cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peer Gynt (Grieg)
Orkesterbesetning
Verket er skrevet for et orkester bestående av tre fløyter (én fløyte doblet med piccolofløyte), to oboer, to klarinetter, to fagotter, fire valthorn, to trompeter, tre tromboner, én tuba, pauker, slagverk (cymbaler, stortromme, triangel, xylofon, skarptromme, tamburin, tam-tam og en dyp klokke i D), harpe, orgel, piano (ad lib) og strykere.
Peer Gynt-suite nr. 1, op. 46
Orkesterbesetning: tre fløyter (hvorav én piccolofløyte), to oboer, to klarinetter, to fagotter, fire valthorn, to trompeter, tre tromboner, én tuba, pauker, slagverk (triangel, stortromme, cymbaler) og strykere.
Peer Gynt-suite nr. 2, op. 55
Orkesterbesetning: tre fløyter (hvorav én piccolofløyte og én fløyte doblet med piccolo ), to oboer, to klarinetter, to fagotter, fire valthorn, to trompeter, tre tromboner, én tuba, pauker, slagverk (triangel, stortromme, cymbaler, tamburin, skarptromme), harpe og strykere.
Suite nr. 2 inneholdt opprinnelig «Dans av Dovregubbens datter» som en av satsene, men Grieg valgte etter en oppførelse av suiten i Leipzig i februar 1893 å ikke inkludere den i den trykte utgaven, da han mente den «bare hører til på teatret og ikke i konsertsalen».
Kritikk
På tross av Peer Gynt-musikkens musikalske kvaliteter har det av enkelte vært hevdet at Griegs musikk passer bedre i konsertsalen enn i teateret, og at Griegs «søtladne» og «romantiske» musikk ikke helt klarer å fange beskheten og satiren som ligger i Ibsens drama. En av Griegs samtidige, forfatteren og kritikeren George Bernard Shaw, mente at Grieg gjennom musikken til Ibsens drama «bare klarte å fange noen få overfladiske poenger ved dramaet uten å være i stand til å nå inn til kjernen». Teatermannen Hans Jacob Nilsen mente at Griegs musikk nærmest hadde gjort om Peer Gynt-skikkelsen til en «romantisk helt» istedenfor den mer usympatiske gestalten han var ment å være fra Ibsens side: «Musikken bidrager til at fortegne Værket og gjøre det ‘smukt’». For å frigjøre seg fra denne tradisjonen satte Nilsen i 1948 opp sin egen «anti-romantiske» Peer Gynt på Det Norske Teatret til nykomponert musikk av Harald Sæverud.
Innspillinger i utvalg
Av kjente innspillinger hører Sir Thomas Beechams klassiske innspilling fra 1958. I 1979 ble det utgitt en innspilling med Per Dreier og London Symphony Orchestra av det man da trodde var den komplette Peer Gynt-musikken. Innspillingen inkluderte, foruten all musikk i Halvorsen utgave fra 1908, også all musikk som ble føyet til Peer Gynt-oppsetningen på Dagmarteatret i 1886. Men Dreiers innspilling manglet nr. 20 og 22 i Peters-utgaven fra 1988. En komplett innspilling av den «originale» Peer Gynt-musikken ble gjort av Neeme Järvi og Göteborgs symfoniker i 1987.
Se også
Artikler om enkeltsatser fra verket:
Wowereit I
Klaus Wowereits første senat  var fra 16. juni 2001 til 17. januar 2002 delstatsregjering i Berlin.
Regjeringen ble etablert etter at SPD hadde gått ut av en storkoalisjon med CDU etter en stor bankskandale. Klaus Wowereit ble 16. juni 2001 valgt som regjerende borgermester med stemmer fra SPD og Bündnis 90/Die Grünen. De to partiene hadde kun et mindretall i Berlins parlament, men fikk støtte av PDS.
Steffen Sutorius
Steffen Sutorius (født 15. mars 1970) er en norsk siviløkonom. I 2016 ble han utnevnt til direktør for Direktoratet for forvaltning og IKT (DIFI) med tiltredelse 1. mai 2016. Ved opprettelsen av Digitaliseringsdirektoratet 1. januar 2020 ble han direktør for det nye direktoratet hvor han ble leder til høsten 2022.
Bakgrunn
Sutorius studerte økonomi ved Høgskolen i Agder og ble siviløkonom fra Norges handelshøyskole i 1997. Fra 1998 til 2012 jobbet han i Statens pensjonskasse, og deretter i prosjektledelsekonsulentselskapet Metier. I Statens pensjonskasse arbeidet han i IKT- og moderniseringsprosjektet «Perform» i forbindelse med innføringen av Pensjonsreformen, et prosjekt som ble vurdert å ha høy måloppnåelse.
Patientskadeankenævnet
Patientskadeankenævnet er et domstollignende organ under Ministeriet for Sundhed og Forebyggelse som fungerer som klageinstans for Patientforsikringens avgjørelser. Avgjørelsene vedrører erstatning til pasienter som er blitt feilbehandlet i helsevesenet.
Organet ble etablert 1. juli 1992 som følge av at patientforsikringsloven trådte i kraft.
Patientskadeankenævnet ble nedlagt som selvstendig organ 1. januar 2011, da det ble lagt inn under Patientombuddet.
Antje Kramer
Antje Kramer (født 31. mars 1969) er en tysk terrengsyklist.
RS 55 «Olav Østensjø jr.»
R/S 55 «Olav Østensjø jr.» er en tidligere redningsskøyte som ble bygget for Redningsselskapet i 1951 ved Ottesens Skipsbyggeri på Stord.
Redningsskøyta er oppkalt etter den unge haugesunderen Olav Østensjø jr. som omkom under et forlis i Den engelske kanal under 2. verdenskrig. Olav var sønn til skipsreder Olav Østensjø, og som en følge av tapet av sønnen bestemte skipsrederen seg for å donere en redningsskøyte til Redningsselskapet. Dessverre omkom han selv i en ulykke i 1947, men kona Jenny Østensjø videreførte visjonen og i 1950 ble arbeidet med den nye skøyta påbegynt ved Ottesens Skipsbyggeri på Sagvåg. 14. november 1951 ble det holdt stabelavløpning og overlevering av «Olav Østensjø jr.» til Redningsselskapet.
Etter først å ha vært stasjonert i Haugesund, har «Olav Østensjø jr.» også vært stasjonert ved andre baser langs kysten, deriblant Vardø og Træna i Lofoten.
Frem til 1981 var «Olav Østensjø jr.» i tjeneste som redningsskøyte og berget 34 personer fra «den visse død», 11 fartøyer fra totalforlis, og ga assistanse til totalt 744 fartøy.
Idag er båten i privat eie av OLAV ØSTENSJØ JR P/R og rederiet har senere benyttet den tidlegare redningskryssaren til ulike oppdrag, alt fra vaktbåt og inspeksjonsbåt, til tur- og lystbåt i Haugesund.
Dragoneutes
Dragoneutes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore (ca. 25 millimeter), avlange, blanke, mørkbrunlige trebukker. Antennene er tynne, i lengde fra en tredjedel til litt over halvparten av kroppslengden. Pronotum er avrundet uten tenner på sidene. Dekkvingene er parallellsidige, rundet i spissen. Beina er nokså korte.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Sør-Amerika, nord til Bolivia.
Platynocephalus arnaudi
Platynocephalus arnaudi er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (opptil 32 millimeter) blankt rødgul til brungul gullbasse. Kroppen er glatt og noe blank, men uten metallglans. På hodet har hannene to nokså lange, oppoverkrummede, gule horn. Pronotum og dekkvingene er rødgulaktige, dekkvingene kan også være gulhvite. Hannens bein er lange, spesielt forbeina.
Levevis
Larvene utvikler seg i jorda.
Utbredelse
Arten lever i Thailand.
Forretningsutvikling
Forretningsutvikling er en bred betegnelse benyttet for å beskrive aktiviteter forretningsforetak gjennomfører med hensikt å forbedre eller skape ny virksomhet. Da betegnelsen er bred kan den omfatte og involvere forskjellige aktiviteter, disipliner og ressurser innen virksomheten.
Forbedringer som ønskes oppnådd gjennom forretningsutvikling er typisk av dypere karakter enn innen regulær operasjonell drift. Aktiviteter som kan kalles forretningsutvikling inkluderer vurdering av markedsmuligheter og markeder, analyser av kunder og konkurrenter, etablering av nye virksomheter og forretningsenheter, og å skrive forretningsplaner og utforming av konkrete forretningsmodeller. Det har ofte til hensikt å utvide selskapets kundekrets, øke salget, utvikle nye produkter eller markeder. Generelt kan man si at forretningsutvikling har til hensikt å planlegge bedriftens økonomiske grunnlag. Betydningen av denne funksjonen og omfanget av denne er avhengig av bedriftstypen og markedssituasjonen.
Personer som har sitt hovedvirke innen forretningsutvikling kalles eller kaller seg gjerne forretningsutviklere. Promotering er vanligvis en viktig del av dette arbeidet.
Setermjølke
Vanlig høyde er 10–30 cm. Planta er opprett og med glatt stengel. Bladene er motsatte og spredt tagget. Blomstene er rosa til lysfiolette. Vokser gjerne på fuktige steder og i fjelltrakter. Ganske alminnelig.
Setermjølke har en amfiatlantisk og amfipasifisk utbredelse. Det vil si at den finnes i nordlige strøk ved både Atlanterhavet og Stillehavet, men mangler i de kontinentale områdene i Sibir og Canada. Ved Atlanterhavet finnes den i nordøstlige Canada, Grønland, Island, Norge, Sverige, Finland og på Kolahalvøya og i Uralfjellene i Russland. Ved Stillehavet finnes den i nordlige Japan, Sakhalin, Kurilene, Kamtsjatkahalvøya, Aleutene, Alaska, vestlige Canada og i vestlige USA sørover til Sierra Nevada i California og Rocky Mountains i New Mexico.
Stenopsocidae
Stenopsocidae er gruppe små insekter som tilhører gruppen støvlus (Psocoptera). De er ikke parasitter men lever av ulikt dødt organisk materiale, alger og soppsporer.
Utseende
Ganske store (3,5-5 mm) støvlus, brunaktige eller gulaktige, ofte flekkete. Kroppen virker snau. Antennene består av 13 ledd. Føttene er to-leddete. I forvingen er det tverr-årer mellom vingemerket (celle ved vingens fremkant) og åren R, og mellom areola postica (celle ved vingens bakkant) og åren M. Bakkroppen har noen utvrebgbare blærer som skiller ut et klebrig stoff.
Levevis
Denne familien kan finnes mellom løvverk i fuktige skoger.
Utbredelse
En stor del av de beskrevne artene er beskrevet fra Kina.
Likestillings- og diskrimineringsombudet
Likestillings- og diskrimineringsombudet (LDO) er et offentlig ombud i Norge som ble opprettet 1. januar 2006, ved sammenslåing av det daværende Likestillingsombudet med Likestillingssenteret og Senter mot etnisk diskriminering. I forbindelse med sammenslåingen ble ombudets saksfelt utvidet fra likestilling mellom kjønnene til også å omfatte diskriminering på andre grunnlag, herunder etnisitet og funksjonsevne.
Den 28. februar 2022 ble Bjørn Erik Thon utnevnt som likestillings- og diskrimineringsombud. Han etterfulgte Hanne Bjurstrøm.
Ombudet er faglig uavhengig, men administrativt underlagt Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet.
Historie
I 1972 ble Likestillingsrådet opprettet etter initiativ fra Norsk Kvinnesaksforening (NKF). NKF hadde bedt regjeringen om å opprette et eget permanent råd for å bedre kvinners stilling, etter at FN hadde anmodet alle land om å nedsette kommisjoner for å bedre kvinners stilling. Likestillingsrådet bestod av representanter fra NKF og andre sivilsamfunnsorganisasjoner, og hadde et eget sekretariat.
Likestillingsombudet ble opprettet i 1978, også etter initiativ fra NKF. NKF-leder og statsråd Eva Kolstad var sentral i etableringen av begge institusjonene og var både leder i Likestillingsrådet og det første likestillingsombudet. Ombudet holdt de første årene til i Møllergata 16 (Venstres Hus). Begge institusjonene representerte i stor grad en videreføring av NKFs politiske tradisjon, både gjennom at de var kommet i stand etter forslag fra NKF, gjennom at de ble ledet og bygget opp av flere sentrale NKF-medlemmer og gjennom at staten i løpet av 1970-årene overtok NKFs likestillingsideologi som offisielt likestillingspolitisk grunnsyn. Kolstads etterfølger som NKF-leder Sigrun Hoel var den første juristen hos Likestillingsombudet, der hun var nestleder i Kolstads ombudsperiode og flere ganger fungerende likestillingsombud mens hun samtidig var NKF-leder. Likestillingsrådet uttalte i 1984 at «Norsk Kvinnesaksforening la grunnlaget for Likestillingsrådets arbeide».
I 1997 ble Likestillingsrådet omorganisert og rådets sekretariat ble omdannet til Likestillingssenteret, et statlig kontor som eksisterte fra 1997 til 1. januar 2006 og som arbeidet med likestillingsspørsmål. Likestillingssenteret ble ledet først av Ingunn Yssen og deretter av Long Litt Woon.
Senter mot etnisk diskriminering ble opprettet i 1998 med Manuela Ramin-Osmundsen som leder.
Likestillings- og diskrimineringsombudet ble opprettet 1. januar 2006 med hjemmel i den nye diskrimineringsombudsloven, som en etterfølgerinstitusjon etter de tre tidligere statsetatene Likestillingsombudet, Likestillingssenteret og Senter mot etnisk diskriminering.
Beate Gangås var det første likestillings- og diskrimineringsombudet. Hennes åremålsperiode gikk ut 31. desember 2009.
Hanne Bjurstrøm er det åttende likestillingsombudet som har blitt utnevnt.
Oppgaver
Ombudet skal bekjempe diskriminering og fremme likestilling uavhengig av kjønn, etnisitet, hudfarge, nasjonal opprinnelse, avstamning, nedsatt funksjonsevne, språk, religion, seksuell orientering, medlemskap i fagforening, politisk syn og alder.
De som har opplevd diskriminering får gratis råd fra ombudet om sine rettigheter og plikter, samt muligheter til å gå videre med saken.
Ombudets pådriverarbeid skal bidra til økt likestilling i samfunnet som helhet. Det innebærer blant annet å:
Likestillings- og diskrimineringsombudet har etablert et fagråd (tidligere kalt brukerutvalg) som består av representanter for sentrale sivilsamfunnsorganisasjoner på likestillingsfeltet.
Veiledning i rettigheter
Ombudet har dessuten plikt til å gi veiledning i diskrimineringssaker som omfattes av andre regler enn de ombudet håndhever. For eksempel i forbindelse anmeldelse av rasistisk motivert kriminalitet, oppsigelsessaker som behandles etter andre bestemmelser enn arbeidsmiljølovens likebehandlingskapittel eller ved søknad om fri sakførsel.
Internasjonale konvensjoner
Likestillings- og diskrimineringsombudet ønsker å utveksle erfaringer nasjonalt og internasjonalt. Ombudet skal påse at norsk rett og forvaltningspraksis samsvarer med Norges forpliktelser etter FNs kvinnekonvensjon og FNs rasediskrimineringskonvensjon.
Ethel Muckelt
Muckelt vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1924 i Chamonix. Hun kom på tredjeplass i damenes kunstløpskonkurranse bak Herma Szabo fra Østerrike og amerikanske Beatrix Loughran. Munckelt kom på fjerdeplass i parløp sammen med John F. Page.
Elvis Country (2006-album)
Elvis Country er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt i 2006.
Aoife O’donoghue
Aoife O'donoghue (født 12. desember 1986) er en irsk terrengsyklist.
Gaddevågen bru
Gaddevågen bru er en bjelkebro på riksvei 5 ved Florø i Flora kommune i Vestland. Den er 58 meter lang, og ble åpnet i 1990.
Hemierana
Hemierana er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, sylindrisk, gulgrå til svart trebukk med lysere ytterkant. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er sylindrisk uten tenner på sidene.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørlige og sørøstlige USA, mot nord til Kansas og vest til Texas.
Hugo am Zehnhoff
Under det tyske keiserrike var Zehnhoff fra 1898 til 1908 innvalgt i Preußisches Abgeordnetenhaus. Fra 1899 til 1918 var han innvalgt i Riksdagen, og under Weimarrepublikken var han fra 1919 til 1928 innvalgt i den grunnlovsgivende prøyssiske Landsforsamling og den prøyssiske Landdagen.
Fra 25. mars 1919 til 5. mars 1927 var Zehnhoff justisminister under landsregjeringene til minister-presidentene Paul Hirsch, Otto Braun, Adam Stegerwald og Wilhelm Marx.
Hegreneset
Hegreneset er et sørovervendt nes ved Nyhavn i Ytre Sandviken i Bergen. Navnet har ifølge Bergen byleksikon sammenheng med fuglen hegre, og at Hegravík derav var navn på Sandviksbukten i middelalderen. (Legg forøvrig merke til de øvrige varianter i navnebruken på referanselisten nederst i denne artikkelen.)
Sandviken sjøbad, Gamle Bergen Museum og Elsesro ligger på andre siden av viken innenfor.
Forsvarsverk
Hegreneset ble anlagt som forsvarsverk i 1801 for Bergen havn under Napoleonskrigene fra 1803 til 1815 og der var befestning med kanonbatteri ytterst på Hegreneset. Krutt til kanonbatteriene på Hegreneset ble laget i Krutthuset (1807/1809) som ligger litt nord for Hegreneset. Batteriet ble nedlagt 1872.
Bunker Hegrenes var også i bruk under andre verdenskrig.
Valsemøllen
Hæggernes Valsemølle, er en kornsilo som dateres tilbake til 1760 første gang.
Andorra under Sommer-OL for ungdom 2010
Andorra deltok under Sommer-OL for ungdom 2010 fra 14. til 26. august 2010 i Singapore. Troppen bestod av fire utøvere.
Patienterstatningen
Patienterstatningen er en uavhengig forening i Danmark som ble etablert 1. juli 1992 som følge av at patientforsikringsloven gjorde det mulig å få tilkjent erstatning for skader som pasienter er blitt påført i helsevesenet.
Ordningen finansieres av sykehusene selv. Lignende ordninger finnes i de øvrige nordiske land. Sverige var i 1975 det første land som innførte en pasientforsikring.
Litt under halvdelen av alle anmeldelser av skader til Patientforeningen fører til erstatning. Patientskadeankenævnet fungerer som klageinstans for de avgjørelser Patientforeningen treffer.
I 2014 skiftet foreningen navn fra Patientforsikringen til Patienterstatningen.
Hettittene
Hettittene var et oldtidsfolk som snakket hettittisk, et språk fra den anatoliske gruppen av de indoeuropeiske språkene. De grunnla et kongedømme sentrert om Hattusa, nord i det sentrale Anatolia, på 1700-tallet f.Kr. På 1300-tallet f.Kr. var hettitterriket på sitt største. Det omfattet da hele det sentrale området i Anatolia, området nordvest i Syria, og så langt som Ugarit og øvre Mesopotamia. Etter 1180 f.Kr. delte riket seg opp i flere mindre hettittiske bystater, hvorav noen vedvarte så lenge som til 700-tallet f.Kr.
Hettitterriket ble av hettittene selv vanligvis kalt for «Hattis land». Fullt navn var «Landet til byen Hattusa». Denne beskrivelsen kunne gjelde hele riket, eller mer begrenset til kun kjerneområdet, avhengig av sammenhengen. Ordet «Hatti» er egentlig et akkadisk begrep heller enn hettittisk; det har aldri forfalt i henhold til hettittisk grammatikkregler. Til tross for bruken av navnet «Hatti» oppfattet ikke hettittene seg som hattianere, som hadde vært bosatt i området fram til begynnelsen år 2000 f.Kr. og snakket hattisk, som ikke var indoeuropeisk. Hettittene kalte språket sitt Nesili (og i et tilfelle som Kanesili), en adverbial form som betydde «i væremåte som (Ka)nesa», antagelig gjenspeilte det en stor andel hettittisktalende folk i den gamle byen Kanesj (dagens tyrkiske by Kültepe). Mange moderne bynavn i Tyrkia ble først nedtegnet under sitt hettittiske navn, slik som Sinop og Adana, noe som gjenspeiler Anatolias nærhet i tid og rom til sin oldtidsfortid.
Selv om hettittene tilhørte bronsealderen, var de forløpere til jernalderen og utviklet redskaper og våpen av jern så tidlig som 14. århundre f.Kr. Deres etterspørsel etter jernvarer er bevart i korrespondanse med utenlandske herskere. Hettittene var imidlertid ikke de første som framstilte gjenstander av jern, og i hele hettitterrikets historie var jern så sjeldent at det bare ble anvendt i smykker. Deres militære seire skyldtes ikke jern – de førte krig med våpen av bronse – men deres dyktighet til å fremstille og bruke hestetrukne stridsvogner. Som handelsfolk tok de med seg arven fra Sumer og spredte mesopotamisk tenkesett rundt Middelhavet. Så da Moses førte sitt folk til «det lovede land», møtte de et folk, kanaanittene, som levde i en mesopotamisk kultur.
Geografi
Hettitterriket var sentrert rundt landområdene Hattusa og Neša, kjent som «Hattis land». Etter at Hattusa ble gjort til hovedstad besto området av kurven ved elven Kızılırmak (på gresk Halys, og som de kalte Marassantiya) som renner ut i Svartehavet, og som var kjerneområdet i deres rike. En del hettittiske lover skilte mellom «denne siden av elven» og «den andre siden av elven». Eksempelvis var belønningen for å fange inn en rømt slave etter at han har maktet å flykte over elven, høyere enn for en slave som ble fanget før han nådde elven.
Til vest og sør for kjerneområdet lå områdene som var kjent som Luviya i de tidligste hettittiske tekstene. Denne terminologien ble erstattet av navnene Arzawa og Kizzuwatna da disse kongedømmene vokste fram. Hettittene fortsatte å referere til språket som hadde sin opprinnelse i disse områdene som luvisk. Før Kizzuwatna vokste fram, var hjertet i dette området i Kilikia, som først omtales av hettittene som Adaniya. Da disse gjorde opprør mot hettittene under Ammunas styre, antas det at navnet Kizzuwatna spredte seg videre nordover til å omfatte de nedre Anti-Taurus-fjellene også. På nordsiden levde et fjellfolk kalt kaskaer. Sørøst for hettittene lå det hurrianske riket Mitanni. Under dette rikets høydepunkt under regimet til Mursili II, strakte hettitterriket seg fra Arzawa i vest til Mitanni i øst, mye av de kaskianske områdene i nord, også Hayasa-Azzi lengst i nordøst, og i sør inn i Kanaan, omtrent så langt som til den sørlige grensen av Libanon, og la deler av disse områdene inn under sitt herredømme.
Opprinnelse og genetikk
Farao Ramses II av Egypt omtalte ofte hettittene som «humty», som på oldtidsegyptisk betød «kvinnesoldater», siden det var vanlig for hettittiske soldater å ha langt hår.
Forskere har betraktet hettittene som en «middelhavsetnisk gruppe», noe som er en romslig gruppetilhørighet. Arkeologen Henry Heras' analyser av egyptiske billedportretter av hettitter er sammenfallende med dette, ettersom de synes å ha de fysiske karakteristikker som er typiske for folkeslag ved Middelhavet (det ligger dog en stor usikkerhet i å trekke konklusjoner fra billedkunst, da visuelle konvensjoner ofte spiller en stor rolle). Noen forskere har foreslått en opprinnelse fra nordøstlige delen av Afrika, da slike fysiske trekk er antatt å ha sin opprinnelse i dette området. Imidlertid fremviste antikkens grekere lignende fysiske trekk, noe som gav grunn til å mistenke at både antikkens grekere og hettittene nedstammer fra samme forhistoriske befolkning i Midtøsten og rundt Egeerhavet. Fysiske, antropologiske analyser av befolkninger gir imidlertid et utilstrekkelig grunnlag for å inndele folk i bestemte raser eller bevise folkevandringer. Opprinnelsen til antikkens befolkninger skyldtes mange ulike og kompliserende faktorer.
Hettittenes opprinnelse har derfor forblitt et mysterium. Det har vært hevdet at hettittisk kultur og språk ble utviklet lokalt i Anatolia. Mulig geografiske opprinnelse fra vest (Balkan), øst (via eller langs Det kaspiske hav eller fra høylandet i Armenia), og nord (langs Svartehavet) er bare noen av de foreslåtte rutene for folkevandringer. Prosessen har blitt betraktet som utført av en erobrende elite, men også alternativt som en fredfylt prosess med gradvis assimilering. I arkeologisk sammenheng har hettittene blitt knyttet til en mulig felles opprinnelse med henholdsvis Ezero-kulturen på Balkan og Maikop-kulturen i Kaukasus.
En genetisk studie basert på dagens mannlig Y-kromosom DNA i Anatolia, fremviser en genetisk blanding av flere geografiske opprinnelser som kan sammenfalle med flere folkevandringer over tid. Den dominerende mannlige slektslinjen for anatoliske menn deles med befolkningen i Europa og Midtøsten (94,1%). Slektslinjer til Sentral-Asia, India og Afrika var langt mindre fremherskende blant mennene det ble tatt prøver av. Ingen spesifikk avstamning ble fastslått eller identifisert som «hettittisk», men Y-kromosom haplogruppe G-M201 antas å ha en mulig tilknytning til hettittene.
Bibelens hettitter
Begrepet «hettittene» kommer av KJV-oversettelsen av den hebraiske Bibelen, der, HTY, eller , BNY-HT blir oversatt til «Heths barn». Disse hettittene blir forbundet med kanaanittene. Arkeologene som oppdaget hettittene i Anatolia, identifiserte dem til å begynne med de bibelske hettittene. I dag er deres identifikasjon med det hettittiske riket, eller de ny-hettittiske kongedømmene som etterfulgte det, et emne for diskusjon.
Bibelens hettitter (også hittitter) og Barn av Het, oversatt fra hebraisk חתי HTY og בני-חת BNY-HT er den andre av de elleve kanaanitiske nasjonene i den hebraiske Bibelen. De er angivelig etterkommere fra en Het eller Heth (hebraisk חֵת), en sønn av Kanaan, sønn av Ham, og de er nevnt i Første Mosebok for å ha solgt land til Abraham.
Tidlig på 1900-tallet ble Bibelens hettitter identifisert med et nylig oppdaget, indoeuropeisktalende rike i Anatolia, en betydelig regional makt gjennom det meste av 1000-tallet f.Kr., spesielt mellom 1660 og 1190 f.Kr. Denne terminologien er i dag så innarbeidet at den brukes uavhengig av debatten om dette hettittiske riket i Anatolia var identisk med Bibelens hettitter eller ikke.
Hypotese om identifikasjon
Gitt den årsakssammenheng som hettittene omtales i Det gamle testamente, har bibelforskere før arkeologiens tidsalder tradisjonelt sett på dem som en mindre stamme bosatt i fjellene i Kanaan i patriarkenes tidsalder, inkludert Abraham. Dette bildet ble totalt endret av arkeologiske funn som plasserte senteret for Hatti/Hattusas-sivilisasjonen betydelig lengre nord, i dagens Tyrkia, og gjorde hettittene i Kanaan til en periferi.
Den hebraiske Bibelen viser til «hettittene» i flere passasjer, fra Første Mosebok til de etter eksilbøkene Esra og Nehemja. Første Mosebok, kapittel 10 («Folkeslagene på jorden») forbinder dem til en eponymisk forfar Heth, en etterkommer av Ham gjennom dennes sønn Kanaan. Hettittene regnes derfor sammen med kanaanittene, de opprinnelige innbyggerne av Det lovede land. Hettittene er vanligvis beskrevet som et folk som levde sammen med israelittene – Abraham kjøpte det patriarkalske begravelsesstedet Machpelah fra dem, og hettittene tjenestegjorde som militære offiserer i kong Davids hær. I Andre kongebok 7:6 er de derimot et folk med sine egne kongedømmer, tilsynelatende lokalisert utenfor det geografiske området Kanaan, og mektige nok til å sende en syrisk hær på flukt: ''«Herren hadde laget det slik at araméernes hær hørte larmen av vogner og hester, larmen av en stor hær. Da sa de til hverandre: «Du skal se at Israels konge har leid hettittkongene og egypterkongene til å kjempe mot oss!»''
Det er et emne for betydelig debatt blant forskere om de bibelske «hettittene» har en forbindelse til 1) de opprinnelige hattierne fra Hatti; 2) deres indoeuropéiske erobrere (Nesili) som overtok navnet «Hatti» for det sentrale Anatolia, og som i dag blir referert til som «hettittene»; eller 3) en kanaanittisk gruppe som kan ha vært eller ikke ha vært knyttet til den ene eller begge folkene i Anatolia, og som også kan være eller ikke være identisk med det senere etter-hettittiske (luvianske) samfunnet. Bjarte Kaldhol mener at de hettittene som omtales i Bibelen «var hettitter som holdt til å Syria og Palestina etter at det store hettittiske riket var gått under rundt 1180 f.Kr. De var så å si de menneskelig restene av et stort ekspanderende imperium.»
Andre bibelforskere har hevdet at i stedet for å forbindes med Heth, sønn av Kanaan, skal landet Hatti i Anatolia være nevnt i Det gamle testamente og apokryfiske bøker som «Kittim» (Chittim), et folk som etter sigende var navngitt etter en sønn av Javan (den fjerde sønn av Noahs sønn Jafet).
Identitetsspørsmålet
Noen forskere har tatt det synet at de to folkene er identiske. Bortsett fra likheten i navn var de anatoliske hettittene en mektig politisk enhet i regionen lenge før deres rike kollapset på 14. og 12. århundre f.Kr., noe som burde gjøre dem nevnt i Bibelen. Et steinrelieff av løven som er funnet ved Bet-Sjean i nærheten av Genesaretsjøen (i dag oppbevart i Israel Museum) og datert fra rundt 1700 f.Kr, tolkes av professor Bill Humble som en bekreftelse av denne identifikasjonen, ettersom løver er hyppig avbildet i hettittisk kunst. I redegjørelsen for erobringen av Kanaan blir det sagt at hettittene bodde «i fjellene» og «mot nord» i forhold til Kanaan — en beskrivelse som passer med beliggenheten og topografien til det opprinnelige hettittiske riket som hadde stor innflytelse i regionen før slaget ved Kadesj.
Arkeologisk oppdagelse
Som skriftspråk brukte hettittene kileskrift. Arkeologiske ekspedisjoner har avdekket hele sett med kongelige arkiver på kileplater ved Hattushash, skrevet enten på akkadisk, tidens diplomatiske språk, eller ulike dialekter fra Hettittriket.
Det første arkeologiske bevis for hettittene var skrifttavlene funnet i den assyriske handelskolonien Kârum Kaneš i Kanesj (ved dagens tyrkiske landsby Kültepe). Disse inneholder opptegnelser om handel mellom assyriske handelsmenn og et «Hattis land».
En tekst oppdaget av William Wright i 1884 på et monument ved Boğazköy om et «folk av Hattusa», tilsvarte bestemte hieroglyfer fra stedene Aleppo og Hamat i nordlige Syria. I 1887 avdekket utgravninger i Tell El-Amarna i Egypt den diplomatiske brevvekslingen til farao Amenhotep III og hans sønn Akhenaton. To av brevene var fra «kongedømmet Kheta» – tilsynelatende lokalisert i samme region som den mesopotamiske referansen «Hattis land» – og var riktignok skrevet med standard akkadisk kileskrift, men på et ukjent språk – selv om forskere kunne lese det, var det ingen som forstod det. Archibald Sayce forslo senere at Hatti og Khatti i Anatolia var identisk med «kongedømmet Kheta» som var nevnt i egyptiske tekster, foruten også med de bibelske hettittene. Andre, som Max Müller, er enig i at Khatti sannsynligvis var Kheta, men foreslo å knytte det til Bibelens Kittim heller enn til «Heths barn». Sayces identifikasjon ble uansett den aksepterte hos de fleste i løpet av tidlig 1900-tall, og navnet «hettitt» knyttes til den oldtidssivilisasjon som ble avdekket ved Boğazköy.
I løpet av de sporadiske utgravningene ved Boğazköy (Hattusa) som begynte i 1906, fant arkeologen Hugo Winckler et kongelig arkiv med 10 000 tavler, skrevet med kileskrift på enten akkadisk eller det samme ukjente språket som i de egyptiske brevene fra Kheta – således bekreftet han identiteten til de to navnene. Han beviste også at ruinene ved Boğazköy var det som stod igjen av hovedstaden til et mektig rike som en tid kontrollerte det nordlige Syria.
Historie
Det hettittiske kongedømmet er konvensjonelt blitt delt i tre epoker, det gamle hettitterriket (ca. 1750–1500 f.kr.), det midterste hettitterriket (ca. 1500–1430 f.Kr.), og det nye hettitterriket (selve hettitterriket, ca. 1430–1180 f.Kr.).
Det tidligste kjente medlem av en hettittisktalende slekt, Pithana, var bosatt i byen Kussara. I det 18. århundre f.Kr. gjorde Anitta, hans sønn og etterkommer, den hettittisk-språklige byen Neša til en av sine hovedsteder, og benyttet hettittisk til sine inskripsjoner der. Imidlertid forble Kussara den dynastiske hovedstaden i et århundre inntil Labarna II introduserte Hattusa som den nye dynastiske hovedstaden, muligens tok han på denne tiden herskernavnet Hattusili, «Hattusas mann».
Det gamle kongedømmet, sentrert rundt Hattusa, nådde sitt høydepunkt i løpet av 16. århundre f.Kr., og greide på et tidspunkt å herje Babylon, men gjorde ingen forsøk på å ta herredømmet der, noe som gjorde det mulig for kassittere, en folkegruppe fra Zagrosfjellene, å vokse til en maktfaktor og styre over Babylon i mer enn 400 år.
I løpet av det 15. århundre f.Kr. forfalt hettitterriket til en ubetydelighet, men gjenvant makten med regimet til Tudhaliya I fra ca. 1400 f.Kr. Under Suppiluliuma I og Mursili II vokste hettitterriket til å omfatte det meste av Anatolia og deler av Syria og Kanaan. Ved 1300 f.Kr. sto hettittene på grensen mot det egyptiske interesseområdene, noe som førte til slaget ved Kadesj i 1274 f.Kr. mellom hettittene ledet av kong Muwatalli II fra byen Kadesj og en egyptisk hær ledet av farao Ramses II av Egypt. Det var sannsynligvis det største slag med stridsvogner som noen gang hadde blitt utkjempet. Egypterne fremstilte seg i etterkant som seierherrer, men av hettittiske leirtavler kan vi i dag lese at hettittene satt med makten over Syria i lang tid etter slaget.
Borgerkrig, plyndringstokter fra kaskaene i nord, og rivaliserende krav på tronen ble kombinert med den ytre trussel fra havfolkene. I årene 1200-1185 f.Kr viser alle hettittiske byer tegn til uro, og mange ble forlatt. Ugarit ble ødelagt. I Hattusa ble kongepalass og templer brent, men trolig tømt for verdier i forkant. En tekst ber inntrengende om at korn sendes til Hattusa, og kornimporten via havnebyen Ura kan ha stoppet opp som en følge av havfolkenes tokter. Ca 1160 f.Kr. hadde riket igjen kollapset. Småkongedømmer under assyrisk overherredømme kan ha fortsatt fram til rundt 700 f.Kr., og bronsealderens hettitiske og luviske dialekter utviklet seg til de sparsomt dokumenterte språkene lydisk, lykisk, og karisk.
Levninger av disse språkene overlevde til persisk tid, men forsvant ved utbredelsen av hellenismen.
Det er antatt at hettittene hadde det første konstitusjonelle monarkier. Det besto av en konge, hans familie, et pankus (en form for hoff og statsadministrasjon som overvåket kongens aktiviteter), og et ofte opprørsk aristokrati. Rettsvesenet deres var langt mildere enn lovene hos de gamle babylonere, som hadde dødsstraff for å stelle i stand bråk på utesteder. Under hettitene var bare et fåtall lovbrudd å regne som virkelige forbrytelser. Til og med overlagt drap medførte bare en bot – riktignok en meget stor bot. Straffen for tyveri var bare å betale tilbake det beløp som var stjålet. Til gjengjeld fantes det ingen privat eiendomsrett til jord. Hos sumerere og amoritter kunne folk eie land, men hos hettittene tilhørte jorden kongen, som leide ut teiger til bøndene, forutsatt at de tjenestegjorde i hæren hans.
Språk
Språket på Hattusa-tavlene ble til slutt dechiffrert av en tsjekkisk lingvist, Bedřich Hrozný (1879—1952), som den 24. november 1915 offentliggjorde sine resultater i en forelesning ved Berlins samfunn for Midtøsten. Hans bok om oppdagelsen ble utgitt i Leipzig i 1917, kalt Hettittenes språk, dets struktur og tilhørighet i den indoeuropeiske lingvistiske familie. Avhandlingens forord begynner med:
Slik ble språket kjent som «hettittisk», selv om det ikke var hettittenes eget navn for det. Selv kalte de det for nešili = «(i væremåte) til (byen) Neša», og derfor har man foreslått at en mer teknisk korrekt betegnelse ville være «nesittisk», men i dag er «hettittisk» for innarbeidet til å endres.
USC School of Cinematic Arts
USC School of Cinematic Arts (tidligere USC School of Cinema-Television, eller CNTV) er en privat filmskole underlagt University of Southern California i Los Angeles. Skolen tilbyr flere undergraduate- og graduate-programmer som dekker produksjon, manusskriving, kritiske studier, animasjon og digital kunst og interaktive medier og spill.
Hettittene
Språk
Grunnet språkets markante forskjeller i struktur og fonologi, har en del tidlige filologer, hovedsakelig Warren Cowgill, argumentert for at det burde klassifiseres som et søsterspråk til de indoeuropeiske språkene, heller enn et datterspråk (se Indo-hettittisk). Ved hettitterrikets slutt var hettittisk blitt skriftspråk for administrasjon og for diplomatisk brevskriving. Befolkningene i det meste av hettitterriket talte på denne tiden luviske dialekter, et annet indoeuropeisk språk i den anatoliske familie som hadde sin opprinnelse vest for de hettittiske områdene.
USC School of Cinematic Arts
Det er den eldste og største skolen i USA av denne typen. Den ble grunnlagt i 1929 sammen med Academy of Motion Picture Arts and Sciences,  og har vært rangert som et av de beste filmprogrammene i verden på ved anledninger.
Hettittene
Mytologi
Hettittisk religion og mytologi beskrives som «et kaleidoskopisk virvar av det de selv kalte 'de tusen gudene', som i virkeligheten begrenser seg til rundt 600». Den var sterkt påvirket av mesopotamisk mytologi, en påvirkning som økte med tiden. I de eldste tider kan indoeuropeiske elementer fortsatt bli identifisert, eksempelvis i tordenguden Tarhunds konflikt med slangen Illujanga. I lister over hettittenes guddommer finnes også havet, fjellene og elvene. Hettittene anerkjente alle guder de traff på, og dyrket derfor også gudene til folkeslag de hadde overvunnet i krig. Assyrerne overtok denne toleransen for andres religioner, og tillot derfor jødene å dyrke Jahve etter at assyrerne hadde erobret og utslettet Judea.
Moderne muséer
Muséet for anatoliske sivilisasjoner (tyrkisk Anadolu Medeniyetleri Müzesi) i Ankara i Tyrkia huser en rik samling av hettittiske og anatoliske fortidsgjenstander.
USA-mesterskapet på 50 km fjelløp 2017
USA-mesterskapet på 50 km fjelløp 2017 (USATF 50 km Trail Championships) ble arrangert 18. februar 2017, som en del av løpet FOURmidable i Auburn i California i USA.
Margareth Sandvik
Margareth Sandvik (født 28. juni 1956) er en norsk filolog. Hun er professor i norskdidaktikk ved Oslomet.
Sandvik er cand. philol fra Universitetet i Oslo hvor hun skrev hovedoppgave om den politiske kommunikasjonen i løpesedler og studentaviser. Sandvik er dr. philos. i retorikk fra Universitetet i Oslo med avhandlingen ''Hva trenger velgerne å vite? Og får de vite det? En retorisk analyse av debattklima, argumentasjon og journalistrolle i valgkampdiskurs på radio og tv, fra valgkampen i 1991, 1999 og 2009.'' Sandvik har skrevet bøker og artikler om språk, blant annet om barns språkutvikling, språkstimulering, språkmiljø, kartlegging, akademisk skriving, digitale verktøy og politisk kommunikasjon.
I samarbeid med Grom design AS har Sandvik utviklet digitale læringsressurser for barn, blant annet flere apper på over 30 språk.
Samtale og argumentasjon er Sandviks spesialområder. Hun driver foretaket Publikomm som tilbyr kurs og forelesninger i kommunikasjon.
Torneucerus
Torneucerus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor (ca. 25 millimeter), avlang, blank, brunlig til svart trebukk. Hannen har noe forstørrede kjever (mandibler). Antennene er tynne, i lengde fra en tredjedel til noe over halvparten av kroppslengden. Pronotum er avrundet uten tenner på sidene. Dekkvingene er parallellsidige, rundet i spissen. Beina er nokså korte.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Guyana og Brasil.
Cyphonocephalus olivaceus
Cyphonocephalus olivaceus er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (24-34 millimeter), metallisk grønn, sjeldnere blå eller kobberfarget gullbasse, hannene har litt forlengede bein (særlig forbeina) og to nokså lange, oppoverkrummede horn på hodet, disse er forgreinede i spissen.
Mike Bruner
Michael Lee Bruner (født 23. juli 1956) er en amerikanske tidligere svømmer som vant én individuell gullmedalje på 200 m butterfly, og var med på å ta gull på 4×200 m fri stafett i sommer-OL 1976 i Montréal. I tillegg ble Bruner verdensmester på 200 m butterfly i langbane-VM 1978 i Berlin.
I 1980 ble Bruner kåret til Årets svømmer i USA av det amerikanske magasinet Swimming World Magazine.
Dasydemellidae
Dasydemellidae er gruppe små insekter som tilhører gruppen støvlus (Psocoptera). De er ikke parasitter men lever av ulikt dødt organisk materiale, alger og soppsporer.
Cyphonocephalus olivaceus
Levevis
Larvene utvikler seg mellom råtnende plantemateriale, for eksempel i morkne stokker og oppsamlinger av visne blader. Puppestadiet er ganske langvarig hos denne arten. De voksne billene kommer gjerne til overmoden frukt og steder der det flyter ut sevje fra sår i trær.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sørøst-Asia (India og Myanmar).
Dasydemellidae
Utseende
Middelsstore til ganske store støvlus (3-6 mm), antennene, kroppen og den ytterste delen av vingene ofte med lange, utstående hår slik at dyret virker sterkt hårete. Fasettøynenne er runde og utstående. Antennene består av 13 ledd. Hodet har et par grunne groper i pannen, kjevene (mandiblene) er store og sprikende, slik at det ser ut som om munnen alltid er åpen. Føttene er to-leddete. Forvingenes årer har to eller flere rader av hår i den ytre halvdelen, men er hårløse i den indre. Vingekanten har en frynse av lange hår som ikke krysser hverandre. Vingemerket (pterostigma) er ganske smalt, areola postica (celle ved vingens bakkant) er ikke forbundet med M (den lange åren midt i vingen). Vingemembranen er hårløs eller har noen få, spredte hår.
Muelleroecia
Muelleroecia er en slekt innenfor familien Halocyprididae - som igjen er den ene av to familier av underordenen Halocypridina, ordenen Halocyprida innenfor gruppen Myodocopa, en gruppe muslingkreps som er små krepsdyr.
Gruppen har 1 - 2 mulige arter. Individene er små og lever i saltvann. For artenes morfologi og kjennetegn, se artikkelen om familien Halocyprididae.
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En moderne oppdatering som angis her, følger stort sett oppdelingen i Catalogue of Life:, mens detaljene, slektene og artene her følger WoRMS-databasen.
Dasydemellidae
Utbredelse
Familien har en begrenset utbredelse i Mellom-Amerika, det nordlige Sør-Amerika og Asia. Én art, Teliapsocus conterminus, er utbredt i Nord-Amerika.
Systematisk inndeling
Systematikken innen gruppen støvlus følger.
Pasientskadeerstatning i Danmark
Pasientskadeerstatning i Danmark er regulert i kapittel 3-5 i lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet fra 2005, som i stor grad viderefører reglene fra lov om patientforsikring fra 1991 og lov om erstatning af lægemiddelskader fra 1995.
Hensikten med patientskadeerstatningsordningen var å sikre pasientenes muligheter for å få tilkjent erstatning for skader som følge av behandling på Danmarks sykehus. Hittil hadde man kun vært berettiget til erstatning hvis man kunne bevise at der var begått feil av legen. I 1970-årene og 1980-årene hadde flere rettssaker vist at det kunne være endog meget vanskelig. Samtidig ble det oppfattet som problematisk at saken skulle føres via domstolene. Med patientforsikringsloven etablerte man Patientforsikringen, som ble finansiert av forsikringsselskapene eller selvforsikrede myndigheter som dekket skader etter loven, og som var obligatorisk. Patientskadeankenævnet fungerte da som klageinstans for Patientforsikringens avgjørelser. Ordningen ble videreført med klage- og erstatningsloven. Patientforsikringen endret navn til Patienterstatningen i 2014, noe som førte til at navnet på Pasientskadeankenævnet ble endret til Ankenævnet for Patienterstatningen samme år, og at alle henvisninger til Patientforsikringen i klage- og erstatningsloven i 2017 ble endret til henvisninger til Patienterstatningen.
Xerxes
Xerxes er navnet på flere herskere fra oldtiden, men har dessuten flere betydninger.
Skáldatal
Skáldatal («liste over skalder») er en islandsk liste over norske og islandske skalder fra de tidligste tider fram til 1200-tallet, ordnet etter hvilke konger, jarler og høvdinger som de var i tjeneste hos og diktet om. Listen er delt inn i fire seksjoner: en for hver av de svenske, danske og norske kongsskalder, og en fjerde for skalder som var hos jarler, høvdinger og andre stormenn. Innenfor hver kategori er høvdinger og skalder oppført i noenlunde kronologisk rekkefølge.
Pasientskadeerstatning i Danmark
Erstatningens størrelse utmåles etter erstatningsansvarsloven.
Filmåret 1929
Filmåret 1929 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1929.
Adana
Adana er Tyrkias femte største by, og hovedstad i provinsen Adana. Byen ligger ved elven Seyhans bredd i det sørlige Tyrkia. Rett nord for byen ligger den store Seyhandemningen. Byen administrerer to distrikter med totalt 1 530 257 innbyggere (2007). I nærheten av byen produseres det blant annet bomull og andre jordbruksprodukter. NATO har en flybase, Incirlik Air Base, 12 km utenfor byen.
Klima
Adana har et typisk middelhavsklima. Vintrene er milde og våte og somrene er varme og tørre. Den høyeste noterte temperaturen er fra 8. juli 1978 med 44,0 °C. Den laveste målte temperaturen er −6,4 °C.
Pasientskadeerstatning i Danmark
Loven er senere utvidet, således at også private sykehus og privatpraktiserende helsepersonell er omfattet. Dermed omfatter loven i dag hele helsevesenet. Den gjeldende lov trådte i kraft i januar 2009.
Skáldatal
Innhold
Til sammen er det navngitt 148 forskjellige skalder som har vært i tjeneste hos, eller diktet om, 89 forskjellige nordiske konger og stormenn.
De eldste skaldene i fortegnelsen er mer eller mindre mytiske; For eksempel nevnes Starkad den gamle (Starkaðr inn gamli) som får æren av å ha innført versemålet fornyrdislag. Brage den gamle (Brage Boddason), den første dróttkvætt-skalden, som er listet, har blitt hirdskald hos de litt usikre svenske kongene Östen bele, Ragnar Lodbrok og Bjørn på Håga. Lista avsluttes med datidens (1200-tallets) samtidige skalder som godt kan være identisk med Skáldatals forfatter, slik som Snorre Sturlason og Olav Tordsson. Også Snorre står på lista, han har diktet om seks konger og jarler.
Manuskriptet
Skáldatal antas å være påbegynt i Snorre Sturlasson tid, kanskje av Snorre selv, men har trolig blitt fullført av en av hans nevøer Sturla Tordsson eller Olav Tordsson. Det viktigste grunnlaget for denne antagelsen er at Skáldatal bare har blitt bevart i manuskriptene til Snorres egne verk, i den såkalte Codex Upsaliensis fra tidlig på 1300-tallet med betegnelsen DG 11 som er en av de viktigste versjonene av Den yngre Edda og hovedmanuskriptet til Snorres Heimskringla fra 1250-tallet. Dette dokumentet ble ødelagt i Københavns brann i 1728, men manuskriptet var blitt kopiert av professor Árni Magnússon, og er nå i et manuskript merket AM761 4to. I denne versjonen av Skáldatal er det også satt inn poetiske vers som fullstendig mangler i Uppsalamanuskriptet. En vitenskapelig utgave av Skáldatal er publisert i det tredje bindet av Edda Snorra Sturlusonar, utgitt av Arnamagnæanska Legatet i København i 1887.
Troverdighet
Skáldatals opplysninger overensstemmer i stor grad med det som er kjent fra andre, ofte helt uavhengige kilder. Men lista er på ingen måte komplett. Vi vet at ikke alle hirdskalder er inkludert, men på den annen side inkluderer Skáldatal flere skalder som i dag er helt ukjent i andre kilder.
Skaldenes bevarte dikt
Mesteparten av skaldediktningen som lå bak Skáldatals lange navneliste har nå gått tapt. Men de fleste av skaldene som er inkludert i lista har i det minste fått enkelte strofer bevart, ikke minst fordi Snorre i sine kongesagaer brukte skaldekvadene som kilder, men også fordi han i prosa-Edda, spesielt i Skaldskaparmål, så ofte valgte å eksemplifisere skaldenes ulike versemål med sitater fra de daværende skaldediktene.