cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Figurer i Final Fantasy VII
Cloud Strife
Når det gjelder Clouds fortid så vet man at Cloud vokste opp i sin tid sammen med en annen av spillets hovedpersoner Tifa Lockheart i fjellandsbyen Nibelheim. I løpet av hans tidlige ungdomsår ble han rekruttert av Shin-Ra til elitestyrken SOLDIER. Dette fordi Cloud ville bli som sitt store idol Sephiroth, en annen av spillets hovedpersoner. Grunnen til at Cloud meldte seg ut av SOLDIER har blant annet å gjøre med et oppdrag han, Sephiroth og Zack (bifigur i serien) pådro seg i hans hjemby Nibelheim. Under dette oppdraget ble Zack drept og siden da har Cloud hatt vanskeligheter med å komme over dette. Han har fortrengt disse minnene og gjennom spillets gang kommer de opp i små glimt. Som person kan man beskrive Cloud som en forvirret og arrogant ung mann som i sine senere år har mistet troen på det gode. Hans meninger følger bare hvor det er mest penger å hente. Dette endres under påvirkning av Aeris (Aerith) og Sephiroth.
Barret Wallace
Barret Wallace (35) (バレット・ウォーレス) er den utålmodige lederen av anti-Shin-Ra-gruppa AVALANCHE. Som Tifa har han hatfølelser ovenfor selvskapet som var med på å ødelegge hans hjemby. Barret bærer også negative følelser fordi Shin-Ra var involvert i ulykken som gjorde at Barret mistet høyrearmen sin. Han har en datter på rundt syv år som heter Marlene. Han er som regel stor i munnen, og får ofte raseriutbrudd som gjerne går ut over andre medlemmer av AVALANCHE. Til å begynne med har han sterk mistillit til Cloud, men ettersom historien utvikler seg begynner han i stedet å se opp til ham.
Johan Castberg
Familie
Sønnen Frede Castberg ble født på Gjøvik i 1893.
Figurer i Final Fantasy VII
Tifa Lockhart
Tifa Lockhart (20) (ティファ・ロックハート), også kjent som Tifa Lockheart, er barndomsvenninne av Cloud fra den tiden de bodde sammen i fjellandsbyen Nibelheim. Hun har fortsatt sterke følelser ovenfor Cloud og føler hat over Shin-Ra for deres ødeleggelser av hennes og Clouds hjemby.‎ Hun jobber som bartender i Sektor 7, inntil bydelen blir ødelagt. I filmen Advent Children jobber og bor hun i en ny bar sammen med Cloud i byen Edge, som ble bygd da Midgar ble ødelagt.
Aerith Gainsborough
Aerith Gainsborough (22) (エアリス・ゲインズブール), også kjent som Aeris Gainsborough, er en blomsterselger som bor i slummen i Midgar. Hele sin barndom har hun blitt forfulgt av Shinra og deres operasjoner.
Johan Castberg
Utdannelse
Johan Castberg ble cand.jur. i 1884.
Jurist
I 1888 slo han seg ned på Gjøvik, hvor han drev praksis som overrettssakfører 1888-1901. Deretter var han statsadvokat i Hedmarken og Kristians lagsogn 1902-1906 og sorenskriver i Toten, Vardal og Biri 1906-1924. Fra 1924 til sin død var han høyesterettsassessor.
Figurer i Final Fantasy VII
Aerith Gainsborough
Hun blir i løpet av spillets gang tilfangetatt, men medlemmene av AVALANCHE lyktes i å frigjøre henne. Senere manipulerer Sephiroth Cloud, og prøver å få ham til å drepe Aerith. Når Cloud ikke gjør det, gjør han det selv, og Aerith får et sverd stukket gjennom ryggen.
Johan Castberg
Politiker
Castberg var stortingsrepresentant fra 1901 til 1909, fra 1913 til 1921 og fra 1924 til 1926 for Arbeiderdemokratene (som startet som en radikal fløy i Venstre). Castberg var statsråd i Gunnar Knudsens første regjering som leder av justisdepartementet fra 1908 til 1910, og i Gunnar Knudsens andre regjering som leder av Handelsdepartementet 1913 og Sosialdepartementet (som Castberg fikk opprettet) fra 1913 til 1914. Ved unionsoppløsningen fra Sverige i 1905 agiterte han for opprettelse av den norske stat som republikk.
Castberg ledet den norske regjeringsdelegasjonen til Washington-konferansen som etablerte Den internasjonale arbeidsorganisasjonen (ILO) i 1919.
Figurer i Final Fantasy VII
Cait Sith
Cait Sith (ケット・シー) er den mest merkelige figuren i spillet. Han er en katt som rir på et kosedyr som han sier han magisk fikk våknet til liv. Han elsker å skrike ut kommandoer fra sin megafon og hans andre store lidenskap er å spå. Det var gjennom dette han traff Cloud i Final Fantasys svar på Las Vegas, nemlig byen Gold Saucer. Senere i spillet blir det avslørt av Cait Sith egentlig er en robot som blir styrt av Reeve Tuesti, en av Shinra-selskapets ledere. Innledningsvis var intensjonen å spionere på AVALANCHE, men ettersom tiden går innser Reeve at han befinner seg på feil side, og velger dermed å hjelpe gruppen i stedet.
Johan Castberg
Politiker
Trond Åm beskriver Castberg som den fremste sosialradikale tidlig på 1900-tallet. Castbergs viktigste politiske forbilde var Ferdinand Lassalle, grunnlegger av det tyske sosialdemokratiske parti. Hjemfallsretten og prinsippet om at fellesskapet skulle eie naturressursene var inspirert amerikanske Henry George. Ifølge Åm sto Castberg ikke for egentlig sosialisme – han var aldri motstander av privatkapitalisme. Ifølge Rune Slagstad bygget Castberg en ideologisk bro mellom liberaldemokratisk folkelighet og norsk sosialdemokrati. Castberg var motstander av toll og ville i stedet ha progressiv skatt på inntekt og formue. Castberg ønsket også tvungen voldgift som løsning når partene i arbeidslivet ikke blir enige om lønn og arbeidsvilkår, i Stortinget stemte han mot tvungen voldgift fordi arbeiderforeningen fikk mot.
Figurer i Final Fantasy VII
Cid Highwind
Cid Highwind (32) (シド・ハイウィンド) er en kjederøykende pilot. Han hadde en stor drøm om å være den første mannen som drar ut i verdensrommet, og ble finansiert av Shin-Ra i dette prosjektet. Men Cid måtte gi opp drømmen for mange år siden da han var tvunget til å stanse oppskytningen av raketten sin for å redde sin assistents liv isteden. Shin-Ra valgte etter ulykken å stoppe finansieringen, noe som ergret Cid grenseløst og som førte til at han ble den eneste i gruppa som er mer humørsyk og hissig enn Barret. I Final Fantasy VII har han et luftskip, og med dette kan de fly over lange avstander uten å bli angrepet som de ville blitt på bakken. Mot slutten av spillet blir drømmen hans om å reise ut i rommet oppfylt, en opplevelse som nesten kostet ham livet grunnet tekniske feil.
Yuffie Kisaragi
Yuffie Kisaragi (16) (ユフィ・キサラギ) er den yngste og mest virile i gruppa. Hun er en prinsesse fra byen Wutai, en by hvis avstamming er av ninjaer. Byen ble angrepet av Shin-Ra lenge før hendelsene i spillet og avstammingen av ninjaer sank som følge av dette. Yuffie lever nå av å jakte på materier som hun kan selge eller bruke etter eget ønske. Yuffie er 16 år gammel.
Johan Castberg
«De Castbergske konsesjonslover»
Castberg er særlig knyttet til konsesjonslovene for vannkraftutbygging av 1909. Disse er ofte kalt «De Castbergske konsesjonslover». Hans navn er også direkte eller indirekte knyttet til lovene om sykeforsikring 1909 og 1915, fabrikktilsynsloven av 1909, ulykkesforsikring for fiskere (1908), sjøfolk (1911) og industriarbeidere (1915), og arbeiderbeskyttelse i industrien (1915).
Figurer i Final Fantasy VII
Vincent Valentine
Vincent Valentine (57) (ヴィンセント・ヴァレンタイン) er gruppas mest mystiske person. Han var et tidligere medlem av Shin-Ras Turks, men var drept og gjenopplivet etter mange eksperimenter. Han har en lang og vond fortid med Shin-Ra, og det er nettopp denne fortiden som gjør at han blir med Cloud på hans ferd for å stoppe Shin-Ra og den onde Sephiroth. Vincent er en av de to gjemte figurene i spillet.
Rafael Gonzalez
Rafael Gonzalez er et cubansk sigarmerke, etablert rundt 1936. Opprinnelig het det La Flor de Marquez, med varemerket registrert av Sociedad El Rey del Mundo i 1936. Varemerkeregistre viser at det nåværende navnet stammer fra 1945.
Figurer i Final Fantasy VII
Sephiroth
Sephiroth (セフィロス) er spillets hovedskurk. Kjent for å være det mektigste medlemmet av SOLDIER noensinne, steg Sephiroth til en prominent rang i tidlig alder. Etter en traumatisk hendelse hvor han lærte sine sanne røtter, planlegger han å bli gudlig ved å såre Planeten med Meteor og absorbere hele Lifestream sent for å helbrede skaden. Han manipulerer Cloud (og gjengen hans) gjennom spillet, men blir til slutt slått av Cloud selv.
Rufus Shinra
Rufus Shinra (25) er sønnen til president Shinra, og overtar makten etter at Shinra blir drept av Sephiroth. Til forskjell fra sin far bruker han terror som åpenlyst maktmiddel, og er langt mer skruppelløs i sin kamp mot AVALANCHE. Rufus blir tilsynelatende drept av en eksplosjon i toppetasjen i hovedbygningen i Midgar, men dukker senere opp i filmen Advent Children. Han forklarer da at han overlevde eksplosjonen og klarte å komme seg ut av kontoret. På filmen har Rufus dekket seg til for å skjule de skarrene eksplosjonen påførte ham og en synlig sykdom han pådrog seg på et senere tidspunkt.
Johan Castberg
«De Castbergske barnelover»
Castberg er også – sammen med svigerinnen Katti Anker Møller – kjent som mannen bak de Castbergske barnelover, seks lover som ble vedtatt av Stortinget i 1915. Lovene innebar at barn født utenfor ekteskap fikk rett til arv og navn etter faren, og at far måtte betale barnebidrag for utenomekteskapelige barn. De Castbergske barnelovene ga myndighetene ansvaret for å kreve farskapet fastslått og på til å kreve inn bidragene fra faren. Lovene fastslo også at kommunen hadde plikt til å bistå mor og barn økonomisk i månedene rundt fødselen, dersom moren ikke mottok bidrag fra barnets far. Lovene møtte mye motstand. Man fryktet moralsk forfall og kyniske kvinner som skulle skaffe seg barn med velstående menn for å få penger. Mange hadde også vanskelig for å akseptere en slik statlig regulering av noe man mente tilhørte privatlivet. Frykten viste seg å være overdrevet, og de Castbergske barnelover ble en av forløperne til den moderne velferdsstaten.
Slick Rick
Richard D. Walters (født 14. januar 1965), bedre kjent under artistnavnene Slick Rick, MC Ricky D og Rick the Ruler, er en britisk rapper.
Johan Castberg
Johan Castberg-dagene
Gjøvik kommune, Mjøsmuseet og NTNU har tatt initiativet til å arrangere de årlige Johan Castberg-dagene på Gjøvik hvert år. Det første ble arrangert i 2021 som et prøveseminar, mens det første offisielle arrangementet er lagt til Arbeidersamfundet på Gjøvik som Castberg fikk reist.
Figurer i Final Fantasy VII
Rufus Shinra
Rufus har på spillet en hvit dress med slips, og oransje hår. I Advent Children har han imidlertid fått en annen hårfarge, en mer gråaktig. Personligheten hans forandres fra å være basert på ren ondskap i Final Fantasy VII, til å bære preg av skyldfølelse og ansvar i Advent Children. Han ønsker da å bæte for alle de lidelser selskapet hans hadde påført folket, ved å lete etter en kur for den dødelige sykdommen Geostigma, som store deler av verdens befolkning hadde blitt smittet av. Han finansierer også organisasjonen WRO (World Regenesis Organization), en bevegelse ledet av Reeve Tuesti som står for gjenoppbyggingen av verden.
Reeve Tuesti
Reeve Tuesti (35) blir bare sett et fåtall ganger i løpet av spillet, men er likevel en viktig del av historielinjen. Reeve er et høytstående medlem i Shinra Electric Power Company, og har ansvar for byplanlegging. Det var også han som designet Mako-reaktorne. I motsetning til sine kollegaer viser han tegn til å bry seg om innbyggerne i byen, og blir rasende når President Shinra ødelegger Sektor 7 for så å skylde på AVALANCHE. Det er Reeve som styrer Cait Sith, robotkatten som sluttet seg til AVALANCHE – og mens dette innledningsvis var for å spionere på gruppa, bestemte han seg til sist for å hjelpe dem i stedet. Reeve organiserer evakueringen av Midgars befolkning mot slutten av spillet når Meteor ødelegger byen, og i de påfølgende årene tar han på seg ansvaret om å gjenoppbygge planeten etter nesten-apokalypsen. Tre år senere forhindrer han som leder av World Regenesis Organisation et nytt apokalypse i Final Fantasy VII – Dirge of Cerberus.
Slick Rick
Han er opprinnelig fra South Wimbledon i London, men i 1975 flyttet han med sin familie til the Bronx hvor han møtte B-Weezy som lærte ham å rappe. Den karakteristiske øyelappen fikk han etter at han ble blindet i høyre øye av knust glass da han var liten.
Figurer i Final Fantasy VII
Kadaj
Kadaj (カダージュ) er leder og yngste medlem av Sephiroth Remnants, sammen med sine eldre brødre, Loz og Yazoo. Kadaj har halvlangt, sølvfarget hår, og våpenet hans er en forsterket katana kalt «Souba». Han innehar Sephiroths ondskapsfulle, tankeløse natur, i tillegg til hevnlysten.
Sanatan Mandir Sabha
Sanatan Mandir Sabha er en organisert gruppe av hinduer i Norge. Sanatan Mandir Sabha er også navnet på hindutempelet i Slemmestad, som er et senter for medlemmene. Trossamfunnet ble organisert i 1986 og registrert hos fylkesmannen i Buskerud i 1988. Sanatan Mandir Sabha er i vekst, medlemstall var 680 i 2007 og i 2014 har økt til 1580 registrerte medlemmer.
Figurer i Final Fantasy VII
Loz
Loz (ロッズ) har kort, sølvfarget hår. Han innehar Sephiroths voldelige side, maskulinitet og sensitivitet. Han er det eldste medlemmet av Sephiroth Remnants.
Yazoo
Yazoo (ヤズー) har langt, sølvfarget hår. Han innehar Sephiroths mystiske og gåtefulle natur, i tillegg til sarkasme, og håner ofte sine ofre når han sloss mot dem. Sammen med sine brødre Loz og Kadaj, danner de Sephiroth Remnants.
Østerrike under Vinter-OL 1952
Østerrike under Vinter-OL 1952. Trettini sportsutøvere, trettien menn og åtte kvinner, fra Østerrike deltok i sju sporter under Vinter-OL 1952 i Oslo. Østerrike kom på femteplass med to gull-, fire sølv- og to bronsemedaljer.
Muddus
Muddus (lulesamisk: Muttos) er en nasjonalpark i Lappland i Sverige. Den ble opprettet i 1942 og utvidet i 1984. Parken ligger sørvest for Gällivare, mesteparten av parken ligger i Gällivare kommune, mens resten ligger i Jokkmokk kommune. Parken verner en del av den svenske taigaen, et område med store myrområder og uberørt urskog med kjempefuruer. Andre severdigheter er fossen i Muttosjåhkå og parkens dyreliv. Området er i sin helhet forbundet med mange fortellinger om samisk kultur og sagn.
Sara Jean Underwood
Sara Jean Underwood (født 26. mars 1984) er en amerikansk modell som var forsidemodell i oktober 2005-utgaven av Playboy. Hun har vært Playmate of the Month for juli 2006 og 2007 Playmate of the Year i juni 2007-utgaven av magasinet. Hun er en senior ved Oregon State University. Hun er fra Scappoose, Oregon.
Hun var en pirat i Epic Movie, sammen med Playmatene Qiana Chase, Irina Voronina og Jillian Grace.
Hoplochelus
Hoplochelus er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore (13-25 millimeter), ovale, blankt brunlige oldenborrer. Undersiden er tett hårkledt, oversiden kan være med eller uten hår. Kroppsformen er temmelig bred til oldenborrer å være.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar.
Laurids de Thurah
Laurids Lauridsen de Thurah (født 4. mars 1706, død 5. september 1759) var en dansk arkitekt, forfatter av arkitekturverker og godseier.
Bakgrunn
Laurids de Thurah var tredje sønn av biskop Laurids Thura og ble født i Århus.
Ved en tilfeldighet kom han i forbindelse med kongen, som kalte ham til København som landkadett i 1719.
Karriere
I 1725 ble han ansatt som underkonduktør i det holsteinske fortifikasjonskorps og reiste til Rendsburg, hvor han studerte sivil bygningskunst.
Den 19. oktober 1740 hadde han giftet seg med Anna Rosenørn (1714–1748), datter av generalmajor Poul Rosenørn (1670–1737) og Mette f. Benzon (1693–1752). Tidligere samme år hadde han og broren blitt opptatt i adelsstanden. Etter at ektefellen døde i 1748, giftet han seg på nytt 16. januar 1750 med Christiane Marie født Kiær de Kiærskiold (f. 1714 d. 1760), datter av justisråd Frederik Kiær de Kiærskiold og Inger f. Pop og enke etter Johan Henrik Rantzau til Børglum kloster, som på denne måten kom i Thurahs besittelse. Han døde natten mellom 5. september og 6. september 1759, og ble begravet under gulvet i Trinitatis kirke den 13.
Arkitektur
Thurah stod på høyden av sin tids arkitektoniske og tekniske viten. Han var selvlært arkitekt som lærte hva han kunne på sine reiser i utlandet. Stilen var senbarokk, som var populær på hans tid, men som etter hvert ble fortrengt av rokokkoen som hans samtidige aktitektkollega og -rival, Nicolai Eigtved, var eksponent for.
Thurah har spilt en betydelig rolle i dansk bygningskunst og utfoldet en meget omfattende virksomhet, blant annet:
Utgivelser
Av Den Danske Vitruvius I-II (1746–1749) inneholder 1. Bind på 122 tavler oppmålinger og tegninger av de fornemste bygninger i København av enhver art like ned til et par borgerhus på Kongens Nytorv, 2. bind på 161 tavler alle kongelige slottene og andre bemerkelsesverdige bygninger i det øvrige Danmark. Tavlene til et 3. bind finnes på Det Kongelige Bibliotek. Det ble ikke utgitt i samtiden, men først i 1966-67 av Thanning & Appel.
Hafnia Hodierna, et kvartbind med 110 kobberstikk (1748), er en utførlig beskrivelse av alle de mærkelige ting, som København indbefatter, enten de hører til bygningskunsten eller til andre videnskaber og indretninger. Til begge disse verkene finnes dansk, tysk og fransk tekst.
Dessuten har han utgitt illustrerte Beskrivelser over Bornholm, Christiansø, Amager, Saltholm og Samsø (1756–1758), ledsaget av kart og kobberstikk.
Toklev kraftverk
Toklev kraftverk er et vannkraftverk ved Vanebu i Farrisvassdraget i Siljan kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1921 og utnytter et fall på  85 meter mellom Sporevatnet og Toklev.
Det er installert en francisturbin på 5 MW. Midlere årsproduksjon er på 20 GWh.
Initiativ til byggingen av kraftverket ble gjort av F. M. Treschow.
Kraftverket ble modernisert i 2007. To peltonturbiner ble erstattet med en francisturbin og det ble lagt ny tilløpstunnel.
Eier er Skagerak Kraft.
De forente arabiske emirater under Sommer-OL 1992
De forente arabiske emirater under Sommer-OL 1992. Tretten sportsutøvere fra De forente arabiske emirater deltok i tre sporter under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var tredje gangen De forente arabiske emirater deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
In Search of the Archetype
In Search of the Archetype er den sjette soloplaten av artisten Magnus Moriarty. Platen ble sluppet som vinyl og digitalt av Metronomicon Audio i mars 2015.
Låtliste
Samtlige låter skrevet av Magnus Moriarty, unntatt spor 6 av Marius Ergo.
Luftens helter
Luftens helter er en norsk komiserie som gikk på NRK1 i 2007. Serien handlet om en to eldre flyvere (Jon Skolmen og Knut Lystad) som startet et eget flyselskap, Senior Air, etter å ha fått sparken i SAS. Med seg får de en erfaren mekaniker, en regnskapssjef og en kabinsjef (spilt av Trond Kirkvaag, Ingar Helge Gimle og Kristin Zachariassen). Serien ble sendt på lørdagskvelder.
Premieren ble sett av 724 000, mens siste episode ble sett av 587 000.
Kritikerne var ikke særlig begeistret for serien. Dagsavisen brukte blant annet ord som «Flykomedie som ikke viser tegn til å ta av». Avisa gjorde videre sammenligninger med katastrofeserien Herfra til Haglemoen (som ble tatt av sendeskjemaet etter tre episoder).
Handling
Nedskjæringer i SAS gjør at kaptein Odd Grenland og 2. pilot Birger Wom får sparken fordi de er for gamle. Grenland kjøper et brukt fly for egne penger, og sammen starter de selskapet Senior-Air som skal konkurrere med SAS på strekningen Oslo-Bergen. Med seg får de det mekaniske geniet Joar "Jojo" Johansen, Jasmin Rosenrot, tidligere kabinsjef i Spantax og tallgeniet Karl Åge Tørkle.
Luca Barla
Luca Barla (født 29. september 1987) er en italiensk profesjonell landeveissyklist.
Suikoden
Suikoden (japansk: 幻想水滸伝; Hepburn: Gensō Suikoden) er en serie med rollespill som først ble skapt av Yoshitaka Murayama. Videospillet er løselig basert på den klassiske kinesiske romanen Fortellinger fra myrlandet (pinyin: Shuǐhǔ Zhuàn) som først ble nedtegnet på 1300-tallet. Shuǐhǔ Zhuàn er gjengitt som 水滸伝 på japansk og lest fonetisk som Suikoden. Hvert enkelt spill i serien er sentrert rundt relative temaer som politikk, korrupsjon, revolusjon, mystiske krystaller kalt for «sanne runetegn» og «108 skjebnestjerner». De 108 hovedfigurene er løselig tolket fra det gamle kildematerialet.
Serien er ikke basert på vanlige strukturelle fortellinger som i for eksempel Final Fantasy-serien og Breath of Fire-spillene. Selv om spillene i Suikoden følger en irregulær kronologisk rekke av hendelser, skjer hele serien (unntatt for Tierkreis og Tsumugareshi Hyakunen no Toki) innenfor den samme verden med fortsettende og overlappende fortellinger. I en del tilfeller opptrer flere figurer i tallrike installasjoner.
Spillet
Spillene tar for seg spørsmål om skjebnen og om den påvirkes, og hvor viktig venner står i forhold til land og politiske interesser. Suikoden-spillene foregår i det samme spilluniverset, men i forskjellige regioner til forskjellige tider. Ofte møter man figurer i spillene fra tidligere spill. Figurgalleriet er stort og komplekst, og mange har ofte interessant personlig bakgrunn som er med på å utdype handlingsgangen.
Selv om Suikoden har stått i skyggen av mer populære rollespillserier har den en relativt stor tilhengerskare rundt om i verden, hvilket som har ført til flere «spin-off»-titler i forhold til hovedserien. Selv om scenarioene er forskjellige er handlingen i Suikoden-spillene relativt like. Som oftest er det en mann som går fra å være en normal person til å ta over væpnende styrker, for deretter å overvinne lederne i landet hvor man befinner seg i. Serien har i tillegg til de vanlige slåsskampene også en duellmodus og en krigsmodus, begge baserer seg på stein, saks, papir-prinsippet.
I Suikoden tar spilleren kontroll over en gruppe på maksimalt seks figurer (bestående av hovedfiguren og fem andre figurer). Målet for spillet er for hovedfiguren å beseire motstanderne som forsøker å overvinne hans gruppe. Dette er mulig da hvert eneste spill i serien handler om rekrutteringen av «108 skjebnestjerner» hvor krigerfigurene rekrutteres fra denne kan benyttes som medlemmer fra krigergruppen på seks nevnt over. Hvert spill i serien har sin respektive «skjebnestjerne». Serien består av å løpe rundt byer på ulike øyer og inn i underjordisk fangehull fylt med monstre eller fiender. En base eller hovedkvarter vil også bli ervervet av spilleren og deretter vanligvis oppgitt igjen, mens monsterbefestede festninger vil bli forvandlet til travle samfunn straks de er erobret.
Hovedserien er nummeret, men hvert enkelt spiller skjer enten før eller etter en følgende installering. Den andre og tredje Suikoden-spill er direkte oppfølgere av deres respektive forløpere, men fra og med Suikoden IV begynte serien å grave seg inn i en fortelling kronologisk fra før foregående hendelser og tidligere enn noen av de andre spillene. Sekvensen i denne kronologien er som følgende: Suikoden IV (143 år før Suikoden V og 150 år før Suikoden) → Suikoden V (6 år før Suikoden) → Suikoden (3 år før Suikoden II) → Suikoden II (15 år før Suikoden III) → Suikoden III.
Franchisingen av Suikoden har utviklet spill siden 1995 og framstilt forskjellige videospill med den samme tittelen. Produsentene av Suikoden-serien begynte utvikle videospill i todimensjonale grafikk (2D) i første og andre spill og benyttet tredimensjonal grafikk (3D) på miljø og visuelle effekter. Fra og med Suikoden III ble serien fullstendig endret fra 2D til 3D da spillet ble utviklet fra andre plattformer, fra PlayStation til PlayStation 2.
Utgivelser
Serien har følgende titler, inkludert oppfølgere og avleggere («spin-offs») fra hovedserien som er markert i halvfet. De er arrangert kronologisk i henhold til datoen for utgivelsene:
Roskilde Fjord
Roskilde Fjord er en fjord nord for Roskilde i Danmark. Fjorden er en lang fjordgren av Isefjorden. Geografisk preges fjorden dels av en lav vannstand, samt et stort antall små øyer og med et rikt fiske- og fugleliv.
Roskilde Fjord er den nest lengste danske fjord på 41,4 km målt fra bunnen av Lejre Vig til linjen mellom Sølager og Kulhuse. Da store deler har grunner, er seilruten imidlertid en del lengre. Roskilde Fjord er generelt forholdsvis lavvannet fjord med en dybde på ca. 5 m de fleste steder, men har også enkelte dype hull som for eksempel Hestehullet nordvest for Herslev havn, hvor det er ca. 29 m dypt.
Området kjennes blant annet for de mange funn fra vikingtiden, noe som i Roskilde har gitt anledning til oppførelsen av Vikingeskibsmuseet.
Roskilde Fjord er EF-fuglebeskyttelsesområde og EU-habitatområde. Utlegningen av jakt- og forstyrrelsesfrie områder er en konsekvens av fjordens status som EF-fuglebeskyttelsesområde. Av samme grunn er det i hele fjorden, fra Lejre Vig i sør til fjordens utløp i Isefjorden i nord, forbudt med motorbåtsjakt.
Byer
Byene Frederiksværk, Frederikssund, Jægerspris, Jyllinge og Roskilde ligger alle ved kysten av Roskilde Fjord.
Karunki
Karunki er en tidligere kommune i landskapet Lappland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Karunki var en finskspråklig kommune og lå ved Torneälven, som danner grensen mot Sverige.
Kommunene Nedertorneå og Karunki ble slått sammen med bykommunen Torneå i 1973.
Gloppen Elektrisitetsverk
Gloppen Elektrisitetsverk (GEV) er en tidligere kommunal vannkraftprodusent og kraftleverandør med hovedkontor på Sandane i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Kraftverket ble etablert i 1914 av Gloppen kommune, og startet kraftproduksjon i 1917 etter utbygging av Eidsfossen kraftverk i Eidsfossen i Gloppeelva.
Gjennom flere år var GEV et av fylkets største kommunale kraftverk, inntil Sogn og Fjordane Energi AS kjøpte opp selskapet i 2001.
GEV drev tre kraftverk i Gloppeelva. Disse ble i 1995 leid ut til Sogn og Fjordane Energi, en avtale som løper til 2015. I årene 1995 til 2001 gikk GEV fra å være en produsent og lerevandør til å være leverandør. De tre kraftverka i Gloppeelva er:
Nadir Shahs og Zahir Shahs styre
Denne artikkelen tar for seg tiden til de to siste kongene i Afghanistan.
Styret til Mohammed Nadir Shah (1929-1933)
Nadir Shah utnevnte et kabinett bestående av ti medlemmer, for det meste familiemedlemmer, og i september 1939 kalte han inn til et loya jirga med 286 representanter som bekreftet hans krav på tronen. I 1931 utstedte kongen en ny grunnlov. Til tross for at det ga seg ut for å være et konstitusjonelt monarki, innsatte dokumentet offisielt et kongelig oligarki, og folkelig deltagelse var bare en illusjon.
Selv om Nadir Shah beroliget religiøse fraksjoner med en konstitusjonell vektlegging av ortodokse religiøse prinsipper, tok han også steg mot å modernisere Afghanistan materielt, men samtidig langt fra så pågående som sin fetter Amanullah. Han forbedret veier, særlig hovedveien nordover gjennom Hindu Kush, og kommunikasjonsmetoder. Han bygget opp kommersielle forbindelser med de samme utenlandske landene som Amanullah hadde etablert diplomatiske forbindelser med på 20-tallet, og under lederskapet til flere prominente entreprenører innførte han et banksystem og langtids økonomisk planlegging. Selv om hans forsøk på å forbedre hæren ikke bar frukt umiddelbart, hadde Nadir Shah skapt en 40 000 mann sterk styrke da han døde i 1933 fra nesten ingen nasjonal hær i det hele tatt.
Nadir Shahs korte fire års styre endte voldelig, men han fullførte likefullt en bragd som hans bestefars onkel, Dost Mohammed Khan, ville ha vært stolt over: Han gjenforente et fragmentert Afghanistan. Nadir Shah ble myrdet i 1933 av en ung mann fra en familie som hadde kranglet med kongen siden han kom til makten.
Styret til Mohammed Zahir Shah (1933-1973)
Mohammed Zahir Shah, Nadir Shahs sønn og etterfølger ble Afghanistans siste konge. For hans første tretti år på tronen, aksepterte han rådene til mektige rådgivere i den kongelige familien, først hans onkler, senere sin fetter, Mohammed Daoud Khan. Og bare i det siste tiåret av sitt styre, hersket Zahir Shah uhindret.
Zahir Shah og hans onkler (1933-1953)
Tre av de fire Musahiban-brødrene overlevde Nadir Shahs død, og fortsatte å utføre avgjørende innflytelse over beslutningene i løpet av Zahir Shahs første tjue år som hersker. Den eldste, Sardar Mohammed Hashim Khan, som hadde vært statsminister under den forrige kongen, beholdt posten inntil han ble erstattet av sin yngre bror, Sardar Shah Mahmud Khan i 1946.
Hashim satte i livet politikken som hans brødre allerede hadde lagt opp til. Interne målsetninger til den afghanske regjeringen var å styrke hæren og forbedre økonomien, inkludert transport og kommunikasjon. Begge målene trengte utenlandsk hjelp. Hashim henvendte seg til Tyskland siden han hverken ønsket å involvere Sovjetunionen eller Storbritannia. Innen 1935 hadde tyske eksperter og forretningsfolk satt opp fabrikker og vannkraftprosjekt etter invitasjon av den afghanske regjeringen. Mindre mengder hjelp kom også fra Japan og Italia.
Afghanistan sluttet seg til Folkeforbundet i 1934, samme år som USA offisielt anerkjente Afghanistan. Konklusjonen av Saadabad-traktaten med Iran, Irak og Tyrkia i 1937 styrket Afghanistans regionale bånd med islamske nabostater.
MS «Oasis of the Seas»
MS «Oasis of the Seas» er et passasjerskip som ble bygget ved Perno verft i Åbo i Finland og levert i 2009. Hun delte tittelen verdens største passasjerskip med sitt yngre søsterskip MS «Allure of the Seas», hun har kapasitet til 6,000 passasjerer og kan ha over 2,000 som mannskap. Skipet har 18 livbåter som har en kapasitet på 370 personer hver, altså 6,660 personer totalt. Den har Fort Lauderdale som hjemmehavn. Skipet har 16 passasjerdekk, og den største suiten er 152 m2 med egen balkong på 85 m2. Hverken MS «Oasis of the Seas» eller MS «Allure of the Seas» kan ta med biler på sine seilaser. MS «Oasis of the Seas» besøkte Europa høsten 2014. Hun kostet 1,2 milliarder dollar å bygge. Skipet er 82 meter høyt.
Nadir Shahs og Zahir Shahs styre
Zahir Shah og hans onkler (1933-1953)
Etter utbruddet av andre verdenskrig proklamerte kongen afghansk nøytralitet 17. august 1940, men de allierte var svært misfornøyde med nærværet av store grupper med tyske ikke-diplomatisk personell. I oktober krevde de britiske og sovjetiske regjeringene at Afghanistan skulle utvise alle ikke-diplomatisk personell fra aksemaktene. Selv om den afghanske regjeringen vurderte dette kravet som en fornærmelse og ulovlig, fryktet den Irans eksempel. Storbritannia og Sovjet okkuperte Iran i august 1941 etter at regjeringen ignorerte et lignende krav. Afghanistan beordret ikke-diplomatisk personell fra de krigførende parter å forlate landet, og et loya jirga sammenkalt av kongen støttet hans absolutte nøytralitetspolitikk. Etter som krigen utviklet seg, sørget den for et stort marked for Afghanistans landbruksprodukter (særlig i India).
MS «Oasis of the Seas»
Historikk
MS «Oasis of the Seas» ble bestilt i februar 2006 og prosjektet ble først kalt «Prosjekt Genesis», noe som skulle vise seg å bli verdens største skip, nemlig Oasis-klassen. Skipet ble fullført og overlevert Royal Caribbean Cruises 28. oktober 2009. To dager senere forlot hun verftet i Åbo i Finland. Den 31. oktober 2009 klokken 00.15 passerte hun under Storebæltbroen med en klaring på 1,5 meter. Skipet, som var syv meter for høyt for broen, klarte med teleskopsenkede skorsteiner og høy fart å komme seg under broen med ca. 60 centimeters klaring. Skipet satte så kurs for sin hjemmehavn i Fort Lauderdale i Florida.
Nadir Shahs og Zahir Shahs styre
Zahir Shah og hans onkler (1933-1953)
Kort tid før krigen endte, erstattet Shah Mahmud sin eldre bror som statsminister, og ledet landet i en periode med stor endring i både intern og ekstern politikk. Blant annet ledet han gjennomføringen av Helmand-dalsprosjektet, et kooperativt vanningforsøk som trakk Afghanistan inn i ett tettere forhold med USA som finansierte mye av arbeidet. Han stod også for åpningen av forholdet til den nyopprettede staten Pakistan, som arvet pashtoene fra den tidligere britisk-styrte siden av Durand-linjen. Pashtoene ønsket en uavhengig eller autonom stat som inkluderte pashto-språklige i Pakistan. Denne saken ville ha en betydelig innvirkning på afghansk politikk, i tillegg til Shah Mahmuds politiske liberalisering av landet.
Pashtunistan-saken
Emir Abdur Rahman Khan hadde bittert gitt opp Durand-linjen og ingen av hans etterfølgere tok opp igjen bråket rundt pashtoenes gjenforening selv da de samarbeidet med britiske styresmakter i andre saker. Til slutt ble linjen som delte pashto-folket ekstremt omdiskutert i regjeringene til både Afghanistan og Pakistan.
Selv om saken ble mest betent i løpet av delingen, forsterket britisk politikk i området før 1947 Pashtunistan-problemet. I 1901 hadde britene opprettet et nytt administrativt område, Den nordvestlige grenseprovinsen som de delte fra Punjab. Denne nye provinsen ble delt i bosatte distrikter og stamme-agentur. De siste ble styrt av en britisk politisk agent som rapporterte direkte til Delhi.
I 1934 utvidet britene selvstyret til Den nordvestlige grenseprovinsen. På denne tiden hadde Indias Nasjonale Kongress (Kongress-partiet), som mange muslimer så som en hovedsakelig hindu organisasjon, ekspandert sin politiske aktivitet til å inkludere provinsen. Forbindelsene mellom de politiske lederne av Den nordvestlige grenseprovinsen og de indiske lederne av kongressen var slik at et flertall i provinsens forsamling opprinnelig stemte for å gå med India i delingen, en beslutning som antagelig hadde blitt forkastet av valgflertallet i provinsen. I juli 1947 holdt britene en folkeavstemningen i de bosatte distriktene i provinsen der befolkningen ble stilt overfor valget mellom å slutte seg til et uavhengig India eller et uunngåelig Pakistan. Omtrent 56 prosent av de stemmeberettigede deltok og over 90 prosent stemte for å slutte seg til Pakistan. Et loya jirga ble holdt i stamme-agenturet. Stilt overfor valget mellom India og Pakistan, valgte stammene det siste.
Selv om både Afghanistan og Pakistan gjorde tilnærminger overfor hverandre, var ikke problemet løst. I et av regjeringens forsøk på å undertrykke stammeopprør i 1949, bombet et fly fra Pakistans luftforsvar en landsby rett over grensen. I respons kalte den afghanske regjeringen sammen et loya jirga, som deklarerte umiddelbart at det anerkjente «hverken den innbilte Durand eller noen lignende grense» og at alle avtaler, fra Durand-avtalen av 1893 og fremover, om saken var ugyldige. Irregulære styrker ledet av en lokal pashto-leder krysset grensen i 1950 og 1951 for å styrke afghanske krav. Pakistans regjering nektet å akseptere afghanske utspill om de ikke hadde kontroll over disse mennene, begge nasjoners ambassadører ble tilbakekalt, men utvekslet på nytt etter noen få måneder.
Saken om en internasjonal grense gjennom pashtoenes områder var viktig for de som la politikken i Kabul. Pakistan holdt tilbake vitale gjennomgangslaster av olje til Afghanistan i tre måneder i 1950, antagelig som hevn for afghanske stammeangrep over grensen. På denne tiden endret den afghanske regjeringens interesser til tilbud om hjelp fra Sovjetunionen og i juli 1950 skrev den under en betydelig avtale med Sovjetunionen.
Eksperiment med liberalisert politikk
Den tredje viktige politiske saken i den umiddelbare etterkrigstiden, var eksperimentet i større politisk toleranse og liberalisering. Oppmuntret av unge, vestlig-utdannede medlemmer av den politiske eliten, tillot statsministeren valg til nasjonalforsamlingen som var merkbart mindre kontrollert enn de hadde vært tidligere. Resultatet var det «liberale parlamentet» i 1949. Han tolererte aktiviteten til politiske opposisjonsgrupper. Den mest høyrøstede av disse gruppene var Wikh-i-Zalmayan (oppvakt ungdom), en bevegelse som bestod av forskjellige uenige grupper som ble etablert i Kandahar i 1947. En nylig grunnlagt studentorganisasjon var ikke bare et forum for politisk debatt, men satte opp teaterstykker som kritiserte islam og monarkiet. Aviser kritiserte regjeringen og mange grupper begynte å kreve et mer åpent politisk system.
Men liberaliseringen gikk lenger enn statsminister hadde planlagt. Han reagerte ved å prøve å forme et regjeringsparti, og da dette slo feil, begynte han å bryte ned motstanden. Kabul Universitets studentorganisasjon ble oppløst og mange opposisjonsledere ble fengslet. Parlamentet som ble valgt i 1952 var et betydelig tilbakesteg fra det som ble valgt i 1949. Det korte eksperimentet i politikk var over.
Daoud som statsminister (1953-1963)
I etterkant av de mislykkede politiske reformene i 1949-52, kom et betydelig oppgjør i den kongelige familien. Innen midten av 1953 utfordret de yngre medlemmene av kongefamilien, som kan ha inkludert kongen selv, dominansen til kongens onkler. Striden ble offentlig i september 1953 da kongens fetter og svigerbror, Mohammed Daoud Khan, ble statsminister. Daoud var den første av den unge, vestlig-utdannede generasjonen av kongefamilien som tok makten i Kabul. Men dersom motstanderne av det liberale eksperimentet håpet at han ville bevege seg mot et mer åpent politisk styre, ble de snart skuffet.
Til tross for Daouds bekymring for å rette på hva han så som tidligere regjeringers pro-vestlige fordommer, manifesterte hans ivrige interesse i modernisering seg i fortsatt støtte av Helmanddals-prosjektet. Daoud fortsette også forsiktig i spørsmålet om kvinnefrigjøring. På 40-årsjubileet for nasjonal selvstendighet i 1959, opptrådte konene til hans ministere offentlig uten slør på hans oppfordring. Da religiøse ledere protesterte, utfordret ham dem til å sitere et eneste vers i Koranen som påla sløret. Da de fortsatte å protestere, fengslet han dem for en uke.
Daouds sosiale og økonomiske politikk var forsiktig reformistisk og relativt vellykket. Men det var ikke alltid like vellykket, hans utenrikspolitikk førte til betydelig økonomisk forstyrrelser og til slutt, slutten på hans politiske innflytelse. Daouds utenrikspolitikk ble styrt av to prinsipp: å balansere hva han så på som en pro-vestlig orientering som tidligere regjeringer hadde gjennomført ved å bedre forholdene med Sovjetunionen (uten å ofre USAs økonomiske støtte) og å forfølge Pashtunistan-saken med alle mulige midler. I en viss utstrekning forsterket de to målene hverandre da fiendtlige forhold med Pakistan førte til at Kabul-regjeringen måtte støtte seg på Sovjet og dets handel og gjennomgangsveier med resten av verden. Daoud trodde at rivaliseringen mellom de to supermaktene for lokale allierte skapte en grobunn som han kunne bruke for å spille den ene mot den andre i sin streben etter støtte og utviklingshjelp.
Daouds ønske om økte bilaterale relasjoner med Sovjet ble forsterket ved nødvendighet da den afghansk-pakistanske grensen ble stengt i fem måneder i 1955. Da de iranske og amerikanske regjeringene erklærte at de ikke var i stand til å opprette alternative handelsveier til Afghanistan, hadde ikke afghanerne noe annet valg enn å be om en fornyelse av deres transittavtale fra 1950 med Sovjet. Den ble ratifisert i 1955 og ble fulgt opp av en ny bilateral bytteavtale. Etter at de sovjetiske lederne Nikolai Bulganin og Nikita Khrusjtsjov besøkte Kabul i 1955, annonserte de et utviklingslån på 100 millioner dollar til prosjekter som begge parter var enige om.
Til tross for klimaet på grunn av den kalde krigen mellom de to supermaktene, forsøkte Daouds regime å styrke båndene med USA. USA sine interesser i Afghanistan vokste som et resultat av amerikanske forsøk på å skape en allianse blant landene i den «nordlige rekken»: Iran, Irak, Pakistan og Tyrkia. Afghanistan nektet å slutte seg til den USA-sponsede Bagdad-pakten og beholdt sin nøytralitet fra blokkene. Dette avslaget hindret ikke USA fra å fortsette sitt forsiktige hjelpeprogram, men det var nølende til å bidra Afghanistan med militær assistanse, dermed vendte Daoud seg til Sovjet og dets allierte for militær hjelp. I 1955 fikk han militært materiell for anslagsvis 25 millioner dollar. I tillegg begynte østblokken byggingen av militære flystriper i Bagram, Mazar-e Sharif og Shindand.
På grunn av Daouds besettelse med Pashtunistan-saken, ble alle andre politiske saker uviktige i forhold. I 1953 og 1954 brukte Doud mer av sin tid på å fremme Pashtunistan-saken, som å betale stammefolk på begge sider av grensen til å underbygge den pakistanske regjeringen og å spre fiendtlig propaganda. Men i 1955 ble situasjonen mer kritisk fra Douds synsvinkel da intern politikk presset Pakistan til å oppgi de fire provinsstyrene i vestlige Pakistan og opprette en provinsiell enhet (En enhetsplanen). Den afghanske regjeringen protesterte mot nedleggelsen av Den nordvestlige grenseprovinsen (utenom stamme-agenturet). Stengningen av den pakistanske grensen om våren og høsten i 1955 viste igjen behovet for gode relasjoner med Sovjet for å holde de afghanske handelsveiene åpne.
Selv om afghanerne forble lite villige til å akseptere status quo i Pashtunistan-saken, forble konflikten uten fremdrift i flere år (der forholdet mellom de to landene ble noe bedre). Kuppet i 1958 som førte general Mohammed Ayub Khan til makten i Pakistan klarte heller ikke å endre denne situasjonen. I 1960 sendte Daoud tropper over grensen inn i Bajaur i et forsøk på å manipulere hendelser i området og for å legge press på Pashtunistan-saken, men afghanske militære styrker ble kastet ut av Pakistans forsvar. Denne propagandakrigs-tiden, som ble gjennomført med radio, var uten resultat.
Det dårlige klimaet mellom Afghanistan og Pakistan toppet seg 6. september 1961. Trafikken mellom de to landene stoppet opp, akkurat da to av Afghanistans eksportavlinger, druer og granatepler, var klar til å fraktes til India. I en verdifull pr-gest tilbød Sovjet å kjøpe avlingene og fly dem fra Afghanistan. Det Sovjet ikke fraktet ut, fløy det afghanske flyselskapet Ariana til India i 1961 og 1962. På samme tid forsøkte USA å megle i konflikten, selv om deres bånd med Pakistan var en hindring.
I tillegg ble mye av utstyret og materiellet gitt av utenlandske hjelpeprogram som trengtes for utviklingsprosjekt holdt tilbake i Pakistan. Et annet resultat av uenigheten med Pakistan var Pakistans beslutning om å stenge grensen for nomader (medlemmer av Ghilzai som også er kjent som Powindahene eller Suleiman Khel), som lenge hadde tilbrakt vintrene i Pakistan og India og somrene i Afghanistan. Pakistan-regjeringens uttalelse som benektet at avgjørelsen var relatert til konflikten med Afghanistan var lite smart og saken la stein til byrden i en voksende konflikt mellom de to landene. Afghanistans økonomiske situasjon fortsatte å bli dårligere. Regjeringen var sterkt avhengig av tollavgifter som falt dramatisk, handelen led og utenlandske pengereserver ble alvorlig belastet.
Kongens styre: Monarkiets siste tiår (1963-1973)
Den nye regjeringen både representerte og søkte endringer. Innen to måneder, ble det beordret en etterforskning av de forferdelige forholdene i afghanske fengsel og man nådde en avtale om gjenopprettelse av diplomatiske og handelsforbindelser med Pakistan.
Den største enkelte bragden i tiåret 1963-73 var formuleringen av grunnloven av 1964. Knappe to uker etter Douds avgang, oppnevnte kongen en kommisjon som skulle legge fram et forslag til ny grunnlov. Våren 1964 kalte han inn et loya jirga, en landsomfattende samling som inkluderte medlemmer av nasjonalforsamlingen, senatet, høyesteretten og den konstitusjonelle kommisjonen. 176 medlemmer ble valgt av provinsene og 34 medlemmer ble direkte oppnevnt av kongen. Selv om forsamlingen av 452 personer (inkludert seks kvinner) som møttes i september 1964 først og fremst var sammensatt av tjenestemenn som kunne forventes å støtte den kongelige politikken, inkluderte loya jirgaen også medlemmer valgt fra hele nasjonen. 20. september ble dokumentet skrevet under av de 452 medlemmene og ti dager senere forandret kongens signatur det til en ny grunnlov.
Grunnloven, og de nøye overveielsene som skapte det, viste flere betydelige endringer i politisk tenkning. Det hindret kongefamilien, med unntak av kongen, fra å delta i politikken og styret, en forordning som ble oppfattet for å holde Daoud ute av politikken. Individuelle rettigheter ble kjempet frem av provinsielle delegater framfor stammenes. Konservative religiøse medlemmer ble overtalt til å akseptere provisjoner som de tidligere hadde regnet som uakseptable og sekulære. Selv om det oppstod en lang debatt om hvorvidt betegnelsen «afghansk» skulle bli brukt om alle innbyggere i Afghanistan (mange personer regnet det som en referanse kun til pashtoer), ble loya jirgaen enig om at begrepet skulle gjelde alle. Konstitusjonen pekte ut islam som «Afghanistans hellige religion,» men det var fremdeles nødvendig å overbevise mange konservative medlemmer om at deres religion var blitt tatt med i grunnloven. Selv om artikkel 64 sa at ingen lov kunne innføres som var «motstridende til de grunnleggende prinsippene» i islam, definerte artikkel 69 lover som en resolusjon gitt av parlamentet og skrevet under av kongen, skulle sharia brukes når ingen lov eksisterte.
Grunnlovens provisjoner for en uavhengig dømmende makt gav vekst til en opphetet debatt mellom religiøse ledere, mange av dem støttet det eksisterende rettssystemet basert på religion. Selv om religiøse dommere sørget for et konstitusjonelt monarki, med en tokammers lovgivende makt, men den dominerende makten forble i hendene til kongen.
De fleste observatørene beskrev valget i 1965 som forbausende rettferdig. Den 216 medlemmer store Wolesi Jirga, eller underhuset i parlamentet, inneholdt representanter ikke bare fra antikongelige men også fra venstre og høyresidene av det politiske spekteret. Inkludert ble også kongens tilhengere, pashto nasjonalister, entreprenører og industrialister, politisk liberale, en liten gruppe venstreorienterte og konservative muslimske ledere som fremdeles motsatte seg sekularisering. Kongen nominerte en ny statsminister, Mohammad Hashim Maiwandwal, som raskt etablerte vennlige relasjoner med studentene, mens han gjorde det klart at han bestemte og at der var grenser for studentenes politiske aktivitet.