet i den britiske sonen. På partiets første nasjonale konferanse, som ble avholdt i Goslar i 1950, ble hun valgt til medlem av partiets nasjonale ledergruppe.
Lokalt, i den tidlige etterkrigstiden tok hun jobb på biblioteket knyttet til Museum für Völkerkunde Hamburg, der hennes tidligere veileder Georg Thilenius hadde vært direktør i tre tiår frem til 1935. Hun var politisk aktiv lokalt som medlem av bystyret, og som leder i byens kulturelle kommisjonen tett involvert i forhandlingene om kulturelle forhold med Ascan Klée Gobert og Gerd Bucerius.
Etter den politiske perioden
I 1953 giftet hun seg med den østerrikske ingeniøren Maximilian Sztollar, da ble hennes navn Margareta Sztollar-Gröwel. Dette falt sammen med avslutningen av hennes direkte politisk engasjement, og hun tjenestegjorde ved det vesttyske konsulære kontor i Houston i Texas og var den første kvinne til noensinne å gjøre dette. Hun jobbet for å utvikle de kommersielle forbindelsene mellom Vest-Tyskland og det sørlige USA. Etter sin retur fra Houston hun tok på seg den samme funksjonen nærmere hjemmet, i Liège i Belgia, der hun tjenestegjorde mellom 1962 og 1964.
Anfin Øen
Anfin Øen (født 2. august 1861 i Hyllestad i Sogn, død 14. februar 1928) var en norsk lensmann, gårdbruker og politiker (B). Han var stortingsrepresentant i perioden 1922-1930.
Biografi
Øen var sønn av gårdbruker Anfin Anfinsen Øen og Helene Jørgensdatter Rønseth. Han gikk årene 1887-1989 på landbruksskolen for Nordre Bergenhus. Deretter var han kontorist i et år på amtskontoret i Nordre Bergenhus, fullmektig på samme sted i perioden 1890-1897. Fra 1897 og fram til han døde, var han lensmann i Vik i Sogn.
Han hadde mange verv og var fra 1899 styreleder i Vik Sparebank, også det ei stilling han hadde til 1928. Øen var ellers styreformann i Gaula Kraftselskap, i fylkeslandbruksselskapet og 1911-18 i Sogns kommunikasjonskomite. I 1919 ble han utnevnt til formann i den statlige Jordkommisjonen av 1919.
Fra 1900 til 1925 var Øen med i heradsstyret for Vik. Han var varamann til Stortinget fra enmannskrietsen Ytre Sogn i periodene 1906-1909 og 1913-1915. Etter omleggingen til fylkesvalgkretser, ble han valg inn på Stortinget fra Sogn og Fjordane ved valgene i 1921, 1924 og 1927
Han var medlem i Konstitusjonskomiteen i perioden 1922-1924. Siden var han med i Utenriks- og konstitusjonskomiteen fra 1925. I januar 1928 ble han valgt til formann i komiteen, men døde få uker etter.
Koriander
Koriander (Coriandrum sativum) er en urteplante der både bladene (som friske) og frøene (som tørkede) kan benyttes til krydder. Smak og lukt er så forskjellig at man ikke bruker disse bestanddelene om hverandre, derfor kan man si at koriander er to kryddersorter. Korianderfrø er nevnt i Bibelen (2. Mos 16,31 og 4. Mos 11,7), hvor det sies at manna lignet på korianderfrø.
Bruk
I Europa spiller frøene den største rolle (når man i Europa snakker om koriander tenker man helst på frøene), mens i asiatisk kokekunst fremfor alt benytter bladene. I Mexico brukes koriander, cilantro, hyppig, og der benyttes bladene.
Koriander inngår blant annet i krydderblandingen garam masala.
Etymologi
Koriander er også kjent under en rekke andre betegnelser: Arabisk persille, kinesisk persille, havekoriander, krydderkoriander, indisk persille og mange flere. Det spanske navnet er cilantro, som man ofte hører på engelsk, og av og til på norsk.
Navnet skal være avledet av de greske ordene coris (vegglus) og amon (anis). En annen forklaring av annet ledd er ar det kommer fra -ander (-lignende, det vil si veggluslignende).
De knuste bladenes lukt skal etter sigende minne om vegglus, og bærenes lukt om anis.
The Sydney Morning Herald
The Sydney Morning Herald (SMH) er en dagsavis i fullformat som utgis av Fairfax Media i Sydney i Australia. Søndagsutgaven, The Sun-Herald, publiseres i tabloid. Avisen ble grunnlagt i 1831 under navnet Sydney Herald og er Australias eldste avis i kontinuerlig utgivelse.
El 16
El 16 er et elektrisk lokomotiv som nå brukes av CargoNet for å trekke godstog. Lokomotivet trakk også passasjertog inntil El 18 overtok.
Lokomotivene ble bygget av ASEA og Hamar og Thune i Norge mellom 1977 og 1984. De er nesten helt lik med det svenske elektriske lokomotivet RC-serie 4. Totalt 17 ble bygget i 3 serier. (Serie 1.  16.2201-2206)(Serie 2. 16.2207-2210)(Serie 3. 16.2211-2217) De ble opprinnelig bygget for å trekke tog på Bergensbanen. El 16 har de karakteristiske spisse endene som også finnes på El 17 og Di 4 lokomotivene.
Da NSB ble delt inn i gods- og persontog samtidig som man fikk nye motorvognsett, begynte El 16 å forsvinne fra passasjertogene. I 2002 ble seks lokomotiver solgt til Svenska Tågkompaniet, hvor fire av dem siden ble solgt videre til Trafikaktiebolaget Grängesberg-Oxelösunds Järnvägar (TGOJ). I 2007 ble disse seks lokomotivene solgt tilbake til Norge og CargoNet. Den 22. juni 2006 ble nr. 2216 ødelagt i en brann i Sverige, og den 14. juli samme år gikk nr. 2207 tapt i en brann, også det i Sverige.
Amerikatouren i landeveissykling
Amerikatouren i landeveissykling (UCI America Tour) er en årlig serie med landeveissyklingskonkurranser i Amerika. Den har vært en del av kontinentaltourene i landeveissykling siden 2005.
Freestyle under Vinter-OL for ungdom 2016 – Slopestyle gutter
Slopestyle for gutter i freestyle under Vinter-OL for ungdom 2016 ble avholdt i Hafjell Alpinsenter 19. februar 2016.
Drei Männer im Schnee
Drei Männer im Schnee («tre menn i sneen») er en roman av Erich Kästner, utgitt i Sveits i 1934. Romanen er en klassisk forvekslingskomedie med mange misforståelser.
Handling
En styrtrik og noe eksentrisk industrimagnat, «Tobler», ønsker å teste hvordan mennesker ville behandle ham ham hvis det ikke var for pengene hans, og deltar under falskt navn i en konkurranse hans eget firma har utlyst og «vinner» dermed en skiferie på et luksushotell i Alpene. Han reiser dit, forkledd som en forholdsvis enkel mann av nedre middelklasse for å se hvordan hotellbetjeningen og gjestene vil ta imot ham.
Forvekslingene begynner da hans unge, vakre datter Hildegard advarer hotellet på forhånd om at hennes rike far vil besøke det forkledd som fattig. Det var imidlertid to prisvinnere i firmaets konkurranse; den andre er den arbeidsledige unge reklamemannen dr. Fritz Hagedorn. Da Hagedorn kommer til hotellet tror betjeningen og de andre gjestene at han er millionæren og behandler ham deretter, mens Tobler blir holdt for å være en simpel prisvinner som egentlig ikke hører hjemme på et så fint hotell og behandlet dårlig, bl.a. gitt et iskaldt kvistværelse, sjikanert av personalet og bedt om å utføre arbeidsoppgaver ved hotellet. Toblers tjener Johann kommer også til hotellet, forkledt som skipsreder, og forsøker å lette tilværelsen for sin arbeidsgiver. Hagedorn og Tobler slutter i løpet av oppholdet et tett vennskap, uten at Hagedorn kjenner Toblers riktige identitet.
Den fortvilede Hagedorn reiser kort etter også hjem til Berlin. Etter å ha forsøkt å finne Hildegard blir han invitert hjem til Tobler sammen med moren. Tobler røper hvem han er, og samtidig kommer Hildegard inn og gir seg til kjenne som Toblers datter. Historien ender med en felles festmiddag, og Hagedorn og Hildegard blir forlovet. Tobler oppdager samtidig at han eier hotellet.
Filmer
Det finnes flere filmer som baserer seg på Erich Kästners roman:
Barman Budha
Barman Budha er en kommunistleder i Nepal. Han er medlem av sentralkomiteen i NKP(Maobadi), av kham magar-nasjonalitet og kjent som en kraftfull og innflytelsesrik leder i distriktet Rolpa.
Magarene er en nasjonal minoritet som snakker et tibetansk språk. Distriktet Rolpa er svært økonomisk tilbakeliggende, og hadde bl.a. ingen bilveier før hæren bygde dem for å frakte forsyninger fram til sin kamp mot opprørerne før etter år 2000.
Den kommunistiske retninga Budha tilhører, har hatt stor innflytelse i hans hjemland i de vestlige åsene sida 1950-tallet. Landsbyen Tawang, sentralt i Kham-landet, hadde stort kommunistisk flertall i hvert fall fra 1957.
I 1980 blei Buda valgt til ordfører. Samme år var det folkeavstemning om Panchayat-demokratiet, som var det offisielle navnet på det kongelige diktaturet. I samsvar med parolen fra NKP (Chautho Mahadhiveshan) (parentesen betyr fjerde landsmøte) gikk han inn for boikott. Nær 100% boikotta avstemninga. Buda tok ned og brente offisielle bilder av kongen og dronninga, og hengte opp bilder av Marx og Lenin isteden. Dette førte til kraftige represalier, og ordføreren fikk 5 års fengsel.
Ved det første frie parlamentsvalget i 1991 stilte Budha for Samyukta Janamorcha Nepal (SJM) i Rolpa. Han var en av meget få minoritetsrepresentanter som blei valgt (de fleste var fra SJM).
På første møte i det nye parlamentet møtte han i tradisjonell magar-bunad med lendeklede, nakne bein og kukri (en stor tradisjonell kniv) i beltet. Det var en uhørt demonstrasjon mot det dominerende høykaste hindu-nasjonaliske flertallet i forsamlinga.
Da SJM i 1994 sprakk i to, var Budha en av mindretallet på tre representanter som fulgte partileder Baburam Bhattarai.
Vormsund ungdomsskole
Vormsund ungdomsskole er en offentlig ungdomsskole i tettstedet Vormsund i Nes kommune i Viken.
Skolen tar i mot elever fra tre barneskoler i kommunen:
Skolen ble bygget midt på 1960-tallet.
Ny ungdomsskole eller rehabilitering av dagens skole i Vormsund sto på den politiske dagsorden i Nes i mer enn 12 år, da den ble politisk vedtatt rehabilitert og utvidet i 2018.
15. april 2019 startet Ruta arbeidet.
Midtbygget som blant annet inneholdt gymsal og basseng på den gamle skolen er revet, mens øst –og vestfløyen står igjen. De gamle fløyene blir totalrenovert innvendig og utvendig står kun den gamle teglfasaden med nye vinduer. Ny midtfløy i 3 etasjer blir bygget på samme sted hvor den gamle stod. Idrettshallen, energisentralen og bussoppstillingsplasser bygges der den gamle barneskolen stod.
Skråningen som binder «nedre» og «øvre» nivå sammen er omtalt som «aktivitetsgata» og inngår som en viktig trasé både for prosjektets infrastruktur, så vel som kommunikasjonen mellom byggene.
Skolen kan ved maksimal utnyttelse ta imot 540 elever og 60 ansatte.
Den nye skolen startet opp skoledrift vinteren 2021.
Peter Mundy
Peter Mundy (fl. 1600 – 1667) var en britisk handelsreisende og forfatter som reist mye i Asia, Russland og Europa. Han var den første briten som skrev om å ha drukket chaa (te) i Kina, noe han gjorde i Itinerarium Mundi (Reiserute gjennom verden).
Ingebrigt Huus
Ingebrigt Ingebrigtsen Huus (født 28. mai 1868 i Singsås, død 12. august 1957) var en norsk gårdbruker og politiker. Han var stortingsrepresentant for Venstre i perioden 1919-1921 og for Bondepartiet i perioden 1922-1927. Han var ordfører i Singsås i periodene 1904-1916 og 1934-1937.
Han gikk kurs på fylkesskolen 1888-1889 og ble straks tatt med i ulike kommunale verv. Han ble som 21-åring valgt inn i fattigstyret, og deretter var han med i mange ulike posisjoner. Han ble gårdbruker som 24-åring, han kjøpte Huus gård fra Røros verk.
Costaceae
Costaceae er en plantefamilie i ordenen Zingiberales. Den omfatter 7 slekter med om lag 100 arter. Artene er ofte svært fargerike og prydelige, ofte med røde blomster.
William Gull
'''William Withey Gull, 1. baronett''' (født 31. desember 1816, død 29. januar 1890) var en britisk lege. Han kom fra en alminnelig familie, men steg i gradene i den medisinske profesjon, etablerte en lukrativ privat praksis og hadde en rekke fremtredende roller, som blant annet guvernør for Guy's Hospital, var professor i fysiologi og president i det Kliniske samfunn. I 1871, etter å ha behandlet fyrste av Wales for et livstruende angrep tyfoidfeber ble han utnevnt til baronett, og utpekt som livlege for dronning Victoria.
Gull huskes for en rekke viktige bidrag til den medisinske vitenskap, herunder for forståelsen av myxoedema, nefrologi, lammelser og anorexia nervosa (som han ga navnet).
En mye diskreditert konspirasjonsteori fra 1970-årene hevdet at Gull kjente identiteten til gjerningsmannen av de uløste Whitechapel-drapene i 1888, eller selv var identisk med den beryktede Jack the Ripper. Selv om den ble avvist av forskere, utviklet den dramatiske teori seg og forble populær blant produsenter av skjønnlitterære verk, til tross for Gull var 72 år gammel og med dårlig helse da drapene ble begått. Eksempler på hans rolle som Jack the Ripper omfatter 1988 TV-filmen Jack the Ripper med Michael Caine samt romanen ''From Hell' i 1996 og dens påfølgende filmatisering.
Barndom og tidlig liv
Gull ble født 31. desember 1816 i Colchester i Essex. Hans far, John Gull, var kaptein på en lekter og var trettiåtte år gammel da William ble født ombord i lekteren «Duva» fortøyd ved St Osyth Mill i sognet St. Leonards. Hans mors pikenavn var Elizabeth Chilver og hun var førti år gammel da William ble født. Williams mellomnavn, Withey, kom fra hans gudfar, kaptein Withey, en venn og farens arbeidsgiver. Han var den yngste av åtte barn, to av dem døde som spedbarn. William overlevde fem søsken, to brødre (John og Josef) og tre søstre (Elizabeth, Maria og Maria).
Tidlig karriere i medisin
Omtrent på den tiden da ble Gull introdusert til Benjamin Harrison (administrator for Guys Hospital) som ble imponert over hans evner. Han inviterte ham til å arbeide Guys Hospital under hans beskyttelse, og i september 1837, høsten før han var tjue-en år gammel reiste Gull hjem og gikk inn for sitt livsverk, medisin.
Ekteskap og familie
Den 18. mai 1848 giftet Gull seg med Susan Ann Lacy, datter av oberst J. Dacre Lacy, i Carlisle. Kort tid etterpå flyttet de til Finsbury Square. De fikk tre barn: Caroline Cameron Gull ble født i 1851 på Guys Hospital, (død 1929), hun giftet seg med Theodore Dyke Acland (sønn av Henry Acland. De fikk to barn, en datter (Aimee Sarah Agnes Dyke Acland) som døde som spedbarn i 1889, og en sønn Theodore Acland] (1890–1960), som ble rektor ved Norwich School
Baronett og Dronning Victorias livlege
Da fyrsten av Wales viste de første tegnene på sykdom 13. november 1871, mens han bodde i den kongelige residensen i Sandringham, Norfolk i begynnelsen ble han ble fulgt opp av dr. Lowe fra Kings Lynn Hospital, og av dr. Oscar Clayton som mente at feberen var forårsaket av et sår på en finger. Etter en uke uten tegn til bedring ble det diagnostisert tyfoidfeber og sendt bud på dr. Gull 21. november, og William Jenner den 23. Det kom for dagen at tyfusangrepet ble komplisert av bronkitt og det var fare for prinsens liv i mange dager.
Den neste måneden ble daglige bulletiner fra Sandringham lagt ut på politistasjoner rundt om i landet. William Hale-White, forfatter av "«Great Doctors of the Nineteenth Century» fortalte senere «da jeg var gutt da sendte min fader meg hver kveld til politistasjonen for å få de siste nyhetene. Det var ikke før like pøør Jul at bulletiner ble utstedt bare én gang om dagen».
Sykdom og død
I 1887 fikk William Gull det første av flere slag i sitt skotske hjem på Urrard House i Killiecrankie. Angrepet av afasi var forårsaket av en cerebral blødning, som den eneste advarsel. Det hadde vært uforklarlig et par dager tidligere. Han kom seg etter et par uker, og reiste til London, men var under ingen illusjoner om fare for sin helse, bemerket han; «En pil har ikke truffet blink, men det er i ngen ting å engste seg over»
Forbindelser til 1888 Whitechapel-drapene
Gull har i en rekke teorier og skjønnlitterære verk blitt påpekt å ha forbindelse med «Jack the Ripper»-drapene i 1888. Disse er vanligvis (men ikke alltid) forbundet med varianter av konspirasjonsteorier som involverte den kongelige familie og frimurerne.
Den tidligst kjente påstand som knyttet Whitechapel-drapene til en fremtredende London-lege (ikke nødvendigvis Gull) var i to artikler publisert i en rekke amerikanske aviser mellom 1895 og 1897.
Den første artikkelen dukket opp i Fort Wayne Weekly Sentinel (24. april 1895 og Ogden Standard, Utah. De rapporterte en påstått samtale mellom William Greer Harrison, en fremtredende mann i San Francisco, og en dr. Howard i London. I henhold til Howard var morderen var en «medisinsk mann av høy rang», hvis hustru var blitt skremt av hans uberegnelige oppførsel i løpet av Whitechapel-drapene. Hun formidlet sine mistanker til noen av sin manns medisinske kolleger som, etter å intervjue ham og lette i huset, «fant rikelig med bevis for mord og la ham inn på et asyl».
Varianter av den andre artikkelen dukket opp i Williamsport Sunday Grit (12. mai 1895, California og Brooklyn Daily Eagle (28. desember 1897). Denne artikkelen kommenterte «dentiteten som en inkarnert djevel som var død for lenge siden» og at morderen var "en dement lege, plaget med svært sterk erotisk mani. Den gjentok noen av detaljene i den tidligere rapporten, og la til at dr Howard «var en av et dusin London-leger som satt i en kommisjon» og la til at Jack the Ripper «var en lege med høy anseelse og nøt beskyttelse av de beste samfunnet i West End i London». Artikkelen fortsatte med å hevde at predikanten og spiritualisten Robert James Lees spilte en ledende rolle i legens arrestasjonen ved hjelp av sine synske krefter i det guddommelig Whitechapel og at morderen bodde i et hus i Mayfair. Han fikk politiet til å gå inn i huset, en fremtredene leges hjem som angivelig ble fjernet og lagt inn på et privat sinnssykeasyl i Islington under navnet «Thomas Mason». I mellomtiden ble forsvinningen av legen forklart ved å annonsere hans død og arrangere en falsk begravelse – «en tom kiste, som nå er plassert i familien hvelv i Kensal Green, som er ment å inneholde de jordiske levninger av en fantastisk West End lege, hvis død alle i London sørget over» (Denne detaljen ikke er i samsvar med William Gull som ble gravlagt på kirkegården,Thorpe-le-Soken i Essex.)
Identiteten til dr. Howard som er anklaget for å ha gitt informasjonen til den første artikkelen ble aldri etablert. Den 2. mai 1895 publiserte Fort Wayne Gazette en oppfølging ved å sitere William Greer [sic] noe som bekrefter nøyaktigheten av historien, og som beskriver dr. Howard som en «godt kjent London-lege som reiste gjennom San Francisco på en reise for flere måneder siden». En videre oppfølging artikkelen i London People 19. mai 1895, skrevet av Joseph Hatton, som identifiserte ham som dr. Benjamin Howard, en amerikansk lege som hadde praktisert i London på slutten av 1880-tallet. Artikkelen ble vist til dr. Benjamin Howard under et nytt besøk i London i januar 1896, som førte til et sterk brev som ble publisert i London People 26. januar 1896.
Kriminologen Thomas Stowells artikkel 1970
Kriminologen Thomas Eldon Alexander Stowell publiserte en artikkel i The Criminologist med tittelen «Jack the Ripper – A Solution?». Stowell var juniorkollega av dr. Theodore Dyke Acland, Gulls svigersønnsønn. Han påstod at en av Gulls pasienter var Whitechapel-morderen. Han viste til at morderen som en «S» uten noen gang å identifisere ham, men identiteten til «S» var allment antatt å være prins Albert Victor, hertug av Clarence og Avondale, dronning Victorias barnebarn og presumptive arving til tronen. Stowell skrev
Stowell utviklet tilsynelatende sin teori ved hjelp av Gulls private papirer som sitt primære kildematerialet. Dette kan imidlertid ikke bekreftes da Stowell døde noen dager etter publisering av artikkelen og hans familie brente hans papirer. Gull (som ble navngitt i artikkelen) kastet angivelig papirer som viste at «S» hadde ikke døde av lungebetennelse, som hadde blitt rapportert, men av tertiær syfilis. Stowell sier at «S» fikk syfilis i Vestindia på turné i slutten av tenårene, og det var denne sykdommen som førte til galskapen som førte til drapene.
Han fortsetter med å hevde at «S» ble bekreftet gal av Gull og plassert i en privat mentalanstalt, som han rømte, og begikk det siste og mest brutale mord på Mary Jane Kelly i november 1888. Han frisknet tilstrekkelig til å ta en fem-måneders cruise før han fikk tilbakefall og døde «i sin fars hus på landet» av bronkitt.
Liste over norske studentaviser
Studentaviser som for tiden kommer ut i Norge.
William Gull
«Jack the Ripper» (BBC mini-serie) 1973
I 1973 produserte BBC TV-serien «Jack the Ripper» en mini-serie i dokudramaformat. Serien, med manus av Elwyn Jones og John Lloyd brukte fiktive detektiver, detektiv, Chief inspktør Charles Barlow og detektiv Chief inspektør John Watt fra dramaserien Softly, Softly for å skildre en undersøkelse av Whitechapel-drapene.
Serien kom ikke frem til en enkel konklusjon, men var viktig som den første offentlige utsendelsen av en historie om Joseph «Hobo» Sickert, angivelig uekte sønn av kunstneren Walter Sickert. Denne teorien hevdet at statsminister Lord Salisbury konspirerte med dronning Victoria og senior frimurere, inkludert ledende polititjenestemenn for å drepe en rekke kvinner med kunnskap om en illegitim katolsk arving til tronen, far til Prins Albert Victor. I henhold til denne teorien ble drapene utført av William Gull med hjelp av en kusk, John Netley. Sickert trakk senere tilbake historien i et intervju med Sunday Times 18. juni 1978. Han ble sitert med «Det var en spøk, jeg gjorde det helt store, og det var en heidundrende spøk».
1976 – «Jack the Ripper: Den Endelige Løsningen» (Stephen Knight)
Knight hadde foretatt sin egen forskning for å finne ut om det virkelig var en kusk som het John Netley; at et ikke navngitt barn ble slått ned i Strand i oktober 1888, og om en mann som het «Nickley» som forsøkte å begå selvmord ved seg ved å hoppe fra Westminster Bridge i 1892. Han hadde også tilgang til Home Office's arkiver og en rekke moderne politirapporter som ble gjort offentlig for første gang.
Knight's hevdet at William Gull, sammen med ulike andre var alle høystående frimurere, er omstridt. Knight skriver:
Denne påstanden er tilbakevist av John Hamill, tidligere bibliotekar for Frimurernes United Grand Lodge of England. Han skriver
Populær-kultur siden 1976
I den fiktive karakteren Thomas Spivey, (1976), spilt av skuespiller Roy Lansford i Murder by Decre, spiller skuespillerne Christopher Plummer Sherlock Holmes og James Mason som Doctor Watson. Thomas Spivey, en kongelig lege hvis karakter er basert på William Gull avsløres som morder i en handling som er basert på Stephen Knight's Jack the Ripper: The Final Solution. Spivey avbildes som assistert av en person som het William Slade, som også er basert på John Netley.
En fiksjonalisert William Gull vises i Iain Sinclairs roman fra 1987 White Chappell, Scarlet Tracings også basert på Stephen Knight’s Jack the Ripper: The Final Solution.
Gull er portrettert av Ray McAnally i Jack the Ripper (1988) i en TV-dramatisering av mordene med skuespillerne Michael Caine og Jane Seymour. Stykket avslører Gull som morderen, assistert av kusken John Netley, men ellers utelater han de viktigste personene i den kongelige konspirasjonsteori.
Fra 1991 til 1996 ble en fiksjonalisert Gull omtalt i den grafiske romanen From Hell av forfatteren Alan Moore og artisten Eddie Campbell. Handlingen skildrer Gull som morder og tar Stephen Knight's Jack the Ripper: The Final Solutrion som forutsetning. Eddie Campbell skrev i bloggen sin:
Den fiktive karakter «sir Nigel Gull» vises i romanen The_List_of_Seven, 1993 av Mark Frost «sir Nigel Gull» avbildes som en kongelig lege og ser ut til å være basert på William Gull. Handlingen har okkult tema med prins Edward, Hertug av Clarence, men har ikke referanse til Whitechapel-drapene.