cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rienzi
Rienzi er i uforkortet versjon Wagners lengste opera. Den inkluderer en ballett som alene varer i 40 minutter. Under premieren i Dresden registrerte Wagner til sin forskrekkelse at forestillingen strakk seg utover seks timer, pauser inkludert, hvilket medførte at han ganske raskt forkortet den med en drøy time. Det er denne versjonen som ligger til grunn når verket nå fra tid til annen oppføres, og da som oftest ytterligere forkortet. Wagner tok i ettertid avstand fra verket og benevnte det som en «ungdomssynd». Operaen har imidlertid flere betydelige inspirerte melodiske innfall.
Komposisjon
Rienzi er Wagners tredje fullførte opera, og er for det meste skrevet i en grand opéra-stil. Hver akt avsluttes med et utvidet finaleensemble og er full av soloer, duetter, trioer og publikumsscener. Det er også en utvidet ballett i akt 2 i henhold til det aksepterte grand opera-formatet. Hans von Bülow skulle senere spøke med at «Rienzi er Meyerbeers beste opera».
Siederia rupicolella
Siederia rupicolella er en sommerfugl som tilhører familien sekkspinnere (Psychidae). Den er funnet på Østlandet i Norge, men finnes sannsynligvis også lenger nord. Hunnen er larvelignende, mens hannen ser ut mer som en vanlig sommerfugl.
Rienzi
Komposisjon
Wagner begynte å skrive utkast til operaen i Riga i 1837, etter å ha lest Lyttons roman. Da operaen sto ferdig i 1840, hadde Wagner håpet at den skulle få premiere ved Paris Opéra.
Brønnøysunds Avis
Avisen har fått ekstra oppmerksomhet etter å ha blitt vist på NRKs TV-program Storbynatt flere ganger.
Rienzi
Komposisjon
Flere forhold, inkludert hans manglende innflytelse, forhindret dette. Dessuten nevner Wagners kone Minna, i et brev av 28. oktober 1840 til Wagners venn Apel, som sannsynligvis først hadde kommet med forslaget om at Wagner skulle komponere Rienzi, en plan om å fremføre operaens ouverture «om fjorten dager», men inneholder en klar indikasjon på at mannen hennes nettopp hadde blitt sendt til et skyldnerfengsel. Hele partituret til Rienzi ble fullført 19. november 1840.
Siederia rupicolella
Utseende
Hannen er en liten til middelsstor (vingespenn 11-16 millimeter), spinkel, lysgrå sekkspinner. Antennene er trådformede og omtrent halvparten så lange som forvingene. Hodet og kroppen er gråbrune. Forvingen er lysgrå med svakt antydet nettmønster. Bakvingen er gråhvit. Vingene er kledt med temmelig smale skjell, tydelig smalere enn hos den beslektede arten Siederia listerella. Hunnen er 3–5 mm lang, mørkbrun, fet og larvelignende, men med forholdsvis godt utviklede antenner og bein. Fasettøynene er ganske små. Larven omgir seg med en 6–8 mm lang, sigarformet larvesekk som har et avrundet trekantet tverrsnitt og er kledt med sandkorn.
Rienzi
Komposisjon
I 1841 flyttet Wagner til Meudon, like utenfor Paris, hvor gjeldslovene lettere kunne unndras, mens han avventet utviklingen av Rienzi, etter å ha skrevet til kong Fredrik August II av Sachsen, og bedt om at han skulle bestille en produksjon av verket i Dresden.
Brønnøysunds Avis
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Rienzi
Komposisjon
Med støtte fra Meyerbeer ble det arrangert en oppsetning av Rienzi i Dresden; Meyerbeer skrev til direktøren for operaen i Dresden, baron von Lüttichau, at han fant operaen «rik på fantasi og med stor dramatisk effekt». Dette, sammen med den foreslåtte oppsetningen av Den flyvende hollender i Berlin, også støttet av Meyerbeer, overtalte Wagner til å returnere til Tyskland i april 1842. Under øvelsene var utøverne svært entusiastiske.
Siederia rupicolella
Utbredelse
Arten ser ut til å ha en ganske begrenset utbredelse og er kjent fra Norden, Baltikum, Tyskland og Sveits. I Norge er den funnet på noen få steder på Østlandet og i Trøndelag.
Rienzi
Komposisjon
Premieren til Rienzi fant sted den 20. oktober 1842 i det nye operahuset i Dresden, tegnet av arkitekten Gottfried Semper og åpnet året før. Semper og Wagner skulle senere bli venner i Dresden, en forbindelse som til slutt førte til at Semper designet det som ble grunnlaget for Wagners Festspielhaus i Bayreuth.
Fremførelseshistorikk
Til tross for Wagners forbehold, forble Rienzi en av hans mest suksessrike operaer frem til begynnelsen av 1900-tallet. Bare i Dresden nådde den sin 100. forestilling i 1873 og 200. i 1908, og den ble jevnlig fremført gjennom hele 1800-tallet i store operahus over hele Europa og utover, inkludert de i Amerika og England i 1878/9. Paris-premieren av Rienzi fant til slutt sted den 6. april 1869 ved Théâtre Lyrique under ledelse av Jules Pasdeloup. Den amerikanske premieren fant sted 4. mars 1878 ved Academy of Music i New York og ble fulgt den 27. januar 1879 av den første britiske forestillingen ved Her Majesty's Theatre i London. Ouverturen var det første verket som ble fremført ved den første Henry Wood Promenade-konserten i Queen's Hall i London i august 1895.
Handling
Tid og sted: Roma på midten av 1300-tallet.
Rienzi handler om en romersk folketribune, Cola di Rienzo, en patriotisk helt som vred makten ut av hendene på et korrupt oligarki av baroner og drømte om et samlet Italia. Han utropte seg til diktator over Roma i 1347, men ble snart avsatt på oppfordring av paven. Senere ble han senator av Roma, men hans voldsomme styre ledet til hans død i hendene på en bande. I moderne tid ses Rienzi som en forgjenger til italiensk nasjonalisme. Patrisiersønnen Adriano Colonna elsker Rienzis søster Irene. Men når hans far blir drept under en folkeutrenskning, vil han gå til angrep på folketribunen, og stiller seg i spissen for de misfornøyde, som misliker Rienzis politiske seier. Også folket hisses opp av Rienzi. Irene deler sin brors mening og velger å dø sammen med Rienzi på Capitolium. Adriano forsøker å redde henne, men omkommer.
Ouverture
Operaen åpner med en omfattende ouverture som begynner med et kall på trompet (som i 3. akt avsløres som Colonna-familiens krigsvarsel) og inneholder melodien til Rienzis bønn i starten av femte akt, som ble operaens mest kjente arie. Ouverturen avsluttes med en militærmarsj.
Akt 1
En gate i Roma. Utenfor Rienzis hus. Familien Orsinis tilhengere prøver å bortføre Rienzis søster Irene. Adriano Colonna elsker jenten og befrir henne. De fiendtlige patrisierslektene Orsini og Colonna står stridsberedte mot hverandre. Men Rienzi lykkes å forhindre at en strid bryter ut. Folket hyller Rienzi som Romas befrier, og velger ham til folketribunen.
Akt 2
En stor sal i kapitolhøyden. Adelen planlegger i hemmelighet å myrde Rienzi. Denne har anordnet en forsoningsfest. Adelsslektene må love å leve i enighet og avlegge ed for dette. Under fredsfesten støter Orsini sin dolk i Rienzis bryst, men en brynje redder folketribunens liv. Folket krever at Orsini skal straffes, men Rienzi lar nåden gå foran retten.
Akt 4
Det store torget utenfor Laterankirken. Adriano hetser de romerske medborgerne mot Rienzi. Når folketribunen sammen med sin søster Irene vil besøke Laterankirken, blir han bannlyst av den pavelige legaten Raimondo. Også alle som forblir Rienzi tro, blir bannlyst. Alle vender seg fra ham. Bare Irene står igjen, ved brorens side, og tilbakeviser Adrianos frieri.
Akt 5
En sal i kapitolhøyden. Torget utenfor kapitolhøyden. Rienzi og Irene tar avskjed fra Roma og fra livet. Det opphissede folket setter kapitolhøyden i brann. Adriano tilbakevender for å redde sin elskede Irene, men i samme øyeblikk styrter det brennende tårnet sammen og begraver Rienzi, Irene og Adriano under seg.
Mottagelse
"«Jeg er av den faste oppfatning at [Rienzi] er det beste som er oppnådd innen grand opera de siste tolv årene, at det er den mest betydningsfulle dramatiske skapningen siden Les Huguenots, og at den er like epokeskapende for sin egen tid som Les Huguenots, Der Freischütz og Don Giovanni, var for sine respektive perioder av musikkhistorien.»"
Franz Liszt skrev en «Fantasi på temaer fra Rienzi» (S. 439) for piano i 1859.
Wagner oppfattet senere Rienzi som en forlegenhet; i sitt selvbiografiske essay fra 1852, «Eine Mitteilung an meine Freunde», skrev han «Jeg så det bare i form av 'fem akter', med fem strålende 'finaler', med salmer, prosesjoner og det musikalske våpensammenstøtet». Cosima Wagner registrerte Wagners kommentar i dagboken hennes for 20. juni 1871:
"«Rienzi fremstår veldig frastøtende for meg, men de burde i det minste kjenne igjen flammen i det; Jeg var musikksjef og jeg skrev en grand opera; det faktum at det var den samme musikksjefen som ga dem noen harde nøtter å knekke - det er det som burde overraske dem.»"
Dermed har verket holdt seg utenfor Wagners standardreportoar. Selv om komponisten fraskrev seg den, kan det bemerkes at Rienzi prefigurerer temaer (bror/søster-forhold, sosial orden og revolusjon) som Wagner ofte skulle vende tilbake til i sine senere verk.
Rienzi og Adolf Hitler
Albert Speer hevder å ha husket en hendelse da Robert Ley tok til orde for å bruke en moderne komposisjon for å åpne rikspartidagene i Nürnberg, men Hitler avviste denne ideen:
"«Du vet, Ley, det er ikke tilfeldig at jeg har åpnet rikspartidagene med ouverturen til Rienzi. Det er ikke bare et musikalsk spørsmål. I en alder av fireogtyve overtalte denne mannen, en gjestgivers sønn, det romerske folket å drive ut det korrupte senatet ved å minne dem om Romerrikets storslåtte fortid. Da jeg hørte på denne velsignede musikken som ung mann i teatret i Linz, hadde jeg den visjonen at jeg også en dag måtte lykkes med å forene det tyske riket og gjøre det stort nok en gang.»"
Innspillinger
Komplette innspillinger (og fremføringer) av Rienzi er sjeldne, selv om ouverturen jevnlig finnes på radiosendinger og samle-CD-er. Betydelige kutt i partituret er vanlig i innspillinger.
Innspillinger inkluderer:
Taygeta
Taygeta, også kalt 19 Tauri, er et trippel-stjernesystem i stjernehopen Pleiadene (M45).
Taygeta A består av to blå-hvite kjempestjerner, som danner en spektroskopisk dobbeltstjerne. Taygeta A tilhører spektralklasse B, og har en tilsynelatende størrelsesklasse på +4,30. Størrelsesklassen på de to stjernene er henholdsvis +4,6 og +6,1. Ledsageren til den største stjernen, befinner seg 0,012 bueminutter unna og har en omløpstid på 1 313 dager.
Taygeta B er den tredje ledsageren, med en svakere størrelsesklasse på 8. Den befinner seg 69 bueminutter unna den største stjernen i Taygeta A.
Systemet er oppkalt ettet Taygete, en av pleiade-søstrene i gresk mytologi.
William Edward Soothill
Han ble predikant i The United Methodist Free Church i 1882 og gjorde tjeneste i 29 år som misjonær i Wenzhou i Kina. Han grunnla et sykehus, et college, skoler og to hundre prekestasjoner. I 1911 Soothill ble president ved det keiserlige universitet i Shansi. Etter at han kom tilbake til England i 1920 ble han utnevnt til professor for kinesisk ved Oxford University. I 1926 var han med i lord Willingdons delegasjon til Kina for å få løst saken med skadeserstatningene etter bokseropprøret.
Han er best kjent for sin oversettelse til engelsk av Konficius' Samtaler og for sin ordbok over kinesiske buddhistiske uttrykk, med ekvivalenter på sanskrit og engelsk.
Han giftet seg med Lucy Farrar i 1884. Hun beskrev deres mange år i Kina i boken A Passport to China.
Litteratur
The Methodist Archives Biographical Index: Minutes of Conference 1958 and Encyclopedia of World Methodism (1974)
Marie-Suzanne Giroust
Marie-Suzanne Giroust (født 9. mars 1734 i Paris, død 31. august 1772 i Paris) var en fransk miniatyr- og pastellmaler. Ved giftermål fikk hun etternavnet Roslin, og hun kalles også Suzanne Roslin.
Jarí (elv)
Jarí er ei elv i Amazonasbekkenet og ei sideelv til Amazonas, nesten helt ned ved munningen i Atlanterhavet. Sideelva løper inn i Amazonas' nordbredd, og er om lag 1 000 km lang. Den er grenseelv mellom delstatene Amapá og Pará helt i nordøst. Den amerikanske investoren Daniel K. Ludwig har presentert planer om å anlegge papirproduksjon ved elva.
Marie-Suzanne Giroust
Bakgrunn
Marie-Suzanne Giroust var datter av Barthélemy Giroust, juvelér til kongens garderobe (død 1741) og hans hustru Marie Suzanne Leroy (d. 1745).
Som 7-åring mistet Marie-Suzanne sin far. Da hun var 11, døde også hennes mor, og hun flyttet inn hos slektninger. Arven etter faren gav henne mulighet til selv å velge et yrke; en mulighet hun benyttet til å lære å male.
Maler
Hun studerte hos Quentin de La Tour (1704–1788), men det var især i atelieret hos Joseph-Marie Vien (1716–1809) at hun følte seg riktig velkommen. Viens undervisning fikk stor innflytelse på hennes egen malerkunst.
I dette atelieret møtte hun i 1752 den svenske maleren Alexander Roslin. De to forelsket seg, men Marie-Suzannes formynder kunne ikke akseptere denne utlendingen, som både var protestant og fattig. Så paret måtte vente lenge og kjempe for det, før de endelig kunne gifte seg den 8. januar 1759. De fikk tre døtre og tre sønner, hvorav to døtre og to sønner nådde voksen alder.
Alexander Roslin anerkjente sin hustrus talent og erkjente åpent at hun var en bedre pastellmaler enn han selv. Hun ble særlig beundret for sin gjengivelse av hud og for fargene i sine portrettmalerier. I 1771 ble hun priset for sin malerkunst av abbé Lemonnier. En slik ros kom også fra Denis Diderot, for hennes Portrait du sculpteur Pigalle. Hun satt modell for ektemannens maleri fra 1768, La Dame au voile.
Kort tid etter deres sjette barns fødsel ble Marie-Suzanne Giroust den 1. september 1770 endelig medlem av Académie royale. Det foreligger ingen informasjon om hennes virksomhet innen akademiet.
Marie-Suzanne Giroust døde i 1772 av brystkreft.
Kırklareli (provins)
Kırklareli er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 6 300 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Kırklareli.
Provinsen ligger nordvest i den europeiske delen av Tyrkia og grenser til provinsene İstanbul i sørøst, Tekirdağ i sør og til Edirne i vest og i nord grenser den mot Bulgaria og i øst har den kystlinje mot Svartehavet
Distrikter
Provinsen Kırklareli består av åtte distrikter:
1788 Kiess
1788 Kiess er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaget 25. juli 1952 av Indiana Asteroid Program ved Goethe Link Observatory i Brooklyn i Indiana.
Ørelys
Ørelys eller otopati er en omstridt form for alternativ behandling med formål å fjerne ørevoks. Behandlingen består av å tenne et hult lys i den ene enden, og sette den andre enden inn i pasientens øre. Tilhengere av metoden hevder at bruken av ørelys fjerner ørevoks og utligner trykk i øret. Ifølge medisinske undersøkelser er metoden både ineffektiv og farlig, og kan gjøre mer skade enn nytte, f.eks. ved at voks fra lyset havner i pasientens øre. Tilhengere hevder at avfallet som kan ses i lyset etter bruk, er avfallsstoffer fra pasientens øre, men flere studier har påvist at lysene produserer de samme avfallsstoffene når de brennes alene, og at materialet simpelthen består av voks fra lyset og sot.
Salmanassar I
Salmanassar I (Sulmanu-asharedu, «[guden] Sulmanu er fremragende») var en konge av Assyria i tiden 1263 f.Kr. –1233 f.Kr. Han var sønn av Adad-nirari I og etterfulgte sin far som konge antagelig i 1265 f.Kr.
Ørelys
Til tross for at ørelysprodusenter ofte hevder at metoden er en urgammel indiansk behandling, med utspring fra Hopi-stammen, finnes det ingen slik behandlingsmetode hos Hopi-indianerne. Hopi-stammens pressetalskvinne, Vanessa Charles, har uttalt at bruken av ørelys «ikke er, og har aldri vært, noen praksis utført av Hopi-stammen, eller Hopi-indianere».
Hopi-stammen har gjentatte ganger bedt Biosun, produsenten av Hopi Ear Candles, om å stoppe misbruket av navnet deres. Biosun har ikke gitt etter for indianernes anmodning, og fortsetter å hevde at lysene har sitt utspring fra Hopi-stammen.
Salmanassar I
I henhold til hans årbøker, som ble oppdaget i byen Assur, erobret han i sitt første år åtte fylker i nordvest og ødela festningen Arinnu ved Tigris (sør for dagens by Mosul). Støvet fra den ødelagte festningen brakte han med seg tilbake til Assur og tømte den triumferende ut foran tempelet. I hans andre år beseiret han Sjattuara, hurrittisk konge av Hanilgalbat, og dennes hettittiske og ahlamuiske allierte. Han la resten av dette kongedømmet inn under Assyria som en av landets provinser. Salmanassar I hevdet også å ha blindet 14 400 krigsfanger i et øye hver. Han var den første kjente assyriske konge som er kjent for å ha deportert sine beseirede fiender til ulike landområder framfor å drepe dem alle.
Han erobret alt landet fra Taidu (Taite) til Irridu, fra fjellet Kashiar til Eluhat, og fra festningnene Sudu og Harranu til Karkemisj ved Eufrat. Han bygde palasser ved Assur og Nineve, restaurerte «verdenstempelet» ved Assur og grunnla byen Nimrud.
Fitjar kirke
Byggverket er i tømmer og har 425 plasser. Arkitekturen er en blanding av klassisisme, barokk og gotikk
Middelalderkirken
Kirken skal ha vært mye lik Moster gamle kirke på Moster på Bømlo, den eldste kirken i Norge. Middelalderkirken på Fitjar skal derimot ha vært større. Den var av stein med kirkehus, kor av mur og våpenhus i tre. Denne kirken ble revet da den nåværende trekirken ble bygget. Stein fra den gamle kirken ble brukt som steingard rundt kirkegården.
Nils Skanning var trolig den første presten i kirken etter reformasjonen. Han var fra Ystad i Skåne, som den gangen var en del av Danmark.
Den nåværende kirken
Den nye kirken ble bygget av byggmester Kaarhus fra Skånevik og byggmester Wamberg, og ble innviet i 1867 etter at Fitjar ble et eget sogn i 1862. Flere gjenstander fra den gamle kirken ble flyttet inn i den nye, som døpefonten fra 1627-1629, en messinglysestake fra 1600-tallet og en disk fra 1676-1699. Kirken fikk ny altertavle, tegnet av Holst fra Trøndelag. Denne viser et maleri av korsfestelsen. Den gamle altertavlen fra 1721 henger på en av sideveggene i kirken. I tillegg har kirken en bildebibel fra 1890.
Fitjar kirke har to kirkeklokker, en liten og en stor. Den lille klokken er fra den originale kirken fra middelalderen, mens den andre ble støpt i Bergen i 1854 av J.F. Becker.
Steinplaten som var alterbord gjennom middelalderen er montert inn i den nåværende kirken sitt kassealter etter først å ha vært brukt som dørhelle ved norddøra.
Den første sognepresten i kirken var Ivar Olaus Widerøe fra Selbu. Japaneren Nobukazu «Nobu» Imazu var menighetsprest på Fitjar. Han er den første japaneren som er ordinert i Den norske kirken.
Kokopelli
Kokopelli er en indiansk fruktbarhetsgud oftest utformet som en pukkelrygget fløytespiller med fjær. Han fremstilles som en luring og representerer også musikkens sjel. Guden er knyttet til indiansk kultur i det sørvestlige USA, og spesielt for Hopifolket. I likhet med de fleste fruktbarhetsguder står Kokopelli også for fødsel og avlinger. I noen tilfeller kan kokopelli være utformet med insektlignende antenner fra hodet eller med et overdimensjonert fallos.
Sagn
Ifølge sagn blant Hopifolket bærer Kokopelli et ufødt barn på ryggen sin og gir det til kvinner (dette gjør at yngre kvinner er redde for ham). Han tar gjerne selv del i ritualer rundt giftemål, og det finnes bilder av Kokopelli med en gemal, en kvinne kalt Kokopelmana (Kokopellis kone) av Hopifolket. Ikke uvanlig for overtro og myter knyttes også Kokopelli til månen, og det sies at han sees ved fullmåne.
Kokopelli er også gud for reproduksjon av småvilt og storvilt, og blir derfor også tegnet sammen med dyr, blant annet bukker og hjort. I forbindelse med ansvaret for agrikultur eer det sagt at han føytespill jager bort vinter og fremkaller våren. Flere indianske folk, som. Many tribes, blant annet Zuni forbant Kokopelli også med regn. På flere bilder er Kokopelli tegnet sammen med annen fløytespiller, Paiyatamu, spesielt i forbindelde med høsting av mais. Noen stammer mener at Kokopelli bærer frø, korn og småbarn på ryggen sin. I senere tid har ulike versjoner av Kokopelli fått verdi som et bredere symbol for hele det sørvestlige USA. Bilder brukes på T-skjorter, capser og nøkkelringer. En sykkelsti mellom Grand Junction, Colorado, og Moab, Utah, er kjent som Kokopelli stien.
Bakgrunn og utvikling
Tilbeding av Kokopelli har røtter tilbake til det gamle Pueblofolket. Den tidligste kjente bildet av han finnes på keramikk datert til et tidspunkt mellom rom 750 and AD 850.
Kokopelli er siden blitt en av de mest kjente figurer i sørvest. Det er også funnet en lignende pukkelrygget fløytespillende i områder rundt Mississippi.
Musikkåret 1634
Musikkåret 1634 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1634.
Why (Frankie Avalon-sang)
«Why» er en amerikansk sang spilt inn på plate av Frankie Avalon i 1959. 28. desember 1959 plasserte den seg øverst på den amerikanske Billboard Hot 100- popsinglelisten, noe som gjorde den til den siste nummer én-singlen i 1950-årene.
Sangen var skrevet av Frankie Avalons manager og plateprodusent Robert «Bob» Marcucci samt Peter De Angelis. Dette var Avalons andre og siste nummer én-hit.
Anthony Newley spilte inn en britisk coverversjon av sangen i 1960. Hans versjon nådde en førsteplass på den britiske hitlisten.
Donny Osmond spilte inn «Why» i 1972. Den ble utgitt som single og nådde en trettendeplass på Billboard Hot 100.
Norske versjoner
Kari Neegaard (Kari Diesen dy) har skrevet en norsk tekst, Andreas Diesen har skrevet en norsk tekst til en barneplate og Jørgen Slips har skrevet en humoristisk norsk tekst.
Raúl Garrón Claure
Raul Garrón Claure er en boliviansk økonom.
Han var sentralbanksjef i Bolivias sentralbank fra 2. mai 2006, da han tok over etter Juan Antonio Morales, til november 2008, da Gabriel Loza Tellería overtok stillingen.
Claure er bachelor of arts i økonomi fra Bowling Green State University i Ohio i USA, og har i tillegg gått et Master of Management-program ved Kellogg School of Management i Evanston i USA.
Før han ble sentralbanksjef hadde han 25 års ledererfaring fra selskaper i Europa, Japan, USA og Latin-Amerika. Han har vært konsulent for både UNIDO (FNs organisasjon for industriell utvikling), UNDP (FNs utviklingsprogram) og Verdensbanken i design, utforming og gjennomføring av økonomiske programmer og prosjekter.
Han har utgitt en rekke publikasjoner, og har også vært lærer ved hovedfagsstudier ved Universidad Privada Franz Tamayo.
Sabayonne
Sabayonne eller fransk eggedosis er en klassisk dessertsaus, som passer godt til, for eksempel, oppskåren frisk frukt. Sausen består av eggeplomme, sukker og halvtørr hvitvin som piskes tykt i en bolle over varmt vannbad.
Sausen kan gjerne tilsettes litt sitronsaft eller krydres med kanel eller anis.
Reduseres sukkeret til bare en teskje, kan sabayonne brukes som saus til fisk.
Vidar Davidsen
Vidar Terje Davidsen (født 4. januar 1958) er en norsk tidligere fotballspiller, fotballtrener, og ekspertkommentator i TV.
Biografi
Davidsen hadde sin landslagsdebut 9. august 1979 i en landskamp mot (1–0, Davidsen scoret målet). Han har spilt 46 A-landskamper for, og scoret fem landslagsmål. Han scoret ett av målene da Norge slo 2-1 på bortebane i Lecce i 1985.
Davidsen startet sin spillerkarriere i Bærum, og var senere 4 år i Frigg før han signerte for i 1980 hvor han spilte i 7 sesonger. Han var med å vinne cupen i sin debutsesong i 1980 og var en markant midtbanespiller og kaptein for Vålerenga. Han ble seriemester med Vålerenga i 1981, 1983 og 1984. Davidsen er Vålerengas mestvinnende fotballspiller gjennom tidene.
Bærum 1988-1990 opprykk til 2. divisjon
Strømmen 1991.
Frigg 1992.
Vålerenga 1993-1997. Opprykk til Tippeligaen i 1993. Nedrykk 1996. Opprykk til Tippeligaen og Cupmester 1997.
G19 landslaget 1998.
Lyn 1998-2001. Opprykk til Tippeligaen i 2000.
Strømsgodset 2003-2004
Han jobbet i 21 år (frem til juni 2018) som ekspertkommentator for Viasat.
(Sist oppdatert 18. juli 2006)
Vidar Davidsen var styreleder i Vålerenga Fotball i 2002. Det året ble klubben cupmester med Kjetil Rekdal som trener.
* Kun seriekamper.
Hardanger Fartøyvernsenter
Hardanger fartøyvernsenter er en stiftelse som utfører tjenester innen fartøyvern, nybygging og restaurering av klinkbygde småbåter. Senteret har også skipssmed, rigger og reipslagerer i arbeid. Bedriften har lærlingplasser innen båtbyggeri og reipslageri. Som del av sin museumsvirksomhet seiler SJ Mathilde museumstokt og leirskole. I tillegg til dette leverer senteret tjenester innen dokumentasjon for riksantikvaren og private.
Senteret ble etablert i 1984, og ligger i Norheimsund i Kvam kommune i Hordaland. Det er ett av tre nasjonale fartøyvernsenter utpekt av Riksantikvaren. Stiftelsen eier og driver hardangerjakta «Mathilde», motoryachten «Faun», kutteren «Vikingen» og motorferja «Folgefonn».
Hardanger Fartøyvernsenter sysselsetter 35 personer. I 2017 hadde stiftelsen 18,000 besøkende og en omsetning på rundt 24 millioner kroner. Fra 2007 er Hardanger fartøyvernsenter en del av Hardanger og Voss museum.
Senteret er tildelt Olavsrosa.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
'''Robert Dudley, 1. jarl av Leicester''' (født 24. juni 1532, død 4. september 1588 i Cornbury i Oxfordshire i England) var en av Elisabeth I av Englands favoritter.
Alexandros Papadiamantis
Alexandros Papadiamantis (gresk: Αλέξανδρος Παπαδιαμάντης; født 4. mars 1851 på Skiathos, død 3. januar 1911 av lungebetennelse samme sted) var en kjent og innflytelsesrik gresk forfatter av det 19. århundre.
Papadiamantis' mest kjente verk er romanen Η Φόνισσα («Morderinnen»), som hører med til den nygreske litteraturkanonen. Andre lengre verker er Η Γυφτοπούλα («Sigøynerjenta»), Η Μετανάστις («Emigranten»), og Οι Εμποροι των Εθνών («Nasjonenes kjøpmenn»). Disse bøkene var eventyr som var lagt til områdene rundt Middelhavet, med rike plott som blant annet involverte emner som fangenskap, krig, pirater, pest og mye annet.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
Liv og virke
Robert Dudley ble en kort periode fengslet sammen med sin far og sine brødre i Tower of London. Han satt der samtidig som prinsesse Elisabeth, som var en barndomsvenn, da hun hadde blitt fengslet av sin søster Maria I. På dette tidspunkt var Dudley gift med Amy Robsart.
Alexandros Papadiamantis
Han gjorde seg også bemerket med sine mange noveller som ga klare og lyriske portretter av livet på den greske landsbygda, eller hans skildringer av det urbane livet i de fattige nabolagene i hovedstaden Athen som ofte ble skrevet med en dyp psykologisk innsikt. De fleste av hans verker er farget med melankoli, og resonerer med empati for folkets lidelser, uavhengig av om de er helgener eller syndere.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
Liv og virke
Det anonyme dokumentet Leycester's Commonwealth, som ble forbudt i England etter utgivelsen på kontinentet, blir det hevdet at Dudley var involvert i en konspirasjon. Han skulle ha forgiftet først sin kone, og deretter Walter Devereux, 1. jarl av Essex slik at han kunne gifte seg med Essex' enke. Flere ledende aristokrater var mistenksomme, og mente han manipulerte slik at han kunne plassere seg på toppen. De forsøkte å stoppe ham, og Essexopprøret i 1601 antas å være et resultat av voksende bekymring over at dronning Elisabeth stadig tok uheldige avgjørelser; det at hun lot en mann mistenkt for giftmord bli hennes nære rådgiver kom da opp igjen.
Da Elisabeth tiltrådte ble Dudley utnevnt til Master of the Horse. Det gikk mange rykter om at de hadde et forhold. Da hans kone døde i 1560, angivelig etter å ha falt ned trappen men under mystiske omstendigheter, var det mange som trodde han hadde kvittet seg med henne for å kunne gifte seg med dronningen, og ikke med Essex' enke. Noen hevdet til og med at de hadde giftet seg i hemmelighet. Men Amys død viste seg å sette sluttstrek for slike ambisjoner, dersom Dudley i det hele tatt hadde hatt dem. Elisabeth var lydhør for folkets meninger, og var også usikker på om hun i det hele tatt ville gifte seg.
Moderne historikere heller mot at mordet på Amy Robsart, dersom hun faktisk ble myrdet, ble utført an enten noen som trodde det ville skaffe dem dronningens gunst, eller av noen som ville forhindre et forhold mellom Dudley og dronningen. Det virker ikke plausibelt at dronningen selv skal ha vært involvert i et slikt mord, selv om Dudley kan ha vært det. På den annen side har det også blitt antydet at Amy hadde brystkreft, hvilket gjør både selvmord og en ulykke mer sannsynlig.
I 1563 satte Elisabeth opp Dudley som en kandidat til ekteskap med Maria I av Skottland, som hun håpet å nøytralisere ved å få henne til å gifte seg med en protestant. Dokumenter viser at hun hintet om at dette var en belønning til Dudley, «som, hvis det hadde vært i vår makt, vi hadde gjort til eier eller arving til vårt eget kongerike», for hans lojale tjeneste. Maria ble fornærmet, og avviste ham. Året etter gav Elisabeth ham tittelen jarl av Leicester.
Dudley var glad i kvinnelig selskap. Han skal i 1573 ha giftet seg med enken Lady Dougles Sheffied. Senere forlot han henne til fordel for Lettice Knollys, enken etter Walter Devereux, som var kusine av dronning Elisabeth på morssiden; hun var datter av Catherine Carey, datter av Lady Mary Boleyn og niese av Anne Boleyn. Ekteskapet vakte anstøt hos dronningen, som forviste ham fra hoffet. Ingen, muligens med unntak av dronningen, hadde forventet at hans forhold til Elisabeth skulle ha fått ham til å leve i sølibat i de nitten årene som hadde gått siden hans første kones død. I 1573 ble det observert at ikke bare var Lady Douglas Sheffield, men også hennes søster, den ugifte Frances Howard, dypt forelsket i Dudley. Dronningen satte liten pris på verken søstrene eller på Dudley som oppmuntret dem. Lady Sheffield fikk en sønn i 1573/4, som fikk navnet Robert Dudley. Sønnen fikk ikke arverett til tittelen jarl av Leicerster på grunn av farens handlinger.
David Vogt (byfogd)
David Vogt (født 2. mai 1793 i Drammen, død 6. juni 1861 i Moss) var en norsk politiker og byfogd i Moss fra 1831 til 1861.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
Liv og virke
Broren Ambrose, den eneste av brødrene som på dette tidspunkt fortsatt var i live, var barnløs og linjen stod derfor i fare for å dø ut. Dudley kunne ikke være åpen om forholdet med Lady Sheffield, og fikk senere ekteskapet erklært ugyldig slik at han kunne gifte seg med Lettice Knollys. Elisabeth følte seg, da hun fikk vite om dette, bedratt. Hun minte ham om forpliktelsene mot Lady Sheffield; dersom slike bånd fantes kunne han ende opp i en celle i Tower.
I det 19. århundre ble spørsmålet om Sidney-slektens krav på Dudleys eiendommer tatt opp av Sir John Shelly-Sidney. House of Lords undersøkte dette, og konkluderte med at Robert Dudley og Lady Sheffield hadde vært gift da de fikk barn. Dudley selv erkjente aldri dette.
David Vogt (byfogd)
Biografi
David Vogt ble født 2. mai 1793 i Drammen. Foreldrene var Abigael Monrad og Nils Vogt, kjøpmann, bror til presten Nils Nilsen Vogt d.e. og politikeren Jørgen Herman Vogt. Hans yngre bor var Nils Nilsen Vogt d.y., senere prest og politiker. David Vogt ble ansatt som «copiist» (sekretær) i 1813, og tok juridisk eksamen i 1815 med gode karakterer. Han gikk inn i statsforvaltningen og ble senere byråsjef, og ble i 1818 procurator ved alle rettsinstanser i riket med unntak av Høyesterett.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
Liv og virke
I 1585 ble Dudley tatt i nåde, og gitt kommandoen over felttoget i Nederland som endte med slaget ved Zuthpen. Han ble også generalguvernør for Nederlandene, i henhold til Nonsuch-traktaten. Han var mislykket som militær leder, men fikk allikevel kommandoen over landstyrkene da den spanske armada var ventet i 1588. Spanjolene gikk aldri i land i England.
David Vogt (byfogd)
Biografi
I 1819 giftet David Vogt seg med Maria Magdalena Juul, datter av sogneprest Lorentz Juul. Med henne fikk han sønnene Lorenz Juhl Vogt og oberst Carl Jacob Vogt, og ble senere bestefar til Jørgen Herman Vogt og Ragnar Vogt, begge professor i medisin, og til Johan Herman Lie Vogt, metallurg.
I 1831 ble han utnevnt til byfogd i Moss, en stilling han besatt i resten av sitt yrkesaktive liv. I 1844 ble han medlem av den «Kongelige Commisjon til at udarbeide Lovforslag andgaaende Brændeviinsbrænden» og satt som 1. stortingsrepresentant for Moss i 1836-38, 1839-41 og 1842-44. I 1845-47 og 1848-50 satt han som 1. representant for Moss og Drøbak. Han døde den 6. juni 1861, 68 år gammel.
Robert Dudley, 1. jarl av Leicester
Liv og virke
Dudley døde kort tid etter, den 4. september 1588, i sitt hus Oxfordshire. Han var da i ferd med å miste sin posisjon som dronningens favoritt, til fordel for sin stesønn Robert Devereux, 2. jarl av Essex. Dronningen var sønderknust etter å ha mistet ham, og skal ha låst seg inne i sine rom i flere timer, muligens flere dager. Hun hadde fått et brev fra ham noen dager før han døde, og på dette skrev hun «Hans siste brev». Brevet ble lagt i hennes skatteskrin, og lå der fortsatt da hun døde femten år senere.
Dudley er gravlagt i Beauchampkapellet i St Marias kirke i Warwick. Da Lettice Knollys døde i 1634 ble hun stedt til hvile sammen med ham.
Han er fremstilt i flere filmer og fjernsynsproduksjoner:
Progreso (Uruguay)
Progreso er en by i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 16 244 innbyggere.
Historie
Progreso (spansk for «fremgang») ble grunnlagt i 1871.
Befolkning
Progreso har 15 775 innbyggere (Beregning 2011)
Kommune
Byens ordfører (alcaldesa) er Cristina Castro (2012).
Transport
Ruta 5 forbinder Progreso med Montevideo (sør) og Canelones (nord).
Odd Munk
Odd Munk var et fellespseudonym brukt av forfatterne Olaf Wilhelm Erichsen og Sven Elvestad for en bok, Det nye Norge : Krigen 1905 (utgitt i 1906).
Det nye Norge er en kontrafaktisk historie, som detaljert beskriver en krig mellom Norge og Sverige i 1905. Bokens premiss er et mulig sammenbrudd i forhandlingene i Karlstad, etter at tilfeldigheter under de spente forholdene utløser skuddveksling mellom norske og svenske soldater. Den ble forfattet bare måneder etter unionsoppløsningen i 1905.
VM i turn 1995
Det 31. verdensmesterskapet i turn ble arrangert 1. til 10. oktober 1995, i Sabae, Japan.
Dadukou
Dadukou (kinesisk: 大渡口区; pinyin: Dàdùkǒu Qū) er et bydistrikt i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina. Den er en del av selve storbyen Chongqing.
Arealet er på 103 km². Befolkningen var på 240,000 innbyggere i 2004.
Kamtsjija
Kamtsjija (også kalt Kamtsjia og Kamčija, bulgarsk: Камчия) er en 244,5 km lang elv øst i Bulgaria, den lengste elva på Balkan som munner direkte ut i Svartehavet. Den har sitt utspring der elvene Goljama Kamtsjija og Luda Kamtsjija renner sammen øst i Balkanfjellene, og renner østover mot Svartehavet der den munner ut 25 km sør for Varna.
I antikken var elva kjent som Panisos, og seinere ga slaverne den navnet Titsja. Det nåværende navnet mener man har kiptjakisk opphav. Romerne bygde festningen Erite på den venstre bredden av elva. Området rundt Kamitsjija spilte en viktig rolle i historien til Det første bulgarske riket. Mye av den bulgarske flåten fra 800- til 1300-tallet ble bygd ved munningen av elva på grunn av det gode tømmeret i området. På 1700-tallet slo lipovanerne seg ned ved den nedre delen av elva.
Kamtsjija renner blant annet gjennom Longoz, et biosfærereservat som står på UNESCOs verdensarvliste og som verner de gjenværende skogene fra nedhogginga som foregikk på midten av 1900-tallet.
Området rundt munningen har et svært variert landskap, som ofte blir oversvømt. Her finner man gamle skoger, opp til 450 meter breie strender med opp til 20 meter høye trær eller grasskledde sanddyner, ferskvannsmyrer og myraktige rester av gamle elveleier. Den uvanlige blandinga av ask, alm, or og lønn, som noen steder reiser seg 40-50 meter over bakken med lianer mellom greinene, skaper et inntrykk av en tropisk regnskog. Jonsok-klosterklokke (Leucojum aestivum) og flere planter fra soleiefamilien (Scilla sp.), i tillegg til bregner, vokser også i deltaet. Reservatet er 40 km langt og opp til 5 km bredt enkelte steder. Man kan se dyr som oter, dåhjort, hjort, villsvin og villkatt av de 26 pattedyra her, i tillegg til tjuvjo, ørner og opp til 200 andre fuglearter, inkludert 56 verna arter. Elva inneholder 25 fiskearter.
Blant landsbyene som elva renner gjennom er blant annet Veliki Preslav og Smjadovo i provinsen Sjumen, Dalgopol og Dolni Tsjiflik i provinsen Varna. Flere demninger er bygd langs elva, som gir vann til blant annet Varna og Burgas.
Pará (elv)
Pará anses ofte som en av Amazonas munninger, men mesteparten av vannføringen er fra elva Tocantins. Noe av vannføringen i Amazonas renner riktignok gjennom smale naturlige kanaler, såkalte Furos, vest for den store øya Marajó og inn i Pará. Selv om dette bare utgjør en liten prosentandel av Amazonas' vannføring så er det likevel nok til at vannet i Marajóbukta er farget av sedimenter fra Amazonas.
Den 4-20 km brede vannveien går fra rundt 50°15' til 49°45’ vestlig lengde og er rundt 200 kilometer lang. Omtrent på midten kommer elva Tocantins inn fra sør. Mot øst går Pará over i Marajóbukta, som i sin tur åpner seg mot Sør-Atlanteren.
På sørøstbredden av Pará ligger havnebyen Belém, som er hovedstad i delstaten Pará.
Lycaena dispar
Lycaena dispar er en av gullvingene, en dagaktiv sommerfugl i gruppen glansvinger.
Utseende
Hannen har rød orange farge på vingenes overside. Diskalflekken er tydelig og mørk. Langs vingeranden, et mørkere brun svart bånd.
Vingespennet er mellom 33 og 39 millimeter.
John Aitken (fotballspiller)
John Aitken (født 1870 i Skottland) var en fotballspiller for Newton Heath LYR (senere omdøpt til Manchester United).
Han spilte i angrep, og kom til Manchester-klubben fra 5th King's Rifle Volunteers (i Dumfries). Han ligadebuterte for Newton Heath 7. september 1895 hjemme mot Crewe Alexandra. Dette var i 2. divisjon i sesongens første kamp. Aitken scoret 1 mål i 5-0 seieren. Tilsammen fikk han 2 kamper for Newton Heath i løpet av perioden han spilte i klubben fra juli 1895 til 1896.
Lycaena dispar
Utseende
Hodet er smalt foran, palpene stikker spisst fram foran hodet. Fasettøynene er mørke. Antennene sitter over og helt inntil fasettøynene. Antennene er trådformet og har en utvidelse (antenneklubbe).
Sommerfuglene skiller seg fra de fleste andre insektene ved at munnen ikke har kjever og lepper, men en lang sugesnabel (proboscis) mellom palpene. Den er rullet opp i en spiral, mellom palpene, under hodet, når den ikke er i bruk.
Indre organer
Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte. Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer, for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.
Larven
Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler helt bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.
Levevis
Lycaena dispar finnes på fuktige og frodige gresskledde og blomsterrike lokaliteter ved innsjøer, våtmarker, gjerne med noen busker eller annen høy vegetasjon.
Vingene holdes sammenlagt opp og ut fra kroppen, og vingeundersiden gir sommerfuglen en viss kamuflasje og beskyttelse. Flygetiden er fra slutten av juni til juli.
Voksne glansvinger lever av nektar de suger opp fra blomstene på ulike planter (urter). Sugesnabelen, på hodets underside, gir sommerfuglen mulighet til å nå inn i dype blomster for å suge til seg nektar. Sugesnabelen gjør at sommerfugler er avhengig av flytende føde.
Forplantning
Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene. Under paring utskiller hannene en duft fra små duftskjell på vingene, dette kan være med å gjøre hunnen mer villig til å pares.
Larvene
Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Den lever som plantespiser. Larvens kroppstemperatur er mellom 35 og 38 grader C°. Ved lavere temperatur blir larven inaktiv. Derfor krever larver hos dagsommerfugler gjerne sollys for å være aktive. Om det blir for varmt regulerer larven temperaturen ved å oppsøke skygge. Larvene lever som plantespisere.
Puppen
Lycaena dispar tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med hardt skall. Når skallet er hardt begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) glansvingen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen.
Rødlisteart
Lycaena dispar er på IUCN rødlisten (2007 IUCN Red List of Threatened Species.), og har kategorien LR/nt – Nær truet (Near Threatened)
Utbredelse
Lycaena dispar finnes i Europa og østover i Asia til Kina. I Norden, i det sydlige Finland. Mangler i Danmark, Sverige og Norge. Arten har hatt tilbakegang i Europa.
Systematisk inndeling
Slektskapet innen gruppen glansvingene er avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje. Det har vært ulike måter å dele gruppen inn i.
Ara
Ara kan sikte til:
Irlands historie
Irlands historie begynner i forhistorisk tid, rundt 33 000 år siden, med ytterligere funn som daterer tilstedeværelsen av homo sapiens, de første menneskene, til rundt 10 500 til 7 000 f.Kr. Istidens tilbakegang etter den yngre dryas kalde fasen av kvartærtiden rundt 9700 f.Kr., varslet begynnelsen av det forhistoriske Irland, som omfatter de arkeologiske periodene kjent som mesolittisk tid, det vil si yngre steinalder fra ca. 4000 f.Kr. og kobberalder som begynner rundt 2500 f.Kr. ankomsten av klokkebegerkulturen (etter formen på keramikken). Den egentlige irske bronsealderen begynner rundt 2000 f.Kr. og ebber ut med ankomsten av den keltiske hallstattkulturens jernalder, som begynner rundt 600 f.Kr. Den påfølgende La Tène-kulturen brakte nye stiler og praksis innen 300 f.Kr. Denne utviklingen var ikke enestående for øya Irland, men felles for hele vestlige Europa.
Antikkens greske og romerske forfattere gir litt informasjon om Irland i løpet av den klassiske perioden da øya kan kalles «gælisk Irland». På slutten av 300-tallet e.Kr. hadde kristendommen begynt å gradvis underordne eller erstatte den tidligere keltiske polyteismen (troen på flere guder) gjennom sankt Patrick og en rekke andre misjonærer. Innen år 600 hadde det oppstått en keltisk form for kristendom, som inneholdt en rekke elementer fra keltisk mytologi. Kristendommen har siden spilt en betydelig rolle i Irlands kulturelle og politiske utvikling. På slutten av 600-tallet hadde skriftkulturen blitt innført sammen med keltisk, klosterpreget kirke. Vikingtokt og norrøn bosetting nordfra fra slutten av 800-tallet e.Kr. resulterte i omfattende kulturell utveksling, samt innovasjon innen militær- og transportteknologi. Mange av Irlands byer ble grunnlagt på denne tiden da nordboernes handelsposter og mynter dukket opp for første gang. Vikingenes inntrenging av det irske innlandet var begrenset og var konsentrert langs kyster og elver, og sluttet å være en stor trussel mot irsk-gælisk kultur etter slaget ved Clontarf i 1014. Normannernes invasjon fra England i 1169 resulterte igjen i en delvis erobring av øya og markerte begynnelsen på mer enn 800 år med engelsk politisk og militært engasjement på Irland. Selv om normannerne innledningsvis hadde framgang fikk de normanniske overherrene tilbakegang i påfølgende århundrer med en irsk-gælisk gjenoppblomstring som gjenopprettet gælisk kulturell framtreden over det meste av landet, bortsett fra de befestede byene og området rundt Dublin kjent som The Pale.
Redusert til kontroll over små lommer, gjorde den engelske kronen ikke et nytt forsøk på å erobre øya før etter rosekrigene var avsluttet (1488). Det frigjorde ressurser og arbeidskraft for oversjøisk ekspansjon, fra begynnelsen av 1500-tallet. Irlands desentraliserte politiske organisering i små territorier (kjent som túatha), kamptradisjoner, vanskelig terreng og klima og mangel på urban infrastruktur, gjorde imidlertid at forsøkene på å hevde den engelske kronens myndighet var langsomme og kostbare. Forsøk på å påtvinge den nye protestantiske troen var lite vellykket, og i stor grad motstått av både gæliske og normannisk-irske. Den nye politikken førte til opprøret til den normannisk-irske jarlen av Kildare, Silken Thomas, i 1534, opptatt av å forsvare sin tradisjonelle selvstyre og katolisisme, og markerte begynnelsen på Tudortidens langvarige erobringen av Irland som varte fra 1534 til 1603. Henrik VIII utropte seg selv til konge av Irland i 1541 for å lette prosjektet. Irland ble en potensiell slagmark for de europeiske religionskrigene mellom den protestantisk reformasjonen og den katolsk motreformasjonen.
I løpet av 1600-tallet ble denne splittelsen mellom en protestantisk landholdende minoritet og en katolsk majoritet fratatt landeiendommer intensivert, og konflikten mellom dem skulle bli et tilbakevendende tema i irsk historie. Dominansen over Irland av den protestantiske herredømmet ble forsterket etter to perioder med religiøs krig, de irske forbundskrigene i 1641–1652 og vilhelmskrigen i 1689–1691. Den politiske makten hvilte deretter nesten utelukkende i hendene på en protestantisk minoritet, mens katolikker og medlemmer av avvikende protestantiske kirkesamfunn led alvorlige politiske og økonomiske nød under straffelovene (Penal Laws; en rekke lover pålagt i et forsøk på å tvinge irske katolikker og i mindre grad protestantiske dissentere og kvekere til å akseptere den etablerte anglikanske irske kirken).