cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosovokrigen
Oppløsningen av Jugoslavia etter Tito
EF utnevnte i august 1991 en kommisjon som skulle gi juridisk råd i forbindelse med forhandlinger mellom delrepublikkene (Arbitration Commission of the Peace Conference on Yugoslavia). Kommisjonen ble ledet av den franske juristen Robert Badinter. Forhandlingene om Jugoslavia ble ført i Haag og ledet av Peter Carington, kommisjonen ga uttalelser blant annet på spørsmål fra Lord Carington. Kommisjonens uttalelser (opinions) var ikke bindende. Kommisjonen konstaterte at Jugoslavia var i ferd med å bli oppløst og uttalte at alle delrepublikkene var likeverdige etterfølgere av den føderale republikken. Delrepublikker som brøt ut av føderasjonen var dermed ikke å anse som opprørere ifølge kommisjonen, og delrepublikker som brøt ut var å anse som nye, suverene stater. Kosovo var en provins og ikke en delrepublikk, og dermed ikke omfattet av kommisjonens uttalelse. EF-landene hadde dermed et grunnlag for å skille mellom utbrytere som var legitime nye stater som burde anerkjennes og de som ikke var det, noe som ifølge Caplan var en folkerettslig nyvinning. I desember 1991 avviste EF på dette grunnlaget en forespørsel fra Kosovo om å bli vurdert som selvstendig stat. Under forhandlingene i Haag hadde Lord Caringtons første utkast en betingelse om anerkjennelse av Kosovos autonome status, dette punktet ble strøket trolig for å få aksept fra Milošević og til stor skuffelse for kosovoalbanerne. Frem til Kosovokrigen ble uavhengighet for Kosovo helt avvist. «Rugova burde nå vite at uavhengighet for Kosovo ikke er aktuelt» uttalte Bill Clintons talsmann i mars 1998, et syn som ble delt av europeiske ledere.
Etniske albanere utgjorde majoriteten i Kosovo og drev fra 1989 en ikke-voldelig motstandskamp mot de serbiske makthaverne, ledet av Ibrahim Rugova. I løpet av 1990-tallet var det tautrekking mellom ulike fraksjoner i Kosovo om uavhengighet skulle søkes gjennom voldelige eller ikke-voldelige metoder. Rugovas arbeid ledet ikke til noen innrømmelser fra sentralregjeringen i Beograd og heller ikke internasjonal støtte for Kosovos uavhengighet. Etter de blodige krigene i Bosnia og Kroatia sluttet de fleste kosovoalbanere opp om Rugovas linje, mens noen grupper, blant annet i eksilmiljøene i Tyskland og Sverige, avfeide Rugova som serbisk agent. En liten gruppe menn øvde geriljakrig i en leir i Labinot i Albania. Eksilmiljøene samarbeidet også med yngre radikale inne i Kosovo, blant annet Hashim Thaci.
Dayton-avtalen
Kosovo var ikke et tema under Dayton-forhandlingene i 1995 noe som var et stort politisk nederlag for Rugova. Fraværet av voldelig konflikt i Kosovo i 1995 gjorde at situasjonen der ikke ble ansett som akutt. Dayton bidro til radikalisering av kosovoalbanerne. Resten av verden var ikke særlig oppmerksom på at Dayton var et stort sjokk for kosovoalbanere: Fordi Kosovo bare var en provins i Jugoslavia og ikke en republikk, skulle Kosovo fortsatt være en del av Serbia eller rest-Jugoslavia. EU anerkjente Den føderale republikken Jugoslavia bestående av Serbia, inkludert Kosovo, og Montenegro. I Kosovo begynte en del kosovoalbanske politikere argumentere for at Rugova burde øke presset mot Beograd for eksempel ved å arrangere demonstrasjoner, og til manges skuffelse gjorde Rugova ingenting. Mange kosovoalbanere mistet etter hvert troen på Rugovas tålmodige, ikke-voldelige linje. UÇK begynte som den militære grenen av det venstreradikale partiet LPK og fungerte lenge som en paraplyorganisasjon på grunn av sterk fraksjonering. Dayton-forhandlingen var i regi av USA ved diplomaten Richard Holbrooke. General Wesley Clark var også en nøkkelperson på amerikanske side i Dayton.
Ifølge Espen Barth Eide var én tolkning av Dayton at politisk fasthet kombinert med flyangrep var avgjørende for at Bosnia-serberne ga etter. Eide mener at bildet er mer sammensatt særlig ved at Holbrooke fikk aksept i Washington for en løsning basert krigens realiteter. Før Dayton hadde kroatiske styrker gjenvunnet områder i Kroatia og den kroatisk-bosniakiske alliansen på offensiven på bakken i Bosnia. De serbiske styrkene i Bosnia forsøkte å konsolidere sine posisjoner noe som blant annet ble fulgt av Srebrenica-massakren. Ifølge Eide var Dayton et godt tilbud til Bosnia-serberne i denne trengte situasjonen, NATOs flyangrep bidro ytterligere. Kosovoalbansk politikk på 1990-tallet var hele tiden basert på hvordan det var forventet at det internasjonale samfunnet ville reagere. UÇK mente at Dayton viste at man måtte gripe til våpen for å bli hørt internasjonalt. Veton Surroi, redaktør for Koha Ditore, uttalte på bakgrunn av Dayton at «etniske territorier har legitimitet» og «internasjonal oppmerksomhet kan bare oppnås ved krig».
USAs FN-ambassadør, Madeleine Albright (senere USAs utenriksminister), erklærte i november 1996 at Jugoslavia ville ikke få sete i FN før Kosovo-spørsmålet var løst og samarbeidet fullt ut med krigsforbrytertribunalet i Haag.
Spenningene som tiltok i Kosovo etter Dayton-avtalen ble ikke fulgt opp av det internasjonale samfunnet.
UÇK vokser frem
Kosovos frigjøringshær (UÇK) sprang ut av LPK (Lëvizja Popullore e Kosovës, «Kosovos folkebevegelse»), et marxistisk og nasjonalistisk parti. UCKs opphav kan spores til de politiske urolighetene tidlig på 1980-tallet. Hashim Thaçi var blant de sentrale personene i UÇK fra tidlig 1990-tall og ble politisk leder i 1999. På et hemmelig møte i Drenica i 1993 ble en firemannsgruppe i LPK utpekt til å forberede geriljakrig. Selv innenfor LPK var det få som før 1996-1997 visste hva som ble forberedt. UÇK hadde i begynnelsen lite tilgang på våpen og inne i Kosovo besto mye av arbeidet med rekruttering av «sovende» sympatisører som var klare til å gripe til våpen og ta kontroll over sin landsby. I perioden 1993-1995 ble en og annen politimann skutt ned og UÇK tok på seg ansvaret. Ramush Hardinaj var en annen sentral leder. Han oppholdt seg lenge i Sveits der han trente geriljakrig, og på 1990-tallet snek han seg over grensen fra Albania og organiserte treningsleirer for UÇK. I 1996 ble serbisk politi og sivile etniske serbere angrepet av kosovoalbanere. I 1997 dukket UÇK opp og tok på seg ansvaret for angrep på serbisk politi. I januar 1997 ble tre medlemmer av UÇK skutt og drept av politiet. UÇK hadde i utgangspunktet sværte lite tilgang på våpen og ammunisjon inntil våren 1997 da Albania kollapset i en bankkrise og statsapparatet sluttet å fungere. Albanerne var rasende på president Sali Berisha og myndighetenes våpenlager ble brutt opp mens hæren gikk i oppløsning og politiet flyktet. På kort tid var det tilgang på hundretusen khalasjnikover til 10 dollar hver. Tiltagende misnøye med Rugovas linje førte i 1997 til bedre rekruttering og finansiering til UÇK. Det vekte oppsikt da maskerte UÇK-menn i november møtte opp i en begravelse. Per november 1997 besto UÇK av et par hundre mann.
I 1998 fremsto UÇKs som den ledende politiske gruppe i Kosovo, og Rugova hengte seg på UÇKs offensive strategi for ikke å bli skjøvet helt ut og i verste fall definert som forræder med fare for eget liv. I desember 1992 kom Bush med en klar advarsel: I tilfelle serbisk bruk av våpen ved konflikt i Kosovo ville USA være klare til å bruke militærmakt mot serbiske styrker i Kosovo og i Serbia ellers. Clinton gjentok advarselen i 1993. Det politiske kaoset i Albania våren 1997 førte til en strøm av lette våpen inn i Kosovo og UÇK innledet et åpenlyst væpnet opprør med sikte på å frigjøre etniske albanere i Kosovo (og i Makedonia) for å slutte seg til et «Stor-Albania». USAs utsending Robert Gelbard møtte Milošević 23. februar 1998 og erklærte deretter at UÇK «without any question is a terrorist group» og USA sterkt fordømte terrorisme i Kosovo. Statlige valg og institusjoner ble boikottet og separate albanske institusjoner opprettet. Mange albanere flyktet i denne perioden til utlandet, blant annet til Norge. Fra 1996 av startet den albanske Kosovos frigjøringshær å angripe serbisk politi. I 1997 demonstrerte studenter ved Universitetet i Priština blant annet for rett til bøker på eget språk, noe som ble slått ned av serbisk politi.
Opptrapping første halvår 1998
Første halvår 1998 ble den væpnede konflikten trappet tydelig opp i første runde av Kosovo-krigen. UÇK angrep politibiler og drepte antatte kollaboratører. I løpet av februar 1998 hadde politiet trukket seg ut av mesteparten av Drenica. Fire serbiske politimenn ble drept i et attentat 28. februar 1998. Politiet angrep 4. mars i landsbyen Donji Prekaz en eiendom tilhørende Adem Jasheri (som flere år tidligere hadde drept en politimann), og 58 personer ble drept hovedsakelig Jasheris slektninger. De serbiske motangrepene førte til store protester i Priština, og serbisk politi slo ned på demonstrasjonen. Kosovos skyggeregjering gjennomførte i mars 1998 et nytt valg og Rugovas parti fikk 90 % av stemmene. Kontaktgruppen forsøkte å isolere terroristene og den britiske utenriksministeren oppfordret til forhandlinger mellom Rugova og Milošević. Utover våren 1998 fordelte UÇK våpen og uniformer, blant annet over grensen fra Albania, og «sovende» medlemmer ble mobilisert. UÇK gjorde rask fremgang og erobret en forsyningskorridor til Albania. Serbiske styrker var først passive og gjorde knapt motstand, og UÇK erklærte stadig mer «frigjort territorium». I juli 1998 hadde UÇK mer eller mindre kontroll over 30 % av Kosovos territorium. Situasjonen utviklet seg raskt og var til dels kaotisk med unge som krysset grensen for å skaffe våpen, og UÇK hadde i liten grad organisasjonen klar. I juli 1998 var Milošević nøling over og serbiske politistyrker slo tilbake. Jugoslavias hær sammen med innenriksdepartementets sikkerhetsstyrker svarte med en til dels brutal motoffensiv mot UÇK-geriljaen. UÇK trakk seg tilbake og den serbiske offensive skapte 200,000 interne flyktninger som verden utenfor ble oppmerksomme på gjennom media. I desember 1997 og tidlig i 1998 diskuterte Nord-Makedonias regjering med ledelsen i Washington sikkerhetstiltak for landet, blant annet i form av eventuelle NATO-baser, på bakgrunn av den tiltagende konflikten i Kosovo. Det ble annonsert at en militærøvelse i Makedonia skulle avholdes i september 1998 og i midten av mai innledet NATO kontakt med UÇK. Utover 1998 begynte sivile kosovoalbanere å flykte over grensene til Albania og Makedonia fra områdene hvor kampene mellom UÇK og serbiske sikkerhetsstyrker var hardest. Forholdene i området ble forverret i løpet av 1998 og FNs sikkerhetsråd vedtok resolusjonene 1160, 1199 og 1203 som fordømte voldsbruken og ba om forhandlinger. NATO fordømte UCK som terrorister første halvår 1998 og kom utover våren med militære trusler mot Serbia. NATO-landene gjorde våren 1998 det klart at regimet i Beograd ble ansett som hovedproblemet. Både Russland og NATO-land ønsket utvidet selvstyre for Kosovo, men uten ytterligere fragmentering av Jugoslavia. USA og Storbritannia arbeidet for å få Sikkerhetsrådet til å vedta en resolusjon om å bruke «alle nødvendige midler» for å gjennomføre tidligere resolusjoner. Russiske myndigheter var bekymret for at NATO ble stadig mer dominerende i Europa.
Richard Holbrooke, Clintons spesialutsending, organiserte et møte mellom Rugova og Milosevic 15. mai 1998, uten resultat. Noen dager senere innledet de jugoslaviske styrkene en ny aksjon mot UÇK og Rugova tapte oppslutning i Kosovos befolkning. Rugova reiste 29. mai til Washington og møtte Clinton, og til New York for å møte Kofi Annan. Rugova informerte der om at han trakk seg fra forhandlinger og at bare full uavhengighet akseptabelt. Kontaktgruppen hadde frosset Serbias utenlandske beholdninger. I juni krevde kontaktgruppen våpenhvile og tilbaketrekning av væpnede styrke fra Kosovo. Holbrooke besøkte Beograd sommeren 1998 og truet med intervensjon om ikke Milosevic forhandlet med kosovoalbanerne. UCK trappet opp sine angrep på myndighetenes sikkerhetsstyrker og deres antatte samarbeidspartnere. NATO innledet luftmilitærøvelser over Albania og Republikken Makedonia 13. juni som en klar advarsel til Jugoslavias regjering. Milošević inviterte 16. juni til nye forhandlinger med Rugova om Kosovos «form for autonomi», tilbaketrekning av styrker og tilgang til Kosovo for utenlandske NGOer. Holbrooke og den russiske viseutenriksministeren forsøkte 4 til 6. juli å få til en avtale mellom Milošević og Rugova, forsøket mislyktes (ifølge Holbrooke fordi kosovarene var for uorganiserte). Christopher R. Hill, kontaktgruppens talsperson, understreket at Kosovo ikke kunne skyte seg ut av Serbia. På sensommeren 1998 kontrollerte UÇK store deler av Kosovo. På grunn av stadige kamphandlinger ble flere hundre tusen drevet fra sine boliger særlig i Drenica-dalen.
NATO plasserte 8. juli 1998 fire krigsskip i Durrës. Wesley Clark, NATOs øverstkommanderende, advarte partene i konflikten om NATOs betydelige militære kapasitet, og antydet muligheten for en aksjon mot UÇK i samarbeid med Albania. På slutten av juli var UCKs geriljakrigere og tusenvis av sivile presset ut i villmarken av den jugoslaviske offensiven. Christopher Hill hadde 29. juli for første gang offisiell kontakt med UCKs ledelse. Kontaktgruppen lanserte 9. august en plan for autonomt Kosovo under forutsetning av at provinsen forble en "spesiell" del av Serbia. UÇK avviste planen og krevde full uavhengighet. Midt i august 1998 gjennomførte NATO en ny militærøvelse i Albania for å presse Milošević. Da UCK tapte terreng militært ble Rugova mer imøtekommende i forhandlingene, og gikk 20. september (etter at UCK ga opp stillinger ved Prizren og Pec) med på en plan for å gjøre Kosovo en republikk innenfor den jugoslaviske føderasjonen på linje med Serbia og Montenegro. FNs sikkerhetsråd vedtok 23. september resolusjon 1199 som fordømte voldsbruken og nevnte voldsbruk fra serbiske styrker spesielt. NATOs forsvarsministre ustedte 24. september en erklæring som truet med flyangrep mot Jugoslavia.
Holbrooke-avtalen
Den russiske regjeringen uttrykte uro over NATOs trusler. Italias flybaser i Aviano, Vicenza og Villafranca var viktig for et eventuelt angrep, men den italienske statsministeren mente det ikke var grunnlag for militære aksjoner blant annet fordi det manglet mandat fra Sikkerhetsrådet. Det nordatlantiske råd ga 13. oktober tillatelse til angrep innen 96 timer dersom regjeringen i Beograd ikke rettet seg etter resolusjon 1199. Samme dag (13. oktober) annonserte Holbrooke og Milošević «Holbrooke-avtalen» som slo fast at Jugoslavias territorielle integritet og suverenitet måtte respekteres.
Milošević gikk i avtalen med på å trekke tilbake serbiske sikkerhetsstyrker utplassert siden februar 1998. Styrker fra den regulære jugoslaviske hær («VJ») skulle trekke seg tilbake til sine forlegninger, bortsett fra grensevaktene mot Albania. Politistyrkene skulle også trappes ned. NATO fikk tillatelse til å fly inn i Jugoslavisk luftrom for å overvåke tilbaketrekningen. Internerte kosovoalbanere skulle løslates. Avtalen ga også tillatelse til utplassering av 2000 sivile observatører fra OSSE (Kosovo Verification Mission - KVM). KVM var i praksis en videreføring og utvidelse av Kosovo Diplomatic Server Mission som hadde vært i Kosovo fra sommeren 1998.
Under trussel om flyangrep fra NATO gikk Serbia med på å trekke mesteparten av de væpnede styrkene tilbake. Innen fristen 27. oktober hadde Milosevic oppfylt kravene og blant annet trukket tilbake 6,000 politimenn og militære til sine forlegninger, general Clark og Klaus Naumann lovte til gjengjeld å forsøke å kontrollere UÇK. UÇK (som ikke var part i forhandlingene) kritiserte avtalen og ville bare akseptere uavhengighet, men aksepterte avtalen og resolusjon 1199 uformelt for ikke å gi Milošević gratispoeng. Omkring 20,000 regulære soldater ble værende i provinsen i tråd med avtalen. Holbrooke krevde i utgangspunktet full serbisk tilbaketrekning og utplassering av en internasjonale væpnet styrke i Kosovo. Den endelige Holbrooke-avtalen lignet mye på et utkast som russiske diplomater hadde forhandlet frem en uke tidligere. Serbisk politi kunne etter skjønn begrense KVM-observatørenes bevegelser av hensyn til sikkerheten. OSSEs observatører roet ned situasjonen i Kosovo.
Ny opptrapping
Ifølge Crawford ville UÇK avstå fra offensive aksjoner bare dersom de ble overlatt til seg selv, og lærdommen fra Bosnia og Dayton-avtalen var at sivile tap og flyktningstrøm snarere enn ikke-voldelig motstand ville gi UÇK vestlig støtte. NATO hadde selv ingen vesentlige strategiske interesser i Kosovo. I oktober 1998 fikk Richard Holbrooke, USAs utsending, i stand en avtale med Slobodan Milošević om å trekke ut de væpnede styrkene og tillate observatører («verification mission») fra OSSE. Samtidig kunne UÇK etter tilbaketrekning av serbiske styrker i oktober 1998 trappe opp sin virksomhet. Etter at Holbrooke-avtalen var i iverksatt okkuperte UCK straks de områdene serbiske styrker hadde trukket seg ut av. Omtrent 150 serbiske politifolk og over 100 sivile ble drept av UCK innen utgangen av 1998, et stort antall var også kidnappet. I løpet av 1998 var opp mot 2000 personer drept av serbiske styrker og opp mot 300,000 var internt fordrevet. Mens NATO la press på Milošević' regjering, lykkes det NATO i liten grad å holde igjen UÇK. Da den jugoslaviske hæren trakk seg tilbake kom UÇK frem fra sine gjemmesteder og tok opp igjen sin tidligere strategi med å angripe serbisk politi og i noen tilfeller tok UÇK over stillinger forlatt av serbiske styrker. I ly av våpenhvilen og på tross av OSSEs nærvær kunne UÇK konsolidere og vokse. UÇK fikk tilgang til våpen fra Albania, og i noen tilfeller skal de også ha kjøpt våpen av serbiske politifolk og soldater. I januar 1999 ble det blant annet foreslått å sette inn NATO-soldater til å vokte grensen mot Albania eller å kontrollere Albanias havner og flyplasser. Våpen og andre forsyninger skal ha blitt betalt blant annet med inntekter fra narkotikasmugling og prostitusjon. UÇK kan ha økt sin offensive aktivitet med håp om en militær inngripen mot Jugoslavia dersom ikke volden ble stoppet. Det har også blitt hevdet at britiske spesialstyrker drev trening av UÇK-geriljaen i en leir i fjellene ovenfor Bajram Curri i Nord-Albania.
Gjentatte tilfeller av brudd på avtalen skjedde fra begge parter, men det var særlig Serbias handlinger som skapte reaksjoner i NATO-landene. William Walker, leder for OSSEs observatørkorps, uttalte 8. januar 1999 at det hadde vært flere brudd på avtalen hovedsakelig fra serbiske myndigheters side. Walker poengterte samtidig at avtalen stilte flere krav til myndighetene enn til UÇK. NATO gjorde lite for å hindre tilstrømmingen av våpen til UCK via Albania, verken grenseområdene eller båttrafikken på Koman-sjøen ble kontrollert, blant annet på grunn av Albanias uvilje mot å slippe til utenlandske styrker. USAs årlige terrorismerapport for 1998 skrev at Albanias svake interne sikkerhet var gunstig for fremvekst av terrorisme. UCK sto ikke på USAs liste over terrorgrupper i 1998. Fra Holbrooke-avtalen til Rambouillet tilstrebet NATO og kontaktgruppen en løsning som sikret politisk autonomi for Kosovo samtidig som Jugoslavia forble intakt og det ikke var behov for fredsbevarende styrker. Rugova sto fast på at full uavhengighet og utenlandske soldater på bakken var nødvendig. Tidlig i desember la Christopher Hill frem et nytt forslag som ble avvist av Jugoslavias nasjonalforsamling samtidig som UÇK ikke ville akseptere noe mindre enn full uavhengighet.
I desember 1998 gjennomførte den jugoslaviske hæren sin «juleoffensiv» med angrep på UÇK i det nordlige Kosovo. Offensiven kom etter at UÇK hadde inntatt stillinger ved Podujevo og truet hovedveien fra selve Serbia. UÇK drepte også fire serbere i en bar og drepte viseborgermesteren i Kosovo Polje. UÇK tapte terreng og innledet en serie bakholdsangrep og kidnappinger (blant annet ble tre offiserer i militærpolitiet drept) og drev også aggressive patruljering av hovedveiene i provinsen. I januar 1999 ble det meldt at UÇK drev full geriljakrig med uavhengighet som mål og sikret seg kontroll over en tredjedel av Kosovo etter Holbrooke-avtalen i oktober. Etter at 45 kosovoalbanere ble funnet massakrert i landsbyen Račak gjentok NATO sine trusler om flyangrep mot serbiske mål. Massakren skapte stor oppmerksomhet internasjonalt. Christopher Hill reiste mellom Beograd og Kosovo i et forsøk på å finne en politisk kompromissløsning. Hill var usikker på hvem han skulle snakke med i UÇK fordi UÇK hadde en uklar kommandostruktur og var i stor grad basert på lokale initiativ. Ifølge Crawford sto UÇK bak det meste av opptrappingen etter Holbrooke-avtalen, og UÇK skal ha hatt som strategi å trekke NATO inn i konflikten ved å provosere serbiske myndigheter. Walker rapporterte til NATOs råd at UÇK sto bak de fleste overtredelsene, ifølge Klaus Naumann. Utenriksminister Albright uttalte 26. januar at UÇKs provokasjoner hadde bidratt til opptrappingen i Kosovo.
Før NATO gikk inn i krigen, var ifølge Human Rights Watch mellom 1,500 og 2,000 sivile og stridende i Kosovo blitt drept, mens totalt 370,000 var drevet på flukt, hvorav 200,000 internt i provinsen. I oktober 1998 var 200.000 sivile på flukt.
Rambouillet-forhandlingene
Vinteren 1999 kalte kontaktgruppa for Jugoslavia (bestående av Storbritannia, Frankrike, Italia, USA og Russland ) partene sammen i Rambouillet i Frankrike. NATO-landenes strategi ble i hovedsak utarbeidet av Robin Cook, Madeleine Albright og Frankrikes utenriksminister Hubert Védrine. Albright skal ha lagt mest vekt på å øve press mot Milosevic, mens Cook og Védrine forsøkte å finne kompromiss. NATO presenterte et ultimatum til partene som innebar at Kosovo skulle få tilbake statusen som autonom provins, men formelt forbli en del av Serbia. Dette var i utgangspunktet uakseptabelt for den kosovoalbanske delegasjonen, men godtok planen etter separate forhandlinger med USA. Kosovos delegasjon godkjente likevel avtalen i forvissning om at dette ville gi dem den støtten fra NATO som de hadde ventet på når den jugoslaviske delegasjonen som forventet nektet å underskrive.
Krigsmotstanderne argumenterer med at Milosevic ikke kunne godta Rambouillet-avtalen som i praksis var NATOs forslag (Russland var med i kontaktgruppen men sluttet seg ikke til planen). Avtalen nevnte ikke at KFOR skulle stå ansvarlige overfor FN og KFOR skulle styres av NATO, også eventuelle KFOR-soldater fra land utenfor NATO. KFOR skulle også ha fri tilgang til alt jugoslavisk territorium - i luften, på vann og på land. Også Russland protesterte mot vilkårene i Rambouillet-avtalen som NATO framla, og sammen med Kina ville Russland ha hindret et vedtak i FNs sikkerhetsråd som kunne ha autorisert NATOs påfølgende bombekrig mot Jugoslavia. NATO lot være å bringe saken inn for FN. Et endelig oppgjør mellom NATO og Jugoslavia var ifølge Espen Barth Eide allerede på trappene da Rambouillet-forhandlingene begynte, og da forhandlingene strandet hadde NATO satte seg selv i en situasjon der de måtte angripe for å ikke miste troverdighet, ifølge Eide: NATO baserer seg på forsvar ved avskrekking og potensiell slagkraft, og kan derfor ikke tillate seg å tape når alliansen blir satt på prøve.
Holbrooke reiste 21. mars 1999 til Beograd med et ultimatum: Enten måtte Milosevic akseptere Rambouillet-avtalen (og avstå fra videre bruke av militærmakt) eller måtte han regne med angrep fra NATO. Ifølge Espen Barth Eide hadde NATO og Milosevic «malt seg inn i hvert sitt hjørne». NATOs krav ble avfeid av serbisk propaganda som en provokasjon med sikte på å gjøre Kosovo til en uavhengig stat. Kravene ble i Beograd fremstilt som utslag av amerikansk imperialisme. Serbias nasjonalforsamling avviste 23. mars Holbrookes krav, og la i stedet frem et alternativ i form av en diplomatisk løsning overvåket av OSSE og FN. Forslaget innebar autonomi for Kosovo og åpnet for utenlandsk militært nærvær i Kosovo.
Til forskjell fra de bosnisk-serbiske styrkene NATO hadde angrepet i 1995, var de serbiske og jugoslaviske styrkene velorganisert og godt bevæpnet. NATO sto overfor en langt sterkere motstander i Kosovo og Serbia enn i Bosnia. Ifølge The Economist hadde NATO snublet inn i den mest risikable operasjonen siden andre verdenskrig.
Le Monde Diplomatique skrev i mai 1999 at avtaleforslaget lagt frem for Jugoslavia av kontaktgruppen i Rambouillet i realiteten var et ultimatum. Jugoslavia ble truet med militærmakt og NATO gjorde fra 20. januar styrkene til angrep innen 48 timer. Avtaleteksten ble publisert i det albanske tidsskriftet Koha Ditore i februar. Rambouillet-teksten ble utformet av de amerikanske diplomatene Christopher R. Hill og Richard Holbrooke. Jugoslavia hadde ikke innsigelser mot de politiske delen av avtalen, men motsatte seg den militære delen som regjeringen i Beograd mente var i strid med landets suverenitet og uavhengighet: Appendix B ville ifølge Jugoslavia ha medført at hele landet ble okkupert av NATO. Blant annet forutsatte avtaleutkastet i punkt 8 at NATOs militære fri og uhindret tilgang til hele landet. Den militære delen av Rambouillet-dokumentet ble avslørt av den tyske avisen Die Tageszeitung 6. april, to uker etter at NATO innledet sitt angrep. Det har senere blitt hevdet at betingelsene i Appendix med vilje ble utformet slik at den jugsolaviske regjeringen ikke ville akseptere.
NATOs intervensjon
NATO gikk til krig mot Jugoslavia fra 24. mars 1999 med kodenavnet Operation Allied Force (vedtaket om angrep ble fattet kvelden før). Den formelle begrunnelsen var at Milošević ikke ville signere Rambouillet-avtalen. NATO argumenterte med at hensikten var å stanse etnisk rensing og det ble lagt til grunn at den jugoslaviske regjeringen ønsket å fjerne alle etniske albanere fra Kosovo (betegnelsnen folkemord ble til dels brukt). Målet var ifølge Bill Clinton å demonstrere «the seriousness of NATO's purpose», å stanse opptrapping av Serbias offensiv mot Kosovo og «to seriously damage the Serb military's capacity» til å gjennomføre militære offensiver. Samtidig som Tyskland deltok offensivt, drev den tyske regjeringen intensivt og profilert diplomatisk virksomhet for å finne en løsning på konflikten. Fra tysk side var det avgjørende at en diplomatisk løsning involverte FN og Russland. Tyskland hadde også formannskapet i EU på den tiden og Kofi Annan ble invitert til EUs toppmøte 14. april
Norge deltok med F-16 fly i en støttefunksjon, men deltok ikke i selve bombingen. Hellas deltok ikke og arbeidet i stedet for en politisk og diplomatisk løsning. USA og Storbritannia var vesentlige bidragsytere på NATOs side.
General Wesley Clark, NATOs kommandant, uttalte at NATOs bombekrig «ikke var utformet for å hindre etnisk rensing eller for å drive krig mot serbiske styrker inne i Kosovo». Et vesentlig spørsmål var om NATO skulle være forberedt på å bruke bakkestyrker offensivt. Både Albania og Makedonia var villige til å økt NATO-nærvær som oppmarsjområde for bakkestyrker. Militære ledere i Europa og USA mente bakkestyrker kunne bli nødvendig for å vinne og sikre territorium. Ifølge Espen Barth Eide var NATOs troverdighet avhengig av at alliansen satte opp en reell hær i nærområdene klar til å konfrontere Jugoslaviske styrker på bakken. Det var liten oppslutning om bruk av bakkestyrker i NATO. NATO avviste av hensyn til flygernes sikkerhet å bidra med transport av nødhjelp til flyktninger i veiløse områder.
Omfang og bombemål
NATOs angrep besto i hovedsak av flyangrep og det ble gjennomført 38,004 flyvninger hvorav 10,484 var angrep mot serbiske mål, og det ble sluppet eller skutt 28,236 bomber eller tilsvarende fra luften. Fra sjøen ble det i tillegg skutt 218 tomahawk krysserraketter. Ved innledningen til operasjonen var 344 NATO-fly utplassert, mot slutten var 1031 fly knyttet til operasjonen. I begynnelsen var 30-50 bombetokt daglig, mens det i slutten av mai 1999 tok av 300 bombe-/angrepsfly hver dag. Fase 1 og 2 av bombingen omfattet angrep mot serbisk luftforsvar og mot serbiske styrker i Kosovo. Fase 3 omfattet «strategiske mål» (inkludert sivil infrastruktur) og ble ikke formelt godkjent. Angrep på strategisk mål økte i løpet av perioden og særlig etter NATOs toppmøte og 50-årsjubileum i slutten av april. Alle større jugoslaviske byer ble utsatt for et kraftig bombardement i over ti uker. I strid med forventningene om en rask seier for NATO varte krigen i 78 dager og ble ikke avsluttet før gjennombruddet kom etter en omfattende forhandlingsprosess med Russland i spissen. I månedene før angrepet hadde NATO valgt ut strategiske bombemål og militære ressurser ble overført fra USA til Europa, utover dette var liten forberedelse. Jugoslavia møtte med angrepene fra luften med opptrapping av krigføring på bakken, ifølge Espen Barth Eide var Jugoslavias respons som forventet etter militærteori som sier at en underlegen part vil unngå å kjempe sin slag på angriperens premisser. Dessuten hadde Jugoslavia en alliansefri forhistorie og var forberedt på å bekjempe en overlegen motstander. Det er uklart om NATO var forberedt på Jugoslavias militære respons på luftangrepene. Eide mener den politiske ledelsen i USA feilberegnet Milošević reaksjon på NATOs bombing. Da NATO innledet sitt angrep var ikke utarbeidet noen plan for eventuell opptrapping til bakkekrig. NATO var heller ikke forberedt på å håndtere flyktningstrømmen. Eide tror at Milošević kan ha trappet opp krigen mot UÇK etter NATOs angrep for å få tatt et endelig oppgjør med UÇK.
Bombingen av kringkastingshuset
Bygningen som huset Radio-televizija Srbije (RTS), Serbias offentlige kringkasting, ble bombet 23. april og 16 mennesker omkom. Flere av medarbeiderne ble innesperret i ruinene i flere dager og kommuniserte med omverdenen med mobiltelefon. Stasjonen var på luften igjen etter 24 timer fra et hemmelig sted. NATOs hovedkvarter begrunnet bombingen med at kringkastingshuset inngikk i de jugoslaviske hærens kommando- og kommunikasjonssystem. I tillegg ble kringkastingen brukt til propagandaformål i kampen mot Kosovos befolkning, ifølge NATO. Samtidig hadde NATO toppmøte i Washington i anledning 50-årsjubileum for alliansen. Lamberto Dini, Italias utenriksminister, kalte bombingen av kringkastingshuset for «terrible news». Tony Blair støttet bombingen fordi han mente kringkastingen inngikk i regimets apparat og ble brukt som ledd i etnisk rensing i Kosovo.
Den europeiske menneskerettsdomstol avviste søksmål mot NATO fra ansatte i RTS. Dragoljub Milanović, direktør for RTS, ble dømt til ti års fengsel for å ha unnlatt å evakuere bygget under bombeangrepet.
Bombingen av Kinas ambassade
Natt til 7. mai 1999 traff NATOs bomber Kinas ambassade i sentrum av Beograd. Tre personer ble drept og bygningen ble ødelagt. Bygningen skal ha blitt forvekslet med Jugoslavias føderale forsyningskontor som ble plukket ut som bombemål. Ifølge The Guardian ble ambassaden bombet med vilje fordi NATO mente bygningen ble brukte til å formidle meldinger for den jugoslaviske hæren. Bombingen var kontroversiell og kunne ha ført til splittelse i alliansen mot Milosevic. Kinas ledere var ikke overbevist om USAs forklaring på bombingen som ble politisk gevinst for det kinesiske regimet.
Våpenhvile
Slobodan Milošević undertegnet 10. juni en fredsavtale som innebar at jugoslaviske styrker ble trukket ut av Kosovo. Fredsavtalen avvek noe fra Rambouillet-avtalen, ved at den ikke forlangte adgang for utenlandske styrker til hele Jugoslavias territorium, samt at Kosovo formelt skulle stå under FNs, ikke NATOs administrasjon. NATO tok i praksis hatt kommandoen over det som formelt har vært FNs administrasjon i Kosovo i perioden som har fulgt.
NATOs bombing stanset etter avtalen fremforhandlet av Martti Ahtisaari og Viktor Tsjernomyrdin 2. juni (også kjent som Kosovo-avtalen av 4. juni). Prinsippene for avtalen ble lagt av G8 og utarbeidet i detalj av Ahtisaari og Tsjernomyrdin i forhandling med USAs viseutenriksminister Strobe Talbott. Denne avtalen ble supplert av en militær-teknisk avtale mellom Jugoslavia og NATO 9. juni, og Sikkerhetsrådets resolusjon 1244 10. juni (Kina avsto fra å stemme). Resolusjon 1244 la Jugoslavias territorielle integritet til grunn og opprettet UNMIK. De serbiske styrkene ble trukket ut og KFOR rykket inn 12. juni. Etter avtale av 21. juni skulle UCK avvæpnes og demobiliseres, og UCK ble offisielt oppløst 20. september og erstattet av det sivile Kosovo Protection Corps. NATO fikk vide militære fullmakter innenfor Kosovos grenser, men ikke tilgang til resten av Serbia slik Rambouillet-avtalen la opp til. Kosovos status innenfor Jugoslavia forble i utgangspunktet uløst.
NATO hadde helt overlegen militær styrke. Flyangrepene mot serbiske styrker førte til små skader og hadde liten virkning, skadene på sivil infrastruktur var omfattende: Serbias strømproduksjon og oljeraffinerier ble satt ut av spill, våpenindustrien fikk store skader, forsyninger av drivstoff til militært bruk ble hindret og det nasjonale kommando-/kommunikasjons-systemet fikk også store skader. Ni viktig veiforbindelser ble sperret, syv flyplasser ble satt ut av drift og 59 broer ble ødelagt. Da bombingen ble avsluttet sendte Russland inn 200 soldater med pansrede kjøretøy for å besette flyplassen i Priština for å sikre en russisk okkupasjonssone. NATO nektet å gi Russland en egen sone og Russland gikk dermed med på en mer begrenset tilstedeværelse.
Debatt i NATO-landene
Kosovo-krigen handlet i liten grad om NATO-landenes nasjonale interesser i snever forstand og det var vanskelig å oppnå folkelig støtte på det grunnlaget. For de politiske lederne var det vesentlig å love at krigen kunne føres uten risiko for egne styrker, noe som blant annet medførte at krigen ble ført fra luften. Blant politikerne i NATO-landene var det en utbredt oppfatning at en humanitær katastrofe, muligens verre enn under Bosnia-krigen, ville skje om ingenting ble gjort. Massakrene i Drenica og særlig i Racak styrket denne oppfatningen. Den britiske regjeringens beslutning om å intervenere skyldes også frykt for en massiv flyktningstrøm ut av Kosovo. William S. Cohen, USAs forsvarsminister, og general Henry H. Shelton hadde NATO tre strategiske til å gå til krig om Kosovo: hindre destabilisering av NATOs sørøstre hjørne, avslutte undertrykkingen som hadde skapt en flyktningstrøm over grensene, og svar på Serbias handlinger som undergravde NATOs troverdighet. Cohen understreket at NATO hadde ikke gått til aksjon dersom NATOs og USAs troverdighet ikke hadde blitt satt på prøve. Lionel Jospin mente at NATOs aksjon mot Serbia var et spørsmål om europeisk sivilisasjon. Joschka Fischer mente å reversere Milosevic' handlinger kunne sammenlignes med motstand mot Hitler og Mussolini. George Robertson, Storbritannias forsvarsminister, mente at bruk av militærmakt i Kosovo var akseptabelt og riktig for å avverge en humanitær katastrofe. Javier Solana, NATOs generalsekretær, argumenterte som Robertson. Innad i NATO var det prinsipiell enighet om bombeaksjonen, men valg av bombemål og spørsmål om bakkestyrker skapte åpen splittelse i alliansen. Regjeringene i Tyskland, Italia og Tsjekkia var uenige innad, og et stort flertall av befolkningen i Tsjekkia, Hellas, Spania og Portugal var mot NATOs intervensjon. NATO ble kritisert for å fremprovosere krigen ved å stille for strenge krav til Serbia i Rambouillet. NATO ble beskyldt for å bryte krigens regler (jus in bello) ved å bombe sivil infrastruktur (som vannforsyning) og ved å bruke klasebomber og utarmet uran. NATO ble også kritisert for å unngå egne tap slik at flyangrepene skal ha blitt mindre treffsikre og slik at NATO unnlot å bruke egne soldater på bakken.
Hellas' statsminister, Costas Simitis, stilte spørsmål ved begrunnelsen for aksjonen: «The air raids have not led to the end of ethnic cleansing, but rather have intensified it. Milosevic has not lost his appeal with the Yugoslav people. On the contrary, he has strengthened his position.»
NATOs toppmøte i forbindelse med alliansens 50-årsjubileum ble avholdt i Washington D.C. en måned etter at bombingen begynte. På toppmøtet uttalte lederne at de var fast bestemt på å trappe opp bombingen til kravene var innfridd samtidig som betingelsene ble myket opp for å oppmuntre Russland til å megle en diplomatisk løsning. Italias statsminister antydet blant annet at bombingen kunne avsluttes uten alle serbiske styrker var trukket ut av Kosovo. Uttalelsen fra toppmøtet balanserte USAs og Storbritannias ønske om militær opptrapping mot de europeiske medlemmenes ønske om en diplomatisk løsning forhandlet i regi av Russland. NATO ønsket også et FN-mandat for en fredsbevarende styrke i det øyeblikk bombingen ble avsluttet. USA åpnet for å sende inn en bakkestyrke uten mandat, mens andre NATO-land la vekt på russisk deltakelse i en fredsbevarende styrke. President Clinton understreket at flyktningene måtte få vende tilbake og Kosovo måtte få selvstyre. Storbritannia og Frankrike var åpne for å invadere Kosovo med bakkestyrker blant annet for å eskortere flyktninger, mens Tysklands regjering (av innenrikspolitiske grunner) ikke ville diskutere bakkestyrker.
Tyskland
Fire tyske Tornado-fly tok 24. mars 1999 av fra Piacenza-basen for å angripe Serbia, med dette var for første gang siden andre verdenskrig tyske styrker med i angrep på en suveren stat. I Tyskland var den generelle oppfatningen at tysk deltakelse i krigshandlinger måtte ha mandat fra FN eller OSSE. For Tyskland var Kosovo-krigen et grunnleggende spørsmål om landet skulle forlate den rolle landet hadde hatt siden andre verdenskrig. Etter andre verdenskrig hadde Tyskland en defensive og multilateral sikkerhetspolitikk, og landets grunnlov begrenset Bundeswehr til å forsvare territorier innenfor NATOs paragraf 5. Denne politikken ble reflektert i pasifistiske holdninger i store deler av befolkningen. Helmut Kohl og hans regjering drev en forsiktig oppbygging av folkelig støtte for militære operasjoner «out-of-area». Før Kosovo hadde tyske styrker deltatt i fredsbevarende operasjoner i Kambodsja og Somalia, og i IFOR/SFOR. Både sosialdemokratene og de grønne hadde tidlig på 1990-tallet pasifistiske holdninger. Endringen kom særlig med Bosnia-krigen der Joschka Fischer erklærte i 1995 at bruk av militærmakt kunne brukes for å stanse folkemord. I 1991 avsto den tyske regjeringen, med bred støtte i befolkningen, fra å delta i angrepet på Irak.
Den tyske regjeringen skal ha brukt 15 minutter fra telefonsamtale med Clinton til den bestemte seg for å delta i Kosovo. Ved den etterfølgende debatten i Bundestag uttrykte bare PDS motstand. For tyske politikere var lojalitet til NATO et viktig motiv. En annen viktig grunn var moralsk og politisk ansvar for den humanitære situasjonen i Kosovo. Frykten for tilstrømming av asylsøkere var også et motiv, men mindre åpent diskutert. Alfred Dreggar og Helmut Schmidt var kritiske til at Tyskland deltok i krig uten FN-mandat. Karl-Heinz Kamp i Konrad-Adenauer-Stiftung mente angrepet strengt tatt var ulovlig og at situasjonen i Kosovo var et internt anliggende, men argumenterte for at FN-charteret ikke måtte tolkes for bokstavelig og snevert. Kamp argumentert for at FNs konvensjon om folkemord av 1951 ga juridisk grunnlag for aksjonen mot Jugoslavia. Rudolf Scharping argumenterte med at det dreide seg om en nødssituasjon. De grønne støttet motvillig regjeringens linje i utgangspunktet, men motstanden vokste etter hvert som luftangrepene fortsatte våren 1999. Bruk av tyske bakkestyrker i kamphandlinger var kontroversielt også i CSU/CDU og i Gerhard Schröders SPD. Koalisjonen mellom De grønne og SPD hadde erklært at «tysk utenrikspolitikk var fredspolitikk». Bruk av bakkestyrker kunne ha skapt en politisk krise for Schröders regjering.
USA
President Clinton gikk til krig uten vedtak i Kongressen og begrunnet i stedet deltakelse i Kosovo med USAs forpliktelser overfor NATO. USAs grunnlov deler myndighet til å gå til krig mellom presidenten og kongressen, mens kongressen har brukt sin rett til å erklære krig bare fem ganger i landets historie. Senatet vedtok 23. mars en fullmakt til presidenten til å bruke fly- og rakettangrep mot Jugoslavia (Serbia-Montenegro) i samarbeid med allierte i NATO. Clinton erklærte at målet med aksjonen var å vise at NATO mente alvor («to demonstrate NATO's seriousness of purpose»), å avverge en enda blodigere offensiv mot uskyldige sivile («to deter an even bloodier offensive against innocent civilians in Kosovo») og å ødelegge Serbias evne til å skade befolkningen i Kosovo («to seriously damage the Serbian military's capacity to harm the people of Kosovo»).
Representantenes hus vedtok 24. mars resolusjon 424 som uttrykte støtte til amerikanske styrker, men uten å vedta støtte til selve krigføringen. Representantens hus avviste 28. april med 427 mot 2 stemmer et forslag om å erklære krig mot Jugoslavia og med 213 mot 213 ble heller ikke Senatets vedtak (av 23. mars) om å gi fullmakt til bruk av militærmakt støttet. Siden 1973 har presidentens fullmakt til å føre krig vært begrenset til 60 dager uten eget vedtak i Kongressen (Kosovo-aksjonen varte i 69 dager). Ifølge Yoo er det uklart om Clintons deltakelse i Kosovo-aksjonen var i tråd med USAs forfatning, selv om den var i tråd med lang praksis. Clinton ga aldri noen fullgod begrunnelse for Kosovo-aksjonen i henhold til folkeretten eller amerikansk lov, skriver Yoo. Det er uklart om vedtak i FNs aller NATOs organer endrer maktfordelingen mellom kongressen og presidenten.
Folkerettslige spørsmål
NATO angrep Jugoslavia uten vedtak i FNs sikkerhetsråd. NATOs angrep ble på den bakgrunn kritisert for påstått brudd på folkeretten fra NATOs side. Kritikerne mente blant annet at krigføring uten godkjenning fra FNs sikkerhetsråd var ulovlig. Andre, blant annet Norges utenriksminister Knut Vollebæk, hevdet at krigen ikke var i strid med folkeretten og FN-pakten. Angrepet på en suveren stat ble begrunnet menneskerettslig som en humanitær intervensjon. Utenrikskomiteen i det britiske underhuset konkluderte med at NATOs aksjon var i strid med FN-pakten, og støttet samtidig Robin Cooks ønske om å innlemme intervensjoner på humanitært grunnlag i FN-pakten.
Måten NATOs angrep ble utført på har også vært gjenstand for debatt med hensyn til «ius in bello». Et spørsmål er om bombing av infrastruktur (som elektrisitetsverk) i tilstrekkelig grad skjermet ikke-stridende slik Geneve-konvensjonen krever. Luftkrig alene kommer lettere i konflikt med prinsippet om å skjerme sivile og om proporsjonalitet. Noam Chomsky er blant de kjente kritikerne av NATOs intervensjon på humanitært grunnlag.
På bakgrunn av NATOs har spørsmålet om hva som er legal og legitim bruk av militærmakt overfor suverene stater blitt debattert. Haines identifiserer flere ståsteder. Et ortodoks syn er et at bruk av militærmakt er ulovlig så sant det ikke er entydig i samsvar med FN-pakten kapittel VII i form av selvforsvar (§ 51) eller i form av mandat fra Sikkerhetsrådet (§ 42). Etter dette synet var NATOs aksjon ulovlig. Et diametralt motsatt syn legger til grunn at det ifølge sedvane kan brukes militærmakt for å avverge en humanitær krise. En mellomposisjon legger til grunn at folkeretten på området er eller var i endring og at NATOs angrep var et legitimt og nødvendig steg for å skape endring i folkeretten: Angrepet skjedde av en gruppe av viktige land, sikkerhetsrådet avslo å fordømme angrepet og sikkerhetsrådet godtok gjennom resolusjon 1244 underforstått NATOs intervensjon. Et fjerde syn innebærer at NATOs angrep ikke var lovlig men like fullt legitimt som en humanitær nødvendighet.
Internasjonale reaksjoner
Viktor Tsjernomyrdin mente at NATOs aksjon var i strid med folkeretten, Helsinki-avtalen og den verdensorden som ble skapt etter andre verdenskrig. Kina hadde tilsvarende innvendinger. Rio-gruppen av latinamerikanske land, den alliansefrie bevegelse og G77 fordømte NATO for undergraving av FNs autoritet.
Detaljene i Rambouillet-avtalen ble ikke omtalt av media, spesielt det omstridte appendix B. Svensk og greske presse omtalte initiativet fra det serbiske parlamentet 23. mars. Den greske avisen Ta Nea var en av de få som fremstilte de serbiske fredssonderingene detaljert. Nohrstedt m.fl. viser at fremstillingen i Ta Nea var svært ulik fremstillingen i for eksempel Daily Telegraph. Den greske avisen var kritisk til Clintons begrunnelse for angrepet og pekte på feil i Clintons tale, mens den britiske avisen fremhevet Tony Blairs moralske begrunnelse for angrepet. De norske og svenske avisene analysert vektla også det humanitære aspektet ved aksjonen samtidig som Milosevic ble «demonisert». Den greske avisen problematiserte det humanitære motivet for aksjonen. Den greske og den svenske avisen formidlet i større grad bekymring for konsekvensen av bombing for de sivile og begge tok opp det juridiske grunnlaget for angrepet. Den britiske avisen kritiserte bombingen for ikke å være effektiv nok. Carl Bildt uttrykte skepsis til bombingen som han trodde ville føre til full krig i Kosovo.
Konsekvenser
I august 1998 ble det meldte om massakrer og massegraver med 600 drepte ved byen Orahovac. I juni 2000 hadde Røde Kors mottatt melding om 4400 savnede kosovoalbanere, av disse var 1400 ført bort og fengslet på den andre siden av grensen. NTB oppga i juni 2000 at Røde Kors hadde en liste på 3368 savnede personer i provinsen. Drøyt 2000 av disse skal ifølge Internasjonale Røde Kors ha blitt bortført av serbere, før og under NATOs luftkrig. Om lag 500 av de savnede var serbere og sigøynere, og den kosovoalbanske UÇK-geriljaen skal ha stått bak minst 370 av bortføringene. Røde Kors avviste høye tall som 10.000 og 100.000 drepte som verserte mens krigen pågikk. Daniel Pearl kritiserte vestlige ledere for å overdrive tallet på døde og mente at påstander om pågående folkemord i Kosovo var ubegrunnet. I ettertid har det vært debatt om NATOs mål med aksjonen ble nådd og hva målene egentlig var.
På slutten av 1990-tallet var Milošević stilling innenriks svekket og konflikten om Kosovo var det endelige oppgjøret mellom Milošević og vestlige regjeringer. Fra NATOs side ble aksjonen tolket som en demonstrasjon av NATOs fleksible og overlegne militære kapasitet. Forsvarskomiteen i Underhuset konkluderte med at Milošević tilbaketrekning ikke nødvendigvis betyr at aksjonen var en suksess. Aksjonen reiste et folkerettslig spørsmål om brudd på menneskeretter overfor en minoritet gir minoriteten rett til uavhengighet: Dette har ikke støtte i folkeretten og det ville blant annet for Kina og Russland være uakseptabelt om Kosovo-krigen skulle skap ny rett ved presedens. Milošević og hans regime var den store taperen i konflikten, og innen to år var han fjernet fra makten og stilt for retten i Haag. Ramush Haradinaj, en av UCKs ledere, ble tiltalt for krigsforbrytelser i 2005. Haradinaj var da statsminister og han trakk seg og reiste frivillig til Haag. Han ble i 2008 frikjent på grunn av manglende bevis. Han ble tiltalt på nytt og frikjent i 2012. I 2017 ble Haradinaj arrestert av franske myndigheter på bakgrunn av arrestordre utstedt av Serbia; Frankrike avslo å utlevere ham.
Kosovo-krigen kom på slutten av Clintons periode, mens det var en avgjørende hendelse tidlig i Tony Blairs regjeringstid. Kosovo-krisen og NATOs hadde trolig stor betydning for Blairs perspektiv på internasjonal konfliktløsning. Kosovo-aksjonen var en avgjørende utenrikspolitisk hendelse for det forente Tyskland som for første gang brukt militærmakt etter andre verdenskrig, og som åpnet for utplassering av tyske soldater i Afghanistan et par år etter. Tyske politikere mente at landet hadde et historiske ansvar for å forsvare menneskerettene og avverge folkemord.