cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frankrikes historie
Den femte republikk
I mai 1968 brøt det ut omfattende opptøyer i Frankrike mot det mange oppfattet som de Gaulles svært autoritære styre og det svært konservative samfunnsklimaet. Urolighetene begynte i studentmiljøene ved Sorbonne i Paris, og etter kort tid hadde problemene spredd seg til hele landet. 10 millioner arbeidere gikk ut i streik, og hundretusener av demonstranter krevde de Gaulles avgang. De Gaulle svarte med å oppløse parlamentet og skrive ut nyvalg i juni. Han beordret også de streikende arbeiderne tilbake på jobb, og truet med unntakstilstand om uroen fortsatte. De Gaulle vant en stor seier i dette valget og fikk 358 av 487 mandater i nasjonalforsamlingen, men etter et nederlag i en folkeavstemning året etter angående endringer i den politiske strukturen gikk de Gaulle av den 28. april 1969.
Ny president ble Georges Pompidou, de Gaulles tidligere statsminister og mannen som hadde ansvaret for den forholdsvis fredelige løsningen på krisen i 1968. Pompidou satt frem til sin død i 1974, og ble etterfulgt av Valéry Giscard d'Estaing. D'Estaing gikk inn for å modernisere Frankrike, og var blant annet ansvarlig for byggingen av høyhastighetstogsystemet TGV. D'Estaing ble bare sittende i én periode, da han tapte valget i 1981 for sosialisten François Mitterrand.
Mitterrand ble den femte republikks første venstreorienterte president, og regjeringen hans ble den første venstreorienterte regjeringen på 23 år. Mitterrand førte straks politikken mot venstre, og sørget for å avskaffe dødsstraffen samt for innføringen av nye skatter. Han sørget også for byggingen av flere prestisjeprosjekter, som blant annet Grande Arche, Bibliothèque nationale og Kanaltunnelen.
Det ble ført en aktiv europapolitikk under Mitterrand. Han var en av arkitektene bak Enhetstraktaten, den første større revisjonen av Romatraktaten. Enhetstraktaten ble undertegnet i 1986; samme år ble også EU utvidet med Spania og Portugal, en utvidelse støttet av Mitterrand. Mitterrand var også en av hovedmennene bak Maastricht-traktaten, traktaten som definerer dagens EU.
Chirac ble valgt på et program som innebar økonomiske reformer med tanke på å bekjempe den høye arbeidsledigheten. Reformene til Chirac og statsminister Alain Juppé ble imidlertid svært upopulære, og i parlamentsvalget i 1997 tapte høyresiden slik at sosialisten Lionel Jospin ble ny statsminister. «Samboerskapet» mellom Jospin og Chirac varte i fem år, en periode preget av politiske motsetninger mellom presidenten og regjeringen.
I presidentvalget i 2002 fikk overraskende nok lederen for det høyreradikale partiet Front national, Jean-Marie Le Pen, flere stemmer enn Jospin, og gikk til andre runde sammen med Chirac. I andre runde fikk Chirac hele 82,21 % av stemmene, etter bare å ha fått 19,88 % i første runde. I forkant av andre runde hadde flere hundre tusen franskmenn demonstrert i gatene mot Le Pen, og alle andre kandidater hadde oppfordret sine støttespillere til å stemme Chirac for å hindre Le Pen i å få makten.
I 2005 var det folkeavstemning i Frankrike angående fransk tilslutning til den nye «EU-grunnloven». Nei-siden vant denne med 55 % av stemmene, noe som var stort nederlag for Chirac og regjeringen. To dager etter avstemningen gikk den upopulære statsministeren Jean-Pierre Raffarin av. Hans etterfølger ble Dominique de Villepin.
Gudmund Restad
Gudmund Olav Restad (1937–2021) var en norsk lensmann og politiker (Sp). Han var stortingsrepresentant for Møre og Romsdal fra 1985–2001 og var finansminister i Kjell Magne Bondeviks første regjering (1997–2000).
Frankrikes historie
Den femte republikk
I 2007 ble Nicolas Sarkozy valgt til ny president etter Chirac. Den høyreorienterte Sarkozy slo den sosialistiske motkandidaten Ségolène Royal i en knepen seier.
Gudmund Restad
Restad vokste opp i Skaun i Sør-Trøndelag. Han tok realskole og handelsskole som privatist og gikk Luftvernartilleriets befalskole og Politiskolen. Han var lensmannsbetjent på Ørland og i Orkdal 1961–1967, politibetjent/førstebetjent ved Kriminalpolitisentralen 1967–1973 og lærer ved Politiskolen 1973–1975. I 1975 ble han lensmann på Smøla. Han var også konstituert lensmann på Averøy og Frei 1977–1979.
Frankrikes historie
Den femte republikk
I presidentvalget i 2012 tapte Sarkozy for sosialisten François Hollande. Da var det 17 år siden sist Frankrike hadde hatt en venstreorientert president.
Gudmund Restad
Restad var ordfører i Smøla kommune 1980–1985, medlem av Senterpartiets sentralstyre 1983–1989 og stortingsrepresentant for Møre og Romsdal 1985–2001. På Stortinget satt han i kontrollkomiteen 1985–1989 (fra 1986 som leder), justiskomiteen 1985–1989, finanskomiteen 1989–1997 samt forsvarskomiteen 2000–2001. Restad var statsråd i Finansdepartementet i Kjell Magne Bondeviks første regjering, «sentrumsregjeringen», 1997–2000.
Restad ble tildelt Norsk Politiforbunds hederstegn i 1975, Motorførernes Avholdsforbunds hederstegn i 1983, Norges Politiidrettsforbunds gullmansjettknapper i 1999, Kongens fortjenstmedalje i gull i 2002 samt Senterpartiets hedersmerke i 2002.
Det norske Skogfrøverk
Stiftelsen Det norske Skogfrøverk (i dagligtale Skogfrøverket) er en stiftelse som ble opprettet i 1996 etter at staten ved Landbruksdepartementet solgte Skogfrøverket til Det norske Skogselskap. Skogfrøverket ligger ved Martodden i Hamar og har ansvar for hele skogbrukets frøforsyning.
Selve virksomheten ble etablert først i 1895 under navet Hamar Klænganstalt, som senere ble utvidet og modernisert i 1937 samtidig som navnet ble endret til Hamar Statskleng. Bygget på Tommelstads grunn i Ringgata i Hamar brant flere ganger og for siste gang i 1946. Byggingen av det nye Statens Skogfrøverk på Martodden ble fullført i 1953 og ble et av de største og mest moderne klenganlegg i verden.
Skogfrøverket har i dag ansvar for hele skogbrukets frøforsyning samt arbeidsoppgaver som konglesanking, frøproduksjon, frøavl, skogplanteforedling, frøbehandling, frøtesting, samt salg av frø til planteskoler og skogeiere.
Lagerkroken (Oslo)
Lagerkroken er en vei på Økern i bydel Bjerke i Oslo. Den går fra Økernveien til Økern torgvei.
Navnet ble vedtatt i 1976 og viser til lagerbygningene langs veien. Ingen hus har adresse Lagerkroken.
Damien Monier
Damien Monier (født 27. august 1982 i Clermont-Ferrand) er en profesjonell fransk landeveissyklist.
Moskito-rasbora
Moskito-rasbora eller chilli-rasbora er en art i gruppen karpefisker. Det er en stimfisk som blir opptil 3,5 cm lang. Den har en grønnvsart stripe langs siden, med en bred oransje/rød stripe over. Den mørke linjen ender i en separat kileformet svart flekk ved roten til halefinnen. Den lever i ferskvann med en pH mellom 6,5 og 7,0, en hardhet rundt 10 °dH, og en temperatur mellom 25 og 28 °C.
Kjøter (album)
Kjøter er et musikkalbum utgitt av Blått & Rått i 2009.
Vaskeservant
Vaskeservant er et møbel som i dag befinner seg på badet. Før en fikk innlagt varmt vann, var en slik plassering mindre viktig, og den kunne ha andre plasseringer. Varmt vann måtte en hente fra vannkjelen på kjøkkenet. En vaskeservant på et kjøkken kalles ofte for vaskekum, og kan med fordel romme en stekepanne.
Den enkleste utgaven var trebent, laget av tre, eller, mere vanlig, flatjern. Øverst var der en ring til vaskevannsfat, og nedover kunne der være kroker for håndklær og kluter, og skål til såpe. Mer forseggjorte utgaver kunne være skapformede, med speil og hyller.
Ordbruken er i dag noe endret, slik at benevnelsen servant brukes om porselensdeler, og ikke selve møbelet.
Støy
Vannkraner og vaskeservanter kan støye en del under bruk, særlig når det er turbulent strømning. Støy fra vannkraner kan påvirke trivselen, og kan til og med bidra til hørselstap dersom man utsettes for sammenhengende støy over lengre tid. Foruten støy fra selve vannkranen hender det også at det kommer støy fra vibrasjoner i rørledningene, eller av at vannet treffer vaskekummen eller andre objekter. Vaskemummer av metall er ofte støyer ofte mer enn servanter av andre materialer.
August Brust
August Brust (født 1. august 1862 i Essen-Werden, død 20. april 1924 i Essen-Altenessen) var en tysk fagforeningsleder innenfor provinsen Westfalen i kongeriket Preussen. I 1894 grunnla han fagforeningen Gewerkverein christlicher Bergarbeiter für den Oberbergamtsbezirk Dortmund, som var den første kristne fagforeningen i Ruhrområdet og i Tyskland.
Jonu undergrunnsbanestasjon
Jonu (norsk: kamerat) er en stasjon på Cŏllimalinja som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Kaesongata og gir mulighet for overgang til Jonsung stasjon på Hyoksinlinja.
Det pavelige råd for rettferdighet og fred
Det pavelige råd for rettferdighet og fred (Iustitia et Pax) er en del av Den romerske kurie, som er Den katolske kirkes sentrale administrasjon.
Det ble opprettet, med status som kommisjon, som et resultat av et ønske fra Annet Vatikankonsil om å opprette et organ for å fremme arbeid for fred og sosial rettferdighet internasjonalt. Pave Paul VI opprettet kommisjonen med en motu proprio, Catholicam Christi Ecclesiam, i januar 1967.
Etter en prøveperiode på ti år utstedte Paul VI i desember 1976 en ny motu proprio, Justitiam et Pacem, som gjorde den permanent. Da Johannes Paul II reformerte kurien gjennom konstitusjonen Pastor Bonus i 1988 ble den oppgradert til et råd, og ble dermed del av kurien.
Den norske statsviteren og politikeren Janne Haaland Matlary er medlem av rådet.
Lars Hektoen
Lars Hektoen (født 13. august 1949 på Tynset) er en norsk bankmann og forfatter. Han har siden 2003 vært banksjef for Cultura Bank. Han har mastergrad i økonomi fra Universitetet i St. Gallen i Sveits og har jobbet innen finansnæringen siden 1975. Han var direktør og leder for kapitalmarkedsaktivitetene til Chase Manhattan Bank Norge fra 1986 til 1995, administrerende direktør for ABB Financial Services i Norge fra 1995 til 2001 og for ABB Treasury Center i USA fra 2001 til 2003. Før han ble banksjef for Cultura var han blant annet styremedlem i banken og deltok i grunnleggelsen av banken i 1996. Han er medforfatter av antologien Framtidsfrø, Abrakadabra forlag 2011.
Jordal
Jordal, egentlig Jordalen, er et dalsøkk mellom Kampen, Vålerenga og Galgeberg i Oslo, bydel Gamle Oslo. Området ble innlemmet i Oslo ved byutvidelsen i 1878 og var tidligere en del av Nedre Valle gård. I dette dalsøkket rant tidligere Hovinbekken, men denne ble lagt i rør i 1879, umiddelbart etter byutvidelsen, og går nå under området. Bekken hadde gravd ut og avsatt store mengder leire og jordslam langs den tidligere elvebredden, noe som skapte grunnlaget for navnet og teglverket.
Jordal Teglværk ble anlagt her fra 1847 og fram til første verdenskrig var teglverket områdets viktigste industribedrift og leverte byggematerialer til den store byggevirksomheten i hele byen. Rundt teglverket vokste det opp en uregulert småhusbebyggelse for arbeiderne. Denne trehusbebyggelsen, sammen med tilsvarende bebyggelse i nabostrøkene representerte en stor brannfare og var en vesentlig årsak til at disse ble lagt inn under byen og dens murtvang i 1878.
Etter at teglverket ble lagt ned, ble teglverkets tomter i 1930-årene utbygget som nødsarbeid til Jordal idrettsanlegg og resterende bygningsmasse sanert og hovedsakelig parkmessig opparbeidet.
I 1951 ble Jordal Amfi anlagt inn i den store grøften og amfiet som var skapt etter utgravingen av leire til teglverket. Senere har hele idrettsanlegget blitt opprustet, blant annet med kunstgressbane, ytterligere en ishall («Ungdomshallen» fra 1989) og en hall til annen innendørs idrett, i første rekke håndball og kampsport. Området heter nå Jordal idrettspark.
Tidligere verkstedtomter langs Hedmarksgata ble på 1970- og 1980-tallet utbygget til boligstrøk og området fikk i 1999 ungdomsskolen Jordal skole som i tillegg til Vålerenga, Kampen og Galgeberg også har Etterstad og Gamlebyen innenfor skolekretsen.
Keyboard
De som spiller på et keyboard kalles keyboardister.
Ray Barbuti
Raymond J. «Ray» Barbuti (født 12. juni 1905 i Brooklyn i New York City, New York, død 8. juli 1988) var en amerikansk fotballspiller og friidrettsutøver.
Ray Barbuti studerte ved Syracuse University, der han ble IC4A-mester på 400 meter i 1928 på tiden 48,8. Samme år vant han AAU-mesterskapet på tiden 51,4.
Gruvearbeiderstreiken i Ruhrområdet i 1889
Gruvearbeiderstreiken i Ruhrområdet i 1889 var den første organiserte streiken i gruveindustrien i Ruhrområdet. Streiken ble utløst av flere tiårs oppsamlet spenning, og omfattet på det meste omkring 90 % av de daværende 104 000 gruvearbeiderne. Oppstanden begynte i Bochum 24. april og i Essen 1. mai, og bredte seg spontant til andre steder. En sentral streikekomité ble dannet, og arbeiderne krevde lønnsøkninger, innføring av åtte timers arbeidsdag, og la frem en rekke andre krav. Streikekomitéen sendte også en deputasjon til keiser Vilhelm II av Tyskland for å legge frem sine krav. Selv om han kritiserte streiken, innrømmet han retten til å overprøve klagene offentlig. Da foreningen for gruvedriftens interesser i Oberbergamtsbezirk Dortmund signaliserte imøtekommenhet overfor kravene, dabbet streiken langsomt av.
Claes Claesson
Claes Claesson var en landmåler og ingeniør, som blant annet tegnet Kristinestads og Brahestads byplaner på midten av 1600-tallet, men på hans skrivbord skaptes også byplaner for flere av samtidens tettsteder i Österbotten. Claes Claesson hadde sommeren 1647 på Per Brahes initiativ blitt utnevnt til ordinær landmåler i Österbotten, for å realisere renessansens ruteplansmønster for de to nygrulagte tettstedene, og for å tegne reguleringsforslag for Vasa, Nykarleby, Gamlakarleby og Uleåborg.
Amanullah Khan
Ghazi Amir Amanullah Khan (født 1. juni 1892, død 25. april 1960) var hersker av Afghanistan fra 1919 til 1929. Han ledet Afghanistan til uavhengighet fra Storbritannia, og hans styre var preget av dramatiske politiske og sosiale endringer.
Bakgrunn
Amanullah Khan var sønnen til emiren Habibullah Khan. Da Habibullah ble myrdet 20. februar 1919 var allerede Amanullah guvernør i Kabul og hadde kontroll over hæren og statsfinansene. Han tok raskt makten, fengslet alle slektninger med konkurrerende krav til emiratet, og fikk støtte av de fleste stammelederne.
Hersker
Russland hadde nylig gjennomgått sin kommunistiske revolusjon, noe som førte til et spent forhold mellom landet og Storbritannia. Amanullah Khan så muligheten for å bruke situasjonen til å få afghansk uavhengighet. Han ledet et overraskende angrep på britene 3. mai 1919 og startet den tredje anglo-afghanske krig. Etter innledende suksess gikk raskt krigen i stå siden Storbritannia fremdeles slet med ettervirkningene etter første verdenskrig. En våpenhvile ble inngått i 1921 og Afghanistan ble en uavhengig stat.
Amanullah var i begynnelsen populær i Afghanistan og han brukte sin innflytelse til å modernisere landet. Han etterlignet Reza Pahlavi i Iran og grunnla nye byskoler for både gutter og jenter og opphevet flere hundre år gamle tradisjoner som strenge kleskoder for kvinner. Han skapte en ny hovedstad og økte handelen med Europa og Asia. Han innførte en moderne grunnlov som la vekt på likeverdige rettigheter og individuell frihet. Denne raske moderniseringen førte til et tilbakeslag, akkurat som den gjorde for Reza Pahlavi i Iran. Det reaksjonære Khost-opprøret ble slått ned i 1924.
Afghanistans utenrikspolitikk på denne tiden var først og fremst preget av rivaliseringen mellom Sovjetunionen og Storbritannia. Begge forsøkte å få støtte av Afghanistan og bekjempe den andre maktens forsøk på å få innflytelse i regionen. Afghanistan tjente på dette, selv om det gikk litt opp og ned. Amanullah klarte til og med å stable på bena et begrenset luftforsvar av sovjetiske fly.
Etter at Amanullah reiste til Europa sent i 1927, økte motstanden mot hans styre. Et opprør i Jalalabad kulminerte i en marsj til hovedstaden, og store deler av hæren deserterte framfor å gjøre motstand. Tidlig i 1929 abdiserte Amanullah og gikk i foreløpig eksil i India. Fra India reiste eks-kongen til Europa og slo seg ned i Italia, senere Sveits.
Amanullah Khan døde i Zürich i Sveits i 1960. Få av hans reformer fortsatte etter at han gikk av.
Ørjan Tvenge
Ørjan Tvenge (født 3. mars 1974) er en norsk tidligere skøyteløper. Han representerte Brandbu Idrettsforening.
Tvenge vant NM på skøyter, allround i 1999, og tok sølv på 10 000 meter i NM på skøyter, enkeltdistanser i både 1998 og 1999. Han tok bronse i NM på skøyter, allround i 1996.
Kannik
Kannik, også kalt korbror, korsbror, korherre, domherre og domkapitular, er en betegnelse som i ulike epoker og i ulike kirker har hatt noe ulik bruk.
Opprinnelig ble tittelen brukt om alle geistlige som arbeidet i et bispedømme, unntatt privatkapellaner og ordensprester. Etter hvert gikk tittelen over til bare å bli brukt om sekularprester (dvs de som ikke var ordensprester) som var knyttet til en katedral eller en kollegiatkirke, som er en kirke med et kollegium av geistlige (domkapittel), for eksempel basilikaen Sacré-Coeur de Montmartre i Paris. Fra Augustins tid ble det vanlig at prestene ved en katedral levde i et klosterlignende fellesskap, og på 800-tallet utviklet domkapittelet seg til en fast institusjon. Før det 11. århundre skjedde det store utglidninger, slik at mange kanniker hadde privat eiendom og levde alene. Fra det tidspunkt begynte man å skille mellom sekulære kanniker, som er knyttet til en katedral eller kollegiatkirke, men som lever som vanlige sekularprester, og regulære kanniker som lever under en ordensregel.
Fra 1100-tallet utviklet stillinger som sekulær kannik seg til en attraktiv løpebane for yngre sønner av adelsmenn. Et embede som sekulær kannik ble kalt et kannikedømme, og kannikedømmene var i regelen ettertraktet og godt betalt. I det kirkelige hierarki tilhørte kannikene høygeistligheten; de stod under biskopene, men høyere enn sogneprester og andre grupper av prester. Domkapitlene fikk etter hvert store inntekter, og kannikene ble lønnet med en nærmere bestemt prebende, dvs. en personlig inntekt fra nærmere bestemte deler av kirkegodset som kunne være betydelig og som gjorde kanniken til en jorddrott for sin levetid. I tillegg til inntektene fra prebendene fikk kannikene sine utgifter ved bispesetet (eller prostesetet), dvs. kost, losji, betaling av tjenere og drenger, betalt av det såkalte kannikebordet (mensa communis), som var et større felles jordegods. Kannikene kunne i tillegg ha inntekter fra en sognekirke der den enkelte kannik også var sogneprest. Kannikenes inntekter gjorde dem økonomisk uavhengige av biskopen. Kannikene hadde også mange rettigheter i kirkestyret, bl.a. retten til å velge biskop, ofte valgt fra deres egen midte.
Fra middelalderen av ble kanniker i Norge overveiende rekruttert fra lavadelen, den såkalte knapeadel, men det er også eksempler på kanniker som tilhørte familier som tilhørte høyadelen, og i ikke få tilfeller var kanniker selv beslektet med erkebiskopen eller biskopen. En stilling som kannik i middelalderens og senmiddelalderens Norge innebar normalt at man hadde universitetsstudier i utlandet og at man var av god og velstående familie. En kannik fikk sitt embede for livstid, og kunne bare fratre med godkjennelse av Paven. Erkebiskop Olav Engelbrektssons antatte farbror, kanniken Saxe Gunnarsson, fratrådte f.eks. på grunn av alderdom eller sykdom i 1506.
I Danmark-Norge eksisterte tittelen kannik frem til en stund etter reformasjonen. Domkapitlene mistet det meste av sin myndighet i kirkestyret under reformasjonen. Ved konsilet i Trient ble kannikenes verdslige makt kraftig redusert innen Den katolske kirke.
Aleksej Araktsjejev
Aleksej Andrejevitsj Araktsjejev (russisk: Алексей Андреевич Аракчеев; født, død ) var en russisk general og statsmann under Aleksander Is styre. I oppveksten var han elev av Pjotr Melissino og startet tidlig selv med å lære bort aritmetikk og geometri. Hans militære karriere startet da han ble etterspurt av tsar Paul I som artillerioffiser.
Han tjente under Paul I og Aleksander I som artilleriinspektør og arméleder, etterhvert ble han også forsvarsminister. Etter tsar Aleksander Is død og Nikolaj Is kroning mistet Aleksej Andreyevich Araktsjejev sin stilling, og han trakk seg tilbake til sitt familiegods, som etter hans død ble det inndratt av tsaren.
Japanpapir
Japanpapir, washi (和紙) eller wagami er en type håndlaget klutepapir laget i Japan. Japanpapir eller washi, er feilaktig blitt kalt rispapir. Japanpapir produseres i alle mulige tykkelser, men ofte ganske tynt etter vestlig standard. Det har gjerne en lett gul- og silkeaktig overflate. Japanpapir er meget holdbart og kan være sterkt som pergament. Det slitesterke washi-papiret har fibre basert på baststavene man finner i kozo (Broussonetia papyrifera – papirmorbærtre), mitsumata (Edgeworthia papyrifera – en busk i tysbastfamilien) og bark fra ganpi (Diplomorpha sikokiana). Foruten disse er også hamp, bambus, hvete, ris og noen andre plantefibre brukt i spesielle tilfeller.
Papir er en viktig del av japansk kultur og washi brukes i alt fra arkitektur og kunst (ukiyoe), til dagligdagse produkter som klær og leker (origami). Japanpapir er benyttet i Europa siden slutten av 1800-tallet til kunstgrafikk og til bibliofilutgaver av kunstnerisk illustrerte bøker. Japanpapir anvendes idag i arkiv- og museumssammenheng i forbindelse med papirkonservering og som mellomleggspapir for grafikk, tegninger og arkivalia.
Château d’If
Château d'If, Slottet If eller bare If er en fransk festning bygd 1526-1529 på øya If i øygruppen Archipel du Frioul utenfor Marseille.
Beskrivelse
Før festningen ble bygd var øya ubebodd, men ble tidvis benyttet av fiskere. Festningen ble påbegynt i 1516 av kong Frans I og stod ferdig i 1529. Samme år som byggingen startet ble et neshorn sluppet i land på øya. Neshornet var en gave til pave Leo X fra Portugals kong Manuel I, som i sin tur hadde fått den fra India. Albrecht Dürer utarbeidet et tresnitt av neshornet basert på vitnemål.
Festningen måler 28 meter i firkant, i tre etasjer og med tre tårn. Også resten av den 30,000 kvadratmeter store øya er kraftig befestet.
Byggingen av festningen var ikke populært i Marseille som i avtalen om byens tilslutning med Frankrike var blitt lovet å selv få ta seg av sitt forsvar. Da kongen så begynte å bygge ble det sett på som en maktdemonstrasjon av ham.
Festningen kom aldri i kamp men oppfylte formodentlig en funksjon som avskrekkelse. År 1531 hadde Karl V planer om å angripe Marseille, men avstod.
Allerede i 1580 ble det bragt en fange på øya - det kan ha vært den første, adelsmannen Anselme, dømt for å ha konspirert mot monarkiet. Fra 1634 gikk festningen over til å bli et fengsel. Fengselet var på sin tid blant de mest fryktede i Frankrike. Prominente fanger kunne mot betaling sitte internerte i bekvemme gemakker i festningens øvre etasje. De aller fleste fangene bodde imidlertid under motbydelige forhold i festningens kjellerhuler. Under religionskrigen ble 3,500 hugenotter sendt til øya.
Fengselet opphørte 1890 og ble gjort tilgjengelig for besøkende almenhet.
Litteratur
Fengselet er også med i fortellingen om Greven av Monte Cristo av Alexandre Dumas. Fortellingen gjorde fengselet kjent over hele verden. Det er her hovedpersonen Edmond Dantès treffer sin læremester og velgjører, Abbé Faria, og det er herifra han etter Farias død klarer å flykte. Alexander Dumas baserer Edmond Dantès løst på virkelighetens José Custódio de Faria, navnelik med Abbe Faria, som under sin internering trente opp seg i illusjonistisk teknikk. Alexandre Dumas plasserer også Mannen med jernmasken på øya i romanen Le Vicomte de Bragelonne ou Dix ans plus tard. Virkelighetens mannen med jernmasken satt aldri fengslet her.
Homjel voblasts
Homjel voblasts (belarusisk: Гомельская вобласць – Homjelskaja voblasts (Го́мельская во́бласьць)) eller Gomel oblast (russisk: Го́мельская о́бласть – Gomelskaja oblast) er en provins (voblasts) i Belarus. Provinsens areal er 40,400 km². I 2015 hadde provinsen 1,424,000 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Homjel.
Provinsen grenser til Ukraina i sør og Mahiljow voblasts og Minsk voblasts i nord og Brest voblasts i vest.
Byer i Homjel voblasts
Hviterussiske og russiske navn i kursiv, innbyggere 1. januar 2004
Sagaen om Bård Snæfellsås
Sagaen om Bård Snæfellsås eller Bårds saga (norrønt Bárðar saga Snæfellsáss) er en islendingesaga med overnaturlige og eventyraktige trekk som er nedskrevet på 1300-tallet og som skildrer en oppdiktet landnåmsmann på Island Bård Dumbsson, kalt «Bård Snæfellsås», som skal være halvt menneske og halvt et overnaturlig vesen, og som skal ha vokst opp hos kong Harald Hårfagres fosterfar ved navn Dovre.
Hovedpersonen Bård har blitt beskrevet som «et slags troll», og sagaen skildrer kamp mot vetter og troll i landnåmstiden.
Fortellingen beskriver en bonde som ønsker å bli høvding over Hardeåsene. For å bevise at han er sterk nok, blir han satt på en prøve der han blant annet må kjempe mot Bjørn Torgrimson. Etter at han har klart å drepe Bjørn Torgrimson får han hele ætten til Bjørn etter seg. Sagaen ender tilslutt med at Bård Snæfellsås' ætt vinner over Torgrimson-ætten. Bård blir gift og får en velskapt sønn sammen med Sigrid den fagre. Sønnen, Ulf Erik, blir senere en beryktet høvding, og blir sett opp til av mange.
Sagaen er kjent i fragment fra håndskriftet Vatnshyrna fra 1300-tallet og i senere avskrifter. Den siste delen av sagaen er også kjent som «Gests saga Bárðarsonar», og antas av noen å være skrevet av en annen forfatter enn den første delen.
Den eneste norske oversettelsen er fra 1915.
Dmitrij Ukolov
Dmitrij Matvejevitsj Ukolov (russisk: Дмитрий Матвеевич Уколов; født 23. oktober 1929 i Moskva, død 25. november 1992) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Ukolov ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det sovjetiske laget som vant turneringen foran USA og Canada. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant alle fem kampene og vant serien med maksimale 10 poeng foran USA mee 8 og Canada med 6.
Ukolov ble verdensmester i ishockey to ganger, 1954 i Stockholm og i 1956, OL-turnering i Cortina d'Ampezzo var også det 23. verdensmesterskapet i ishockey. Han spilte 85 landskamper for Sovjetunionens herrelandslag i ishockey og scoret 15 mål.
Gruvedriften i Ruhrområdet
Gruvedriften i Ruhrområdet omfatter kullgruvedrift og utvinning av mineralressurser fra malm i Ruhrområdet i Tyskland. Industrien har en mer enn 700 år lang historie, og den første attesterte kullgruven i Dortmund ble åpnet i 1296. I den førindustrielle perioden var steinkullet og mineralene i Ruhrområdet basis for de førindustrielle Hütte og den manuelle metallproduksjonen (Hammerwerke) i Westfalen. I de første tiårene av 1800-tallet ble Ruhrområdet sentralt under den industrielle revolusjon i Tyskland. Det var også et økonomisk sentrum under høyindustrialiseringen i det tyske keiserrike mellom 1870 og 1914. Kritisk for fremveksten av en moderne prosessindustri var underjordisk gruvedrift, som også tillot drift under mergelskiktene. Dette skjedde første gangen i 1837 i Rhein-Ruhr i nærheten av Essen. Zeche Vereinigte Präsident fra 1841 i Dortmund den første bedriften av dette slaget i Ruhrområdet.
Luis Vernet
Luis Vernet (født 6. mars 1792, død 17. januar 1871 i San Isidro i Argentina) var en handelsmann fra Hamburg av hugenott-avstamning. Hans fødested er uvisst, da han i enkelte kilder oppgis som født i Hamburg, mens andre kilder oppgir at han er franskfødt.
Lydens hastighet
Lydens hastighet er cirka 340 meter per sekund i luft.
Luis Vernet
Vernet var guvernør i Port Louis (Falklandsøyene) på Falklandsøyene fra 1829 til 1831, da Argentina drev en straffekoloni på øyene. Før utnevnelsen til guvernør var Vernet en suksessrik handelsmann med kommersielle interesser på Falklandsøyene. Den britiske konsulen i Buenos Aires protesterte mot utnevnelsen av Vernet og gjentok det britiske kravet på øygruppen. Vernet søkte britisk tillatelse før han reiste til Falklandsøyene og lovet å sende rapporter til det britiske konsulatet. Han poengterte overfor britene at hans interesser var utelukkende kommersielle.
Vernet ankom Puerto Soledad i 1829, året etter at den argentinske kolonien var etablert, og ga bosetningen navnet Puerto Luis etter det opprinnelige franske navnet Port Louis. Argentinske myndigheter håpet at Vernets utnevnelse som guvernør ville danne grunnlaget for en økonomisk oppblomstring av kolonien. Vernet fikk enerett til selfangst og en av hans første gjerninger var å få kontroll over den pågående fangstaktiviteten. Senere anholdt han og beslagla fangstutstyr fra flere amerikanske selskute som trosset restriksjonene på selfangst. Den amerikanske konsulen i Argentina protesterte overfor Vernet, og erklærte at USA ikke anerkjente argentinsk suverenitet over Falklandsøyene. Konsulen sendte krigsskipet USS «Lexington» under ledelse av kaptein Silas Duncan til Puerto Luis for å ta tilbake de konfiskerte skutene.
Lydens hastighet
Lyd er vibrasjoner som forplanter seg gjennom elastiske medier som en trykkbølge. Lydens hastighet handler om hvor langt en slik bølge kan nå i løpet av en viss tid. I tørr luft, ved 21 ℃, er lydhastigheten 344 meter per sekund, eller 1 238 km/t.
Luis Vernet
Etter å funnet det han anså som bevis på at minst fire amerikanske fangstskuter var blitt oppbragt, plyndret og utrustet for krigføring, tok Duncan syv fanger ombord i «Lexington» og anklaget dem for piratvirksomhet. Duncan rapporterte at han også hadde tatt om bord «hele befolkningen, bestående av om lag førti personer, med unntak av noen gauchoer, eller cowboyer, som holdt til inne på øya». Gruppen, som i all hovedsak besto av tyske borgere fra Buenos Aires, «viste stor glede over utsiktene for å flytte med sine familier, fra et øde område der klimaet alltid var kaldt og bedrøvelig, og jorden ekstrem uproduktiv».
Øyene ble forlatt i lovløs tilstand, og Argentinas forsøk på å reetablere straffekolonien havarerte da en ny guvernør ble drept rett etter at han ankom i november 1832. I januar 1833 sendte Storbritannia en marinestyrke som gjenopptok kontroll på øyene. Vernets medhjelper Matthew Brisbane returnerte i mars 1833 og forsøkte å gjenopplive bosetningen. Imidlertid tiltok snart misnøyen blant arbeiderne over lave lønninger, og i august 1833 gikk en gruppe kreolske og indianske gauchoer amok og drepte de fem bosettere, inkludert Brisbane.
Vernet satte aldri sin fot på Falklandsøyene igjen. Britene nektet ham adgang og stemplet ham som en urettmessig inntrenger. Han fortsatte imidlertid å påvirke den økonomiske utviklingen av øygruppen. Han solgte deler av sine besittelser på øyene til den britiske handelsmannen G.T. Whittington som etablerte Falkland Islands Commercial Fishery and Agricultural Association. Denne organisasjonen var en medvirkende faktor til at britiske myndigheter vedtok å etablere en koloni på øyene. Vernet hjalp også Samuel Lafone, en forretningsmann som var med å etablere Falkland Islands Company, med kart over øyene og kunnskap om potensialet for villkvegdrift.
Mount Vernet på Øst-Falkland er oppkalt etter ham.
Lydens hastighet
Lyd forplanter seg fortere i væsker og faste materialer enn i luft. Lyd forplanter seg mer enn fire ganger raskere i vann enn i luft. I ferskvann ved 25 ℃ er lydhastigheten 1 497 meter per sekund, eller 5 390 km/t. Gjennom stål forplanter lyden seg med en hastighet på om lag 5 100 meter per sekund eller 18 400 km/t. I helium ved 20 ℃ er lydhastigheten 927 meter per sekund, eller 3 334 km/t. Det forklarer fenomenet «heliumstemme». I hydrogen, som er den letteste av alle gasser, er lydhastigheten 1 270 meter per sekund, eller 4 570 km/t, ved 0 ℃.
Sankt Olav domkirke (Oslo)
Sankt Olav domkirke er katedralen til Oslo katolske bispedømme, og sognekirke for St. Olav menighet i Oslo.
Historie
Da man bygde den katolske kirken på Hammersborg, rett ved Vår Frelsers gravlund, lå den i landlige omgivelser utenfor selve byen. Arbeidet ble finansiert med private gaver og innsamlinger i utlandet. Den mest generøse enkeltgiveren var dronning Josefine, som selv var katolikk.
Kirken ble innviet 24. august 1856. Ettersom det ikke var noen biskop i landet, kunne den ikke vigsles, så dette ble ikke gjort før i 1896 (8. august).
Den ble oppgradert til domkirke da Oslo katolske bispedømme ble gjenopprettet i 1953. Den er den andre katolske domkirken i Oslo.
Den første var St. Hallvards domkirke, som ble oppført under kong Sigurd Jorsalfare i første halvdel av 1100-tallet i romansk stil og utvidet flere ganger i gotisk stil. Den opphørte som katolsk domkirke ved reformasjonen i 1537. Etter bybrannen i 1624 forfalt den, men ble opprettholdt som menighetskirke for Christiania til den nye Hellig Trefoldigheds kirke ble ferdig i 1639. Den ble til slutt revet i 1667, og steinene i murverket ble brukt til arbeider på Akershus festning.
Ivar Aasen hadde Vår Frelsers kirke som sin faste kirke, men gikk også ganske ofte i «Katholsken», som han kalte Sankt Olavs kirke. Hans elev og venn Ludvig Daae omtalte sistnevnte som «uden Sammenligning den smukkeste Kirkebygning i Christiania».
Rob Edwards
Robert Owen Edwards (født 25. desember 1982 i Telford, Shropshire, England) er en engelskfødt walisisk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er manager for.
Gnarkill
Gnarkill er et amerikansk rockeband. Bandet inkluderer Jess Margera på trommer, CKY Crew-medlemmene Brandon DiCamillo og Bam Margera på henholdsvis vokal og keyboard, Rich Vose på gitar og Matt Cole på mixer. Gnarkills musikk har blitt brukt i CKY4 og i enkelte Viva la Bam-episoder. Bandet har også blitt representert av Brandon DiCamillo og medlemmene i CKY i Bam Margeras film Haggard.
Rob Edwards
Biografi
Rob Edwards startet sin fotballkarriere i der han skrev under på sin første profesjonelle kontrakt i 2002. Han debuterte for Villa 28. desember 2002 i en ligakamp mot, og totalt fikk han med seg 8 ligakamper og 1 cupkamp for the Villans i 2002/03-sesongen.
Gnarkill
Bandets første utgivelse var en 12" vinyl, hvor coveret forestilte en gul hodeskalle. Det ble laget 1000 eksemplarer av vinylen, men da taket på Transition Store kollapsa ble nesten alle ødelagt. Lykkelige eiere av de få overlevende eksemplarene har solgt vinylene sine til høye priser. Ingen vet hvor mange som er igjen, men trommeslager Jess Margera regner med mellom 20 og 100 overlevende eksemplarer.
Rob Edwards
Biografi
I november 2003 skrev han under på et låneopphold med, og han spilte sin første kamp for Palace 22. november 2003 i en ligakamp mot. Den 29. november 2003 scoret han sitt første mål for the Eagles da de spilte 1-1 mot. Etter å ha spilt 7 ligakamper og laget 1 ligamål vendte Edwards tilbake til Aston Villa i desember 2003, men allerede i januar 2004 var han klar for et nytt låneopphold, denne gang til. Hans første kamp for Derby var 10. januar 2004 da de møtte, mens hans første scoring for the Rams kom 17. januar 2004 i en ligakamp mot. Han spilte 11 kamper og scoret 1 mål for Derby før han vendte tilbake til Aston Villa da 2003/04-sesongen var over.
I juli 2004 gikk Edwards til for £150 000, og han spilte sin første kamp for Wolverhampton den 8. august 2004 da de tapte 2-1 for i en ligakamp. I hans første sesong for Wolves spilte han 17 ligakamper, mens han i 2005/06-sesongen stoppet på 42 ligakamper.
Gnarkill
En CD med ni spor kalt GNARKILL ble lansert ikke lenge etter tapet av den originale vinylen. 16. mai 2006 kom bandet med sitt andre album, kalt GnarKill vs. Unkle Matt and the ShitBirdz.
Pyongyangs undergrunnsbane
Pyongyangs undergrunnsbane er en undergrunnsbane i Pyongyang, Nord-Korea. Konstruksjonsarbeidet startet i 1968 i regi av Den koreanske folkearméen med sovjetisk og kinesisk hjelp. En alvorlig ulykke rammet arbeidet da en forsøkte å bygge en tunnel under Taedongelva ved Ponghwa i 1971. Linja ble så lagt om til Puhung vestover. Noen kilder sier at så mange som 100 arbeidere omkom da tunnelen ble oversvømmet. Denne delen av anlegget ble aldri fullført, slik at undergrunnsbanen i dag bare ligger nord og vest for elva. Det meste av arbeidet ble i stor grad utført ved hjep av manuell arbeidskraft, deriblant mange fanger. Detaljer om konstruksjonen anses som statshemmeligheter.
Det var Kim Jong-il som tok initiativ til prosjektet etter et besøk i Beijing i 1966 der han overvar utbyggingen av første del av byens undergrunnssystem.
Pyongyangs undergrunnsbane er verdens dypeste med et gjennomsnitt på 110 meter under bakken. Under enkelte høyder ligger banen 150 meter under bakken. Stasjonene ligger fra 22 til 100 meter under bakken, der Puhung undergrunnsbanestasjon er den dypeste.
Undergrunnsbanen er en av verdens billigste, billetten koster 5 ₩ eller vel 20 øre.
Selv om ingen offisielle data finnes er klart at den offentlige transporten er viktig for byen Pyongyang. Byen har vel 3,2 millioner innbyggere, det tredobbelte av hva byen hadde da undergrunnsbanen ble åpnet (i underkant av en million i 1973). Uten privatbiler er trolleybussene, trikkene og undergrunnsbanen de eneste tilgjengelige transportmidlene for byens befolkning. Mellom 300 000 og 700 000 mennesker benytter undergrunnsbanen hver dag.
Linjer
Pyongyangs undergrunnsbane består av to linjer, Ch'ŏllimalinja (nord-sør) og Hyŏksinlinja (øst-vest) i tillegg til at det er planlagt for ytterligere utvidelser. De to linjene møter hverandre på ett overgangspunkt.
Chollimalinja går fra Puhung i sør til Pulgunbyol i nord. Navn er gitt etter det koreanske navnet for den mytoligisk hesten Chollima. Banens lengde er 12 km og konstruksjonen startet i 1968. Linja hadde ved åpningen 6. september 1973 seks stasjoner og en banelengde på 7,5 km. Den offisielle åpningen skjedde 18. september 1973. Linja ble utvidet fra Ponghwa til Puhung den 10. april 1987.
De to linjene møtes ved stasjonene Jonu og Jonsung. Ved flere av stasjonene er det tilslutningsmulighet til trikk og trolleybuss.
Stasjonene
Kwangmyong undergrunnsbanestasjon ble stengt i 1995, trolig fordi den ligger i nærheten av Kumsusan minnepalass der Kim Il-sung og Kim Jong-il ligger begravet.
Stasjonene er bygd for å kunne fungere som tilfluktsrom ved en krigssituasjon, og alle stasjonsområdene er derfor utstyrt med store ståldører, ofte både doble og tripple.
Vogner
Da banen ble tatt i bruk på 1970-tallet ble det benyttet nye vogner. Nord-Korea hevder at vognene er bygd i landet, men formasjonene av fire vogner, også kjent som DK4, ble bygd i Kina av Changchun Car Company i 1972. I 1998 ble noen av disse vognene solgt til Beijings undergrunnsbane som ble benyttet i formasjoner av tre vogner på linje 13.
Siden 1998 har banen benyttet to typer tyske vogner fra Berlins undergrunnsbane:
Togene fikk en ny farge i rødt og krem i Pyongyang. All reklame ble fjernet og vognene ble påmontert portretter av landets ledere, Kim Il-sung og Kim Jong-il.
Utlendinger kan bare besøke undergrunnsbanen sammen med guider på planlagte turer. Men en besøkende BBC-reporter som var på besøk sammen med USAs utenriksminister Madeleine Albright i 2000 fikk vandre rundt uten guider og observerte «gamle østtyske tog komplett med original tysk graffiti.» Nyere bilder fra undergrunnsbanen viser at vogntype D fremdeles er i drift.
Fremtidige utvidelser
Om en linje i retning Mangyongdae noen gang blir bygd, blir dette enten en utvidelse vestover fra Puhung eller en forlengelse fra Kwangbok lenger nord. En mulig rutetrase nordfra er allerede trafikkert av trikk.
Et viktig argumentet for å utvide denne linja er å knytte landets overvåkingssentere for atomvåpenangrep som ligger i Mangyongdae sammen med flere andre militære sentre ved hjelp av undergrunnsbanen. En utvidelse var planlagt ferdigstilt i år 2000.
Mulige planer for utvidelse av undergrunnsbanen er en tredje nord-sørlinje som krysser Taedongelva over en bru, som vil etablere et undergrunnssystem i sovjetisk stil, der tre linjer møtes i et triangel i bykjernen.
Flere kilder beskriver at undergrunnsbanen ble konstruert i tilknytning til flere viktige militære installasjoner, og at det i likhet med den hemmelige undergrunnsbanen i Moskva, finnes en tilsvarende hemmelig militær bane for å bringe militære og politiskere rundt i byen og ut til flyplassen Sunan.
Ifølge dokumenter fra det kinesiske selskapet som leverte vogner til banen er det levert dobbelt så mange vogner som trengs selv om en regner med ekstra vogner til rushtiden og at det til en hver tid står vogner på verksted for vedlikehold. Rapporter fra nordkoreanske avhoppere tyder også på at det finnes en hemmelig undergrunnsbane, fra Mansudae til flyplassen Sunan nord for byen.
Chevy Chase
Cornelius Crane «Chevy» Chase (født 8. oktober 1943) er en amerikansk komiker, humorist og skuespiller fra New York. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Han er kjent for roller i en lang rekke komediefilmer, slik som familiefaren i Hjelp, vi må på ferie (1983), Fletch (1985), Caddyshack (1980), Spioner som oss (1985) og Tre Amigos! (1986) Chevy Chase har vært konferansier under Oscar-utdelingen to ganger, i  og.
Hjelpeverb
Et hjelpeverb er et verb som gir ytterligere semantisk eller syntaktisk informasjon til et hovedverb. Hjelpeverbet er da gjerne bøyd etter tall, person, tempus og slikt, mens hovedverbet står for kjernen av det semantiske innholdet, men er i en ubøyd eller mindre bøyd form. Hjelpeverbet kan likevel bistå med noe semantisk informasjon, og da ikke være semantisk tom. For eksempel kan hjelpeverbet bidra med informasjon om modus.
På norsk finnes det hjelpeverbene være, ha, bli, skulle, ville, kunne, måtte og burde.
Hamborgveien (Oslo)
Hamborgveien (1A-27, 2-28) er en vei på Nordberg i Bydel Nordre Aker i Oslo. Hamborgveien går opp fra Nordbergveien, passerer over Damefallet og forbi Krokusveien, og ender til slutt ut i Kongleveien ved gangveien opp til Holstein stasjon. Hamborgveien ble i 1937 gitt sitt navn etter husmannsplassen Hamborg, som i dag huser Hamborgplassen barnehage i Langmyrveien 16. Før dette var det midlertidige navnet på Hamborgveien vei nr. 2508.
Ved krysset Nordbergveien og Hamborgveien er det et mindre friareale som på folkemunne bare er kalt for "parken". Friarealet har et lite høydedrag helt ut mot krysset og rommer en liten gravhaug som kanskje stammer fra bronsealderen. Tidligere befant det seg en dam i "parken", men denne ble fylt igjen av sikkerhetsmessige årsaker, sannsynligvis på slutten av 1950-tallet.
Bebyggelsen i Hamborgveien består av ene- og tomannsboliger. De fleste husene er bygget på midten av 1930-tallet, og bærer preg av en funksjonalistisk stil. Veien kjennetegnes for øvrig av en gressrabatt som følger hele dens nordlige side.
Området der Hamborgveien befinner seg hørte tidligere inn under Østre Sogn gård, og til dels også Nordberg gård, men ble rett før 1920 kjøpt opp i forbindelse med planleggingen av Sogn haveby. Litt senere utparsellerte og solgte Aksjeselskapet Akersbanerne tomtene til finansiering av Sognsvannsbanen.
Kvistveien (Oslo)
Kvistveien (1–5, 2–6) er en vei på Løren i bydel Bjerke i Oslo. Det er en blindvei som går vestover fra snuplassen innerst i Spireaveien og fungerer som adkomstvei til en gruppe med hus på nordsiden av Dag Hammarskjølds vei (Ring 3). Navnet ble vedtatt i 1952.
Jonathan Bellis
Jonathan Bellis (født 16. august 1988) er en syklist fra Douglas, Man.
Han tok bronse i landeveisrittet under U23-VM i 2007.
Høsten 2008 ble han stagiaire i Team CSC Saxo Bank, og skrev senere proffkontrakt med laget.
Han var tilbake i konkurranse høsten 2010, og la opp etter 2015-sesongen.
Humlegården
Humlegården er en park på Östermalm i Stockholm. Parken grenser til Karlavägen i nord, Sturegatan i øst, Humlegårdsgatan i sør og Engelbrektsgatan i vest. Siden 1878 har Sveriges nasjonalbibliotek, Kungliga biblioteket, ligget i parken.
Hyoksinlinja
Hyoksinlinja er en undergrunnslinje på Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. Den andre er Ch'ŏllima-linja.
Hyoksinlinja går fra Kwangbok i sørvest til Rakwon i nordøst. Lengden er 10 km og linja åpnet i 9. september 1975 mellom Rakwon og Hyoksin, og ble utvidet til Konsol – Hwanuggumbol 6. september 1978 og Konguk – Kwangbok 9. september 1978. Noen kilder sier at de opprinnelige endestasjonene var Kwangmyong og Hwanggumbol, og at linja ble utvidet i begge ender til Rakwon og Kwangbok i 1985.
Pyongyangs to undergrunnslinjer møtes ved stasjonene Jonu/Jonsung. Ved flere av stasjonene er det tilslutningsmulighet til trikk og trolleybuss.
Togdepotet for linja ligger ved Kwangbok. Den følger følger i stor grad gatene Rakwon og Pipa.
Stasjoner
Fra øst til vest:
De to linjene møtes ved stasjonene Jonu/Jonsung. Ved flere av stasjonene er det tilslutningsmulighet til trikk og trolleybuss.
Пхеньянский метрополитен
Maridalsvannet
Maridalsvannet er den største innsjøen i Oslo kommune, beliggende i Maridalen, mellom Nordmarka og Lillomarka. Innsjøen har et areal på 3,89 km² og ligger 149 meter over havet. Maridalsvannet er en del av Nordmarksvassdraget, og har utløp mot sør, til Akerselva.
Vannet er Oslos viktigste drikkevannskilde og dekker 90 % av Oslos vannforbruk. Vannet renses i Oset vannrenseanlegg like ved utløpet.
En av de største elvene inn til Maridalsvannet kommer fra Skjærsjøen i nordvest, der noe vann passerer gjennom Hammeren kraftstasjon, Norges eldste vannkraftverk i daglig drift.
På grunn av dets rolle som drikkevannskilde, er bading og fisking forbudt i Maridalsvannet, i innsjøer og elver som renner inn i innsjøen, samt innsjøer og elver som renner inn i disse. Oslo kommune startet i januar 2011 et prosjekt for å se på mulighetene til å lette på dette forbudet.
Unicoop
Unicoop (Union Coopérative des Viticulteurs Charentais) er et fransk kooperativ for vinbønder, hovedsakelig innenfor konjakk. De representerer ca. 3 500 vinbønder.
Historie
I 1929 gikk en del vinbønder sammen og dannet et kooperativ. Bakgrunnen for dette var stadig synkende priser på konjakk, særlig grunnet mellomkrigstidens lavkonjunktur. Dette kooperative fikk navnet Unicoop i 1931. Unicoop selger den dag i dag konjakk både på flaske, under samvirkets egne merker, og på fat, til restauranter og andre aktører. Den franske stjernekokken Paul Bocuse er kjent for å kjøpe sin konjakk fra Unicoop.
Produkter
Unicoops hovedprodukt er konjakk. Gjennom sine merkevarer distribuerer de imidlertid også armagnac, Pineau des Charentes, brandy, vodka, m.m.