cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den eldre Edda
Innhold
Codex Regius ser ut til å ha vært gjenstand for et bevisst redigeringsarbeid. Første delen består av 11 dikt om norrøne guder, de såkalte gudediktene. Boka åpner med det store verdensdiktet Voluspå. Deretter følger tre dikt med Odin som hovedperson, hvorav det første er Håvamål. Så følger ett dikt om Frøy (Skirnesmål), fire om Tor og til slutt to som er vanskelig å plassere. Diktene handler om situasjoner av avgjørende betydning i gudeverdenen. Deler av disse diktene antas å høre til en større indoeuropeisk kulturarv. De 12 siste diktene i Codex Regius handler om jordiske helter og deres tragedie. Heltediktene er ingen samlet fortelling, men alle knytter den til den fellesgermanske sagnhelten Sigurd Fåvnesbane og ætten hans. Noen av personene i heltetediktene antas å være historiske personer fra folkevandringstiden. Hunerkongen Attila (død 453 e.kr.) møter vi på her under navnet Atle.
I gudediktene er innholdet oftest dominert av en enkelt gud: Odin, Tor, Frøy, Heimdall. Men i mange tilfeller opptrer gudene også som gruppe eller samfunn. Særlig i Torsdiktene pleier hovedpersonen Tor å være meget aktivt handlende (Trymskvadet Þrymskviða, Hymeskvadet Hymiskviða). Odinsdiktene er på den annen side oftest visdomsdiktning, hvor vi enten får kunnskap om allheimens skjebne (Voluspå Vǫluspá) eller verdens innretning (Vavtrudnesmål Vafþrúðnismál, Grimnesmål Grímnismál), mens Håvamål Hávamál gir leveregler, praktisk livsvisdom og runekunnskap. Innholdet i gudediktene kjennes ikke fra annen litterær overlevering enn den islandske. Vølundkvadet Vǫlundarkviða, som innholdsmessig står for seg selv, er i Codex Regius plassert blant gudediktene, enda hovedpersonen ikke er en vanlig gud, men en alv. Vølundssagnet om Vølund smed var kjent også utenfor Norden.
Form
Hva angår innholdet, er eddadiktene fortellinger om guder og helter, og i Codex Regius er de nedskrevet uten linjedeling, altså på en måte som kan minne om prosa. Det er likevel åpenbart at fortellingene er gjengitt i et språk med bevisste, regelmessige, klanglige og rytmiske virkemidler som gjør dem til poesi.
Det grunnleggende formdannende prinsippet i eddadiktene er stavrimet. Stavrimet oppretter lydforbindelser mellom nærliggende trykktunge stavelser i det språklige forløpet. Til forskjell fra enderimet, som har lydlikhet fra trykktung vokal og ut, har stavrimet lydlikhet i framlyd i de trykktunge stavelsene:
Her ser vi at stavrimene ordner det språklige forløpet i musikalske enheter på (stort sett) fire trykktopper. I første, andre og fjerde enhet er det konsonanter (s – s – s, h – h – h og h – h – h) som danner rim. I tredje enhet er det vokaler (ei – a) som rimer; i så tilfelle er vokalene som oftest ulike. Det viser seg videre at stavrimet er plassert på disse fire trykktoppene etter et bestemt mønster, idet enten én eller begge de to første trykkstavelsene har rim, den tredje nesten alltid har det, mens den fjerde aldri har rim. Den tredje (obligatoriske) trykkstavelsen kalles hovedstaven, mens første og andre kalles støttestaver. Mellom trykktoppene finnes et fritt vekslende antall trykksvake stavelser – ulikt seinere tiders poesi, som har en regelmessig veksling mellom trykktunge og trykklette stavelser.
Det har vært vanlig å gjengi eddadiktene på trykk med to og to trykkstavelser på linja, såkalte kortlinjer. En vanlig betraktning er å hevde at stavrimet binder to og to kortlinjer sammen til langlinjer.
Når en studerer diktene i sin helhet, viser det seg at de rimende sekvensene grupperer seg på måter som gjør det naturlig å snakke om ulike strofeformer eller versemål. De tre versemåla som gjenfinnes i eddadiktene, kalles fornyrdislag (som i «Voluspå»), ljodahått (som i «Håvamål») og målahått (som i «Atlamål»).
Enkelte forskere hevder imidlertid at inndelinga i kortlinjer og delvis også i strofer vitner om en skriftspråklig tilnærming til diktene som i liten grad tar hensyn til diktenes opprinnelige funksjon som muntlig framførte tekster.
Kunnskapsdikt
Noen av gudediktene har som hovedmål å sikre videreføring av gammel kunnskap. Det kan være rene oppramsinger, som dvergerekka i Voluspå, eller kunnskapen kan være innstøpt i ei fortelling, som ordstriden mellom jotnen Vavtrudne og Odin i Vavtrudnesmål. Både Voluspå og Håvamål kan sies å være rene kunnskapsdikt.
Fortellende dikt
Resten av dikta forteller ei historie som strekker seg over et kortere eller lengre tidsrom. Noen kan gjengi et handlingsforløp som går over lang tid eller som formidles gjennom flere scener som følger på hverandre, som f.eks. Volundkvadet eller Trymskvadet. Det er svært vanlig at diktene har innslag av replikker eller dialog. I noen dikt har dialogen tatt helt over, slik at fortellerstemmen forsvinner og framstillinga minner om drama. Det er tilfelle i f.eks. Loketretten og i Skirnesmål. Disse diktene gjengir da gjerne bare én dramatisk situasjon.
Situasjonsdikt med kvinnelig hovedperson – som de to første Gudrunkvadene og Oddruns gråt – har gjerne preg av en klagesang over en hard skjebne.
Here We Go Again (Demi Lovato-album)
Hen jobbet med blant annet John Mayer på dette albumet, noe hen beskrevet som «En drøm som gikk i oppfyllelse». De skrev «World of Chances» sammen. Nick Jonas var også med på og skrive en sang sammen med Lovato på dette albumet; «Stop the World». På Lovatos forrige album, Don't Forget, skrev hen nesten alle sangene sammen med Jonas Brothers, men dette albumet er mer selvstendig. Dette hen fikk mye ros for, og albumet ble en stor hit og debuterte på 1.-plass på Billboard 200 med 108,000 eksemplar solgt den første uken i USA. Til nå har hen solgt 426,000 album i USA.
Albumet har solgt til gull i Chile og Brasil med flere enn 100 000 solgte album der.
I januar 2011 annonserte Disney at Lovato sine album Don't Forget og Here We Go Again er de som har tjent mest penger verden over for øyeblikket.
Jorubaer
Jorubaer (joruba: Ìran Yorùbá) er den største folkegruppen i Nigeria og en av de største i hele Afrika. Det er antagelig ca. 25 millioner mennesker som tilhører denne folkegruppen.
Jorubaene utgjør omkring 30 prosent av Nigerias befolkning og er sammen med fulani/hausaene og iboene en av de tre store folkegruppene i landet. Majoriteten av jorubaene bor i det sørvestlige Nigeria, men det finnes også store grupper jorubaer i Benin, Ghana og Togo, samt diasporagrupper i Sierra Leone, Brasil, Cuba, Puerto Rico og Trinidad.
Kjente jorubaer er den tidligere nigerianske presidenten Olusegun Obasanjo, musikeren Fela Anikulapo Kuti og forfatteren Wole Soyinka.
Retningsnummer
Retningsnummer er en tallsekvens som indikerer både geografiske og ikke-geografiske samtaleområder for telefoni. Vanligvis utgjør retningsnummeret kombinasjonen av det nasjonale prefikset, vanligvis 0, og den nasjonale områdekoden. For samtaler innenfor det samme geografiske området, trenger man i de fleste land ikke å slå retningsnummeret. For samtaler fra utlandet slår man retningsnummeret og abonnementsnummeret etter landskoden, uten det nasjonale prefikset.
Kiltijärvi
Kiltijärvi er regnet for å være en del av bebyggelsen Vettasjärvi i Gällivare kommune, Norrbottens län i Sverige.
Kiltijärvi ligger ved en innsjø med samme navn. Rundt innsjøen er det hytter, hvor de fleste ikke er bebodd hele året. Innsjøen Kiltijärvi er ca 3 hektar, med friskt, rent vann.
Nordfinsk storferase
Nordfinsk storferase er en gammel, finsk kurase. På finsk er betegnelsen Pohjoissuomenkarja eller Lapinlehmä. Rasen stammer fra det opprinnelige feet i Nord-Finland. Nordfinsk storferase var tidligere slått sammen med Vestfinsk storferase gjennom en felles stambok. Nordfinsk storferase blir imidlertid nå avlet på som en egen rase. De siste årene har rasen blitt krysset med Svensk fjällras. Det er registrert 220 dyr av Nordfinsk storferase. Det finnes en bevaringsbesetning for rasen i Pelso fengselsgård, Vaala.
Gjennomsnittlig årsavdrått er på ca. 4000 kg. Dyra er hvite og vanligvis kollete.
Otto Monster
Otto Monster er hovedperson i en lang rekke humoristiske lettlestbøker skrevet av den norske forfatteren Jon Ewo (født 1957) og illustrert av Reidar Kjelsen (født 1970).
Bøkene preges av bakvendtlandskomikk og infantil humor med store mengder av promp, gørr og utrolige monstre. Første bok kom på Damm forlag i 1996.
Amsheet
Amsheet er en liten kristen kystlandsby i Libanon nord for Beirut, i guvernementet Libanonfjellene 222 moh. Innbyggertallet er 8311. Byens navn er skrevet på forskjellige måter: `Amshit, Amchit,‘Amshīt,`Amsheet, Aamchite, Amchitt.
Karats
Karats eller Karatj (lulesamisk: Gárásj) er en innsjø i Jokkmokk kommune i Norrbottens län i Svensk lappland.
Innsjøens nordvestre del ligger i Pärlälvens fjellurskogs naturreservat. Utløpet er i sørøst gjennom Pärlälven til Lille Luleälven ved Jokkmokk og videre til Luleälven. Innsjøens areal er knapt 60 kvadratkilometer og vannflaten ligger 414,8 meter over havet.
Innsjøens samlede nedbørsfelt utgjør 1 173 kvadratkilometer, hvorav 63 % er skog og 27,4 % vannflater.
60 (tall)
60 (seksti) er det naturlige tallet som kommer etter 59 og før 61.
60 er et partall.
60 er LX i romertall.
I andre sammenhenger
60 er også
Mirko Nenzi
Mirko Giacomo Nenzi (født 14. november 1989) er en italiensk skøyteløper som konkurrerer i hurtigløp. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste individuelle resultat var nummer 17 på 1,500 meter.
Helligåndshuset i København
Helligåndshuset er en bygning ved Amagertorv i København som ligger ved siden av Helligåndskirken. Med sine over 700 år er den en av hovedstadens eldste bygninger. Et helligåndshus var opprinnelig en verdslig veldedighetsinstitusjon, som sørget for sykepleie for de fattige og tok seg av hittebarn.
Helligåndshuset i København (domus sancti spiritus Hafnis) ble senere en del av et helligåndskloster, men ble igjen et verdslig hospital etter reformasjonen. Senere inngikk huset i et barne- og tukthus, ble gravkapell for kirken og senere menighetssal. Deretter benyttet Folkebiblioteket søylesalen og i dag leies rommet ut til kunstutstillinger, kammerkonserter, basarer og ikke minst antikvarbokmesser.
Hospital
Helligåndshuset ble bygget i 1296. Det fremgår av en overenskomst fra 30. januar det året mellom roskildebispen Johannes Krag, som København den gang hørte under, og Københavns borgere, at bispen var i ferd med å oppføre et domus hospitalis, og det kan nesten bare være snakk om den bygningen, som i 1304 omtales som helligåndshus (domus sancti spiritus). Det er også alt man vet om husets første århundrer, i tillegg til at det mottok forskjellige gaver både i form av penger og fast eiendom. Hospitalet har sannsynligvis alltid hatt en tilknyttet kirke, men den omtales første gang i 1449. En tilknyttet badstue omtales i 1463.
Kloster
I 1469 skjedde det en endring i Helligåndshusets status,da Christian I på egen hånd omdannet institusjonen til et kloster i Helligåndsordenen, noe som ikke vitner om noen større innsikt i ordenens regler. Christian Torkildsen ble innsatt som prior og han fulgte kongen på hans reise til Roma i 1474, hvor de fikk godkjent klosteret av ordenens stormester i San Spirito. Paven tildelte også klosteret avlatsprivilegier, noe som har gitt et vesentlig tilskudd til driften av institusjonen.
Helligåndshuset utgjorde deretter vestfløyen i et firkantet klosterkompleks hvor kirken var sydfløyen. Huset og kirken er muligens begge blitt både om- og utbygget ved oppføringen av de øvrige klosterbygningene. Den store søylesalen i første etasje kom kanskje til først på dette tidspunkt. Husets funksjon som hospital var imidlertid uendret og nå bare under geistlig ledelse i stedet for verdslig. Helligåndsordenen la særlig vekt på at man tok seg av hittebarn og andre etasje i huset har sannsynligvis vært avsatt til å ivareta disse barna. Første etasje var sykesal.
I 1530 ble klosteret nedlagt som følge av reformasjonen og Helligåndshuset gikk tilbake til å være et verdslig hospital. Peder Plog, som hadde overtatt som prior etter Torkildsen rundt år 1500, fortsatte som hospitalets leder og innehadde ennå sin tittel av prior. I denne perioden fantes også en mindre bygning langs den daværende Lille Helliggejst Stræde (nu Niels Hemmingsensgade) parallelt med klosterets østfløy. Den ble brukt til syke som ikke fant plass i Helligåndshuset. Det ble kalt Lille Helliggejsthus, men når det ble oppført vites ikke heller ikke om det var før eller etter reformasjonen.
Tukthus og barnehjem
Christian IV hadde rundt 1600 opprettet et tukthus og barnehjem i Farvergade (der Vartov ligger i dag), men flyttet det i 1606 av plasshensyn til Lille Helliggeisthus. Imidlertid viste det seg snart å være for lite og da la kongen beslag på hele klosterkomplekset bortsett fra kirken, og også Helligåndshuset. Hospitalet ble flyttet til Vartov som dengang lå på Strandvejen ved Østerbro. Den gamle døra mellom Helligåndshuset og kirken, som man hadde bevart i hospitaltiden, ble nå murt igjen.
Formålet med tukthuset var ikke fullt så negativt som det virker i dag. Man skulle gi kvinner og foreldreløse barn husly og en utdannelse i forskjellige håndverk. Det var altså mer enn en arbeids- og oppdragelsesinstitusjon og har ikke vært uten betydning for utviklingen av landets industri. Frederik III la ned tukthuset og bygningene ble solgt og gikk snart til grunne, bortsett fra Helligåndshuset som kirken overtok.
Kapell
3. august 1651 ble Helligåndshuset innviet som gravkapell selv om det måtte vente til juni 1652 før den første begravelsen fant sted. Det var kirkeskriver Niels Knudsen i grav nr. 22. Gravplanen for huset er ikke overlevert, men den kan rekonstrueres ganske sikkert som følger: gulvet var oppdelt i fire rekker av femten graver, med første rekke langs østveggen, nummerert 1-15 fra nord mot syd. Annen rekke med gravene 16-30 langs vestveggen, nummerert fra syd mot nord. Tredje rekke lå mellom første rekke og midtsøylene, nummerert nord til syd, og endelig fjerde rekke mellom andre rekke og søylene, nummerert syd til nord.
Omkring 1680 ble det bygd på med et lite kapell ved husets nordøstre hjørne for rådmann Ditmer Bøfke med inngang fra søylesalen. Opp mot sydmuren til det ble det i 1768 tilføyet enda et kapell i samme størrelse for borgermester Hans Christopher Hersleb. Begge ble fjernet igjen i 1878. Portalen rundt inngangen til Bøfkes kapell kan fortsatt sees i søylesalen.
Brannen i 1728 skapte kirkenød, men den synes ikke at å ha vært så hard ved Helligåndshuset. Kildene nevner i hvert fall ikke noe om at det skulle ha værrt foretatt større reparasjoner i den forbindelse. I starten av 1780-årene hadde en av granittsøylene forskjøvet seg og man murte inn alle søyler i en kraftig mursteinskappe. Hvelvingenes kapper og ribber fikk en påmuring slik at de passet til søylene. Forbindelsesdøren til kirken, som må ha blitt gjenåpnet da kirken begynte å bruke huset som kapell, ble murt til igjen i 1805 og på nytt gjenåpnet i 1855, nå med nye fløydører.
I 1840 gjennomgikk huset en større renovering hvor blant annet vinduer og døråpninger ble murt om i nygotisk stil med jernsprosser. Andre etasje, som inneholdt loftsrom, fikk nye små glugger. Disse endringene gjorde at husets alder senere på 1800-tallet ble dratt i tvil, men arkitekten H.B. Storck kunne via grundige undersøkelser av murverket påvise at det opprinnelig hadde vært en senmiddelaldersk bygning. I 1890-årene brakte han den tilbake til det utseendet, med nymurte vinduer og gavler. De gamle granittsøylene ble frigjort fra mursteinskappene, men på de seks sydlige måtte skaftene skiftes ut med nye kopier. Hvelvingene i den sydlige del måtte også mures om.
Begravelsene i kapellet opphørte omkring 1858 ettersom det var blitt forbudt å foreta begravelser innen for vollene. Kirken brukte deretter salen som likkapell i en periode inntil man i 1894 begynte å bruke den som menighetssal.
Nyere tid
I 1904 tilføyde Storck et trappehus ved det nordøstlige hjørne hvor han ved renoveringen hadde fjernet kapellene. Andre etasje ble innredet til bruk for et utvalg som behandlet folkekirkens forfatningsmessige forhold. I 1918 flyttet menighetslokalene oppå andre etasje og folkebiblioteket flyttet inn i søylesalen. De dekket flisegulvet med de gjenværende gravsteiner med et plankegulv. Det var bibliotek i salen frem til 1957. I dag brukes salen som utstillingslokale, men når denne praksisen begynte vites ikke sikkert, men det er mer enn 30 år siden.
Storcks trappehus er senere – antakelig på 1950-tallet – blitt erstattet av en frittstående mursteinsbygning med glatte gavler som er forbundet med Helligåndshuset via et glassparti. Bygningen inneholder også heis og kjøkken- og toalettfasiliteter.
Bygningen
Helligåndshuset fremstår idag i det vesentligste i den utformningen det fikk ved Storcks restaurering i 1894-96. Bygningen er i røde munkesteiner, murt i munkeskifter. Den har ryttertak med rød tegl og gavler med kamtakker. Søylesalen i første etasje er oppdelt med åtte søyler i to skip, som hver har fem fag krysshvelvinger. Hvert fag har to spissbuede vinduer, med jernsprosser og blyinnfattede ruter. I østveggen er det imidlertid bare sju vinduer, da de tre nordligste dekkes av trappehuset. I andre etasje er det små rundbuede vinduer med en annen rytme, så det er 14 på vestsiden og 10 på østsiden. Det er satt inn en ny dør i sydgavlen, som tjener som hovedinngang ved de forskjellige arrangementer, som huset leies ut til. I søylesalen er flisgulvet lagt om slik at de syv gjenværende gravsteinene ligger på midtaksen, to og to mellom granittsøylene. Vegger og hvelvinger er hvitkalkede og mellom de dype vindunisjene finnes noen mindre spissbuede nisjer, som antakelig stammer tilbake fra hospitaltiden. I det vindusløse stykket av østveggen finnes en dør til trappehuset, en rektangulær forsenkning i veggen, som antagelig engang har inneholdt et epitafium, samt portalen til Bøfkes kapell. Over portalen sitter Christian Poul Freeses epitafium som et hovedstykke til portalen.
Bruk
Søylesalen, eller utstillingssalen som den også kalles, leies ut til forskjellige formål, som for eksempel kunstutstillinger, bokmesser og basarer. Kirken selv benytter lokalet til konserter, mottakelser m.m. Kunstnere som vil stille ut i salen, skal godkjennes av menighetsrådet, da de ikke ønsker utstillinger med kontroversielle verker. Bokmessene holdes for det meste av antikvariater, som selger bøkene etter hollandsk auksjonsprinsipp, det vil si at prisene settes ned dag for dag. Med sin sentrale beliggenhet i København er salen ettertraktet og den er normalt fullbooket opp til to år frem i tiden.
Andre etasje inneholder menighetslokaler og dessuten er det innredet et kontor til kirkens forretningsfører.
Vest Recklinghausen
Vest Recklinghausen var et katolsk territorium og et middelaldersk Gogericht i det tysk-romerske rike. Området befinner seg i dag i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Elvene Emscher og Lippe dannet i sør grensen til grevskapet Mark og Stift Essen og i nord til fyrstbispedømmet Münster. I øst sikret et festningsanlegg grensene mot Dortmund og i vest grenset det mot hertugdømmet Kleve.
Det meste av Vest Recklinghausen er idag en del av bykommunen Recklinghausen, mens de øvrige delene tilhører Gelsenkirchen, Oberhausen og Bottrop.
Karol Poznańskis palass
Karol Poznańskis palass (polsk Pałac Karola Poznańskiego) ligger på hjørnet av Gdańska- og 1. Mai-gaten i Łódź. Det er et av byens vakreste fabrikantpalasser og ble bygd i årene 1904–1908 etter tegninger av Adolf Zeligson. Palasset var en gave fra Izrael Poznański til sønnen Karol.
Palasset preges av italiensk renessanse og barokk, skjønt man kan også finne elementer av art nouveau. Bygningen består av en frontdel og to sidefløyer som står vinkelrett på hverandre. I hjørnet står en risalitt kranset av en kuppel. På utsiden finnes balustrader, karnapper og dekorative friser. Den indre trappeoppgangen er bevart i uberørt tilstand i marmor med vifteformede trapper og et effektfullt glassmaleri.
Palasset hadde fra begynnelsen av representativ karakter, noe som gjenspeiles i det elegante, stilrike indre, med svært forseggjorte paneler av mange forskjellige treslag, rikt dekorerte stukktak, marmorkaminer, lysekroner, glassmalerier og møbler. Palasset er skilt fra gaten av et gjerde med maskaroner og bokstaven «P» på familievåpenskiltene.
I dag huser palasset Grażyna og Kiejstut Bacewicz musikkhøyskole.
Ferjesambandet Valevåg–Mosterhamn
Den første ruta mellom Bømlo og fastlandet gikk fra Moster til Tjernagel. 22. juli 1959 ble ruta flyttet til en ny kai i Mosterhamn litt lenger ute. 1. juli 1975 ble ruta flyttet fra Tjernagel til Valevåg. Den siste ferja som var i drift i ruta var MF Tysnes som hadde en kapasitet på 40 PBE og 162 passasjer. 30. april 2001 åpnet Trekantsambandet og ruta ble nedlagt.
Jens Tangen
Jens Tangen (født 20. juli 1897, død 22. september 1980) var en norsk fagforeningsmann og formann for det legale AFL (nå: LO) mellom 28. september 1940 og 10. september 1941. Selv om han etter den annen verdenskrig ble frikjent for anklager om landssvik, ble han i 1946, sammen med sin personlige sekretær Martin Brendberg ekskludert fra AFL.
Under partisplittelsen i Det norske Arbeiderparti i 1923 fulgte han opprinnelig Norges Kommunistiske Parti, som han seinere forlot.
Tangen ble i 1934 formann for Bygningsarbeiderforbundet. Han var partiløs, og ble i forbindelse med det tyske angrepet på Norge i 1940 med i Fagopposisjonen av 1940. Etter at Elias Volan 28. september ble avsatt som AFL-formann valgte okkupasjonsmakten å innsette Tangen. Ifølge historiker Harald Berntsen var det imidlertid allerede ved innsettelsen ulike forståelser av hva rollen hans skulle være – mens rikskommissær Terboven tok det for gitt at utøvelsen av formannsvervet skulle skje i forståelse med Nasjonal Samling, ønsket Tangen å fortsette den linjen som Elias Volan hadde vært representant for. Formannskiftet ble tatt til etterretning av AFLs sekretariat.
Som AFL-formann befant Tangen seg i spenningen mellom den NS-tilknyttede sekretæren Erling Olsen og AFLs juridiske konsulent Viggo Hansteen, som ønsket å trekke Tangen i retning av motstandsbevegelsen. Samtidig som det fra årsskiftet 1940/41 kom til brudd mellom Tangen og Olsen, og dermed også flere av de andre lederne av Fagopposisjonen av 1940, var han avhengig av å opprettholde forholdet til både NS og Terboven.
Fra sommeren 1941 begynte den såkalte nazifiseringen av det norske samfunnslivet, fagbevegelsen inkludert. I tråd med dette krevde okkupasjonsmakten at Tangen erstattet Ludvik Buland med Erling Olsen som nestleder. Tangen avslo, og Terboven svarte med å arrestere Buland, samt tre andre fagforeningsledere. AFL og Tangen nektet imidlertid å utpeke erstattere for disse, og truet heller med å trekke seg tilbake. Dermed begynte samarbeidet mellom AFL og okkupasjonsmakten å nærme seg bristepunktet. AFL opprettet så et utvalg som skulle forberede organisasjonens illegalitet, og også her var Tangen med. På høsten møtte Tangen AFLs førkrigsformann Konrad Nordahl i forbindelse med dette, men de oppnådde ikke enighet, først og fremst fordi Tangen krevde at hele arbeiderbevegelsen, også kommunistene, skulle trekkes inn i motstandsarbeidet.
I forbindelse med melkestreiken, som kulminerte med henrettelsen av Viggo Hansteen og Rolf Wickstrøm, ble også Tangen arrestert. I motsetning til andre AFL-ledere ble han imidlertid ikke dømt, og i mars 1942 ble han sluppet fri og flyktet til Sverige. NS-mannen Odd Fossum ble innsatt som ny AFL-formann etter Tangen.
Bourbon
Bourbon kan sikte til:
Paul Josef Cordes
Paul Josef Cordes (født 5. september 1934 i Kirchhundem i Tyskland) er en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop som i mange år var tilknyttet den romerske kurie. Han er president for Den pavelige kommisjon «Cor Unum».
Den 17. oktober 2007 bekjente pave Benedikt XVI at han ville bli kreert til kardinal ved et konsistorium planlagt for 24. november samme år: han ble da kardinaldiakon med titteldiakoni San Lorenzo in Piscibus.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Agrarparti
Et agrarparti (eventuelt kalt bondeparti) er et politisk parti som særlig arbeider for å fremme landbrukets interesser. Slike partier ble ofte opprettet av jordbruksorganisasjoner, oppstod i årtiene omkring 1900 og hadde sin største utbredelse i Norden, Baltikum og enkelte land i Sentral-Europa.
Republikánská strana zemědělského a malorolnického lidu
Republikánská strana zemědělského a malorolnického lidu (norsk: Det republikanske partiet av jordbruks- og småbruksfolk, RSZML) var et agrarparti i Tsjekkoslovakia som ble grunnlagt i 1899.
Frigjøringsordenen
Frigjøringsordenen (fransk: Ordre de la Libération) er en fransk, militær orden. Den ble innstiftet 16. november 1940 i Brazzaville av general Charles de Gaulle til belønning av militær eller sivil innsats for Frankrikes frigjøring under den andre verdenskrig. de Gaulle var ordenens stormester fram til sin død i 1970. Statutter ble gitt i London den 29. januar 1941. Ordenen ble etter frigjøringen offisielt stadfestet 10. august 1945. Frigjøringsordenen rangerer etter Æreslegionen, men foran Den nasjonale fortjenstorden.
Ordenen har et museum i Les Invalides i Paris.
Inndeling
Frigjøringsordenen har én grad. Medlemmer av Frigjøringsordenen omtales som frigjøringskamerater (Compagnons de la Libération).
Insignier
Ordenstegnet omtales som frigjøringskorset (Croix de la Libération). Det består av et firkantet skjold i bronse. På skjoldet er det lagt et dobbeltegget sverd som igjen er belagt med et svart Lothringenkors. Korset var De frie franske styrkers merke. Baksiden bærer innskriften «PATRIAM SERVANDO VICTORIAM TULIT» («å tjene fedrelandet bringer seier»). Båndet er grønt med svarte striper og skal symbolisere fedrelandets håp og sorg.
I 1947 ble det laget et ordenskjede, som ble båret av de Gaulle som stormester. Kjedet besto av ledd utformet som grønnemaljerte lothringenkors.
Tildeling
De første tildelinger av Frigjøringsordenen fant sted i London 29. januar 1941, samme dag ordenen ble gitt statutter. Det ble foretatt til sammen 1061 tildelinger av Frigjøringsordenen, seks av disse til kvinner. Totalt 238 tildelinger skjedde posthumt. Blant mottagerne er André Malraux, François Jacob, Félix Éboué, Jean de Lattre de Tassigny, Laure Diebold, Jean Moulin, Philippe Leclerc de Hauteclocque, Émilienne Moreau-Evrard, Pierre Clostermann, Marie-Pierre Kœnig, Pierre Mesmer og René Pleven. Ordinær tildeling av Frigjøringsordenen opphørte 23. januar 1946. De to eneste senere tildelinger fant sted i 1958, da Winston Churchill ble tildelt Frigjøringsordenen, og i 1960 da kong Georg VI av Storbritannia, ble tildelt ordenen posthumt. I alt fjorten utlendinger ble hedret med Frigjøringsordenen. Blant disse finnes også Dwight D. Eisenhower og kong Mohammed V av Marokko.
Frigjøringsordenen kunne også tildeles militære avdelinger og kommunale enheter. Til sammen atten militære avdelinger ble hedret med Frigjøringsordenen. Fem bysamfunn og territorielle enheter ble tildelt Frigjøringsordenen: Grenoble, Île de Sein, Nantes, Paris og Vassieux-en-Vercors.
Anna Goodman
Anna Goodman (født 23. januar 1986) er en canadisk alpinist.
Hun debuterte i verdenscupen i alpint 23. oktober 2004, og hennes beste verdenscup-plassering er en niendeplass i slalåm fra 2009.
Norddal
Norddal var en kommune på indre Sunnmøre i Møre og Romsdal som ble slått sammen med Stordal til Fjord kommune 1. januar 2020. Den grenset i nordvest til Stordal, i nord og øst til Rauma, i sørøst til Skjåk, og i sør og vest til Stranda. I tillegg til det tidligere kommunesenteret Sylte i Valldal lå også bygdene Norddal (Dalsbygda), Eidsdal, Fjørå og Tafjord i kommunen.
Kommunen var en av de store jordbrukskommunene på Sunnmøre. I den tidligere kommunen dyrkes det i tillegg til korn både jordbær og aprikoser. Jordbærene finner man igjen i kommunevåpenet. Bygda Tafjord spesielt, er kjent for mildt klima og vill og vakker natur.
Navn
Norddal var tidligere en del av Dale skipreide som på det meste omfattet dagens Norddal, Stranda og Stordal kommuner. Den opprinnelig tingplassen i skipreidet var trolig gården Dale i Norddal (bygd). Fra 1600-tallet er «Norddal» brukt i de fleste offentlig dokumenter om sognet og prestegjeldet (Sunnylven med Geiranger ble fradelt i 1861), og om herredet. Opprinnelsen til navnet Norddal for hele området er likevel uklar. Bygdebokforfatteren Ivar Kleiva gjetter på at folk i Skjåk kan ha brukt navnet «Norddalene», men Furseth synes denne forklaringen ikke er tilfredsstillende.
Ariel (måne)
Ariel, også benevnt Uranus I, er den fjerde største av de 27 kjente månene til planeten Uranus. Månen går i bane og roterer rundt ekvatorplanet til Uranus, det vil si at den går nesten vinkelrett på banen til planeten og dermed får ekstreme årstider.
Norddal
Navn
Hans Strøm skriver i Søndmørs beskrivelse (1766, s.246):
Ariel (måne)
Månen ble oppdaget av William Lassell i oktober 1851 og oppkalt etter en figur i to forskjellige litterære verk. Mye av detaljkunnskapen om Ariel basert på data fra en enkelt forbiflyvning gjennomført av romsonden Voyager 2 i 1986, hvor rundt 35 % av overflaten ble fotografert. Det finnes ingen aktive planer om å dra dit for å studere månen, men fra tid til tid foreslås det ulike konsepter for dette, som for eksempel Uranus orbiter and probe.
Norddal
Tusenårssted
Norddal kommunes tusenårssted er Sylte, kommunesenteret i Valldal. Området har også mange historiske minnesmerker.
Ariel (måne)
Etter Miranda er Ariel den nest minste av Uranus' fem store, runde satellitter, og den ligger nest nærmest planeten. Månen er blant de minste (nr. 14) av solsystemets 19 kjente sfæriske månene, og det antas at den er sammensatt av omtrent like deler av is og stein. Som alle de andre månene rundt Uranus, ble Ariel sannsynligvis dannet fra en akkresjonsskive som omga planeten kort tid etter dannelsen. Sannsynligvis er månen også differensiert med en indre kjerne av stein omgitt av en mantelen av is, akkurat som de andre store månene. Ariel har en kompleks overflate med omfattende kraterterreng avskåret av et system av klipper, daler og rygger. Overflaten viser tegn til mer nylig geologisk aktivitet enn de andre månene til Uranus, mest sannsynlig på grunn av tidevannsoppvarming.
Norddal
Elver, fjorder, fjell og vatn
Noen høye topper innenfor Norddal:
Ariel (måne)
Oppdagelse og navn
Ariel ble oppdaget 24. oktober 1851 av William Lassell, og er oppkalt etter luftånden i Alexander Popes The Rape of the Lock og William Shakespeares Stormen.
Norddal
Elver, fjorder, fjell og vatn
Deler av Reinheimen nasjonalpark og utfartsområdet Tafjordfjellene ligger innenfor kommunegrensen.
Ariel (måne)
Oppdagelse og navn
Både Ariel og den noe større Umbriel ble oppdaget av Lassell samme dag. William Herschel, som oppdaget de to største Uranus-månene Titania og Oberon i 1787, hevdet å ha observert ytterligere fire måner, men disse ble aldri bekreftet og er nå regnet for å hav vært «falske».
Alle av Uranus' måner er oppkalt etter skikkelser i verkene til William Shakespeare eller Alexander Popes The Rape of the Lock. Alle de fire satellittene som var kjent da, ble oppkalt etter forslag fra John Herschel i 1852, på forespørsel fra Lassell. Ariel er oppkalt etter den ledende sylfen i The Rape of the Lock. Det er også navnet ånden som tjener Prospero i Shakespeare Stormen. Månen bærer også betegnelsen Uranus I.
Bane
Blant Uranus' fem største måner er Ariel den som ligger nest nærmest planeten, med en avstand på ca. 190,000 km. Banen har en liten eksentrisitet og er svært lite inklinert i forhold til Uranus' ekvator. Omløpstiden tilsvarer ca. 2,5 døgn her på jorden og tilsvarer også Ariels rotasjonsperiode. Det vil si at satellitten er i en bundet rotasjon med Uranus, og at den samme siden av Ariel alltid vender mot planeten.
Hele banen til Ariel ligger innenfor magnetosfæren til Uranus. De bakre halvkulene – de som vender bort fra retningen av banen – til satellitter uten luft, og som går i bane på innsiden av en magnetosfære, treffes av magnetosfærisk plasma som roterer med planeten. Dette bombardementet av plasma kan føre til at den bakre halvkulen for alle observerte måner unntatt Oberon (se under) blir mørkere. I 1986 observerte Voyager 2 et fall i energetiske partikler rundt månens bane, som følge av at Ariel også fanger opp magnetosfæriske ladede partikler.
Fordi Ariel, akkurat som Uranus, går i bane rundt solen nesten på siden i forhold til rotasjonen, er de nordlige og sørlige halvkulene enten vendt direkte mot eller direkte bort fra solen ved solvervene. Dette betyr at det oppstår ekstreme sesongsykluser. Akkurat som jordens poler har permanent mørke eller dagslys rundt solvervene, har Ariels poler permanent mørke eller dagslys tilsvarende et halvt år på Uranus (42 år på jorden) der solen stiger opp nær senit over en av polene for hvert solverv.
Da Voyager 2 fløy forbi i 1986, sammenfalt det med solverv på den sørlige halvkulen, og nesten hele den nordlige halvkulen var ubelyst. Hvert 42. år, når Uranus har et jevndøgn og ekvatorplanet skjærer jorden, blir det mulig med gjensidig okkultasjon av Uranus' måner. En rekke slike hendelser fant sted i 2007–2008, inkludert en okkultasjon mellom Ariel og Umbriel 19. august 2007.
Per i dag er ikke Ariel en del av noen baneresonanser med andre måner. Tidligere, derimot, har den vært i en 5:3-resonans med Miranda. Dette kan ha vært en delvis grunn til oppvarmingen av den månen – selv om den maksimale oppvarmingen tilknyttet en tidligere 1:3-resonans mellom Umbriel og Miranda sannsynligvis var tre ganger større.
Ariel kan tidligere også ha vært låst i en 4:1-resonans med Titania, som den senere slapp unna. Å komme unna en slik baneresonanse er mye lettere for månene til Uranus enn det er for de til Jupiter og Saturn. Dette skyldes at Uranus har mindre grad av flattrykthet enn de to andre. Denne resonansen, som sannsynligvis oppstod for ca. 3,8 milliarder år siden, ville ha økt Ariels baneeksentrisitet og ført til tidevannfriksjon på grunn av tidsvarierende tidevannskrefter fra Uranus. Dette ville ha ført til en oppvarming av månens indre med så mye som 20 K.
Sammensetning og indre struktur
Ariel er den fjerde største av Uranus' måner, og kan ha ha den tredje største massen. Månen har en tetthet på 1,66 g/cm³, noe som indikerer at den består av omtrent like delere frossent vann og tett, ikke-is-komponent. Sistnevnte kan bestå av stein og karbonholdige materialer inkludert tunge organiske forbindelser kjent som tholiner. Tilstedeværelsen av frossent vann støttes av infrarøde spektroskopiske observasjoner som har avslørt krystallinsk is på overflaten.
Spektrallinjene til frossent vann er sterkere på Ariels førende halvkule en den er på den bakre. Grunnen til denne forskjellen er ikke kjent, men det kan være relatert til bombardementet av ladede partikler fra Uranus magnetosfære som er sterkere på den bakre halvkulen på grunn av plasmaets rotasjon med planeten. De energetiske partiklene freser opp isen, bryter ned metanet som er fanget i isen som klatrathydrater, formørker andre organiske stoffer og etterlater mørke, karbonrike rester.
Med unntak av vann, er det bare karbondioksid som har blitt identifisert på overflaten gjennom infrarød spektroskopi. Karbondioksiden er primært konsentrert på den bakre halvkulen. Blant alle månene rundt Uranus viser Ariel de sterkeste spektroskopiske tegnene på, og den var den første Uranus-månen hvor dette ble oppdaget. Opphavet til denne karbondioksiden er ikke helt klar. Den kan være produsert lokalt fra karbonater eller organiske materialer under påvirkning av de energetiske ladede partiklene fra Uranus' magnetosfære eller solens ultrafiolette stråling. Denne hypotesen ville forklart asymmetrien i fordelingen ved at den bakre halvkulen er gjenstand for en mer inens magnetosfærisk påvirkning enn hva fremre halvkulen er. En annen mulig kilde er utblåsingen av den opprinnelige som er fanget av frossent vann i Ariels indre. Uttømmingen av fra det indre kan være relatert til tidligere geologisk aktivitet på månen.
Albedo og farge
Ariel er den mest reflektive av Uranus' måner. Overflaten viser en opposisjonseffekt, det vil si at reflektiviteten reduseres fra 53 % ved fasevinkel på 0° (geometrisk albedo) til 35 % ved en vinkel på ca. 1°. Ariels Bond-albedo er omtrent 23 % – det høyeste blant Uranus måner. Overflaten er generelt nøytral i fargen, men der kan være en forskjell mellom den fremre og bakre halvkulen; Sistnevnte synes å være ca. 2 % rødere enn førstnevnte.
Det vises generelt ingen sammenheng mellom albedo og geologi på den ene side og farge på den andre side. For eksempel har dalene den samme fargen som det kraterbelagte terrenget. Dog er noen rester rundt noen nyere kratre litt blåere i fargen. Der finnes også noen flekker som er blitt blålige i fargen, men disse sammenfaller ikke med noen kjente overflateformasjoner.
Overflateformasjoner
Kraterterrenget, en skiftende overflate dekket av en rekke nedslagskratre og som ligger ved Ariels sørpol, er månens eldste og mest geografisk omfattende geologiske enhet. Enheten er gjennomskåret av et nettverk av klipper, canyoner (graben) og smale rygger som primært oppstår i Ariels midlere sørlige breddegrader. Canyonene, som er kjent som chasmata, er trolig graben dannet av forkastninger som kom av globale strekkstyrker forårsaket av frysende vann (eller vandig ammoniakk) i månens indre (se under).
Canyonene er ofte 15–50 km brede og ligger normalt i en østlig eller nordøstlig retning. Bunnen i mange av disse er konvekse og stiger opp med 1–2 km. I noen tilfeller er også gulvet adskilt fra veggene i canyonen av grøfter (forsenkninger) med bredder på ca. 1 km. De bredeste graben har spor som løper langs det konvekse gulvet som kalles valles. Den lengste canyon er Kachina Chasma, som er over 620 km lang – den strekker seg inn på halvkulen av Ariel som ikke var belyst da Voyager 2 var der.
Den andre hoved-terrengtypen – åsete terreng – består av bånd av rygger og daler som strekker seg over hundrevis av kilometer. Det binder sammen grenser til kraterterrenget og deler det opp i polygoner. I hvert av områdene, som kan bli opp til 25–70 km brede, er det individuelle rygger og daler opp til 200 km lange og 10–35 km fra hverandre. Områdene med åsete terreng danner ofte fortsettelsen av daler, noe som antyder at de kan være en form for graben eller resultat av en annen reaksjon i skorpen med de samme ekstensjonspåkjenningene.
Det yngste terrenget som er observert på Ariel er slettene – relativt lavtliggende jevne områder som må ha blitt dannet over en lang tidsperiode om man skal tolke de varierende mengdene av kratre. Slettene finnes på bunnen av dalførene og i noen få irregulære forsenkninger i midten av det kraterbelagte terrenget. I sistnevnte tilfelle er de adskilt fra det kraterbelagte terrenget av tydelige grenser, som i noen tilfeller har et flikkete mønster.
Det mest sannsynlige er at disse slettene oppstår gjennom vulkanske prosesser. Deres lineære geometri ligner terrestriske skjoldvulkaner, og distinkte topografiske forhold antyder at lavaen som ble sendt ut var svært viskøs, kanskje en løsning av superkjølt vann og ammoniakk. Isvulkanisme er også en mulighet. Tykkelsen på disse hypotetiske kryolavastrømmene er estimert til å være 1–3 km. Dalstrøkene må derfor ha blitt dannet på en tid hvor den endogene restruktureringen av overflaten fremdeles fant sted på Ariel.
GBS
En GBS (engelsk Gravity Base Structure) er en konstruksjon som står i ro på havbunnen av sin egen vekt. Uttrykket brukes oftest i offshoreindustrien om betongplattformer, men kan også brukes om enkelt stålunderstell som på Murchisonfeltet i Storbritannia.
GBS-er blir vanligvis bygget på et anleggsområde ved kysten, og slept ut til feltet der det blir satt ned på sjøbunnen.
Ariel (måne)
Overflateformasjoner
Det største krateret som er observert på Ariel, Yangoor, er 78 km i diameter, og viser tegn på deformering. Alle de store kratrene på satellitten har flate gulv og sentrale topper, og noe få av kratrene er omgitt av lyse oppvirvlede avleiringer. Mange av kratrene er polygonale, noe som antyder at utseende ble påvirket av den allerede eksisterende skorpestrukturen. På de kraterbelagte slettene er det noen få store (ca. 100 km i diameter) lyse flekker som kan være forringede nedslagskratre. Hvis dette er tilfelle, vil de være lignende palimpsest på Jupiter-månen Ganymedes. Det er også foreslått at en sirkulær nedsenkning som er 245 km i diameter, og som ligger ved 10°S 30°E er en stor, men svært forringet nedslagsformasjon.
Opprinnelse og utvikling
Akkresjonsporsessen varte sannsynligvis i flere tusen år før månen fulldannet. Modeller antyder at nedslag som følge av akkresjonen gjorde at Ariels ytre lag ble varmet opp, og at de nådde en temperatur på rundt 195 K i en dybde på 31 km. Etter at dannelsesprosessen var ferdig, ble det ytre laget avkjølt mens det indre av Ariel ble varmet opp på grunn av radioaktive grunnstoffer i bergartene. Det avkjølende ytre laget trakk seg sammen, samtidig som det indre ekspanderte. Dette forårsaket strekkspenninger i månens skorpe – estimert til 30 MPa – og kan ha ført til oppsprekking. Noen av sprekkene som finnes på Ariel i dag kan være et resultat av denne prosessen, som varte i omtrent 200 millioner år.
Den opprinnelige akkresjonsoppvarmingen sammen med det kontinuerlige henfallet av radioaktive grunnstoffer, og sannsynligvis tidevannsoppvarming, kan ha ført til smeling av isen dersom der fantes en kjølevæske som ammoniakk (i form av ammoniumhydrat) eller salt. Smeltingen kan ha ført til separasjonen av is fra bergartene og dannelsen av en steinete kjerne omgitt av en isete mantel. Et lag av flytende vann (hav) rikt på oppløst ammoniakk kan ha dannet grensen mellom kjernen og mantelen. Den eutektiske temperaturen til denne blandingen er 176 K. Dette havet har sannsynligvis frosset igjen for lenge siden. Frysingen av vannet førte sannsynligvis til utvidelsen av det indre, som igjen kan ha ført til dannelsen av daler og utslettelsen av den gamle overflaten. Væsken fra havet kan ha vært i stand til å sluppe ut gjennom overflaten og oversvømme bunnen av daler gjennom en prosess kjent som kryovulkanisme.
Termisk modellering av Saturn-månen Dione, som ligner Ariel i størrelse, tetthet og overflatetemperatur, antyder at fastfase-konveksjonen kan ha vart i Ariels indre i milliarder av år, og at temperaturer i overkant av 173 K (smeltepunktet for vandig ammoniakk) kan ha vedvart nær overflaten i flere hundre millioner år etter dannelsen, og nesten en milliard år nærmere kjernen.
Observasjon og utforskning
Ariels tilsynelatende størrelsesklasse er 14,4, lignende det Pluto har nær perihelium. Men selv om Pluto kan ses gjennom et teleskop med en 30 cm irisblender, gjør nærheten til Uranus og gjenskinnet fra planeten at Ariel ofte er usynlig selv teleskoper med 40 cm irisblender.
Det eneste nærbildet ble tatt av Voyager 2-sonden da den fotograferte månen under sin forbiflyvning av Uranus i januar 1986. På det nærmeste var Voyager 2 127,000 km unna Ariel – betydelig nærmere enn den var noen av de andre Uranus-månene, med unntak av Miranda. De beste bildene av satellitten har en optisk oppløsning på 2 km. De dekker omtrent 40 % av overflaten, men bare 35 % ble fotografert med den kvaliteten som kreves for geologisk kartlegging og kratertelling.
På tidspunktet for forbiflyvningen var den sørlige halvkulen på Ariel (akkurat som de andre Uranus-månene) vendt mot solen, slik at den nordlige (mørke) halvkulen ikke kunne studeres. Ingen andre romsonder har noensinne besøkt Uranus-systemet, og per 2010 er ingen oppdrag til Uranus og månene planlagt. Muligheten for å sende Cassini-sonden til Uranus ble vurdert i planleggingsfasen for forlengelsen av oppdraget. Det ville i så tilfelle ha tatt sonden 20 år å komme seg fra Saturn til Uranus-systemet.
Passasjer
26. juli 2006 fanget Hubble-teleskopet en sjelden passering mellom der Ariel passerte Uranus. Passeringen kastet en skygge på planeten som var synlig i skytoppene. Slike hendelser er sjeldne, og oppstår bare rundt jevndøgn når satellittens baneplan rundt Uranus heller 98° mot Uranus baneplan rundt solen. En annen passasje i 2008 ble registrert av det europeiske sørobservatorium.
Resten av dagen (film)
Resten av dagen (originaltittel: The Remains of the Day) er en britisk dramafilm fra 1993 regissert av James Ivory. Filmen handler om en pliktoppfyllende butler som lukker øyne og ører for sin herres politiske villfarelser, og for kjærligheten. Handling er lagt til en engelsk herregård på landsbygda og strekker seg fra 1930-årene til slutten 1950-årene. Hovedrollene spilles av Anthony Hopkins og Emma Thompson, mens sentrale biroller spilles av James Fox og Christopher Reeve. Manus er basert på Kazuo Ishiguros roman, Resten av dagen, fra 1989.
Resten av dagen ble meget godt mottatt av filmkritikerne og ble nominert til flere Oscar, BAFTA og Golden Globes. Anthony Hopkins ble tildelt hele syv priser.
Handling
Historien veksler mellom sekvenser fra nåtiden og tiden da de begge var ved godset. Handlingens nåtid er 1950-tallet, men veksler retrospektivs mellom den og 1930-årene.
Anmelderne og publikum
Den ble en moderat kommersiell suksess i USA hvor den innbrakte $23 millioner.
Priser og nominasjoner
Tildelte priser
Nominasjoner
I Norge
Filmen fikk bra mottakelse av de norske anmelderne. Både Dagbladets og VGs anmelder gav den terningkast fem. Dagbladet beskrev den som et storslått drama om en tradisjonell og lojal engelsk butler, «mesterlig spilt av Anthony Hopkins», mens VG brukte ord som «gripende» og «imponerende personskildringer».
Anything Goes (sang)
«Anything Goes» er en amerikansk populærmusikksang med melodi og tekst av Cole Porter. Den ble skrevet til hans musikal Anything Goes fra 1934.
Maurycy Poznańskis palass
Palasset har tre etasjer med et tilbygg fra Gdańska-gaten og ervervsbygninger som danner en indre gårdsplass. Det fantes tidligere også en omfattende palasshage, som gjennom tidene er blitt erstattet av mursteinsbygninger. Regelrett plasserte vinduer og varierte, regulære balkonger er karakteristiske elementer i elevasjonen, og bygningen omkranses dessuten av en attika.
Anything Goes (sang)
Tekst
En del av teksten fra depresjonens tid har blitt ganske utdatert.
Maurycy Poznańskis palass
Fra 1947 huser palasset Det nasjonale kunstmuseum (Narodowe Muzeum Sztuki), som er Europas eldste og et av verdens fremste museer for moderne kunst. Av den grunn ble panelene og stukkaturdekorasjonene fjernet fra de fleste rommene i palasset. Forelesningssalen og trappeoppgangen er imidlertid bevart i uberørt tilstand. Sistnevnte har vegger lagt ut med travertin og marmor, en vakker balustrade og et enormt glassmaleri.
Anything Goes (sang)
Tekst
For eksempel refererer en kuplett til Samuel Goldwyns filmfiasko Nana med en stjerne, Anna Sten, hvis engelsk var uforståelig unntatt for Samuel Goldwyn, som selv kom fra den samme delen av Europa.