cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Araberoppstanden
1917: Slaget om Akaba
I 1917 organiserte Lawrence et samordnet angrep med de arabiske irregulære styrkene og styrker under Auda ibu Tayi, som inntil da hadde vært i osmanenes tjeneste, mot havnebyen Akaba sør i Jordan i det som har blitt kjent som slaget om Akaba. Akaba var den eneste Rødehavshavna som osmanene fortsatt kontrollerte, og den truet den høyre flanken til den egyptiske ekspedisjonsstyrken, som beskyttet Egypt og var beredt på å gå inn i Palestina. Hvis Akaba ble inntatt ville det gjøre det lettere å bringe forsyninger til de arabiske opprørsstyrkene. Lawrence og Auda forlot Wajh 9. mai 1917 med en styrke på kun førti mann for å rekruttere en mobil dromedarstyrke fra Howeitat-stammen i Syria. 6. juli ble Akaba inntatt etter et landangrep hvor araberne kun mistet to mann. Lawrence red så 240 km til Suez for å organisere den britiske marinens forsyninger til 2500 arabere og 700 osmanere som hadde blitt tatt til fange etter slaget om Akaba. Kort tid senere ble byen ko-okkupert av en stor britisk-fransk flåte, som inkluderte krigsskip og fly, og som hjalp araberne med å sikre sin okkupasjon av byen.
Senere det året igangsatte arabiske krigere flere små raid mot osmanske stillinger for å støtte general Edmund Allenbys vinterangrep på Gaza-Beersheba-forsvarslinjen i slaget ved Beersheba 31. oktober 1917. Allenbys seier var den direkte årsaken til at britiske styrker kunne innta Jerusalem i desember.
1918: Økt alliert støtte og slutten på opprøret
Da Akaba hadde falt hadde også mange andre offiserer blitt med i Faysals felttog. Mange britiske offiserer og rådgivere ledet, av oberstløytnant S.F. Newcombe og Charles E. Wilson, ankom for å forsyne araberne med rifler, eksplosiver, mortere og maskingevær. Støttet inkluderte bare sporadisk artilleri siden også britene hadde lite, selv om Faysal hadde flere fjellkanonbatterier ledet av den franske kaptein Pisani i det avgjørende Megiddo-felttoget, da araberne hadde slått seg sammen med en stor fransk-britisk-armensk hær. Egyptiske og indiske styrker støttet nå også opprøret, hovedsakelig som maskingeværskyttere og spesialtropper. Opprøret ble også tildelt flere panserbiler, Royal Flying Corps støttet arabernes operasjoner og den hovedsakelig australske Imperial Camel Brigade samarbeidet også sammen med araberne en liten stund. En liten kontingent med franske soldater slo seg også sammen med araberne, men araberne hadde et hovedsakelig fiendtlig innstilt holdning til franskmennene på grunn av at Frankrike ikke la noe skjul på landets imperialistiske ambisjoner i Syria.
Under Lawrece, Wilson og andres ledelse startet araberne et svært vellykket felttog mot Hejaz-jernbanen, hvor de tok militært utstyr fra tyrkerne, ødela tog og -skinner og holdt tilbake flere tusener av osmantyrkiske tropper. Selv om angrepene i seg selv hadde en blandet suksessgrad, oppnådde de sitt hovedmål, som var å holde tilbake tyrkiske soldater og isolere Medina. I februar 1918 klarte Lawrences arabiske styrker å beseire en stor tyrkisk styrke i landsbyen At-Tafilah i et av de største enkeltslagene under oppstanden, hvor tyrkerne mistet over tusen mann mot arabernes førti.
I 1918 økte det arabiske kavaleriets styrke, siden det nå så ut som om seieren sto for hånd, og de klarte å informere Allenbys hær om osmanernes stillinger. De angrep også osmanske forsyningskolonner og små garnisoner og ødela jernbanelinjer. En stor seier fant sted 27. oktober, da en tyrkisk-tysk brigade som flyktet fra Mezerib ble nesten helt ødelagt etter et slag med de arabiske styrkene nær landsbyen Tafas, som tyrkerne hadde plyndret under deres tilbaketog. Det var delvis på grunn av disse angrepene at slaget om Megiddo, Allenbys siste offensiv, ble en overveldende suksess. Den osmanske hæren ble knust mellom 19. september og 1. oktober 1918. Allenby roste Faysal for hans soldaters innsats under slaget og hevdet at det var på grunn av deres samlede anstrengelse at den tyrkiske hæren flyktet.
De første arabiske styrkene som nådde Damaskus var Sharif Nasirs hashemit-kavaleri og kavaleriet til Ruwallah-stammen ledet av Nuri Sha'lan, som ankom byen 30. september. De fleste soldatene forble utenfor bymuren med den intensjon å vente på ankomsten til Sharif Faysal, men en liten kontingent fra hæren hadde tatt seg inn i byen, og der så de at araberopprørets flagg allerede hadde blitt heist opp av overlevende arabiske nasjonalister blant byborgerne. Senere den dagen ankom australske kavalerister fra Australian Light Horse, som så marsjerte inn i Damaskus, og den følgende dagen red Audi ibu Tayi og TE Lawrence inn i byen. Ved krigens slutt hadde den egyptiske ekspedisjonsstyrken erobret Palestina, Transjordan, Libanon, deler av Den arabiske halvøy og Sør-Syria. Medina, isolert fra resten av Osmanriket, overga seg endelig i januar 1919.
Etterspill
Storbritannia hadde i McMahon–Hussein-korrespondansen i 1915-16 som nevnt over gått med på støtte arabisk uavhengighet hvis araberne gjorde opprør mot Det osmanske rike. De to sidene tolket løftet på ulike måter, og i tillegg hadde Storbritannia og Frankrike etter forhandlinger fram og tilbake inngått en avtale som gikk mot de arabiske interessene og delte deler av Midtøsten mellom de to stormaktene i Sykes-Picot-avtalen fra 1916. I tillegg var det forvirring rundt Balfourerklæringen i 1917, som lovet støtte til et jødisk "nasjonslhjem" i Palestina.
Freden i Sèvres endte med at det ble opprettet britiske og franske mandatområder under Folkeforbundet, som senere ble uavhengige. Mange arabere følte seg derfor forrådt av deres britiske og franske allierte, som de følte hadde lovet dem en uavhengig arabisk storstat. Sharif Husayns sønner Faysal og Abd Allāh ble senere konger i hvert sitt land; Irak og Transjordan. Faysal hadde også blitt utnevnt av en nasjonalkongress til konge av Syria i 1920, men ble drevet ut av landet av franskmennene samme år. I Hejaz-regionen i Arabia ble opprettet et uavhengig kongedømme under sharif Husayns ibn Ali, men i 1926 ble kongedømmet, nå isolert og oppgitt av britene som hadde gått over til å støtte sa'udi-familien, erobret av Najd-kongedømmet under Abdul Aziz As-Sa'ud, som også hadde erobret Ar-Rashid i 1920. Landene inngikk først i en union før de endelig ble slått sammen i en stat som dekket mesteparten av Den arabiske halvøy; Det sa'udiske kongedømmet 'Arabia ("Sa'udi Arabia") med Ibn Sa'ud som konge. Dette ble slutten på hashemitenes 600 år lange styrke over islams hellige byer.
Tara-ekspedisjonen
Tara-ekspedisjonen var en ekspedisjon ledet av franskmannen Etienne Bourgois for å krysse Nordishavet. Seilbåten «Tara» frøs inn i pakkisen nord for Sibir 3. september 2006 og drev med isen på samme måte som Fridtjof Nansens «Fram» i 1893.
Ekspedisjonen hadde i alt 20 internasjonale deltakere. Audun Bjørkedal Tholfsen var eneste norske deltaker ombord på «Tara». Liv Arnesen og Ann Bancroft skulle slutte seg til forskerne på «Tara» etter en kryssing av polhavet fra Ward Hunt Island i Canada. Men de måtte avbryte ekspedisjonen på grunn av ødelagt utstyr, ekstrem kulde og frostskader.
Leirungsvatnet
Leirungsvatnet er en innsjø i kommunene Skjåk og Lom i Innlandet. Den ligger i Reinheimen nasjonalpark og har utløp gjennom ei kort elv ned til Råkåvatnet.
Jimmy Bain
James Stewart «Jimmy» Bain (født 19. desember 1947 i Newtonmore, død 24. januar 2016 ) var en skotsk bassist og låtskriver, mest kjent for sitt samarbeid med hardrockgruppene Rainbow (1975–77), Dio (originalbesetningen) og Phil Lynott.
Han var sentral i prosjektet Hear 'n Aid «Stars» (Heavy Rock for Afrika) i 1985, i tillegg til flere andre nødhjelpsprosjekter. Et annet prosjekt Bain var involvert i var organisasjonen The Children of the Night Foundation, som har sitt mål å hjelpe gatebarn og hjemløs ungdom.
Som bassist benyttet han seg av plekter, med en stil der tekniske «sirkuskunster» var totalt fraværende. Istedenfor fokuserte Bain på basiske, kraftfulle groover, noe som gjorde han til en av heavy-rockens mest ettertraktede bassister.
Andre prosjekter
Jimmy Bain dannet gruppa Wild Horses på begynnelsen av 1980-tallet med ex-Thin Lizzy gitarist Brian Robertson. Wild Horses gav ut to album på EMI, Wild Horses og Stand Your Ground, før Robertson hoppet over til Motörhead. Bain var også kjent som en habil keyboardist. Han skrev med sin gode venn Phil Lynott på dennes to soloalbum, hvor han ved siden av bassen også trakterte keyboard.
Han var ellers ofte benyttet som studiomusiker, der han blant annet medvirket på Gary Moores album Dirty Fingers, innspilt i 1981 (utgitt 1984), samt Kate Bush' The Dreaming (1982).
Den 26. Razzie-utdelingen
'''Den 26. Razzie-utdelingen''' ble avholdt 4. mars 2006 på Ivar Theatre i Hollywood i California, og var en markering av de verste filmene fra 2005. Nominasjonene til utdelingen ble annonsert den 30. januar 2006.
Dette året var filmen med flest nominasjoner Maskens sønn, som fikk totalt åtte nominasjoner. Den ble tett fulgt av Deuce Bigalow: European Gigolo med fem, Dirty Love med seks, og The Dukes of Hazzard med syv nominasjoner. Den store vinneren ble Dirty Love med fire priser.
De nominerte er listet opp nedenfor, med vinnerne uhevet med fet skrift:
Verste film
Dirty Love (First Look Pictures)
Verste skuespiller
Rob Schneider for Deuce Bigalow: European Gigolo
Verste skuespillerinne
Jenny McCarthy for Dirty Love
Grunge
Grunge (tidvis omtalt som «Seattle-sound», grunge betyr «skitten, grisete, rotete»), tidvis fornorsket som «grønsj», er en subkultur og musikalsk undersjanger av alternativ rock som ble utviklet på midten av 1980-tallet i den nordlige delen av USAs stillehavskyst i delstaten Washington, særskilt i byen Seattle og området rundt. Den eldste grungebevegelsen roterte rundt Seattles uavhengige plateselskap Sub Pop og denne regionens musikalske undergrunnsmiljø. Tidlig på 1990-tallet hadde dens popularitet spredt seg med grungemiljøer også i California, og deretter dukket opp til overflaten i andre steder i USA og i Australia, bygget seg opp en sterk tilhengerskare og mange band signerte avtaler med store plateselskap.
Den 26. Razzie-utdelingen
Verste kvinnelige birolle
Paris Hilton for House of Wax
Grunge
Grunge ble kommersiell suksessfull tidlig på 1990-tallet grunnet utgivelser som Nirvanas Nevermind, Pearl Jams Ten, Soundgardens Badmotorfinger, Alice in Chains’ Dirt og Stone Temple Pilots’ Core. Suksessen til disse bandene fremmet populariteten til alternativ rock og gjorde grunge til en populær form for rockemusikk i samtiden. Selv om de fleste grungeband hadde blitt oppløst eller forsvunnet ut av syne ved slutten av 1990-tallet, hadde de påvirket moderne rockemusikk da deres sangtekster brakte samfunnsmessige emner inn i popkulturen, og la til introspeksjon (selviakttagelse) og en undersøkelse av hva det betydde å være sann mot seg selv. Grunge var en påvirkning på etterfølgende sjangre som post-grunge (en utledning av grunge) og nu metal.
Den 26. Razzie-utdelingen
Verste par på skjermen
Will Ferrell og Nicole Kidman i Forhekset
Grunge
Grunge blandet elementer fra punkrock og tungrock, som ved at forvrengte gitarer ble benyttet i begge sjangre, skjønt en del band opptrådte med mer fokus på det ene eller det andre. Som disse sjangrene benyttet grunge vanligvis elektrisk gitar, bassgitar, trommer og en sanger. Grunge tok også til seg inspirasjon fra indierock-band som Sonic Youth. Sangtekstene var ofte preget av angst og var introspektive, ofte fremmet emner som sosial fremmedgjøring, apati, opptatthet av isolasjon, og et behov for en form for frihet.
Et antall faktorer bidro til grungen nedgang. I fra midten til slutten av 1990-tallet var det mange grungeband som brøt opp eller ble mindre synlige. Nirvanas Kurt Cobain, betegnet av magasinet Time som «Den svingende nordvestkystens John Lennon», viste seg uvanlig plaget av suksess og slet med en avhengighet til heroin før han begikk selvmord 27 år gammel i 1994.
Betegnelsens opprinnelse
Ordet «grunge» ble benyttet på trykk før det ble benyttet i publikasjoner som referanse til musikksjangeren i Seattle. Ordet ble benyttet på Johnny Burnettes rockabillyalbum i 1957. I 1965 var det etablert som et amerikansk slanguttrykk blant tenåringer som referanse til «sluskete. skitten» eller «rotete», Musikkritikeren Lester Bangs benyttet det i 1972, av skribenten Paul Rambali i en artikkel i NME i 1978 for å beskrive mainstream gitarrock, og i en artikkel i magasinet SPIN i 1986 som hevdet at «Støy. Rock har alltid handlet om det. Det er primær grunge (skitten)... forvrengning… og fuzz…», en referanse til rockens forvrengte lydbilde i generell betydning.
Den 26. Razzie-utdelingen
Verste gjenskapelse eller oppfølger
Maskens sønn av New Line Cinema
Grunge
Betegnelsens opprinnelse
Mark Arm, vokalist for Seattle-bandet Green River — og senere Mudhoney — er generelt kreditert for å være den første som benyttet begrepet «grunge» for å beskrive musikken i Seattle. Arm benyttet det første gang i 1981 da han skrev et brev under sitt fødenavn Mark McLaughlin til en fanzine i Seattle kalt Desperate Times hvor han kritiserte sitt eget band Mr. Epp and the Calculations som «ren grunge! Ren støy! Ren skitt!» Clark Humphrey, bidragsyter til Desperate Times, siterte dette som den tidligste bruken av begrepet for å referere til et Seattle-band, og nevner at Bruce Pavitt fra Sub Pop populariserte begrepet som en musikalsk betegnelse vinteren 1987-1988, og benyttet det flere anledninger for å beskrive bandet Green River. Plateselskapet Sub Pop kalte Green Rivers EP Dry as a Bone fra juli 1987 for «ultraløs GRUNGE som ødelegger moralen til en generasjon». Den engelske musikkjournalisten Everett True hevdet at da Arm uttalte at Seattles gater var «steinlagt med grunge», benyttet han ordet i en negativ betydning for å bety «verdiløs». I denne bruken av «grunge» benyttet Arm ordet som et adjektiv, ikke som måte for å beskrive en musikksjanger.
Arm sa mange år senere at han ikke hadde skapt betegnelsen selv, han slo fast at begrepet hadde vært brukt i Australia på midten av 1980-tallet for å beskrive band som King Snake Roost, The Scientists, Salamander Jim, og Beasts of Bourbon. Arm brukte grunge som en beskrivende betegnelse framfor som en sjangerbetegnelse, men det kom til sist til å beskrive det hybride lydbildet av punk og metall i musikkmiljøet i Seattle. Forfatteren Catherine Strong uttalte at grungens «skitne sound» på slutten av 1980-tallet da lave budsjetter, ukjente med plateinnspillinger og en «bevist mangel på profesjonalisme» kan ha vært opprinnelsen til begrepet «grunge». Begrepet «grunge» har blitt utvidet til andre former, som da forfatteren Josh Henderson refererte til folk i musikkmiljøet i Seattle fra 1990-tallet som «grungere» i 2016.
Den 26. Razzie-utdelingen
Verste regissør
John Asher for Dirty Love
Verste manus
Dirty Love av Jenny McCarthy
Kjedeligste mål for tabloidene
Tom Cruise, Katie Holmes, Oprah Winfreys sofa, Eiffeltårnet & «Toms baby»
Grunge
Betegnelsens opprinnelse
En del band assosiert med sjangeren, slike som Soundgarden, Pearl Jam og Alice in Chains, har ikke vært mottakelig for betegnelsen, og foretrukket å referere til seg selv som ganske enkelt «rock and roll-band». Ben Shepherd fra Soundgarden uttalte at han «hatet ordet» grunge og hatet «å bli assosiert med det.» Jeff Stetson, musiker fra Seattle, uttalte at da han besøkte hjembyen på slutten av 1980- og begynnelsen av 1990-tallet som turnerende musiker, refererte ikke de lokale musikerne til seg selv som utøvere av «grunge» eller deres stil som «grunge», og de var ikke smigret over at det musikk ble kalt for «grunge».
Rolling Stone merket seg sjangerens mangel på en klar definisjon. Robert Loss innså utfordringene i å definere «grunge»; han uttalte at man kan fintelle historier fra grungemiljøet for å forsøke å forklare det, men så snart som du forsøker å definere grunge på denne måten, så «glipper det ut mellom fingrene dine». Roy Shuker uttalte at begrepet gjorde en rekke stilarter «uklare». Stetson mente at grunge ikke var en bevegelse, en «monolittisk bevegelse», eller en måte å reagere på 1980-tallets metallpop; han kalte begrepet en for misvisende, hovedsakelig basert på hype, oppblåst av media. Shuker uttalte at «’Seattle-sounden’ ble en merkedsføringsknep for musikkindustrien.» Stetson uttalte også at framtredende band som overveide å bli grunge (Nirvana, Pearl Jam, Soundgarden, Alice in Chains, Mudhoney og Hammerbox) lød alle forskjellige. Mark Yarm, forfatteren av boken Everybody Loves Our Town: An Oral History of Grunge, pekte på forskjellene mellom de ulike grungebandene, hvor en del var punk og andre var metall-basert.
Sangstil
Sangstilen til grunge var tilsvarende til de elektriske gitarenes utbrudd av høy, tungt forvrengte lydbilde. Kurt Cobain hadde en «brysk, sløret artikulasjon og grusete klangfarge» og Eddie Vedder fra Pearl Jam benyttet seg av en «bred, mektig vibrato» for vise sin «uttrykksdybde». Generelt benyttet grungesangerne en «dypere vokalstil» som var tilpasset de nedstemte gitarene og sangtekstenes mørke, tunge tematikk. Grungesangerne benyttet grov, rusten, raspete» vokaler, med «... knurring, stønning, skrik og mumling» og «sørgmodige stønn»; denne utstrekningen i sangstilene ble benyttet til å kommunisere «mangfoldet av følelser» i tekstene. Cobains reaksjon til «elendige tider» og misnøye med tidsepoken var hva han skrek ut i sine sanger. Generelt ble grungesanger sunget «ganske enkelt ofte noe uforståelig» og har blitt karakterisert som i «grenselandet av ustemte vokaler».
I henhold til tidsskriftet The Atlantic var de fire mest framtredende grungesangerne: Alice in Chains’ Layne Staley, som har blitt kalt «den mest minneverdige stemmen» i sjangeren for hans dyktighet med å fremme «kraft og sårbarhet», Kurt Cobain, som kunne både skrike og synge melodiøst i den samme sangen som John Lennon, Soundgardens Chris Cornell, som kunne klage og syne høye toner som Robert Plant, og Vedder, som blandet en Jim Morrison-inspirert baryton med en blanding av punk og rock. Jeff Stetson lovpriste Cobain og Mark Lanegan for særpreget i deres sangstemmer og karakteriserte Cornell, Staley og Carrie Akre for å ha «... en del av de største stemmene... som kan bli hørt i moderne rock»; han mente også at disse sangerne oppnådde deres stemmenivå uten 2010-tallets «industristandardiserte airbrushing». med auto-tune, et lydteknisk digitalt verktøy for rette urene toner, og således skjule manglende sangtalent.
Musikalsk stil
Seattles musikkjournalist Charles R. Cross definerte «grunge» som fylt med forvrengelser, nedtonet, og riffbasert rock som spilte høyt med feedback fra elektriske gitarer og tung og vektig basslinjer for å støtte dets sangmelodier. Robert Loss kalte grunge for en melding om «vold og hastighet, muskelstyrke og melodi,» hvor det er rom for alle slags folk, inkludert kvinnelige musikere.
Grunge blander elementer av punkrock, særskilt amerikansk hardcore-punk som Black Flag, og tungmetall, særskilt eldre, tradisjonelle tungmetallgrupper som Black Sabbath. Skjønt en del band spiller med mer fokus på det førstnevnte eller det sistnevnte. Allmusic karakteriserer grunge som «hybrid» som blander elementer fra tungmetall og punkrock. Alex DiBlasi uttalte at indierock var en tredje hovedkilde hvor den viktigste innflytelsen kom fra Sonic Youths «friformstøy». Grunge har til felles med punk en rå lo-fi-sound og tilsvarende sangtekster, og benytter også punkens lemfeldige og uprofesjonelle tilnærming til å spille og framføre musikk. Imidlertid hadde grunge et «dypere og mørkere» lydbilde enn punkrock og den minsket det bensindrevne tempoet til punk til en langsommere, slafset hastighet og benyttet seg av mer disharmoniske harmonier.
Dan Tucker, musikkskribent i TV-kanalen VH1, har pekt på at ulike grungeband ble påvirket av ulike sjangre, og uttalte at mens Nirvana trakk inspirasjon fra punk var Pearl Jam påvirket av klassisk rock og den «slafsete, mørk, og tunge band» som Soundgarden, Alice in Chains og Tad hadde en skummel metalltone.
Arv
Musikkritikeren Dave Whitaker skrev i 2011 at hver generasjon fra begynnelsen av «...plateindustrien har innført en sjangre som endret spillereglene», fra swingmusikken på 1930-tallet, rock and roll på 1950-tallet, punkrocken på 1970-tallet og deretter grunge på 1990-tallet. Imidlertid, «grungen var den siste amerikanske musikkrevolusjonen», da ingen post-grunge-generasjon har innført en ny sjanger som radikalt har endret musikkmiljøene. Han mente også at «den digitale revolusjon (digital musikk online, fildeling, etc) har betydd at det ikke har vært en «... generasjonsdefinerende sjangre siden grunge,» for at en sjangre så fullstendig gjennomtrenge markedet, krever «en musikkindustri med uendelig kontroll over markedet.» I 2016 uttalte Rob Zombie at grunge førte til at «rockestjernen» døde. I motsetningen til tidligere stjerner som «... Alice Cooper og Gene Simmons og Elton John,» som kunne «... like gjerne ha vært på en annen bedriten planet»; med grunge var holdningen at våre rockestjerner må se ut «akkurat som oss.»
Bob Batchelor mener at den uavhengige tankegangen og verdiene i Seattle som ga retningslinjer for utviklingen og framtoningen av band som Nirvana og Pearl Jam sto i konflikt med «de store plateselskapenes behov til å selge millioner av CDer.» Han mener også at til tross for grungemusikernes ubehag med de store plateselskapenes kommersielle målsetninger, og motstand av en del av de fremste bandene til å drive den promotering som plateselskapene krevde, inkludert musikkvideoer, MTVs videoprogrammer, spilte en medvirkende rolle i å gjøre grunge mainstream «ettersom mange musikkfans krevde deres første eksponering» på MTV framfor på en loakl eller «nisjeradio». Gil Troy uttalte at «... grungeopprøret, som de fleste andre i Amerikas konsumentkultur», endte opp med å bli «bekvemmelig, masseprodusert, ritualisert, og således frisert» av de store selskapene.
I 2011 uttalte John Calvert at «timing» er årsaken til hvor det ikke skjedde en ny grunge; den kulturelle stemningen på slutten av 1980-tallet og tidlig på 1990-tallet, som inspirerte bevegelsen, eksisterte ikke lenger. Jeff Stetson, låtskriver fra Seattle, har sagt at folk fra 2010-tallet som hører på grunge burde lære om «... konteksten og historien hvordan det begynte» og ha «... respekt for hvilken forbløffende ting det var som skjedde her [i Seattle] for du vil ikke se noe lignende igjen.» Michael Danaher i magasinet Paste mener at grungebevegelsen «... endret kursen til rock and roll, brakte med seg... fortellinger om misbruk og nedtrykthet» og samfunnsbevisste emner inn i popkulturen.
I henhold til Calvert har Nirvanas Smells Like Teen Spirit fått en «ikonisk plass i historien» da den hadde en «generasjonsdefinerende resonans» for unge mennesker i dens tidsalder; generasjon X. «Intet annet band... gjorde driften til selvdestruksjon... så hørbar», med autentisk smerte og misnøye. Calvert mener også «hitlistenes mest rasende, mørke og intense» musikk siden tidlig punkrock, og at den var «heavy da det var behov for heavy» for unge mennesker på denne tiden, «plage unge Amerika til å våkne opp» og gi dem noe å «klamre seg» til i vanskelige tider. En bok i 2017 hevdet at grunge «… endret for alltid rockemusikkens identitet på en måte som er analog til punk»; dessuten, grunge fremmet «introspektive» sangtekster om «eksistensiell autentisitet» og «hva det betyr å være tro mot deg selv.» Grunges Kurt Cobain har blitt karakterisert som «stemmen til generasjon X», og fått samme betydning for sin demografi som Bob Dylan hadde for 1960-tallets ungdom, og som John Lennon hadde for 1970-tallets generasjon. Bob Batchelor har uttalt at Nirvana var «likeså betydningsfulle som Elvis eller The Beatles.
I 2008 mente Darragh McManus i The Guardian at grunge var ikke bare en ung persons trend eller forbigående musikalsk påfunn, men at grunge syntetiserte kjernetanker i den moderne tidsalder, fra «feminisme, liberalisme, ironi, apati, kynisme/idealisme..., anti-autoritærisme, [til] skjev postmodernisme.» McManus mente at grunge behandlet alvorlige, tungtveiende emner, noe som ikke skjedde ofte i populærmusikken. I henhold til McManus var grunge for generasjon X ikke bare musikk, men den viktigste kulturelle innflytelsen. I henhold til Marlen Komar populariserte Nirvana den «ikke-hetrosexisten», en ikke-binære måte å forstå «kjønn og seksualitet», som framhevet hvordan menn og kvinne var likestilte og en progressiv politisk tenking.
Kvinners rolle
Mens det er en oppfatning at grungeband besto i «overveiende» grad av menn, var kvinner «meget representert» i grungeband som L7, Lunachicks, Dickless, 7 Year Bitch, The Gits, Courtney Loves band Hole (og Loves andre grupper på 1990-tallet), og Babes in Toyland, sistnevnte et band fra Minneapolis med kun kvinnelige medlemmer, og grunge var også nært «forbundet med riot grrrl», en feministiske undergrunnspunkebevegelse. Dan Tucker mente at L7 var et «helkvinnelig grungeband som steg opp fra det fruktbare undergrunnsmiljøet i Los Angeles og som hadde sterke bånd til Black Flag og kunne hevde seg opp mot et hvilket som helst mannlig band i holdning og volum.»
Sanger og bassist Kathleen Hanna, pioner riot grrrl-bevegelsen og framstående i bandet Bikini Kill, var tett knyttet til grungemiljøet i delstaten Washington. Det var Hanna som kom opp med navnet for Nirvanas gjennombruddsang «Smells Like Teen Spirit» i 1991. Det var en referanse til en deodorant som var markedsført særskilt mot unge kivnner. Kjente kvinnelige instrumentalister er blant annet bassistene D'arcy Wretzky og Melissa Auf der Maur fra The Smashing Pumpkins og trommeslager Patty Schemel (fra Hole og Courtney Loves prosjekter) og Lori Barbero fra Babes in Toyland. At kvinnelige instrumentalister ble en del av grunge er bemerkelsesverdig ettersom profesjonelle kvinnelige instrumentalister er uvant og sjeldne i de fleste rockesjangre.
Det var også mange kvinner som hadde en aktiv rolle i grungens undergrunnsmiljø, slike som riot grrrls som framstilte fanziner om grungeband og uavhengige plateselskap, som eksempelvis fanzinen Grunge Gerl. Tina Casale, som var med på å grunnlegge det uavhengige plateselskapet C/Z Records på 1980-tallet sammen med Chris Hanzsek. De utga i 1986 hva som har blitt kalt for den tidligste grungealbumet, Deep Six. Blant bandene representert er Soundgarden, Melvins, Malfunkshun, Skin Yard, Green River, og U-Men.
Kjente band
Band som overveiende er betegnet som grunge:
Seattle-området
Andre steder i USA
Australia
Canada
Storbritannia
Irland
Frankrike
Skotthyll
Skotthyll er en idrett eller et spill som handler om å kaste med jernskiver (hyller) som veier en knapp kilo og har en diameter på 12,5 cm. Poenget er å treffe flest mulig av de tre «munkene» (sylinderformede trekubber) som er stilt opp i den andre enden av banen.
Historikk
Skotthyll regnes, sammen med basse, som den trønderske nasjonalidretten. Opprinnelsen til idretten er noe uklar, men man tror den kan ha sammenheng med skotske ingeniører som var med å bygge jernbanen mellom Trondheim og Støren i 1860. Det første Trondheimsmesterskapet ble avholdt i 1934, mens Norges Skotthyllforbund ble stiftet i 1978.
Banen består av to platter på 5 x 0,6 meter hvor forkantene er 11 meter fra hverandre. Oppe på plattene står det tre "munker", trekjegler som er henholdsvis 20, 25 & 30 cm høye. De kalles 10, 20 og 30 (poeng) munken. Poenget er å treffe de tre munkene med hylla, ei stålplate med diameter 12,5 cm og en vekt på 920 gram som man kaster fra motsatt platt. Man får poeng etter hvor mange munker man greier å rive ned, dvs at maks poengsum for et kast er 60 poeng. En skotthyllserie består av 30 kast, 15 kast fra hver side. Norgesrekorden individuelt er per dags dato (5.september 2012) på 990 poeng. Det konkurreres både individuelt og i lag. Skotthyll er i disse dager en ganske liten sport, men det har ikke alltid vært slik. På et Trondheimsmesterskap på 1930-tallet var det ikke mindre enn 3 000 tilskuere.
Vinteren 2011-2012 åpnet skotthyllas storstue, Skotthyllhallen, på Rosten utenfor Trondheim. Her foregår det innendørskasting igjennom vinteren.
Grunnen til at regionale idretter som skotthyll fortsatt holdes i hevd kan sies å være en leting etter identitet, rekonstruksjon av levninger fra fortiden og samtidig en interesse for utvikling eller kontinuitet.
Utbredelse i Norge
Norges Skotthyllforbund ble dannet 28. november 1978. Det var 748 medlemmer i Norges Skotthyllforbund 2004, fordelt på 69 klubber. Det arrangeres mesterskap i Trondheim, Stjørdal, Fosen og på Møre. Østlandet har lokal kasting. Skotthyll er spesielt utbredt i Trøndelag og minner om franskmennenes tidsfordriv boulle petanque.
Kretser i Norge
I tillegg finnes det "områder" der utbredelsen enda ikke tilsier en egen krets enda. Disse områdene er Fosen, det fins én klubb på vestlandet, og det finnes også en skotthyllklubb på Gran Canaria.
Foreldrepenger
Foreldrepenger er en inntekt man mottar under permisjon etter å ha blitt forelder ved fødsel eller adopsjon. I Norge fra 1. juli 2018 kan man motta 100 % av tidligere lønn i 49 uker eller 80 % av tidligere lønn i 59 uker. For å motta foreldrepenger må moren ha hatt pensjonsgivende inntekt i minst seks av de siste ti månedene forut for stønadsperioden. Barnets mor kan starte stønadsperioden fra 12 til 3 uker før termin, og har enerett til de første 6 ukene etter fødselen. Barnets far/medmor har fra 1. juli 2018 rett, men ikke plikt, til å ta ut 15 uker av den totale stønadsperioden (den såkalte fedrekvoten). Disse 15 ukene med permisjon bortfaller dersom de ikke tas ut av faren. Det er også en mødrekvote på 15 uker. Seks av disse må tas umiddelbart etter fødselen. Tre uker før termin er også forbeholdt mor. Foreldrene står fritt til å fordele den resterende perioden med foreldrepenger slik de ønsker.
Dersom barnets biologiske mor er registrert partner og hennes partner adopterer barnet innenfor stønadsperioden, får hun tilsvarende rettigheter som fedre/medmødre.
Eksterne lenker
Allocation de maternité
Storsjøen (Tolga)
Storsjøen er en innsjø i Hodalen i Tolga kommune i Innlandet. Sjøen ligger innenfor Hodalen landskapsvernområde.
Det arabiske alfabetet
Det arabiske alfabetet (arabisk: أَبْجَدِيَّة عَرَبِيَّة ’abjadiyyah ‘arabiyyah) eller arabisk abjad er skriftsystemet for det arabiske språket. Det er spesielt utviklet for dette språket, det skrives fra høyre til venstre og består av 28 bokstaver. Varianter av alfabetet utgjør skriftsystemet til flere andre språk, som for eksempel det persiske alfabetet og flere nordafrikanske språk, som somali. Grunnet at bokstavene som oftest representerer konsonanter klassifiseres språket som en abjad. Det finnes imidlertid tegn for vokaler i skriftsystemet, så det betegnes som en uren abjad.
Alfabetet ble utviklet fra det nabateiske alfabetet som igjen var avledet av en form for arameisk skrift. Disse skrifttypene er kjent fra tiden rundt 300-tallet e. kr. Det har eksistert forskjellige stiltyper av arabisk skrift som nå er gått helt av bruk.
Det finnes ingen store bokstaver i det arabiske alfabetet, alt skrives «i ett», det sitter fast i hverandre, nesten som løkkeskrift, med unntak av de ikkekoblende bokstavene. Man har ikke egne bokstaver for de korte vokalene, disse kan markeres over og under bokstavene med egne tegn, men dette blir sjelden brukt, med unntak av i skolebøker for barn og i Koranen.
De fleste bokstavene, men ikke alle, har 4 former, ettersom hvor i ordet de står, enten i isolert form, begynnende form, inne i eller på slutten av ordet (siste bokstav). Noen bokstaver er såkalte ikke-koblende bokstaver, disse bokstavene fester seg ikke til bokstaven som kommer etter, derfor har de bare to former. Dersom en slik bokstav står i begynnelsen eller inne i et ord, vil det føre til at ordet må skrives som to streker, siden disse bokstavene ikke kan feste til det som kommer etter. F.eks. i ordet الإسلام, al-'islām kan man se tre slike «brekk»: Etter den første «alif»en (ا), og etter begge «la» (لا) sammenskrivningene; «m» (م) står derfor i uavhengig form, selv om den kan skrives i alle fire formene og derfor festes til en forestående bokstav. Arabisk skrift benytter seg av mange sammenskrivinger, som «la» (لا), spesielt i håndskrevne tekster.
Det finnes også noen ekstrategn som ikke regnes som en del av alfabetet.
På flere andre språk som bruker alfabetet, som farsi, urdu og malay, brukes tilleggsbokstaver.
Det arabiske alfabetet
(OBS! Du må ha installert støtte for arabisk skrift hvis du skal kunne se bokstavene, du kan prøve å velge arabisk under encoding i nettleseren din.)
Korte vokaler
Korte vokaler skrives på arabisk med diakritiske tegn kalt harakat over eller under foregående konsonant. For å markere at en konsonant ikke etterfølges av en vokal kan den markeres med et sukūn.
Lange vokaler
I tekster der korte vokaler ikke skrives ut representeres de lange vokalene av konsonanttegnene ʾalif, yāʾ og wāw. Et viktig unntak er den bestemte artikkelen al der a uttales kort til tross for at den skrives med ʾalif.
Håndtering i datamaskiner
Tegnkodingen Unicode støtter det arabiske alfabetet. Det finnes tegnkoder både for nominelle arabiske bokstaver (som skal formes ved utskrift, slik at de bindes sammen med tilstøtende bokstaver) og for predannede bokstaver og ligaturer. De predannede arabiske bokstavene er med som tegnkoder for kompatibilitet med eldre tegnstandarder, og bør ikke benyttes i nyskrevne tekster. De nominelle bokstavene skrives ut med ulik utformning, og eventuelt ulik vertikal posisjonering, avhengig av tilstøtende bokstaver. Moderne fonter (som for eksempel OpenType eller AAT) for arabisk inneholder flere former for hver nominell arabisk bokstav (pluss eventuelle ankerpunkter for vertikal posisjonering), og utskriftsystemet velger form avhengig av nabobokstaver. Tegnkodene for de predannede bokstavene anvendes da ikke, og en hel del utvidede arabiske bokstaver har ingen kodepunkter for predannede varianter. Også ligaturer, spesielt for den obligatoriske lam-alif-ligaturen, formes ved hjelp av data i fonten, ikke via tegnkoder for arabiske ligaturer.
Et annet problem er at skriveretningen for arabisk tekst er fra høyre mot venstre. Ifølge Unicode skal arabisk tekst lagres i leseordning, og siden skrives ut høyre-til-venstre. Så om en tekst bare inneholder arabiske bokstaver og noen skilletegn er det lett, tegnenes rekkefølge snus ved utskrift (om man må skrive ut fra venstre mot høyre), eller helt enkelt skriver dem ut høyre-til-venstre, samtidig som enkelte tegn, blant andre parenteser, speiles. Men om teksten også inneholder for eksempel ord skrevet i et alfabet der skriveretningen er venstre-mot-høyre, eller tall (arabiske tall skrives fra venstre mot høyre) blir det mer komplisert. Unicode-standarden inneholder en, dessverre ganske komplisert, algoritme for dette som programvareutviklere kan benytte. Resultatet blir ikke alltid perfekt, så det finnes også styringskoder som kan brukes slik at utskriften kan forbedres, for eksempel for parenteser, sitat og lignende. I HTML finnes i stedet attributter for dette som bør anvendas i stedet for styringskodene.
Kamtsjatkahalvøya
Kamtsjatkahalvøya (russisk: полуо́стров Камча́тка), eller bare Kamtsjatka, er en halvøy ved stillehavskysten i det østre Sibir i Russland, rett nord for Japan. Halvøya er omkring 1 250 km lang og dekker et areal på ca. 472 300 km². Vest for halvøya ligger Okhotskhavet. Administrativt tilhører halvøya Kamtsjatka kraj.
Det sentrale dalføret og elva Kamtsjatka er flankert av stor vulkanisk aktivitet. Det finnes omkring 160 vulkaner på halvøya, hvorav 29 fortsatt er aktive. Halvøya har faktisk den største tettheten av vulkaner i verden, og 19 av dem står på UNESCOs verdensarvliste. Den høyeste av disse er Kljutsjevskaja Sopka, der toppen ligger 4 750 moh. Den mest slående er allikevel Kronotskij, som har en nærmest perfekt konisk form og av mange regnes som en av verdens aller flotteste vulkaner. De fleste vulkanene tilhører Sredinnyjfjellene.
Halvøya har også et slående plante- og dyreliv, der den enorme kamtsjatkabjørnen, en lite anerkjent genetisk variant av brunbjørn, helt klart tilhører verdens aller største bjørner. Den blir nesten like stor som kodiakbjørnen. Noen mener sågar at denne bjørnen kan være selve opphavet til kodiakbjørnen. Halvøya er også kjent for sitt fantastiske laksefiske, forekomster av blåhval like på utsiden av kyststripen. Av de 1 168 plantene som finnes på halvøya er hele 10 % knyttet til bestemte områder (endemiske), hvorav flere kun finnes rundt de geotermiske kildene (geysir) og vulkanene.
Ileum
Ileum er sluttsegmentet av tynntarmen, som er delt i tre. De to andre segmentene er henholdsvis duodenum (startsegmentet), som helst er kjent som tolvfingertarmen, og jejunum (midtsegmentet).
Kjos (andre betydninger)
Kjos, som egentlig refererer til en liten vik, har flere betydninger:
Jeg gjør hva som helst
Jeg gjør hva som helst er et norsk gameshow med Frithjof Wilborn som gikk på TV 2 i 2005. Konseptet gikk ut på at en nær slektning eller venn måtte gjøre noe ubehagelig for å oppfylle drømmene til den andre. Programmet gikk på tirsdager.
Soda
Soda kan vise til:
Jeg gjør hva som helst
Premieren ble sett av 634 000, mens siste episode ble sett av 386 000.
Dreyers Forlag
Dreyers Forlag A/S, ofte bare kalt Dreyer, var et norsk forlag. Forlaget startet opprinnelig som en trykkeribedrift i Stavanger i 1847, men forlagsdelen av virksomheten ble kjøpt opp av Barthold A. Butenschøn i 1942 og etablert som forlag da, med Butenschøn som direktør og dikteren Alf Larsen som hovedkonsulent. Senere overtok forfatteren Aasmund Brynildsen konsulentjobben. Butenschøn gikk av med pensjon i 1979 og etablerte noen år senere forlaget Andresen & Butenschøn sammen med Hans B. Butenschøn og Anton Fredrik Andresen. Halfdan Kielland overtok etter ham i 1979 i Dreyer.
Forlaget utga mye oversatt essayistikk (bl.a i serien Dreyers kulturbibliotek), men også norsk og oversatt skjønnlitteratur. Georges Simenon forfatterskap (Maigret-bøkene) var i mange år en viktig inntektskilde.
Dreyer ble slått sammen med Grøndahl & Søn Forlag A/S i 1991 under navnet Grøndahl og Dreyers Forlag A/S. Det sammenslåtte forlaget ble eiet av Cappelen. I 1999 ble Grøndahl og Dreyers Forlag oppløst og det gikk inn i Cappelen.
Andresen & Butenschøn
I 2010 byttet forlaget Andresen & Butenschøn navn til Dreyers Forlag Oslo AS. http://www.dreyersforlag.no/
Pheosia
Pheosia er en slekt av sommerfugler som tilhører familien tannspinnere (Notodontidae). De er middelsstore spinnere, ganske slanke med avlange vinger, forvingenes tegninger med nesten hvitt midtfelt og mørkere sider er karakteristisk. Larvene, som lever på løvtrær, er nakne, lange og tynne, med en spiss pukkel på bakerste kroppsledd. Det forekommer to arter i Norge, seljetannspinner (Pheosia tremula) og bjørketannspinner (Pheosia gnoma), begge er ganske vanlige.
Hjo kommune
Hjo kommune er en kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Hjo.
Nouâdhibou
Nouadhibou er en by i det nordlige Mauritania, beliggende ved Atlanterhavet. Havnen i Nouadhibou er den største i Mauritania, der særlig jernmalmutførsel og fiskerier er de viktigste aktivitetene. Tidligere het byen Port Etienne.
Skip med lasteevne inntil 175 000 tonn kan anløpe malmhavnen.
Ellers har Nouadhibou en mellomstor flyplass som gir forbindelse til andre flyplasser i Mauritania, andre land i det nordvestlige Afrika og til noen av Kapp Verde-øyene og Kanariøyene. Fra Nouadhibou løper en riksveg langs kysten til hovedstaden Nouakchott.
Fylkesvei 4338
Fylkesvei 4338 går mellom Varhaug og Vadland i Hå. Veiens lengde er 5,2 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 144.
Ole Knudsen Tvedten
Ole Knudsen Tvedten eller Olav Tveiti (født 1758, døpt 8. oktober, død 5. oktober 1837 ) var bonde og lensmann fra Valle i Setesdal. Lensmannsembetet hadde han i nesten 50 år fra 1785. Han bodde på Nordigard Tveiten i Valle. Gården er siden 1969 en del av Setesdalsmuseet, og kjent som Tveitetunet.
Ole Knutsen Tvedten var 3. representant fra Råbyggelaget til Riksforsamlingen på Eidsvoll våren 1814, og sto på Selvstendighetspartiets side i forhandlingene. På Eidsvoll kjempet han for odelsretten. Han var ikke siden aktiv i rikspolitikken.
Det har gått mange historier rundt lensmannen, ikke minst om hvordan han ikke bøyde seg for øvrigheten. Han skal også ha imponert Christian Frederik med å bære en fullvoksen hest rundt tunet på Eidsvoll.
Kongeriket Danmark
Kongeriket Danmark er et riksfellesskap som består av tre land: Danmark, Færøyene og Grønland. Kongeriket Danmark er et monarki sui generis med føderale trekk og med monarken av Danmark som statsoverhode. I Kongeriket Danmark er styreformen konstitusjonelt monarki.
Frank Carlucci
Biografi
Carlucci ble født av foreldre av italiensk herkomst. Han ble uteksaminert ved Princeton University i 1952 hvor han var i samme klasse som Donald Rumsfeld. Han studerte i perioden 1954–1955 ved Harvard Business School.
Carlucci var i perioden 1952–1956 offiser og fra 1956 til 1969 ansatt i Utenriksdepartementet. I 1961 deltok han i en CIA-operasjon i Kongo for å berge amerikansk borgere. I den biografiske filmen Lumumba påståes det at han i virkeligheten var innblandet i mordet på Kongos leder Patrice Lumumba. Han arbeidet senere for Donald Rumsfeld som ledet Office of Economic Opportunity, et embete for fattigdomsbekjempelse, og etterfulgte Rumsfeld i 1970 i dette embetet. På begynnelsen av 1970-tallet var han sekretær i administrasjonen til president Richard Nixon. I perioden 1974–1977 var han ambassadør til Portugal og i 1978–1981 visedirektør i CIA under Stansfield Turner, før han begynte i Reagan-administrasjonen. Han var forsvarsminister under president Ronald Reagan i perioden 1987–1989, etter at Caspar Weinberger måtte fratre på grunn av sin rolle i Iran-Contra-saken. Han ble betraktet som noe mindre hard overfor Sovjetunionen enn Weinberger. Han ivret samtidig for en raskere oppbygning av våpenkreftene for å fremtvinge en raskere avslutning av den kalde krigen, og dette var en linje som Reagan fulgte.
Kongeriket Danmark
Statsrettslig stilling
Færøyene og Grønland er ifølge Danmarks grunnlov en del av det danske rike og underlagt dansk myndighet, men Folketinget har delegert noen ansvarsområder til hjemmestyrene i de to områdene.
Frank Carlucci
Biografi
I slutten av 1980-årene begynte han å arbeide for Carlyle Group. Han har også vært tilknyttet den neokonservative tankesmien Project for the New American Century og RAND Corporation. Han har videre sittet i styret for Middle East Policy Council og US-Taiwan Business Council.
Carlucci var blant de hyppigst brukte intervjuobjektene i den franske dokumentar-serien CIAs hemmelige kriger, fra 2003.
Kongeriket Danmark
Statsrettslig stilling
Folketinget har ved lov gitt Færøyene og Grønland omfattende autonomi; Færøyene fikk «hjemmestyre» i 1948, og Grønland fikk det i 1979. Grønlands hjemmestyre ble i 2009 erstattet av «selvstyre». Det pågår en juridisk debatt om hvilken konstitusjonell vekt disse ordningene har. Generelt er det to motstridende synspunkter: (a) lovene delegerer makt fra Folketinget og kan tilbakekalles ensidig av det, og (b) lovene har spesiell status, så endringer krever samtykke fra det færøyske Løgting eller den grønlandske Inatsisartut, henholdsvis.
Grøtvatnet
Grøtvatnet er en innsjø i Melhus kommune i Trøndelag. Den nordligste delen av sjøen kalles Broka. Grøtvatnet har utløp mot nord til Sagbekken, som renner ned til Benna.
Hammer skole
Hammer skole er en skole for 8.–10. klassetrinn (ungdomsskole) i Lørenskog i Akershus. Skolen har ca. 325 elever.
Hammer skole ble innviet 23. januar 1862. I 1902 ble et nytt skolebygg tatt i bruk; bygget omtales i dag som «Hammer gamle skole». I 1968 ble enda et nytt skolebygg ferdigstilt; det bygget ble påbygd i 1984 i forbindelse med overgangen til ungdomsskole. Ved skolestart i 2013 ferdigstilles en ny skole på Hammer, og den gamle skolebygningen vil derfor bli revet.
Skolen var en ren barneskole fram til 1983, da den siste førsteklassen ble tatt inn på skolen. Det trinnet fikk følge Hammer skole ut barnetrinnet. I 1985 kom de første ungdomsskoleklassene til Hammer fra boligområdent Kurland. I 1989 ble Hammer en ren ungdomsskole, og de første ungdomsskoleklassene overført fra Finstad.
Terningmoen
Terningmoen leir er en militærleir med tilhørende skyte- og øvingsområde på Vestad i Elverum. Terningmoen er en del av Østerdal Garnison, sammen med Rena leir.
1600 til 1900-tallet
Østoppland infanteriregiment ble opprettet i dette distriktet fra år 1657. Fra 1650-tallet ble det bygget befestninger i Elverumsområdet på begge sider av elveløpet: Christiansfjeld festning og etterhvert Terningen skanse og Grindalskansen ved vestsiden.
Terningmoen som forsvarsanlegg ble først opprettet som ekserserplass for Østerdalens bataljon i Akershusiske infanteribrigade ca. år 1879. Etter denne tiden startet gradvis utbygging og arealutvidelse.
Armenias provinser
Armenia består av ti provinser (marzer, մարզեր) og ett område rundt hovedstaden Jerevan. Til sammen er det elleve administrative inndelinger. Den øverste lederen i hver av de ti provinsene er marzpet-en, som utnevnes av regjeringen. Lederen i Jerevan er ordføreren, utnevnt av presidenten.
Terningmoen
1900 og 2000-tallet
I 1932 ble Skyteskolen og Vinterskolen for infanteriet slått sammen til Skyte- og vinterskolen for infanteriet (SVI) på Terningmoen, noe som igjen medførte byggevirksomhet. Leiren ble betraktelig utvidet under 2. verdenskrig og i etterkrigstiden.
På starten av 1980-tallet flyttet Østoppland forsvarsdistrikt og Østoppland infanteriregiment nr. 5 sin stab til Terningmoen fra Regimentsgården i Elverum. Terningmoen ble standkvarter for Østoppland heimevernsdistrikt nr. 05.
Terningmoen var også tidligere standkvarter blant annet for Oppland Regiment, Infanteriinspektoratet, infanterilinjen ved befalsskolen for Hærens Kampvåpen (BSKAMP), Kampvåpenets Utdanning og Kompetansesenter (KampUKS) og deler av FIST-H.
Ved utbyggingen av Terningen Arena i 2009-2010 ble et mindre areal av leiren solgt til fordel for flerbruksanlegget.
Brann
Natt til 9. februar 2010 ble tre lagerbygninger overtent og totalskadd. To av bygningene var depoter, som lagret full bekledning og militært utstyr til ca. 1000 soldater. Det tredje bygget var våpenlager og -verksted, samt kontorer for FLO. Bygg og det meste av materiell var å regne som totalskadd. Ingen av bygningene, som ble bygget i henholdsvis 1888, 1933 og 1943, hadde vernestatus.
I dag
Leiren er i dag preget av tre utbyggingsperioder: Etableringsperioden sent på 1800-tallet, bygg fra 2. verdenskrig og bygg fra etterkrigstiden til i dag.
Avdelinger
Leiren huser:
Støttefunksjoner og administrative avdelinger:
Heimevernsstaben, som tidligere holdt til ved Akershus festning, ble i desember 2011 flyttet til Terningmoen. Staben på ca. 40 ansatte utgjør ledelsen for hele HV.