cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horderus
I 1821 fantes det på gården Løvenholm mellom Randers og Grenå i Jylland, en romansk liksten som ble innsendt til Nationalmuseet i København. Stenen har på oversiden en bispefigur og på sidene en runeinnskrift, som på stenens ene endeflate slutter med ordet Horderus. Horderus er dog ikke nødvendigvis navnet på den som har lavet stenen. Senere ble det på Grenå kirkegård funnet et lignende sten, denne var dog uten runeinnskriften.
I mange år sa ikke ordet Horderus den historiske forskningen noe, men etter hvert begynte kyndige i romansk granittskulptur å anta at Horderus måtte være et navn og en stenhuggersignatur. Man fant likheter med døpefonter og bildeprydede portaler på kirker i nærheten av funnstedene, og dro konklusjonen at man hadde med den samme granittskultptør å gjøre (også selv om de fleste verkene manglet signaturen).
Hva som først og fremst karakteriserer denne stenmester, er de fint utførte tausnoninger, eller ornamentering med etterligning av tvinnet tau. Motivet gjenfinnes i mange romanske granittskulpturverker, men Horder skal ha vært en mester på området.
Mange og regelmessige snoninger finnes på kirkeportaler som er blitt tilskrevet ham, og billedverdenen rommer bibelske scener med dyrefremstillinger. Døpefontene er utstyrt med tau langs alle kanter og med bladranker i et eller to bånd på sidene. Fontenes føtter har også tau langs kantene, og innenfor ses bladverk som akantus eller dyrefigurer.
Man har tidligere tilskrevet Horder et stort antall døpefonter, men det antas nå, at han nok snarere har vært inspirator for et eller flere verksteders bruk av tausnoning og rankeslyng.
Jordy Brouwer
Jordy Brouwer (født 26. februar 1988) er en nederlandsk fotballspiller som for tiden spiller i nederlandske RKC Waalwijk på utlån fra Liverpool FC.
Liverpool FC
Han signerte på en 4,5-årskontrakt for Merseyside-klubben, etter en overgang fra den hollandske storklubben Ajax i januar 2007.
RKC Waalwijk
Brouwer ble lånt ut til den nederlandske klubben RKC Waalwijk fra januar 2009. Utlånsavtalen inneholdt også en kjøpsopsjon for den nederlandske klubben. Under en trening i mars 2009, fikk han et brudd i et mellomben i høyrefoten, noe som satte han utenfor i en lang periode.
Meritter
Liverpool FC
Dois Lajeados
Dois Lajeados er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Rotetere
Rotetere (Hepialoidea) er en overfamilie av sommerfugler der larvene ofte lever av røtter og er delvis er skadedyr på nytteplanter..
De voksne kan få opptil 23 cm vingespenn, har korte antenner og tilbakedannede munndeler.
Utseende
Middelsstore til meget store (vingespenn 20 – 230 mm) sommerfugler. For- og bakvingene er nokså like på form, noe som skiller dem fra nesten alle «høyere» sommerfugler. Antennene er ganske korte, omtrent så lange som hodet er bredt. Forvingene er gjerne brokete farget i brunlig og hvitt, det hvite ofte med metallisk glans, mens bakvingene er ensfarget brunlige eller grålige. Vingene er koplet sammen ved hjelp av et utskudd (jugum) på bakvingen som griper om forvingen. Denne koplingsmekanismen skiller seg fra de aller fleste andre sommerfugler. Bakkroppen er lang og sylindrisk. De norske artene er brunlig spraglete, bortsett fra hannen hos spøkelsessvermeren (Hepialus humuli), men på den sørlige halvkulen finnes noen svært vakre arter, blant annet den sørafrikanske Leto venus som er brunrød med et sølvfargede flekker. Larvene er lange og slanke, bleke, ofte rosaaktige på farge, med en del korte, stive børster spredt utover kroppen.
Inndeling
Bortsett fra noen mindre grupper (Anomoses hylecoetes, Neotheora chiloides, Palaeosetidae og Prototheora) regnes alle medlemmer til Hepialidae. Hovedvekten av denne gruppen (med ca. 500 arter; dvs. med unntak av Afrotheora, Antihepialus, Fraus og Gazoryctra) regnes i sin tur til de egentlige roteterne (Hepialinae). Alle artene som forekommer i Norge ble tidligere regnet til slekten Hepialus Fabricius, 1775.
Roteterne sammenfattes med sin søstergruppe Mnesarchaea til Exoporia.
Eksterne lenker
Nettressursen Norske sommerfugler, med omtale av de norske artene:. Spøkelsessvermer, hann:. Leto venus:
Cantley (Norfolk)
Cantley er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Broadland i grevskapet Norfolk i England. Den ligger i nasjonalparken The Broads, ved nordbredden av elven Yare omkring 17 km øst for byen Norwich og 15 km sørvest for Great Yarmouth. I henhold til folketellingen i 2011 har den en befolkning på 733 innbyggere.
Cantley stasjon ligger ved jernbanelinjen mellom Norwich og Lowestoft. Stedet er kjent for produksjon av sukkerroer.
Simon Fourcade
Simon Fourcade (født 25. april 1984) er en fransk tidligere skiskytter. Han debuterte i verdenscupen i 2004. Den 1. mars 2007 fikk han sin beste verdenscupplassering individuelt med andreplass på 20 km i Lahtis. Han er eldre bror av den tidligere skiskytteren Martin Fourcade. Under VM i skiskyting 2009 var han med på det franske laget som vant mixed stafett.
Fylkesvei 2112
Fylkesvei 2112 går mellom Brenna og Eid i Våler.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 506 (Hedmark).
Hovvatn (Valle og Fyresdal)
Hovvatn (eller Hovatn) er en regulert innsjø som i hovedsak ligger i Valle kommune i Agder, men som har utløp i Fyresdal kommune i Vestfold og Telemark. Sjøen har utløp til elva Finndøl.
Hovvatn er regulert som magasin for Haukrei og Finndøla kraftverk og sammen med Fisstøylvatnet og Raudvatnet er det dannet en sammenhengende sjø. Hovvatn brukes som betegnelse på hele magasinet, men «Torsdalsmagasinet» brukes også.
Heksadekagon
I geometri er en heksadekagon en polygon med seksten sider og seksten vinkler, og vanligvis refererer en regulær heksadekagon til en som har alle sider med lik lengde og alle vinkler lik 157,5°.
Arealet til en regulær heksadekagon med sider med lengde a er gitt av Vinkelsummen av en heksadekagon er 2520°.
Mark Geier
Mark R. Geier (født 1948 i Washington, D.C.) er en amerikansk tidligere lege som har vært brukt som sakkyndig vitne i en rekke saker hvor det har blitt hevdet sammenheng mellom vaksiner og helseskade. Siden 2011 har Geiers legelisens blitt inndratt i alle stater han har hatt rett til å praktisere, blant annet etter kritikkverdig behandling av autisme.
Geier har lenge støttet hypotesen til Andrew Wakefield om at kvikksølvforbindelsen tiomersal forårsaker autisme når den blir brukt i vaksiner. Han blir derfor sammen med sin sønn David Geier jevnlig sitert av motstandere av vaksiner. Hans troverdighet som ekspertvitne har imidlertid blitt stilt i tvil i mange av sakene han har vært involvert i. I 2003 slo en dommer fast at Geier presenterte seg som et ekspertvitne på "fagfelt hvor han hadde ingen trening, ekspertise eller erfaring". I andre saker hvor han har vitnet har dommere karakterisert hans vitnemål som "intellektuelt uærlig", "ikke pålitelig" og "totalt ukvalifisert". En dommer noterte også at Geier "kan være dyktig, men han er ikke troverdig".
Geiers vitenskapelige arbeid har også møtt kritikk. Da Institute of Medicine gikk gjennom vaksinesikkerheten i 2004 forkastet de Geiers arbeid som alvorlig mangelfull, uforståelig og skjemmet av feil bruk av vitenskapelige begreper. I 2003 kritiserte American Academy of Pediatrics en av Geiers studier som konkluderte med en sammenheng mellom vaksiner og autisme, og mente den inneholdt "en lang rekke konseptuelle og vitenskapelige feil, unøyaktigheter og feilslutninger". New Scientist rapporterte at den etiske komitéen som gikk god for noen av Geiers forsøk med autistiske barn var lokalisert på Geiers forretningsadresse og inkluderte Geier selv, hans sønn og kone, en av hans forretningspartnere, og advokaten til en av klientene fra en av sakene Geier hadde vært involvert i.
Kjell Bækkelund
Kjell Martin Bækkelund (1930–2004) var en norsk klassisk pianist.
Bækkelund begynte å spille piano allerede som 5-åring, og debuterte som 8-åring sammen med Filharmonisk Selskaps Orkester. Bækkelund vant Norsk kulturråds pris i 1973, og hadde tidligere skapt furore da han ikke ville motta Kritikerprisen i 1965.
Priser og utmerkelser
Bækkelund ble i 1987 utnevnt til medlem av det svenske Kungliga Musikaliska Akademien. I 1997 ble han utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. Han var også kommandør av den svenske Nordstjerneordenen, ridder av Dannebrogordenen og kommandør av den finske Lejonordenen. Bekkelund mottok den russiske Vennskapsordenen. I 1998 ble han utnevnt til kommandør av Republikken Italias fortjenstorden. Han vant Spellemannprisen 1975 i klassen klassisk musikk/samtidsmusikk for albumet Villarkorn. Han vant Gammleng-prisen i klassen klassisk i 1987 og var statsstipendiat fra samme år.
Han var spaltist i Verdens Gang under tittelen Tramp i klaveret. Senere fikk hans biografi samme tittel. Bækkelund huskes som vidunderbarn, for sine karakteristiske briller og alpelue, og for en lang rekke avskjedskonserter. Han hadde et forhold til skuespillerinnen Ingerid Vardund som sistnevnte omtalte åpenhjertig i sin selvbiografi.
New People’s Army
NPA finnes i minst 60 av de 80 provinsene på Filippinene. De slåss for at Filippinene skal bli et kommunistisk land, og er blitt stemplet som terrorister av USA og EU. I 2001 ble det startet forhandlinger mellom NPA og den filippinske regjeringen. Disse forhandlingene har delvis funnet sted i Norge, og har blant annet fått støtte fra den norske regjeringen .
Jose Maria Sison som antas å være det Filippinske kommunistpartiets leder har levd i eksil i Nederland siden 1987.
Grunnleggelse
NPA sine røtter kan føres tilbake til Hukbalahap, det tidligere prosovjetiske kommunistpartiet på Filippinene (FPK). Hukbalahap kjempet i begynnelsen mot den japanske okkupasjonen av Filippinene under den andre verdenskrigen. Etter krigen fortsatte kampen mot amerikansk tilstedeværelse på Filippinene og landets myndigheter inntil man i hovedsak gav opp mot president Ramón F. Magsaysay.
Etter den kinesisk-sovjetiske splittelsen på slutten av 60-tallet delte kommunistpartier verden over seg i prosjovjetiske respektive maiostiske grupperinger. På Filippinene brøt en maoistisk fraksjon med det prosovjetiske kommunispartiet i desember 1968 og mobliserte tre måneder senere den gamle Hukbalahap militsen under et nytt navn: New People's Army.
Schloss Herten
Schloss Herten er et vannslott i Herten, Nordrhein-Westfalen. Det ligger umiddelbart utenfor gamlebyen.
Slottet nevnes tidligst i år 1376. I 1529 kom den ved ekteskap i Bertram av Nesselrodes besittelse. Bertram av Nesselrode var arvekammerherre i hertugdømmet Berg og mellom 1529 og 1556 kulkölnisk stattholder i Vest Recklinghausen, og foretok omfattende utbyggelser av Schloss Herten. Omkring 1530 oppstod et firsidig lukket kastell med tårn, og senere et større muranlegg. Med denne befestningen holdt borgen ut en beleiring under den truchsessiske krig i 1593. I 1687 brant deler av nord- og sydfløyen ned. Gjenoppbygningen under friherre Franz von Nesselrode varte til 1702.
Schloss Herten er omgitt av en engelsk landskapspark. Ved restaueringsarbeider ble det oppdaget et hittil ukjent maleri i den store salen i østfløyen. Slottet benyttes idag bl.a. til konserter, utstillinger og andre kulturelle arrangementer.
Sverre Riisøen
Sverre Riisøen (født 17. juli 1906 i Bergen, død 1. oktober 1986 samme sted) var en norsk prest og kulturjournalist fra Paradis (Bergen), kjent fra 50-tallet da han fikk tilnavnet «Den norske kirkes største journalist».
Etter cand.theol. fra Universitetet i Oslo 1930 og studier i Tyskland, var han vikarierende prest i Bjørgvin bispedømme, forfremmet til stiftskapellan 1938. Så ble han prest i Bergen kretsfengsel i januar 1965.
Han bidro flittig i Vårt Land, Morgenavisen, VG, Aftenposten og Kirke og kultur og skrev i grunnen om det meste, og ofte ble der avisdebatt av hans anmeldelser. Artikler om Hamsun ble publisert i Samtiden. I et intervju fra 1971 uttalte han at «uten [atombomben] hadde vi fått den tredje verdenskrig», at «fri abort er et brudd med det skapelsesgitte», og at folks utebliven fra kirken skyldes «et ulykkelig kjærlighet til kristendommen».
Blant hans siste anmeldelser i VG var Georges Simenons «De medskyldige» i 1972, som Riisøen mente var «veldreid». En bok om «Åpent ekteskap, en ny livsstil» var han mer kritisk til.
Det var Riisøen som forrettet i Hilmar Rekstens begravelse i Storetveit kirke, 1980.
Arna-Bjørnar Fotball
Arna-Bjørnar Fotball er en norsk fotballklubb fra Arna i Bergen, og er et allianseidrettslag bestående av fotballgruppene i Arna Turn og Idrettslag og Bjørnar IL, som igjen er en sammenslutning av fotballgruppen i Bjørnar IL og Ådnamarka Idrettslag. Kvinnelaget i fotball er lagets mest dominerende, og har vært i Toppserien siden 1997, da som Bjørnar, med et opphold i første divisjon i 2005. Det var fra og med sesongen 2001 at de tok i bruk navnet Arna-Bjørnar.
Asbjørn Mjelde, toppserielagets lagleder, er utnevnt til æresmedlem for sin innsats og sitt helt spesielle engasjement for klubben gjennom en årrekke.
Toppserien (1997-2004)
I sin første sesong tok Bjørnar en imponerende 6.-plass, a poeng med, men bare tre mål dårligere enn, byrival Sandviken. I 1998 gikk det langt dårligere, og Bjørnar tok den åttende og siste plassen blant de som beholdt plassen i Eliteserien for kvinner. Det skilte riktignok 14 poeng ned til neste lag, men dette var ingen imponerende innsats. I 1999 gikk ting langt bedre for laget, som fulgte Kolbotn hakk i hæl i tre år. Bjørnar tok en femteplass i 1999 da Kolbotn tok en fjerdeplass, i 2000 tok Bjørnar fjerdeplassen mens Kolbotn tok tredjeplassen, og da Kolbotn tok andreplassen i 2001, tok Arna-Bjørnar tredjeplassen. Innimellom lyktes de å komme til finalen i Norgesmesterskapet i 2000, men det endte med 1-4-tap for Asker. I 2002 gikk det dårligere i serien, Arna-Bjørnar endte på femteplass. Imidlertid kom de nok en gang til finalen, og ble som andre lag i historien, etter Sprint-Jeløy/Athene Moss, i finalen under to navn. Finalen mot Trondheims-Ørn ble jevn, og den ble avgjort etter ekstraomganger. Nok en gang tapte Arna-Bjørnar, og de er, sammen med Donn det eneste laget som har vært i en finale uten å ha vunnet. Deretter gikk det nedover. I 2003 ble det en sjetteplass i serien, og i 2004 ble det nedrykk godt bak Sandviken på tabellen.
Rett bak medaljene (2005-)
Arna-Bjørnars opphold i den nest øverste divisjonen ble kort. Laget kom rett tilbake til Toppserien i fotball for kvinner etter å ha satt rekord for antall poeng i 1. divisjon, med 52 poeng og bare ett uavgjort. Bare Fart greide å spille uavgjort mot dem. Den påfølgende perioden markerte et taktomslag. Med ny trener i Morten Kalvenes fikk laget inn en stabilitet. Det ble også et generasjonsskifte. 2006-sesongen var siste sesong for viktige spillere som Ingrid Camilla Fosse Sæthre, Linda Netland, Henriette Lund og Anne Bugge-Paulsen, i tillegg til keeper Linda Merethe Viken. Det kom inn nye spillere også. Tre markante spillere debuterte for laget; Elise Thorsnes, Madeleine Giske og Erika Skarbø. I tillegg hadde noen andre kommet i 2005, inkludert Maren Mjelde. Disse hjalp hverandre med å få den nyopprykkede laget på 5.-plass, og Thorsnes ble toppscorer i Toppserien. Det var derfor usikkerheter rundt 2007-sesongen, og Aftenposten tippet dem på sjetteplass. På tross av generasjonsskiftet, greide Arna-Bjørnar å ta en fjerdeplass. Madeleine Giske ble lagets toppscorer. Foran 2008-sesongen hadde Arna-Bjørnar også mistet Randi Skår, som stort sett var skadet hele 2007-sesongen uansett. også Siv Skard trakk seg etter 2007-sesongen. Med Aimee Edris som ny spiller foran 2008-sesongen trodde Kalvenes på medalje for Arna-Bjørnar. Arna-Bjørnar lyktes ikke, men de var bare fire poeng unna bronsemedaljen på en femteplass. Med skader på toppspillerne, ble det Aimee Edris som ble toppscorer med 11 mål. Samtidig ble Erika Skarbø førstekeeper på landslaget. Toppserien hadde blitt så stabil at Arna-Bjørnar hadde konsekvent vært bak Asker, Røa og Kolbotn, mens de var foran Team Strømmen i 2007, men bak dem i 2006 og 2008. Arna-Bjørnar hadde ikke oppnådd det siste skrittet opp i toppsjiktet.
I 2009 dro Elise Thorsnes til Røa, mens Skarbø ble skadet. Andrekeeper Nora Gjøen var utlånt, og i begynnelsen spilte Reidun Seth, før nigerianske Precious Dede tok over. Arna-Bjørnar mistet poeng mot på papiret svakere motstand i begynnelsen, og kom derfor aldri helt inn i medaljestriden. Edris hadde heller ingen stor sesong, og enda Giske scoret relativt ofte, var det relativt få mål (37 på 22 kamper) og ingen stor målforskjell (+2). Det holdt til en 5.-plass, tre poeng bak Team Strømmen, men altfor langt bak medaljestriden. I løpet av sesongen mistet de kapteinen, Stine Andreassen, også hun til Røa, mens Edris la opp med ryggproblemer. Arna-Bjørnar gikk fra 58 scorede mål i 2008 til 37 i 2009-sesongen. Da Skarbø kom tilbake, forsvant både Dede og Gjøen, sistnevnte til LSK Kvinner.
Til gjengjeld innledet Arna-Bjørnar 2010-sesongen med å hente inn Astrid Grøttå Ree fra Klepp. I tillegg slo Ingrid Ryland og Tina Algrøy gjennom. I løpet av sesongen fikk de også Hege Hansen, også hun fra Klepp. Arna-Bjørnar greide dermed å ta en fjerdeplass, en forbedring siden de to siste sesongene, og nok en gang bare fire poeng bak medalje. Foran 2011-sesongen var det lenge snakk om at Arna-Bjørnar skulle få Cecilie Pedersen fra Avaldsnes Idrettslag, men det ble ikke noe av det. Under sesongen opplevde Arna-Bjørnar noe de ikke hadde opplevd tidligere, å være med i tetkampen. Arna-Bjørnar slo Stabæk borte, og påførte Stabæk det første tapet på hjemmebane noensinne og det første tapet i serien siden 2009. Dermed var det bare to poeng opp til ledende Røa. I neste omgang møtte Arna-Bjørnar Røa hjemme, og med hjemmeseier der ville de ha en gode mulighet på gullet. Imidlertid tapte Arna-Bjørnar hjemmekampen og den påfølgende kampen, borte mot Kolbotn, og dermed gikk Arna-Bjørnar fra gullkamp til fjerdeplass, som ble sluttplasseringen til bergenslaget.
Landslagsspillere
Disse spillerne har spilt A-landskamper for Norge som representant for Bjørnar og Arna-Bjørnar:
Menn
Klubben har i tillegg også to seniorlag for menn som spiller i 4. og 7. divisjon (2022), samt aldersbestemte lag.
A-laget for herrer vant i 2012 3. divisjon avd. 7 og spilte i 2013 i 2. divisjon avd. 3.
Langbein (figur)
Langbein (engelsk: Goofy) er en tegnefilm- og tegneseriefigur i hundeform som ble skapt av Art Babbitt til Disney-universet. Han opptrådte for første gang i kortfilmen Mickey's Revue, hvor han var kjent som Dippy Dawg. I Norge opptrer han blant annet i tegneseriebladet Donald Duck & Co.
Langbein har vært med i flere kjente tegnefilmer. Han var hovedperson i en rekke kortfilmer på 1940- og 50-tallet. Det er også produsert en TV-serie som het Langbein og sønn. Der blir sønnen hans Max introdusert. I denne serien bor han i en by som heter «Spoonerville». I 1995 hadde Langbein hovedrollen i filmen En langbeint film, som er basert på Langbein og sønn. Oppfølgeren En ekstremt langbeint film ble gitt ut i 2000.
I tegneseriene opptrer Langbein vanligvis sammen med Mikke Mus. I tråd med sitt opprinnelige navn Goofy (= toskete) er han ofte fremstilt som utpreget dum og klønete, dels til frustrasjon for sin gode (og meget intelligente) venn Mikke. I historier der Mikke er amatørdetektiv, får Langbein en «Watson»-rolle som detektivens mindre begavede venn. Noen ganger blir det likevel antydet at Langbein ikke akkurat er dum, men at hjernen hans fungerer på en helt særegen måte som andre ikke lett kan forstå. Til tider kan Langbeins unike intuisjon og perspektiv bli redningen i en kritisk situasjon.
I engelsk original er Langbeins språk noe spesielt, ofte med uvanlige stavemåter som skal vise at han uttaler ordene på en litt rar måte, f.eks. thuh heller enn "the". Han kommer hyppig med utbruddet gawrsh, hans måte å si "gosh!" På norsk er gawrsh noen ganger oversatt til "gubban!"
Jomfru Maria
Jomfru Maria, eller Maria fra Nasaret, er en jødisk kvinne som ifølge Det nye testamentet er identifisert som Jesu Kristi mor. I islam er hun ansett som mor til profeten Jesus, Isa عيسى på arabisk.
Ved konsilet i Efesos tilla konsilfedrene henne tittelen Theotokhos, Guds Mor (egentlig: Gudefødersken). Denne tittelen må sees i sammenheng med den kristne lære om Jesus som både Gud og menneske. Rent religionshistorisk har kirkens fremstilling ført til at Maria har fått stor betydning for svært mange troende – ikke minst for kvinner. I kunstneriske fremstillinger er hun som oftest kalt bare «Madonna».
Dampmaskin
En dampmaskin er en varmekraftmaskin som omformer varmeenergi til mekanisk arbeid med vann som arbeidsmedium. Virkemåten til en stempeldampmaskin er at damp under trykk fra en dampkjele virker med en kraft på stemplene og setter disse i bevegelse. Bevegelsen overføres via veivstenger til en veivaksling, det gir en roterende bevegelse som kan drive propellen på et skip, hjulene på et lokomotiv eller en generator i en kraftstasjon.
Jomfru Maria
Marias liv
I Det nye testamentet er Maria sentral i forbindelse med Jesu unnfangelse og fødsel. Markusevangeliet forteller ikke noe om hvem som er faren til barnet. Lukasevangeliet forteller om fødselen, men ikke spesifikt om hvem som er faren, men forfatteren skriver at Jesus ble holdt for å være sønn av Josef. Johannesevangeliet skriver at Jesus er «Josefs sønn».
Dampmaskin
Ofte er dampmaskinen utformet slik at vann i gass- og væskeform sirkulerer i en lukket krets. Den ideelle termodynamiske syklusen som brukes for å analysere denne prosessen kalles Clausius–Rankine-prosessen. I denne syklusen blir vann oppvarmet og forvandles til damp i en kjele som arbeider ved høyt trykk. Når dampens varmeenergi benyttes til å drive en stempelmaskin eller turbiner, skapes mekanisk arbeid. Dampen får redusert trykk og temperatur på veg gjennom dampmaskinen. Etter at dampen forlater dampmaskinen, strømmer den ut i kondensatoren, der den kondenseres til vann som pumpes tilbake i kjelen.
Jomfru Maria
Marias liv
Matteusevangeliet har en annen oppfatning enn de øvrige evangeliene, ved at hun skal ha blitt gravid ved Den hellige ånd. Josef, Marias mann, var i så fall ikke biologisk far til Jesus, men virket som en oppdragende farsfigur. Josef og Maria tilhørte Juda stamme og var etterkommere av kong David. Etter profetier i Det gamle testamentet skulle Messias være av Davids stamme. Tilknytning til stamme ble bare regnet gjennom mannsleddene, så om Jesus skulle være av Davids stamme var det ikke tilstrekkelig at Maria var det. Videre skriver forfatteren av Matteusevangeliet at den hellige ånd er faren, men videre at han ble regnet som Josefs sønn av sin samtid.
Dampmaskin
Bruk av kokende vann for å produsere mekanisk bevegelse har vært kjent siden oldtiden, men tidlige maskiner var ikke særlig praktiske. Den spanske oppfinneren Jerónimo de Ayanz y Beaumont (1553–1613) fikk i 1606 det første patent på en dampmaskin. I 1698 patenterte Thomas Savery (1650–1715) en damppumpe som virket etter et prinsipp der damp kom i direkte kontakt med vannet som skulle pumpes. Saverys damppumpe anvendte kondensering av damp for å skape et vakuum. Dette førte til at vann ble trukket inn i et kammer, hvoretter det ble påført trykksatt damp for å drive vannet ut. Thomas Newcomens (1664–1729) atmosfæriske dampmaskin var den første anvendbare dampmaskinen som brukte et stempel. Den ble tatt i bruk i 1712 for å pumpe opp vann fra en gruve.
Jomfru Maria
Marias liv
Jakob, Josef, Judas og Simon omtales som Jesu brødre. De er trolig listet etter alder. Han hadde også søstre, men de er ikke navngitt. Om dette skal forstås som biologiske søsken til Jesus med Maria som mor og Josef som far er omdiskutert, idet katolikker og ortodokse i alminnelighet holder frem tanken om Marias vedvarende jomfruelighet, mens protestanter som regel ikke gjør det (se egen artikkel Jesu brødre og søstre).
Dampmaskin
I 1781 patenterte James Watt (1736–1819) en dampmaskin som ga kontinuerlig roterende bevegelse. Watts maskin på ti hestekrefter (hk) ble benyttet til å drive mange forskjellige arbeidsmaskiner. Dampmaskinen var selve drivkraften bak den industrielle revolusjon, blant annet ved at fabrikker som ikke hadde tilgang på vannkraft, kunne drives med dampmaskiner. De atmosfæriske maskinene som Newcomen konstruerte, var svært store i forhold til hvor mye effekt de kunne produsere; derimot var dampmaskiner som opererte med høyt trykk, lette nok til å kunne installeres på kjøretøy som lokomotiver. Denne typen dampmaskiner der dampens trykk driver stemplene ble introduserte Richard Trevithick (1771–1833) og Oliver Evans (1755–1819), og ble etter en tid enerådende.
Jomfru Maria
Marias liv
Maria nevnes også andre steder i Det nye testamentet. Ifølge Evangeliet etter Johannes var hun til stede ved korsfestelsen. En gammel tolkning av Johannes' Åpenbaring 12 identifiserer «himmeldronningen» med Maria (som bilde på Det nye Jerusalem, Guds folk).
Den nye Eva
I de patristiske skrifter nevnes Maria først og fremst i forbindelse med Eva. Maria og Eva settes opp som motsetninger: Mens Eva lot seg friste, følger Maria Guds vilje og gjenoppretter dermed skaden fra syndefallet. Slik Jesus er den nye Adam, blir Maria oppfattet som den nye Eva.
Mariadogmer
Det er etablert flere dogmer omkring Maria, som særlig er sterke i ortodoks og katolsk mariologi. I de reformerte kirker varierer holdningen til Mariadogmene sterkt og de karakteriseres tildels som ubibelske.
Guds Mor
Det eldste fastlagte Maria-dogme er læren om Maria som Gudføderske eller Guds Mor, på gresk theotokos. Dette ble fastslått på konsilet i Efesos i 431.
I en forlengelse av dette kalles hun også Kirkens Mor, fordi den katolske kirken betrakter seg selv som Kristi mystiske legeme på jorden.
Evig jomfrudom?
Doktrinen om Maria som evig jomfru ser ut til å ha blitt forkynt av Irenaeus og Klemens av Alexandria, og den er godt belagt hos Athanasius av Alexandria, som kalte henne αειπαρθεnu;ς (aeiparthenos, evig jomfru). Fra det 5. århundre var den allment akseptert i både øst og vest. Mange av de kirker som har sitt utspring i reformasjonen avviste doktrinen, men ikke før en god stund etter reformasjonen. De mener at Maria fikk flere barn etter Jesu fødsel.
Moderne lutherske teologer regner det også som sannsynlig at Maria hadde flere barn, som dermed var Jesu halvbrødre eller halvsøstre. Det nye testamentet omtaler flere ganger Jesu brødre og søstre, blant annet i Markusevangeliet: ''Er ikke dette tømmermannen, sønn av Maria, bror til Jakob, Joses, Judas og Simon? Og har vi ikke søstrene hans blant oss?'' (Mark. 6:3a). Katolske og ortodokse kristne har tradisjonelt forklart dette med at hebraisk og arameisk (dvs. de språk de første kristne talte) mangler egne ord for hhv. søsken og søskenbarn, begge ledd omtales som hhv. «brødre» og «søstre». Dette var også den forklaring som Martin Luther holdt for den riktige. Dessuten kunne nære venner også omtales som brødre eller søstre. Endelig kunne bror brukes som en hedersbetegnelse. Oppfatningen av Maria som evig jomfru må også sees i sammenheng med de opplysningene en har om henne fra ulike historiske kilder, inkludert Det nye testamentet.
Andre synspunkter går ut på at Josef og Maria i sitt samliv som mann og kone etter Jesu fødsel fikk minst ytterligere 7 barn som altså er Jesu halvsøsken og at jomfrumyten er ubibelsk.
Maria opptagelse i himmelen
Gregor av Tours formulerte læren om jomfru Marias opptagelse i himmelen i det 6. århundre; hentydninger finnes i skrifter fra det 4. århundre og kan reflektere det nytestamentlige Åp 11,19-12,1. Marias opptagelse i himmelen nevnes også i det apokryfe Filips evangelium. Dogmet sier at Maria ble tatt opp i himmelen med legeme og sjel; hun døde altså ikke på vanlig måte. Den var utbredt både i øst og vest før reformasjonen, og Martin Luther uttrykte seg positivt om den. Senere har de fleste reformerte kirker, med unntak av den høykirkelige del av Den anglikanske kirke, avvist doktrinen. I Den katolske kirke ble opptagelsen fastslått som dogme først for 60 år siden, i 1950 av pave Pius XII. Ortodoks tradisjon har aldri fastslått dette som et dogme, men feirer hennes opptagelse – ofte omtalt som Guds Moders hensovnelse – den 15. august hvert år.
Den ubesmittede unnfangelse
Doktrinen om den ubesmittede unnfangelse hevder at Maria ble unnfanget uten arvesynden, som det eneste menneske utenom Jesus. Den ble diskutert mye i middelalderen, uten at man kom til enighet. I den katolske kirke var dominikanerne motstandere av doktrinen, mens fransiskanerne og senere jesuittene forsvarte den. I 1854 ble den ubesmittede unnfangelse fastslått som dogme i den katolske kirke. I øst oppfattes hele arvesyndsbegrepet som problematisk; doktrinen om ubesmittet unnfangelse finner derfor ikke resonnans der. Protestantiske kirker avviser den helt; i den anglikanske kirke tror deler av den høykirkelige fløy på den.
Maria som helgen
I katolsk og ortodoks tro hylles Maria som helgen, og gis den mest framtredende plass blant alle helgener.
I den anglikanske kirke ble all bønn gjennom helgener forbudt i de Trettini artikler, men senere har man akseptert det. I de deler som deler katolsk lære om helgener regnes Maria som den fremste.
Mariafromhet
Den mest kjente formen for Mariafromhet er rosenkransen, en syklus med bønner rettet til Maria, med «Hill deg, Maria» som den mest sentrale. Angelusbønnen er en kort bønn som omhandler Kristi unnfangelse, som tradisjonelt blir bedt tre ganger hver dag i mange klostre. De tre ganger tre slag som etterfølger en gudstjeneste i Den norske kirke stammer fra klokkeringingen i forbindelse med angelusbønnen før reformasjonen.
I den katolske kirke ble det også utviklet en egen tidebønn, «Vår Frues lille officium». Katolske messer på lørdager hvor det ikke faller en annen festdag kan feires til Marias ære.
Mariafester
De viktigste ortodokse Maria-feiringene (hvor de fem store er uthevet):
De mest sentrale katolske festene er:
Dampmaskin
Begrepsavklaring
Dampmaskiner er en type varmekraftmaskin som innbefatter alle maskiner der varmeenergi omformes til mekanisk energi. Dermed inngår også en dampturbin i begrepet. Imidlertid er vanlig norsk språkbruk at begrepet «dampmaskin» refererer til en stempeldampmaskin som omformer energien i damp til mekanisk energi. Denne enheten kan også benevnes «dampmotor». Begrepet refererer også til et integrert dampanlegg som typisk består av dampkjele, kondensator, pumper, varmevekslere et cetera, som for eksempel et damplokomotiv, et dampskip eller et kraftverk. Det kan også være snakk om et komplett anlegg med dampturbin.
Jomfru Maria
Mariafester
To fester som nå feires som «Herrens fester» ble tidligere feiret som Mariafester:
Dampmaskin
Begrepsavklaring
Dampmaskinen er en såkalt ekstern forbrenningsmotor, hvor arbeidsmediet er atskilt fra forbrenningsproduktene. Maskiner basert på varmekilder som solenergi, kjernekraft eller geotermisk energi der forbrenningprosesser ikke skjer for å gi varme, kommer også inn under begrepet.
Historie
Vann i dampform som et middel for overføring av varmeenergi til mekanisk arbeid, har vært kjent i rundt to tusen år. Når vann koker til damp, oppstår en ekspansjon på 1800 ganger det opprinnelige volumet til vannet. Dette ble utnyttet allerede i oldtiden til å drive små maskiner. Disse tror en ble oppfattet som magiske og benyttet som innretninger i templer.
Dampmaskinen utviklet seg mot en stempelmaskin, vanligvis bestående av en støpejernsylinder, stempel, stempelstang og veivstang, aksling og svinghjul, samt diverse stenger for styring. Stempelets opp- og nedbevegelse overføres til veivakslingen via stempelstangen og gir rotasjonsbevegelse. Turtallsregulering er enten automatisk, ved hjelp av en regulator, eller ved hjelp av en manuell ventil. Sylinderen inneholder ventiler eller porter for vekselvis innløp og utløp av damp.
Tidlige eksperimenter
Eolipil (også kjent som Æolipil, Heronkule eller Heros dampkule) er beskrevet av forfatteren og tenkeren Heron av Alexandria i det første århundre etter Kristus, og er ansett for å være den første dokumenterte dampmaskin. Et dreiemoment ble produsert av dampstråler som kom ut av dyser montert på periferien av en hul kobberkule. Kulen var opplagret slik at den kunne rotere. I dag ville en ha kalt dette for en reaksjonsdampturbin. Det er ikke kjent om denne innretningen ble brukt til noe nyttig arbeid. I de påfølgende århundrer er de få dampdrevne innretninger som er kjent, i likhet med Eolipil, i hovedsak eksperimentelle maskiner som ble brukt av oppfinnere for å demonstrere egenskapene til damp.
En rudimentær dampturbin ble beskrevet av Taqi al-Din i 1551 og etter dette av Giovanni Branca i 1629. Brancas ide var å la en dampstråle virke med en kraft på et skovlhjul. Dette skulle i sin tur brukes til å drive knuseverket til apotekere og alkymister. For at knuseverket ikke skulle få for stor hastighet, gikk ideen videre ut på å lage et system av girutveklsinger. Hvorvidt denne ideen noen gang ble realisert er ikke kjent. Jerónimo de Ayanz y Beaumont fikk i 1606 patent på femti oppfinnelser med dampdrevne maskiner, inkludert en vannpumpe for drenering av gruver. Han var den første til å få patent på en dampmaskin.
Den franske vitenskapsmannen Denis Papin gjorde noen oppdagelser vedrørende en dampkoker i 1679, og fant på å utstyre denne med en sikkerhetsventil. Papin fant også på å bruke konseptet med et stempel i en sylinder for en dampmaskin. Han oppdaget at om en først hadde damp i en sylinder og etterpå helte litt kaldt vann utenpå den, ville stempelet bli drevet ned med stor kraft. På grunn av den tyske fysikeren Otto von Guerickes eksperimenter visste en fra tidligere at det kunne være store krefter involvert i innretninger med vakuum eller luft under trykk. Andre som på 1600-tallet bidro til å utvide forståelsen av sammenhenger mellom krefter, varme og trykk, var den italienske fysikeren Evangelista Torricelli (1608–1647), den irske fysikeren Robert Boyle (1627–1692) og den engelske oppfinneren og matematikeren Samuel Morland (1625–1695). Morland skal også ha gjort noen eksperimenter med dampdrevne pumper.
Pumpemaskiner
Det er kjent at en adelsmann med navn Edward Somerset (1602/1603–1667) eksperimenterte med en «vannløfter» (engelsk: «water commanding machine») som skulle få vann opp av dype gruver. Vanligvis ble både hester og straffanger brukt til å drive pumper for å få opp vannet, men ofte var ikke dette godt nok og Somerseth eksperimenterte med en dampdrevet pumpe. I 1663 fikk han patent på en slik innretning som han bygde tre eksemplarer av. Én ble bygget på hans gods Raglan Castle, og rester av denne kan tyde på at prinsippet gikk ut på å presse vann opp et rør ved hjelp av damptrykket fra en kjele.
Den første brukbare dampdrevne maskinen var også en vannpumpe, utviklet i 1698 av Thomas Savery (1650–1715). Den fungerte ved at damp som kondenseres i en tank skapte et vakuum som ble brukt til å heve vann, i neste trinn ble dampens trykk brukt for å heve vannet opp til et enda høyere nivå. For å øke effekten ble to tanker brukt til å vekselvis suge og trykke vannet opp. Små maskiner av denne typen var effektive, men større modeller var mer problematiske. Maskinene hadde en begrenset løftehøyde, samt at de i tillegg var utsatt for kjeleeksplosjoner. Denne maskinen fikk en viss utbredelse i gruver og pumpestasjoner.
Den spanske aristokraten Bento de Moura Portugal (1702–1766) introduserte en forbedring av Saverys konstruksjon «for å gjøre den i stand til å jobbe selv», som John Smeaton (1724–1792) beskrev den i Philosophical Transactions utgitt i 1751. Maskinen ble produsert helt opp til slutten av 1700-tallet, og én maskin var i drift helt til 1820.
Stempeldampmaskiner
Den første anvendbare og vellykkede dampmaskin, i den forstand at den kunne generere effekt og overføre den til en arbeidsmaskin, var en såkalt atmosfærisk maskin, oppfunnet av Thomas Newcomen (1664–1729) rundt 1712. Newcomen fikk bygget sin dampmaskin ved Dudley Castle i Staffordshire. Denne var en forbedring av Saverys damppumpe ved at den anvendte et stempel som beveget seg i en sylinder, slik som Papin tidligere hadde foreslått. Den arbeidet ved å skape et delvis vakuum ved kondensering av damp under et stempel inne i en sylinder, men den var nokså ineffektiv. Typisk bruksområde også for denne dampmaskinen var drenering av gruver med større dyp enn det som tidligere var mulig. Et annet bruksområde var å gi vanntilførsel til å drive vannhjul i fabrikker. Vann som hadde gått over vannhjulet ble pumpet tilbake til et reservoar ovenfor hjulet.
Newcomens dampmaskin fikk stor utbredelse og denne typen maskiner ble satt opp i Frankrike, Tyskland, Østerrike, Spania, Sverige og USA. I Russland ble også en slik maskinen bygget for Peter den store, som skulle ha den til sitt parkanlegg i Sankt Petersburg. Det kom flere forbedringer av Newcomens dampmaskin slik at det ble mulig å pumpe vann opp fra stadig større dyp i gruvene.
I 1720 beskrev Jacob Leupold (1674–1727) en to-sylindret høytrykksdampmaskin. Oppfinnelsen ble publisert i hans hovedverk Theatri Machinarum Hydraulicarum, og skal være den første beskrivelsen av en fungerende dampmaskin som ikke baserer seg på stempelbevegelse drevet frem av atmosfærens trykk. Maskinen brukte to tunge stempler til å drive en vannpumpe. Hvert av stemplene ble hevet av damptrykket og returnerte til sin opprinnelige stilling ved hjelp av tyngdekraften. De to stemplene delte en felles fireveis roterende ventil som var koblet direkte til en dampkjele. Imidlertid hadde maskintypen lett for å eksplodere. Dermed tok det lang tid før den ble introdusert og videreutviklet i Storbritannia og USA. Blant dens største fordeler var overlegent bedre brennstofføkonomi, lavere friksjon og mer kompakt utførelse enn de atmosfæriske maskinene. Leupolds dampmaskin hadde innflytelse på konstruksjonen av det dampdrevne kjøretøyet som Nicolas-Joseph Cugnot bygde i 1771. Dette holdes for å være verdens første bil.
Newcomens og Watts tidlige maskiner var «atmosfæriske». De ble drevet av at atmosfærens trykk presset et stempel inn på grunn av det partielle vakuumet som kondenserende damp skaper. Maskinens sylindere måtte være store for å få nok kraft, da trykket fra atmosfæren ikke er særlig stort. Senere fant Watt på å la damptrykket drive stempelet. Først laget han en maskin der trykket virker på bare den ene siden av stempelet, senere fant han på å la dampen vekselvis drive stempelet fra begge sider. På grunn av dette snakker en om enkeltvirkende eller dobbeltvirkende dampmaskiner.
Watt fortsatte å utvikle sin maskin, og endre den slik at den ga roterende bevegelse egnet for drift av arbeidsmaskiner i fabrikker. I 1781 fikk han patent på denne nye maskinen. Dermed kunne fabrikker lokaliseres langt borte fra elver, fordi andre energikilder enn vannkraft kunne anvendes for fabrikkenes maskiner. Dette akselererte tempoet i den industrielle revolusjon. Denne maskinen var på ti hk og ble benyttet til å drive mange forskjellige arbeidsmaskiner. Maskinen kunne plasseres hvor som helst der vann og kull eller annet brensel kunne oppdrives. Watt anvendte også kondensator for sine damptrykkmaskiner, denne skapte et sterkere undertrykk og forsterket kraften på stempelet. Av andre ideer Watt kom opp med, var å utstyre dampmaskinen med sentrifugalregulator og svinghjul for å få jevn hastighet, samt at dampkjelen ble utstyrt med sikkerhetsventil for å unngå kjeleeksplosjon og vannstandsglass for at fyrbøteren skulle vite når det var på tide å fylle på mer vann.
Utvikling av den teoretisk forståelsen
De teoretiske aspektene ved dampmaskinen var empiriske (erfaringsbasert) og ofte feilaktig forstått. Begreper om varmens natur relaterte effekt til damptrykk. Den franske matematikeren Nicolas Léonard Sadi Carnot (1796–1832) ga et bedre teoretiske grunnlag. Videre ble eksperimenter utført av fysikerne Benjamin Thompson (1753–1814) og James Prescott Joule (1818–1889) rundt 1843 som førte til utviklingen av nye begreper. Blant annet førte dette til forståelsen av at «varme og energi er gjensidig konvertible...» og at varmen tilført en dampmaskin er den egentlige drivkraften og at trykk bare er en sekundær størrelse.
MF «Eiksund»
MF «Radøy»,MF «Eiksund», MV «Atlantic Pioneer» nå `Hæhre IV` ingår i Norsea Groups base til baseløsning og betjener ruten «Vestbase-Husøy-Kristvik».
Ankom fosen gjenvinning desember 2021 for hugging.
Historie
MF «Eiksund» ble bygd som MF «Radøy» på Hjørungavåg Mek. i 1970 og ble levert til BNR, Bergen. Den ble da satt inn på de fleste forbindelsene til BNR.
I 1993 ble den satt inn på Eidsdal–Linge, der gikk den fram til 2008, da ble den lagt i opplag i Valldal.
I 2005 ble den overført fra MRF til Fjord1 MRF. I januar ble den satt inn på Molde-Sekken der den erstattet MF «Edøy», der gikk den fram til MF «Linge» tok over.
31. januar 2008 ble den satt i rute på Hjørundfjorden og avløste MF «Nørvøy» som gikk til Hjørungavåg for opplag.
1.juni kl. 16.10 2011 ble MF Eiksund satt inn i sambandet Arasvika-Hennset som erstatning for ferga MF Driva. Eiksund vil beholde en kapasitet på 28 personbilenheter (PBE).
9. september 2011 grunnstøtte MF Eiksund på skjæret kalt "Storklubbå" ved Hennset fergekai. Ingen ble skadd. Det ble konstatert et mindre hull i skroget og en del bulker. Ferga ble slept til Vaagland Båtbyggeri i Skålvikfjorden for utbedring.
I januar 2013 fikk MF Eiksund problemer med en oljekjøler og kunne ikke erstattes av MF Driva som lå innefrosset på Klevset i Halsa.
September 2014. Eiksund er solgt til Atlantic Ship Management A/S. MF Eiksund ble døpt om til MS «Atlantic Pioneer»" og ingår i Norsea Group A/S sin base til base satsing.
2014 -2015 MF Eiksund betjener fortsatt sambandet Arasvika - Hennset ifølge Fjord 1s rutetabell, men dette må være en feil. I 2018 Ble ferja solgt til Hæhre Entreprenør og omdøpt HÆHRE IV, og er i daglig bruk som anleggsferje i Rødøy Kommune, hvor hun frakter anleggsmaskiner til kraftverket SMISTO
Dampmaskin
Utvikling av den teoretisk forståelsen
Arbeidet til den skotske fysikeren William John Macquorn Rankine (1820–1872) og den britisk fysikeren William Thomson Kelvin (Lord Kelvin) (1824–1907) videreutviklet den teoretiske forståelsen av varme og varmekraftmaskiner. Det ble påvist at dampmaskinen var ekstremt ineffektiv, altså at den hadde lav virkningsgrad. Thomson avledet matematisk effektiviteten til en perfekt varmekraftmaskin, kjent som Clausius–Rankine-prosessen. Den viste at jo større temperaturfall som oppstod i maskinen, desto større ville virkningsgraden være. Utviklingen fremover rettet seg mot forbedring av konstruksjonen av dampmaskinen, spesielt at en skulle få en større mengde nyttig arbeid fra en gitt mengde drivstoff. Det fulgte mange tekniske fremskritt, som Corlissventilen (ventiler for inn- og utslipp av damp til sylinderen) oppfunnet av den amerikanske ingeniøren George Henry Corliss (1817–1888), høyhastighets maskiner og forbedrede regulatorer. Andre oppfinnelser var overoppheting av dampen, forbedring av dampkjelene og bruken av drivstoffet.
Vestcup
Vestcup er en årlig volleyballturnering som arrangeres av KFUM Stavanger Volleyball i Stavanger.
Dampmaskin
Regulering av hastigheten
Sentrifugalregulatoren ble tatt i bruk av James Watt i 1788, etter at Watts partner Boulton hadde sett en slik innretning i bruk på en mølle.
Hensikten med regulatoren er at den skal holde konstant hastighet uavhengig av maskinens belastning. Altså at dampmaskinen holder noenlunde konstant hastighet både i tomgang og ved fullt pådrag. Dette vil igjen si at maskinen gir det dreiemoment og den effekt som arbeidsmaskinen krever.
Vestcup
Historie
Turneringen startet i 1987 som Vestcup, og har i løpet av årene blitt en av Norges største innendørs volleyballturneringer. Åpningsturneringen i Rogaland var før 1987 en årlig turnering for alle lag i Rogaland. Turneringen var en stormønstring med kamper i omtrent alle idrettshaller i Stavanger området, og tilreisende lag fra hele fylket. I 1987 overtok KFUM Stavanger den tekniske delen av arrangementet og skiftet navn til Vestcup.
Dampmaskin
Regulering av hastigheten
Den enkle sentrifugalregulatoren kunne ikke holde en gitt fart, fordi den vil forutsette en ny hastighet som respons på belastningsendinger, noe som kalles stasjonært avvik. Regulatoren var i stand til å håndtere mindre tilstandsvariasjoner, som for eksempel varierende varmeutvikling i kjelen. Blant dens andre ulemper var en tendens til oscillasjoner som respons på hastighetsendring. Ofte vil lastavslaget bli litt for stort slik at hastigheten blir noe lavere enn ønsket, regulatoren vil dermed måtte øke pådraget, som i neste omgang blir litt for høyt. Dette gjentas flere ganger etter hverandre. Dermed fås et oscillerende forløp før ny stasjonær likevekt oppstår, noe som kalles et innsvingningsforløp. Samme forløp vil også oppstå ved et lastpåslag, altså at hastigheten i første omgang går ned. Regulatorene ble forbedret opp gjennom årene, slik at ved slutten av 1800-tallet eksisterte det regulatorer med gode egenskaper for konstant hastighetskontroll. Store svinghjul kompenserte også for regulatorens treghet og svakhet med innsvingningsforløp.
Høytrykksmaskiner
Watts patent forhindret andre fra å utvikle høytrykksmaskiner. Kort tid etter at Watts patent utløp i 1800, introduserte Richard Trevithick (1771–1833) og, uavhengig av ham, Oliver Evans (1755–1819) i 1801 maskiner som baserte seg på damp med høyt trykk. Trevithick fikk sin dampmaskin patentert i 1802, mens Evans hadde utarbeidet flere modeller tidligere. Watt hadde benyttet et damptrykk på ikke mer enn 1,5 atm, samt utnyttet undertrykket som kondensatoren skapte. Trevithick gikk mye lengre og anvendte maskiner med et trykk på 8 atm. Disse var mye kraftigere for en gitt sylinderstørrelse enn tidligere maskiner. De kunne i tillegg gjøres små nok til å være fremdriftsmaskineri for damplokomotiver. Deretter førte teknologiske nyvinninger og forbedringer av produksjonsteknikker til utformingen av mer effektive maskiner som kunne være mindre, raskere eller ha større ytelse, avhengig av bruksområde. Watt på sin side mente at disse maskinene var livsfarlige.
Den såkalte Cornish-maskinen ble utviklet av Trevithick og andre i 1810-årene. Det var en såkalt compoundmaskin som benyttet høytrykksdamp som ekspanderte i to trinn, det vil si at dampen først ble benyttet i én sylinder, før den ble ført videre og benyttet i enda en sylinder. Deretter ble lavtrykksdampen ledet ut av maskinen og kondensert, slik at maskinen fikk forholdsvis høy virkningsgrad. Cornish-maskinen hadde uregelmessig bevegelse og dreiemoment gjennom syklusen, noe som begrenset dens anvendelse hovedsakelig til pumping. Cornish-maskinen ble brukt i gruver og for vannforsyning, helt opp til slutten av 1800-tallet.
Vestcup
Deltakelse
Vestcup har alltid vært turneringen for elite og bredde. Alle lag på alle nivå deltar, og i årenes løp har det også vært utenlandsk deltakelse. Interessen for volleyball har generelt sett vært varierende siden 1980-tallet og 2009 spilles det senior serier i kun tre divisjoner. Denne nedgangen i antall divisjoner/lag hadde også betydning for antall påmeldte lag til Vestcup, men allikevel klarte Vestcup å være attraktiv for mange lag hvert år. Årsaken til dette er mange men Vestcup har alltid lagt vekt på å gi lagene så god turnering som mulig med så mange kamper som mulig.