cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Södertörns högskola
Høyskolen åpnet i 1996 etter beslutning i Riksdagen. Bakgrunnen var at studenttallet ved Stockholms universitet ble ansett som for høyt, og man mente det var behov for å etablere et nytt universitet i Stockholmsregionen i tillegg til Stockholms universitet. Dessuten hadde Riksdagen allerede opprettet Östersjöstiftelsen med oppgave å støtte forskning og forskningsrelatert utdanning ved Södertörns högskola. Dermed fikk høyskolen fra starten et solid fundament for å finansiere sin forskning og forskerutdanning. Det var således fra begynnelsen meningen at Södertörns högskola etterhvert skulle få status som universitet, og høyskolen har fokusert på å bygge opp en universitetskultur med nær sammenheng mellom forskning og undervisning. En ildsjel i det tidlige planarbeidet var Inge Jonson, rektor ved Stockholms universitet og leder i Östersjöstiftelsens styrelse. Høyskolens første rektor ble Per Thullberg.
Forskerutdanningen ved høyskolen måtte åpenbart utvikles på grunnlag av Östersjöstiftelsens finansiering og ble dermed bundet til den tematiske avgrensningen til en geografisk region. Tross det har doktorander fra en lang rekke fag – fra marinarkeologi via historie og statsvitenskap til filosofi – fått sin utdanning gjennom Östersjöstiftelsens støtte. Den institusjonelle rammen rundt forskerutdanningen har fra begynnelsen vært BEEGS (Baltic and East European Graduate School), en flerfaglig forskerskole utviklet i årene 1998-2000 av høyskolens forskere selv, under ledelse av forskningschef Olav Fagelund Knudsen. Ettersom høyskolen ennå ikke hadde eksamensrettighet for forskerutdanning måtte doktorandene i de første årene registreres ved Stockholms universitet, som dermed også ble forhandlingspart i planarbeidet. Forskerskolens første leder da den kom igang i 2001 var professor David Gaunt. BEEGS hadde ved sitt 10-årsjubileum rundt 50 doktorander.
Likevel ble det ingen framgang når det gjaldt universitetsstatus. Høyskolen, under ledelse av daværende rektor Ingela Josefsson, leverte en søknad til regjeringen om å få universitetsstatus i 2002. I 2006 leverte høyskolen en oppdatert søknad sammen med en uavhengig evaluering som konkluderte med at høyskolen oppfylte alle krav til å få universitetsstatus. Høyskolen søkte dessuten i 2004 om å få danne et nettverksuniversitet sammen med Karolinska Institutet og Kungliga Tekniska högskolan. Regjeringen har ennå ikke tatt stilling til noen av søknadene. I mellomtiden har høyskolen begynt å bruke navnet Södertörn University på engelsk. I mars 2009 kunngjorde forskningsminister Lars Leijonborg en plan for å øke statusen til høyskolene, bl.a. gjennom å gi dem samme økonomiske rammebetingelser som universitetene og større rett til å tildele doktorgrader. Samtidig sa han at det for tiden ikke er aktuelt å gi universitetsstatus til flere høyskoler. Politikere i Stockholmsområdet har de siste årene ved en rekke anledninger tatt til orde for at Södertörns högskola blir universitet, og vist til at Södertörn med sine 400 000 innbyggere ennå ikke har noe eget universitet. De åtte kommunene på Södertörn sendte etter Leijonborgs avgjørelse ut en pressemelding der de krevde at Södertörns högskola fikk universitetsstatus.
Fra 2010 har Södertörns högskola fått rett til å tildele master- og doktorgrad i følgende syv utvalgte emner: •Historiska studier •Kritisk kulturteori •Miljövetenskapliga studier •Politik, ekonomi och samhällets organisering •Arkeologi •Genusvetenskap •Idéhistoria
I 2010 hadde høyskolen 49 professorer, 77 docenter og 110 lektorer. Det var 66 doktorgradsstipendiater (doktorander med anställning).
Rektor siden 1. juli 2010 er professor Moira von Wright.
Walter Kasper
Walter Kasper (født 5. mars 1933 i Heidenheim) er kardinal i Den katolske kirke og var 2001-2010 president for Det pavelige rådet for fremme av kristen enhet.
Bakgrunn
Etter å ha tatt sin Abitur (artium) begynte han i 1952 studier i filosofi og teologi ved universitetene i Tübingen og München.
Prest
Han ble presteviet i Rottenburg den 6. april 1957, og virket et år som vikarprest i Stuttgart. Deretter underviste han i dogmatikk i Tübingen. I 1961 tok han doktorgraden i teologi. Han arbeidet så frem til 1964, da han tok sin habilisasjon, som assistent for Hans Küng og Leo Scheffczyk; sistnevnte ble kardinal samtidig som Kasper. Han ble professor i dogmatikk i Münster, og innehadde fra 1970 en lærestol i Tübingen.
I 1979 ble han konsultor for Det pavelige råd for fremme av kristen enhet, og representant for Den katolske kirke i kommisjonen for tro og kirkeforfatning i Kirkenes Verdensråd.
Biskop
Han ble valgt til biskop av Rottenburg-Stuttgart 4. april 1989, og utnevnt til embetet av pave Johannes Paul II den 17. i samme måned. Han ble bispeviet 17. juni 1989.
Kardinal Kasper deltok i en gruppe likesinnede prelater som møttes årlig i januar fra 1995 til 2006 i Sankt Gallen i Sveits for å diskutere reformer med hensyn til utnevnelsen av biskoper, kollegialitet, bispekonferansene, pavens primat, og seksualmoral; de var ikke enige i alt og ethvert men de delte den oppfatning at kardinal Joseph Ratzinger ikke var den slags kandidat de håpet å se valgt ved det neste pavevalget.
I 1998 ble han konsultor for Kongregasjonen for troslæren og Det pavelige rådet for kulturen. Han ble så utnevnt til sekretær for rådet for kristen enhet den 16. mars 1999, og gikk av som biskop av Rottenburg-Stuttgart 31. mai samme år.
Kardinal
Johannes Paul II utnevnte ham til kardinal 21. februar 2001, med Ognissanti in Via Appia Nuova som tittelkirke.
3. mars samme år ble han president for rådet for kristen enhet, og dermed en nøkkelperson i den økumeniske dialog. I kraft av dette embetet besøkte han Norge sommeren 2003 som pavelig representant ved 850-årsjubileet for opprettelsen av Nidaros erkebispedømme. Han er en fremragende akademiker og en sterk talsmann for kollegialitet, og sies å være en «fredens mann».
Kasper har også vært medlem av Kongregasjonen for østkirkene, Kongregasjonen for troslæren og Det pavelige råd for kulturen.
Walter Kasper var av noen blitt nevnt som pavekandidat før pavevalget i 2005. Han fylte 80 år 5. mars 2013, fem dager etter Pave Benedikt XVIs avgang. Han var følgelig den eldste kardinal med stemmerett ved pavevalget det året.
Kardinal Kasper besøkte Norge i oktober 2008 i forbindelse med Menighetsfakultetets 100-årsjubileum.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Moldova i Junior Eurovision Song Contest
Moldova debuterte i Junior Eurovision Song Contest i 2010 i Minsk i Hviterussland med sangen «Ali Baba», framført på rumensk og engelsk av Ștefan Roșcovan. Bidragene ble valgt ut gjennom en nasjonal finale, som ble arrangert av den moldovske kringkasteren TRM.
Laurinsyre
Laurinsyre (dodekansyre), mettet fettsyre, er et hvitt pulver med svak lukt av olje eller såpe.
Laurinsyre er hovedbestanddel i kokosolje og palmekjernelolje (som ikke må forveksles med palmeolje), og antas å ha antibakterielle egenskaper. Det er også funnet i menneskers melk (5,8% av total fett), kumelk (2,2%), og geitemelk (4,5%).
Willy Favre
Willy Favre (født 24. september 1943 i Les Diablerets, død 19. desember 1986) var en sveitsisk alpinist.
Karrierens høydepunkt var sølvmedaljen i storslalåm under OL 1968 i Grenoble. Fire år tidligere, under OL 1964 i Innsbruck var han blitt nummer fire både i storslalåm og i kombinasjonen.
Under VM 1966 i chilenske Portillo ble han nummer 5 i kombinasjonen og nummer 6 i storslalåm. Hans beste resultat i verdenscupen var en andreplass som han oppnådde 9. januar 1967 i storslalåmrennet i Adelboden.
Lov
Lov har flere betydninger:
Strange Days
Strange Days har flere betydninger:
G4 (TV-kanal)
G4 (også kjent som G4 TV) var en amerikansk kabel- og satellitt-TV-kanal dedikert til videospilluniverset. Kanalen var opprinnelig rettet mot mannlige seere i aldersgruppen 12–34, men ble senere rettet mot mannlige seere i aldersgruppen 17–36. G4 ble lansert 24. april 2002 og hadde hovedkvarteret sitt i Los Angeles, California. Det var eid av G4 Media, som hovedsakelig var eid av Comcast. G4 var tilgjengelig i 62 millioner kabel- og satellitt-TV-hjem i USA. G4 ble lagt ned i 2014.
Tøffelhelt
Bakgrunn
I gamle dager var tøfler vanlig fottøy for kvinner når de arbeidet inne i huset. Fottøyet ble derfor symbol på kvinner og deres makt over menn. En mann som var «under tøffelen» var altså under hustruens kommando. Et tilsvarende uttrykk er «å stå under hælen». Uttrykket er opprinnelig tysk der det heter unter dem Pantoffel stehen («stå under tøffelen»). Det skal komme av en gammel forestilling i tysk tradisjon: Når et brudepar ble gift, gjaldt det for ektefellene å være den som først tråkket den andre på foten for å få makten i ekteskapet. Skikken er omtalt i det satiriske diktet Meier Helmbrecht fra omkring 1250 og holdt seg til 1800-tallet.
De gamle uttrykkene tøffelhær, tøffelregiment og skjørteregiment betegner en flokk av tøffelhelter og viser til det samme maktforholdet i hjemmet og ekteskapet. Det svenske ordet toffelhjälte er kjent siden 1896.
Tøffelhelter i populærkulturen
Tøffelhelter, det vil si menn styrt av sterke koner, har i det tradisjonelle patriarkalske samfunnet blitt sett på som komiske og umandige figurer og blitt latterliggjort i en mengde historier og vitser, særlig filmkomedier og tegneserier. Blant annet var den amerikanske skuespilleren W. C. Fields (1880 – 1946) kjent for slike karikerte roller, og en av hans filmer, It's a Gift fra 1934, fikk tittelen «Tøffelhelten» på dansk og norsk. I Sverige var Lilla Fridolf en populær radio-, film- og tegneserie om en «äkta toffelhjälte» på 1950-tallet, og i Tyskland kom kortfilmen Der Pantoffelheld i 1923, en ny tysk film med samme tittel hadde premiere i 1962. I Tyskland ble også plateinnspillingen av komedien Pietsch als Pantoffelheld utgitt tidlig på 1900-tallet. I Sveits spilte Trio Eugster inn De Pantoffelheld, og også norske Vidar Sandbeck laget ei vise om Tøffelhelten.
Andre eksempler på tøffelhelter er rollefiguren Kjell i Olsenbanden-filmene samt tegneseriefigurene Fiinbeck, som plages av den sosialt ambisiøse Fia, Hårek, som ikke er redd for å fare i viking, men likevel ikke tør å sette seg opp mot kona Gyda, og Harold, den kuede mannen til Beates venninne Selma, i tegneseriene om Pondus. En annen tøffelhelt er rolleskikkelsen Richard Bucket, spilt av Clive Swift, mannen til Hyacinth Bucket i den britiske komiserien Høy på pæra (Keeping Up Appearances).
Myke menn
På 1970-tallet oppstod betegnelsen «myk mann» om en følsom og forståelsesfull, ofte politisk radikal mann som i motsetning til egoistiske «machomenn» og gammeldagse «familieoverhoder», var for likestilling mellom kjønnene og deltok aktivt i familieliv, hus- og barnestell. Begrepet var ikke nedsettende som «tøffelhelt».
Surya-demningen
Surya-demningen, også kjent som Dhamni-demningen med Dhamni vannkraftverk, er en demning 100 km nord for Mumbai og 25 km vest for Jawhar, i delstaten Maharashtra i det vestre India. Anlegget ble ferdigstilt i 1990. Den har om lag 1/10 av kapasiteten til Koyna-demningen. Høyden er 59 meter, og elven som demmes opp er Surya, og anlegget ligger 5 km ovenfor Kavdas-demningen i samme vassdrag. Det demmes opp 175–285 millioner m³ vann i Surya-reservoaret.
Indre Wijdefjorden nasjonalpark
Indre Wijdefjorden nasjonalpark er en norsk nasjonalpark som ligger i bratt fjordlandskap på nordre Spitsbergen; ved Wijdefjorden. Parken ble opprettet i 2003, fastsatt ved kongelig resolusjon 9. september 2005. Wijdefjorden er Svalbards lengste fjord, og formålet med fredningen er å bevare et stort urørt arktisk fjordlandskap. Området har blant annet særegen vegetasjon (høgarktisk steppevegetasjon) med flere sjeldne plantearter. Selve fjorden er en terskelfjord med et særegent kaldtvannsbasseng med en isbre innerst. Den skiller seg fra lignende fjorder på vestsiden av Spitsbergen, siden den har munningen mot nord og dermed har helt andre klimatiske forhold enn andre fjorder på Spitsbergen.
Ved vernevedtaket ble det uttrykt som målsetting å « bevare de godt dokumenterte og betydelige verneverdiene knyttet til vegetasjon og marine forhold i og ved indre Wijdefjorden, samt verne arealer med særegen og sjelden vegetasjon (høgarktisk steppevegetasjon) og med flere sjeldne plantearter, samt de indre delene av Wijdefjorden - en terskelfjord med et særegent og vitenskapelig interessant kaldtvannsbasseng.» og den dekker et område på 1 127,18 km².
Nasjonalparken ligger nord på Spitsbergen mellom Andree Land og Ny-Friesland, rundt den indre halvdelen av Wijdefjorden. Den grenser i sørvest nesten ned til Nordre Isfjorden nasjonalpark, det er bare 9-10 kilometers uvernet klaring langs Zeipeldalen mellom de to parkene.
Geografi, landskap, geologi
På begge sidene av det indre løp av Wijdefjorden finnes høyarktiske steppeområder, som preges av grasaktige arter, sterk tørke, alkalisk jord med saltutfellinger i overflaten, og store arealer dominert av åpen mineraljord.
Høyarktisk steppevegetasjon er ikke kjent fra andre steder i den europeiske delen avArktis, og tilsvarende vegetasjon er ikke tidligere vernet innenfor de eksisterende verneområdene på Svalbard.
Flora og fauna
Området har en helt spesiell geografisk unik botanikk og flora. Inklusive den høyarktiske fuglefjellsvegetasjonen er området helt unikt i Svalbards vegetasjon. Dette er kanskje Europas eneste høyarktiske steppe-vegetasjon, med bl.a sabinegras og svalbardgras. Vi finner en rekke plantearter som er sjeldne for Svalbard og i europeisk sammenheng – for eksempel stepperøyrkvein, som ikke tidligere er kjent fra Europa. Andre sjeldne arter er svalbardsaltgras, tidligere bare kjent fra Kongsfjorden, en av to forekomster av småsøte på Svalbard, og myrtust som ellers bare kjennes tre andre steder på øygruppen.
Kulturminner
Det er lite kulturminner i området.
Forvaltning og bruk av området
Det er en fangststasjon på Austfjordneset. Herfra drives jakt på rein, sel, rype og gås, og dessuten fangst av fjellrev.
Wijdefjorden er generelt langt mindre påvirket av aktivitet enn andre fjorder på Svalbard. Området ligger utenfor Forvaltningsområde 10, så det er full melde- og forsikringsplikt ved ferdsel i området.
Engine Alliance
Engine Alliance er et joint ventureselskap mellom selskapene General Electric og Pratt & Whitney der de eier 50% hver. Selskapet ble opprettet 28. august 1996 med det formål å utvikle, produsere, selge og støtte en familie av høyteknologiske jetmotorer for nye store fly med lang rekkevidde.
Opprinnelig var hovedkunden for en slik motor, GP7200, tenkt å være Boeing 747-500/600X, men dette flyprosjektet ble kansellert på grunn av mangel på interesse fra flyselskapene.
I stedet ble det utført en del endringer på designet til GP7200 for å tilpasse den til bruk på Airbus A380. I dette markedet må selskapet konkurrere mot Rolls-Royce og deres Trent 900 motor.
Apocalyptica
Apocalyptica er et finsk symfonisk metal/rockeband som har gjort seg berømt for sin cellomusikk.
Bandet gjorde sin entré på musikkscenen i 1996 da de utgav en plate hvor musikk av Metallica spilles på cello. Den gangen bestod bandet av fire cellister som var utdannet i klassisk musikk. Senere har bandets besetning gjennomgått forandringer og har i tillegg tatt inn en trommeslager og benytter seg av midlertidige- og gjestevokalister. Apocalyptica har gitt ut seks studioalbum, og i 2007 gjestet de Eurovision Song Contest med et pauseinnslag bestående av en medley.
Konsulatet
Konsulatet var den franske regjeringen fra direktoriets fall i «18. brumaire»-kuppet i 1799 og fram til begynnelsen på det første franske keiserrike som ble innført av Napoléon Bonaparte i 1804. Ved dens utvidelse refererer betegnelsen Konsulatet også til denne epoken i Frankrikes historie.
I løpet av denne epoken etablerte Napoléon seg, som førstekonsul, som leder av en mer konservativ, autoritær, autokratisk og sentralisert republikansk myndighet i Frankrike, men uten å erklære seg som statens overhode. Uansett, grunnet de langvarige institusjoner som ble etablert i løpet av disse årene har historikeren Robert B. Holtman kalt konsulatet for «en av det aller viktigste periodene i all fransk historie.»
Direktoriets fall
De franske militære nederlagene i 1798 og 1799 hadde rystet direktoriet, og til sist splittet det. Historikerne har tidvis datert begynnelsen på direktoriets politisk fall til 18. juni 1799 da Emmanuel-Joseph Sieyès med hjelp av Paul Barras klarte å kvitte seg med de andre fortsatt sittende direktørene. En uregelmessighet oppsto i valget av Jean Baptiste Treilhard, som trakk seg til fordel for Louis-Jérôme Gohier. I løpet av dager ble Philippe-Antoine Merlin (Merlin de Douai) og Louis-Marie de La Revellière (La Révellière-Lépeaux) presset til å trekke seg; baron Jean-François-Auguste Moulin og Roger Ducos erstattet dem.
Det var stor uro og usikkerhet preget av ytterligere noen militære nederlag, rojalistiske opprør i sør, det rojalistisk Chouannerie-opprøret i et dusin vestlige departementer, hovedsakelig i Bretagne, intriger fra høyreorienterte orléanistene. For å berolige befolkningen og beskytte grensene, var det ytterligere grep som ble tatt. Det nye direktoriet, ledet av Sieyès, besluttet at nødvendig revidering av konstitusjonen ville kreve «et hode» (hans eget) og «et sverd» (en general som støttet ham). Jean Victor Moreau var ikke tilgjengelig som hans sverd, og Sieyès ønsket seg Barthélemy Catherine Joubert, men Joubert ble drept i slaget ved Novi den 15. august 1799. Han vendte seg ta til general Napoléon Bonaparte.
Selv om Guillaume Marie Anne Brune og André Masséna vant slaget om Bergen-Binnen i Nederlandene mot britene og russerne, og ved Zürich, og selv om den andre koalisjonskrigen dro ut ved fronten som de hadde gjort etter slaget ved Valmy i 1792, var tilliten til direktoriet fortsatt ikke gjenopprettet. Suksess ble reservert for Bonaparte som brått gikk i land ved Fréjus med prestisje etter sine seirer i øst, og nå, etter Hoches død i 1797, opptrådte han som den enslige herre av de franske hærer.
I 18 brumaire-kuppet den 9. november 1799 grep Bonaparte den franske parlamentariske og militære makten i et todelt statskupp, og tvang de sittende direktørene i regjeringen til å trekke seg. Om natten til 10. november 1799 ble levningen av Conseil des Anciens, de eldres råd, overhuset i direktoriet, tvunget til å oppheve Konstitusjonen av 1795, legaliserte statskuppet til fordel for Bonaparte med den nye Konstitusjon av 1799, Constitution de l'an VIII.
Den nye regjering
Det innledende statskuppet synes å være en seier for Sieyès framfor Bonaparte. Sieyès sto for en ny regjeringsform for republikken, og kuppet synes innledningsvis å sikre at hans system ble satt i virksomhet. Bonapartes dyktighet lå i motsette seg Pierre Claude François Daunous plan for den til Sieyès, og støttet kun de som tjente hans egne ambisjoner.
Den nye regjeringen var sammensatt av tre parlamentariske forsamlinger: Statsråd som utformer lover, tribunatet som diskuterte dem uten å stemme over dem, og den lovgivende forsamling som stemte på dem uten å diskutere dem. Allmenn stemmerett ble beholdt, skjønt forvansket av listen med notabiliteter (hvor medlemmer av rådene ble valgt av sénat conservateur, det konservative senatet). Den utøvende autoritet ble sikret i tre konsuler som ble valgt for ti år.
Bonaparte nedla veto mot Sieyès' opprinnelig ide om ha en enkelt Grand Elector som øverste statssjef. Sieyès hadde til hensikt å sikre den viktige posisjonen for seg selv, og ved å nekte ham posisjonen, sørget Bonaparte å styrke autoriteten til konsulene, en posisjon som selv kom til å ta. Bonaparte var heller ikke tilfreds med å kun være en del av et likestilt triumvirat. Etter hvert som årene gikk kom han til å samle sin egen makt som førstkonsul, og etterlate de to andre konsulene, Jean Jacques Régis de Cambacérès og Charles-François Lebrun, duc de Plaisance, foruten også rådene, svake og underdanige. Ved å samle makten ble Bonaparte i stand til å omforme den aristokratiske konstitusjonen til Sieyès til et åpent diktatur.
Den 7. februar 1800 bekreftet en folkeavstemning den nye konstitusjonen. Den la all reell makt i hendene til førstekonsulen, etterlot kun en nominell rolle for de to andre konsulene. I henhold til det oppgitte valgresultatet var det 99,9 prosent som godkjente forslaget.
Mens denne nær enstemmige valgresultatet helt klart er åpent for spørsmål, var Napoléon Bonaparte generelt meget populær blant velgerne, og etter en periode med strid og uro, var mange i Frankrike beroliget av hans blendende om enn ikke vellykte fredstilbud til den seierrike andre koalisjonskrig, hans raske avvæpning av opprøret i Vendée, og hans taler om stabilitet i regjeringen, orden, rettferdighet og moderasjon. Han ga alle en følelse av at Frankrike på nytt var styrt av en virkelig statsmann, og at en kompetent og dyktig regjering endelig hadde ansvaret.
Napoléons samling av makt
Bonaparte hadde nå kvittet seg med Sieyès og de republikanere som ikke var villig til å overlate republikken til en leder, i særskilt Moreau og Masséna, hans militære rivaler. Seieren i slaget ved Marengo den 14. juni 1800 sikret ham ytterligere og økte hans popularitet. Den rojalistiske Rue Saint-Nicaisekonspirasjonen den 24. desember 1800, som var et forsøk på attentat mot Bonapartes liv, gjorde det mulig å rense ut blant de demokratiske republikanerne som til tross for deres uskyld ble deportert til straffekoloniene i Fransk Guyana. Han opphevet rådene og gjorde senatet allmektig i konstitusjonelle saker.
Fredsavtalen i Lunéville, signert i februar 1801 mellom den franske republikken og det tysk-romerske rike, inkludert Østerrike, som hadde blitt avvæpnet Jean Moreaus seier i Hohenlinden. Avtalen gjenopprettet freden i Europa, ga bortimot hele Italia til Frankrike, og gjorde det mulig for Bonaparte å eliminere alle opposisjonslederne i rådene i diskusjonen om lovverket som samlet alle de franske lovene, og som endte opp med code civil des français, også kjent som Code Napoléon. Konkordatet av 1801, en avtale mellom Bonaparte og Den hellige stol (paven), regulerte den franske kirkens forhold til Vatikanet. Det avsluttet den franske kampen mot den katolske kirke, og ga tilfredsstillelse til landets religiøse følelser. Ved Bonapartes egenmektige tilføyelse av de 77 såkalte organiske artikler ble det imidlertid i vesentlig grad modifisert i Kirkens disfavør, blant annet ved at de forbød enhver pavelig rettsakt i Frankrike som ikke var blitt godkjent av landets styre. Pavens protest mot dette var uten resultat. Det gjorde det mulig for Bonaparte å skaffe seg bøndenes overbevisningen og tiltro, og viktigst av alt, fjernet det rojalistenes fremste våpen.
Fredstraktaten i Amiens ble underskrevet av den 25. mars 1802 av Joseph Bonaparte og Charles Cornwallis og sørget for en «endelig fredsavtale» mellom Frankrike og Storbritannia. Frankrikes allierte, Spania og Den bataviske republikk betalte alle kostnadene. Bonapartes egen Rubicon ble krysset denne dagen og hans marsj mot keiserriket hadde begynt. Den 2. august 1802 ble en andre folkeavstemning holdt, denne gangen for å bekrefte at Napoléon Bonaparte som «førstkonsul på livstid». Enda en gang ga valget et enestående resultat, 99,8 prosent ga sin godkjennelse.
Frankrike nøt en høy grad av fred og orden under Bonaparte som bidro til å øke velstanden. Dagligvarer til Paris, som tidligere hadde manglet og ført til sult, hadde blitt billige og i overflod. Mens handelen blomstret gikk lønningene opp. Luksusen til nouveaux riches, de nyrike, ble vist fram i salongene til «den gode» Joséphine de Beauharnais, «den vakre» Thérésa Tallien, og «den guddommelige» Juliette Récamier. I styrkningen av statens maskineri skapte Bonaparte en særegen hedersbevisning, Légion d'honneur, æreslegionen, og gjeninnførte indirekte skattelegging. Det siste ble sett på som forræderi overfor revolusjonen.
Bonaparte var i stor grad i stand til å slå ned misnøye innenfor regjeringen ved å forvise de mest høylydte kritikerne, slike som Benjamin Constant og madam Germaine de Staël. Ekspedisjonen til Santo Domingo i Karibia reduserte den republikanske hæren. Jevnlig krigføring bidro til demoralisere og spre de militære lederne som var blitt sjalu på deres tidligere offiserskamerat Bonaparte. Den største utfordringen til Napoléon Bonapartes autoritet kom fra general Jean Moreau som ble komprimert i en rojalistisk sammensvergelse. Også han ble sendt i landsforvisning til Amerika. I motsetningen til opposisjonen av senatorer og republikanske generaler, flertallet i den franske befolkningen forble ukritisk til Bonapartes eneveldige autoritet. Alle hentydninger om muligheten av hans død ble ikke akseptert.
Slutten på den første republikken
De mange konspirasjoner mot Bonapartes liv begynte å føre til bekymringer om republikken ville kollapse kort tid etter hans død, fulgt av at enten ble monarkiet gjeninnført, et militært diktatur, eller jakobinerne med deres giljotin. Joseph Fouché, minister for politiet, foreslo at Napoléon Bonaparte opprettet en arvelig tittel for å sikre hans arv og minske sannsynligheten for at regimet vil endres med hans død. Bonaparte var i begynnelsen motstrebende til å akseptere en slik tittel, men ble overtalt under forutsetningen at makten som ble gitt ham kom fra folket, og ikke ved guddommelig rett. Den 18. mai 1804 vedtok senatet en lov som introduserte det franske keiserrike og med Napoléon Bonaparte som keiser. Kroningsseremonien skjedde den 2. desember 1804 hvor Bonaparte kronet seg selv som keiser over franskmennene og etablerte keiserriket.
Fenstad Fotballklubb
Klubben driver fra Fenstad stadion der det er gressbane, grusbane og minibane i tillegg til et klubbhus. Lagets draktfarger er gul trøye samt blå bukser.
Skiinfo
Selskapet er et av Europas største innen sin nisje, distribusjon av informasjon fra turistdestinasjoner til brukere og media. Selskapet leverer snørapporter fra 1090 skidestinasjoner i Europa. Det driver ni landsspesifikke nettsted på flere forskjellige språk. Skiinfo har hovedkontor i Norge, og kontorer i Frankrike, Italia, Tyskland, USA og Slovakia.
Statsbudsjettet 2015
Regjeringens forslag til Statsbudsjettet 2015 ble presentert 8. oktober 2014 av finansminister Siv Jensen. Forslaget innebærer skattelettelser på 8,3 milliarder kroner påløpt og 6,9 milliarder kroner bokført i 2015. Blant annet ble formuesskatten foreslått redusert fra 1,0 til 0,75 prosentpoeng, mens bunnfradraget økes til 1,2 millioner kroner for den enkelte og 2,4 millioner kroner for ektepar. Det ble også foreslått lettelser i inntektsskatten, utfasing av skatteklasse 2 for ektepar, samt enklere og færre bilavgifter.
Uførereformen
Uførereformens bakgrunnsarbeid er en proposisjon av 27. mai 2011 og en påfølgende innstilling av 6. desember 2011. Reformen ble vedtatt av Stortinget den 12. desember 2011.
Budsjettforhandlingene med KrF og Venstre
Kristelig Folkeparti la frem sitt alternative statsbudsjett for 2015 den 31. oktober 2014. Venstre la frem sitt alternative statsbudsjett den 3. november 2014. De to partiene ble i utgangspunktet tilbudt å delta i utformingen av regjeringens budsjettforslag, men avslo invitasjonen.
Den 4. november 2014 klokken 11 innledet regjeringspartiene budsjettforhandlinger med begge samarbeidspartiene. Forhandlingslederne var i starten Svein Flåtten (H), Gjermund Hagesæter (FrP), Hans Olav Syversen (KrF) og Terje Breivik (V). Forhandlingene ble vanskelige, og avstanden var stor mellom spesielt Frp og Venstre. Venstre ville gi 4,2 milliarder kroner mer til miljø- og klimasatsing, grunnet en ny klimarapport som ble lagt frem for FN 2. november. Et annet stridstema var formuesskatten; Venstre foreslo skatteskjerpelser på 3,7 milliarder sammenlignet med regjeringens forslag. De ønsket ikke å redusere satsene for formuesskatten, men heve bunnfradraget. KrF ønsket ingen reduksjon i formuesskatten. Både Venstre og KrF ønsket å stanse regjeringens foreslåtte kutt i barnetillegget til uføre. Den 9. november åpnet KrF-politikere for brudd i forhandlingene,  og den 11. november stod de fortsatt i stampe. Den 11. november ble også forhandlingene flyttet opp et hakk, til parlamentarisk nivå. Nye forhandlingsledere ble Trond Helleland (H), Harald Tom Nesvik (FrP), Knut Arild Hareide (KrF) og Trine Skei Grande (V).
Sent den 11. november ga Venstre etter for regjeringens krav om å senke formuesskatten og bilavgiftene. Den 12. november fortsatte forhandlingene, uten å føre til enighet. Av et budsjett på nesten 1200 milliarder kroner, var det i underkant av ti milliarder som skapte trøbbel, relatert til formuesskatten, miljøavgifter og kutt i barnetillegget i uføretrygden. Heller ikke 13. november ble det enighet; de to parlamentariske lederne Trine Skei Grande (V) og Knut Arild Hareide (KrF) utelukket ikke forhandlingsbrudd. Regjeringspartiene gikk likevel med på å redusere kuttet i barnetillegget til uføre. De nektet å bruke flere oljepenger, men ble 16. november tvunget til å foreslå kutt i egne budsjett for å imøtegå mellompartienes valgløfter. Den 17. november ble budsjettet gjennomgått på nytt punkt for punkt, og det ble klart at mange av mellompartienes hjertesaker kom til å ryke, og erstattes av kompromisser; KrF godkjente endelig kutt i formuesskatten, men mindre enn Høyre ønsket. Den 18. november fortsatte fastlåste forhandlinger mellom FrP og Venstre om bilavgiftene. Den 19. november uttrykte både KrF og Venstre tro på at de ville lykkes i å lande et budsjett neste dag. Partene kom heller ikke i mål 20. november, men Venstre gikk med på å fryse bensinavgiftene, etter en avtale hvor Høyre truet med kabinettsspørsmål. Forhandlingene fortsatte utover natten.
Budsjettforliket
Den 21. november klokken 4.30 var partene enige om et budsjett. Budsjettforliket innebar at formuesskatten ble senket fra 1,0 til 0,85 prosent, mot 0,75 prosent i regjeringens forslag. Innslagspunktet økes fra 1 million til 1,2 millioner kroner, som foreslått i regjeringens opprinnelige forslag. Økt elektrisitetsavgift, avgift på plastposer og dyrere flyreiser ble et resultat av forliket, mens diesel- og bensinavgiftene fryses. Momsfri netthandelskvote økes fra 200 til 350 kroner, mot 500 kroner i det første forslaget. Klokken 11 samme dag innkalte de fire partiene til en pressekonferanse i Vandrehallen på Stortinget.
Plastposeavgiften ble foreslått i de alternative budsjettene til både KrF og Venstre; også i partiprogrammene for perioden 2013–2017 vedtok begge partiene avgifter på plastposer. Like etter budsjettforliket ble det likevel en disputt mellom Venstre og FrP om hvem som fikk avgiften gjennomført. Handelsnæringen mente avgiften var uten miljøeffekt,   renovasjonsselskapene i flere byer fryktet at den ville gi mer forurensning, og butikk-kjeden Kiwi var bekymret for at den ville ramme miljøvennlige bioposer.
Andre budsjettforslag og finansdebatten
Den 21. november stod finansdebatten i fare for å bli utsatt, grunnet de langvarige budsjettforhandlingene; senere samme dag ble det kunngjort at Stortinget rekker debatten innen tidsfristen 27. november, slik at budsjettet kunne vedtas uten forsinkelser. Den 22. november ble det likevel klart at finansdebatten ble utsatt. En midlertidig innstilling fra finanskomiteen om det opprinnelige budsjettforslaget, ble lagt frem 20. november. En tilleggsinnstilling for det endelige budsjettet ble lagt frem 28. november.
Finansdebatten fant sted 1. desember, og startet klokken 10.
Anatoli Šmigun
Šmigun vant 10 km under junior-VM i 1972, og vant 70 km i det sovjetiske mesterskapet i 1976 og 1979. Han var med på Sovjetunionens landslag 1974–1977, og vant senere syv titler i estiske mesterskap fra 1977–1982. Šmigun var blant de sovjetiske utøverne under Vinter-OL 1976 i Innsbruck, men ble vraket til fordel for Jevgenij Beljajev på 50 km.
Han har eksamen fra Statsuniversitetet i Moskva fra 1977 og 1988.
Han ble tildelt Den hvite stjernes orden av 3. klasse i 2006, samt Estlands Røde Kors' orden i 2001.
Šmigun er far til Kristina Šmigun-Vähi og Katrin Šmigun, samt onkel til Aivar Rehemaa.
Det spanske kors
Det spanske kors (Spanienkreuz) var en tysk militær utmerkelse.
Historie
Den hører til de nasjonalsosialistiske utmerkelsene som ved den tyske ordensloven av 26. juli 1957 i enhver form er forbudt å bære.
Klasser
Mottakere av det spanske kors med gull og diamanter, etter rang:
Hugo Sperrle, Helmut Volkmann, Wolfram Freiherr von Richthofen, Wilhelm Ritter von Thoma, Karl Mehnert, Martin Harlinghausen, Karl-Heinz Wolff, Harro Harder, Günther Lützow, Werner Mölders, Rudolf Freiherr von Moreau, Wolfgang Neudörffer, Wolfgang Schellmann, Joachim Schlichting, Wilhelm Balthasar, Otto Bertram, Wilhelm Enslen, Adolf Galland, Max Graf Hoyos, Hans-Detlef von Kessel, Eberhardt Kraft, Walter Oesau, Reinhard Seiler, Bernhard Stärcke, Wilhelm Boddem, Paul Fehlhalbe, Oskar Henrici, Heinz Runze.
Design
Korset er liknende et Malteserkors. På advers er det et hakekors i senter, imellom hver arm på korset er det en tysk Luftwaffe-ørn som holder et hakekors, og to kryssede sverd (kun på kors til stridende). På den høyeste klassen er det diamanter rundt hakekorset. Revers er flat og har nål for feste til uniform. Korset til etterlatte er likt et ikke-stridende kors, men mindre i størrelse. I motsetning til de andre har den et sort medaljebånd med rødt, gult og rødt (det spanske flaggets farger).
Serge Sudeikin
Serge Sudeikin (russisk: Сергей Юрьевич Судейкин – Sergej Jurjevitsj Sudejkin; født 1882 fra Smolensk, død 1946 i Nyack i New York) var en russisk kunstner og scenedesigner som var tilknyttet Ballets Russes og Metropolitanoperaen.
Sudeikin designet scenografien og kostymene til Djagilevs oppsetning av La Tragedie de Salomé av Florent Schmitt i 1913, og bisto i gjennomføringen av Nicholas Roerichs design til Stravinskijs Vårofferet samme år. Ved tidspunktet for oktoberrevolusjonen var Sudeikin var blant de fremste teaterdesignere i Russland. I 1913 stakk han av til Paris med danseren Vera de Bosset, som han senere giftet seg med, og som på 1920-tallet forlot ham for å bli elskerinnen og senere Stravinskijs andre ektefelle.
Tone-Lise Skagefoss
Tone-Lise Skagefoss (født 10. mai 1974 på Nesbru) er musikksjef i Radio Norge.
Hun begynte karrieren som programleder og musikksjef i Radio Oslofjord. Deretter arbeidet hun for Ole Evenrud i plateselskapet Polygram. Hun var også musikkjournalist i NRK Petre og var programleder for Poprush, Hammock og Platina. Hun ledet også musikkprogrammet Svisj-show på NRK 2 i to år. I 1997 var hun en av de tre på det norske laget som fikk en 2. plass i den nordiske Popquiz konkurransen Pick-Up (TV-program 1997).
Skagefoss satt i juryen i tredje og fjerde sesong (2005–2006) av Idol på TV 2. Hun ledet programmet Absolutt Underholdning på TV 2, samtidig var hun ansatt i Radio Norge.
Hun har også deltatt på Zebra Grand Prix.
Rødtoppfuglekonge
Rødtoppfuglekonge (vitenskapelig navn Regulus ignicapilla) er en veldig liten spurvefugl i fuglekongefamilien. Den er utbredt i mesteparten av det tempererte Europa og nordvest i Afrika, og er delvis trekkfugl hvor fugler i Europa overvintrer sør og vest for sine hekkesteder. Rødtopper på Balearene og i Nord-Afrika betraktes stort sett som separate underarter, men populasjonen på Madeira som tidligere var kjent som en underart, nå betraktes som en egen art, Madeira rødtoppfuglekonge, Reguls madeirensis. Et fossil av en forfader av rødtoppfuglekongen er blitt identifisert fra et vingebein.
Rødtoppen har grønn rygg og hvit mage. Den har to hvite vingebarer, en svart øyestripe og en hvit øyenbrynstrek. Hodepryden, oransje hos hannen og gul hos hunnene, blir vist fram under paringen, og gir fuglen dens engelske og vitenskapelige navn. Fuglen minner om fuglekongen, som i stor grad oppholder seg i de samme områdene i Europa, men rødtoppfuglekongens bronsefargede skuldre og markerte ansiktsmønstre er tydelig forskjellige. Sangen er en repetisjon av høye tynne toner, med litt lavere frekvens enn hos sine slektninger.
Rødtoppfuglekongen hekker i trær, og bygger et kompakt rede av tre lag på tre greiner. Syv til tolv egg blir inkubert av hunnen alene. Begge foreldrene mater kyllingene, som forlater redet 22-24 dager etter klekking. Denne spurven er konstant i bevegelse på leting etter insekter, på vinterstid er de ofte sammen med flokker av meis. Bortsett fra lokal nedgang noen steder er ikke arten truet i noen form på grunn av en stor europeisk populasjon og ekspansjon av leveområde gjennom det siste århundre. Den kan bli jaktet og drept av rovfugler, og kan ha parasitter. Det er mulig at denne arten var den originale "fuglenes konge" i europeisk folketro.
Konstantin Somov
Konstantin Andrejevitsj Somov (russisk: Константин Андреевич Сомов, født, død 6. mai, 1939) var en russisk kunstner som blir assosiert med Mir iskusstva-bevegelsen. Ettersom han var født inn i en familie med en stor kunsthistoriker og kurator ved Eremitasjen, ble han tidlig interessert i det 18. århundrets kunst og musikk.
Somov studerte ved Det keiserlige kunstakademiet under Ilja Repin fra 1888 til 1897. Mens han var ved Akademiet, ble han venn av Aleksandr Benois, som introduserte han for Sergei Diaghilev og Leon Bakst. Da de tre stiftet Mir iskusstva, bidro Somov med stoff til tidsskriftet. Somov var homoseksuell, akkurat som mange av de andre medlemmene av Mir iskusstva.
Etter inspirasjon fra Watteau og Fragonard, foretrakk han å arbeide med vannfarger og gouache. I tre år arbeidet han på sitt mesterverk, «Kvinne i blått», malt på 18. århundrets portrettmaner.
I tiden rundt 1910 utførte Somov en serie rokokko harlekin-scener og illustrasjoner til dikt av Aleksandr Blok. Store deler av verkene hans ble utstilt i utlandet, spesielt i Tyskland. I Tyskland ble også den første monografien om han utgitt, i 1909.
Etter oktoberrevolusjonen emigrerte han til Amerika, men fant at landet var «fullstendig fremmed for hans kunst» og flyttet til Paris, hvor han døde i 1939. Han ble gravlagt på Sainte-Geneviève-des-Bois-kirkegården.
14. juni 2007 ble Somovs landsskapsbilde «Regnbuen» (1927) solgt på Christie's for 7.33 million dollar, rekord for et verk ved en auksjon av russisk kunst.
Svenska Hockeyligan
Svenska Hockeyligan (SHL) er det høyeste nivået i ishockey i Sverige. Den moderne Svenska Hockeyligan i ishockey har vært spilt siden sesongen 1975/1976. Serien består av tolv lag som spiller 55 runder, og deretter et sluttspill med de åtte beste lagene. Sluttspillets vinner blir svensk mester i ishockey og få motta Le Mat-pokalen, som er det offisielle SM-trofeet.
Färjestads BK er det laget som leder SHLs maratontabell siden sesongen 1975/1976, fulgt av Djurgårdens IF og Brynäs IF.
Poengsystem
Hvis kampen er uavgjort etter full tid spilles en forlengelse (sudden death) med en spiller mindre på hvert lag i maksimalt 5 minutter. Hvis det ikke scores mål i løpet av forlengelsen følger en straffeslagkonkurranse. Lagene vil da bytte på å legge tre straffer og laget som har scoret flest mål på disse har vunnet kampen. Hvis det fremdeles står likt får lagene legge hver sin straffe til en avgjørelse faller. Poeng blir gitt som følger:
Massemedia
Canal + har rettighetene til å vise kampene på fjernsyn og har sendt kamper siden slutten av 1990-tallet. Kanalen sender alle kampene i den ordinære sesongen og deler på sluttspillet med TV4.
På slutten av 2000-tallet ble en deler av SM-sluttspillet vist på Kanal 5 og Kanal 9. På 1990-tallet sendte også TV4 og kanalen Supersport. Tidligere sendte iblant også Sveriges Television. Sveriges Radio rapporterer også fra kampene.
Al Gore
Albert Arnold Gore jr. (født 31. mars 1948 i Washington, D.C.) er en amerikansk politiker (for Det demokratiske parti), lærer, forretningsmann og miljøaktivist. Gore var den 45. visepresidenten i USA, under president Bill Clinton, fra 1993 til 2001. Gore ble sammen med FNs klimapanel tildelt Nobels fredspris for 2007.
Oppvekst, studier, tidlig karriere
Gore er sønn av Albert Arnold Gore sr. (1907–1998) og Pauline LaFon Gore (1912–2004). Faren var senator for delstaten Tennessee, og Al fikk sin barndom dels i Washington D.C. og dels i Carthage (Tennessee). I skoletiden bodde han i et hotelmessig apartmenthus i Washington, og var elev først ved Sheridan-skolen og deretter ved eliteskolen St. Albans. I sommerferiene var han i Carthage, der han hjalp til på familiens gård.
Fra 1965 til juni 1969 studerte han ved Harvard College, der han tok «Bachelor of Arts degree in government». Han var romkamerat med den senere skuespiller Tommy Lee Jones. Han gjorde militærtjeneste fra 1969 til 1971 i den amerikanske hæren, det siste halvåret i Vietnam. Han var egentlig motstander av Vietnamkrigen, men benyttet seg ikke av en mulighet som stod åpen for ham om å gå inn i nasjonalgarden og slik unngå tjeneste i Vietnam.
Etter militærtjenesten studerte han teologi og jus ved Vanderbilt University i Nashville i Tennessee, men uten å ta slutteksamen.
I 1970 giftet han seg med Mary Elizabeth Aicheson (kalt Tipper Gore), som han hadde møtt mange år før på St. Albans. Paret tok ut separasjon i mai 2010. De har fire barn: Karenna (1973), Kristin (1977), Sarah (1979) og Albert III. (1982).
I fem år var Gore journalist for avisen The Tennessean (Nashville). Hans etterforskning av mulig korrupsjon i Nashvilles Metro Council førte til arrestasjon og rettsforfølgelse av to rådmenn.
Politisk karriere
I 2000 var Gore demokratenes kandidat i presidentvalget, men tapte for republikanernes kandidat George W. Bush. Resultatet i delstaten Florida var svært jevnt, og etter en omstridt opptelling, der opptellingsprinsippene ble avgjort med minste margin i USAs høyesterett, ble Bush tilkjent seieren i Florida. Bush fikk dermed flest valgmenn etter presidentvalget. Gore fikk imidlertid flest stemmer ved valget, og ble den tredje presidentkandidaten i USA som ikke vant valget på tross av at han fikk flest stemmer.
Klimaspørsmålet
Gore har vært mye i fokus etter i 2000. Spesielt etter hans film fra 2006, En ubehagelig sannhet (An Inconvenient Truth), og litt senere en bok med samme navn. Mesteparten av filmen viser Gore som holder et foredrag om global oppvarming. Hovedbudskapet i foredraget, og i filmen, er at de utslippene av klimagasser som menneskene står for har ført til en betydelig oppvarming de siste 50 år. Uten at utslippene reduseres kraftig, vil menneskeheten antagelig bli rammet av store naturkatastrofer, hevder Gore. Mange av hans påstander har blitt helt eller delvis bekreftet av vitenskapen, men i det britiske rettsapparatet (The High Court of Justice i London, en gren av den britiske høyesterett), ble visningen av filmen i den offentlige skolen dømt etter en bestemmelse i Storbritannias skolelov, som gir skolebarn rettslig beskyttelse mot indoktrinering. Filmen ble kun tillatt vist i britiske skoler dersom det samtidig ble gjort oppmerksom på 9 uriktigheter i Gores påstander. Det ble også påstått at filmen er politisk motivert og bare gir uttrykk for en partsoppfatning. Filmen vant to Oscar-statuetter, for henholdsvis beste dokumentar og beste filmmusikk i 2007. Filmen er den tredje mest innbringende dokumentaren gjennom tidene. Inntektene fra filmen går uavkortet til miljøorganisasjonen Alliance for Climate Protection, som han selv var med å stifte i 2006.
Gore fikk en del ubehagelig oppmerksomhet om sin bolig, da det viste seg at han har et stort hus i Nashville, Tennessee. Dette huset skal visstnok bruke 10 ganger så mye strøm som en gjennomsnittsbolig. Flere kritikere mente dette viste at Gore var en kynisk dobbeltmoralist, som bare var ute etter å selge bøker. Gore forsvarte seg med at han og kona Tipper Gore ikke bare bor der, men også har hvert sitt hjemmekontor som også krever strøm, at strømmen han kjøper er dyrere fordi han har reservert seg mot strøm som ikke er klimanøytral. I tillegg har huset blitt renovert for å gjøre det enda mer miljøvennlig. Han forsvarer seg også med å kjøpe klimakvoter for å kompensere for utslippene som følger av å produsere strøm til boligen. I 2007 mottok han Nobels fredspris for sitt arbeid med klimaspørsmål. I komiteens begrunnelse het det: «Ingen enkeltperson knyttes så sterkt til kampen mot den globale oppvarmingen og menneskeskapte klimaendringer som Al Gore.»
June Maston
June Rit Maston (født Ferguson 11. mars 1928, død 4. desember 2004) var en australsk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Maston vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1948 i London. Hun var med på det australske laget som kom på andreplass på 4 x 100 meter stafett med tiden 47,7 bak Nederland, som vant med 47,5. De andre på laget var Shirley Strickland, Joyce King og Elizabeth McKinnon.
Bernhard Øverland
Bernhard Martinus Øverland (født 27. desember 1845 i Trondhjem, død 5. desember 1916 i Stjørdal) var en norsk brukseier og politiker (V). Han bodde det meste av sitt liv i Stjørdal, hvor han drev spritproduksjon og skiferbrudd.
Steven Smith
Steven Lee Smith (født 30. desember 1958 i Phoenix, Arizona) er en tidligere amerikansk astronaut i arbeide for NASA. Han har vært med på fire romferge-ferd der han logget over 40 dager i verdensrommet totalt. Han har vært med på to serviceferder til Hubble Space Telescope, der han totalt gjennomførte 5 romvandringer, og han har besøkt ISS der han gjennomførte 2 romvandringer. Han arbeider nå på Automated Transfer Vehicle-programmet som en støtte-astronaut.
Bernhard Øverland
Øverland tilhørte den radikale delen av partiet Venstre, og hadde arbeidere og håndverkere på Stjørdalshalsen som sine viktigste støttespillere. Han var Nedre Stjørdals ordfører det meste av tiden fra 1884 til herredsdelingen i 1902, så Stjørdals ordfører frem til 1908. Øverlands kanskje fremste bragd som ordfører var å få staten til å kjøpe Værnes gård og legge militærforlegningen Værnes garnison hit.
Bernhard Øverland var stortingsmann for Nordre Trondhjems amt fra 1907 til 1909. Etter at Stortinget innførte en brenneriavgift, som i praksis var et næringsforbud mot brenneridrift, frasa han seg gjenvalg som stortingsmann for å kunne ivareta sine næringsinteresser. Han var medlem av direksjonen for Norges Banks avdeling i Trondhjem fra 1908 til 1915 og administrerende direktør i Stjørdalens Sparebank fra 1915.
Familie og yrkesliv
Bernhard Øverland vokste opp i et småborgerhjem i Trondhjem som eldst av fem barn av tobakkspinnermester Elling Martinus Øverland og hustru Caroline Marie Linderup. Faren og farbroren drev en tobakksfabrikk med eget utsalg på hjørnet av St. Olavs gate og Kongens gate. Farfaren Elling Øverland var kapteinvaktmester på Munkholmen og kom fra en husmannsplass under gården Øverland i Bolsøy. Historiker Ole Andreas Øverland og sogneprest på Kvikne og Ila Gerhard Andreas Øverland var Bernhard Øverlands søskenbarn.