cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Opprinnelse
I kapittel 39 («den nordlige regionen», Dergé Kangyur, bind 30, folio 108b-109a) av den tibetanske prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers finnes det en profeti som støtter orientalistenes konklusjon:
Det eldste kjente manuskriptet av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers er skrevet med skriften kharoṣṭhī. Det befinner seg i Split Collection, stammer fra Gandhāra og er skrevet i gāndhārī. Manuskriptet er karbondatert til 75 e.Kr. Teksten stemmer overens med prajñāpāramitāsūtraen om praktiseringen av veien – den første oversettelsen som ble foretatt til kinesisk av Yuezhi-legmannen Lokakṣema (147–189) i årene 172–179 e.Kr. Dette viser at prajñāpāramitātekstene sirkulerte i denne nordvestlige regionen rundt begynnelsen av vår tidsregning.
Arhater og bodhisattvaer
Sūtra'en forteller oss at tilknytningen til hellige tekster og hellige tradisjoner er av største viktighet for oppvåkning.
I første kapittel defineres en scene og et følge, hvor der er mange arhater (དགྲ་བཅོམ་པ།, dgra bcom pa) og bodhisattvaer. «Verdige» (arhater) er de som har oppnådd den målsetning som er forklart i de fundamentale tekstene, nemlig sin egen frigjørelse. Bodhisattvaene følger læren i mahāyānatekstene, og bruker sin egen oppvåkning til å hjelpe alle andre levende vesener med å oppnå det samme.
Dharmaene
Dharma (pāḷi: dhamma, tibetansk: ཆོས།, chos) kan bety «fenomen», «attributt» (རྣམ་པ, rnam pa), «kvalitet», «naturlov» eller «virkelighet». Det kan bety «den underliggende sannhet» i betydningen den buddhistiske lære, som vi finner det i ordene «dreiningen av dharmas hjul». Dharmaene er omtalt i bøker eller i andre forklaringer som er blitt popularisert av lekfolk, orientalister eller andre.
Tekstene til «hinayana»-skolene definerer to kategorier av dharmaer:
Dharmaene av urenhet er relatert til de to første av de fire edle sannheter (caturāryasatya, འཕགས་པའི་བདེན་པ་བཞི།, ’phags pa’i bden pa bzhi). De inngår i beskrivelsen av den ordinære praktiserende som er et «lidende vesen».:
De rensende dharmaer dekkes av de to siste av de fire edle sannheter:
I begynnelsen av kapittel 3 av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers spør Śāriputra: «Hvordan skal da bodhisattvaer, store vesener, praktisere prajñāpāramitā?» Buddha svarer: «De ser ikke form. På samme måte ser de heller ikke følelser (vedanā, ཚོར་བ།, tshor ba), persepsjon (saṃjñā, འདུ་ཤེས།, ’du shes), viljesmessige fakoter (saṃskāra, འདུ་བྱེད།, ’du byed) eller bevissthet (vijñāna, རྣམ་པར་ཤེས་པ།, rnam par shes pa)».
At «de ikke ser», betyr at de avviser det som et objekt for tilknytning. Det betyr ikke at aggregatene, etc., ikke er der eller at de ikke vet om dem. Arhater vet om aggregatene, fordi det er en så grunnleggende lære i den første edle sannheten om verdens lidelse.
Deventer
Byen har to jernbanestasjoner med linjer til Amsterdam / Utrecht–Amersfoort–Osnabrück–Berlin / Hamburg og langs Groningen–Zwolle–Arnhem–Nijmegen. Motorveien A1 går også igjennom området. Den kan følges 90 km til Amsterdam, eller videre til Berlin.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Ikke-tilknytning
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers fokuserer ikke bare på ikke-tilknytning til dharmaene i de tidlige buddhistiske skolene. Den ivektlegger også at bodhisattvaer også bør bli uavhengig av mahāyānatekster.
Dette skjer ved å ekspandere de grunnleggende dharmaer til å inkludere alle bodhisattvaenes kvaliteter. I denne forbindelse gis en skolastisk oppramsing av kvaliteter, slik vi kjenner det fra den litteraturen som kalles abhidharma:
Ikke-tilknytning er også å unngå mentale representasjoner (idéer og definisjoner) av urene og rensede dharmaer. Det regelmessige budskapet i prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers er at alle dharmaer uten unntak er tomme for enhver iboende natur (svabhāva). En mahāyāna-utøver ser dharmaene som de er ment å vises, som uten en eneste iboende natur og med bare en nominell eller konvensjonell virkelighet. Dette faktum har dessverre i seg selv blitt et objekt for tilknytning. Å «slå seg til ro» (abhiniviś) med noe er å være negativt tilknyttet det.
Teksten priser mahāyanalæren som den ypperste. Den sier at religiøse relikvier, statuer, bøker, praksis, kunnskap, og alt sunt og gunstig er bra. Men bare i den grad hvor de ikke blir objekter for tilknytning. Den forkynner også verdien av kyndige midler for å hjelpe folk. Dersom prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers selv blir et objekt for tilknytning, resulterer det i det motsatte av hva den forkynner. Når teksten sier at selv det å skrive ned et enkelt ord fra den er nyttig, kan man ikke transcendere problemet med tilknytning ved å innføre en ny tradisjon.
Christoffer Oftedahl
Christoffer Gedde Oftedahl (født 1917 på Stabekk i Bærum, død 1982) professor i geologi ved Norges tekniske høgskole (NTH). Sønn av Knut Th. Oftedahl.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Innholdsmessig samsvar med større tekster
Det dreier seg om forskjellige tekster med til dels forskjellig innhold. Flere kapitler i sūtraen på 8 000 vers på den ene siden og 18 000, 25 000 og 100 000 vers på den andre siden behandler lignende emner, men her stopper også likhetene.
Deventer
I den første uken av juli er byen senter for en storstilt friluftsfestival Deventer op stelten («Deventer på stylter») hvor skuespillere og artister opptrer gratis i gatene og på plassen Brink. Alle som opptrer må gjøre det på stylter. I august er Deventer hjem for en årlig bokfestivalen, en av de største i Europa med rundt 125 000 besøkende. I desember holder byen en festival for Charles Dickens og blir oppført i byens eldste gater som dekorert Viktoriatidens stil, i henhold til Dickens' litteratur. I 2004 og 2006 kom det rundt 135 000 besøkende til denne festivalen.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Innholdsmessig samsvar med større tekster
Åtte kapitler i prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers (16, 21–22, 24 og 29–32) har ingen paralleller i utgavene på 18 000 og 25 000 vers og 28 kapitler i utgaven på prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og 25 000 (2–5, 16-17 og 62–83) mangler enhver parallell i utgaven på 8 000 vers. Ni kapitler i sūtraene på 18 000 og 25 000 vers mangler også paralleller i de kinesiske og tibetanske utgavene på 100 000 vers (2–5, 16-17, 25 og 83)
Også utgavene på 18 000 og 25 000 vers har betydelige innbyrdes forskjeller. I 1994 publiserte den japanske orientalisten Shogo Watanabe ved Tōyōuniversitetet en analyse av et sentralasiatisk manuskript av utgaven på 25 000 vers. I stedet for etiketter som «18 000 vers» og «25 000 vers», valgte han benevnelsen ashtadashasāhashrikā-pañchavimshāti (AD-PV) linjene av den store prajñāpāramitāsūtraen. Det finnes ikke et eneste sitat i utgaven på 25 000 vers som stammer fra utgaven på 18 000 vers. Heller ikke det motsatte er tilfelle: Ikke et eneste sitat fra utgaven på 25 000 vers finnes i utgaven på 18 000 vers. Utgaven i 25 000 vers er ingen utvidelse av utgaven på 18 000 vers; de er to varianter av en felles urtekst.
Christoffer Oftedahl
Han ble cand. real. ved Universitetet i Oslo i 1942 og Dr. philos. samme sted i 1949. Han var først ansatt som vitenskapelig assistent på Mineralogisk Museum på Tøyen i Oslo. Han var et år ved University of Illinois før han ble ansatt som statsgeolog ved Norges geologiske undersøkelse i Oslo. I 1959 ble han utnevnt til professor i generell geologi ved Geologisk institutt, Norges tekniske høgskole.
Deventer
Deventer arrangerte VM på skøyter for menn i 1969 og 1973.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Innholdsmessig samsvar med større tekster
I 1958 påviste den japanske orientalisten Ryfishé Hitaka ved universitetet i Kyūshū at prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers ikke er en utvidelse av utgaven i 8 000 vers. Den er snarere en komprimert og forkortet form av de tre større sūtraene på 18 000, 25 000 og 100 000 vers. Da Dr. Gyurme Dorje publiserte en engelsk oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers i 2018, kom han til samme konklusjon.
På samme måte samsvarer innholdet i 18 000 vers med innholdet i prajñāpāramitāsūtraene i 100 000 og 25 000 vers. Det er en kompakt fremstilling av innholdet i disse større tekstene, men det er ikke de samme tekstene.
Pratāpacandra Ghoṣa har publisert en oversettelse fra sanskrit av første seksjon (khanda) av prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers. Takayasu Kimura har publisert en annen oversettelse fra sanskrit av prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers som tilsvarer bind 6-12 av den tibetanske versjonen. Innholdet er ekvivalent til kapitlene 32-87 i den tibetanske prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers.
Kimura har også publisert en komplett sanskrit-utgave av Haribhadra’s variant av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers (1986–2009). Ved siden av Gilgitmanuskriptet, var denne teksten basis for Edward Conzes' tekst The Large Sutra on Perfect Wisdom (1985). Innholdsmessig er Haribhadra's versjon svært lik den tibetanske prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers.
Christoffer Oftedahl
I 2002 innstiftet Norsk geologisk forening en forskningsformidlingspris, Toffenprisen oppkalt etter Oftedahl.
Deventer
Byens tradisjonelle handel og industri har fortsatt en del betydning. Byen har en fabrikk som produserer sentralvarmeanlegg og har fortsatt kontorene til redaktøren og utgiveren Wolters-Kluwer, en av de fremste utgivere innenfor internasjonal vitenskapelig utgivelser.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den store prajñāpāramitāsūtraen fra Gilgit
Gilgitmanuskriptene ble oppdaget i 1931 i Kashmir, og er daterte til det 6. eller 7. århundre e.Kr. De inneholder en stor prajñāpāramitāsūtra på sanskrit. Orientalisten Edward Conze (1904–1979) har begått en feiltagelse når det gjelder denne teksten.
Han betegner den siste delen av manuskriptet (fra folio 188 rekto til folio 308 rekto), som Aṣṭā­daśa­prajñā­pāramitā (prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers). Av disse er folioene 211 rekto – 218 rekto gått tapt, og folioene 218 verso – 263 verso (kapitlene 55-69 ifølge Conze) er i Roma. Andre orientalister har fulgt Conze, og beskrevet andre halvdel av Gilgitmanuskriptet som fragmenter av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers. New Delhi-samlingen av Gilgit-manuskriptene inneholder også 64 adskilte palmeblader av et annen manuskript av teksten.
Conze omtaler første halvdel av Gilgitmanuskriptet (folio 1-187) som en gjengivelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, og den andre halvdeldelen (folio 188-308) som en gjengivelse av versjonen i 18 000 vers. Ifølge Conze inneholder Gilgitmanuskriptet kapitlene 1-37 av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, og kapitlene 48-83 av versjonen i 18 000 vers.
Deventer
Deventers honningkake, Bussink Deventer Koek, har blitt produsert i byen i mer enn 500 år, og blir fortsatt framstilt lokalt og solgt over hele Nederland og i utlandet.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den store prajñāpāramitāsūtraen fra Gilgit
Den italienske buddhologen Stefano Zacchetti (1968–2020) har påvist at dette er en feiltagelse, og at det ikke er to tekster. Han konkluderer med at Gilgitmanuskriptet reflekterer «en enkelt versjon av den store prajñāpāramitā», og at spørsmålet om hvorvidt teksten representerer utgaven i 25 000 eller 18 000 vers er et «nyttesløst spørsmål».
Skribenten som stod bak Gilgitmanuskriptet, har gjort en feil. I kapittelet som følger etter kapittel 37, har skribenten ved et uhell skrevet «48» i stedet for det korrekte «38». Ikke alle kapitlene har både titler og kapittelnummer. Conze må ha merket seg at kapittel «50» (i virkeligheten kapittel 40) har tittelen Avinivartanīya­liṅga­nirdeśa eller «undervisning om kjennetegnene på irreversibilitet». Kapittel 50 i den tibetanske prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers har samme tittel. Derfor trodde Conze at skribenten «rolig endret [gjengivelsen] fra versjonen i 25 000 vers til versjonen i 18 000 vers (ved f. 187/188) uten å fortelle noen om det».
Gilgitmanuskriptet er en slags mellomting mellom prajñāpāramitāsūtraene i 25 000 og 18 000 vers, som verken finnes i den tibetanske eller den kinesiske buddhistiske kanon.
I prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng finner vi noe lignende. Tekst nr 4 (bokrullene 538-555) er en kinesisk gjengivelse av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Tekst nr 5 (bokrullene 556-565) er en variant av denne, som ikke finnes på tibetansk eller sanskrit, og som vanskelig kan plasseres i noen kjent kategori.
Manuskriptfragmentene fra Khadalik
Flere folioer av fire sanskrit-manuskripter stammer fra ruinene av de sentralasiatiske buddhistiske templene Khadalik, i kongedømmet Khotan langs silkeveien. Foliene ble kjøpt fra Badr-ud-din av Mr. (senere Sir George) Macartney, og ble mottatt av General of Archeology i India den 8. mai 1907, etter å ha blitt videreformidlet av den politiske agenten i Gilgit i 1906. I 1916 havnet de i et indisk museum for utstilling.
Det dreier seg om 10 folioer. Det første manuskriptfragmentet består av folioene 97, 98, 102, 104, 109 og 110. Det andre fragmentet består av folio 152, og det tredje av folio 209. Det fjerde fragmentet består av folioene 748 og 764. De tre første manuskriptene er fragmenter av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers; det fjerde tilhører en uidentifisert prajñāpāramitātekst.
Folioene ble beskrevet av pandita Binod Bihari Bidyabinod i 1927 og deretter av den norske indologen Sten Konow (1867–1948) i 1942.
Skriften er en modifisert brahmiskrift, også kalt «oppreist guptaskrift» eller «nordøstlig guptaskrift», av den typen som ble brukt i kongedømmet Khotan til å skrive det østiranske språket khotanesisk. Bidyabinod siterte Dr. Augustus Rudolf Hoernle (1841–1918) som hevdet at denne nordøstlige varianten ble erstattet av en nordvestlig variant omkring 580 e.Kr. Han tidfestet derfor manuskriptfragmentene til tidligere enn 580 e.Kr. Konow på sin sine daterte folioene til det 6. århundre og muligens tidlig i det 7. århundre.
Bidyabinod og Hoernle trodde at dette var fragmenter av Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers. Konow påviste at teksten tilhører prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers (og en ukjent prajñāpāramitātekst).
Ms Stein Ch 0079a
Hoernle trodde at dette er et fragment av prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers. I 1950 påviste Edward Conze at det er et fragment av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers og at kapittelinndelingen er identisk med den tibetanske versjonen.
Stereotype avsnitt er betydelig kortere enn i versjonene på 100 000 og 25 000 vers, hvor de numeriske repetisjonene opptar henholdsvis 82 000 og 7 000 vers. I folio 613a1 av Ms Stein Ch 0079a opptar frasen yaiḥ saṃṛhyamāno dānapāramitāyāṃ caran kuṡalair mūlair na vivardheta yāvat sarvākārajñatāyāṃ caran kuṡalair mūlair na vivardheta kun en halv linje. Ordet yāvat i denne frasen er utvidet til tre linjer i utgaven på 25 000 vers og 13 linjer i utgaven på 100 000 vers. Standardfrasene i Ms Stein Ch 0079a er likevel mer i overensstemmelse med utgaven på 100 000 vers enn utgaven på 25 000 vers.
Friedrich von Bodelschwingh
Friedrich von Bodelschwingh (født 14. august 1877 i Bethel ved Bielefeld i Tyskland, død 4. januar 1946 samme sted) var en tysk teolog.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Ms Stein Ch 0079a
Det er forskjeller mellom Ms Stein Ch 0079a og manuskriptet fra Khadalik. Ch 0079a folio ar5 har formuleringen evam eva Bhagavaṃ, mens fragmentene fra Khadalik (side 33 b, 12) har formuleringen tad anena Bhadanta Bhagava. Ch 0079a bruker formuleringen tad kasya hetoḥ, mens fragmentene fra Khadalik har tat kashmād dhetor. Flere forskjeller finnes når vi sammenligner folioene 57, 124, 129, 182, a, med fragmentene fra Khadalik.
Friedrich von Bodelschwingh
Bakgrunn
Hans far var pastor Friedrich von Bodelschwingh Senior (født 6. mars 1831 i Tecklenburg, død 2. april 1910 i Bethel) og hans kone Frieda. Von Bodelschwingh sr. var grunnlegger av flere veldedige stiftelser for fattige.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Ms Stein Ch 0079a
Conze regnet det som sannsynlig at sadāprarudita, dharmodgata og parīndanā – kapitlene 85, 86 og 87 i den tibetanske versjonen på 18 000 vers, må ha vært en del av manuskriptet. Disse kapitlene er også funnet prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, både på tibetansk og sanskrit. De finnes også i den tibetanske versjonen på 25 000 vers, så vel som i de kinesiske oversettelsene av utgaven på 25 000 vers som ble foretatt av Mokşala i året 291.e.Kr. og av Kumārajīva i året 403 e.Kr. De finnes ikke i sanskritutgaven av 25 000 vers.
Friedrich von Bodelschwingh
Innsats i helsepleien
Pastor Friedrich von Bodelschwingh grunnla og drev Von Bodelschwingh Bethel-Institution, som tilbød helsetjenester og andre tjenester til de fattige i mange år. Etter farens dødsfall i 1910 tok Bodelschwingh den yngre over denne driften. Både far og sønn var nære venner og kolleger av professor Ernst von Dobschütz. I 1921 utvidet Bodelschwingh tjenestetilbudet ved instituttet til også å gjelde omsorg for foreldreløse barn. Gutter som ikke kjenner sin egen fødselsdato ble gitt datoen 6. mars som sin nye fødselsdato til minne om pastor von Bodelschwingh senior, og jentene som ikke kjente sin egentlige fødselsdato ble tildelt den 20. februar til minne om hans kone Frieda von Bodelschwingh.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den kinesiske versjonen
Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng er et enormt bibliotek bestående av 16 prajñāpāramitātekster i 600 bokruller. Det ble oversatt fra sanskrit til kinesisk av Xuánzàng (玄奘, 602–664) under Tangdynastiet, i regjeringstiden til Keiser Gaozong (唐高宗, 649–683). Oversettelsen kan ha begynt i det 4. året av æraen xiǎnqìng (顯慶), dvs. i 659 e. Kr. Alternativt begynte den på 1. dagen i den 1. måned av det 5. året av xiǎnqìng, dvs. den 16. februar 660. Den var fullført på den 20. dagen i den 10. måneden i det 3. året av lóngshuò (龍朔), dvs. den 25. november 663. Oversettelsen foregikk i klosteret yùhuágōng-sì (玉華宮寺) i Fāngzhōu (方州).
I A Catalogue of the Chinese Translation of the Buddhist Tripiṭaka (1883), katalogen til Nanjo Bunyu (1849–1927), er denne teksten tekst nr 1.
Friedrich von Bodelschwingh
Innsats i helsepleien
Både den eldre og den yngre Bodelschwingh var opptatt av arvelige defekter og funksjonshemninger, og de uttrykte et kraftig ubehag ved det økende antallet funksjonshemmede personer i Tyskland. I en tale holdt den 29. januar 1929 viste Bodelschwingh den yngre til en «katastrofale utvikling» av «det økende antallet mennesker som er svake i kropp og sinn». I Bethel ble av de rundt 3.000 beboere/pasienter 1.700 tvangssterilisert, et tiltak som von Bodelschwingh ikke hadde noen motforestillinger mot. Helt annerledes og klart avvisende var han imidlertid til eutanasi.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den kinesiske versjonen
I katalogen Bussho kaisetsu daijiten (佛書解説大辭典) av Gemmyo Ono (小野玄妙, 1883–1939) er den omtalt i bind 7, side 431-433.
I den moderne koreanske oversettelsen av Tripiṭaka Koreana i bokform (Hanguk-dae-jang-kyong eller HJDK), utgitt av Dongguk University (1976) i 48 bind, befinner den seg i bind 17-32 som tekst nr H 219. I den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사) befinner den seg i bindene 1-121, som ble graverte mellom 1237 e.Kr. og 1240 e.Kr.
Friedrich von Bodelschwingh
Innsats i helsepleien
Bodelschwingh sverget troskapsed til Adolf Hitler i 1938. Gestapo stengte Bethel teologiske skole med makt i mars 1939. Pasientene som tidligere var blitt tatt vare på av Bodelschwingh ble sendt til andre institusjoner. Bodelschwingh ble dypt bekymret da han en tid senere kom over flere urovekkende rapporter om dødsfall av hans tidligere pasienter som var sendt til andre institusjoner og merkelige nekrologer som hadde dukket opp etter disse pasientene. De var blitt ofre for den nazistiske Aktion T4, et hemmelig program for avliving av pasienter av forskjellige kategorier, særlig psykisk utviklingshemmede.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den kinesiske versjonen
I Koryo-dae-jang-kyong (KJDK), det fotografiske nytrykk av Haeinsa-xylografene, befinner den seg i bind 1-4 som tekst nr K 1.
I Taishō shinshū daizōkyō (大正新修大藏經), «tripiṭaka publisert under Taishōperioden», befinner den seg i bind 5-7, som tekst nr 220.
Friedrich von Bodelschwingh
Innsats i helsepleien
Etter krigen etablerte von Bodelschwingh opp en institusjon som skulle hjelpe til med å finne savnede familiemedlemmer. Von Bodelschwingh døde kort tid etter dette.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den kinesiske versjonen
I Zhōnghuá Dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 1-6, som tekst nr H1.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers er den tredje teksten i dette biblioteket og bærer tittelen «den tredje forsamlingens leksjon, den tredje forsamlingens sekvens» (㆔會第㆔會序, sânhuì dì sânhuì xù).
Friedrich von Bodelschwingh
Innsats i helsepleien
Friedrich von Bodelschwingh ble avbildet fire ganger på tyske frimerker, første gang i 1952.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den kinesiske versjonen
I Taishō shinshū daizōkyō befinner den seg i bind 7 som tekst nr 220[3].
I Tripitaka Koreana ved Haeinsa er den tekst nr K1 [3]. Nedenfor vises tekstens innhold i Tripitaka Koreana fra Haeinsa. Den har 31 kapitler, består av 59 bokruller (bokrullene 479-537) og befinner seg i bind 97-109.
Den tibetanske versjonen
Den tibetanske versjonen er fra det 8. århundre, og er en oversettelse av et sanskrit-manuskript fra Nepal.
Tittelen
Bodhiruchi benyttet tittelen «18 000 vers» på begynnelsen av 500-tallet. Under oversettelsen av buddhistiske tekster til kinesisk, oppgir han tre forskjellige størrelser på den store prajñāpāramitāsūtraen (100 000, 25 000 og 18 000 vers). Bodhiruchi (失譯, shīyì, しつやく) levde under det nordlige Weidynastiet (北魏) og tilskrives oversettelsen av 153 tekster i den kinesiske buddhistiske kanon.
I sin katalog (1883) har Nanjo Bunyu opplistet prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng som tekst nr 1. Basert på omtalen i K’yuen-lu som ble skrevet i 1287, hevdet Nanjio at den tredje teksten «harmonerer med den tibetanske pragñāpāramitā i 18,000 ślokas».
I Denkarma (Toh. 4364), katalogen over buddhistiske verker oversatt til tibetansk i år 820 av Paltsek (dpal brtsegs) og Lui Wangpo (klu’i dbang po), er prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers den tredje i den første underavdeling av mahāyānasūtraer. I listen over kommentarer nevnes Den lange forklaring av 100 000, 25 000 og 18 000 (Toh 3808). Vi kan derfor si med sikkerhet at tittelen prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers ble brukt på tibetansk omkring året 820.
Den normaliserte tibetanske tittelen i Dergé Kangyur (tittel-linjen, folio 1b.1-1b.2) er འཕགས་​པ་​ཤེས་​རབ་​ཀྱི་​ཕ་​རོལ་​ཏུ་​ཕྱིན་​པ་​ཁྲི་​བརྒྱད་​སྟོང་​པ་​ཞེས་​བྱ་​བ་​ཐེག་​པ་​ཆེན་​པོའི་​མདོ། ('phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa khri brgyad stong pa zhes bya ba theg pa chen po'i mdo/), som er en oversettelse av sanskrit āryāṣṭādaśasāhasrikā­prajñāpāramitā­nāmamahāyānasūtra («den edle mahāyānasūtraen ved navn prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers»).
Inne i teksten (bampo 2–4, 27–28, 31 og 56) brukes kortformen  'phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa khri brgyad stong pa/ (འཕགས་​པ་​ཤེས་​རབ་​ཀྱི་​ཕ་​རོལ་​ཏུ་​ཕྱིན་​པ་​ཁྲི་​བརྒྱད་​སྟོང་​པ།), eller āryāṣṭādaśasāhasrikā­prajñāpāramitā («den edle prajñāpāramitā i 18 000 vers»). I bampo 5–26, 29–30, 32–55 og 57–60 brukes varianten shes rab kyi pha rol tu phyin pa khri brgyad stong pa/ (ཤེས་​རབ་​ཀྱི་​ཕ་​རོལ་​ཏུ་​ཕྱིན་​པ་​ཁྲི་​བརྒྱད་​སྟོང་​པ།) eller āṣṭādaśasāhasrikā­prajñāpāramitā («prajñāpāramitā i 18 000 vers»).
I folio 1b.1 i bind 29 er den indiske navneformen translitterert som ཨཱ་​རྱ་​ཨཥྚཱ་​ད་​ཤ་​སཱ་​ཧ་​སྲི་​ཀཱ་​པྲ་​ཛྙཱ་​པཱ་​ར་​མི་​ཏཱ་​ནཱ་​མ་​མ་​ཧཱ་​ཡཱ་​ན་​སཱུ་​ཏྲ། (A r+ya aSh+TA da sha sA ha sri kA pra dz+nyA pA ra mi tA nA ma ma hA yA na sU tra). Padmakara Translation Group bruker tittelen sher phyin khri brgyad stong pa/ (khri brgyad/) eller ཤེར་ཕྱིན་ཁྲི་བརྒྱད་སྟོང་པ། (ཁྲི་བརྒྱད།), som er en gjengivelse av aṣṭādaśasāhasrikāprajñāpāramitā.
Oversettere
Teksten ble oversatt til tibetansk i det 8. århundre e.Kr., og originalen var et sanskrit-manuskript fra Kathmandu i Nepal. I Dergé Kangyur er det ingen kolofon som nevner en oversetter.
Kolofonene i Pedurma-, Stok palassets-, Ulaanbaatar- og Phukdra Kangyur sier at oversetterne var Jinamitra, Surendrabodhi og Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་). Hemis Kangyur og Gangteng Kangyur (Thempangma) omtaler Prajñāvarman (པྲཛྙ་བརྨ, pradz+nya barma) i stedet for Surendrabodhi.
Betty Stjernen
Betty Anne Beate Stjernen (født 20. oktober 1963 i Bergen) er en norsk vokalist, bandleder og tekstforfatter bosatt i Trondheim.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Oversettere
I sin katalog antyder Hukuju Ui at oversetteren var Yeshé Dé, og ble foretatt under Trisong Detsen (ཁྲི་སྲོང་ལྡེ་བཙན, 742–797) den 38. keiser av Tibet.
Plassering i Kangyur
I Tōhoku-katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter fra universitetet i Tōhoku, som ble publisert av Hukuju Ui (1934) og Yensho Kanakura (1953), har den katalognummeret «Tōh. 10».
I den tibetanske buddhistiske kanon befinner den seg i Kangyur, hvor den er gruppert sammen med de andre prajñāpāramitāsūtraene. I Dergé Kangyur (སྡེ་དགེའི་བཀའ་འགྱུར, sde dge‘i bka' 'gyur) fra 1733 befinner den seg i seksjonen «moder[sūtraer]» (ཡུམ་ · yum) eller de store prajñāpāramitāsūtraene. Dette er en underseksjon av sher phyin (ཤེར་ཕྱིན, prajñāpāramitā), som igjen er en underseksjon av mdo sde (མདོ་སྡེ) eller [mahāyāna]sūtraer. I Dergé Kangyur er den tekst nr 11.
Betty Stjernen
Hun het opprinnelig Anne Beate Johannessen, senere Betty Johnsen (fram til 2012) og har også brukt artistnavnene «Battie», «Betty Bohm» og «Betty Boom».
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Plassering i Kangyur
I Dergé Kangyur opptar teksten tre bind: Bind 29 (Ka, ཀ, folio 1b–300a), bind 30 (Kha, ཁ, folio 1b–304a) og bind 31 (Ga, ག, folio 1b–206a), og består av 1613,571 sider.
I Narthang Kangyur fra 1730–1732 (སྣར་ཐང་བཀའ་འགྱུར, snar thang bka' 'gyur) er teksten plassert i seksjonen nyi khri (ཉི་ཁྲི།), og opptar bind 26 (Ka, ཀ, folio 1b.1-514a.5), bind 27 (Kha, ཁ, folio 1b.1-545a.5) og bind 28 (Ga, ག, folio 1b.1-213a.3). Der er den tekst nr 10.
Betty Stjernen
Tidlig på 1980-tallet tok hun aktivt del i en husokkupasjon av Baneveien 25 i Bergen og var trommeslager i bandet Norske Budeier.
Senere flyttet hun til Trondheim der hun ble trommeslager og vokalist i gruppen Død ved Ankomst/Jihaad og vokalist i Betty Bohm Bang Band. Elev ved Trøndertun folkehøgskole i årene 1986–1988 og var der vokalist i bandet Slape Snake (Bandet hadde ingen utgivelser, men turnerte i Jugoslavia sommeren 1987. Med i bandet var blant andre Lars Håvard Haugen, senere i Hellbillies). Fra 1987 er hun vokalist i Betty Big Boom Band.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Plassering i Kangyur
I Peking Kangyur (katalognummer Q.732) er den lokalisert i bind 44 (ཁ, kaḥ, folio 1b.1–), bind 45 (ག, khaḥ, folio 1b.1–) og bind 46 (ག, gaḥ, folio 1b.1–223b.8). Der er den plassert i seksjonen sher phyin sde (ཤེར་ཕྱིན་སྡེ). Den plasseres også i en seksjon for seg selv – khri brgyad stong pa (ཁྲི་བརྒྱད་སྟོང་པ།) eller «18 000». Den består av 1566,625 sider.
I Lhasa Kangyur (ལྷ་ས་བཀ་གྱུར) fra 1934 befinner teksten seg i seksjonen sher phyin (ཤེར་ཕྱིན།) og i underseksjonen khri brgyad va (ཁྲི་བརྒྱད་བ༹།) eller «18 000 vers»; der starter teksten i bind 30, folio 1a.1 og ender i bind 32, folio 317a.5. Den er tekst nr H.12 og opptar 2430.42857 sider.
Betty Stjernen
Betty fikk brystkreft i 2005 og samarbeidet med Kreftforeningen om et kalenderprosjekt til inntekt for Kreftforeningen. NRK laget en dokumentar om prosjektet: «Bettys Lykkeprosjekt». Hun mottok i 2006 SpareBank 1 Midt-Norges Tæl-stipend som hovedvinner i Åpen klasse for dette arbeidet.
I 2009 gav hun ut sin første solo-plate, Svart Natt og fulgte opp med Brenn Hexen i 2010, begge produsert av Ronni Le Tekrø.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Plassering i Kangyur
I Choné Kangyur (ཅོ་ནེ།བཀའ་འགྱུར) fra 1721-1731 befinner teksten seg i seksjonen sher phyin (ཤེར་ཕྱིན།) og i underseksjonen khri brgyad va (ཁྲི་བརྒྱད་བ༹།) eller «18 000 vers». Teksten har katalognummer C. 1027. Den begynner i bind 79, folio 1a.1 og ender i bind 81, folio 242a.3, og opptar 1858.375 sider.
I den mongolske Urga Kangyur fra årene 1908–1910, befinner den seg i bind 29 (Ka, ཀ), 30 (Kha, ཁ) og 31 (Ga, ག), som tekst nr 10 (katalognummer U.10). Den begynner i bind 29, folio 1a.1 og ender i bind 31, folio 206a.7. Den opptar 1613.28571 sider.
Edward Conze betegnet utgaven fra Narthang som den mest korrekte, og utgaven i Lhasa Kangyur som «mindreverdig».
Betty Stjernen
Siden 2011 har hun sunget i juleoppsetningen Levd Liv, hvor de to andre hovedartistene er Elias Akselsen og Børge Pedersen (Wannskrækk, Road, Hardline). I 2012-2013 holdt hun konserter i samarbeid med Øyvind Ryan (Monster Blomster og Ryanbanden) i bandet RyanBetty.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Plassering i Kangyur
Padmakara Translation Group, som publiserte en engelsk oversettelse den 31. mai 2022, er mer inkluderende. De tar hensyn til ulike gjengivelser og oversettelser i alle utgaver av Kangyur.
Den mongolske versjonen
Den mongolske versjonen bærer tittelen qutuγ-tu bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen arban mingγan silüg-tü kemegdekü yeke kölgen sudur. Den ble oversatt fra tibetansk like etter år 1600 av Siregetu guusi chorji etter et dekret av Legdan Qagan (1604–1634), og inngår i den mongolske Kangyur i 108 bind.
Betty Stjernen
I 2016 innledet hun et samarbeid med komponisten Frode Dyrli Angelsen (Billuca Ensemble). Dette samarbeidet har så langt resultert i albumet Fra April og Ut … (2016) og singlene Aldri Sove Mer (2017), Ut & Inn (2020).
Betty Stjernen holder også foredrag og driver sitt eget plateselskap Betty Records. Betty er med i dokumentarserien Punx fra 2015.
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Den mongolske versjonen
I årene 1942–1944 publiserte den ungarske orientalisten Lajos Ligeti (1902–1987) en katalog over den mongolske Kangyur. Der er denne teksten katalogisert som N° 762 (bind 42), N° 763 (bind 43) og N° 764 (bind 44).
Kapittelinndeling
Den tibetanske teksten er organisert i 87 kapitler og 60 bampoer. Nedenfor vises inndelingen i Dergé Kangyur og den mongolske Kangyur:
Tekstens struktur ifølge Tōh. 3808
I seksjonen shes phyin (ཤེས་ཕྱིན།) av Dergé Tengyur finnes det en kommentar som ulike lærde tilskriver enten Daṃṣṭrasena, Vasubandhu eller Diṣṭasena. Den bærer tittelen Den lange forklaring av prajñāpāramitā i 100 000, 25 000 og 18 000 vers (འཕགས་པ་ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་འབུམ་པ་དང་། ཉི་ཁྲི་ལྔ་སྟོང་པ་དང་། ཁྲི་བརྒྱད་སྟོང་པའི་རྒྱ་ཆེར་བཤད་པ། · ’phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa ’bum pa dang / nyi khri lnga stong pa dang / khri brgyad stong pa’i rgya cher bshad pa/). Den kalles også kommentar til skriften (ཡུམ་གསུམ་གནོད་འཇོམས།, yum gsum gnod ’joms / gnod ’joms che ba /). I Dergé Tengyur har den katalognummer D.3835. I Tōhoku-katalogene har den katalognummeret Tōh. 3808.
Den 15. august 2022 publiserte Padmakara Translation Group en engelsk oversettelse av denne kommentaren. Oversetteren Gareth Sparham publiserte også den engelske oversettelsen av prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers den 31. mai 2022.
Historikeren og sakyamesteren Butön Rinchen Drup (བུ་སྟོན་རིན་ཆེན་གྲུབ་, 1290–1364), betraktet synspunktene i denne eksegesen som en av fire måter å betrakte prajñāpāramitātekstene på. Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), som var en innflytelsesrik skikkelse innenfor skolen jonang (ཇོ་ནང), betraktet den som den eneste forklaringsmodellen. Eksegesen deler teksten opp i fem seksjoner og 11 underseksjoner:
Kapittel 1: Introduksjon
Første kapittel definerer scenen for teksten. Den har to deler, først en introduksjon som deles med mange andre sūtra'er og deretter en introduksjon som er unik for prajñāpāramitā. Den første delen begynner med setningen «dette hørte jeg en gang ...». Den beskriver kvalitetene til mange arhater og beskriver bodhisattvaene, hvorav mange er oppgitt med navn.
Den andre delen beskriver Buddha. Han kalles «herren» (bhagavat), og tidvis Tathāgata. Han inntar sin trone og demonstrerer tre mirakuløse krefter. Den mirakuløse kraften av meditativ stabilisering forårsaker lys til å utstråle fra Buddhas større og mindre kjennetegn. Fra forskjellige deler og porer i hans kropp, forårsaker utstrålingen av naturlig lys og forårsaker lys til å utstråle fra hans tunge. Dette frembringer på en magisk måte et stort tårn av blomster, som han deretter oppløser i løse luften. Til slutt illuminerer hans dharma-illuminerende krefter buddhaene i forskjellige verdener, og tilskynder deres følge av bodhisattvaer til å reise for å delta i undervisningen som følger.
Kapittel 2: Produksjonen av tenkning
Kapittelet begynner med setningen: «Her, Śāriputra. burde bodhisattvaene, de store vesener, som ønsker å våkne opp fullstendig til alle dharmaer i alle former, gjøre en bestrebelse i prajñāpāramitā». Nøkkelbegrepet her er «ønske» (kāma): Å ønske at alle levende vesener våkner opp er en formulering av mahāyānabuddhismens medlidenhet (karuṇā). Alle vesener våkner opp på forskjellig måte, avhengig av deres evner: «vesener som er blinde .... ser former med deres øyne», og så videre. De mirakuløse evner «blåser ut, med et pust i åndedrettet, ilden i det store milliardfoldige verdenssystemet, når eonen brenner opp.»
Kapittelet avsluttes med emnet sølibat. Śāriputra spør om utøveren bør ha en familie eller praktisere sølibat. Buddha svarer at det er mange typer utøvere. Men de som forstår den dype prajñāpāramitā liksom en magiker, som bruker magi til å skape forsinkelser, og spiller tilfreds og nytende overfor de fem former for sanseobjekter, for å bringe vesener til modenhet, forurenses ikke av sanseobjektene. Kapittelet avsluttes med setningen: «alternativt snakker bodhisattvaer, store vesener, nedsettende om sanseobjekter: ‘Sanseobjektene er brennende, motbydelige, morderiske mot deg.’ Derfor, Śāriputra, tar bodhisattvaer, store vesener, disse former for sanseobjekter til seg, for å bringe vesener til modenhet.»
Kapittel 3: Konvensjonelle benevnelser
Utøveren eksisterer kun konvensjonelt. Alle mulige fysiske og mentale kjennetegn hvorved man kan «se» en utøver, alle navnene på disse tingene, endog alle ultimate eller konvensjonelle realiteter om en utøver, deres mangler og perfeksjoner, er til syvende og sist ikke definerbare, og slik er det også med oppvåkning og praksis. Å utøve prajñāpāramitā er derfor å unngå ytterligheter av naiv realisme og nihilisme, ved å forstå den imaginære naturen til alle dharmaer. En slik innsikt overgår læren i de gamle buddhistiske skolene, og utøverne av prajñāpāramitā er eksemplifisert med Śāriputra og Maudgalyāyana.
Kapittel 5: Språket
Følget lovpriser Buddhas beretning om prajñāpāramitā som «den beroligende og myke perfeksjon .... den verdensromlignende perfeksjon. Det er perfeksjonen av tomheten til spesielt definerte kjennetegn, det er perfeksjonen som er tildelt alle gode kvaliteter.» Buddha strekker ut tungen, og opplyser perfeksjonen i alle verdener, for alle vesener. De kommer alle og dyrker Buddha og genererer en altruistisk aspirasjon om å bli buddhaer som underviser i denne samme læren for andre vesener. Buddha smiler, fordi han ser gjennom klarsyn at medlidenheten hos munkene i forsamlingen vil forårsake at de alle blir buddhaer i fremtiden.
Kapittel 6: Subhūti
All undervisning av śrāvaka'er og guder skjer gjennom Tathāgata’s krefter uten å motsi fenomenenes natur. Dette utsagnet kommer i begynnelsen av kapittel 6, og er en innledning på en oppsummering av kapittel 84.
Bodhisattvaer slår seg ikke til ro med definisjoner av den ultimate, udelte sanne virkelighet. De som ikke skjelver i møtet med en slik virkelighet, eller mangel på virkelighet, utøver prajñāpāramitā.
Kapittel 7: Inngangen til det feilfrie
Fra perspektivet til prajñāpāramitā som ser alle fenomener som dharma­prajñapti (ཆོས་སུ་བཏགས་པ།, chos su btags pa) — betegnelser på dharma, og ikke absolutte sannheter, oppstår både utøvelsen til śrāvaka'er og bodhisattvaer, deriblant de fire meditative stabiliseringer (ཏིང་ངེ་འཛིན། ཏིང་འཛིན།, ting nge ’dzin ting ’dzin) eller samādhi:
Utøvelsen gjør at bodhisattvaer unngår rigiditet («hardnet hode») og «kjærlighet for dharmaer». Det skjer når utøveren mister utøvelsens hensikt ut av syne — nemlig altruisme — og anser erkjennelsen av virkeligheten, oppnåelsen av fred eller endog altruismen som et mål i seg selv. Utøvere med «hardnet hode» blir śrāvaka'er, men stiger ikke høyere. Det veiledende prinsipp av medlidenhet tilhører bodhisattvaen. Fraværet av et «hardnet hode» er det samme som nyāma eller feilfrihet (སྐྱོན་མེད་པ།, skyon med pa).
Śāriputra lovpriser Subhūti’s forklaring som autentisk: «i denne prajñāpāramitā er detaljerte instruksjoner for de tre vogner (triyāna, ཐེག་པ་གསུམ།, theg pa gsum) hvor bodhisattvaer, store vesener, burde utøve på nivåene til śrāvaka'er og pratyekabuddha'er, bodhisattvaer og buddhaer.»
Kapittel 8: Den religiøse mendikanten Śreṇika
Subhūti stiler et retorisk spørsmål: «Hvilken bodhisattva vil jeg gi råd og instruere i hvilken prajñāpāramitā?». Hvis alle fenomener bare er navn, bare er betegnelser på dharma, da er utøvelsen forgjeves. Subhūti svarer at fenomenene er konvensjonelle begreper for den uutsigelige sanne naturen til tingene, som ikke kan uttrykkes som noe i det hele tatt. Dette er startstedet for all praksis, og derfor er alle former for utøvelse gjennomførbare. Bodhisattvaer som ikke skremmes av denne realitet, er irreversible fra full oppvåkning.
Alle fenomener er tomme. Form eller rūpa (གཟུགས།, gzugs) er formens tomhet. De 12 nidāna'er er tomme. Uvitenhet eller avidyā (མ་རིག་པ།, ma rig pa) er uvitenhetens romhet, frem til alderdom og død (jarāmaraṇa, རྒ་ཤི།, rga shi) er tomheten til alderdom og død. Alle fenomener er tomme. Derfor er holdningen til bodhisattvaer som praktiserer prajñāpāramitā at de ikke tar noe standpunkt om noe. Derfor marsjerer ikke bodhisattvaene under banneret til bokstaver, tomme ord eller utsagn, ei heller under banneret til de fire edle sannhetene, tomheten, eller til noe annet. Å gjøre dette er å ha steget ned til å oppfatte «jeg» og «mitt», og å mangle kyndige midler. Bodhisattva'er nekter «å begripe» noe som krever en differensiering gjennom et språk basert på årsakstegn eller nimitta (མཚན་མ།, mtshan ma). De ser på årsakstegn slik som śrāvaka'er ser på kleśa eller lidelsesfølelser (ཉོན་མོངས་པ།, nyon mongs pa). En lidelsesfølelse er basert på at man aksepterer en årsakssammenheng som virkelig. Dette fører til klamrende tilknytning og hat eller dveṣa doṣa (ཞེ་སྡང་།, zhe sdang). Disse samme årsaksforholdene får bodhisattvaer uten dyktige midler til å slå seg til ro med en grunnleggende vei og oppnå ekte resultater. Dette er også grunnen til at den religiøse mendikanten Śreṇika, en śrāvaka, oppnådde nirvāṇa ved å lytte til denne lære. Den førte han unna troen på årsakstegn. Śreṇika oppnådde nirvāṇa ved å innse at endog nirvāṇa var noe som ikke kunne begripes gjennom definisjoner. På samme måte går ikke bodhisattva'er inn i nirvāṇa før de har oppfylt sitt løfte om å hjelpe alle andre vesener til den fullstendige oppvåkning eller abhisambuddha (མངོན་པར་རྫོགས་པར་སངས་རྒྱས།, mngon par rdzogs par sangs rgyas).
Śāriputra spør Subhūti om hva som ikke eksisterer og hva ikke kan begripes (དམིགས།, dmigs). Subhūti svarer at ingen fenomener eksisterer fordi de er tomme for en iboende natur eller svabhāva (ངོ་བོ་ཉིད། རང་བཞིན།, ngo bo nyid rang bzhin). En bodhisattva er aldri adskilt fra buddhasinnet, fordi alle fenomener er adskilt fra en iboende natur og ikke noe virkelig. Alle fenomener er uten definerende kjennetegn. Bodhisattva'ene går fremover til kunnskap om alle aspekter — sarvākāra­jñatā (རྣམ་པ་ཐམས་ཅད་མཁྱེན་པ་ཉིད།, rnam pa thams cad mkhyen pa nyid), fordi de innser at ingenting er produsert og ingenting har gått fremover. Alt er tomhet. Endog det ultimate er tomhet for en iboende natur.
Kapittel 9: Årsakstegn
Selve tanken på at «jeg praktiserer prajñāpāramitā» er en mangel på kyndige midler, som noen ganger fører til noe, og andre ganger fører til abhisaṃskāra (མངོན་པར་འདུ་བགྱི་བ། མངོན་པར་འདུ་བྱེད་པ། མངོན་པར་འདུ་མཛད་པ།, mngon par ’du bgyi ba mngon par ’du byed pa mngon par ’du mdzad pa), som er slavebinding, å slå seg til ro med det som er destruktivt. Det fører ikke engang en śrāvaka til nirvāṇa, men til enda mer lidelse i saṃsāra. Bodhisattvaer må igjen akseptere at det ikke finnes noen andre dharmaer enn tomhet; de har aldri blitt produsert. Bodhisattvaene må forbli i den meditative stabiliseringene, som går fra sarva­dharmānutpāda (ཆོས་ཐམས་ཅད་སྐྱེ་བ་མེད་པ།, chos thams cad skye ba med pa) opp til ākāśāsaṃga­vimukti­nirupa­lepa. Oppvåkningen av slike bodhisattvaer er blitt profetert, men bare som en konvensjonell merkelapp fordi ingen meditative stabiliseringer til syvende og sist eksisterer. Buddha gir Subhūti et kompliment for sin forklaring, ved å kalle ham for «den fremste av śrāvaka'er i en konfliktfri tilstand eller araṇa araṇya (ཉོན་མོངས་པ་མེད་པ།, nyon mongs pa med pa)».
Alle ting er i en tilstand av absolutt naturlig renhet, hvor det ikke er noe som produseres eller tilskitnes, hvor ingenting kommer til syne eller forsvinner. Ved å anvende de to meningene av sanskrit-ordet vid («å eksistere» og «å vite»), sier Buddha at form, og så videre, ikke eksisterer på den måten som ordinære mennesker tror. Intet går fremover, og intet hviler. De som mentalt konstruerer et startpunkt, gjør fremskritt, og kommer til et endemål, praktiserer ikke prajñāpāramitā. Kunnskapen om alle aspekter — sarvākāra­jñatā, forutsetter at man ikke begriper noe fenomen.
Kapittel 10: Illusjonslignende
Alle ting er liksom en illusjon. Alle ting er bare navn og konvensjonelle begreper (མིང་གི་བརྡ། མིང་དང་བརྡ།, ming gi brda ming dang brda) som i virkeligheten ikke blir skapt. Bodhisattvaer som forstår dette oppnår kunnskap om alle aspekter, men det kan skremme nye utøvere som mangler venner eller kalyāṇamitra (དགེ་བའི་བཤེས་གཉེན།, dge ba’i bshes gnyen).
Å forkynne de fire edle sannheter som en form for filosofisk absolutisme, fører til at man faller som offer for Māra og dårlige venner. Disse vil avskrekke synet på prajñāpāramitā og hevde at det ikke er Buddhas lære. Dårlige venner kan være Māra forkledd som en buddha. De kan si at hvis alt er tomhet, er bodhisattvaens vei uten hensikt. Māra kan også være forkledd som en mor eller far, som sier at istedet for denne verdens tortur bør man hvile i nirvāṇa. Noen ganger opptrer dårlige venner som en munk som forkynner de fire edle sannheter på en absolutistisk måte.
Kapittel 11: Forlegenhet
Teksten forklarer ordet bodhisattva fra mange vinkler, og sier deretter at begrepet mangler basis i virkeligheten. Sporene som etterlates av en bodhisattva er liksom sporene av en fugl i luften. Heller ikke en lysstråle etterlater seg noen spor, og slik er det også med lyset fra en tathāgata.
Kapittel 12: Eliminasjon av synspunkter
Deretter følger en liste over dharmaer, som starter med sunne dharmaer som det å ære ens foreldre, og så videre, og de 9 oppfatninger av kroppens frastøtende tilstand etter døden eller navasaṃjñā (འདུ་ཤེས་དགུ, ’du shes dgu) så vel som alle andre nivåer av smṛti (དྲན་པ།, dran pa) eller ordinært oppmerksomt nærvær og buddhistisk meditasjon. Den lister også opp ordinære usunne dharmaer som de ti usunne dharmaer eller daśākuśala­karma­patha (མི་དགེ་བའི་ལས་ཀྱི་ལམ་བཅུ། མི་དགེ་བ་བཅུའི་ལས་ཀྱི་ལམ།, mi dge ba’i las kyi lam bcu mi dge ba bcu’i las kyi lam) — tre fysiske usunne handlinger (drap, å stjele og ulovlig sex), fire verbale usunne handlinger (løgn, hevn og det å bable nonsens),og tre mentale usunne handlinger i form av begjær, ondskap og feilaktige synspunkter — og så videre; ekstraordinære fenomener og fenomener som ikke utflyter — āsrava (ཟག་པ།, zag pa), nemlig rensende dharmaer i sinnelaget til buddhaene — parikarman vyavadāna (ཡོངས་སུ་སྦྱང་བ། ཡོངས་སུ་སྦྱོང་བ། རྣམ་པར་བྱང་བ།, yongs su sbyang ba yongs su sbyong ba rnam par byang ba), som deles med andre utøvere, og som er unike for praksisen til de som følger buddhaene.
Buddha, Śāriputra og Subhūti forklarer deretter begrepet «stort vesen» eller mahāsattva (སེམས་དཔའ་ཆེན་པོ།, sems dpa’ chen po) fra mange vinkler. En mahāsattva er fremst blant alle som «entrer strømmen» eller srotaāpanna kunadī (རྒྱུན་དུ་ཞུགས་པ།, rgyun du zhugs pa), og så videre. Vedkommende ser den ultimate naturen til vesener, behandler dem alle på samme måte og arbeider likt for dem alle. En srotaāpanna har aldri negative tanker om dem, følger den buddhistiske læren, perfeksjonerer den meditative stabilisering og alle andre rensende dharmaer og er ikke tilknyttet noe, heller ikke bodhicitta.
Śāriputra spør om hvorfor alle ordinære uopplyste vesener ikke er frie fra tilknytninger og følelsen av besittelse. Subhūti svarer at i realiteten er de det, akkurat slik som sinnet til en buddha i sin iboende natur er uten tilknytninger og noen form for besittelse. Alle fenomener er på samme måte tomme og rene.