cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luis Otero
Otero var med på det spanske fotballaget som kom på andreplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten på første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.
Helmuth James von Moltke
Helmuth James greve von Moltke (født 11. mars 1907 i Kreisau i Schlesien, død 23. januar 1945 i Plötzensee) var en tysk jurist og adelsmann som er kjent som grunnlegger av Kreisau-kretsen, som engasjerte seg mot nasjonalsosialistenes styre. Kretsen fikk navn etter godset Kreisau i Schlesien tilhørende Moltke. Han ble dømt til døden og henrettet som følge av det mislykkede 20. juli-attentatet mot Hitler.
Han tilhørte den velkjente mecklenburgske uradelsslekten Moltke, som har spilt en stor rolle i både tysk og dansk historie.
Hans grandonkel var general Helmuth Johannes Ludwig von Moltke som var tysk forsvarssjef de første ukene av første verdenskrig. Han var dypt forankret i en kristelig bevegelse og mente sosialismen måtte bli bærende for fremtidens samfunn.
Bakgrunn
Helmuth James von Moltke var medlem av den mecklenburgske adelige slekten Moltke. Han var sønn til den schlesiske godseieren greve Helmuth von Moltke (1876-1939), en av medgrunnleggerne til Christian Science i Tyskland, og brorsønns sønnesønn til den berømte tyske feltmarskalken Helmuth Karl Bernhard von Moltke (1800-1891). Han arvet ved farens død den grevelige familiens slektsgods i Kreisau, nåværende Krzyzowa, Dolny Slask, i Schlesien. Moren Dorothy Rose-Innes var britiskættet sørafrikansk og datter til sjefsdommeren i Sør-Afrikas høyesterett, James Rose Innes. Moltke giftet seg i oktober 1931 med Freya Deichmann (1911-2010), som han hadde lært å kjenne i Østerrike.
Juristkarriere
Moltke studerte, mot farens ønske, jus i Breslau, Wien og Berlin 1927-1929. I Berlin ble han kjent med nasjonaløkonomen Hermann Schwarzwald, som introduserte ham for mange av tidens kjente kulturprofiler, som Carl Zuckmayer, Egon Friedell, Bertolt Brecht og Helene Weigel.
I 1935 avstod han fra å gjøre en karriere som dommer, da han i så fall skulle ha vært tvunget til å bli medlem i NSDAP, og virket i stedet som advokat med Karl von Lewinski og deretter sammen med Paul Leverkuehn. Han representerte blant annet jødiske familier som ble rammet av «arisering» og tvangssalg av eiendom, for eksempel den kjente restauratørfamilien Kempinski.
Andre verdenskrig
Etter andre verdenskrigs utbrudd i september 1939 arbeidet han på avdelingen for folkerett i den tyske etterretningstjenesten Abwehr, under admiral Wilhelm Canaris. Hans arbeidsoppgaver bestod av informasjonsinnsamling for Wehrmacht av opplysninger fra militærattachéer og utenlandske aviser. Derutover skulle han være ansvarlig for sambandsspørsmål mellom Oberkommando der Wehrmacht (OKW) og Auswärtiges Amt og skrive uttalelser i folkerettslige spørsmål. Moltke håpet på å gjennom denne rolle kunne påvirke Wehrmachts handlemåte i humanitær retning, og ble støttet av sine overordnede, admiral Canaris og Hans Oster, som også var motstandere av Hitlers politikk. Britiske etterretningsdokumenter fra denne tiden, offentliggjort først i 2007, viser at Foreign Office var vel underrettet om von Moltkes sympatier. Moltke kjente godt forholdene i Storbritannia (moren var av engelsk opphav). Mens krigen pågikk opprettholdt han forbindelsene til Storbritannia.
I 1940 ble det rundt Moltkes hjem i Kreisau dannet en gruppe personer omkring von Moltke og Peter Yorck von Wartenburg, såvel konservative og sosialister som kristne, som la planer for et nytt postnazistisk og demokratisk Tyskland. Gruppen ble derfor kalt Kreisaukretsen. Moltke knyttet kontakt med andre motstandssympatisører og inntok en drivende rolle i Kreisaukretsen, der hans store ressurs var å kunne samle representanter fra atskilte deler av det tyske samfunnet og få dem til å kompromisse seg frem til en felles programerklæring.
Moltke informerte den norske motstandsbevegelsen/London-regjeringen om Wannsee-konferansen.
Den 19. januar 1944 ble han arrestert i forbindelse med utrenskningene av motstandselementer innen Abwehr. Kreisaukretsen forble dog lenge ukjent for myndighetene, og ble avslørt først etter 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler.
Berit Nøkleby
Berit Nøkleby (født 25. september 1939 i Drammen, død 26. juli 2018 ) var en norsk historiker og forfatter. Hun var spesialist på Norge under okkupasjonen 1940–1945.
Helmuth James von Moltke
Andre verdenskrig
Moltke ble dømt til døden i rettergangene etter attentatet av Volksgerichtshof 11. januar 1945. Det kunne imidlertid ikke bevises at Moltke selv hadde vært innblandet i kuppforsøket, selv om flere andre medlemmer av kretsen var blitt innblandet i kupplanene. Dommeren Roland Freisler motiverte dødsdommen med det faktum at Kreisaukretsen hadde lagt planer for en forandring av det tyske samfunn etter Hitler, noe som av Freisler ble ansett å være høyforræderi.
Moltke ble henrettet ved hengning i Plötzenseefengselet i Berlin 23. januar 1945.
Hans enke, Freya von Moltke, utvandret etter krigsslutten med barna til Sør-Afrika og bosatte seg senere i USA. Også hun hadde vært med på Kreisaugruppens diskusjoner. Hun medvirket til at parets korrespondanse fra fengselstiden ble publisert, og var også aktiv i grunnleggelsen av den ideelle stiftelsen ved parets tidligere hjem i Kreisau. Hun døde i 2010 i Norwich, Vermont.
Bibliografi
Samtlige verk er utgitt posthumt.
Berit Nøkleby
Hun skrev biografier om Karl A. Marthinsen og Josef Terboven og oversatt verk om okkupasjonstiden. På 1980-tallet skrev hun to av bindene i serien Norge i krig, bindene nyordning og holdningskamp.
Fylkesvei 632 (Hedmark)
Fylkesvei 632 (Fv632) i Hedmark går mellom Sundet og Koppang stasjon på Koppang i Stor-Elvdal kommune. Veien er 760 meter lang.
Jazz Alive
Jazz Alive var en jazzklubb i Oslo, sentral i utviklingen av norsk jazz på 1980-tallet. Etablert og ledet av saksofonisten Bernt Brinck Johnsen og trommeslager Ole Jacob Hansen. Klubben utgjorde en hovedscene for norske elitemusikere, men presenterte internasjonale storheter som bl.a. Chet Baker, Elvin Jones, Pepper Adams, Georgie Fame, Lee Konitz og Betty Carter. Klubben ble overtatt av Christian Reim i 1986 og avviklet under navnet Rock Alive året etter. Av innspillinger som ble gjort herfra kan nevnes Ditlef Eckhoff (1980) og Thorgeir Stubø (1983). NRK TV-opptak i 1982 med Warne Marsh. Galleri med separatutstillinger med bl.a. Eva Lange, Ole Jørgen Lehman, Veronica Solem og Jens Johannessen. I en periode var Hroar Dege restauratør.
Riksvei 92
Riksvei 92 (Rv92) går mellom Gievdnejávri i Kautokeino og Skoltefossen i Sør-Varanger, med avbrudd gjennom Finland mellom riksgrensen i Karasjok og riksgrensen ved Neiden. Veien er 115,1 km lang, samt 10,5 km mellom Neiden og Skoltefossen.
Tapes
Tapes er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Riksvei 92
Historie og fremtid
Veien fra Karasjok til grensen og brua eksisterte i hvert fall 1954, men 1960 eksisterte ennå ikke veien Kautokeino–Karasjok (kun fylkesvei 8068 i samme retning, men langs sørsiden av Karasjohka). 1. november 1976 ble strekningen Kautokeino–Karasjok åpnet for biltrafikk som del av Indre Riksvei. Veiavstanden mellom stedene ble dermed redusert fra 378 til 146 km. Før 1965 var veien Lakselv–Karasjok–grensen riksvei 930. Før regionsreformen trådte i kraft 1. januar 2010 var veien stamvei mellom Karasjok og riksgrensen. Veien riksgrensen–Neiden med fortsetting i Finland ble bygget i 1970-årene. Den var før 2017 riksvei 893. Det var før krigen mulig å kjøre fra Finland til Kirkenes over Riksvei 4 og ferjen Salmijärvi–Svanvik.
Det finnes forslag om å forlenge veien fra Kautokeino mot vest mot Troms eller mot sørvest mot Finland. Avstanden fra Kautokeino til E6 ved Skibotn er idag 301 km, og kunne bli 170 km. Det er også forslag om å bygge en 20 km vei mellom Masi ved riksvei 93 og Vuottoašjávri ved riksvei 92. Den skulle forkorte veiavstandene Alta–Karasjok og Alta–Kirkenes med 44 km.
Den østlige delen av veien (gamle riksvei 893) er en av tre riksveier/fylkesveier i Norge hvor man krysser riksgrensen til et naboland vestover. De andre er fylkesvei 895, i Tana i Finnmark, og fylkesvei 102 (før 2010 riksvei 102) i Halden i Østfold.
Coat_of_arms_of_Finland.svg Lappland, Finland
Forbindelse via finsk veinett
TINEstafetten
TINEstafetten er en årlig stafett som arrangeres i midten av mai for elever i 6.–9. klasse. TINEstafetten arrangeres av Norges Friidrettsforbund (NFIF) og TINE, der målet er å fremme fysisk aktivitet og breddeidrett blant barn og unge. Hvert år deltar over 100,000 ungdommer, fordelt på rundt 300 arrangementer, for å dele løpeglede og drive med idrett i skolen.
TINEstafetten er for alle og hele klassen kan delta. Skolen kan melde på så mange lag man vil. Hvert lag består av 4 jenter og 4 gutter, samt to reserver. Hver deltaker løper 200 meter. Man kan også løpe melde på lag i Åpen klasse, der man kan sette sammen lag uavhengig av kjønn og klasse. I 2011 rundet stafetten 1 million løpere og i 2018 feiret TINEstafetten 25-årsjubileum.
Philip Larkin
Philip Arthur Larkin (født 9. august 1922 i Coventry, død 2. desember 1985) var en britisk lyriker, romanforfatter og jazzkritiker. Han arbeidet som universitetsbibliotekar. Larkin betraktes som en av de fremste engelske lyrikerne på siste halvdel av 1900-tallet.
TINEstafetten
Det var Norges Friidrettsforbund, ved Karin Eftedal som også blir kalt «TINEstafettens mor», som i 1993 henvendte seg til TINE for å få sponset en friidrettsstafett på skoler. TINE ble med på dette samarbeidet for å motivere til økt fysisk aktivitet og bevissthet rundt kosthold hos ungdom. Siden den gang har løpeglade skoleelever fra hele landet deltatt i det som har blitt verdens største stafett.
Norges Friidrettsforbund er teknisk ansvarlig for gjennomføringen av samtlige arrangementer.
Idrettslaget Gneist
Idrettslaget Gneist holder til ca. 2 mil sør for Bergen sentrum i Ytrebygda bydel. IL Gneist ble stiftet 16. desember 1945 og har lokaler på Liland, like ved klubbens hovedanlegg for fotball
Frem til år 2002 var Liland-banen gruslagt, men til sesongstarten 2003 ble det lagt kunstgressdekke på banen. Dessuten ble det bygget en ny grusbane. Noen år senere fikk også denne grusbanen kunstgress. Den kraftige oppgraderingen har ført til at klubbens andre fotballbane, Sandsli Stadion (grus), har fått færre brukere, til tross for at den ligger mer sentralt. Til innendørsidrettene disponerer klubben Sandslihallen. Kapasiteten i hallen var sprengt, og det var derfor konkrete planer om å bygge en ny hall ved siden av Sandslihallen. Det er nå blitt laget en hall på baksiden av Sandslihallen som fungerer som Hall 2. For å dekke mest mulig av etterspørselen, tar klubben også i bruk gymsalene i de nærliggende skolene.
Idrettslaget har avdelinger for alpin, friidrett, klatring, orientering, turn, håndball, fotball og volleyball. I 1987 gikk klubbens friidrettsgruppe inn i overbygningsklubben BFG Fana.
IL Gneist hadde 2,757 medlemmer per 31. desember 2006 og ble i 2007 Hordalands største idrettslag målt i antall medlemmer. Den største gruppen er fotball med sine 1 476 medlemmer per 31. desember 2006, foran turn med 624 medlemmer. (Det er mulig å være medlem i flere grupper samtidig.)
Friidrettsgruppen holder til på Fana stadion.
Den desidert største aldersgruppen er 6–12 med 1,418 medlemmer. Gneists høye medlemstall blant de unge skyldes først og fremst at klubben har god kontakt med de lokale barneskolene, og det er ikke uvanlig at alle guttene i samme klasse begynner samtidig og danner et eget 7er lag i fotball
Håndball
Klubbens håndballag for kvinner spiller i 2. divisjon sesongen 2017/18, men rykker opp til 1. divisjon sesongen 2018/19 skulle Glassverket trekke sitt lag i Eliteserien. Klubbens håndballag for menn spiller i 4. divisjon sesongen 2017/18, men rykker opp til 3. divisjon sesongen 2018/19.
Volleyball
Klubben har et volleyball lag for herrer som spiller i 2. divisjon sesongen 2018/2019. De har flere ganger hatt muligheten til å rykke opp til 1. divisjon, men har takket nei på grunn av økonomiske årsaker. Klubben har også et volleyball lag for gutter U-13 til og med til U-19
Theramenes
Theramenes (død 404/403 f.Kr., gresk: Θηραμένης) var en athensk statsmann, fremtredende i det siste tiåret av Peloponneskrigen. Han var spesielt aktiv under de to periodene med oligarkisk styre i Athen, så vel som under rettssakene mot generalene som hadde kommandoen i slaget ved Arginusai i 406 f.Kr. Som en moderat oligark befant han seg ofte i en mellomposisjon mellom demokratene på den ene siden og de ekstreme oligarkene på den annen. Han klarte å erstatte et smalt oligarki med et bredere i 411 f.Kr., men mislykkes med det samme i 404, og ble henrettet av ekstremister han hadde stått i opposisjon imot.
Theramenes var en sentral figur i fire betydelige episoder i athensk historie. Han dukket opp i 411 f.Kr. som en av lederne for et oligarkisk kupp, men ettersom hans meninger var avvikende fra kuppets andre ledere, begynte han å motsette seg deres diktatur og tok ledelsen i å erstatte det trange oligarkiet som de hadde innsatt med et med bredere støtte. Han tjente som strategos i flere år etter dette, men ble ikke gjenvalgt til embetet i 408. Etter slaget ved Arginusai, hvor han tjente som trierark, fikk han oppgaven med å redde athenske sjømenn fra synkende skip, men ble forhindret fra dette av en storm. Hendelsen førte til furore i Athen, og Theramenes måtte svare for sitt ansvar for det mislykkede redningsforsøket. Kontroversen endte i henrettelsen av seks generaler som hadde kommandoen i slaget. Etter det athenske nederlaget i slaget ved Aigospotamoi i 405 f.Kr., forhandlet Theramenes frem betingelsene hvor Athen overgav seg til Sparta. Han ble så medlem av det trange oligarkiske styret kjent som «tretti tyranner» som Sparta innsatte hos sin beseirede rival. Som i 411 kom Theramenes snart i konflikt med de mer ekstreme elementene i styret. Hans protester mot terrorstyret som de tretti satte i verk, førte til at de ledende oligarkene planla å kvitte seg med ham. Han ble fjernet foran oligarkiets forsamling, og da forsamlingen nølte med å straffe ham, ble han strøket fra borgerlistene og henrettet uten rettssak.
Theramenes forble en kontroversiell figur etter sin død. Lysias fordømte ham iherdig og anklaget flere av hans tidligere politiske allierte, mens andre forsvarte Theramenes' handlinger. Moderne historiske vurderinger har endret seg over tid. I det 19. århundre ble Theramenes nesten universelt fordømt, men nyere forskning har produsert mer positive vurderinger. Noen historikere mener Theramenes var en egoistisk opportunist, andre en prinsippfast moderat. Detaljene i hans handlinger, hans motivasjon og hans karakter er fortsatt debattert den dag i dag.
Historiske nedtegnelser
En kjenner ikke til antikke biografier om Theramenes, men hans liv og handlinger er relativt godt dokumentert gjennom den omfattende behandlingen av ham i flere overlevende verk. Den attiske oratoren Lysias tar ham grundig for seg i sine taler, men på et svært fiendtlig vis. Theramenes dukker også opp i flere antikke fortellende historier. Thukydids beretning inkluderer starten på Theramenes karriere, og Xenofon fortsetter hvor Thukydid slapp og gir en detaljert beretning om flere episoder fra Theramenes karriere. Diodorus Siculus hentet antagelig sin beretning fra Eforos i de fleste punkter, men gir en annen beretning som skiller seg kraftig fra Xenofons i flere punkter. Theramenes dukker også opp i flere andre kilder som selv om de ikke gir så mange fortellende detaljer, men som har blitt brukt til å belyse de politiske kranglene som omgav Theramenes' liv og minne.
Familie
Det er bare svært sparsommelige opplysninger om Theramenes' liv utenfor den offentlige sfære som har blitt nedtegnet. Både hans far, Hagnon, og hans farfar, Nikias, hadde spilt betydelige roller i det athenske offentlige liv i tiårene før Theramenes dukket opp på scenen. Familien var ganske rik. Nikias skal ha hatt over 1000 slaver som arbeidet i sølvgruvene ved Lavrion, og han øste ut sin rikdom for å vinne gunst hos folket. Nikias hadde, som en av de ledende politikerne i Athen etter Perikles' død, vært den fremste talsmannen for Nikiasfreden, som gjorde slutt på den første delen av Peloponneskrigen i 421 f.Kr. Han hadde vært øverstkommanderende for den sicilianske ekspedisjon og døde i Sicilia i 413 kort tid før ekspedisjonens katastrofale nederlag.
Hagnon hadde i mellomtiden ledet gruppen av greske kolonister som grunnla Amfipolis i 437/6, hadde tjent som general ved flere anledninger før og under Peloponneskrigen og var en av de som skrev under Nikiasfreden. Hagnons karriere overlappet hans søns da han tjente som en av de ti som ble utpekt av styret til de 400 til å skrive et utkast til en ny konstitusjon i 411.
Kuppet i 411 f.Kr.
Theramenes dukket først opp i historiske nedtegnelser i forbindelse med det oligarkiske kuppet i 411 f.Kr. I etterkant av det athenske nederlaget i Sicilia, begynte opprør å bryte ut blant Athens' alliertstatater i Egeerhavet, og Nikiasfreden brøt sammen. Peloponneskrigen fortsatte for fullt innen 412 f.Kr. I denne konteksten begynte et antall athenske aristokrater, ledet av Peisander og med Theramenes som en av de fremtredende i deres rekker, å konspirere for å kaste byens demokratiske regjering. Denne intrigen ble satt i gang av eksilanten og adelsmannen Alkibiades, som på den tiden fungerte som assistent for den persiske satrapen Tissafernes. Han hevdet at han hadde stor innflytelse hos Tissafernes og lovet å returnere persisk støtte til Athen dersom demokratiet, som hadde ostrakisert ham ble erstattet med et oligarki. I henhold til dette begynte et antall trierarker og andre ledere av den athenske hæren ved Samos å planlegge å styrte demokratiet. De sendte til slutt Peisander til Athen. Han lovet at Alkibiades hjemreise og en allianse med perserne ville følge dersom athenerne ville erstatte deres demokrati med et oligarki. Peisander overtalte den athenske ekklesia til å sende ham som utsending til Alkibiades med fullmakt til å inngå avtaler slik det var nødvendig.
Men Alkibiades' innflytelse hos Tissafernes var ikke så stor som han hevdet, og han innså at han ikke ville kunne overtale satrapen til å alliere seg med athenerne. For å skjule dette faktum krevde han stadig større innrømmelser fra dem til de til slutt nektet å gå med på disse. Peisander og hans medsammensvorne var skuffet over Alkibiades, men var fremdeles bestemte på å styrte demokratiet og returnerte til Samos hvor konspiratørene arbeidet for å sikre seg kontroll over hæren. Samtidig oppmuntret de en gruppe innfødte samoiske oligarker til å begynne å planlegge å styrte deres egen bys demokrati. Imens lyktes en avdeling unge oligarkiske revolusjonære i Athen å få den faktiske kontrollen over styresmakten gjennom attentat og trusler.
Kort tid etter maktovertakelsen hadde ekstremistlederne i revolusjonen begynt å bygge befestninger på Eteiona, et dominerende punkt i inngangen til havnen i Pireus. Dette festningsverket skulle beskytte havnen mot angrep fra flåten ved Samos. De sluttet disse nye befestningene til eksisterende murer for å danne en festning som kunne forsvaret både mpt land og sjø, ettersom de interne stridighetene økte i styrke. Festningen inneholdt et stort lager som ekstremistene flyttet mesteparten av byens korlagre inn i. Theramenes protesterte på det sterkeste mot byggingen av denne festningen. Han argumenterte med at formålet med den ikke var å holde demokratene ute, men å overlevere den til spartanerne. Theramenes og hans parti var til å begynne med forsiktig siden fiender av regimet hadde blitt henrettet tidligere, men de ble modigere og styrket gjennom flere hendelser. Først beveget en peloponnesisk flåte seg sakte opp langs kysten av Peloponnes. Det var visstnok sendt for å assistere antiathenske styrker på Évvia, men Theramenes anklaget den for å planlegge å ta befestningene på Eteiona i samarbeid med ekstremistene. En athensk militsmann som tilsynelatende handlet på ordre fra konspiratører høyere i rekkene til styresmakten, myrdet så Frynikos, lederen for ekstremistfraksjonen. Han unnslapp, men hans medsammensvorne, en argiver ble tatt til fange. Fangen nektet under tortur å oppgi navnet på sin oppdragsgiver. Ekstremistene var ute av stand til å handle effektivt i denne saken, og siden den peloponnesiske flåten gikk til angrep på Aigina som var et logisk stoppested på vei til Pireus, bestemte Theramenes og hans parti seg for å handle.
Aristokrates var i kommando for et regiment hoplitter i Pireus, og han arresterte ekstremistgeneralen Alexikles. Ekstremistlederne for de 400 var rasende og krevde handling. De gjorde et antall trusler mot Theramenes og hans parti. Til deres overraskelse meldte Theramenes seg frivillig til å lede en styrke for å redde Alexikles. Lederne for ekstremistene gikk med på dette, og Theramenes satte kursen for Pireus og hadde kommandoen sammen med en annen moderat og en ekstremist, Aristarkos. Da Theramenes og hans styrke ankom Pireus, oppfordret Aristarkos i raseri mennene til å angripe hoplittene som hadde tatt Alexikles. Theramenes lot også som han var rasende, men da han ble spurt av hoplittene om han syntes befestningene på Eteiona var en god idé, svarte han at dersom de ønsket å rive den ned, mente han at det var bra. De ropte ut at alle ønsket at 5000 skulle styre i stedet for de 400 og satte i gang arbeidet. Donald Kagan har foreslått at dette utropet antagelig ble satt i gang av Theramenes' parti som ønsket at de 5000 skulle styre, hoplittene som rev ned festningsverkene kunne like godt ha foretrukket å vende tilbake til demokrati. Flere dager senere ankom den peloponnesiske flåten Pireus, men da de oppdaget at befestningene var ødelagt og havnen godt bevoktet, seilte de til Évvia. Flere dager etter dette igjen, ble de 400 formelt avsatt og erstattet av styret til de 5000. De mest ekstreme oligarkene flyktet fra byen.
Kommandant
Under styret til de 5000 og under demokratiet som erstattet det i 410 f.Kr., tjente Theramenes som general i flere år. Han ledet flåter i Egeerhavet og Hellespont.
Lier holdeplass
Lier holdeplass ligger i Lier kommune, da den ble åpnet i 1973 hadde den navnet Tuverud. Holdeplassen har bare lokaltrafikk.
Theramenes
Kommandant
Kort tid etter at styret til de 5000 ble innsatt, satte Theramenes seil mot Hellespont for å slutte seg til Thrasybulos og generalene som var valgt av hæren ved Samos. Etter den athenske seieren i slaget ved Abydos, tok han med seg tretti triremer for å angripe opprørerne på Évvia som var i ferd med å bygge en vei til Boeotia for å få landfast forbindelse med fastlandet fra øya deres. Han var ute av stand til å forhindre byggingen, men plyndret territoriet til flere opprørsbyer før han reiste rundet i Egeerhavet og slo ned oligarkier og skaffet midler fra forskjellige byer i det athenske imperiet.
Han tok så flåten sin til Makedonia hvor han støttet den makedonske kong Arkelaos i hans beleiring av Pydna. Men da beleiringen gikk i langdrag, seilte han for å slutte seg til Thrasybulos i Thrakia. Flåten beveget seg snart derfra for å utfordre slåten til Mindaros som hadde tatt byen Kyzikos. Theramenes ledet en flanke i den athenske flåten i det påfølgende slaget ved Kyzikos, en betydelig athensk seier. Alkibiades som hadde blitt kalt tilbake fra eksil av flåten ved Samos kort tid etter kuppet, ledet i det slaget en lokkestyrke som trakk den spartanske flåten ut i åpent hav, mens Thrasybulos og Theramenes som hver sin uavhengige skvadron, avskar den spartanske retretten. Thrasybulos og Alkibiades holdt spartanerne opptatt mens Theramenes sluttet seg til de athenske landstyrkene i nærheten og skyndte seg til unnsetning. Hans ankomst førte til en total athensk seier hvor alle de spartanske skipene ble erobret.
I etterkant av denne seieren erobret athenerne Kyzikos og bygget et fort ved Krysopolis. Derfra krevde de inn en skatt på en tidel fra alle skip som passerte gjennom Bosporos. Theramenes og en annen general forble ved dette fortet sammen med en garnison på tretti skip som skulle ta seg av innsamlingen av denne tollen.
Imens ble styret til de 5000 i Athen erstattet av et gjeninnsatt demokrati innen få måneder etter dette slaget. Donald Kagan har foreslått at fraværet av Theramenes, «den beste talsmannen for de moderate,» banet vei for denne gjeninnsettelsen.
Arginusai
Theramenes forble general til 407 f.Kr. da han ikke ble gjenvalgt etter det athenske nederlaget i slaget ved Notion. Det slaget førte til fallet til Alkibiades og hans politiske allierte. Året etter seilte han derimot som trierark i en unnsetningsstyrke som ble skrapt sammen for å unsette Konon som hadde havnet under blokade ved Mytilene av Kallikratidas. Unnsetningsstyrken vant en overraskende seier over den mer erfarne spartanske styrken i slaget ved Arginusai, men i etterkant av slaget befant Theramenes seg midt i en massiv kontrovers. På slutten av slaget var generalene som hadde kommandoen, samlet for å bestemme sitt neste trekk. 50 peloponnesiske skip under Etionikos var fortsatt ved Mytilene og blokkerte Konon, og en betydelig aksjon fra athenerne kunne føre til ødeleggelsen av denne styrken også. Samtidig måtte skip sendes ut for å redde sjømennene fra de 25 athenske triremene som sank eller var hardt skadet etter slaget. I henhold til dette dro alle de åtte athenske generalene mot Mytilene med en større del av flåten, mens en redningsstyrke under Thrasybulos og Theramenes som begge var trierarker i slaget, men hadde tjent som generaler i tidligere felttog, ble igjen for å plukke opp de overlevende og finne likene slik at de kunne gravlegges. Men på dette tidspunktet blåste det opp en alvorlig storm, og begge disse styrkene ble drevet tilbake til kysten. Etionikos unnslapp og et stort antall athenske sjømenn druknet, anslag varierer mellom 1000 og 5000 druknede. Kort tid etter at nyhetene om denne tragedien nådde Athen, brøt det ut en massiv kontrovers om hvem som hadde skylden for det mislykkede redningsforsøket. Folket var rasende over tapet av så mange sjømenn og på at en ikke klarte å skaffe til veie likene av de døde slik at de kunne gravlegges. Generalene mistenkte at Thrasybulos og Theramenes som allerede hadde returnert til Athen, kunne ha hauset opp forsamlingen mot dem. De skrev derfor brev til folket som utpekte de to trierarkene som ansvarlige for redningsforsøket. Thrasybulos og Theramenes ble kalt frem foran forsamlingen for å forsvare sine handlinger. Theramenes la frem et brev fra generalene hvor de kun la skylden på stormen for hendelsen, og trierarkene ble frikjent. Folkets raseri vendte seg i stedet mot generalene. Alle åtte ble avsatt fra sitt embete og kalt tilbake til Athen for å stilles for retten. To flyktet, men seks returnerte slik de ble beordret for å møte anklagene mot dem.
Diodorus bemerker at generalene begikk en avgjørende feil ved å forsøke å legge skylden på Theramenes. «For,» slår han fast, «de kunne ha fått hjelp av Theramenes og hans kompanjong i rettssaken, menn som både var dyktige oratorer og hadde mange venner og, viktigst av alt, hadde deltatt i hendelsene i tilknytning til slaget, men i stedet hadde de dem som motstandere og bitre anklagere.» Theramenes tallrike politiske allierte var blant lederne for fraksjonen som forsøke å dømme dem i rettssaken. En bitter rekke debatter og rettsmessige prosedyrer fulgte mens forsamlingen kjempet om hva de skulle gjøre med generalene. I begynnelsen virket det som om de ville bli mildt behandlet, men til slutt førte raseriet til familiene til de avdøde og aggressive anklager fremført av en politiker som het Kallixenos til at stemningen i forsamlingen endret seg. De seks generalene ble stilt for retten, dømt som gruppe og henrettet. Da sorgen og sinnet som katastrofen brakte med seg la seg, angret folket i Athen sin handling, og helt siden da har historikere og kommentatorer poengtert at hendelsen kanskje var det største justismordet byens styre noen gang utførte.
De tretti tyrannene
Etter at Athen overgav seg ble de lange murene revet og styrkene som beleiret byen returnerte til sine respektive hjem. En spartansk garnison forble antagelig i byen for å overvåke rivingen av murene. Lysander seilte til Samos for å fullføre beleiringen av byen. En annen klausul i avtalen som gjorde slutt på krigen gjorde det mulig for alle eksilanter å dra hjem til Athen, og disse mennene, mange av disse var oligarkiske agitatorer som ble kastet ut av demokratiet, arbeidet hardt i månedene etter avtalen. Fem «oversjøiske» ble utnevnt av medlemmene av de oligarkiske sosiale klubbene for å planlegge overgangen til et oligarki. I juli 404 f.Kr. kalte de Lysander tilbake til Athen hvor han overvåket overgangen i styreform. En oligarkisk politiker, Drakontides, foreslo i rådet å legge makten i hendene til tretti utvalgte menn. Theramenes støttet dette forslaget, men da Lysander truet med å straffe athenerne for ikke å klare å demontere murene raskt nok dersom de ikke gikk med på forslaget, godkjente forsamlingen det. Tretti menn ble valgt. Ti ble utnevnt av Theramenes (inkludert ham selv), og ti ble plukket ut av Lysander.
Historiografi
Få, om noen, antikke personligheter har gjennomgått så dramatiske endringer i moderne forskeres vurdering som Theramenes har siden sent i det 19. århundre. Før den tiden ble Xenofons og Lysias' kritiske beretninger vidt akseptert, og Theramenes ble fremstilt som en værhane og fikk skylden for henrettelsen av generalene etter Arginusai. Oppdagelsen av Aristoteles' Politikk i 1890 reverserte denne trenden til fordel for en bredere vurdering av Theramenes' karakter, og Diodorus' presentasjon av Arginusai–rettssaken har blitt foretrukket av forskere siden Antony Andrewes undergravet Xenofons' beretning i 1970–årene. Diodorus, selv om han fremdeles blir ignorert i sine mer melodramatiske øyeblikk, slik som hans utbroderte presentasjon av Theramenes' siste øyeblikk, er nå foretrukket i et antall saker og særlig i Arginusai–rettssaken. Aristofanes, i Froskene, gjør narr av Theramenes' evne til å sno seg ut av vanskelige situasjoner, men gir ingen av de skarpe irettesettelsene en kunne forvente mot en politiker viss syn i de sjokkerende hendelsene etter Arginusai ble regnet som særlig kritikkverdig, og moderne forskere har sett i dette en mer nøyaktig beretning av hvordan Theramenes ble sett på i sin tid. Lysias som angrep Theramenes nådeløst ved mange anledninger, har på den andre side ikke noe negativt å si om etterspillet til Arginusai.
Nyere verk har universelt akseptert bildet av Theramenes som moderat, forpliktet til idealet om et hoplittbasert bredt oligarki. Donald Kagan har sagt om ham at «...hele hans karriere avslører ham som patriot og en ekte moderat, oppriktig forpliktet mot en konstitusjon som gav makt til hoplittklassen, enten i form av et begrenset demokrati eller et bredere basert oligarki». John Fine har bemerket at «som mange personer som fulgte en middelvei, var han hatet av ekstreme i begge leirer». Konstitusjonen av de 5000 er anerkjent som hans politiske mesterverk. Hans forsøk på å innføre en lignende endring mot moderalisme i 404 førte direkte til hans død. Dødsfallet har blitt berømt for sitt drama, og fortellingen om Theramenes' siste øyeblikk har blitt gjentatt om igjen og om igjen gjennom klassisk historiografi. «På grunn av at han møtte sin døde ved å opponere mot en tyrann,» bemerker John Fine, «er det lett å idealisere Theramenes». I årtusenet etter hans død har Theramenes blitt både idealisert og kritisert. Hans korte syv år lange karriere som berørte alle de viktigste kontroversene i de siste årene av Peloponneskrigen, har vært gjenstand for en myriade av forskjellige tolkninger. Fra de polemiske samtidige verkene som beskriver hans karriere, har det dukket opp konturene av en kompleks figur som staket ut en farlig kurs gjennom kaoset sent på det 5. århundrets athenske politiske scene. Selv om historikere fra antikken til dagen i dag har gitt langt mer spesifikke portretter i en eller annen form, vil en med sikkerhet kanskje aldri få mer enn et omriss.
Todd County (Minnesota)
Todd Countys totale areal er 2 536 km² hvorav 97 km² er vann. I 2000 hadde fylket 24 426 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Long Prairie.
Fagpressen
Fagpressen (tidligere Den Norske Fagpresses Forening) er Norges eldste presseorganisasjon, stiftet i 1898. Foreningen ivaretar interesser til fagblader, tidsskrifter og magasiner på trykk og nett. Omtrent 240 norske fagblader er medlem av Fagpressen.
Fagpressen er medlem av Norsk Presseforbund (tatt opp som medlem i 1996). Fagpressen arbeider for å bedre rammebetingelsene for publisering av blader, magasiner og tidsskrifter. Foreningens medlemsblader er underlagt de samme etiske retningslinjer som øvrige norske medier. Foreningen selv utgir medlemsbladet Fagpressenytt.
Brøstadbotn Idrettslag
Brøstadbotn Idrettslag (stiftet 9. april 1936) er et idrettslag fra Brøstadbotn og Dyrøya i Dyrøy kommune i Troms, som driver med fotball og volleyball.
Christer Stramrud
Knut Christer Stramrud (født 15. august 1981 i Hamar) er en norsk tidligere ishockeyspiller og fotballspiller. Han spilte 20 kamper for A-laget til Storhamar Dragons, som er moderklubben. Han valgte etterhvert å satse på fotball.
Laksøybygda
Laksøybygda er et grendesamfunn sør i Orkland kommune i Trøndelag.
Grunnkretsen «16360201 Laksøybygda», som definert av Statistisk sentralbyrå, hadde 60 innbyggere i 2009.
Gimse skole
Nåværende (2011) rektor/virksomhetsleder er Lasse Volden.
Historie
Gimse skole ble ferdigstilt og tatt i bruk høsten 1956. Skolen ble bygd som «sentralskole» for nedre Melhus og avløste tidligere grendeskoler som Elverhøy, Hollum, Øye og Åsen. Etterhvert ble skolen for liten i forhold til elevtallet, og man tok i første omgang i bruk igjen deler av gamle Elverhøy skole. I 1979 kom en mer varig løsning da en del elever flyttet over til nybygde Høyeggen skole. I 1997 økte man kapasiteten gjennom en påbygging og i 2006 økte den ytterligere ved at en del elever flytter over til nybygde Brekkåsen skole.
Byggingen av en helt ny skole er under planlegging.
Adel (navn)
Adel er et mannsnavn med flere opprinnelser. Navnet er mest utbredt i land med arabisk eller persisk språk.
Etymologi
Adel har flere mulige opprinnelser. Det kan være:
Utbredelse
Æthel er kjent brukt i England på 800- og 900-tallet, men var ikke et vanlig navn. Sammensatte navn med Æthel- som navneledd var derimot svært vanlige, blant annet mannsnavnet Æthelric og kvinnenavnene Æthelflæd, Æthelswith, Æthelgyth og Æthelgifu.
Fylkesvei 74
Fylkesvei 74 (Fv74) går mellom Formofoss i Grong og riksgrensen ved Murusjøen.
Den tar av fra E6 ved Formofoss og går østover til riksgrensen, i Sverige videre til Gäddede og Strömsund.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Egenbevegelse
Egenbevegelse er en stjernes (vinkel)bevegelse tangentielt mot synslinjen. Selv om stjernenes hastigheter typisk går opp til et titalls eller hundretalls km/s, er deres avstand så store at egenbevegelsen blir ligen. At noen stjerner kan produsere sine egne bevegelser ble oppdaget av Edmund Halley i 1718 da han sammenlignet moderne observasjoner med gamle kilder. Den største egenbevegelsen går opp til noen buesekunder per år, noe som er høyst merkbart over en slik tidsbase. I prinsippet bestemmes egenbevegelsen fremdeles helt enkelt gjennom at stjernenes posisjoner måles med flere års mellomrom. I praksis har man imidlertid store problemer med å tilordne observasjonene til et felles referansesystem. Først i Hipparcos-prosjektet har man fått stjerneposisjonene og egenbevegelsen inn i et veldefinert ikke-roterende system knyttet til fjerne kvasarer. Stor egenbevegelse er ofte et tegn på litt avstand, og Barnards stjerne (bildet) er bare en av solens nærmeste naboer i Melkeveien. En fjern stjerne som Deneb (alfa i Svanen) har derimot en egenbevegelse på ca. 0,002 buesekunder per år.
SC Paderborn 07
SC Paderborn 07 er en tysk idrettsklubb fra Paderborn. Klubben oppstod 1985 ved sammenslåing av TuS Schloß Neuhaus og '''1. FC Paderborn til TuS Paderborn-Neuhaus'''. I 1997 byttet klubben navnet til SC Paderborn 07.
I 2013/14-sesongen rykket de opp til Bundesliga for første gang. Men oppholdet i Bundesliga varte ikke lenge, for de rykket ned etter 2014/15-sesongen til 2. Bundesliga etter bare én sesong. Den påfølgende sesongen endte med nok et nedrykk og Paderborn spiller fra og med sesongen 2016/17 i 3. Liga. Det ble opprykk i 2017/18 til 2. Liga. I 2018/19 ble det opprykk til 1. Liga.
Eide ungdomsskole
Eide ungdomsskole ble startet ombygget i 2007 på grunn av dårlige arbeidsmiljøer. Arbeidet ble ferdig i 2009.
SC Paderborn 07
Spillerstall
Oppdatert 24. juli 2023.
Eide ungdomsskole
Skolen ligger litt utenfor tettstedet Eide, like ved Eidehallen.
Jinghong
Jinghong (kinesisk: 景洪; pinyin: Jǐnghóng) er et byfylke i det autonome prefektur Xishuangbanna i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 365,925 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Subdistrikt: Storkommuner: Kommuner: Statsgårder: Tegård:
Samferdsel
Kinas riksvei 213 løper gjennom området. Den begynner i Lanzhou i Gansu og fører via Chengdu og Kunming til byen Mohan ved grenseovergangen til Laos.
R3-veien til Thailand fra Jinghong-grenseovergangen, ble bygget i 2008.
Dragsetmoen
Dragsetmoen (eller Drogsetmoen) er en grend i Orkland kommune i Trøndelag.
Stedet ligger langs elva Orkla, omtrent halvveis mellom Storås og Bjørnli. Fylkesvei 65 går igjennom grenda.
Grunnkretsen «16360202 Drogsetmoen», som definert av Statistisk sentralbyrå, hadde 179 innbyggere i 2009.
Stopp JobbMobben
Stopp JobbMobben (SJM) er en norsk organisasjon som arbeider med å hjelpe ofre for trakassering, psykisk vold og mobbing på arbeidsplassen. Organisasjonen ble stiftet 4. mars 1996. Leder er Mailis Haugerud.
Vitenskapsåret 1924
Vitenskapsåret 1924 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1924.
Farmasøyter Uten Grenser
Farmasøyter Uten Grenser (FUG) er en norsk hjelpeorganisasjon av farmasøyter. Organisasjonen ble stiftet på Farmasidagene den 28. oktober 2005, og er del av det internasjonale nettverket Pharmaciens Sans Frontières (PSF). FUG arbeider for at alle skal ha tilgang på de legemidlene de trenger. Leder for organisasjonen er Anne Sveaass.
I 2006 ble grunnlaget lagt for et prosjekt i Zambia sammen med Kirkens Nødhjelp. Siden 2008 har FUG sendt to frivillige farmasøyter to ganger i året, som bidrar i arbeidet med å innarbeide rutiner for legemiddelhåndtering og logistikk ved ulike sykehusapotek.
Våren 2007 startet de et samarbeidsprosjekt med et helsesenter i landsbyen Sido i Mali. Gjennom prosjektet har FUG Norge bidratt med støtte til legemidler og utstyr. Midlene kommer blant annet fra donasjoner fra en rekke norske apotek.
Organisasjonen bidrar også med farmasøytisk kompetanse i andre prosjekter som den ikke selv administrerer. Farmasøyter i organisasjonen har for eksempel vært engasjert i det norske helsesenteret for papirløse migranter.
I 2010 ble direktør i bransjeforeningen Legemiddelindustriforeningen og tidligere statsråd Karita Bekkemellem Orheim som første ikke-farmasøyt utnevnt til ambassadør for organisasjonen.
Eksterne lenker
Organisasjonens nettside
Taquara
Taquara er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Esna Boyd
Esna Boyd Robertson  (født 21. september 1899 i Melbourne, død 1966 i Skottland) var en australsk tennisspiller.
I 1922 fikk damer for første gang delta i Grand Slam-turneringen Australian Open. Boyd deltok og kom til finalen der hun møtte Margaret Molesworth som hun tapte 3-6, 8-10. Begge disse damene møttes også i finalen året etter, Boyd tapte 1-6, 5-7. Boyd spilte hele sju finaler på rad i Australian Open i årene 1922–28. Hun tapte de fem første finalene, men i den sjette, i 1928, vant hun sin første og eneste Grand Slam-tittel i single. Hun vant finalen over Sylvia Lance Harper med 5-7, 6-1, 6-2.
Boyd vant også doubleturneringen for damer i Australske mesterskapet fire ganger og mixeddoubleturneringen tre.
Annette O’Toole
Annette O'Toole (født Annette Toole 1. april 1952 i Houston i Texas) er en amerikansk skuespiller. Hun har spilt Lana Lang i Superman III og hun spiller Martha Kent i TV-serien Smallville.
Hennessy
Hennessy er det største av cognachusene regnet i årlig konjakkproduksjon. De regnes også som én av «De fire store» i Cognac, sammen med Remy Martin, som er det største etter Hennessy, Martell, og Courvoisier.
Nesten 30% av all konjakk kommer fra Hennessys kjellere. De disponerer selv om lag 600 hektar druemarker og 450 hektar skog (Troncais-eik) som er viktig i tønneproduksjonen til lagring av konjakk. I tillegg til dette kjøper de inn druer fra til sammen 2.600 vinbønder. Dermed er de i tillegg til å være produsent også en såkalt negociant.
Historie
Irske Richard Hennessy etablerte i 1765 et handelshus i Cognac, for å eksportere konjakk, hovedsakelig til De britiske øyer. Hans sønn, James Hennessy, fikk handelshuset til å blomstre p.g.a. høye priser og stor etterspørsel. Han kalte huset «Jas Hennessy & Co», som huset fremdeles heter i dag.
Richard Hennessy tjenestegjorde under Frankrikes konge fra 1715 til 1774, Ludvig XV. Han var stasjonert på en øy i elven Charente, som renner gjennom Cognac-disdriktet. Han fikk sans for det lokale brennevinet han smakte, og sendte noen tønner hjem til Irland for salg, dette førte til at det etter en tid kom bestillinger tilbake til ham i Frankrike på mer. Han forsto hvilke økonomiske fordeler en slik produksjon kunne føre med seg og han etablerte derfor cognachuset, sammen med en partner.
På midten av 1800-tallet var det tredje generasjons Hennessy, Maurice, en av de første husene som begynne med flasketapping av cognac. Før dette ble all konjakk sendt i eiketønner.
Hennessy har også blitt tilskrevet æren for å ha innføre aldersbenevnelsene: VS (Very Special), VSOP (Very Superior Old Pale) og XO (Extra Old), som fremdeles benyttes til å betegne konjakkalderen i dag. VSOP stammer fra en bestilling fra England, der kronprinsen, den kommende kong Georg IV, bestilte konjakk fra Hennessy, med beskjed om at den skulle være "very superior, old pale cognac". Etter dette begynte Maurice Hennessy å innføre stjerner som kvalitetsmerke, der tre stjerner fortsatt brukes om VS. Senere, i 1870, innførte han også begrepet XO, som benevnelse på husets eldste konjakker. Først var denne tiltenkt familie og venner, senere ble den også solgt. XO hadde i starten ingen betydning, så tilnavnet «Extra Old» har kommet til senere.
Huset drives i dag av Maurice Hennessy, åttende generasjons Hennessy. De sitter på regionens største lager av konjakk, regnet i volum, med totalt 42 lagerhaller. En del av dette er svært gammel konjakk fra husets begynnelse, d.v.s. midten av 1700-tallet. Konjakk tappes over i spesialproduserte glassbeholdere som kalles demijohns. Når væsken slutter å utvikle seg på eikefatene, og den eldste konjakken Hennessy har liggende på eikefat er destillert i 1872.
Hennessy har sitt eget brannkorps på grunn av de store verdiene som kan gå tapt dersom det brenner.
Kjellermester er pr 2005 Yann Fillioux.
Utvalg
I tillegg selger de noen single destillery konjakker, som selges under navnet på den vingården de er hentet fra;
Eksterne lenker
Hennessys hjemmeside
Aurorauniversitetet i Shanghai
Aurorauniversitetet (fransk: Université l'Aurore, tradisjonell kinesisk: 震旦學院; pinyin: Zhendan Xueyuan) i Shanghai var et katolsk universitet i Shanghai i Kina fra 1903 til 1952. Det lå i mesteparten av denne perioden ved Avenue Dubail.
Universitetet ble stiftet som Aurora-akademiet i 1903 av fader Joseph Ma Xiangbo (1840–1939), med støtte fra Cai Yuanpei (1868–1940) og andre reformsinnede kinesere mot slutten av Qing-dynastiet. Det skjedde tre år etter det antikristne bokseropprøret.
Ma var født i 1840 i en velstående katolsk familie i Dantu fylke i provinsen Jiangsu. Han ble utdannet i de kinesiske klassikere ved sen lokale klanskolen. I en alder av 12 år begynte han på de franske jesuitters nyåpnede St. Ignatius' kollegium (Xuhui gongxue) ved Xujiahui i Shanghai. Da han var 30 (i 1870) fikk han sin teologiske slutteksamen og ble presteviet.To år etter ble han utnevnt til rektor ved St. Ignatius' kollegium, der han ble en skattet lærer i astronomi, matematikk og latin. Han begynte på et ambisiøst oversettelsesprosjekt til kinesisk av europeisk vitenskapelig faglitteratur. I 1876 trådte han ut av prestestanden og begynte på en 21 år lang karriere innen forretningslivet og styringsverket, med tilknytning til den nasjonalt sinnede Selvstyrkelsesbevegelsen. Dette bragte ham på reiser til Korea, USA og Europa.
Etter at hans mor og også hans hustru døde, gikk han tilbake til jesuittene i Shanghai i 1898, og fikk gjenoppta sitt prestelige virke. Fem år etter opprettet han Auroraakademiet (Zhendan xueyuan), ved jesuittenes gamle stjerneobservatorium i Xujiahui, sentralt i det som er det nåværende bydistriktet Xuhui. Det første årskullet var på 24 studenter, som kom fra forskjellige kinesiske provinser. For Ma symboliserte navnet Zhendan («soloppgang i øst») den nye begynnelse for Kina som man hadde forhåpninger om, likesom den østlige morgenrøde innvarsler en ny og strålende dag. Akademiet skulle spesialisere seg på å oversette den vestlige litteratur som kunne være tjenlig for Kinas modernisering, og i utviklingen av lærebøker i naturvitenskapene og humaniora til bruk ved kinesiske universiteter. Ett år etter hadde akademiet 106 studenter, og åtte av dem var Hanlin-lærde og over tyve hadde bestått den offisielle byråkrateksamen på provinsnivå (juren). Den 2. september 1905 avskaffet Qing-regjeringen dette konfucianske eksaminasjonssystemet, som hadde bestått i landet i over tusen år.
Auroraakademiet tilbød et toårs kursopplegg. Studentene var pålagt å studere latin i dybden, og måtte dessuten spesialisere seg i ett moderne europeisk språk: fransk, engelsk, tysk eller italiensk. Det ble også forventet at de under veiledning eller på egen hånd utvidet sine kunnskaper utenfor litteraturens grenser. De hadde to valgmuligheter: De liberale kunster/humaniora (filosofi, geografi, politikk, sosiologi, økonomi eller internasjonal rett) og vitenskap (fysikk, kjemi, matematikk, astronomi eller naturvitenskaper). Ma motsatte seg at det skulle diskuteres religion eller proselytteres på akademiet. Selv om det var variasjoner, holdt man fast på den tradisjonelle konfucianske læringsmodell (mester-disippel), og på søndager ble det holdt offentlige debatter for å fostre den kritiske tenkning. Ett karakteristisk trekk ved Aurora var dens forbindelseslinjer til de reformistiske og revolusjonære miljøer. Ledende reformatorer som Liang Qichao og Cai Yuanpei fikk latinundervisning ved Aurora, mens revolusjonære som Yu Youren (kunstnerpseudonym Liu Xueyu) var studenter ved Aurora.