cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nattefrieri
Geografisk utbredelse og variasjoner
På bygdene var nattefriing utbredt over hele Sør-Norge, men slett ikke akseptert overalt. I Romsdalsfjorden gikk skillet slik at «skikken med nattefriing var vanlig nord for fjorden, men ikke på sørsida!»
Sogn var det mest belastede området i Bergen stift. I Sunnfjord var fenomenet nesten ukjent, mens nattefriing igjen var mer vanlig i Nordfjords indre strøk.
Fynsk
Fynsk er en fellesbetegnelse på de danske dialektene som tales på Fyn og nærliggende øyer. Et karakteristisk trekk ved fynsk – og spesielt vestfynsk – er, at substantivene har tre kjønn; en mand, en kone og et hus uttales her henholdsvis [i må'], [æn kown] og [æd hyws]. Substantiver i bestemt form får endelsene -i for hankjønnsord, -en for hunkjønnsord og -et for intetkjønnsord. Det er dessuten vanlig å utelate den «bløde d» og «bløde g» i dialektene på den nordlige delen av øya, sånn at for eksempel riksdanske ord som gade og kage blir uttalt som ga'e og ka'e.
Nattefrieri
Geografisk utbredelse og variasjoner
Nattefriing var jevnt over en selvregulerende praksis blant ungdommen. Normene var sterke, og skikken hadde således en oppdragende sosial funksjon. I Oppland var sosial tilhørighet viktig. Ugifte unge gutter og menn holdt sammen, og var fiendtlig innstilt overfor fremmede, særlig hva angikk nattefriingen. Ungkarene i ei bygd hadde tilnærmet monopol på jentene der. Hvor man i byene kunne melde seg inn i et ungdomslag, måtte man på landet ha en venn eller slektning blant lokalbefolkningen. Ellers endte det lett med slagsmål.
Ellers er det registrert tilfeller av nattefriing i Fyresdal. Her hadde frieren med seg en mellommann («belegut») når han skulle inn i stabburet, og med jentas samtykke fikk frieren bli med opp på loftet.
Nattefriing er registrert i hvert fall så langt nord som Trøndelag. På Karlsøy i Troms ble nattefriing foretatt av enkeltpersoner, ikke gruppevis.
Kaste
Kaste (fra latin castus, «ren», gjennom portugisisk casta, «ublandet rase») er et begrep som særlig viser til de adskilte samfunnsgruppene i det indiske samfunnet. Det kan også vise til fastlåste klasser med ulik status i et samfunn. Innen antropologi blir begrepet brukt generelt om grupper som driver med samme type arbeid og gifter seg innad.
Det indiske kastesystemet
Det indiske kastesystemet er svært gammelt. Indiske skrifter som Manusmriti og Puranaene omtaler 'Varna' som betyr orden, kategori, type og farge. Disse tradisjonene ordner samfunnet i fire hovedkategorier.
Dalitene får ikke være en del av pyramiden – de regnes som kasteløse, det vil si som at de står utenfor samfunnet. Tidligere ble de også kalt pariaer.
Kastene og de kasteløse
De forskjellige kastene har tradisjonelt hatt forskjellige plikter (svadharma eller "egenplikt") knyttet til dharma-begrepet; ideen om en verdensorden som blir opprettholdt ved at alle gjør sine plikter.
Braminene
Braminene regnes som den øverste kasten, og hadde som sin viktigste oppgave å kontrollere og formidle vedaene og sanskritspråket de er forfattet på - et av de eldste språkene i verden. De er dessuten ansvarlige for å utføre seremonier til gudenes ære og samfunnets beste. Ettersom ingen kan spise mat tilberedt av personer med lavere kaste enn dem selv, har en del braminer også vært kokker. De fleste hinduer lever imidlertid ikke etter denne regelen om tilberedelse av mat i det daglige.
Vaishyane
Vaishyane er den nest laveste kasten, og har tradisjonelt vært bønder, kjøpmenn og håndverkere.
Vaishyaer og kshatriyaer kalles sammen med braminene for «to ganger fødte». Den andre fødselen er en seremoni der de mottar den hellige tråd som høytstående hinduer bærer over skulderen. De har etter denne seremonien rett til å utføre enkelte offerseremonier for sin egen husholdning og til å motta kunnskap om vedaene.
Shudraene
Shudraene er den nederste kasten. På dem falt oppgaven å utføre skittent og manuelt arbeide. De er av laveste rang, og blir fortsatt ofte sett ned på av hinduer tilhørende høyere kaster.
De kasteløse (dalitene)
Utenfor kastesystemet er de kasteløse (pariaene) som regnes som urene. Disse bor ofte i egne områder, både av sosiale og rent økonomiske årsaker. I dag kalles disse gjerne daliter i stedet for kasteløse, da «kasteløs» er et begrep som henter sin mening nettopp i det undertrykkende system man ønsker å bekjempe. Utlendinger regnes ikke som del av kastesystemet, og vil således ikke tilhøre noen av de ovennevnte kaster. Dette medfører at utlendinger eksempelvis kan nektes adgang til enkelte templer, selv om dette forekommer sjelden i det moderne India. Det faktum at utlendinger ikke tilhører noen kaste betyr imidlertid ikke at utlendinger anses som urene, kun at de står utenfor kastesystemet som helhet.
Avskaffelsen av kastevesenet i India
I 1950 ble kastevesenet i India offisielt avskaffet, men det har likevel ikke mistet sin betydning. Kastevesenet har fortsatt stor innflytelse, især på landsbygda og blant de lavt utdannede. Indiske myndigheter har i sitt forsøk på å motvirke kastesystemets virkning på sosiale forhold opprettet egne kvoter for personer fra lave kaster ved landets universiteter, hvilket både er et mottiltak mot kastenes betydning og (som en uheldig bivirkning) en anerkjennelse av at kastesystemet fortsatt eksisterer. Tradisjonelt er det også forventet at hinduer gifter seg innenfor sin egen kaste, dog med det unntak at kvinner under visse forutsetninger kunne gifte seg oppover i kastesystemet. Tross at dette ikke er nedfelt i noen lov, all den tid kastesystemet som helhet er ute av indisk lovgivning, lever denne tradisjonen videre i store deler av India. Dette gjelder spesielt i landsbygda, der befolkningen jevnt over er lavere utdannet og mer religiøse enn i de større byene.
Kastesystemer utenfor India
Med røtter i vedisk tradisjon er kastesystemet en integrert del av hinduismen, men systemet praktiseres også i større eller mindre grad av andre religioners tilhengere; heriblant buddhister, muslimer og kristne. Kastesystmet er i funksjon i India såvel som i naboland som Pakistan, Bangladesh, Nepal og Sri Lanka og blant folk med sørasiatisk bakgrunn bosatt i andre verdensdeler. Enkelte kasteløse hinduer har konvertert til andre religioner; især til buddhismen, men også til islam og kristendommen, da disse religionene i prinsippet ikke har noe kastesystem.
Andreas Sæhlie
Han var sønn av en brukseier. Etter at han var ferdig med skolegang i Christiania og utenlands begynte han i farens virksomhet som gårdbruker og brennerieier. Da faren døde, overtok han disse og utvidet både gården Sælid og virksomheten ellers. Han kjøpte opp flere skogeiendommer i Norge og Sverige og eide Sælid spritfabrikk. Ellers var han medeier i Christiania bryggeri, Hamar bryggeri, Hamar meieri, Aadals Brug Jernstøberi og Mekaniske Værksted, Vardal sliperi og i Telboge og Liljedals glasverk i Sverige.
Sæhlie var ordfører i Vang i åtte år, og ordfører i Oplandske Kreditbanks representantskap fra 1879, styreformann i Hedmarks landbruksselskap fra 1881 og medlem av representantskapet i Selskabet for Norges Vel fra 1892.
Sæhlie representerte Hedemarkens amt på Stortinget fra 1868 til 1879. Han var 1868-74 sekretær i budsjettkomiteen, 1871-76 medlem av både valgkomiteen og jernbanekomiteen, samt 1875-79 medlem av skattekomiteen. Ellers var han medlem av stemmerettskomiteen 1875-77, gasje- og pensjonskomiteen 1877-79 og av den parlamentariske skattekommisjonen av 1877. I 1872 var han med i Stortingets deputasjonen til tusenårsfeiringa i Haugesund.
Sæhlie fortsatte arbeidet som faren Ole hadde satt i gang med å samle en produksjonssektor innen norsk landbruk til en landsomfattende organisasjon. Brænderienes forening ble etablert 20. oktober 1879, og Andreas Sæhlie regnes som initativtakeren.
Sæhlie døde under en fisketur på en av eiendommene sine i Gausdalsfjella.
Utmerkelser
Sæhlie var innehaver av St. Olavs Orden.
Mæla
Mæla er en bydel som ligger om lag 2 km nord for Skien sentrum. Mæla var tidligere en del av Gjerpen kommune.
Det er 362 innbyggere i grunnkretsen Mæla.
Mæla har sitt navn fra den gamle storgården Mæla gård som flere bruk er utskilt fra; bl.a. Nordre og Søndre Mæla.
Chernobyl Diaries
Chernobyl Diaries er en amerikansk skrekkfilm fra 2012, regissert av Brad Parker. Hovedrollene spilles av Jesse McCartney, Jonathan Sadowski, Devin Kelley, Ingrid Bolsø Berdal og Dimitri Diatchenko.
Sammendrag
Chris, kjæresten Natalie og deres felles venn Amanda er på backpacking i Europa. I Kiev besøker de Chris 'bror, Paul før de etter planen skal reise videre til Russland – hvor Chris planlegger å fri til Natalie. Paul foreslår at de reiser til Pripyat, en forlatt spøkelsesby ved Tsjernobyl kjernekraftverk. Chris er skeptisk til forslaget på grunn av den potensielle risikoen, og vil heller reise direkte til Moskva. De møter en guide, Yuri, samt norske Zoe og australske Michael.
Yuri kjører dem gjennom villmarken i Ukraina, før de ankommer Tsjernobyl. De blir nektet videre adgang av ukrainske soldater, men finner en annen vei til den forlatte byen. De stopper ved en elv hvor de ser en stor, mutert fisk som kan leve på land. De er bekymret for stråling og forgiftning, men Yuri har en geigerteller og mener at det er helt trygt. Yuri tar dem med til øverste etasje i en boligblokk, og peker ut Tsjernobyl atomkraftverk som ligger ett godt stykke unna.
Etter noen timer velger de å forlate Pripyat, men bilen deres har blitt ødelagt. Yuri og Chris går ut for å undersøke noen merkelig lyder de hørte. Det ene beinet til Chris blir alvorlig skamfert, og Yuri har forsvunnet. Neste morgen finner de Yuris mishandlede kropp, i en forlatt bygning. Natalie blir hos den skadde Chris, men de andre går etter hjelp. De blir jaget av ville hunder og angrepet av mutante fisk. Når de kommer tilbake til bilen igjen er den ødelagt, og på Natalies videokamera ser de at hun og Chris ble tatt av menneske-lignende mutanter.
De blir omringet av mutanter, og flykter gjennom en underjordisk gang. Ved utgangen av passasjen står de rett ved siden av den ødelagte reaktorkjernen med ekstremt høye strålingsnivåer. De møter ukrainsk militært personell. Blindet av stråleskader, snubler Paul mot soldatene – og han blirr skutt. Amanda besvimer og våkner opp igjen på et sykehus, hos flere leger. De avslører at de muterte skapningene som drepte flere av vennene hennes var pasienter ved sykehuset – før Amanda blir dyttet inn på ett rom, og angrepet av pasienter som har mutert til zombie-lignende skapninger på grunn av den sterke strålingen fra kjernekraftverket.
Jarhuset
Jarhuset er et forretningsbygg på Jar i Bærum og et av de tidligste og mest karakteristiske funksjonalistiske bygninger i Bærum. Bygningen sto ferdig oppført i 1935 og er tegnet av arktitekt Georg Foss. Bygningen er oppført av brukt murstein fra den tidligere, revne Johannes kirke. Bygget har bevart den opprinnelige gule farge, om enn på pusset mur. Jarhuset står på Bærum kommunes liste over kulturmiljøer.
Jarhuset ligger like ved Jar stasjon på Kolsåsbanen med adresse Jarveien 1. I 2013 ble det bygget et nytt parkeringsanlegg, dagligvarebutikk og bygg med 24 leiligheter i tilknytning til Jarhuset.
Store Torskefjorden
Fjorden har innløp mellom Store Torskefjordklubben i nord og Lille Torskefjordklubben i sør. Sør for Lille Torskefjordklubben ligger Lille Torskefjorden. Gården Hamna ligger på sørsiden av fjorden og like øst for Hamna smalner fjorden kraftig inn. Dette sundet blir bare kalt Straumen. I den indre delen av fjorden ligger gårdene Eidet, Moen og Haug på sørsiden. Fjorden er 51 meter på det dypeste, like nord for Hamna.
Skatval stasjon
Skatval stasjon er en jernbanestasjon på Nordlandsbanen i Trøndelag. Den ligger 66 meter over havet, 42 kilometer fra Trondheim. Stasjonen ble åpnet i 1902, da Hell–Sunnanbanen stod ferdig frem til Levanger stasjon. Skatval stasjon har vært ubemannet siden 1979.
Stasjonsbygningen på Skatval er tegnet av Paul Armin Due i norsk dragestil med stein og panel med dominerende hjørner og rundbuer i første etasje. Stasjonsbygningen er ikke lenger i bruk for togreisende, og solgt til private eiere. Den nye påstigningsplattformen ligger noen hundre meter unna. Stasjonsbygningen har vært brukt som restaurant og møte- og selskapslokale.
Godshuset like ved stasjonsbygningen er tilholdssted for en lokal maleklubb, IL-godsen maleklubb.
Qula
Qula (arabisk: قولة) var en palestinsk landsby, ved ruinene etter den lille korsfarerborgen Cola eller Chola. Stedet er i Sentraldistriktet i Israel, rundt 14 km nordøst for Ramla. Hasan Salama (1913-1948) og hans sønn Ali Hassan Salameh (1940-1979) var fra Qula.
Historie
Korsfarerborgen er først nevnt i kilder fra 1181, den og landsbyen ble da ervervet av hospitallerordenen og Hugo av Flandern. Her produserte ordenen næringsmidler for sitt hospital i Jerusalem.
Det som er bevart av borgen, er restene av et tårn og enn av festningsbygningene.
De palestinske arabere forlot landsvyen under nakbaen.
Referanser
'''
Run Samson Run
«Run Samson Run» er en amerikansk popsang, skrevet av Neil Sedaka og Howard Greenfield. Den ble spilt inn av Sedaka. Run Samson Run ble utgitt på single i 1961. Sangen er med på hans album, Neil Sedaka Sings Little Devil and His Other Hits, og er også med på albumet, Neil Sedaka Sings His Greatest Hits (1959–1963). Det musikalske akkompagnementet er med Stan Applebaum and His Orchestra.
Arvingen (1949)
Arvingen (originaltittel: The Heiress) er en amerikansk dramafilm fra 1949, regissert av William Wyler og produsert av Paramount Pictures. I hovedrollene spiller Olivia de Havilland, Montgomery Clift og Ralph Richardson. Filmen handler om en ung, naiv kvinne som møter en kjekk, men fattig mann. Hennes far, en velstående lege som er enkemann, mistenker at datterens kjæreste kun er interessert i familiens penger. Manus er skrevet av Ruth og Augustus Goetz, basert på teaterstykket deres med samme tittel fra 1947. Teaterstykket er basert på romanen Washington Square (1880), skrevet av Henry James.
Run Samson Run
Teksten tar for seg den bibelske historien om Samson og Delilah, tilpasser den til en moderne kjærlighetshistorie og kommenterer forholdet mellom menn og kvinner.
Coverversjoner
I 1963, laget den kvinnelige sangeren, Chang Loo (1932–2009) fra Hong Kong, en coverversjon av sangen med tittelen «Run Samson Run»«»/英雄美人», på henholdsvis engelsk og mandarin-kinesisk, på sitt LP-album An Evening With Chang Loo for EMI Columbia Records.
Svensk versjon
Den svenske tittelen er «Blås, mamma, blås».
Listeplassering
Versjonen til Sedaka ble en hit i USA og nådde en 28.-plass på Billboard Hot 100-listen.
Brittany Howard
Brittany Amber Howard (født 2. oktober 1988 ) er en amerikansk musiker, sanger og låtskriver som er kjent for å være hovedvokalist, gitarist og hovedlåtskriver for rockebandene Alabama Shakes, Thunderbitch og Bermuda Triangle. Hun har blitt tildelt ni Grammy-nominasjoner gjennom Alabama Shakes. Nominasjonene inkluderer «beste nye artist» og «årets album» med plata Sound & Color. Musikkgruppen ble senere tildelt fire priser, inkludert «beste alternative musikkalbum».
I 2018 kunngjorde Alabama Shakes at gruppen skulle ta en pause. I løpet av denne pausen har Howard utgitt debutalbumet Jaime (2019), som soloartist. Albumet mottok positiv kritikk, og Howard har mottatt syv Grammy-nominasjoner, samt blitt tildelt en for «beste rockesang» for låta «Stay High».
Kvantisering
Kvantisering kan ha flere betydninger
Erik Jarve
Erik Jarve (født 27. januar 1946, død 12. desember 1994) var den første børsdirektøren ved Oslo Børs.
Arvingen (1949)
Arvingen ble nominert til åtte Oscar-priser, hvorav den vant fire: For beste kvinnelige hovedrolle, beste scenografi, beste kostymedesign og beste originalmusikk. I 1996 ble den utvalgt til bevaring i National Film Registry.
Brittany Howard
Oppvekst
Howard ble født i Athens i Alabama, og var en av to døtre til Christi (født Carter) og K. J. Howard. Hennes mor er av engelsk og irsk opphav, mens faren er afrikansk-amerikaner. Hennes barndomshjem var i en bilkirkegård. Hun lærte å skrive dikt og å spille piano fra hennes eldre søster, Jaime, som døde på grunn av retinoblastom i 1998. Howard hadde samme kreft, men overlevde med delvis blindhet i det ene øyet. Kort tid senere, skilte foreldrene seg. Hun begynte å spille gitar da hun var 13 år gammel, og var svært opptatt av albumer fra Dionne Warwick og Elvis Presley, som senere inspirerte henne til å skrive egne sangtekster.
Etter high school begynte Howard å jobbe for United States Postal Service før hun ble en musiker på fulltid som hovedvokalist for Alabama Shakes.
Karriere
Brittany Howard er mest kjent som hovedvokalisten og gitarist for det amerikanske rockebandet Alabama Shakes. Bandet oppsto med navnet «The Shakes» når Howard og bassisten Zac Cockrell begynte å spille coverlåter og egne sanger sammen med trommeslageren Steve Johnson. Gitaristen Heath Fogg ble senere med, og bandet begynte å spille på barer i Alabama, og spilte også inn sitt debutalbum, Boys & Girls. De signerte senere en kontrakt med ATO Records, og slapp ut Boys & Girls i 2012, som mottok kritikerros og flere Grammy-nominasjoner. I april 2015 slapp Alabama Shakes ut sitt andre album, Sound & Color. Det fikk førsteplass på musikklisten Billboard 200. Musikkgruppen framførte senere på flere talkshow-programmer som Saturday Night Live, The Tonight Show Starring Jimmy Fallon og The Late Show with Stephen Colbert. Howard var også en del av en medley sammen med Mavis Staples, Stephen Colbert, Ben Folds og flere i løpet av sesongpremieren av The Late Show with Stephen Colbert. Ved Lollapalooza i 2015 ble Howard invitert opp på scenen for å framføre en duett av «Get Back» sammen med Paul McCartney. Howard framførte også ved seremonien for Eddie Murphys Mark Twain Prize-tildeling. I 2015 ble Howard utnevnt som mottakeren av Billboard sin «Women in Music 'Powerhouse'»-pris.
Howard er også hovedvokalisten for rockebandet Thunderbitch, som ble til i Nashville i 2012. Bandet har gitt ut ett album, Thunderbitch (2015). De opptrer sjeldent på scenen, men spilte ved ATO Records sin CMJ Music Marathon-framvisning i oktober 2015.
Brittany Howard er også en vokalist i bandet Bermuda Triangle, som ble til i Nashville i 2017 sammen med Jesse Lafser og Becca Mancari. Debutoppføringen deres tok sted 12. juli 2017 i Basement East i Nashville. 6. september 2017 ga trioen ut deres første singel, «Rosey», som først ble gitt ut på Jeffe Lafsers album fra 2015, Raised on the Plains. Trioen gjorde senere en turné i oktober 2017 bestående av fem show gjennom de sydlige statene i USA.
I juni 2019 kunngjorde Brittany Howard et debut-soloalbum, Jaime, som senere ble utgitt 20. september 2019 sammen med en turné i Nord-Amerika og Europa. Pitchfork fortale at «Den utmerkede solodebuten fra Alabama Shakes sin sanger og låtskriver er et spennende opus som flytter grensene for stemmer, lyd og sjel til nye høyder.» Howard slapp ut musikkvideoen til singelen «Stay High» 16. juli 2019, som inneholdt skuespilleren Terry Crews. 15. april 2020 ga Howard ut en coverversjon av Funkadelics «You and Your Folks, Me and My Folks» fra 1971, samt en ny versjon av hennes «Stay High».
Arvingen (1949)
Handling
I New York City på 1850-tallet er Catherine Sloper en sjenert kvinne hvis krevende far, doktor Austin Sloper ikke legger skjul på sin skuffelse over datteren sin. Faren hennes minner henne ofte om at hun har begrenset talent, og minner alt for lite om hennes avdøde mor. Sloper er fryktelig bitter over at han mistet sin sjarmerende og vakre kone, og han føler skjebnen erstattet hans kone med en enkel og ikke-forlokkende datter. Imidlertid er Catherine viet til sin far, og for naiv og uskyldig, til å forstå denne mishandlingen eller dens virkelige årsaker. Catherines svenske tante Lavinia Penniman (spilt av Miriam Hopkins) flytter inn hos dem, etter å ha blitt enke. Hun forsøker å få Catherine til å bli mer sosial, og finne seg en ektemann.
Brittany Howard
Privatliv
Howard stod fram som lesbisk i en alder av 25. I 2018 giftet Howard seg med Jesse Lafser, hennes bandkamerat i bandet Bermuda Triangle.
Arvingen (1949)
Handling
I New York City på 1850-tallet er Catherine Sloper en veldig sjenert kvinne hvis krevende far, doktor Austin Sloper ikke legger skjul på sin skuffelse over henne. Faren hennes minner henne ofte om at hun har begrenset talent, og minner lite om hennes avdøde mor. Sloper er fryktelig bitter over at han mistet sin sjarmerende og vakre kone, og han føler skjebnen erstattet hans kone med en enkel og ikke-forlokkende datter. Imidlertid er Catherine viet til sin far, og for naiv og uskyldig, til å forstå denne mishandlingen eller dens virkelige årsaker.
Når Catherines svenske tante Lavinia Penniman (spilt av Miriam Hopkins) flytter inn hos dem, etter å ha blitt enke. Hun forsøker å få Catherine til å bli mer sosial, og finne en ektemann. Når hun møter den kjekke Morris Townsend, blir Catherine forført av all oppmerksomheten han gir henne - oppmerksomhet hun aldri har mottatt tidligere, og desperat har ønsket seg. Catherine blomstrer raskt under hans romantiske følelser. Hun blir forelsket i Morris, og de planlegger snart å gifte seg. Catherine er myndig, og mottar 10 000 dollar i året i arv etter moren hennes, og forventes å motta ytterligere 20 000 dollar hvert år på toppen av dette etter farens bortgang. Men Sloper tror at den fattige Morris, som er langt mer attraktiv og sjarmerende enn Catherine, bare er interessert i Catherine på grunn av alle pengene hun har arvet.
Erik Jarve
Jarve startet karrieren som sekretær i Norges Handelsstands Forbund, begynte i 1969 ved Oslo Børs som børssekretær, deretter fra 1977 som børskommissær, og fra 1989 som børsdirektør ved Oslo Børs. Hans virketid på børsen er blitt stående som  Erik Jarves børs , hvilket henspiller på den moderne finansinstitusjonen han skapte, hvordan børsen ble identifisert med han, og hvordan Jarve selv så på børsen - at den var hans.
Fra og med midten av 1980-tallet under jappetiden, var det særlig Jarves fremtredende skikkelse og karakteristiske skjegg som personifiserte institusjonen. Jarves misjon var ikke bare at Oslo Børs som institusjon skulle overleve, men å nå ut med informasjon til folket - særlig ungdommen - og folkeliggjøre aksjehandel.
Utover 1980-tallet i børsens sterke vekstperiode (frem til det internasjonale krakket mandag 19. oktober 1987) ble det stadig tydeligere at Jarve, som satt på børsens økonomiske oversikt, hadde et pengebruk som skurret alvorlig, som blant annet fremkom av at han befordret kunder og partnere til Svalbard med fly for å spise lunsj.
Han ble funnet druknet ved sin hytte i Bamble natt til 13. desember 1994 klokken 01:25, etter han var blitt avskjediget av børsstyret 12. desember for å ha blandet sin egen og Børsens økonomi. Jarve skal ha blant annet skaffet seg økonomiske midler til en verdi av rundt 300,000 kroner. Hans venn, investoren Erik Must, skrev en treffende nekrolog i anledningen: '' Oslo Børs var alt for Erik Jarve. Han kunne ikke leve uten. ''.
Jarves ettermæle hos Oslo Børs den dag i dag lyder som følger:
Under Jarves ledelse ble Oslo Børs en moderne verdipapirbørs. Omsetningen økte til nivåer som i realtermer ikke var sett på seksti år, bygget ble oppusset og elektronisk handel ble innført i 1988. Jarve hadde tidens vinder i ryggen, men greide også å utvide handlingsrommet for Børsen som institusjon. Han var opptatt av Børsens rolle som samfunnsinstitusjon og kilde til næringslivets finansiering .
Steinkors
Steinkors er store, frittstående kristne monument fra middelalderen i stein, formet som kors.
Irland og Storbritannia var kjerneområde for tradisjonen med å reise store steinkors, med en utvikling av både keltiske og angliske høykors. Tradisjonen fra tidlig middelalder i Irland og på De britiske øyer med å reise steinkors hadde antagelig utviklet seg fra eldre tradisjoner ved å bruke tømmer, kanskje med metallarbeider tilknyttet, og eldre keltiske minnesteiner. Piktiske steinmonumenter i Skottland kan også hatt innflytelse på formen til de keltiske høykorsene. De eldste bevarte eksemplene synes å ha kommet fra området til det angelsaksiske kongeriket Northumbria, som hadde blitt konvertert til kristendommen av irske misjonærer. Det er fortsatt uklart om formen først utviklet seg i Irland eller Storbritannia.
Steinkors i Norge
I Norge er det på Vestlandet at kulturen med steinkors har fått en markert utløper. Fra Jæren til Møre har vi over 60 reiste steinkors. Her finner en både angliske og keltiske steinkors som er helt klare i sin form, men de fleste er mer grovhogde og minner mest om det latinske. Denne konsentrasjonen av reiste steinkors er spesiell, ikke bare i Norge, men på hele det europeiske fastland. Med unntak av enkelte senmiddeladerkors finner en slike verken i Sverige, Danmark, Tyskland eller Frankrike. Vi finner riktignok noen keltiske steinkors i deler av Tyskland, sørvestre Frankrike og nordlige Spania. Sverige har en svak høykorstradisjon og noen få på Gotland og Öland. I Danmark finnes det noen få steinkors på Vest- og Nord-Jylland.
Keltiske høykors finnes i Loen, Eivindvik, og Etne. På kirkegården i Innvik finnes også et steinkors. Det er en likstein av kleber som har et keltisk solkors i relieff.
Av de om lag 60 steinkorsene på Vestlandet, er det bare halvparten igjen. I Rogaland står sju igjen på originalt sted, to er flyttet til Stavanger museum, et fragment oppbevares hos Arkeologisk museum i Stavanger, et kors er flyttet inn i Hundvåg kirke i Stavanger, to fragmenter er oppbevart hos Universitetsmuseet i Bergen, mens et høykors står ved Fantoft stavkirke i Bergen. Alle disse er av anglisk type.
Bruk
Mange kors er knyttet opp mot gamle gravhauger. Tradisjoner kan tyde på at noen høykors opprinnelig har stått på norrøne gravhauger. Ca. 40 av de korsmerkede steiner og steinkors synes opprinnelig å ha stått på hedenske gravplasser, og ca. 45 har hatt forbindelse med tidlige kirkegårder. Høykors som er plassert på gravhaug kan være satt inn i stedet for den norrøne bautasteinen.
Steinkors som står i forbindelse med norrøn gravhaug kan høre til i den senere del av misjonstiden på Vestlandet, før de første kirkegårdene ble vigslet på de steder der korsene var. De forteller om at slektene det gjelder, definitivt er gått over til kristendommen, men ennå ikke er underlagt den kristne gravskikk i vigslet jord. Stormenn i området er antagelig de som har sørget for at korset ble reist.
Korsets form
Det som skiller de keltiske høykorsene i Norge fra det latinske korset er de fire runde armhulene og eventuelt et sirkelrundt hull i krysset. Selv om vi bare har fem kors med klar, keltisk form, har seks av de norske høykorsene et rundt hull midt i korsarmenes kryss, mens mange britiske korsene har en sirkelrund forhøyning eller fordypning i stedet. Kanskje man her finner forklaringen på det runde hullet inn de norske korsene.
Høykorsene i Eivindvik
Steinkorsene i Eivindvik er første gang omtalt i de Arnamagneanske samlinger, folio 370 fra 1626:
''Udi Bergens Stift udi Nordhordlen på Eivindvigs Prestegaard finnes 2 Steinkors; det første staar hos Kierken og ere fem Sjellandske alen høy, to alen bred og fire Fingre tykk, det andre staar 288 alne udi Nord frad det første: og ere 4 S. alen høy og 2 alen bred, hvorpaa staar et lidet Kors uthuggen som afrisset staar: der findes på disse Kors ingen Tegn uden utallige tusen røde Knoppe som Hagle og findes samme Knopper paa begge side af Korset, Kanterne paa disse to Kors vender du i øst og vest. Om disse Kors ere ingen sagn, uden Noen siger at S. Olaf konge skulde haffue disse røde pletter eller Stene der udi, saa dette skulde være hans Hagle: derhos menes at disse Kors skulde i Pavedømme været opsat og Munkerne derom have ganget med Kors och fane 2 gange om Aaret, som er Korsmesse om Vaaren og Korsmesse om Høsten og da signet Ager och Eng.''
Steinkorsene bærer tydelige trekk fra britiske steinkors, men forenklet i formen, da den harde, norske steinen ikke tillater stor bruk av dekorelementer. Den ene typen man finner i Eivindvik er den norsk-keltiske med rette korsarmer og toppstykke og med halvsirkelrunde armhuler. Korset ved kirkegården er en av de få stilsikre eksempler av typen. Slike kors finnes i Vestland fylke. Impulsen peker mot nordlige deler av Storbritannia, spesielt Skottland.
Det andre er et norsk-angliske steinkors med store, harmoniske buer mellom korsarmene og rett avslutning, samt en slank og forseggjort stamme. Inspirasjonen synes å være hentet fra og med Yorkshire og sørover. Steinkorset i Krossteigen er det mest utpregete, angliske korset i Norge.
Det angliske korset i Krossteigen
Steinkorset i bakkehellingen har en høyde på 2,5 m. På fremsiden er det hugget ut et latinsk kors som stikker 1.2 cm frem fra steinflaten og stammen toner ut i stammen på hovedkorset. Det finnes ikke andre steinkors med så utpregete, angliske trekk i Norge.
Det keltiske kors ved kirkegården
Ved inngangen til kirkegården i Eivindvik står et steinkors. Korset har stått på stedet før kirken ble reist. Det har en høyde på 285 cm over bakken og er 115 cm bredt. Korset er skadet ved at et stykke er slått av. Korset er av granatglimmerskifer og fra kvernsteinbruddet i Hyllestad. Spesielt med dette korset er at det på den ene flaten er tydelige spor etter kvernsteinshogging med konturer av fire kvernsteiner. Det viser at kvernsteinsprodukjsonen er eldre enn fremstillingen av steinkors. Til forskjell fra de andre korsene er dette uten hull i krysset. Tradisjonen hevder at korset skal ha stått nede ved sjøen like ved. Den sier også at en døpefont har hørt til korset, og at kors og døpefont nede ved sjøen kan da ha vært et samlingssted presten brukte før det ble reist kirke på stedet. I 1626 sier skriftlige kilder at korset sto oppe ved kirkegården der det nå står. Men det blir og antatt der det står nå er den opprinnelige plassering. Nærheten til det angliske kors er påfallende. Tradisjonen nevner også et tredje kors som sammen med de to andre har dannet en trekant. Bredsidene på korsene vender mot hverandre. Begge korsene har utsikt mot det som er blitt tolket som selve den første tingvollen for Gulatinget. Det kan derfor virke som om korsene rammer inn selve tingområdet.
Det har også vært hevdet at korset kan være satt opp i forbindelse med misjonsfremstøtene til Olav Tryggvason. Han hadde store møter på Gulatinget ledd i kristningen av Norge. Det har vært påpekt at Olav Tryggvason hadde hyppige besøk og gode forbindelser med Storbritannia og derfor gode muligheter for å få med seg prester som var kjent med den keltiske korsformen.
Det keltiske korset i Korssundet
Det gamle steinkorset fra cirka 1030 er plassert på en høyde på nordsiden av veien, like ved broen over Korssundet i Fjaler. Korset er like under fire meter høyt og korsarmene ca. 1,4 m. Korssund-korset er laget i granatglimmerskifer fra Hyllestad i ytre Sogn. Ved foten av steinkorset er det et steinkar, 93 centimeter langt, 34 centimeter bredt og 16 centimeter høyt. Man kjenner ikke formålet, men man kan tenke seg at at det har vært brukt til døpefat. Frem til 1600- og 1700-tallet kom kystfolket hit for å utføre kirkelige handlinger som barnedåp og vigsler. Sagnet sier at Olav den hellige rundt året 1014 skulle nå igjen sin bror, Harald. Under jakten på broren, åpnet plutselig landet (Korssundet) seg i en snarvei, slik at så han kunne nå igjen broren sin. Til minne om dette underet reiste Olav korset. Korsene på Kvitsøy, Korssundet og Gard i Haugesund er de eldste dokumenterte seilingsmerkene som stadig er i bruk i Europa.
Høykorset i Hundvåg
Dette korset står nå inne i Hundvåg kirke. Korset har en høyde på 3,5 meter. Korset ble først reist på en gravhaug på gården Husabø. Man regner med at dette er korsets opprinnelige plassering. Jens Kraft skrev i 1830 at korset stod på en gravhaug tett ved gårdens våningshus. Kirkestedet lå et lite stykke unna korset. Det er registrert flere gravhauger på gården. Hundvåg er en rimelig flat øy like utenfor Stavanger. Selv om innseilingen ligger 1,5 – 2 kilometer unna har korset sannsynligvis blitt sett derfra. Det har således hatt stor visuell rekkevidde med stort utsyn. Korset er i seg selv høyt og gravhaugen det har stått på har antagelig vært mellom 4,5 – 6 meter høy. Korset ser ut til å være koblet til ætteeiendom med gammel kultplass og rettslig samlingssted. Stedet var trolig tingplass. Antagelig var Husabø sete for en stormannsætt som stod bak reisingen.
Høykorset på Melhaug
På Melhaug i Sola ble det funnet et kors i et steingjerde. I dag er bare et stort fragment bevart av dette korset. Det er ikke kjent hvor dette korset kan ha stått tidligere. Grunnen til at man regner dette som et norsk-keltisk kors er at det er hogget en halv sirkulær vinkel på det som kan tolkes som restene etter en armhule. Derfor antyder man at dette kan være et keltisk kors. Fragmentet er i dag i Universitetsmuseet i Bergen.
Høykorset ved Grindheim kirke i Etne
På kirkegården ved Grindheim kirke står et høykors montert i en plattform av sement. Toppstykket til Grindheimsteinen er knekket i høyde med korsarmenes overkant. Stammen er også knekket, men limt sammen igjen. De nedre armhulene er sirkelrunde og midt i krysset er et sirkulært hull. Høyden er 1,96 m, den totale bredden er 1,10 m. Den fulle lengden fra bakken og opp kan ha vært 2,4 m og den fulle lengden 2,85 m. Korsets nåværende plassering er fra 1960.
Ppprinnelige plassering er ukjent, men flere tradisjoner angir ulike steder:
Tradisjonen kan også tyde på at noen høykors kan ha stått på opprinnelig norrøne gravhauger i nærheten. I nærheten av Etne er det flere steiner som har keltiske kors inngravert. Det gjelder korsbautasteinen ved Gjerde kirke, Grindheimsteinen og en likstein i Ølen. En konsentrasjon av keltiske kors i Sunnhordland kan tyde på at dette har vært et misjonssentrum i området, mulig med en prest fra de nordlige deler av de britiske øyer.
Høykorset i Loen
Korset står på Loen kirkegård, ved den vestre kirkemuren som vender mot fjorden. Det har en høyde på 207 cm og korsarmene måler 126 cm. Korset er ikke symmetrisk da den ene korsarmen er 8 cm lenger enn den andre. Overgangene mellom den horisontale og vertikale delen av korset, «armhulene», er sirkelformet. Midt i korset er et rundt hull. Korset er av granatglimmerskifer fra Hyllestad. En omtale fra 1835 sier at korset er brukket. Det er reparert med to jernskinner som holder det sammen. Tradisjonen hevder at inntil 1700 sto korset nede i Korsvika utenfor nåværende hotell Aleksandria ved omlastingsplassen fra land til sjø. Tradisjonen sier også at stedet var en gammel samlingsplass og lokalt ting, men dette lar seg ikke verifisere. En offiser skal ha flyttet korset og plassert det på graven til sin sønn. På korset finnes det noen latinske bokstaver av nyere dato.
Le Morne Brabant
Le Morne Brabant er en halvøy på den sørvestlige, mest vindutsatte spissen av øystaten Mauritius. Et særmerket trekk ved området er den 556 meter høye basaltklippen, som har en flate på 12 hektar på toppen.
Området preges av en lagune, og er et populært reiselivsmål. Klippen har flere huler, og er hjemsted for den sjeldne mandrinette-planten, og for den endemiske Trochetia boutoniana.
Percy Williams Bridgman
Percy Williams Bridgman (født 21. april 1882, død 20. august 1961) var en amerikansk fysiker. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1946 «for oppfinnelsen av et apparat for å produsere ekstremt høyt trykk, og for de funn han gjorde innen høytrykkfysikk ved hjelp av dette». Mineralet bridgmanite er oppkalt etter han.
Le Morne Brabant
Klippen var åsted for en tragedie under opphevelsen av slaveriet på Mauritius i 1835. Flere rømte slaver hadde søkt tilflukt på klippen. En politipatrulje som kom til området for å kunngjøre at slaveriet var avskaffet, ble misforstått av slavene, som hoppet i døden. Deres dødsdato, 1. februar, markeres til minne om opphevelsen av slaveriet.
Klippen og området ble først foreslått som verdensarvområde i 2003, og ble vedtatt innlemmet på listen i 2008. Mauritius første verdensarvminne, Aapravasi Ghat, er et minne om kontraktsarbeiderne som etterfulgte slavehandelen, og man ser en sammenheng mellom disse to fasene av det ufrie arbeidets historie.
Biaz (album)
Biaz er et musikkalbum med BIAZ, utgitt i 2001. Dette er bandets debutalbum.
Norges Basketballforbund - Region Nord
Norges Basketballforbund - Region Nord (stiftet 22. november 2003) er den nordligste av fem regioner i Norges Basketballforbund, og består av tilsluttede klubber innen fylkene Nordland, Troms og Finnmark.
Regionen består blant annet av klubben Tromsø Storm, som de siste årene har én av de beste lagene i Norges øverste nivå i basketball, BLNO.
Klubber
Regionen består av 7 klubber:
Studentersamfundets Symfoniorkester
Studentersamfundets Symfoniorkester (Symf.Orch. eller Symforch) er et studentorkester i Trondheim, og er en videreføring av det opprinnelige Studentersamfundets Orkester. Orkesteret har vært i aktivitet på Studentersamfundet i Trondhjem i en eller annen form kontinuerlig siden det ble stiftet i 1910. I dag er der omtrent 85 medlemmer, og er med det den største gruppa på Musikerlåfte (en av Samfundets hybler). Orkesteret øver hver uke i storsalen på Samfundet under ledelse av Gavin David Lee.
Repertoar
Repertoaret famner om mer enn tradisjonell symfonisk musikk da orkesteret ofte har samarbeid med kor og andre orkester, spesielt Trondhjems studentersangforening og Trondhjems Kvinnelige Studentersangforening. Det har etterhvert blitt tradisjon at Symf.Orch. både åpner og har konserter under UKA med svært gode norske solister. De siste årene har Symf.Orch. spilt med blant annet Marianne Beate Kielland, Truls Mørk, Marianne Thorsen, Håvard Gimse, Elise Båtnes og Arve Tellefsen.
Rekruttering
Orkesteret har et godt rekrutteringsgrunnlag, og har en tilnærmet komplett symfonisk besetning. De fleste medlemmene er studenter som kommer fra hele landet.
Barreiro
Barreiro er en bykommune i Portugal i distriktet Setúbal i storbyregionen rundt Lisboa, med 78 764 innbyggere (2011). Byen ligger ved det venstre estuarium til elven Tejo, og på den andre elvebredden kan man se hovedstaden Lisboa. Barreiro fikk bystatus i 1984.
Syntomium
Syntomium er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Barreiro
Sogn
Kommunen består siden 2013 av fire sogn (freguesias):
Syntomium
Utseende
Små, nokså kraftige, svarte kortvinger, gjerne med noe metallglans. Oversiden er tett og kraftig punktert. Antennene er noe kølleformede. Hodet er kort og bredt med litt utstående fasettøyne. Pronotum er rundet, betydelig bredere enn langt. Dekkvingene er lett rundede, nokså brede, bakkroppen rundet.
Levevis
Artene lever på bakken mellom løvstrø.
Ontogenese
Med ontogenese forstås i alminnelighet historien til en enhets strukturelle dannelse og endringer uten tap av dens organisasjon. Uttrykket kommer fra gresk οντογένεση; sammensatt av ον on «vesen» og γέννηση génnisi «fødsel» eller «tilblivelse»). Uttrykket ble introdusert av Ernst Haeckel, som først og fremst brukte det i beskrivelsen av fosterutvikling som var hans fagfelt. Haeckels bruk av uttrykket kommer tydelig fram i hans biologiske grunnregel «ontogenese rekapitulerer fylogenese».
Uttrykket benyttes i flere sammenhenger:
I videre biologisk forstand benyttes uttrykket de facto også om utviklingen fra befruktning til død, altså utover «genesen».
Brynjulf Handgaard
Brynjulf Handgaard (født 10. mars 1949 på Lillehammer) er en norsk journalist, redaktør, fagbokforfatter og innholdsutvikler i NRK. Nå professor emeritus ved TV-fagene på Høgskolen i Innlandet.
Handgaard begynte som lokalavisjournalist. Han har studert statsvitenskap, norsk og historie ved UiO og UiB. Han var radio- og fjernsynsjournalist i NRK 1977–1988 og ansatt ved Fjernsynsregistudiet på Høgskolen i Lillehammer 1988–1990. Han var distriktsredaktør ved NRK Oppland 1990–2001 og hadde diverse prosjektlederjobber og drev redaksjonelt utviklingsarbeid i NRKs distrikts- og nyhetsdivisjon 2002–2007. Handgaard ledet i flere år NRKs språkutvalg. Han var nasjonal koordinator for Circom (European Association of Regional Television) (2001–2004) og for INPUT (International PUblic Television) (2004–2005). I årene 2008 – 2018 arbeidet han som program- og innholdsutvikler i NRK og i 2017 – 2021 som professor ved TV-fagene på Høgskolen i Innlandet. Han har gjennom flere år undervist og holdt kurs i intervjuteknikk, programledelse og historiefortelling.
Bibliografi
Handgaard har skrevet en rekke artikler om journalistikk, språk og lokalhistorie.
Førde sentralsjukehus
Førde sentralsjukehus er et somatisk og psykiatrisk sykehus for Sogn og Fjordane i Vestland fylke. Sykehuset eies av Helse Førde og ligger på Vie i Førde i Sunnfjord kommune. Det er dessuten lokalt sykehus for fylkesregionene Sunnfjord og Ytre Sogn (rundt 60 000 innbyggere i 2005). Sykehuset er den største arbeidsplassen i Sogn og Fjordane.
Bygget er det høyeste av sitt slag i Førde og er ca. 36 meter høyt. Sykehuset er fredet av Riksantikvaren.
Peder Alhaug
Peder Alhaug (født 19. desember 1921 på Brøttum i Ringsaker, død 12. desember 2003) var en norsk barytonsanger. Han er særlig kjent for sin plateinnspillinger med tolkninger av kristne sanger.
Lille Torskefjorden
Lille Torskefjorden (nordsamisk: Uhca Dorskavuotna) er en fjordarm av Laksefjorden i Lebesby kommune i Finnmark. Fjorden strekker seg 2,5 kilometer sørøstover til Rundhaugen i enden av fjorden.
Fjorden har innløp mellom Lille Torskefjordklubben i nord og Seimaneset i sør. Grønmo og Rundhaugen er to gårdsbruk på sørsiden av fjorden. Nord for Lille Torskefjordklubben ligger Store Torskefjorden. Fjorden er 71 meter på det dypeste, like nord for Seimaneset.
Wolframs-Eschenbach
Wolframs-Eschenbach (til 1917 Obereschenbach) er en by i Tyskland i delstaten Bayern i Landkreis Ansbach.
Den tysk ridder og poet Wolfram von Eschenbach ble født i Wolframs-Eschenbach.
Distrikter
Wolframs-Eschenbach har 10 distrikter:
Kumiko Okae
Karriere
Okae giftet seg med skuespilleren Baku Owada (大和田獏) i 1983. De fikk datteren Miho Ohwada.
Okae ble operert for kreft sent i 2019 og fikk senere stråleterapi tidlig i 2020, noe som ytterligere svekket immunsystemet. Den 3. april forverret tilstanden seg raskt. Den 6. april ble hun brakt til sykehus i Tokyo og etterhvert diagnostisert med covid-19. Okae døde av lungebetennelse relatert til koronaviruset 23. april 2020, i en alder av 63 år.
Ivanovo
Ivanovo (russisk Иваново, frem til 1932 Ivanovo-Voznesensk, Иваново-Вознесенск) er en by nordøst for Moskva i Russland. Den er hovedstad i Ivanovo oblast og har 424 395 innbyggere (2004).
Byen fikk byrettigheter i 1871 og er tradisjonelt blitt kalt for Russlands tekstilhovedstad. På begynnelsen av 1900-tallet konkurrerte Ivanovo med Łódź om å bli den største tekstilprodusenten i Europa.
Ivanovo er et viktig kultur-, industri- og vitenskapssenter. Byen er vennskapsby med Łódź.
Ivanovo er en av en rekke byer som inngår i den gyldne ring i Russland – ei turistrute gjennom en rekke middelalderbyer nord for Moskva.
Wolfgang Pauli
Wolfgang Ernst Pauli (født 25. april 1900 i Wien, død 15. desember 1958 i Zürich) var en østerriksk fysiker berømt for sitt arbeid på teorien om spinn og spesielt oppdagelsen av eksklusjonsprinsippet som er fundamentet for all kjemi og elementærpartikkelfysikk. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1945 «for oppdagelsen av eksklusjonsprinsippet, også kalt Paulis eksklusjonsprinsipp».
Biografi
Pauli ble født i Wien, og foreldrene het Wolfgang Joseph Pauli og Berta Camilla Schütz. Sitt mellomnavn fikk han av sin gudfar, fysikeren Ernst Mach.
Pauli var elev ved Döblinger-Gymnasium i Wien og gikk ut derfra med beste skussmål i 1918. Bare to måneder etter uteksaminering publiserte han sitt første vitenskapelig arbeid, om Einsteins teori om generell relativitet. Han fulgte forelesninger ved Ludwig-Maximilians-Universität i München og arbeidet under Arnold Sommerfeld, og der mottok han sin doktorgrad i juli 1921 for en avhandling om kvanteteorien for et ionisert hydrogenmolekyl.
Sommerfeld ba Pauli gjøre en drøfting av relativitet for Encyklopaedie der mathematischen Wissenschaften, et tysk leksikon. To måneder etter at han mottok sin doktorgrad fullførte Pauli artikkelen, som ble på 237 sider. Den ble lovprist av Einstein; utformet som en monografi, er den den dag idag en standardreferanse om emnet.
Han tilbrakte et år ved Georg-August-Universität i Göttingen som Max Borns assistent, og det påfølgende år ved det som skulle bli Niels Bohr Institutet for teoretisk fysikk ved Københavns Universitet. Deretter var han fra 1923 til 1928 foreleser ved Universität Hamburg. I denne perioden var Pauli i sentrum for utviklingen av den moderne kvantemekaniske teori. Han formulerte konkret utelukkelsesprinsippet og teorien om ikke-relativistisk spinn. (Se under for en liste over hans vitenskapelige bidrag.)
I mai 1929 forlot Pauli den katolske kirke, og i desember giftet han seg med Käthe Margarethe Deppner. Det var et ulykkelig ekteskap som endte med skilsmisse i 1930 etter mindre enn ett år.
I begynnelsen av året 1931, kort tid etter skilsmissen og hans umiddelbart påfølgende postulering av nøytrinoet, hadde Pauli et nervøst sammenbrudd. Han oppsøkte psykiateren og psykoterapeuten Carl Jung som i likhet med Pauli bodde nær Zürich. Jung begynte umiddelbart å fortolke hans dypt arketypiske drømmer, og Pauli ble en av dybdepsykologens beste studenter. Snart begynte han å komme med vitenskapelig kritikk av de erkjennelsesteoretiske aspektene ved Jungs teori og bidro på denne måten til en viss oppklaring av sistnevntes tanker, særlig omkring konseptet synkronisitet. En betydelig del av disse diskusjonene er dokumentert i Pauli/Jung-brevene, nå utgitt som «Atom and Archetype» (se under). Jungs analyse av over 400 av Paulis drømmer er beskrevet utførlig i boka «Psykologi og alkymi».
I 1928 ble han tilsatt som professor i teoretisk fysikk ved Eidgenössische Technische Hochschule i Zürich. Han hadde gjesteprofessorat ved University of Michigan i 1931 og ved Institute for Advanced Study i Princeton i 1935. Han mottok den nederlandske Lorentzmedaljen i 1931.
I 1934 giftet han seg med Franca Bertram. Dette ekteskapet skulle vare resten av livet. De to fikk ingen barn sammen.
Den tyske annekteringen av Østerrike i 1938 gjorde ham til tysk statsborger, noe som ble et problem ved utbruddet av andre verdenskrig i 1939. Pauli flyttet til USA i 1940 der han var professor i teoretisk fysikk ved Princeton. Etter avslutningen av krigen ble han i 1946 en naturalisert statsborger av De forente stater før han returnerte til Zürich der han stort sett forble resten av livet.
Vitenskapelig karriere
I 1924 foreslo Pauli en ny frihetsgrad for kvanter for å løse selvmotsigelser mellom observerte molekylære spektra og teorien om kvantemekanikk som var under utvikling. Han formulerte Paulis utelukkelsesprinsipp, hans kanskje viktigste arbeid, som fastslo at to elektroner ikke kan eksistere i den samme kvantetilstand. Forestillingen om spinn hadde sitt opphav hos Ralph Kronig. George Uhlenbeck og Samuel Goudsmit identifiserte ett år senere denne frihetsgraden som elektronets spinn.