cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dramaturgi
Poetikken eller Om diktekunsten
Hensikten med fremstillingen av en tragisk handling er å bringe katarsis eller renselse hos publikum. Identifikasjon med helten gjennom frykt og medlidenhet skal utløse opplevelsen av katarsis. Nå skriver Aristoteles ikke om «frykt og medlidenhet» – slik han senere er blitt tolket av latinske og kristne oversettere av Poetikken. Hos Aristoteles står det «éleos» og «phóbos» som ikke direkte betyr medlidenhet og frykt, men kanskje heller redsel («skrekk og gru») og gysninger («gåsehud»). Begrepene frykt og medlidenhet kommer fra latinske oversettelser hvor de opprinnelige greske begrepene er oversatt med «misericordia» (medlidenhet) og «metus» (frykt). Hva katarsis egentlig er, har vært mye diskutert gjennom tidene. Sannsynligvis menes med katarsis som renselse, en slags utladning av følelsesmessig spenninger, som gir en mental eller åndelig lettelse. Begrepet hadde opprinnelig både en åndelig, medisinsk og med Aristoteles en kunstnerisk betydning.
Klassisk dramaturgi
Til langt inn i senmiddelalderen (tidlig på 1400-tallet) ble de antikke dramaer lest og forstått som rene litterære diktverk. Man oppfattet ikke disse gamle tekstene som sceniske verk. Men etter at man på slutten av 1400-tallet gjenoppdaget Poetikken begynte man ved de humanistisk inspirerte fyrstehoff i de norditalienske bystater å eksperimentere med sceniske fremføringer av tragedier og komedier. Dette var sannsynligvis i begynnelsen utpreget opplesningsaktig. Men humanistene var også interessert i hvordan de antikke tragedier og komedier var blitt fremført. Samtidig ble det også skrevet nye komedier og tragedier etter forbilde av de antikke tekstene. Kanskje derfor fikk begrepet om mimesis i renessansen en bestemt betydning, nemlig som kopiering av antikke forbilder.
Det fantes imidlertid etablerte teaterformer i middelalderen og tidlig italiensk renessanse, bestående av katolske liturgiske spill, gjøgling, karnevalsforestillinger og folkelige farser. Typisk for middelalderteatret var blant annet at «alt» – naturlig og overnaturlig – ble vist om hverandre. Dette vendte de klassisk skolerte humanistene seg imot, idet de fremmet et krav om at dramaets handling og personer skal være sannsynlig. Begrepet om sannsynlighet bygde man blant annet på hva Aristoteles hadde skrevet om dette i Poetikken. De italienske humanistenes forståelse av sannsynlighet kom til uttrykk i at dramaets handling og personer skulle likne den fysisk-sanselige virkeligheten. På grunnlag av lesninger av Poetikken formulerte man etter hvert dramaturgiske regler, som for eksempel kravet om de tre enhetene: handlingens, tidens og stedets enhet). Det var sannsynligvis Lodovico Castelvetro (ca. 1505-1571) som først i sin utgivelse av Poetikken omkring 1570 i Poetica d’Aristotele formulerte prinsippet om de tre enhetene, som senere i den franske klassisismen ble stadfestet som en dramaturgiske hovedregler. Også prinsippet om fem akter og kravet om rene sjangrer (komedie og tragedie må ikke blandes) ble først formulert av italienske renessansehumanister.
De litterære og kunstneriske impulser fra den italienske renessansehumanismen spredte seg til andre europeiske land. I Frankrike utviklet den humanistiske filosofien og kunstforståelsen seg i mer rasjonalistisk retning, og førte til det som har fått betegnelsen «fransk klassisisme». Den fransk klassisistiske kunstteorien skulle kommet til å få stor innflytelse på kunst og teaterutviklingen fra siste halvdel av 1600-tallet og videre fremover. 1635 etablertes det franske akademi av den maktfulle kardinal Richelieu (1585–1642). Akademiets formål var å ivareta fransk språk, litteratur, kunst og klassisk dannelse. Toneangivende medlemmer i det franske akademi, blant andre Jean Chapelain (1595–1674) og Nicolas Boileau (1636–1711), formulerte normer og regler for god litteratur og dramatikk. Et viktig prinsipp var kravet om rene sjangrer. Det ble trukket klare skillelinjer mellom komedie og farse. Man var kritisk til blandingsformer som tragikomedien. Komedien skulle renses som sjanger, og skilles fra farser og andre komisk-burleske teaterformer som inneholdt for mye vulgær humor for en dannet smak som akademiet ville fremme. Komediens personer skulle i likhet med tragedien også være dannede. En elegant og overraskende intrige med en kunstferdige poeng ble viktig, i stedet for farsens komiske virkning gjennom burleske typer og «klovnenumre».
Viktigste for de franske klassisister var naturligvis tragedien, som ble ansett som den høyeste litterære sjanger, i samsvar med hva Aristoteles skrev i Poetikken. I tragedien var kravet om personenes verdighet og dannelse absolutt. Aristoteles skrev at personene skulle være bedre enn gjennomsnittet. Hos de franske klassisister ble dette til at de nødvendigvis måtte være adelige eller kongelige.
I avhandlingen Art poètique (1674) sammenfatter Nicolas Boileau (1636-1711) den franske klassisismens krav til kunst og litteratur. Med utgangspunkt i begrepet om mimesis, oversatt til imitatio på latin, definerte Boileau kunstens oppgave som etterligning av virkeligheten gjennom fornuftens filter. I praksis anbefalte han etterligning av de antikke og klassiske forbilder. Ettersom disse var uovertrufne i naturlighet og fornuft. Boileau krevde «naturlighet» og «sannhet» av kunsten, hvilket bare kunne oppnås gjennom en fornuftmessig regulering av kunsten. Det «naturlige» menneske var for Boileau et menneske med dannede omgangsformer - med dannet smak, sjarm og fornuft.
De to viktigste tragediediktere som assosieres med klassisismen var Pierre Corneille (1606–1684) og Jean Racine (1639–1699), og den viktigste komediedikter var Jean-Baptiste Molière (1622–1673). Mye av tidens dramaturgiske regler ble formulert som forord til utgivelser av eller som kritikk av disse dramatikere.
Realismens dramaturgi
Før realismen i tiden etter 1850 slo igjennom i litteratur og teater, kom det et absolutt brudd med klassisismens normer gjennom den tyske Sturm und Drang-bevegelsen og romantikken. Sturm und Drang-dikterne avviste alle regler og de eneste prinsipper de anerkjente var den kunstneriske inspirasjon og det kunstneriske geni. I det romantiske teater ble alle fornuftsbaserte regler og begrensinger av dramaet og teatret, etablert gjennom den franske klassisismen, avvist. I stedet for et fornuftig og verdig teater, søkte man i romantikken det pittoreske, spektakulære og det individuelle. Det historiske drama ble viktig under romantikken og i tillegg oppstod en rekke nye former på tvers av de klassiske sjangrer tragedie og komedie, for eksempel melodramaet, som ble en viktig sjanger i 1800-tallets teater. Melodramaet har en enkel, men spenningsfylt og overraskende, handling basert på konflikter mellom gode og onde krefter.
I løpet av 1800-tallet utviklet det seg etter hvert et borgerlig samtidsdrama. Først som det såkalt velskrevne drama (la piece bien faite) senere som det naturalistiske og psykologisk-realistiske drama. Overgangen mellom melodrama og velskrevne samtidsdramaer er flytende, men i det velskrevne drama er det mindre vekt på det pittoreske og spektakulære og mer fokus på den gode handlingen (den aristoteliske fabelen). Teorien om det velskrevne drama ble blant annet formulert av Gustav Freytag i Technik des Dramas (1863), med dens berømte handlingspyramide.
Et nytt trinn i utviklingen av det borgerlige drama kom med problemdramaet (pièce a thèse) som var mer radikal og samfunnskritisk. Problemdramaet var representert ved en rekke franske dramatikere som Alexander Dumas fils og Victorien Sardou og i Norge Bjørnstjerne Bjørnson og Henrik Ibsen. I problemdramaet diskuteres samfunnsmessige problemer og ideer, idet personene representerer ulike standpunkter. Det realistiske problemdrama ble utviklet i en stadig mer sosialkritisk og naturalistisk form. Blant naturalister var der en sterk tro på vitenskapens frigjørende potensial – erkjennelsesmessig og teknologisk. Naturalistiske ideer om litteratur og kunst ble lansert av den franske litteraturkritiker Hippolyte Taine (1828–1893) og forfatter Emil Zola (1840–1902). Bjørnson og Ibsen ble populære på de europeiske scener i 1880-årene, og flere av deres samtidsskuespill ble tatt til inntekt for naturalismen.
Den danske litteraturhistoriker Georg Brandes (1842–1927) var også talsmann for realismen og naturalistiske ideer. Han lanserte den nye nordiske litteraturen som Det moderne gjennombrudd. Det nye lå i at se mennesket i forhold til arv og miljø (samfunnet). Kunsten skulle belyse samfunnsmessige misforhold og problemer, samfunnsmoral, religionens rolle, kvinnens stilling og lignende.
Henrik Ibsen ble med sin samtidsdramatikk, skrevet i slutten av 1870-tallet og 1880-tallet, tatt til inntekt for naturalismen. Men Ibsen markerte tidlig at han ikke var naturalist. Hans intensjoner var ikke å avbilde den ytre virkeligheten, og heller ikke å formulere en samtidsaktuell samfunnskritikk. I Ibsens senere samtidsdramer blir den ytre realistiske handlingen til en ramme omkring de indre psykologiske motiver eller underliggende symbolske motiver. Den psykologiske individualismen og ideen om individuell frihet er vesentlige motiver hos Ibsen. Individet hos Ibsen kan ikke reduseres til et produkt av arv og miljø, men det kan, og kommer ofte i konflikt med arv og miljø. I den «ytre» handlingen er Ibsens samtidsdramaer tilsynelatende naturalistiske og problemorienterte, men det avgjørende innholdet er av en dybdepsykologisk, symbolsk og ofte mytologisk karakter. Slik markerer Ibsens samtidsdramaer en overgang mellom realisme, symbolismen og den tidlige ekspresjonismen i begynnelsen av 1900-tallet.
Ibsens samtidsdramaer følger klassiske aristoteliske prinsipper som handlingens sannsynlighet, tidens og stedets enhet og prinsippene om gjenkjennelse og vendepunkt.
Reteatralisering og nye dramaturgiformer
På 1900-tallet utviklet det en ny, mer teaterrelatert og mindre litterær dramaturgiforståelse. Denne utviklingen begynte med den såkalte reteatraliseringsbevegelsen i europeisk teater fra omkring år 1900 hvor teaterutøvere søke å utvikle teatrets egenart og ikke bare som en litterær representasjon. Dramaturgiske tenkning forble dog knyttet til utviklingen av ny dramatikk. Den modernistiske dramatradisjon regnes ofte å ta sin begynnelse med August Strindberg, som med sine stasjonsdramaer Til Damaskus (1898) og Et drömspel (1902) brøt med prinsippene i den aristoteliske handlingsdramaturgi. I stedet for en enhetsmessig og logisk sammenhengende handling består disse stykker av sceniske stasjoner som er knyttet sammen av en hovedperson, og som går gjennom de forskjellige stasjoner. Slik etablerte Strindberg et subjektivt perspektiv i disse stykkene. Strindbergs stasjonsdramaturgi ble en viktig inspirasjon for den tyske ekspresjonisme som blomstret 1910-1925.
Mye av den ekspresjonistiske dramatikken er blitt karakterisert som «Jeg-dramatikk» på grunn av det sterke subjektive perspektiv. I den tidlige ekspresjonismen finner man en nærmest grenseløs subjektivisme og tro på det subjektive som utgangspunkt for en ny virkelighetsoppfatning. I løpet av 1920-årene foregikk det hos mange kunstnere og forfattere i sammenheng med de sosiale og politiske kriser etter den første verdenskrig en vending bort fra subjektivismen til en sosiologisk og politisk ideologi. Det skjedde især i Tyskland hvor ekspresjonismen ble videreutviklet i en mer politisert retning av blant annet Erwin Piscator og Bertolt Brecht. På grunnlag av en marxistisk analyse antar samfunnet og de samfunnsmessige kreftene hos Piscator og Brecht dramaturgisk form og begynner å spille hovedroller i dramatikken, mens personene fremstår som produkter av og offer for samfunnsmessige krefter.
Bertolt Brecht og den episke dramaturgien
Bertolt Brechts tidlige dramatikk (Baal, Trommeln in der Nacht og In Dickicht der Städte) var preget av ekspresjonismen. Det var også en skarp kritikk av subjektivismen til fordel for et sosialt standpunkt, som Brecht etter hvert videreutviklet i en sosiologiske og marxistisk preget dramaturgi. I perioden 1925-1933 hvor Brecht intensivt studerte marxistisk teori skrev han sine såkalte lærestykker hvormed han ville innføre proletariske og dialektiske prinsipper i teaterarbeidet.
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i Tyskland 1933 måtte Brecht flykte fra Tyskland. Først til Danmark og senere videre til Finland og USA hvor han ble fram til krigen var over. I disse eksilårene skrev han sine mer modne episke stykker som Fru Carrars geværer, Mor Courage og barna hennes, Livet til Galileo Galilei, Det gode menneske fra Sezuan, Den kaukasiske krittringen og flere. Etter hvert formulerte Brecht også prinsippene for sin episke dramaturgi i en lang rekke teoretiske skrifter.
Brecht betegnet selv sin dramaturgi som episk og noen ganger som sosiologisk eller «vitenskapelig», hvilket innebærer at objektive samfunnsmessige krefter skal synliggjøres. Det skal vises hvordan for eksempel religion, kapitalisme og klassekamp bestemmer den samfunnsmessige utvikling og individenes tenke- og handlemåte.
Brecht ønsket et teater som vakte refleksjon frem for innlevelse, som i det tradisjonelle dramatiske teater. Han utviklet Verfremdung, fremmedgjøring, som en teaterteknikk som skulle forhindre publikum i å henfalle til innlevelse og estetisk nytelse. Fremmedgjøring betyr hos Brecht framstillingen av en hendelse eller en person på en slik måte at det ikke fremstår som noe gitt, men på en måte som vekker undring og refleksjon. Fremmedgjøring ble av Brecht utarbeidet (både teoretisk og praktisk) som en spillestil og iscenesettelsesstil. I spillestilen besto fremmedgjøring blant annet i at skuespillerne ikke skulle forvandle seg til de personer de spiller, men at de skal demonstrere eller fremvise personen. Brecht utviklet også fremmedgjøringsteknikker gjennom andre sceniske virkemidler som bruken av plakater med tekst, visuelle projeksjoner og kommenterende sanger. Et sentralt dramaturgisk aspekt ved fremmedgjøring er at selve teaterfremstillingen fremvises som det den er: en scenisk presentasjon av en fortelling (fabel). Typisk for det episke teater, sier Brecht i essayet «Det moderne teater er det episke teater» at elementene (teksten, bevegelsene, bildene, musikken og videre) skal skilles fra hverandre. Slik blir det synlig at forestillingen er en montasje av ulike sceniske element. Selv om Brecht skiller elementene i en forestilling fra hverandre, er det imidlertid alltid en grunnleggende fabel eller ide som styrer montasjen av forestillingens enkeltelementer. Brecht ønsket at teatret skulle vekke politisk engasjement. Publikum skal erkjenne at den politiske, økonomiske og kulturelle situasjonen mennesket til enhver tid befinner seg i ikke er noe gitt av skjebnen, men kan forandres gjennom politisk handling.
Absurdismens dramaturgi
Det finnes også en annen utviklingslinje innen dramatikken etter reteatraliseringen som vektlegger det subjektivistiske perspektivet. Denne utviklingen finnes innen surrealismen, den eksistensialistiske og absurde dramatikken med tyngdepunkt i fransk dramatikk og teater. Den italienske dramatikeren Luigi Pirandello vakte med sitt stykke Seks personer søker en forfatter enorm oppsikt i Frankrike i slutten av 1920-årene. Pirandello tematiserte teatraliteten i livet og teatraliteten i teatret: Hvis livet og samfunnet er et teater, er teater et teater i teatret! Denne teatrale tematisering ble videreutviklet i fransk dramatikk gjennom surrealismen (Roger Vitrac og Antonin Artaud), og videre hos Jean Giradoux, Jean Anouilh og Jean Cocteau, og i den absurdistiske tradisjonen, representert ved Eugène Ionesco, Jean Genet og Samuel Beckett. I absurdismen tematiseres individets eksistensielle ensomhet og den moderne livssituasjon beskrives som uten mening. Denne tematikken utvikles både som idemessig innhold og som dramaturgisk form. Karakteristiske trekk i det absurde drama er
Likestilt dramaturgi
Fra slutten av 1960-årene har det utviklet seg nye teaterformer som vektlegger det scenisk-teatrale frem for det tekstlige. Disse nye mer teatrale dramaturgiformene kan være vanskelig å definere enhetsmessig. På engelsk snakker man om «devised theatre». Et begrep om «simultan dramaturgi» har kommet i anvendelse og den norske teaterviteren Knut Ove Arntzen lanserte på 1980-tallet begreper som «visuell dramaturgi» og «likestilt dramaturgi» for å definere nye ikke-litterære teaterformer. Likestilt dramaturgi betegner at teksten ikke har noen overordnet dramaturgisk status, men utgjør et virkemiddel på linje med andre virkemidler som bevegelser, objekter, musikk og lignende som inngår i en teaterforestilling. Som regel dreier likestilt dramaturgi seg om teaterformer som ikke har en fast tekst som utgangspunkt, men hvor skuespillerne bygger opp sin egen «tekst» – det vil si sin egen forestilling – enten gjennom et kollektivt arbeid, eller gjennom en regissør, som forestillingens «auteur».
Eric Cartman
Eric Theodore Cartman er en fiktiv person fra tegnefilmserien South Park. Han er en av de fire hovedpersonene i byen South Park. Han bor alene med sin mor Liane Cartman, og har aldri kjent sin far. Moren hans skjemmer ham bort, og han tror han er midtpunktet i verdenen. I seriens andre sesong får vi vite at Liane Cartman også er Eric Cartmans far, da hun er hermafroditt. I episoden 201 viser det seg imidlertid at Cartmans egentlige far er Denver Broncos-spilleren Jack Tenorman, som han drepte i episoden Scott Tenorman Must Die. Cartman er ofte veldig slu og mobbende mot enkelte grupper og mennesker, f.eks hippier, jøder og andre minoriteter. Av barna i South Park han plager ofte er særlig Kyle og Butters, og noenganger Kenny som utsettes oftest. Han er best kjent under sitt etternavn. Alle barna kaller han Cartman, mens alle voksne pluss Butters kaller han Eric. Trey Parker, en av skaperne til South Park, er stemmen til Cartman.
Dramaturgi
Postdramatisk teater
I postdramatisk teater er handling i tradisjonell aristotelisk (dramatisk) forstand ikke avgjørende. I stedet for handlingsforløp og psykologiske karakterer fokuseres det på teatral komposisjon av elementer som rom, kropp, bevegelse, dans, stemmebruk, ord, musikk, objekter, film- og videoprojeksjoner og lignende.
Eric Cartman
Cartman er delvis basert på den gamle amerikanske sitcomhelten Archie Bunker, som også hadde politisk ukorrekte meninger i forhold til f.eks hippier, svarte og andre. Seriens skapere, Trey Parker og Matt Stone, skal visstnok ha sett denne likheten mens de gjorde første sesong av South Park og valgte å spille mer på denne likheten i kommende sesonger.
Dramaturgi
Postdramatisk teater
Mye postdramatisk teater har utviklet seg i dynamikken mellom teater og performancekunst eller i dynamikken mellom teater og andre kunstarter. Noe postdramatisk teater er typisk fokusert på teater som konkrete sosiale hendelser, eller jobber bevisst med den teatrale dobbeltheten mellom «estetisk verk» (teaterfiksjonen) og teater som en konkret sosial hendelse. Postdramatisk teater er ikke bare en avantgardistiske eller eksperimentell teatersjanger, som har oppstått ved siden av det tradisjonelle teater, fortrinnsvis utenfor institusjonene. Enhver teaterforestilling, tradisjonell eller avantgardistisk er alltid en sosial hendelse i tillegg til teaterfiksjonen. Alt teater har en iboende dobbelthet, det er både fiksjon og virkelighet samtidig. Denne dobbeltheten kan utnyttes, fremmes eller usynliggjøres i en teaterforestilling. Hvis for eksempel en skuespiller i en klassisk teaterforestilling henvender sig direkte til publikum, da forholder han seg til virkelighetsnivået i teatret. I enhver teaterforestilling, selv en lukket naturalistisk Ibsen-forestilling, kan dette sosiale ved teaterhendelsen, samlingen av mennesker her og nå i denne teaterhendelsen, på ulike måter innarbeides dramaturgisk. En tekstbasert teaterforestilling kan således få postdramatiske trekk gjennom at deltakere (skuespillere eller tilskuere) bryter med konvensjonen om den teatrale fiksjon og forholder seg til forestillingshendelsen som en sosial hendelse. Vektlegging av teater som sosiale hendelser er et sentralt aspekt ved det postdramatiske. I det tradisjonelle dramatiske teater fokuseres den teatrale fiksjon eller illusjon, mens det hendelsesmessige fokuseres i postdramatisk teater. Det er mange måter å arbeide dramaturgisk med relasjonen mellom hendelses- og fiksjonsnivåene i teater. Derfor er mange ulike dramaturgiske former mulige i postdramatisk teater.
Eric Cartman
Utseende og personlighet
Cartman har en rød ytterjakke, lyseblå og litt gul lue med gul dusk, gule votter og brun bukse. Han er tydelig mer overvektig enn de andre barna i South Park. Han har også en dobbelhake og litt større hender og føtter enn de andre barna i serien. Hans personlighetstrekk er bortskjemt, forferdelig selvsentrert, sosiopatisk, manipulerende, barnslig, uhøflig, rasistisk, egoistisk og slu. Han tror ofte at Kyle er en ordentlig grådigpetter som sier ting det er verdt å ta tilbake, kanskje fordi han bedømmer andre etter egen oppførsel. Akkurat den tendensen har han i samtaler med bedriftsledere, og til og med Bill Gates var på gli. Han er en av få som tror enda mindre om manusforfattere, og får deres ideer til å bli enda villere. Det viser seg at de er like dumme som han trodde.
Dramaturgi
Postdramatisk teater
Begrepet postdramatisk blir også brukt om dramatikk der det ytre dramaet i tradisjonell forstand ikke er det viktigste, men der damatikken er å finne i mindre, ja minutiøse, spenningar og konflikter, og der teksten nærmer seg poesien. Et typisk eksempel på en slik postdramatisk scenedikter er Jon Fosse.
Eric Cartman
Utseende og personlighet
Selv om han kjent for å være utrolig lat, har han også vist pågangsmot og utholdenhet for prosjekter som gir han barnslige og politisk ukorrekte gleder som f.eks å plage Kyle, Butters eller bli rik og lignende. F.eks i episoden «Up the Down Steroid» gjorde han en enorm mengde med research og undersøkelser for å se mest mulig handicapet ut, for å være med i Paralympiske leker. Også der skjer det at Cartman sine utspekulerte og egoistiske planer har sin tendens til å komme surrealistisk langt. Det skjer uten at noen merker det, fordi folket i South Park ofte er så utrolig dumme. Ofte blir han tatt likevel, men hverken han eller andre lærer noe av det. De tre andre føler ei heller at de lærte noe nytt.
Dramaturgi
Dramaturgi i film
Klassisk fortellende film (Hollywood-film) har en sterkt standardisert dramaturgi basert på salgsstatistikk og testvisninger av filmen for et utvalg mennesker. I nesten alle filmer følges denne oppskriften. Sterkt forenklet er dramaturgistrukturen for moderne Hollywood-film bygget opp av deler som er knyttet opp til en forhåndsbestemt spenningskurve. D. W. Griffith regnes som grunnleggeren av moderne Hollywood-dramaturgi innen film.
Eric Cartman
Utseende og personlighet
Vanligvis har han ekstremt upolitisk korrekte meninger og sjokkerende barnslige holdninger til det meste, men siden han fortsatt bare er et barn virker han fortsatt tilgivelig, samtidig som måten han gjør det tingene er så originale påfunn og dermed er det mange seere som liker han. Hans barnslige ego har også en slags sjarmerende appell hos mange. Til tross for at han vanligvis virker stort sett usympatisk, viser det seg i episoden Major Boobage at han har en svakhet for å hjelpe katter i nød ved å skjule de på loftet i en periode da katter blir forbudt. Det kan virke som at hans voldsomt egesentrentiske oppførsel stammer litt fra hans mor, Liane Cartman, som er utrolig snill, naiv og godtroende til Eric uansett hva han gjør, og gir han også alt han peker på og alt han vil gjøre.
{
South Park
Broddaneshreppur
Broddaneshreppur er en kommune (sveitarfélag) i regionen Vestfirðir på Island, med 53 innbyggere ved utgangen av 2005.
Florent Ribet
Florent Ribet (født 20. mai 1989) er en fransk bobkjører. Han representerte landet sitt i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 17 i firer-bob.
Ballkjole
Ballkjole er en kjole som kvinner bruker til galla. Ballkjoler ses på som kvinners mest formelle antrekk, og motsvarer kjole og hvitt for herrer.
Carpe Tenebrum
Carpe Tenebrum er et norsk black metal-prosjekt skapt av Jamie Stinson. Prosjektet har ligget stille siden utgivelsen av det tredje studioalbumet i 2002.
Ballkjole
Ballkjoler har et utringet og vanligvis ermeløs liv. Tradisjonelt er livet ettersittende. Skjørtet er vidt, og normalt klokkeformet. Materialet er vanligvis silke, gjerne som sateng eller taft, og ofte tyll.
Fram til midten av 1800-tallet var det vanlig med krinoline under skjørtet for å gi det den rette fylden. Etter dette overtok kø i motebildet, før den ble faset ut mot slutten av århundret. Selv om hverken kø eller krinoline er i vanlig bruk, er det vanlig at ballkjoler har et underskjørt i mange lag tyll for å gi en tilsvarende effekt uten stivheten som følger med krinolinen.
Varianter
Kortermede eller skulderløse ballkjoler er vanligst, men det finnes langermede utgaver. Fra tidlig 1800-tall ble det laget ballkjoler med høyt liv etter datidens motebilde, og det forekommer fortsatt varianter med høyt liv i empire-stil.
Tilbehør
Som for herrer finnes det en rekke tilbehør til ballkjoler som brukes, særlig ved galla-anledninger:
Valgfritt:
Berger kirke (Kongsvinger)
Berger kirke var ei kirke som stod på Vestre Berger i Kongsvinger. Den ble nedlagt etter at ei ny kirke ble oppført på Brandval i 1651. Sognet besto av Raustad rå, Berger rå, Gjølstad rå og Hokkåsen rå. I den katolsk tida var den via til jomfru Maria.
Historie
Kirkenavnet kommer fra gardsnavnet Berger. På gammalnorsk het stedet Bergar, som er flertall av «berg». I sammensetning ble dette navnet da skrevet i genitiv som i Berga kirkja og Berga sokn. I middelalderen og ennå ei stund inn i den nyere tida utgjorde det nåværende Brandval to sogn: Berger sogn og Fyrilund sogn. Berger sogn omfatta altså den sørlige delen av Brandval sogn og Fyrilund den nordlige. Et brev fra 1506 forteller at Gjølstad på vestsida av Glåma hørte til Berger sogn, så elva var altså ikke delelinje. Berger kirke var plassert oppe på sørsida av åsen nord for Roverud, med utsikt over de spredte gårdene øst for Glåma. Biskop Jens Nilssøn skriver i 1597 at Berger kirke hadde gudtjeneste hver tredje søndag. De eldre gardene Nordre Lystad og Hammar ble slått sammen til prestegard for kirka. Den garden heter i dag Prestgarden og tok over som prestegard for Brandval etter at Berger ble nedlagt. Tjernet like ved er oppkalt etter garden og heter Prestegardstjennet. Et sagn sier at Årstad har vært prestegard tidligere. Fiskeretten i Kjerkesjøen i Grue hørte visstnok til presten i Berger helt fra før svartedauden. Brandval kaltes ennå utover 1900-tallet i daglig tale bærsokken eller bærsokkna etter det gamle Berger sogn, som var det betydeligste av de to gamle sogna. I forbindelse med kristendommens 1000-årsjubileum i Norge i 1995 ble det reist ei informasjonstavle om kirka på Berger.
Inventar
Opprinnelig hadde kirka antakelig plass til mellom 100 og 150 stående, men fikk stoler etter reformasjonen. Det er også antatt at kirka ikke fikk vinduer heller før reformasjonen. Det har blitt antyda at kirka kan ha hatt ei grunnflate på 10 ganger 15 meter. Regnskaper for vedlikehold fra begynnelsen av 1600-tallet forteller noe om inventaret i kirka. Det medgikk i 1617 blant annet tre store vinduer med glass og bly. Om disse var de første i kirka eller erstatta gamle er ikke sikkert. Omkring den samme perioden gikk også 3 600 takspon, spiker, 5 1/2 tønner tjære, trapp til kirkas oppgang, klokkestrenger, en lang «stie» og to lysestaker av messing. En ny prekestol ble anskaffa i 1633. I tillegg ble kirka forbedra med nye bjelker, noe som ifølge regnskapene tok fem tømmermenn fire dager. Dette forteller oss at kirka var tjærebredd, hadde spontak og enten var ei tømmerkirke eller ei stavkirke. I 1648 ble restaurering vurdert, men både Berger og Fyrilund kirker var forfalne og ubrukelige. Ei ny kirke felles for de to gamle sogna ble oppført på Brandval i 1651 etter kongelig bevilling 29. august 1648. De gamle klokkene i Berger kirke og Fyrilund kirke ble støpt om til ei ny klokke til den nye Brandval kirke. De to veide tilsammen 54 kilogram, og i tillegg til dette måtte det kjøpes inn 216 kilogram malm til. Dette tyder på at klokka i Berger kirke var forholdsvis lita. Berger kirke var fortsatt tegna inn på et kart fra 1783, men i dag er det ingen synlige spor igjen.
Bæjarhreppur
Bæjarhreppur er en kommune (sveitarfélag) i regionen Vestfirðir på Island, med 105 innbyggere ved utgangen av 2005.
Yardımlı (distrikt)
Yardımlı er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 667 km². I 2009 hadde Yardımlı 57 900 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Yardımlı.
Yevlax (distrikt)
Yevlax er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 1 537 km². I 2009 hadde Yevlax 117 400 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Yevlax.
Stan Marsh
Stanley Marsh er en fiktiv person og en av de fire hovedpersonene i den animerte amerikanske tv-serien South Park. Stan er 9 år i serien og er bestevenn med Kyle Broflovski. Stan har også en storesøster som heter Shelly Marsh som iblant slår ham. Hans foreldre er Randy Marsh og Sharon Marsh, og de bor sammen i byen South Park. Det er også Stan som som oftest uttaler den kjente replikken «Oh my God! They killed Kenny!» når Kenny dør i en episode.
Han kan ved visse sammenhenger være guttenes anfører. Stan er forelsket i Wendy Testaburger, og en stadig tilbakevendende spøk er at Stan kaster opp hver gang Wendy snakker til ham. Stan er den mest normale i gjengen, da han ifølge produsentene er en blanding av de andre karakterene sine særtrekk.
Stan er også basert på den ene South Park-skaperen Trey Parker (som også har stemmen til figuren), og har samme fødselsdato og samme navn på familiemedlemmer. Det sies også at Stans meninger i serien generelt også er Trey Parkers.
Utseende og personlighet
Stan Marsh har en blå lue og brun jakke. Stan fremstår i serien som kanskje den mest jordnære og realistiske av guttene. I mange episoder, men særlig Asspen og Stanleys Cup, blir Stan dratt inn i ekstreme situasjoner der han må bevise seg selv til tross for at han egentlig er totalt likegyldig til utfordringen. I motsetning til hans far som har en tendens til å overdramatisere og overmystifisere til lattelige høyder, virker Stan å være mye mer nøktern og skammer seg ofte over faren sin. Han kan enkelte ganger fremstå som mer følsom enn de andre guttene, og har i enkelte episoder vist å bry seg om dyr, som i Fun with Veal og Whale Whores.
サウスパークの登場人物
Royal Ballet
Royal Ballet er Storbritannias ledende ballettensemble, og har tilhold i Covent Garden, London.
Royal Ballet ble grunnlagt i 1931 Ninette de Valois, da under navnet Vic-Wells Ballet.
Loïc Costerg
Loïc Costerg (født 9. mai 1987) er en fransk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 17 i firer-bob.
Trekktvang (sjakk)
Trekktvang (fra tysk Zugzwang) oppstår når den spilleren som er i trekket bare kan gjøre trekk som forverrer stillingen.
Trekktvang er viktig i sjakk, da en grunnleggende regel er at man er pliktig til å utføre et trekk når motstanderen har utført sitt. Det kan være lett å tenke at det alltid er en fordel å ha muligheten til å utføre et trekk, men dette er ikke alltid tilfelle. I mange stillinger finnes det ingen gode trekk slik at man ufrivillig blir tvunget til å svekke sin egen posisjon. Når man er i en slik situasjon sier man gjerne at man er i trekktvang.
Fritz Thyssen
Fritz Thyssen (født 9. november 1873 i Mülheim an der Ruhr, død 8. februar 1951 i Buenos Aires) var en tysk industrimann og nazist.
Bakgrunn
Han var sønn av industrimannen August Thyssen, og arvet allerede i 1885 aksjeposter i familiens konsern (det nåværende ThyssenKrupp).
Karriere
Etter farens død i 1926 tok han vesentlige deler av konsernet inn i Vereinigte Stahlwerke AG, som han ledet frem til 1939. Som en av de første industrimennene støttet han Adolf Hitler, også med penger. Thyssen gav nokså store pengebeløp som støtte til NSDAP, blant annet 100.000 gullmark i 1923 til Ludendorff. Han håpet på en gjenopprettelse av den gamle samfunnsorden. I sitt syn var han på dette tidspunkt utypisk blant tyske forretninsledere, som for det meste var tradisjonelle konservative som så på nazistene med mistenksomhet.
I 1931 ble han medlem av NSDAP, i 1932 kunne Hitler tale for industriklubben i Düsseldorf med Thyssens hjelp og året etter ble Thyssen innvalgt i den tyske riksdagen.
I 1935 oppstod imidlertid de første meningsforskjellene mellom Thyssen og Hitler. Pogromene mot jødene betød slutten på Thyssens forhåpninger når det gjaldt nasjonalsosialismen, og i 1939 emigrerte han til Sveits, og senere til Frankrike. Hans eiendom i Tyskland ble beslaglagt, og han ble fratatt sitt statsborgerskap.
I 1940 ble han arrestert og overført til Tyskland, hvor han ble anbragt i forskjellige konsentrasjonsleirer.
Etter krigens slutt ble han midlertidig tatt i USAs forvaring, og ble sluppet fri i 1948. Samme år slo han seg ned i Buenos Aires i Argentina, hvor hans datter Anita, som var gift med den ungarske greven Gabor Zichy (1910–1972), bodde. Der døde han i 1951.
Fritz Thyssen var siden 1900 gift med Amélie Thyssen (1877–1965).
Sol Kyung-gu
Sol Kyung-gu (født 1. mai 1967 i Sør-Chungcheong, Sør-Korea) er en sørkoreansk skuespiller. Han studerte film og teater ved Hanyang University og etter uteksamineringen deltok han for det meste i teateroppsetninger. Etter å ha begynt med spillefilmer har han hatt roller i filmer som Public Enemy og Silmido.
Han spilte i filmen Peppermint Candy som ble nominert til Palme d'Or og i Oasis, som begge er banebrytende filmer innenfor genren Korean New Wave.
Jordfreser
En jordfreser er et landbruksredskap som brukes for å gjøre jorden løs og luftig, og for å knuse jordklumper og gresstorv. Jordfreseren har en rotor med tinder på som freser jorda. Løs og fin jord uten jordklumper er viktig for å gi gode vekstvilkår for rotvekster som potet og gulrot. Med lite klumper i jorda, reduserer man misdannelser på rotvekstene(f.eks. krokete gulrøtter) og man letter vesentlig arbeidet med å høste avlingen, fordi det blir mye mindre jordklumper som må sorteres fra. Det finnes små jordfresere til hagebruk, og store jordfresere til traktordrift. Store jordfresere kan erstatte både plog og harv.
Rotary tiller
Zaqatala (distrikt)
Zaqatala er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 1 348 km². I 2009 hadde Zaqatala 117 900 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Zaqatala.
August Thyssen
August Thyssen (født 1842 i Eschweiler, død 2. desember 1926 på Schloß Landsberg) var en tysk industrimann.
Etter studier ved det polytekniske universitetet i Karlsruhe og handelshøyskolen i Antwerpen arbeidet han i likhet med sin bror Joseph Thyssen i farens bankhus.
I 1867 grunnla han med en rekke partnere i Duisburg jernverket Thyssen-Foussol & Co. 1870 grunnla han Thyssen & Co., som utviklet seg til et av de største europeiske industriforetak. I 1891 overtok han det store Gewerkschaft Deutscher Kaiser i (Duisburg-)Hamborn.
Sammen med Hugo Stinnes var Thyssen en av grunnleggerne av RWE.
Den 3. desember 1872 giftet Thyssen seg med Hedwig Pelzer. De ble skilt i 1885. Om August Thyssen faktisk var far til barna August, Heinrich, Fritz og Hedwig, ble aldri oppklart. For å unngå oppsplitting av konsernet som følge av skilsmissen, overdro han selskapet til sine barn, men beholdt disposisjonsrett og dermed ledelsen av selskapet.
På 1930-tallet gikk det meste av virksomheten inn i Vereinigte Stahlwerke AG. I 1997 ble Thyssen-konsernet fusjonert med KruppHoesch og er nå en del av ThyssenKrupp AG.
San Luis Potosí
San Luis Potosí er en av Mexicos 31 delstater. Dette er en innlandsstat i overgangen mellom det fruktbare Sentral-Mexico og det tørre Nord-Mexico. I nord grenser San Luis Potosí til Nuevo León, i nordøst mot Tamaulipas, i øst mot Veracruz, i sørøst mot Hidalgo, i sør mot Querétaro og Guanajuato, i sørøst mot Aguascalientes og i vest mot Zacatecas og Jalisco. Arealet er på 60 983 km², og befolkningen er på ca. 2,6 millioner mennesker (2010). Hovedstaden heter også San Luis Potosí.
Navnet
Navnet Potosí viser til den bolivianske byen av samme navn. Da det ble funnet sølv i San Luis Potosí, håpet man selvsagt at sølvårene her skulle være like rike som i den legendariske sølvbyen Potosí.
Historie
Før den spanske erobringen av Mexico var området delt i tre kulturområder. La Huasteca Potosina, det tropiske lavlandet, var befolket av huastekernasjonen. Denne nasjonen hadde i århundrer en rik kulturell blomstring i delstatene Veracruz, Tamaulipas og San Luis Potosí, og det finnes flere arkeologiske utgravningssteder i delstaten. På 1400-tallet ble de imidlertid erobret av aztekerne. Den midtre delen av landet var befolket av otomí- og pame-nasjonene. Disse folkene dannet overgangen mellom jordbruksområdene i sør og jeger/sankerkulturene i nord. Mot nord bodde ulike folkeslag som av aztekerne foraktelig ble kalt chichimecas, ("barbarer"). De levde som nomader.
På 1570-80-tallet etablerte misjonærer seg i de sørlige områdene. Men funnet av sølv rundt 1590 satte fart i den spanske bosettingen, og i 1592 ble San Luis Potosí by grunnlagt. Urfolk fra nasjoner som Tlaxcala, otomí og purépecha ble bragt inn for å arbeide i gruvene og på haciendaene. På 1700-tallet var området kjent for den harde behandlingen urfolket fikk i gruvene. I 1767 fant et opprør sted som følge av at jesuittene ble kastet ut av det spanske riket. Jesuittene behandlet nemlig urfolket bedre.
I 1863 ble San Luis Potosí erklært for hovedstad i Mexico av Benito Juárez. Mexico by var på dette tidspunktet i hendene på franske erobringsstyrker, og den lovlige regjeringen var derfor flyktet nordover i landet.
Økonomi
Økonomien er preget av gruvedrift, og i tillegg til de legendariske sølvgruvene utvinnes det gull, kopper, sink og andre mineraler. Kvegdrift og jordbruk er også viktig, og det dyrkes mais, hvete, bønner og bomull. I San Luis Potosí by er det en del forbruksvareindustri.
Verdt å se i San Luis Potosí
Hovedstaden San Luis Potosí by er en av Mexicos vakre og interessante sølvbyer, med hus, palasser og kirker i barokkstil. Real de Catorce er en annen sølvby som blomstret på 1800-tallet, men som senere ble en spøkelsesby. I Gogorrón finnes det varme kilder. Lavlandet Huasteca Potosina er et naturområde av stor skjønnhet.
Ymse
Filmen Bandidas med Salma Hayek og Penelope Cruz ble tatt opp i San Luis Potosí.
Stirling (region)
Stirling (skotsk-gælisk: Sruighlea; skotsk: Stirlin) er en av Skottlands regioner og har en befolkning på rundt 94 330 innbyggere (beregnet per 2017). Den dekker det meste av Stirlingshire (unntatt Falkirk) og grenser mot Clackmannanshire, Falkirk, Perth and Kinross, Argyll and Bute, East Dunbartonshire og West Dunbartonshire. Administrasjonsbyen er Stirling.
Regionen dekker det meste av det tradisjonelle grevskapet Stirlingshire, og den sørvestlige delen av Perthshire. Mesteparten av befolkningen i regionen, omkring 70 %, bor i det sørvestlige hjørnet, konsentrert om byen Stirling og omkringliggende bosetninger i lavlandet. De resterende 30 % av regionens befolkning er tynt fordelt over det rurale, hovedsakelig høylandsområdet, nord i regionen. Den sørlige halvdelen av dette landlige området omfatter den flate vestlige flomsletten til elven Forth, avgrenset i sør av Touch Hills og Campsie Fells. Nord for dalen ligger Trossachs-fjellene, og den nordlige halvdelen av regionen er generelt preget av fjell.
Pierre Veuillot
Pierre Veuillot (født 5. januar 1913 i Paris i Frankrike, død 14. februar 1968 i Paris) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Paris 1966–1968. Han deltok under Annet Vatikankonsil, da han var koadjutor av Paris.
Han døde av leukemi.
Det babylonske fangenskap
Det babylonske fangenskap eller eksilet i Babylon er en periode i jødisk historie da deler av det jødiske folket fra det gamle kongedømmet Judea ble ført bort og holdt som fanger i Babylonia. Denne tiden er omtalt i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) i Andre kongebok.
Langavatnet (Hjelmeland)
Langavatnet er en innsjø i kommunene Hjelmeland og Sandnes i Rogaland. Innsjøen er regulert av en murdemning, som står ved innsjøens utløp til elva Grimsliåna. Demningen er bygd i 1944.
Det babylonske fangenskap
Etter slaget ved Karkemisj i 605 f.Kr., beleiret kong Nebukadnesar II, kongen av Babylonia, Jerusalem, og konge Jojakim underkastet seg og betalte tributt. I Nebukadnesars fjerde år nektet Jojakim å betale tributt, noe som førte til ny beleiring i Nebukadnesars sjuende år, noe som kulminerte i Jojakims død, og forvisningen av Jojakin, hans hoff og mange andre. Jerusalem og dets berømte tempel ble erobret, plyndret og ødelagt. Jojakins etterfølger, Sidkia og andre ble forvist i Nebukadnesars åttende år. Under Nebukadnesars tjuetredje år ble ytterligere mange deportert. Datoene, antallet deportasjoner og antallet på de deporterte som er oppgitt i de bibelske fortellingene varierer meget. Disse deportasjonene er datert til 597 f.Kr. for den første og de andre er henholdsvis datert til 587/586 f.Kr. og 582/581 f.Kr. Jødene ble ikke holdt fanget i betydningen innesperret, for de kunne drive næringsvirksomhet og lignende, men oppholdet var ikke frivillig, og de ble holdt her slik at Nebukadnesar ikke risikerte at Judea og Jerusalem skulle komme styrket tilbake.
Etter at Babylonia ble erobret av den persiske kongen Kyros den store i 539 f.Kr. fikk jødene tillatelse til å vende tilbake til deres hjemland Judea. Det var imidlertid bare en del som benyttet seg av dette, etter nesten 50 års opphold var mange etablert i Babylon. I henhold til den bibelske bok Esra begynte byggingen av det andre tempelet i Jerusalem en gang rundt 537 f.Kr. Alle disse hendelsene er betraktet som betydningsfulle i jødisk kultur og historie, og har en omfattende innvirkning på utviklingen av jødedommen.
Arkeologiske undersøker har avslørt at ikke hele befolkningen i Judea ble deportert, og selv om Jerusalem ble helt ødelagt, var det andre deler av Judea som fortsatte å være befolket under tiden med landflyktighet i Babylon. Tilbakevendingen fra landflyktningen var en gradvis prosess framfor en enkelt hendelse, og mange av de deporterte eller deres etterkommere som var godt etablert valgte å ikke vende tilbake, men opprettet levedyktige jødiske samfunn i øst som fortsatte å eksistere i kommende århundrer.
Jørn Ove Rønning
Jørn Ove Rønning (født 8. mars 1976) er en norsk fotballspiller som spiller for Vanvik i 5. divisjon. Han har tidligere spilt for Sandefjord, Strindheim og Vikingan. Der spilte han i sesongene 2003 og 2004, og spilte stort sett fast på førstelaget. Etter 2004-sesongen valgte han å reise tilbake til Strindheim av familiære årsaker. Tilbake i Trondheim startet Rønning å spille for Strindheim, som han også spilte for før han ankom Sandefjord. Der spilte han i noen sesonger før han la opp med spill på toppnivå og fortsatte i jobb som adjunkt.
Senere har han gjort comeback som spillende trener for moderklubben Vanvik. Han er nå kun spiller for klubben, og ved siden av fotballen er Rønning også lærer på Åsly skole i Rissa i Trøndelag.
Geir Ellingsrud
Geir Ellingsrud (født 29. november 1948) er en norsk matematiker og professor ved Universitetet i Oslo, der han spesialiserer seg i algebra og algebraisk geometri. Han var universitetets rektor i perioden 2006–2009.
Akademisk løpebane
Ellingsrud ble fil. dr. ved Stockholms universitet i 1983, og har siden 1992 vært professor i matematikk ved Universitetet i Oslo. I 1988 fikk Ellingsrud Norges almenvitenskapelige forskningsråds pris for fremragende forskning. Han var redaktør for fagtidsskriftet Acta Mathematica i seks år og ansvarlig redaktør for det populærvitenskapelige tidsskriftet NORMAT i fire år.
Rektor ved Universitetet i Oslo
Ellingsrud stilte som en av fem kandidater ved rektorvalget ved Universitetet i Oslo høsten 2005, og profilerte seg i valgkampen som delvis kritisk til «Kvalitetsreformen». Sammenlignet med de andre kandidatene, hadde han en lavmælt stil i valgkampen, men han hadde betydelig støtte hos fagorganisasjonene på universitetet og endte med å vinne valget. Ellingsrud tiltrådte som rektor i januar 2006. Han gikk ikke til gjenvalg i 2009, og ble etterfulgt av Ole Petter Ottersen.
Ronnie Whelan
Ronald Andrew Whelan (født 25. september 1961 i Dublin) er en irsk tidligere fotballspiller kjent for sin lange periode hos Liverpool og som tidligere manager for blant andre Southend United FC. Han var en viktig del av Liverpools dominerende lag på 1980-tallet.
Stjerne for Liverpool på 1980-tallet
Whelan ble født inn i en fotballfamilie i Dublin. Faren, Ronnie Whelan senior, spilte landskamper for, og var en nøkkelspiller for St. Patrick's Athletic sitt suksessfulle lag på 1950- og 1960-tallet.
Ronnie Junior var en glimrende midtbanespiller, og ble signert 19. september 1979 av Liverpool-legenden Bob Paisley for bare £35 000 fra Dublin-klubben Home Farm FC. Dette er for øvrig en klubb Liverpool har hentet mange talenter fra. Ligadebuten hans kom for Liverpool mot Stoke City i 3. april 1981. Kampen endte 3-0 på Anfield, og Whelan scoret det første målet etter 27 minutter. Dette ble hans eneste kamp denne sesongen. Han måtte, som alle andre unge spillere i Liverpool-systemet, gå igjennom læreprosessen ved å spille for reservelaget en lenger periode, før han kunne tilkjempe seg en fast plass på laget.
Sesongen 1982-83 vant Liverpool igjen ligamesterskapet og ligacupen, og igjen scoret Whelan i finalen. Denne gangen var det Manchester United som sto på andre banehalvdelen, og kampen gikk til ekstraomganger etter 1-1 ved ordinær tid. Whelan fikk ballen på 20-25 meters hold, og skrudde den forbi en sjanseløs Gary Bailey i Uniteds mål. Dette regnes som et av de flotteste Wembley-målene gjennom tidene.
I 1983-84 spilte Whelan en viktig rolle da Liverpool vant The Treble, med ligamesterskap, ligacupen og Europacupen for serievinnere, selv om han var skadet i deler av sesongen. Påfølgende år ble troféløst for klubben, selv om de igjen kom til finalen i Europacupen for serievinnere. Finalen gikk på Heysel Stadion i Belgia, og endte i en katastrofe der 39 mennesker ble drept. Engelske klubber ble i etterkant utestengt fra Europacupkamper i årevis fremover.
I 1985/86 var Liverpool tilbake på vinnersporet, denne gangen med Kenny Dalglish som spillende manager. Laget vant både ligamesterskapet og FA-cupen. Finalen ble spilt mot byrival Everton på Wembley. Whelan la opp til to av målene, og klubben hans vant kampen med 3-1. Dette var bare tredje gangen i det 20. århundret at en klubb vant The Double, med ligamesterskap og FA-cupmesterskap.