cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svensk röd och vit boskap
Historie og utbredelse
SRB er også en del av grunnlaget til den norske rasen Norsk rødt fe. Sæd fra eliteokser av SRB importeres til Norge og brukes som såkalte oksefedre. Som et resultat av dette inngår SRB i det genetiske arvematerialet til Norsk rødt fe
I 2007 var det regisrert 166 995 kyr av SRB i Sverige.
Kjennetegn
Dyrene er røde eller røde og hvite. SRB er gode melkedyr, med høyt innhold av protein og fett i melka. Voksne kyr har en levende vekt på cirka 600 kg.
Det definerte avlsmålet er å utvikle en ku med gode melkeegenskaper, forent med gode kjøttproduksjonsegenskaper og lang livslengde. Det avles på jureksteriør, kalvingsegenskaper og jurhelse. Det jobbes også med å øke størrelsen noe, spesielt med hensyn til rensligheten.
Borut Božič
Borut Božič (født 8. august 1980 i Idrija) er en slovensk landeveissyklist. Han er først og fremst spurter.
Han la opp etter 2018-sesongen. I 2019 ble han utestengt i to år på grunn av sin tilknytning til Operasjon Aderlass.
Tjøme Historielag
Tjøme Historielag ble stiftet den 23. september 1981. Ved starten var det 22 medlemmer. Frem til 1988 lå medlemstallet på ca. 100, for så å stige til vel 150 i 2003. Utover på 2000-tallet har Tjøme Historielag opplevd en stor medlemsvekst, og har per 2020 om lag 400 medlemmer. Laget har som formål å fremme interessen for, og øke kjennskapen til historie, kulturvern og tradisjoner. Lagets aktiviteter består blant annet av arrangering møter med foredrag, lokalhistoriske utstillinger, ekskursjoner og kurs, slektsgransking, transkribering av kildemateriale og registrering og publisering av gamle fotografier, utgivelse av årboken Tjúma, medlemsbladet og andre historiske skrifter, vedlikehold og videreutvikling av Øvre Haug gård og å arbeide for vern av kulturminner. Laget er medlem av Landslaget for lokalhistorie (LLH).
Mangeårig styremedlem og leder Bjørn Holt Jacobsen ble i 2009 utnevnt til lagets første æresmedlem.
Museet
Skipsreder Ole Larsen Røed reiste på 1800-tallet en bygning som skulle huse kirkeinteriøret fra gamle Tjøme kirke, en kirke fra middelalderen som hadde blitt revet i 1865. Røed-familien skjenket bygningen til Tjøme kommune i 1901. I 2005 var huset i meget slett stand, og historielaget inngikk en avtale med kommunen om å overta og flytte bygget. Historielaget flyttet den fra tomten syd for Tjøme kirke til tunet på gårdsbruket «Victor» på Øvre Haug, der laget fra før disponerte et forsamlingshus.
Bygningen er på ca. 55 m², og planen var å benytte den til lagets utstillinger. Historielaget restaurerte huset gjennom iherdig dugnadsinnsats over flere år. Under ledelse av Gøthe Gøthesen lyktes historielaget i å presentere en permanent utstilling til Tjømes kulturuke i oktober 2010. Museet inneholder per 2020 en fast utstilling av skipsmodeller, maritime gjenstander og bilder fra Tjøme.
Årboken Tjúma
Tjúma er Tjøme Historielags årsskrift. Ifølge bygdebokforfatteren Lorens Berg er «Tjúma» det gammelnorske navnet for Tjøme.
I 2000 utga laget sin første årbok. Frem til 2006 ga laget ut årboken annet hvert år. Initiativtageren til årbokutgivelsene var forfatteren og lokalhistorikeren Gøthe Gøthesen, som også var redaktør for mange av de første utgivelsene. Fra 2006 har årboken blitt utgitt hvert år. I Tjúma finner en lokalhistoriske stoff både fra fjern og nær fortid skrevet både av «glade amatører» og mer drevne skribenter. I årene 2001, 2003 og 2005 har vi hatt bøker med spesielle emner. Bøkene har gitt laget en del inntekter, men det viktigste er å få dokumentert den lokale historien.
514 Armida
514 Armida er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 24. august 1903 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter tittelpersonen i Christoph Willibald Glucks opera Armide, som er basert på Torquato Tasso episke dikt Det befridde Jerusalem.
Alf Larsen
Alf Larsen (født 22. juli 1885 i Tjøme kommune, død 12. desember 1967 samme sted) var en norsk forfatter. Han er særlig kjent for sin naturlyrikk og virket som kulturkritiker og tidsskriftredaktør. Det fremkom senere at han var overbevist antisemitt.
Bakgrunn
Alf Larsen ble født på Hudø rett vest for øya Tjøme i Vestfold. Han gikk på Amtsskolen i Nordby, nå Skiringssal folkehøyskole i Sandefjord, skoleåret 1902 til 1903. Deretter reiste han til Danmark, der han fra november 1903 til mars 1904 fulgte Vinterskolen på Grundtvigs højskole i Lyngby nord for København. Fra januar 1908 til september 1909 var Larsen elev ved St. Andreas-kollegiet i Charlottenlund, også det nord for København.
I 1912 debuterte han med diktsamlingen Vinterlandet i 1912, under pseudonymet Alf Ingebrekt. Etter et par år i Frankrike kom han tilbake i 1920 og bosatte seg på Tjøme. I 1921 kjøpte han Rød gård i Tjøme og slo seg ned i Norge for godt. På Tjøme fikk han også fredet den første og nordligste delen av Rød-Dirhue landskapsvernområde i 1942. Rød gård er i dag omgitt av en golfbane.
Forfatter
Alf Larsen begynte som fin-de-siècle-dikter med tekster preget av anarkisme, undergangsstemning og livslede. Etter at han sluttet seg til Rudolf Steiners antroposofiske bevegelse, ble diktene preget av naturfrom livstro. Mye av hans diktning er, direkte eller indirekte, preget av Tjømes landskap. Som kulturdebattant og samfunnskritiker var han omstridt i sin samtid.
Larsen har selv skrevet om hvordan han ble antroposof i 1925. Fra 1933 til 1941 redigerte og utgav han det kulturkonservative tidsskriftet Janus. Her skrev han i 1933: «''Jødeforfølgelsen er en skamflekk på det tyske folks historie, en uavtvettelig skamflekk. Og den autodafé (bokbrenning) som i disse dager er foranstaltet på frihetstenkende og frittenkende menneskers skrifter, den vil bli en vardeild som kommer til å samle alt det som heter frihetsånd i Europa til et oppgjør med den bøddelånd som nu triumferer i øst og vest, i syd og nord. Vi behøver ikke å rope «død over tyrannene». Sin undergang besørger de selv. For det slår aldri feil det ord at den som griper til sverd, skal omkomme ved sverd. Borgerkrigen i helvete er brutt løs, men ingen skal få oss som virkelig tror på et «tredje rike» og vet hva det er, nemlig frihetens rike, til å delta i den. Hitler har, som Bertram Dybwad Brochmann så riktig skrev, tatt kommunismens ånd op i sig i kraft av å hate den og gjør nu dens gjerninger.''» Han fordømmer nazismens vesen, og ber leseren ikke å fortvile.
Om Vidkun Quisling skrev Larsen i samme artikkel at han «''er ennu en uklar ånd. Bare det at han bygger på rasetanken er nok; Av alle de tanker som tjener til påskudd for et eller annet parti som vil til makten, eller for et eller annet som vil beholde den, er rasetanken den mest abstruse (dunkle, uforståelige), den hvori der er minst virkelighet og minst mening, den der mest må leses som et tegnsprog. Og det vil igjen si at det er den mest reaksjonære. Når fortidsåndene kommer igjen, kommer de i en alltid mer forvrengt skikkelse. Det er bare det som ligger på den annen side av tidenes vendepunkt, Golgatamysteriet, som kommer igjen i en stadig mer forklart skikkelse. På den omstendighet kan vi prøve nazismen som ånd. Den er en mørkets og forvirringens ånd i aller vesentligste forstand. I den velter alt det illegitime og ulovmedholdelige i menneskelivet og menneskehistorien op igjen.(...)I bolsjevismen arbeides der dog på å forme fremtidens skall, men i nazismen er alt forutbestemt, er alt bakutvendt like til den moralske kraft til å bli en impuls for å slå andre med i stedet for å løse verdensknutene. De som tror at de store verdensfloker nu kan løses ved hjelp av en «mann», de er så naive at man må si: de er forbrytersk naive!''»
Øyvind Brække
Øyvind Brække (født 25. august 1969) er en norsk jazzmusiker (trombone), komponist og orkesterleder, kjent fra en rekke samarbeid og innspillinger, spesielt med storband.
Alf Larsen
Forfatter
Også nevøen Aasmund Brynildsen, sønn av sjøkaptein Holm Brynildsen og Alf Larsens søster Lilly, skrev for Janus. Under krigen var Alf Larsen også med på å stifte Dreyers forlag i 1941. Han skrev for Morgenbladet og tidsskriftene Spektrum og Horisont.
Øyvind Brække
Etter oppvekst i Bærum (der han spilte med Sandvika Storband) studerte han ved Jazzlinja (NTNU) (1991–93) og spilte i Trondheims-orkestre som Bodega Band og S. Møller Storband som han ledet. Han etablerte det godtselgende og fremdeles aktive The Source som har avstedkommet flere plateutgivelser (1992–). Ellers harhan bidratt på flere titalls utgivelser med Didrik Ingvaldsen, Trondheim Jazzorkester, Ratataboo, Jazzmob, Knut Kristiansen, Håvard Lund, Jacob Young, Trygve Seim, Dingobats, Sverre Gjørvad, Erlend Skomsvoll, Come Shine, Crimetime Orchestra, Sharp 9, Norske Store Orkester, Trude Eick og Torbjörn Zetterberg.
Hohenzollernplatz undergrunnsstasjon (Berlin)
Hohenzollernplatz undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Hohenzollernplatz er på linjen U3.
Alf Larsen
Forfatter
André Bjerke brukte Larsen som modell for «Gabriel Mørk», redaktøren for kulturtidsskriftet Svøpen i kriminalromanen De dødes tjern fra 1942. I 1948 utga Larsen sine beste essays i Den kongelige kunst som skaffet ham innpass hos etterkrigstidens lesere og i flere tidsskrifter, blant annet de faste spaltene «Tanker i tiden» og «Nattetanker» i Farmand. Olav H. Hauge holdt «Nattetanker» for blant sin favorittlesning, der det ikke står ett uklokt ord: «Å være en opprører er fristende, men ikke fristende nok for deg, min sjel!» Larsen var også mannen som kalte Olaf Bull en «dverg», Tarjei Vesaas var «Våsaas», og mente at Ernst Orvil representerte «idiotiets triumf i norsk lyrikk», og at hovedlinjen i norsk lyrikk gikk fra Henrik Wergeland og Olav Aukrust til Alf Larsen selv. På sine eldre dager ble han omtalt som «Tjømekjeften» og det som verre var.
I 1926 hadde Larsen møtt Israel Leib Sachnowitz som hadde en manufakturbutikk i Larvik og i 1927 var Larvik kommunes største skattebetaler. Larsen ønsket å foreta en investering, og de to inngikk et samarbeid de signerte kontrakt på 18. februar 1927. Sachnowitz lånte da kr 7.000 av Larsen til innkjøp. Sachnowitz hadde amerikanske kontakter som ønsket å kjøpe norske antikviteter; Larsen finansierte innkjøpene og reiste rundt i Vestfold etter antikviteter, mens Sachnowitz dro rundt i Oppland. Etter tilstrekkelige innkjøp møttes de i Oslo og fikk varene sendt til USA, men snart skar det seg. Ved fristens utløp fant Alf Larsen at det manglet kr 1.500; heller ikke fikk han de avtalte 2,5 % på fortjenesten. Larsen gikk derfor til anmeldelse og vant i Tønsberg byrett; men Sacnowitz anket, og i overretten i Oslo falt det ny dom der Larsen ble tilkjent halve beløpet, og Sachnowitz frifunnet for de alvorligste siktelsene. Det var Sachnowitz Larsen tenkte på da han skrev: «''Den mest typiske jøde jeg har kjent, en simpel og udannet fyr, som jøde inn til marven og grenseløst stolt av å være det, tenkte ikke på annet enn å bedra. Han tilbrakte de to tredjedeler av sitt liv med å spekulere å hvordan han skulle omgå loven, og den ene tredjedel på en avholdskafé med å spille dam. Han endte i Hitlers gasskamre.''» Alf Larsen mottok kunstnerlønn fra 1960, og i 1961 Dobloug-prisen.
Han Larsen ble gravlagt på kirkegården ved Tjøme kirke 16. desember 1967. Ett av hans dikt heter «Gravskrifter fra Tjøme kirkegård».
I Tjøme sentrum står også Alf Larsen-monumentet som ble avduket 21. juli 1985 i anledning hans 100 års fødselsdag, en skulptur av Finn Henrik Bodvin inspirert av Larsens dikt om øyas eikeskog som ikke lenger fins.
Ettermæle
Idéhistorikeren Jan-Erik Ebbestad Hansen har kalt Alf Larsen «norsk litteraturs største antisemitt». Han tenkte på aforismesamlingen Jødeproblemet som ikke ble utgitt. Dette upubliserte verket ble til i 1950-årene, og Larsen gir uttrykk for forståelse for Hitlers jødeforfølgelser og bagatelliserer holocaust. «Nazismen er jødedommens endelige triumf i verden,» skrev Larsen blant annet. Ebbestad-Hansen skriver at Larsen var kritisk til nazistisk ideologi og til Vidkun Quisling. Men Larsen anså den tyske okkupasjonen for en nødvendig renselse av det norske samfunnet, og at de samfunnstoppene som satt på Grini, fikk som fortjent. Verre syntes han det ville være om kongen og regjeringen kom tilbake. Alf Larsens antisemittisme tiltok og ble etterhvert dominerende i hans politiske syn. Han var etter andre verdenskrig en ledende antisemitt i Norge: Han uttrykte seg skeptisk til tall og vitneskildringer om holocaust. Larsen benektet ikke at det fantes gasskamre og at jøder ble forfulgt, men mente at jødene selv var skyld i forfølgelsen og tilintetgjørelsen. Larsen mente at Hitler og hans folk med rette skar alle jøder over en kam, og Larsen gikk langt i å rettferdiggjøre folkemordet. Larsen beskrev den stereotype jøde med utgangspunkt i handelsmannen Leib Sachnowitz i Larvik. Sachnowitz og Larsen drev fra slutten av 1920-tallet antikvitetshandel sammen. Sachnowitz ble drept i Auschwitz i desember 1942 og Larsen mente i praksis at Sachnowitz fikk som fortjent. Sønnen Herman Sachnowitz overlevde.
Tjømø-sangen
Alf Larsens tekst til «Tjømø-sangen» ble tonesatt av Åge Myklegård, domorganist i Tønsberg. Sangen fungerer i dag som øyas «nasjonalsang» og framføres blant annet på 17. mai.
Max Beckmann
Max Beckmann (født 12. februar 1884 i Leipzig, Sachsen, død 28. desember 1950, Manhattan,N.Y.) var en tysk maler, tegner, grafiker, skulptør og forfatter. Han blir ofte klassifisert som ekspresjonist, men var selv klar på at han ikke ville assosieres med dem eller deres program. Det nærmeste han kom, var å akseptere å bli assosiert med Neue Sachlichkeit som var en variant av ekspresjonisme uten det innadvendte føleriet mange fant i den vanlige varianten.
Liv og karriere
Han ble født i Leipzig og var fra starten av opptatt av de gamle mestrene. Etter å ha tjenestegjort i første verdenskrig som sanitetssoldat, endret stilen seg fra akademisk korrekthet til fortegninger av figurer og omgivelser i tråd med et endret syn på selvet og det menneskelige. Gjennom hele livet laget han selvportretter. Som mange andre tenkende kunstnere, var han også på leting etter «kunstens sjel» (den åndelige dimensjonen i verkene). Han var belest og lette bl.a. i bøker om mystisisme og teosofi på jakt etter selvet. Dette har han skrevet en del om i «Letters to a Woman Painter» (Brev til en kvinnelig maler) (1948).
Han var vel ansett i Tyskland i Weimar-republikkens dager. Han fikk en ærespris for kunstnere i 1927, og en gullmedalje fra byen Düsseldorf. Nasjonalgalleriet i Berlin kjøpte to av hans verker (Barken og Selvportrett i smoking). I 1925 ble han valgt til å lede en mesterklasse ved Städelkunsthøyskolen i Frankfurt am Main.
Han ble tidlig uglesett av kretsen rundt Adolf Hitler, og ble fratatt alle offentlige verv i 1933 etter at regimet hadde kalt ham en «kulturbolsjevik».
I 1937 ble over 500 av hans verker inndradd fra museer og samlinger over hele Tyskland. Flere av dem ble vist på Entartete Kunst-utstillingen. Han dro da i eksil til Amsterdam og søkte forgjeves om visum til USA. I 1944 prøvde den tyske hæren å trekke ham inn i militæret, tross at han da var 60 år og hadde et hjerteanfall bak seg. Mens han var i Amsterdam, laget han enda mere fargekraftige bilder enn noensinne før. Flere av dem var triptyker, og regnes i dag som en oppsummering av hans skaperkraft.
Etter krigen flyttet han til USA, og brukte sine siste år som kunstlærer ved to av landets kunstskoler. Han led av angina pectoris og døde i romjulen 1950 på Manhattan.
Hans arbeider fra denne tiden speiler det amerikanske landskapet, med skyskrapere og folk slik de var på den tiden. Han sies å ha øvd innflytelse på amerikanske malere som Philip Guston og Nathan Oliveira.
Temaer og teknikker
Arbeidene reflekterer at han levde i en epoke med store endringer, både sosialt og kulturelt. Mange av bildene avspeiler Europas lidelser i første halvdel av forrige århundre. Noen av bildene viser den forlorne elegansen i Weimar-republikkens kabaretkultur. Omkring 1930 kan det spores mytologiske referanser til nazistenes brutalitet. Bak dette finnes en generell søkning mot det universelle.
I portretter, landskaper, stilleben, mytologiske emner og det fantastiske, skapte han sin egen versjon av modernisme kombinert med tidligere tiders plastisitet. Han gjeninnførte triptyket og brukte denne arketypen av middelalderens kunstoppfatning til et speil om sin samtid.
Arven etter Beckmann
Kunstnere som går sine egne veier, faller ikke alltid inn i samtidens skjemaer og kategorisystemer. Dermed blir de lett fotnoter når den samlede historien blir skrevet. I USA ble der avholdt en minneutstilling i 1964 til 1965, med Museum of Modern Art (New York), Boston Museum of Fine Arts og Art Institute of Chicago som arrangører. Utover det var der mere kjennskap til kunstneren i Europa, med arbeider stilt ut i München, Zürich, Valencia, Madrid, Frankfurt og Amsterdam. Centre Pompidou, i Paris avholdt i 2002 en større retrospektivutstilling, som gikk videre til Tate Modern i London etterpå (2003).
Den parisiske forfatteren og kunsthistorikeren Stephan Reimertz, ga ut hans biografi i 2003. Den finnes foreløpig ikke på engelsk. Den dokumenterer at Beckmann hadde solid kjennskap til forfattere og filosofer som Fjodor Dostojevskij, Schopenhauer, Nietzsche, Wagner m. fl.
Aud Djupauga
Aud Djupauga (norrønt Auðr in djúpúðga) var ei datter av den svenske kongen Ivar Vidfamne, og mor til Harald Hildetann og nevnes i de islandske tekstene Sögubrot, Hvordan Norge ble bebodd og kvadet Hyndluljóð. Aud levde en gang i løpet av 600- og 700-tallet. Tilnavnet antyder at hun var klok. Hun må dog ikke forveksles med den senere Aud den djuptenkte som var gift med Olav Kvite, konge av Dublin på 800-tallet.
Aud ble giftet bort til Rørik av Lejre (Hrærekr slöngvanbaugi), småkonge av Sjælland, og fikk sønnen Harald Hildetann med ham, men ville selv heller være sammen med dennes bror Helge den kvasse. Ivar Vidfamne løste problemet ved å fortelle Rørek at Aud var utro med broren Helge. Dette knepet var suksessfullt og Rørek drepte broren sin under en rytterturnering, noe som gjorde det enklere for Ivar å angripe Rørek og drepe ham. Ivar underla seg dermed Sjælland i tillegg til Sveariket.
Aud Djupauga flyktet til Gardariket med sønnen Harald Hildetann og giftet seg med kong Radbart av Gardariket som hun senere fikk sønnen Randver med. Ivar ble oppbrakt over at hans datter hadde giftet seg uten hans tillatelse, og selv om han var gammel dro han til Gardariket med en stor hær. En natt da de hadde ankret opp i Finskebukten fikk han en merkelig drøm og han spurte sin fosterfar Hord (Hörð) om drømmen. Ivar og hans fosterfar sto på en høy klippe mens kongen fortalte. Hord mente at drømmen forutså Ivars død og slutten på hans onde handlinger. Rasende over denne drømmetydningen kastet Ivar seg utenfor klippen og ned i sjøen. Deretter gjorde Hord det samme, og begge druknet.
Ettersom både den danske som den svenske tronen var ledig dro Auds sønn Harald fra Gardariket og til Skåne for å kreve sin rett og med støtte fra sin stefar Radbart.
U9 (Berlins undergrunnsbane)
U9 (opprinnelig linje G) er en linje ved Berlins undergrunnsbane. Den er den eneste linjen som i sin helhet er bygget etter annen verdenskrig og alle stasjonene ligger i det tidligere Vest-Berlin. Linjen går sørover fra bydelen Gesundbrunnen, gjennom Wedding og det tidligere sentrum i Vest-Berlin omkring Bahnhof Zoo, til bydelen Steglitz. Den betjener 18 stasjoner og har en total lengde på 12,5 km og er bygget i Großprofil. Den første delstrekning fra Leopoldplatz til Spichernstraße, ble tatt i bruk 28. august 1961, mens den siste delstrekning, fra Leopoldplatz til Osloer Straße, stod ferdig 1. oktober 1976. Linjen har alltid hatt fargen oransje på rutekartet. Den krysser de øvrige linjer unntatt U4 og U5.
Charles Pacôme
Charles Pacôme (født 5. november 1903 i Bergues, død 1. oktober 1978) var en fransk bryter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Laos under Sommer-OL 1988
Laos under Sommer-OL 1988. Tre sportsutøvere fra Laos deltok i to sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. Det var andre gangen Laos deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Charles Pacôme
Pacôme ble olympisk mester i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han vant den tredje letteste vektklassen, lettvekt opp til 66,0 kg, i fristil. Det var sju vektklasser i både gresk-romersk- og fristil. Konkurransen i fristil ble avviklet 1. til 3. august 1932.
Fire år tidligere, under sommer-OL 1928 i Amsterdam, kom han på andreplass i bryting frisril i lettvekt bak Osvald Käpp fra Estland.
Tunhovd kirke
Tunhovd kirke er en langkirke fra 1942 i Nore og Uvdal kommune, Viken fylke. Byggverket er i tre og panelt tømmer, og den har 150 sitteplasser. Den tilhører Nore prestegjeld.
Bygda Tunhovd fikk i 1935 egen gravplass, dette gjorde at man også begynte planleggingen av en kirke her. Det ble samlet inn penger, og en Maja Gundersen donerte et større beløp. Dette gjorde at de kunne begynne byggingen i 1941, og den stod ferdig i 1942. Den 30. september 1945 ble Tunhovd kirke innviet av biskop Eivind Berggrav.
Kirken har to kirkeklokker, fra 1934 og 1955. Orgelet er et Eriksen-Svendsen orgel fra 1866 som ble overtatt fra Svinndal kirke i 1950 og restaurert i 1981.
Uvdal kirke
Uvdal kirke er en langkirke fra 1893 i Nore og Uvdal kommune, Viken fylke. Kirken er bygd i dragestil og har 350 plasser. Uvdal kirke må ikke forveksles med Uvdal stavkirke.
Uvdal kirke erstattet den gamle stavkirken Uvdal stavkirke som menighetskirke. Stavkirkens plassering var blitt avsides etter at kommunikasjonssystemet i Uvdal var lagt om. Den nye kirken ble derfor bygd i bunnen av dalen, i det nye bygdesenteret.
Kirken gjennomgikk en omfattende restaurering i perioden 1961 – 1963. Kirkeklokkene og orgelet er fra 1967.
Alterbildet har Jesus Kristus og disiplene på vei til Emmaus som motiv, og er malt i 1939.
Kirken blir ofte besøkt av turister som tror det er Uvdal stavkirke.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 1325
'''FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 1325''' ble enstemmig vedtatt av Sikkerhetsrådet den 31. oktober 2000. Den var viktig i utviklingen av kvinners rettigheter i internasjonale freds- og sikkerhetsspørsmål. Dette var det første formelle og juridiske dokumentet fra FNs sikkerhetsråd som krevde at partene i konflikter måtte respektere kvinners rettigheter og for å støtte deres deltakelse i fredsforhandlinger og i gjenoppbyggingen etter en krig.
Nevrolingvistisk programmering
Nevrolingvistisk programmering (etter engelsk Neuro-linguistic programming, forkortet NLP) er en pseudovitenskapelig tilnærming til kommunikasjon, personlig utvikling og psykoterapi som ble utviklet i 1970 av Richard Bandler og John Grinder i California. Opphavsmennene hevdet at det er en sammenheng mellom nevrologiske prosesser («neuro»), språk («språklig») og atferdsmønstre lært gjennom erfaring («programmering»), og at bruk av NLP kan forandre disse mønstrene slik at en kan oppnå bestemte mål i livet.
NLP er en tilnærmingsmåte til psykoterapi og organisasjonsendring som bygger en hypotese om forholdet mellom vellykkede atferdsmønstre og underliggende personlige erfaringer, særlig tankemønstre. NLP regnes som et system for alternativ behandling som er hevder å bidra til å gi folk selvbevissthet og evne til mer effektiv kommunikasjon gjennom å få dem til å endre personlige mønstre av tanke- og følelsesmessig oppførsel.
NLP har liten anerkjennelse i fagmiljøer innenfor psykologi og lingvistikk. Systematiske gjennomganger av tilgjengelig vitenskapelig forskning stiller spørsmålstegn ved prinsippene innen NLP og viser at metoden ikke fører til de forespeilede resultater. Kritikken retter seg også mot valg av navn på metoden, de grunnleggende idéene og terminologien som blir brukt. NLP nevnes som eksempel på pseudovitenskap i undervisningen av vitenskapsforståelse på universitetsnivå. I forskning som studerer «kvakksalveri» i psykisk helsepraksis, nevner Norcross et al. (2006) at NLP sannsynligvis ikke virker i behandlingen av atferdsproblemer.
NLP-utdanning og trening
Sentralt for tilhengerne av NLP er deres forståelse av praksis og trening. Det finnes mange forskjellige NLP-skoler i Norge, samt enkelte treningsgrupper som ikke er forbundet med skoler.
For å bli NLP-Practitioner må man gjennomføre NLP-utdanning hos en NLP-trener eller Master Trainer. NLP-skolene kan ha trenere som er fra forskjellige sertifiseringsorganisasjoner. Organisasjonene setter krav til innhold i kursene NLP-Practitioner, NLP Master-Practitioner og NLP-Trener. Dette er for å tilstrebe omtrent lik standard for alle NLP-ere.
Kyss meg, tosken
Kyss meg, tosken (originaltittel: Kiss Me, Stupid) er en amerikansk romantisk komedie fra 1964, regissert av Billy Wilder og produsert av Mirisch Company og Phalanx Productions. I hovedrollene spiller Dean Martin og Kim Novak. Filmen handler om en låtskriver fra en småby som prøver å selge sangene sine til en strandet popstjerne. Manus er skrevet av Billy Wilder og I.A.L. Diamond, basert på teaterstykket L'Ora della Fantasia (1945), skrevet av Anna Bonacci.
Nevrolingvistisk programmering
Historie
NLP har vært i endring siden 1975. I 1982 ble «tidslinjearbeid» utviklet parallelt av Steve Andreas og Connirea Andreas i Boulder Colorado, og av Robert Dilts.
Kyss meg, tosken
Handling
Pop-stjernen Dino er på vei fra Las Vegas til Los Angeles, men blir tvunget til å ta en omvei gjennom byen Climax, Nevada. Der møter han en gruppe amatør-forfattere som består av Barney Millsap og piano-lærer Orville J. Spooner. Orville inviterer Dino til å bo hos ham og hans kone Zelda, men blir bekymret når han oppdager at sangeren må å ha sex hver natt for å unngå å våkne med hodepine. Dino og Barney møter deretter Polly, en servitør og prostituert i utkanten av byen for å tilfredsstille Dino.
Nevrolingvistisk programmering
Historie
Etterhvert har NLP tatt så mange former og anvendelsesområder at det er vanskelig å gi noen nøyaktig beskrivelse av teknikken. Mangelen på vitenskapelig støtte for den påståtte effektiviteten av NLPs prosesser, prinsipper og utvalg av andre årsaker, har ført til at fagmiljøene i hovedsak konkluderer at NLP er en pseudovitenskap.
Pendelferge
Pendelferge er et uttrykk som brukes for ferger som er bygget likt i begge ender. Under vannoverflaten ser det ut som to akterskip som er satt sammen. Skipene trenger ikke å snu, ettersom de kan gå like godt forover som bakover. Skipet har ror og propell i begge ender, og den halvdelen hvor skorsteinene er plassert er aktre del av fergen. Denne måten å bygge skip på, øker effektiviteten ved trafikkavvikling spesielt på korte fergesamband.
It Is No Secret
«It Is No Secret» er en Southern Gospel-sang med melodi og tekst av Stuart Hamblen. Den ble skrevet i 1950-årene.
Pendelferge
Både passasjerferger, kombinerte bil- og passasjerferger og bilferger kan ha propelldrift i begge ender. Det varieres veldig sterk fra de minste til de største med henblikk på bruksområde og fartsområde med spesielle krav som ekstrautstyr og konstruksjon, som lukkede bildekk for åpen hav eller farvann med høy sjøgang, og som flerdekks fartøyer for størst mulig gjennomstrømning på ferjeleiene.
Peter Mehringer
Peter Joseph Mehringer (født 15. juli 1910 i Kansas, død 27. august 1987) var en amerikansk bryter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
National Baptist Convention of America
National Baptist Convention of America (Eller NBCA) er en afroamerikansk baptist-organisasjon som ble grunnlagt i 1915 som følge av en kamp for å holde det nasjonale Baptist Publishing-styret i Nashville uavhengige.
Kim René Elverum Sorsell
Kim René Elverum Sorsell (født 6. oktober 1988) er en norsk skihopper. Han representerer Ullensaker Skiklubb.
It Is No Secret
Elvis Presleys versjon
Presley spilte inn sin versjon i Radio Recorders Studio 1, Hollywood, 19. januar 1957. Den ble utgitt på LP-platen Elvis Christmas Album (RCA Victor LOC 1035) i november 1957. Produsent var Steve Sholes
Kim René Elverum Sorsell
Han har deltatt i junior-VM hele fire ganger. Hans beste resultater kom i det siste mesterskapet han deltok i, i polske Zakopane i 2008. Der ble han nummer 6 i det individuelle normalbakkerennet. Han var også med på å ta fjerdeplass i lagkonkurransen, sammen med Kenneth Gangnes, Atle Pedersen Rønsen og Eirik Kjelstrup.
It Is No Secret
Legende sirkulert via e-mail
Da Hamblen sluttet å drikke alkohol, takket være Billy Graham, begynte han å miste Hollywoods gunst. Han ble avskjediget på radiostasjonen der han arbeidet, fordi han nektet å ha en ølfabrikant som sponsor. I hans kamp tok John Wayne ham til side og fortalte at alle hans problemer startet da han ble religiøs og spurte om det var verdt alt sammen. Hamblen svarte enkelt: «Ja». Så sa Wayne: ''«Du likte din fyll så godt. Savner du det ikke noensinne?» Og svaret var: «Nei»''. Wayne sa så: «Jeg forstår ikke hvordan du kunne gi det opp så lett». Og Hamblens svar var: ''«Det er ingen stor hemmelighet. Alle ting er mulige for Gud»''. Til dette sa Wayne: ''«Det var et fengende uttrykk. Du burde skrive en sang om det»''.
Peter Mehringer
Mehringer ble olympisk mester i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han vant den nest tyngste vektklassen, lett tungvekt opp til 87,0 kg, i fristil. Det var sju vektklasser i både gresk-romersk- og fristil. Konkurransen i fristil ble avviklet 1. til 3. august 1932.
National Baptist Convention of America
Kampen rundt Baptist Publishing-styret førte også til at organisasjonen National Missionary Baptist Convention of America ble grunnlagt i 1988. I 1995 hadde NBCA om lag 1 700 000 medlemmer fordelt på 6716 forskjellige kirker over det meste av USA. NBCA sitt hovedkontor ligger i Shreveport, Louisiana.
It Is No Secret
Legende sirkulert via e-mail
Visse detaljer i ovennevnte historie, innbefattet feilstavingen av Hamblens navn, er bestridt.
Kim René Elverum Sorsell
Kim René Elverum Sorsell er sønn av den tidligere hopplandslagstreneren Ken Roar Elverum og Janne Sorsell.
It Is No Secret
Norsk versjon
Einar Wærmø har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Det er ingen hemmelighet».
John Joseph Carberry
John Joseph Carberry (født 31. juli 1904 i Brooklyn, New York i USA, død 17. juli 1998 i St. Louis, Missouri) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av St. Louis 1968–1979. Han deltok på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Pendelferge
Pendelfergen
Det som karakteriserte en pendelferge er evnen til å bruke begge fartsretninger forut og akterut ved hjelp av drivmetoder som tillatt motoriserte bevegelse frem og tilbake, dermed det norske begrepet pendelfergen som er hentet fra pendelbevegelsen. De første pendelfergene var skovlhjuldrevne, men siden begynnelsen på 1900-tallet har propelldriften overtatt gjennom monteringen av en baugpropell. I 1930-tallet ble et unikt propellsystem utviklet, Voith-Schneider (VSP) i Tyskland for bruk på fartøyer som trenger høy manøvreringsevne uten behov for ror. Dette er lite populært for større fartøyer fordi propellbladene er sårbar i sammenligning med tradisjonell propell. I det tjueførste århundret ble de tradisjonelle propellene som hadde vribare propellblader, erstattet med dreibare propellthrustere, gjerne av type «azimut-thrustere».
Skovlhjul
Det første maskindrevet fergefartøyet i historien er også den første pendelfergen i historien, ettersom «Jersey» i tjeneste fra 2. juli 1812 mellom Paulus Hook i Jersey City og New York Harbour var basert på designutkastelsen som ble patentbeskyttet i 1809, hvor Robert Fulton beskrevet det tiltenkte fartøyet som en katamaran av to båtskrog forent med en plattform som drivmaskineriet settes på, med to skovlhjul i «kanalen» mellom skrogene, og et flat gjennomgående dekk med åpning i begge ender. Det settes ror på begge ender for å kunne manøvrere ferjefartøyet som kunne bevege mellom ferjeleiene uten å endre kurs. Hjulbåtens største fordel i sammenligning med andre motordrevne fartøyer ligger i skovlhjulet med påmonterte blad som skyver vannet når det settes i bevegelse, dermed kan fartøyet uhindret bevege seg fremover eller bakover ved å kontrollere rotasjonen på hjulet, slik at alle skovlhjulfartøyer i teorien kan fungere som pendelfartøyer. «Jersey» i 1812 var den første av skovlhjulfergene som dominerte hele 1800-tallet fra som passasjerbåt til som jernbaneferge.
De første pendelfergene hadde katamaranskrog, og det var fra disse den karakteriske ovalformen oppsto på etterfølgende skovlhjulpendelferger, ettersom maskineriet plasseres på midtskipsaksen så passasjerene medbrakt hestevogner komme utenom midtskipsbygget på det åpne passasjedekket. For samtidige observatører fungerte disse fergene på samme måte «som en bro» når de reisende kom om bord og stige av fra begge ender. «Jersey» og søsterskipet «York» på 118 tonn i 1812–1813 var enkelte i oppbygging, med passasjerkabin som kan oppvarmes i vintertid, på dekksnivået. Den større «Nassau» som settes inn på ferjesambandet mellom New York og Brooklyn i 10. mai 1814 hadde salongrom for passasjerene under dekket.
En merkelig konsekvens av innføringen av pendelfergetrafikken i New York er de hestedrevne hesteferger der hester erstattet maskineriet for å drive skovlhjulet, bygd av konkurrende fergerederier fordi Fulton hadde fått monopolrettigheter på all dampdrift. Både heste- og dampdrevne katamaranferger ble raskt utbredt langs den amerikanske østkysten, og dampkatamaranen kom også til Europa. Jean Baptiste Marestier fra Frankrike i 1824 utgav boken «Mémoire Sur Les Bateaux A Vapeur Des Etats-Unis D'Amerique» om de amerikanske dampbåtene. Der beskrev han den første ferjen fra Philadelphia med sideplassert maskincasing med drivmaskineriet i det ene skroget og dampkjelen i det andre for å skape et slett dekk som på et roro-skip.
Den første sanne jernbanefergen i historien oppkonstruert fra grunnen er den skotske «Leviathan» sjøsatt i 1849 for sambandet mellom Granton og Burntisland på tvers av Firth of Forth. Ingeniør Thomas Grainger og skipsbyggeren Robert Napier gikk sammen om å skape et sinnrikt system omkring ferjeleiet som fikk en skråning ned i vannet med en «flygende bro» så det ble mulig å overføre togvogner uten avbrudd mellom ferjen og landet tross tidevannsforskjellene. Napier flyttet maskineriet helt ut til sidene, og sørget for at hver skovlhjul fikk egne drivkraft for økt manøvrering for å ha et helt åpent dekk for skinnesporene. «Leviathan» som hadde tre spor som opptok hele skrogslengden på 51,1 m og besetningen flyttes helt ut til underdekks og til en tverrgående bro mellom skovlhjulboksene med styrehjulet ute i det åpent eller med tak i senere tid. Denne designen med en høyplassert skipsbro midtskips har overlevd frem til nå.
Med basis i «Leviathan» ble den første internasjonale jernbanefergen i historien bygd for sambandet mellom Hohnstorf i det tyske kongedømmet Hannover og hertugdømmet Lauenberg som hadde kong Christian IX av Danmark som hertug i 1863. «Lauenberg» var noe mindre på 44,7 m lengde og med bare et spor på togdekket, men hadde bare en dampmaskin for skovlhjulene. Danskekongen mistet hertugdømmet i 1864 til Preussen. Men et annet jernbanefergesamband kunne med større rett gjøre krav på å være det første internasjonale, Friedrichschafen-Romanshorn mellom Württemberg på nordsiden av Bodensjøen og Sveits på sørsiden fra 1869. Igjen var «Leviathan» benyttet som forbilde, og en stor ferge på 70 m lengde med enorme skovlhjul på 8 m i diameter var bygd av John Scott Russell som var med på å bygge gigantskipet «Great Eastern». «Trajektschiff I» hadde et overbygg midtskips med promenadedekk for reisende fordi det var meget grunt i Friedrichschafen havneområdet. Fordi det var et stort skip, ble kullforbruket så meget, at det fikk kallenavnet «der Kohlenfresser», kullslukeren. Danmark med sin topografi som en halvøy med flere større og mindre øyer fra gammelt av hadde fergevirksomhet, men motorfergen kom sent til danskene som først etter nederlaget under krigen i 1864 konsentrert seg om å modernisere sitt land. To fergesamband var åpnet i 1872 og 1873, jernbanesambandet over Lillebælt med jernbanefergen «Lillebælt» på 42,8 m lengde og 13,6 m bredde medregnet skovlhjulboksene, og vognfergen «Fritz Juel» på 18 m lengde og 4,2 m bredde for fergesambandet mellom Svendborg og Vindeby. «Fritz Juel» som en forløper for den moderne bilfergen hadde slett bildekk som tillatt direkte på- og avkjøring. Dette var begynnelsen på den danske fergevirksomheten på samtidige samband over hele landet, allerede i begynnelsen fikk den danske jernbanefergen sitt særpreg ved å bygge skovlhjulboksene inn i avlange sidebygninger i svart-hvitt farge.
De siste hjuldrevne pendelfergene i ordinær jernbanefergetrafikk i Europa var Messina-fergene mellom Reggio Calabria og Messina i Sicilia. Med basis i danske jernbaneferger bygd det italienske jernbaneselskapet Società per la Strade Ferrate della Sicilia to 50,2 m lange fergefartøyer, «Scilla» og «Cariddi» i 1896, og de var satt inn i jernbanesambandet fra 1899. De var først omtalt som «pino-pontoni», men kallenavnet «ferribotti» basert på det engelske ordet ferryboat overtok. To nye ferger, «Sicilia» og «Calabria» ble levert i 1905, de var søsterskip av de første to. Under den første verdenskrigen ble de to nyere fergene tatt inn i militærtjeneste som kanonbåter med jernbanekanoner festet på sporet. Med unntak av «Scilla» som sank i 1917, vedvarte alle hjulbåtene i trafikken frem til de ble utrangert i 1920-årene.
John Joseph Carberry
Han ble kreert til kardinal i 1969 av pave Paul VI, med San Giovanni Battista de Rossi som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Fantasia
Fantasia kan vise til:
515 Athalia
515 Athalia er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaga den 20. september 1903 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter dronning Atalja av Juda.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 1820
'''FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 1820''' ble enstemmig vedtatt av Sikkerhetsrådet den 19. juni 2008. Den likestiller seksualisert vold med andre våpen brukt i væpnet konflikt. Denne resolusjonen er en forsterkning av FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 1325. Med denne resolusjonen ble voldtekt i krig anerkjent som en krigsforbrytelse og forbrytelse mot menneskeheten.
Pendelferge
Skovlhjul
Skovlhjulfergene forbli populært i Nord-Amerika inn i mellomkrigstiden, blant annet i Mississippivassdraget med grunne elver, der ble den siste hjuldampfergen i USA, «George H. Walker» levert til New Orleans, Texas & Mexico Railroad for sambandet Anchorage-Baton Rouge i 1923. Den var lite annet enn en pram av stål på 105 meter lengde med skovlhjulene på 9,3 m i diameter. Den første motorfergen med forbrenningsmotor var «Henderson» mellom Evansville og Henderson i Ohio som var levert som pendelferge for lokaltrikken i 1912. I den indiske byen Calcutta var et jernbanefergesamband åpnet mellom Kidderpore og Shalimar i 1901, som var betjent med store hjulbåter som «Khargpur» fra 1904 og «Sir Trevredyn Wynne» i 1910, frem til stengningen i 1955. Den siste hjuldrevne pendelfergen for jernbanefrakt var «JJ11» levert til Singapore i januar 1930 etter ha blitt omdøpt til «Lunchu».
Den siste skovlhjulfergen for bilfrakt i etterkrigstiden på de britiske øyene er «Cleddau Queen» sjøsatt i 1956 (ombygd til propelldrift etter år 1962) som et lite ferjefartøy på 158 gt med sideåpning for kjøretøyer på begge sider, med plass for åtte bilkjøretøyer, for Hobb's Point til Neyland sambandet over elven Cleddau. I det samme året kom også den siste større skovlhjulfergen, «Sir William Wallace», en klassisk sideloader i tjeneste på Firth of Forth, hvor skovlhjulfergene ble tatt ut av tjeneste etter åpningen av Forth Bridge broen i 1964.
Propell
Det første identifiserte pendelfergefartøyet med propelldrift er den australske «Wallaby» for passasjerfergetrafikken i Sydney havneområdet på 163 tonn og 33,1 m lengde bygd av sivilingeniør Norman Selfe for fergerederiet North Shore Ferry Company i året 1879. Passasjerfergen som hadde en kapasitet for 305 passasjerer, var ikke det første kjente propelldrevne pendelfartøyet i historien, det var bagasjebåten «Oxton» på 431 grt og 130 engelsk fot i lengde bygd for Liverpool-Birkenhead sambandet registrert i 6. august 1879. Denne bagasjebåten var uvanlig som en åpen reisegodsbåt med to sideramper på hver side og to propell i hver ende. «Wallaby» i kontrast var en ordinær passasjerbåt med overbygd salongdekk og shelterdekk med midtåpninger i begge sider.
Jack van Bebber
Jack van Bebber (født 27. juli 1907, død 13. april 1986) var en amerikansk bryter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Pendelferge
Propell
Ideen bak propelldrift for pendelfartøyer er langt eldre, allerede i boken «Mémoire Sur Les Bateaux A Vapeur Des Etats-Unis D'Amerique» av Marestier i 1824 var et uferdig prosjekt beskrevet, hvor skovlhjulene erstattes med Arkimedes-skruer som minner om korketrekkere, på en katamaranbåt. Etter innføringen av skruepropellen utviklet av John Ericsson i 1837 og perfeksjonert inn i den kjente båtpropellen av etterfølgende ingeniører ved år 1870, oppsto interessen for skruedrift for pendelfartøyet på nytt. Noen av de første pionerfartøyene var bygd av Edwin L. Brady i 1867 som bygd to mudringsbåter med en «mudder-fan» i form av to baugpropell som skulle skape sterk vannturbulens for å piske opp sand og mudder på sjøbunnen. Disse to båtene var hjuldrevet. Det var denne som fanget kaptein Lewis Boyntons interesse da rederiet Mackinac Transportation Co. (MTC) vil ha motorfergetrafikk også om vinteren på tvers av Lake Michigan, først mellom byen Mackinac City og St. Ignace hvor islaget kunne være meget tykk.
Det var ikke nok med skjeformet baug, tung og kraftig konstruksjon og vanntanker for å skyve skroget ned på isen, islaget måtte også svekkes fra undersiden med et kraftig undertrykk. En baugpropell ble plassert på skruejernbanefergen som leveres i april 1888 til MTC under navnet «St.Ignace», som er historiens første skip med baugpropell, også den første faktiske isbryteren. Under prøveturen klarte «St. Ignace» å bryte seg gjennom to fot tykk is på minst fem knop. Suksessen gav gjetord over hele verden, spesielt etter den mer forseggjorte «Sainte Marie» med lukket togdekk kom i tjeneste i 1893. Marineingeniører dro til Mackinac for å studere de to isbryterfergene, og den russiske admiralen Stepan Makarov i 1896 besluttet seg for å bruke «Sainte Marie» som mal for isbryterfergen «Baikal» på Bajkalsjøen i Sibir. Disse isbryterfergene var skapt av marineingeniør Frank E. Kirby i Detroit Dry Dock Co. på anvisninger av Boynton som fikk æren av å ha innført baugpropellen på større fartøyer.
Jack van Bebber
Van Bebber ble olympisk mester i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han vant vektklassen, weltervekt opp til 72,0 kg, i fristil. Det var sju vektklasser i både gresk-romersk- og fristil. Konkurransen i fristil ble avviklet 1. til 3. august 1932.
Pendelferge
Propell
«Bergen» var enkel i sammenligning med samtidige New York-ferger som hadde utviklet seg inn i en egne fergetype med et sterkt skrog ment for farvann med drivis fra Hudsonelven og en lettkonstruert overbygning som besto av todelt kjørevei (driveway) i midten for vogner og kabiner eller gangvei med sitteplass for passasjerene på sidene. Flerdekks ferger var blitt vanlig med salonger over hoveddekket, og «Bergen» hadde bare ett dekk som allikevel var så rommelig, at rederiet deretter baserte alle etterfølgende fergefartøyer på designen bak det eksperimentale fergefartøyet. Den meget sinnrike ordningen omkring den ene drivakselen betyr at propellen akterut vil «skyve» mens propellen forut vil «trekke», og omvendt i motsatt retning. I Sydney hvor «Wallaby» forbli en enslig svane blant hjulbåtene, tok man note av suksessen i Nord-Amerika og skiftet til propelldrift fra 1890 med «Kangaroo», den første av serieproduserte pendelferger under fellesbetegnelsen «K-klasse».
Den første pendelfergen med propelldrift for DSB i Danmark er jernbanefergen «Helsingborg» på 530 brt og 54,87 m i lengde sjøsatt i 1902 for Helsingør-Helsingborg fergesambandet mellom Sjælland i Danmark og Skåne i Sverige. Siden besto samtidige jernbaneferger av pendelfergetypen mellom de to havnebyene på tvers av Øresund.
Tyskland fikk også sine første pendelfergene med «Fehmarnsund» i 1903 for sambandet mellom Fehmarn og det tyske fastlandet, den var en lite jernbaneferge på bare 23 m som allikevel satt sitt preg på etterfølgende tyske pendelferger. Styrehuset var løftet meget høyt opp mellom skorsteinene med utetrapper fra togdekket, som selv var arvet fra helårsfergene (kan seiles i vintertid med isbryteregenskaper) «Prinz Heinrich» og «Rügen» i sambandet mellom Stralsund og Altefähr på Rügen i 1883.
Voith Schneider
Den første pendelfergen med VSP er den britiske fergen «Lymington» i 1938. Jernbaneselskapet Southern Railways (SR) som var ansvarlig for jernbanetrafikk mellom London og den engelske kanalkysten, investert i fergerutetrafikk til Isle of Wight og Kanaløyene - og «Lymington» på 403 grt var bygd som en teknologidemonstrasjon med plass for 516 passasjerer og 17 biler i et 45,1 meter langt og 8,0 m bredt skip med to VSP propeller forut og akterut. I senere tid har det blitt utarbeidet praktiske arrangementer omkring propellsystemet, minst fire alternativer finnes, to VSP langs akselengden, to VSP i hver ende, to VSP forut og en VSP akterut, og to VSP i diagonal arrangement til babord og styrbord, ment for mindre ferger. Mer enn 420 pendelferger over hele verden har VSP-propelldrift, blant annet store pendelferger som de italienske fergene «Riace» på 2,377 tonn, 102 m lengde og 18,82 m med kapasitet for 500 passasjerer og 79 personbiler eller 12 jernbanevogner fra 1983 og søsterskipet «Fata Morgania» fra 1987, som var de første italienske jernbaneferger med VSP. De er større varianter av Agata-klassen på 2 bilferger fra 1973 til 1974, med «Agata» på 1,310 tonn, 77,74 m lengde og 16,52 m med plass for 92 biler og 400 passasjerer. I sentrale Europa finnes de fleste VSP-utstyrte pendelferger i elver, hvor disse blant annet kunne være meget grunt ved å ha diagonal motorarrangement, men disse finnes også ute i hav som ferjesambandet mellom Norddeich på fastlandet og øya Norderney i Tyskland. Ferjerederiet Aktiengesellschaft Reederei Norden-Frisia har en flåte av ferjefartøyer med vribare propell (propell med vribare blader), men det største er «Frisia III», et høykapasitetsfartøy med plass for 1,500 passasjerer og 60 biler på et 74,3 m langt og 13,4 m bredt skip på 1,786 gt. I likhet med det noe mindre søsterskipet «Frisia IV» på 1,574 gt som også har panoramadekk høyt hevet over bildekket og salongsdekk under, har rederiets flaggskipet fra 2015 fire VSP propeller.