cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Røkelseveien
Ruten over land
Egyptologen I. E. S. Edwards knytter den syrisk-efraimitiske krigen til israelittenes og arameeres begjær etter å kontrollere den nordlige enden av røkelseruten, som gikk opp fra sørlige Arabia og kunne bli skattlagt ved å ha kontroll over Transjordan. Arkeologiske inskripsjoner nevner også krigsbytte som ble skaffet fra landet mu-u-na-a-a, muligens minaere, en arabisk forhistorisk folkegruppe, som er nevnt i Det gamle testamente. En del forskere har identifisert denne gruppen som minaere fra sørlige Arabia, som var involvert i handelen med røkelse og okkuperte de nordlige handelspostene for handelsveien.
Aromatiske varer fra Dhofar i Oman og luksusvarer fra India førte med seg rikdom til kongedømmene i Arabia. De aromatiske varene fra Dhofar ble skipet ut fra den naturlige havnen ved Khor Rori mot den vestlige ugjestmilde kysten av Sør-Arabia. Karavaner fraktet produktene nordover til Shabwah og derfra til kongedømmene Qataban, Saba, Ma'in, Palestina og opp til Gaza. De som eide brønner og andre fasiliteter krevde sin andel av handelen og således økte kostnadene og den endelige salgssummen på disse luksusvarene.
Gresk-romersk omgåelse av landruten
Da romerne erobret Hellas og overtok makten over den østlige delen av Middelhavet og Midtøsten fra grekerne førte til gjenopptakelse av den direkte handelen med Østen og de tidligere skattene som ble pålagt av mellommenn i Arabia ble fjernet. I henhold til en historiker: «Araberne i sørlige Arabia protesterte ved å drive piratangrep på romerske skip i Adenbukta. Som svar på angrepene ødela romerne Aden og favoriserte den vestlige abessiniske kysten (Etiopia) i Rødehavet.» Monopolet til mellommennene ble svekket med utviklingen av monsunhandelen, noe som tvang Partia|partiske og arabiske mellommenn til justere deres priser for å kompensere overfor det romerske markedet som nå hadde varer som fraktet sjøvegen direkte fra India. Indiske skip seilte til Egypt da sjøruten i Sørlige Asia ikke lenger var under kontroll av en enkelmakt.
I henhold til en annen historiker: «Handelen med Arabia og India i røkelse og krydder ble økende viktig, og grekerne begynte for første gang å handle direkte med India. Oppdagelsen, eller gjenoppdagelsen, av sjøvegen til India er tilskrevet en viss Eudoxos som ble sendt ut for denne hensikten mot slutten av styret til Ptolemaios VIII av Egypt (død 116 f.Kr.). Eudoxos gjorde to sjøreiser til India og deretter, etter å han kranglet med sin herrer i Egypt, gikk til grunne i et mislykket forsøk på å finne en alternativ sjørute til India, fri for ptolemeernes kontroll, ved å seile rundt Afrika. Etableringen av direkte kontakt mellom Egypt og India var antagelig blitt gjort mulig av at den arabiske makten var blitt svekket i denne perioden. Det sabaske kongedømmet i sørvestlige Arabia hadde falt sammen og ble erstattet av det himyarittiske rike en gang rundt 115 f.Kr. Importene gjennom Egypt av kanel og annet østlige krydder, som pepper, økte betydelig, skjønt handelen i Indiahavet forble for øyeblikket av en ganske liten skala, ikke mer enn tyve egyptiske skip dro årlig på utsiden av Rødehavet.»
Den romerske handelen med India økte, og i henhold til Strabo (II.5.12.): «Under alle omstendeligheter, da Gallus var prefekt av Egypt, fulgte jeg ham og dro oppover Nilen så langt som til Syene og til grensene av Etiopia, og jeg lærte at så mange som et hundre og tyve skip seilte fra Myos Hormos til India hvor det tidligere under ptolemeerne var kun noen få våghalser som tok sjøreisen og som fortsatte å trafikkere til indiske handelsmenn.»
Nedgang
På 200-tallet e.Kr. var det en betydelig historisk hendelse for røkelsehandelen i Arabia. En politisk og økonomisk krise endret handelens vesen dramatisk, men før denne tiden synes det som om handelsruten fra Sør-Arabia hadde fortsatt å fungere. Mye av handelen synes å ha ebbet helt ut grunnet svake økonomiske forhold på 200-tallet, men da situasjonen bedret seg igjen under Tetrarkiet var det mangt som hadde endret seg. Ved denne tiden hadde to hovedruter i bruk synes å ha vært Wadi Sirhan, som nå hadde den lasten som tidligere hadde gått gjennom Palmyra, og Aila, mottok varer fra India og Arabia som før hadde gått gjennom de egyptiske havnene i Rødehavet.
Mot slutten av 500-tallet gjorde Isidor av Sevilla en opptelling av de aromatiske stoffene som fortsatt ble importert til det vestgotiske Spania. Fra aromatiske trær (de arboris aromaticis) listet Isdor i sitt encyklopedi myrra, pepper, kanel, amomum (kardemomme?) og kassiakanel. Av aromatiske urter (de herbis aromaticis), nardus, safran, og kardemomme, vil ha blitt fraktet via handelsrutene, andre var tilgjengelige i Spania: timian, aloe, rose, fiol, lilje, ensian, malurt, fennikel, og andre.
Nedgangen i handelen med røkelse førte til Jemen begynte å produsere og eksportere kaffe via Rødehavshavnen al-Mocha.
Dagens status
UNESCOs komité for verdensarven har i sine møter siden 27. november 2000 i Cairns i Australia gitt verdenarvstatus til røkelseruten i Oman. Den offisielle uttalelsen sier:
Komiteen for Verdensarven, ledet av Themba Wakashe, nedtegnet røkelseruten og ørkenbyene i Negevørkenen i UNESCOs verdensarvliste den 15. juli 2005. Den offisielle uttalelsen er som følgende:
Fifie
Fifie er et klinkbygd og spissgattet fiskefartøy på den skotske østkysten mot Nordsjøen og Nord-Atlanteren. Med sitt elegante utseendet og størrelse opptil 22 meter var denne det største seilfartøyet for fiskeri fra midten av 1800-tallet, dels avløst av zuluen som overtok fra 1880-årene. Mot slutten på det nittende århundret overtok de kravellbygde fifier. Mindre varianter av denne båttypen som var tatt i bruk ved siden av den større slektningen, het fifie skiff og fifie baldie. Alle variantene delte den samme grunnleggende konstruksjonen med vertikale stevner og bred skrog.
Fifien
Denne seilbåten ble brukt av skotske fiskere fra cirka 1850 til langt inn i det tjuende århundret som et relativt nytt dekksbåt for lengre ferd ute til sjøs enn tidligere. Disse fifiere hovedsakelig var brukt til å fiske etter sild med fiskegarn som ble senket ned i sjøen og deretter trukket etter båten i fritt avdrift. Derav var slike fartøyer kjent som «herring drifters».
Fifien var gjenstand for eksperimentering spesielt i 1870-årene i hender på de lokale båtbyggere, at båtene deretter varierte i utforming på deres skrog og konstruksjon, det fantes også fifier bygd i kravell. Det som først og fremst kategoriserte de ulike båtene som fifier er deres vertikale og skarpe for- og akterstevner, den lange og rette kjølen samt bred tverrsnitt på deres skrog. Disse karakteristiske trekker på skroget gjorde fifien meget stabilt i vannet med et stort sett av seil rigget på to master. Den lange kjølen, derimot, gjorde det vanskelige å manøvrere i små havner.
Den seilførende fifien hadde to master med en typisk rigging som besto av et større luggerseil på hovedmasten forut og et mindre luggerseil på den mindre mesanmasten. Mastene var plassert langt frem og akterut på båtens dekket for å gi størst mulig arbeidsområde midtskips for besetningen på fem til åtte mann på de større varianter. En stor fifie kunne nå drøyt 20 meter i lengde, den største lengden på kjølen ved århundreskiftet til det tjuende århundret er på 70 engelsk fot. På grunn av deres store seilarealet var disse fartøyene ansett som veldige raske seilbåter. Det hendte også at et baugspyd var montert forrest for å ha ekstra klyverseil i tillegg.
Fifien hadde deres opprinnelse i åpne klinkbygde båter med halvdekk som dukket opp i Shetlandsøyene og den skotske østkysten under betegnelsen «half-decker» i begynnelsen på 1800-tallet. Half-deckeren var en tomastet seilbåt på 7,6 til 10,7 meter lengde der halvdekket var på en tredjedel av båtens lengde, men mot baugen. Det fantes også åpne «fifier» som antagelig skal ha stammet helt tilbake til 1700-tallet på det sørøstlige Skottland under betegnelsen fifie yawl. De såkalte half-deckere stammet fra denne båttypen som likevel bare har fjern slektskap med fifien.
Fifien ble videreutviklet inn i en litt større båt på mellom 7,6 og 10,9 meter lengde, deretter forstørret til mellom 13 og 22 meter ved året 1899. Besetningen fikk kabin akterut og en stor dekksluke midtskips på den større fifien. De fleste båtene ble malt i sterke farger og prydet med ornamenter samt emblemer spesielt på baugenden for å symbolisere stoltheten eierne og mannskapet følt for deres fartøyene.
Etter 1880 ble de større fifier kravellbygd som en regel, og fra cirka 1905 ble båtene etter hvert utstyrt med motorer. I tiden mot den andre verdenskrigen og helt fram til 1950-årene var de fleste gjenværende fifier omgjort til motoriserte fartøyer i likhet med de norske skøyter på den andre siden av Nordsjøen. Den kravellbygde fifien har flere utlagte barkholter som tynne lister fra baug til hekk, mellom to og fem lister er mulig å se på bordkledningen av disse fartøyene.
Det er få bevarte eksempler på denne fartøytypen som fremdeles eksisterer. Scottish Fisheries Museum i Anstruther, Fife har restauert et gjenværende fartøy av denne typen under navnet «Reaper» som fremdeles fungerer som en seilbåt i museets omsorg. «The Swan Trust» i Lerwick har også restauerte og vedlikeholdt et annet fartøy kalt «The Swan» for bruk i seiltrening. Hvert år gikk over tusen lærlinger om bord på seilbåten for å trenes for deltagelse i Cutty Sark Tall Ships´ Races. Mange kom fra forskjellige lander som Danmark, Nederland, Irland og Frankrike i tillegg til Storbritannia.
Fifie skiff
En mindre variant av fifien betegnes som fifie skiff eller fife skiff som var tatt i bruk for kystnære fiskeri med linefiske som deres fremste redskap for fangst av torsk, er en åpen båt med de samme typiske for- og akterstevner som den bedre kjente fifien på østkysten. Den har bare en enkelt mast med et luggerseil.
Den kan betraktes som en fortsettelse av den tidlige generasjonen fifien før 1850-årene. Lokale fiskesamfunner på den skotske østkysten som ikke hadde råd til dekksbåter som den større fifien, hadde derfor tatt i bruk fifie skiff som deres fremste valget siden 1860-årene. Den typiske fifie skiffen var lik stor som den eldre fifie yawlen på rundt 27 til 33 ft på kjølen.
Fifie baldie
En mindre variant av fifien med dekk, men kun en enkelt mast med luggerseil, ble videreutviklet fra fifie skiffen ved å ligge lokk ovenpå det åpne skroget med et dekk helt opp til relingen. En meget stor dekksluke lå midtskips som på den større fifien. Den var lik stor som fifie skiffen på mellom 23 og 30 ft på kjølens lengde samt en besetning på fem mann, og ble raskt populært i byen Leith med omegn.
Janne Johnsen
Janne Johnsen (født 14. april 1970 i Stavanger) er en norsk politiker (H) og næringslivsleder. Hun var Rogalands fylkesordfører fra 2011 til 2015.
Hun er datter av Jan Johnsen (1941–2000), som var hotelldirektør og stortingsrepresentant.
Hun tok IB-diplom ved St. Olav videregående skole i 1989 og mastergrad i internasjonal hotell- og turistadministrasjon ved Norsk Hotellhøgskole og Florida International University i 1996. Hun begynte å engasjere seg politisk i skoleårene, og hun arbeidet så innen reiseliv og kommunikasjon.
Janne Johnsen var Rogalands fylkesordfører fra 2011 til 2015. Hun gikk deretter tilbake til næringslivet. I 2020 ble hun daglig leder i Triple Panel Buildings. Hun er også styremedlem ved Universitetet i Stavanger og styreleder i bomveiselskapet Ferde.
Muharraq guvernement
Muharraq Governorate er et av de fire guvernementene i Bahrain. Det består av de tidligere kommunene Al Hadd og Al Muharraq.
Bahrain internasjonale lufthavn ligger i Muharraq-guvernementet.
Burn Burn
Burn Burn er den første singlen fra Lostprophets sitt andre studioalbum Start Something. Sangen ble veldig populær blant Lostprophets fans, sangen ble spilt mye på MTV. Sangen var med i fotballspillet FIFA 2004.
Elijah Muhammad
Elijah Muhammad (født Elijah Robert Poole 7. oktober 1897 i Sandersville i Washington County (Georgia), død 25. februar 1975 i Chicago) var en leder innenfor amerikansk svart nasjonalisme. Han ledet den religiøse, politiske og sosiale organisasjonen Nation of Islam fra grunnleggeren Wallace Fard Muhammads død i 1934 til sin egen død i 1975. Han var mentor for Malcolm X, Louis Farrakhan, Muhammad Ali og sin egen sønn Warith Deen Mohammed.
Bakgrunn
Elijah Robert Poole hadde baptistisk bakgrunn. Han var den syvende i en barneflokk på 13 og vokste opp i Georgia. Hans far William Poole sr. (1868–1942) var baptistisk predikant og landarbeider. Hans mor var Mariah Hall (1873–1958), husmor og landarbeiderske. Begge foreldrene arbeidet som såkalte sharecroppers, svært underbetalte landarbeidere som nedbetalte forpaktningsgjelden med sitt arbeide. Elijah begynte selv å arbeide på markene i svært ung alder.
Poole giftet seg i 1917 med Clara Evans (1899–1972). Mellom 1910 og 1940 dro hundretusener svarte fra sørstatene til statene nord i USA (den såkalte First Great Migration). Blant dem var i 1923 også Poole og hans hustru. De dro begge fra Georgia, hvor det den gang fortsatt var rasistiske lover, de såkalte Jim Crow Laws, som diskriminerte den afroamerikanske befolkningen. Poole selv ble på sin 20-årsdag vitne til at tre svarte ble lynsjet.
Religiøs og politisk utvikling i nordstatene
Etter å ha flyttet til nordstatene i 1923 kom han i kontakt med Nation of Islam (NOI) i 1931 og ble snart en helhjertet tilhenger av W.F. Muhammad og konverterte til islam. Etter Elijah Muhammads død i 1975 har NOI delvis skiftet karakter. Hans sønn, som etterfulgte ham som leder, utviklet organisasjonen i moderat retning og ga den navnet American Society of Muslims. Louis Farrakhan distanserte seg fra denne utviklingen og tok etterhvert i bruk navnet «Nation of Islam» om sin virksomhet.
I boken Message to the Blackman in America (1965) formulerer Elijah Muhammad et program på ti punkter for «Hva ønsker muslimene?»: frihet, rettferdighet, like muligheter, en egen stat for afroamerikanere, løslatelse av muslimer i amerikanske fengsler, slutt på politivold og gjengangrep mot svarte, like arbeidsmuligheter, skattefrihet, lik rett til utdanning, forbud mot blandede ekteskap. Flere av kravene var begrunnet som kompensasjon for århundrers undertrykkelse.
«''NOIs ideer kan trekkes i flere retninger. På den ene siden snakket Elijah Muhammad om viktigheten av å fokusere på dette livet. [...] Samtidig fantes det velutviklede tanker om en ettertid, blant annet med utgangspunkt i Elijah Muhammads ord om The Mother Ship (Moderskipet) [...] et enormt romskap som skal komme for å plukke opp de utvalgte etter apokalypsen''».
I filmen Malcolm X (1992) spilles han av Al Freeman, Jr.. I filmen Ali (2001) spilles han av Albert Hall.
Rolf Åge Berg
Rolf Åge Berg (født 14. april 1957 i Stjørdal) er en tidligere norsk skihopper. Han kommer fra Vassbygda i Stjørdal.
Karrière
Han representerte Idrettslaget Stjørdals-Blink og Trønderhopp, og er i dag trener for A-laget i Trønderhopp. Som aktiv skihopper hadde han Ludvik Zajc som trener.
Berg ble tatt ut på det norske landslaget i 1983, og debuterte i verdenscupen den 30. desember 1983. Han vant norgesmesterskapet i stor bakke i 1984, og kom på andreplass i normal bakke. Berg kom på femteplass i normal bakke under Vinter-OL 1984 i Sarajevo, og på tredjeplass i Bischofshofen under Den tysk-østerrikske hoppuka den 6. januar 1986. Den 19. februar 1986 vant han verdenscupen i St. Moritz i Sveits. Under norgesmesterskapet i 1986 kom han på andreplass i både stor bakke og normal bakke.
Under verdensmesterskapet i skiflyging i 1986 i Kulm mistet Berg kontrollen over skiene etter sterkt luftpress ovenfra, og ble fraktet til sykehus med hjernerystelse, forslått skulder og brudd på korsbåndet i det venstre kneet. Han ble 12 prosent invalid etter fallet, og endte med dette sin aktive karrière. Berg har senere vært trener, primært i Trønderhopp i Trondheim (hovedtrener 2007–2008), men også trener for blant andre Vegard Sklett og Espen Bredesen samt landslagstrener i midten av 1990-årene. I 2020 ble Berg daglig leder i aksjeselskapet Bjørkbakken AS som driver hoppbakken Bjørkbakken i Stjørdal.
Johan Johannson
Johan Johannson (født 25. januar 1967) er en norsk forretningsmann, medeier og styreleder i NorgesGruppen og en av Norges rikeste personer.
Johannson eier over 70 prosent av NorgesGruppen sammen med faren Knut Hartvig Johannson og onkelen Torbjørn Johannson (1948-2022) som eide en mindre andel. Familiens engasjement i grossistvirksomheten startet i 1866 da firmaet Joh. Johannson ble etablert. Kaffeimportøren som hadde tilholdssted på Filipstad i Oslo med den kjente merkevaren Ali Kaffe, hadde samarbeid med en rekke kjøpmenn og grossister. Dette førte til etableringen av en frivillige kjede som ble lansert på 1960-tallet. Samarbeidet utviklet seg senere til Norgesgruppen, stiftet i 1994, og deretter til Norgesgruppen ASA i 2000.
Familien holder en ganske lav profil, både Johan Johannson og hans far Knut Hartvig Johannson sitter i styret til NorgesGruppen. Ut over det er det lite informasjon media har fått om familien.
Ifølge tidsskriftet Kapital var han i 2020 god for 44 milliarder kroner, som innebærer han er Norges tredje rikeste person.
Medaljen for borgerdåd
Medaljen hadde opprinnelig én klasse, men ble i 1844 delt i to: gull (1. klasse) og sølv (2. klasse). Medaljen for borgerdåd er den høyeste rangerte utmerkelsen i Norge etter Krigskorset. Medaljen ble tildelt av Kongen i statsråd, etter innstilling fra Justisdepartementet, og var dermed i praksis en fortjenstmedalje der tildeling var under kontroll av regjeringen. Regjeringen vedtok i 2004 at Medaljen for borgerdåd ikke lenger skal utdeles. I dag er St. Olavs Orden den høyeste utmerkelsen en nordmann kan motta for sivile utmerkelser. Krigskorset har høyere rang, men gis kun for innsats i krig.
Utforming
Ved innstiftelsen hadde medaljen én klasse og ble slått i sølv. Fra 1844 av er medaljen utformet i gull eller sølv, avhengig av klasse. Fra innstiftelsen og til 1907 bar advers Karl III Johans portrett og navn. Dette ble endret 11. februar 1907 da kong Haakon VIIs brystbilde kom inn i stedet. Revers av medaljen prydes av en eikekrans omkring ordene «For borgerdåd». Medaljongen har krone på toppen og er opphengt i et høyrødt, vatret medaljebånd som i midten har en mørkeblå stripe med hvite kanter. De første årene var medaljebåndet mellomgrønt. Dette ble forandret i 1844.
Medaljen skal bæres på venstre side av brystet.
Tildeling
I etterkrigstiden ble medaljen i gull også tildelt framstående politikere som Johan Nygaardsvold, Carl Joachim Hambro, Trygve Lie og Einar Gerhardsen, samt embetsmenn som Paal Berg og Wilhelm Thagaard. Gerhardsen aksepterte Borgerdådsmedaljen fordi den tildeles av regjeringen og ikke av kongen. Forfatteren Johan Falkberget ble også tildelt første klasse av Medaljen for borgerdåd. I 1973 ble medaljen i gull, etter regjeringens initiativ, tildelt kong Olav. Tildelingen skjedde i forbindelse med kongens 70-årsdag. Den siste tildeling av Medaljen for borgerdåd i gull fant sted i 1995, da Jens Christian Hauge ble hedret med denne utmerkelsen av regjeringen under ledelse av Gro Harlem Brundtland.
Medaljen for borgerdåd i sølv ble før 1920 tildelt i et større antall, deretter med avtagende hyppighet. I sølv ble medaljen i årene etter 1945 tildelt ti personer. Sølvmedaljen ble siste gang tildelt i 1960. I etterkrigstiden viste begrunnelsene for tildeling av Medaljen for borgerdåd i sølv til «langt og fortjenstfullt samfunnsnyttig virke.» Blant mottakerne noteres titler som tidligere lensmann, stadsfysikus, gårdbruker, fylkeslandbrukssjef og fabrikkeier.
Ettersom tildeling skjedde ved regjeringen ble Medaljen for borgerdåd, særlig i tiden etter 1945, ansett som en aksepterbar utmerkelse også av dem som var motstandere av det kongelige ordensvesen, og som derfor ikke ville motta St. Olavs Orden. Medaljen var i så henseende også et alternativ til Kongens fortjenstmedalje.
Medaljen tilfalt i hovedsak menn. Den første tildeling til en kvinne, Inger Nakken, fant sted i 1851. Nakken fikk medaljen for å ha reddet elleve mennesker fra drukningsdøden. Ikke bare var hun den første kvinnen som fikk medaljen, hun var også den første samen som fikk en slik heder.
Inntil 1885 ble Medaljen for borgerdåd også tildelt utenlandske statsborgere. I gull ble den tildelt utlendinger bare ved to anledninger, i 1862 og 1874. I sølv ble Medaljen for borgerdåd tildelt utledninger i langt større antall. Det ble til sammen utdelt 171 sølvmedaljer til utenlandske borgere.
Medaljen er mottakerens eiendom.
Li Bai
Li Bai (kinesisk: 李白; pinyin: Lǐ Bái; født 701, død 762) er ved siden av Du Fu (杜甫) den klart mest navngjetne lyriske dikteren fra Tang-dynastiet, kjent for sine shi-dikt (jintishi).
Hans diktning er representert i den viktige 1700-talls-antologien Tre hundre Tang-dikt.
Navn
Når det gjelder Lǐ Bái er flere forskjellige navnevarianter i omløp enn hos de fleste andre kinesiske diktere. Hans fulle navn lyder i pinyin-transkribering Lǐ Tài Bái (李太白). Fornavnet Tàibái (太白, "morgenstjerne") viser til en drøm som moren skal ha hatt før fødselen. I dag blir det som regel forkortet til Bái (白, "hvit"). I Vesten har også stavemåten Bó blitt mye brukt. Stavemåtene Pó og Pái er i den eldre Wade-Giles-transkripsjonen. Gjennom en kombinasjon av disse forskjellige variantene kommer man til Li Tai Po, det navnet han ble kjent under i Europa i det 19. århundre.
I tillegg er Lǐ Bái også kjent under kunstnernavnet Shīxiān (詩仙), et navn som skal bety «udødelig dikter». Han regnes som den første kineser som tok seg kunstnerpseudonym (hao).
Ungdom
Lǐ Bái var sønn av en rik kjøpmann. Man vet ikke sikkert hvor han ble født; steder i provinsen Gansu har blitt foreslått, men også Suiye i Sentral-Asia (nær dagens Tokmok, Kirgisistan) et sted hans oldefar skal ha blitt forvist til. Visse språklige trekk fra dette området rundt Suiye lar seg spore i Lǐs verk.
Da Lǐ Bái var fem år gammel, flyttet familien til Jiangyou i nærheten av dagens Chengdu i provinsen Sichuan. Lǐ fikk inntrykk både fra konfucianismen og taoismen, men å hans ringe opphav gjorde det ikke lett å flyte til topps i Tang-dynastiet. Selv om han ønsket å bli embetsmann, deltok han ikke i den keiserlige embetmannssprøven. I stedet begynte han som 25-åring å reise rundt i Kina, en livsførsel sterkt i kontrast til idealbildet av en konfusiansk nobelmann.
Hoffdikteren
742 kom han til Tang-hovedstaden Chang'an. Der vekket Lǐs djerve væremåte både adelens og den jevne manns interesse. Spesielt den keiserlige sekretariatssjefen Hè Zhīzhāng (賀知章) ble fascinert. Denne var en frimodig karakter som var glad i det sterke, og han trodde først å ha møtt en virkelig udødelig (et uttrykk fra taoismen) i Li Bai. På Hes anbefaling utnevnte keiseren Xuánzōng (唐玄宗) Lǐ til embetsmann i det renommerte Hanlin-akademiet.
Ved overrekkelsen av utnevningsbrevet skal Lǐ ha befunnet seg god og full i en kro, men etter litt kaldt ansiktsvann likevel ha vært i stand til å forfatte et dikt på strak arm, et dikt som ble møtt med allment bifall. Qingpingtiao, het det, og var en lovsang til den berømte konkubine Yáng Guìfēi (楊貴妃) og peonene.
Sammen med He Zhizhang og dessuten Zhang Xu (張旭), Li Shizhi (李適之), Cui Zongzhi (崔宗之), Su Jin (蘇晉), Wang Lijin (王璡) og Jiao Sui (焦遂) dannet Li Bai en dikterkrets som i et samtidig dikt kalles for Vinbegerets åtte udødelige. Disse drikkeglade herrene ble senere til vinhandleres og kroers skytshelgener.
På vandring
Allerede etter to år forlot Lǐ statstjenesten, uklart av hvilke grunner. Trolig var det på grunn av enkelte intriger som omfattet evnukker, konkubiner og poesi. Resten av sitt liv streifet han rundt om i Kina. Høsten 744 og igjen året etter traff han Dù Fǔ (杜甫), den andre berømte dikteren fra denne epoken. Selv om de traff hverandre bare to ganger, skulle deres bekjentskap sette varige spor etter seg i fremfor alt Dù Fǔs verk: han dediserte et dusin dikt til kollegaen Lǐ Bái, som på sin side bare dediserte ett til Dù Fǔ.
Forvist
755 ble Lǐ Bái trukket inn i opprøret til Ān Lùshān (安禄山). Etter at dette gikk skeis ble dikteren forvist til Yelang i 757. To år senere ble han benådet.
Død
Lǐ Bái døde 762 i Dangtu (i provinsen Anhui). Ifølge tradisjonen skal han ha druknet idet han i beruset tilstand forsøkte å omfavne speilbildet av månen i en elv. Andre kilder forteller om en kvikksølvforgiftning som han skal ha pådratt seg som en følge av alkymistiske forsøk, andre igjen hinter om en mulig alkoholforgiftning.
Det mest berømte avbildningen av Lǐ Bái er et kinesisk tusjmaleri av Liáng Kǎi, en maler fra det 13. århundre - med andre ord lenge etter dikterens død. Bildet heter "Lǐ Bái deklamerer et dikt" og gjenfinnes i nesten alle antologier.
Verk
Lǐ Bái tilskrives omtrent tusen dikt, deriblant
At han tilskrives disse betyr derimot ikke at han faktisk er opphavsmannen: i mange tilfeller er det usikkert om det ikke heller er andre som står bak. Mange av Lǐs verker forbindes ofte med taoismen på grunn av sin spontanitet og friskhet, men det finnes også verker som er mer konvensjonelt skrevet, som hans Gufeng ("Gamle vise") som er preget av en konfuciansk moralisme.
Det finnes mange legender om Lǐ Báis genialitet, for eksempel om hvor lett han satte dikt på papiret. Angivelig kunne han skrive med en forbløffende hastighet og uten en eneste korrektur. Hans foretrukne stilart var Jueju, et kortdikt med fire linjer til fem eller sju kinesiske skrifttegn. 160 slike dikt er bevart. Lǐ Báis språk er ikke så finpusset som Dù Fǔs, men gjør likevel stort inntrykk gjennom en særpreget fantasi og den umiddelbare forbindelsen dikteren klarer å få til leseren.
Lǐ Báis trolig mest berømte dikt er Yuè Xià Dú Zhuó (月下獨酌), (Drikkelag i måneskinn), hvor dikteren trekker seg tilbake med et krus vin og skåler med sin skygge og med månen. I Vesten regnes dette diktet nærmest for å være selve arketypen på et kinesisk dikt og det er blitt oversatt til nesten alle språk, gjerne flere ganger. (For en oversikt (dog uten noe skandinavisk språk), se ). Vin- og månetematikken gjentas også ellers ofte i Lǐs verker. Andre store temaer er vennskap og lengsel, dessuten naturopplevelser av fjell, bukter og furuskoger, og også kvinnelig skjønnhet. Av og til lykkes han i tillegg å komme med kritiske analyser av samtidige problemer som krig, korrupsjon, embetsskap eller vanlige folks harde liv.
Virkningshistorie
Lǐ Báis nesten anarkistiske individualisme vakte hos hans samtidige og i de påfølgende generasjonene fascinasjon, men også betydelig motstand. Wáng Ānshí (王安石), som levde under Song-dynastiet, hevdet for eksempel at ni av ti dikt fra Lǐ Bái dreide seg om kvinner og vin. Senere dokumenterte Guō Mòruò (郭沫若) at bare 16% av Lǐ Báis tekster dreier seg om vin, mens den tilsvarende andelen hos Dù Fǔ er 21%.
I det 13. århundre ble Lǐ Báis verker systematisk samlet, men først i 1758 ga Wāng Qí (汪琦) dem ut. Da var angivelig rundt 90% av alle tekstene gått tapt.
Oversettelser
Den første europeiske oversettelsen kom i 1862 da Marquis d'Hervey-Saint-Denys oversatte diktene til fransk. Et tosifret antall oversettere har fått dem ut på tysk, blant annet Hans Bethge i antologien Die Chinesische Flöte; Bethges utgave skal senere ha inspirert Gustav Mahlers berømte orkesterverk Das Lied von der Erde. Ezra Pound bygde på en japansk oversettelse da han gjendiktet noen dikt i sin Cathay.
Arne Dørumsgaard har oversatt Li Bao til norsk: Fløiten av jade: Li Po i norsk gjendiktning (701-762). Oslo: Dreyer, 1966.
Duopol
Duopol foreligger i økonomien når det er to forholdsvis like store bedrifter på samme marked som da enten er homogent eller differensiert. Forholdene som regjerer har fellestrekk med oligopol. Med kun to aktører i markedet kan det medføre at bedriftene tilpasser seg hverandre med hensyn til tjenester og leveranser.
Kampene om Omdurman og Khartoum 2008
Kampene om Omdurman og Khartoum 2008 skjedde etter en militær fremrykking av styrker fra opprørsbevegelsen Justice and Equality Movement (JEM), en opprørsgruppe fra regionen Darfur. Den støtte sammen med sudanske regjeringsstyrker i byene Omdurman og hovedstaden Khartoum. Fra den sittende regjeringen i Sudan sitt synspunkt, var invasjonen over i løpet av dagen 10. mai 2008, mens JEM har bestridd dette med rapporter om harde kamper i utkanten av Khartoum den 11. mai.
Dette var den første gangen av kampene i det vestlige Sudan nådde hovedstaden, noe som markerte en dramatisk utvidelse av den fem år langvarige Darfur-konflikten, men bare tre måneder tidligere hadde sudansk-støttet milits forsøkt å erobre hovedstaden i nabolandet Tsjad på en tilsvarende måte.
Kampene
Den 10. mai 2008 begynte kampene mellom sudanske regjeringsstyrker og JEM-styrkene i byen Omdurman, som ligger like ved hovedstaden Khartoum. De første kampene raste i hovedsak rundt et sudansk militært hovedkvarter. En talsmann fra det sudanske politiet sa at lederen for JEM-styrkene var Mohamed Saleh Garbo og at hans etterretningssjef Mohamed Nur Al-Deen var blitt drept under kampene.
Vitner fortalte at tung maskingeværild kunne høres i de vestlige delene av den sudanske hovedstaden og helikopteret og militære kjøretøyer skyndte seg igjennom gatene av hovedstadenpå vei mot Omdurman. Etter å ha erobret den strategisk viktige militære flyplassen ved Wadi-Sayedna, klarte sudanske styrker etterhvert å nedkjempe opprørsstyrkene, og sent på kvelden rapporterte sudansk fjernsyn at opprørene hadde blitt «fullstendig nedkjempet», og viste direkte sendinger av brennende kjøretøy og kropper på gaten. Den sudanske regjeringen erklærte et portforbud etter at den hadde erklært at alle kamper var avsluttet klokken 1400 GMT.
11. mai sa talsmenn fra den sudanske regjeringen at JEM-styrkene var «jaget vekk». Dagen etter ble portforbudet opphevet i områdene som ikke var berørt av kampene. Innbyggere i Omdurman fortalte at det foregikk flere kamper samme dag. Kamper ble også rapportert dagen etter, når sikkerhetsstyrker forfulgte en liten gruppe med mistenkte JEM-soldater. 12. mai fortalte Khalil Ibrahim via telefon til Associated Press at han og hans styrker var fremdeles inne i Omdurman.
Sudan
Sudan anklaget nabolandet Tsjad for å støtte opprørerne med oppholdssteder og ammunisjon, og den sudanske regjeringen påstod at JEM-styrkene hadde kommet fra Tsjad sin side av grensen, og beveget seg til Darfur-regionen, som er episenteret i konflikten mellom Darfur-opprørsgruppene og Janjaweed militante styrker; opprørsttyrkene skal deretter ha forflyttet seg nesten 600 km igjennom ørkenlandskap fra Darfur til Khartoum-området. Tsjad benektet påstandene, men Sudan brøyt umiddelbart de diplomatiske forbindelesene med Tsjad for første gang siden en ikke-aggresjonspakt ble signert i midten av mars.
Sudanske sikkerhetsstyrker arresterte etter angrepet opposisjonslederen Hassan al-Turabi, etter anklager om at han var forbundet med JEM-styrkene. Sudans militære styrker utlovde etterhvert en belønning på $125,000,000 for arrestasjonen av Khalil Ibrahim, som angivelig ble såret i kampene med regjeringsstyrkene 10. mai ved Omdurman og som en trodde gjemte seg like i nærheten.
Janelle Monáe
Janelle Monáe (født 1. desember 1985 i Kansas City, Kansas, USA) er en amerikansk sanger, låtskriver, danser og artist. Hun har for tiden platekontrakt med plateselskapene Wondaland Arts Society og Bad Boy Records/Atlantic Records.
Monáe debuterte med den konseptuelle EPen Metropolis: Suite I (The Chase), og ble Grammynominert for låten Many Moons fra dette albumet. EP-en hadde tross dette ingen kommersiell suksess, og nådde kun 115.-plass på Billboard-listen i USA.
I 2010 ga Monáe ut sitt første studioalbum, The ArchAndroid (Suites II and III), et konseptalbum som fungerte som en oppfølger til hennes første EP. Albumet fikk gode kritikker og ble nominert til en Grammy i kategorien «Best Contemporary R&B Album». Låten Tightrope ble også nominert i kategorien «Best Urban/Alternative Perfoormance». Albumet ble en større kommersiell suksess enn debut-EP-en, og nådde 17.-plass på Billboard 200-listen i USA. Albumet fikk også god mottagelse av norske kritikere med blant annet 5/7 fra Groove.no og terningkast 5 av NRK Lydverket.
Monáe har flere ganger opptrådt i Norge. Hennes første konsert utenfor USA var på Øyafestivalen i Oslo i 2008. Hun opptrådte også på Øyafestivalen den 11. august 2011, og fikk meget gode kritikker med terningkast 6 av blant annet Aftenposten, NRK Lydverket og Dagbladet.
Hun gikk i april 2022 ut i det offentlige som en non-binær person, og kan bruke både her/she og they/their som pronomen. Dog vil hun i det offentlige og som artist benytte her/she.
Barnens romanpris
Barnens romanpris er en svensk litteraturpris innen barnelitteratur. Prisen ble første gang delt ut i 2010, og den deles ut av en jury bestående av seks barn i alderen 9 til 12 år, som tar avgjørelsen under direkte sending i Sveriges radio. Prisen er laget etter mønster av den tilsvarende Stora romanpriset for skjønnlitteratur for voksne.
The Damnation Game
The Damnation Game er det amerikanske progmetallbandet Symphony X sitt andre album. Det ble utgitt i 1995, kun åtte måneder etter bandet debutalbum Symphony X.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Symphony X.
Reidar Andreassen
Reidar Andreassen (født 19. desember 1932 i Herefoss) er en tidligere langrennsløper og friidrettsutøver.
Reidar Andreassen er to ganger norsk mester på 50 km langrenn, i 1958 og 1960, og er premiert 13 ganger på Holmenkollrennene.
I 1960 ble han også norgesmester på 10 000 meter baneløp. Han representerte idrettsklubbene Herefoss IL og IL i BUL, Oslo, og fikk seks landskamper for Norge i friidrett.
I 1963 satte Andreassen ny rekord på Besseggløpet over fjellryggen Besseggen i Vågå kommune, på rekordtiden 1.16,48.
I 1960 ble Andreassen tildelt Egebergs Ærespris.
Ildlendere
Ildlenderne er en samlebetegnelse for urbefolkningsgrupper på Ildlandet på Sør-Amerikas sørspiss. De var sammen med patagonerne en gruppe indianere som var genetisk fjernt beslektet med resten av indianerne.
Ildlenderne fikk mange besøk fra tidlige oppdagelsesreisende, som for eksempel Ferdinand Magellan, James Cook og Charles Darwin. James Cook beskrev dem som det bedrøveligste av alle folkeslag.
Ildlenderne snakket en rekke ulike språk, men bare ona overlevde fram til vår tid. I dag er alle språkene utdødd.
Wallace Fard Muhammad
Wallace Fard Muhammad (trolig født 26. februar 1893, antatt død 1934) var en amerikansk religiøs leder, som etablerte den religiøse, sosiale og politiske organisasjonen Nation of Islam i Detroit i 1930. Etter at han forsvant på mystisk vis i juni 1934 ble han av sin etterfølger Elijah Muhammad utropt til å være den inkarnerte Allah.
Hans budskap var at kristendommen var den hvite manns undertrykkende religion, og at han selv var utsendt fra Mekka «på oppdrag fra Gud, som ville finne tilbake til sitt opprinnelige, utvalgte folk.»
Lite er kjent om hans liv og identitet, og fødselsår og -sted har variert ved ulike anledninger. Han brukte også navnene Wallace Dodd Ford, Wallace Dodd, Wallie Dodd Fard, W.D. Fard, David Ford-el, Wali Farad, Farrad Muhammad og F. Muhammad Ali. Innenfor NOI omtales han som Master Fard Muhammad. Han var fengslet fra 1926 til 1929 og knyttet seg til Moorish Science Temple i 1929, hvor han raskt fikk ansvar for Chicago-avdelingen.
Gudenes hevn
Gudenes hevn (originaltittel: The Food of the Gods) er en amerikansk science fiction-grøsser fra 1976 regissert og bearbeidet til manus av Bert I. Gordon. Manus er løst basert på H. G. Wells' roman The Food of the Gods and How It Came to Earth fra 1904. Hovedrollene spilles av Marjoe Gortner, Pamela Franklin, Ralph Meeker, John McLiam, og Ida Lupino.
Gudenes hevn er en av flere amerikanske filmer på 1970-tallet som gikk under benevnelsen "nature-strikes-back". Den har et økologisk budskap.
Oligopol
Oligopol er en markedsform der markedet er dominert av noen få tilbydere. Det er en mellomting mellom monopol og perfekt konkurranse, der det er flere aktører i markedet, men ikke så mange at de ikke kan påvirke markedsprisen. Eksempler på oligopolmarkeder er markedet for biler, stål, aluminium, olje og pc-er. Produktene som selges kan både være homogene (for eksempel bensin) og differensierte (for eksempel kaffe).
Gudenes hevn
Handling
Et eldre ektepar, som bor på en øy, eksperimenterer med et stoff som har den egenskap at dyr får abnorm stor vekst. Rotter får fatt i stoffet, og får en enorm vekst. På samme øy befinner også fotballspilleren Morgan og noen venner seg. De er på jakt, men får andre ting å tenke på da de blir angrepet av noen gigantiske veps. Etter en stund møter de matprodusenten Jack Bensington og hans assistent, biologen Lorna Scott. De er der i håp om å få markedsføre stoffet som fører til den abnorme veksten. Etterhvert oppdager de at øya er fylt med gigantiske dyr som i økende grad går løs på mennesker, og de blir derfor stående overfor problemet om å få dem utryddet. De blir tvunget til å søke tilflukt på en bondegård når de får en gruppe gigantrotter etter seg.
Oligopol
Prisnedsettelser i et oligopol kan utløse priskrig. Prisen kan presses så langt ned at tilbyderne selger varene sine med tap for å beholde sin markedsandel. Et eksempel på dette er såkalte bensinkriger mellom bensinstasjoner.
Gudenes hevn
Om filmen
Filmen ble dårlig mottatt av amerikanske kritikere og har bare oppnådd 24 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den én av fire stjerner.
Agusan del Norte
Agusan del Norte er en filippinsk provins i regionen Caraga i landsdelen Mindanao. Den grenser i nord til Surigao del Norte, i øst til Surigao del Sur, i sør til Agusan del Sur og i vest til Misamis Oriental. Provinssetet er i Butuan City.
Politisk inndeling
Agusan del Norte er delt i 1 "city" (bykommune) og 11 "municipalities" (landkommuner).
M2 flammekaster
M2 flammekaster er en amerikansk bærbar flammekaster som ble brukt i andre verdenskrig, designet av US Army Chemical Warfare Service.
Den hadde en maks brennetid på 7 sekunder og rekkevidde på maks 33 meter. Selv med disse begrensningene var den et funksjonelt våpen og hadde sin funksjon. Etter hvert som flammekastere ble mer integrert i panservogner, noe som ga større sikkerhet for brukeren og lengre brenntid på grunn av større brenselstanker, ble behovet for den mindre, og den ble så faset ut.
I Vietnamkrigen ble det brukt en variant, M2A1-7, som var en oppdatert utgave.
Søre Ål Idrettslag
Søre Ål Idrettslag (Søre Ål IL) er et idrettslag fra Lillehammer. Klubben ble stiftet i 1944, og har sine hovedaktiviteter langrenn, hopp og kombinert. Laget ble opprinnelig stiftet 10. mars 1927, under navnet Søre Ål Skilag. Omstendigheter under 2. verdenskrig (illegal idrett, m.m.), førte til at laget ble stiftet på nytt i 1944 med navnet Søre Ål idrettslag (ski og orientering).
Langrennsløperen Brit Pettersen Tofte representerte Søre Ål IL. Det samme gjør kombinertløperen Mikko Kokslien og skihopperen Robert Johansson.
Robert Walpole
Robert Walpole (født 26. august 1676 i Houghton Hall i Norfolk, død 18. mars 1745 i London) var en britisk politiker som ble medlem av Underhuset i 1701. I 1708 ble han medlem av regjeringen, men han var nødt til å gå av i 1710. Han regnes som den første ekte statsministeren i Kongeriket Storbritannia, og var den første som bar tittelen prime minister. Han var den første statsministeren som bodde i Downing Street 10. Walpole var britisk statsminister 4. april 1721- 11. februar 1742. Han ble statsminister etter at en aksjeboble tilknyttet South Sea Company sprakk i 1720. Regjeringstiden hans var en blomstrende periode for Kongeriket Storbritannia, som i liten grad var innblandet i krigene på kontinentet.
Bakgrunn
Walpole ble født i Houghton i Norfolk i 1676 som ett av 19 barn. Han var tredje sønn og femte barn av den lavadelige whig-politikeren Robert Walpole, som representerte Castle Rising i House of Commons, og hans hustru Mary Walpole, datter og arving av Geoffrey Burwell av Rougham.
Karriere
Som skattkammerlord klarte han å forhindre at South Sea Companys fall fikk alt for tunge økonomiske konsekvenser. Fra 1724 var han whigpartiets ledende mann, og i hans tid ved makten (1724-1742) fikk parlamentarismen sitt definitive gjennombrudd. Han skapte en partiorganisasjon som gav ham en fast majoritet i parlamentet og grunnla dermed parlamentarism som siden da har kjennetegnet det politiske liv i Storbritannia. Grunnlaget for Walpoles makt var den sterke støtte han vant hos godseierne og lavadelen på landsbygden, the gentry, som likte hans sparsommelighet, lave skatter og fredelige utenrikspolitikk. Hans fredelige utenrikspolitikk og store skattelettelser medførte økonomisk velstand og samtidig en rask utvikling av handel og industri.
Hans regjeringstid blir gjerne datert fra 1721, da han fikk posten som første skattkammerlord, men kan alternativt dateres fra 1730, da han, etter at Lord Townshend var trådt tilbake, ble den eneste og uomtvistede leder for kabinettet. At han i over tyve år lyktes med sin oppgave som regjeringsleder berodde på at han visste hvordan underhuset skulle behandles og at han kunne håndtere kongene. Han virket i kongene Georg Is og Georg IIs regenttider. Georg Is tillit vant Walpole da han klarte å redde kongen fra skandale i samband med Sørhavsboblen, der kongen var kompromittert.
Fredspolitikken hans ble i lengden ikke akseptert av monarkiet, og han ble tvunget til å erklære Spania krig i 1739, og i 1741 måtte han også erklære krig mot Frankrike. Kort tid senere, i 1742, gikk han av. Det året ble han så gjort til '''Robert Walpole, 1. jarl av Orford'''.
Bonsvatnet
Bonsvatnet er en innsjø i Hjartdal kommune i Telemark. Sjøen har tilsig hovedsakelig i nord fra Heddevatn og Skinandvatn, mens utløpet er i sørøst via Bonsåi til Reisjåvatnet og Tveitåi.
Regulering
Sjøen ble regulert som magasin for Hjartdøla kraftverk i 1958 og vannføringen overføres i tunnel til Breivatn. Til Bonsvatnet overføres det også vann fra øvre del av Gausdøla. Vannstanden reguleres mellom 754 og 740 moh. Før reguleringen var ørret eneste fiskeart i vatnet. Etter reguleringen har røye kommet fra Breivatn via tunnelen mellom vatna. Til å begynne med var røya stor og fin, men seinere har den blitt småvokst. Røyene utøver et sterkt konkurransemessig press på ørretene, så det er nok ikke mulig å få opp en fullverdig ørretbestand så lenge tettheten av røye er stor.
Folketellingen 1865
Folketellingen 1865 ble gjennomført per 31. desember 1865. Det var den andre nominative tellingen i landet, etter folketellingen 1801, hvilket vil si at alle navn ble skrevet ned. Mellom de to hadde det blitt holdt fem numeriske folketellinger.
Folketall
Man kom gjennom tellingen til at det bodde 1 701 756 i Norge på telledatoen.
Registreringen
Tellingen ble gjennomført på trykte skjemaer. Disse er samlet i spesiallister, fordelt på skolekretser på landet og eiendommer i byene. Opplysningene er så oppsummert på hovedlister, en for hver by, og på landet en for hver skolekrets. Ønsker man kun statistisk informasjon er hovedlistene tilstrekkelig, mens for den som ønsker personinformasjon kan hovedlistene brukes som et register for spesiallistene.
Hver gård på landet og hvert hus i byene ble ført for seg. Husmannsplassene ble konsekvent navngitt, noe som ikke var tilfelle i tidligere tellinger. Det er rubrikker for gårds- eller gatenavn, personenes navn, alder, ekteskapelig status, og yrke. Disse feltene hadde man også brukt i 1801, men denne gang kom det også til felter for fødested, trosbekjennelse og for fysisk eller psykisk funksjonshemning. Behovet for et felt for trosbekjennelse er et resultat av at dissenterloven hadde åpnet for trossamfunn utenfor Den norske kirke.
Alder ble ført som alder ved førstkommende fødselsdag. En person som nettopp hadde fylt 20 ved tellingen ble dermed ført som 21 år gammel. Det er grunn til å tro at det er mange feil i aldersangivelsene.
Jordbrukstelling
Det ble som en del av folketellingen utført jordbrukstelling, slik at listene også inneholder opplysninger om husdyr og utsæd.
Arkivtilhørighet og digital tilgjengelighet
Folketellingen 1865 inngår i arkivet «Statistisk sentralbyrå, Sosioøkonomiske emner, Folketellinger, boliger og boforhold» og oppbevares i Riksarkivet. Folketellingen 1865 er i sin helhet tilgjengelig i søkbar og skanna form i Digitalarkivet.
Johannes I Tzimiskes
Johannes I Tzimiskes (gresk: Ἰωάννης Α Τζιμισκής, Ioannes I Tzimiskēs, født ca 925, død 10. januar 976, var bysantinsk keiser fra 11. desember 969 til 10. januar 976. Han var en dyktig general som styrket og utvidet grensene for imperiet, spesielt mot nordvest og sør, i sin relativt korte regjeringsperiode . Han la dermed grunnlaget for den bysantinske storhetstiden i den lange keisertiden til nevøen Basileios II.
Bakgrunn
Johannes I Tzimiskes ble født inn i Kourkouasfamilien, en armensk aristokratisk familie en gang i 925. Navnene på hans foreldre er ukjent, men hans mor skal ha vært søster av den fremtidige keiser Nikeforos II Fokas. Både Kourkouas og Fokasfamilien var fremtredende og innflytelsesrike familier i Kappadokia sentralt i det nåværende Tyrkia. Flere av Johannes’ slektninger hadde vært generaler, og spesielt Johannes Kourkouas hadde gjort seg bemerket med sin erobring av Melitene under felttoget mot Armenia i 927-934.
Samtidige kilder beskriver Johannes Tzimiskes som en ganske kortvokst, men godt bygget mann, med rødlig blondt hår og skjegg og blå øyne. Han ble også beskrevet som attraktiv for kvinner. Han synes å ha vervet seg til hæren i ung alder, sannsynligvis under innflytelse av sin onkel (på morssiden) Nikeforos Fokas. Han steg veldig raskt i gradene, delvis på grunn av sine familiære forbindelser og delvis på grunn av sine personlige egenskaper og evner. Før han fylte tjuefem år hadde han kommandoen over theme Armenia.
Veien til keisertronen
Det bysantinske riket var i krig med sine østlige naboer, de ulike autonome og halvautonome emiratene som oppsto Abbasidekalifatet. Det mest fremtredende blant dem var hamdanide-emiratet i Aleppo under emir Sayf al-Dawla. Johannes Tzimiskes deltok i et felttog mot øst sammen med sin onkel, general Nikeforos Fokas og de erobret rundt 60 grensebyer, inkludert Aleppo (slaget ved Raban i 958). Felttoget førte til en for bysantinerne gunstig fredsslutning med araberne og økte Johannes’ militære ry og popularitet blant soldatene.