cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alv
Skandinavisk
Alvene fra norrøn mytologi har overlevd i folkeminne som hovedsakelig vesener av hunkjønn, og som lever i åser, fjell og jordhauger. Svenske älvor var meget vakre jenter som levde i skogene med alvekongen. De levde lenge og var lys til sinns. Alvene er typisk avbildet som blonde, kledd i hvitt og (som mange vesener i skandinavisk folkeminne) sinte og ondskapsfulle når de ble fornærmet. I fortellingene spilte de ofte rollen som sykdomsånder. Den mest vanlige, skjønt også harmløse tilfelle var ulike former for utslett på huden, som ble kalt for älvablåst (elveblest) og kunne bli kurert av en kraftfull motslag (å bruke blåsebelgen kunne være hendig i det tilfellet). Skålgroper, en særegen form for helleristning som er funnet i Skandinavia er kjent i eldre tider i Sverige som älvkvarnar, noe som peker mot deres antatte bruk. En antatt bruk var at det ble ofret, kanskje smør, i disse gropene, kanskje en skikk med røtter i det norrøne alveblot. Skålgroper var runde fordypninger i berget, og de har også blitt tolket som et kvinnelig seksualsymbol, eksempelvis en avbildning av kvinnelige kjønnsorganer, som motstykke til fallosene i form av de hellige hvite steinene, det vil si en henspilling av kulten rundt gudepar av typen Nerthus-Njord.
For å kunne beskytte seg selv mot ondskapsfulle alver kunne folk i Norden benytte såkalte alvekors (Alfkors, Älvkors eller Ellakors) som ble skåret inn i bygninger eller andre objekter. Den eksisterte i to former, en som var et pentagram og var fortsatt i bruk tidlig på 1800-tallet i Sverige, malt eller skåret inn i dører, vegger og verktøy for å beskytte seg mot alver. Som navnet antyder var alvene oppfattet som en mulig fare mot folk og husdyr. Den andre formen var et ordinært kors skåret inn i runde eller avlang sølvplate. Denne formen for alvekors ble båret rundt halsen som et hengende ornament og som beskyttelse. På en del steder ble det også plassert på alteret i løpet av tre sammenhengende søndager.
Alver kunne bli sett dansende på hauger om natten og i tåken om morgenen. De etterlot en form for ringer hvor de hadde danset, runddanser, hvor betegnelsen alvering eller heksering har oppstått, noe som i virkeligheten var en gruppe eller ring av sopper (på dansk og svensk kalt elledans-bruskhat og hekserings-ridderhat). Å slå lens i en slik ring var antatt å føre til kjønnssykdommer.
I det svenske eventyret Hyrdedrengen fortelles det om en alvering som oppstår i gresset etter alvenes dans og om hvordan alvekongen hjelper hyrdegutten å frelse prinsessen. H. C. Andersen forteller i Elverhøj (1845) om avlefolkets og andre naturånders fest i Elverhøj en sommernatt.
Om et menneske så på alvenes dans ville han oppdage at selv om kun et par timer tilsynelatende har passert har det i virkeligheten gått mange år i den virkelige verden. Dette tidsfenomentet er gjenfortalt i Tolkiens Ringenes herre når fellesskapet går inn i både Kløvendal og Lothlórien hvor tiden tilsynelatende står stille. Det har også en fjern parallell i den irske sídhe. I den folkevise fra senmiddelalderen, Olav Liljekrans (som Henrik Ibsen i 1857 skrev et drama om, Olaf Liljekrans) inviterer alvedronningen ham til en dans, men han avslår da han vet hva som skjer om han begynner å danse, og dessuten er han på veg hjem til sitt eget bryllup. Dronningen tilbyr ham gaver, men han avslår. Hun truer med å ta ham av dage, men han rir av sted og dør deretter av sykdom som hun har forbannet ham med, og hans unge brud dør av hjertesorg. Se også sagnet om Jostedalsrypa.
Alvene var ikke utelukkende unge og vakre. I det svenske eventyret Lilla Rosa och Långa Leda, kommer en alvekvinne i slutten av eventyret og redder heltinnen, Lille Rosa, på betingelse at kongens kyr ikke lenger skal gresse på hennes jordhaug. Alvekvinnen er beskrevet som en vakker, eldre kvinne og som ble oppfattet som å tilhøre de underjordiske.
Disse mytene og legendene om alvene, eller nissene og hulderfolket, har vært såpass populære i Norden at de fortsatt er tilstede, mer eller mindre, i dagliglivet, ikke minst ved juletider.
Island
Islendingene tror enten fast på alver eller er ikke villig til å utelukke deres eksistens. Noe av dette opprettholdes grunnet turisme, men flere islendinger synes å tro på huldufólk, alver som bor i fjell, berg og steiner. Om de innfødte ikke uttrykker deres tro er de heller ikke villig til å uttrykke tvil. I en studie fra 2006 og 2007 ved Universitet på Island, Háskóli Íslands, ledet av Terry Gunnell, professor i folkeminne, avslørte at islendinger ikke utelukket eksistensen av alver og spøkelser (tilsvarende resultat fra en undersøkelse i 1974 av professor i psykologi og samfunnsvitenskap, Erlendur Haraldsson, i henhold til Fréttabladid). Gunnell slo fast at «Islendinger synes å være mer åpen for fenomen som framtidsdrømming, bange anelser, spøkelser og alver enn andre nasjoner».
Tysk folkeminne
Som beskrevet over kunne en alvekonge tidvis opptre blant overveiende kvinnelige alver i Danmark og Sverige, og i det tyske middelaldereposet Nibelungenlied spiller en dverg ved navn Alberich en viktig rolle. Alberich kan bokstavelig oversettes til «elf-hersker», noe som ytterligere bidrar til forvirringen i forholdet dverg-alv som ble observert allerede i Den yngre Edda. Via den franske Alberon, det samme navnet har gått inn i engelsk som Oberon – en legendarisk konge av alvene og feene i William Shakespeares En midtsommernattsdrøm (se nedenfor).
Legenden om alvekongen, Der Erlkönig, synes å ha sin opprinnelse i nyere tid i Danmark, og Johann Wolfgang von Goethe baserte sitt dikt «Erlkönig» på «Erlkönigs Tochter», et opprinnelig dansk verk som ble oversatt til tysk av Johann Gottfried Herder. Den opprinnelige danske versjonen av fortellingen var hovedpersonen alvekongens datter, ellerkone, framfor alvekongen selv, som søkte å fange eller forlede mennesker for å tilfredsstille hennes begjær, sjalusi og hevn. I henhold til tysk og dansk folkeminne synes denne alvekongen å ha vært et varsel om døden, ganske likt banshee, kvinnespøkelse som varsler død i irsk mytologi. I motsetningen til banshee opptrer alvekongen kun for den personen som holder på å dø. Hans form og uttrykk forteller også personen om hvilken død de vil ha: et smertefullt uttrykk betyr en smertefull død, et fredfullt uttrykk betyr likeledes en fredfylt død. Dette aspektet av legenden ble varig fremmet av Goethe i diktet Der Erlkönig, som senere fikk musikk av Franz Schubert.
I den første fortellingen av brødrene Grimms eventyr Die Wichtelmänner, er tittelens hovedpersoner to nakne mannekenger som hjelper en skomaker i hans arbeid. Når han belønner deres arbeid med små klær blir de så glade at de løper av sted og blir aldri sett igjen. Selv om Wichtelmänner er beslektet med vesener som nisser og dverger har fortellingen blitt oversatt til engelsk som The Elves and the Shoemaker, og har sitt ekko i J. K. Rowlings Harry Potter-fortellinger som husnisser (se Magiske vesener i Harry Potter-bøkene).
Variasjoner av den tyske elf i folkeminne omfatter også mosefolket eller skogfolket og weisse frauen («hvitkvinnen»). Ved det siste gjør Jacob Grimm ikke direkte en tilknytning til alvene, men andre forskere har sett en mulig kobling av de skinnende lyse alvene i norrøn mytologi.
Engelskspråklige forestillinger
Alver opptrer i ballader av engelsk og skotsk opprinnelse, foruten også mange folkeminne, hvor mange av dem involverer reiser til Elphame eller Elfland (Alvheim i norrøn mytologi), et mystisk rike som stundom er et uhyggelig og nifst sted. Alven er tidvis portrettert i et positivt lys, eksempelvis Dronning av Elphame i balladen Thomas the Rhymer, men det eksisterer mange eksempler på alver med uhellsvanger og skummel karakter, hyppig knyttet til voldtekt og mord, eksempelvis i Eventyret om Childe Rowland, eller balladen Lady Isabel and the Elf-Knight, hvor Elf-Knight (alveridderen) bærer Isabel av sted for å drepe henne. De fleste tilfeller av alver i ballader er av hankjønn, den eneste vanligste av hunkjønn er i barneballaden The Queen of Elfan's Nourice hvor en kvinne er bortført for å bli amme for dronningens barn, men lover at hun skulle få komme hjem igjen straks barnet er avvent. I ingen av disse tilfellene er alven en åndelig karakter med skøyeraktige kvaliteter.
Engelske folkeminne fra tidlig moderne tid har vanligvis portrettert alver som små, flyktige folk med ondskapsfull personligheter. De er ikke onde i seg selv, men kan irritere mennesker eller blande seg inn i deres saker. Det er ofte sagt at de er usynlige. I denne tradisjonen er alvene lik konseptet med feer.
Suksessivt har ordet alv på engelsk, som det litterære begrepet fe (engelsk fairy), utviklet seg til en generell betegnelse for ulike naturånder som Puck, gnomer, Robin Goodfellow, brownies i Skottland, og hob i Northumberland, og lignende. Disse begrepene, som deres slektninger i andre europeiske språk, er ikke lenger klart adskilte i det populære folkeminne.
Betydningsfullt for å distansere seg fra alvenes mytologiske opphav var påvirkningen fra skjønnlitteraturen. I det elisabethanske England så William Shakespeare for seg alver som småfolk. Han øyensynlig betraktet alver og feer som samme gruppe av vesener. I skuespillet Henrik IV, del 1, akt II, scene iv, lar han Falstaff kalle på Prins Henrik, «you starveling, you elfskin!», og i hans En midtsommernattsdrøm lar han alvene være nesten like små som insekter. På den annen siden gjør Edmund Spenser alvene like store som mennesker i The Faerie Queene.
Under innflytelsen til Shakespeare og Michael Drayton (1563–1631) ble alver og feer oppfattet som små vesener. I viktoriansk litteratur er alver i illustrasjoner som svært små menneskelignende menn og kvinner med spisse ører og luer. Et eksempel er Andrew Langs eventyr Princess Nobody (1884), illustrert av Richard Doyle, hvor feene er småfolk med vinger som sommerfugler, og hvor alvene er småfolk med røde hatter. Det var unntak til denne regelen, og alver i full størrelse opptrer i Lord Dunsanys The King of Elfland's Daughter (1924), foruten også i folkeminne nordlige England og sørlige Skottland (eksempelvis i fortellinger som The Queen of Elfan's Nourice og andre lokale varianter).
Alvene under romantikken
I romantikken, en kulturell tid på 1800-tallet som la vekt på fantasi, følelser, natur og folkeliv, blomstret alvemystikken opp, gjerne i forbindelse med nasjonalromantikken, og særlig i England. Litterært hadde alvene vært til stede siden Edmund Spenser og Shakespeare, og med ytterlige innflytelse fra den klassiske antikkens forestillinger om nymfer. Alvene fikk spe vokst, sommerfuglvinger og blomsterhatter. Dette idealet kan går igjen gjennom hele 1800-tallet, og ikke minst hos Elsa Beskow. Johan Sebastian Welhaven kunne ofte bruke alvene som stemningsskapere i sin naturlyrikk, et tydelig naturromantisk trekk hos ham.
Henrik Wergeland gjorde bruk av alver i en del av sine skuespill, særlig farsene. I Papegøien fra 1834 representerer alvene «den riktige siden» i kulturkonflikten, og er på parti med dikteren selv. Disse alvene er småvokste, men det poengteres at de er åndene etter døde dyr som hovedpersonen har pint ihjel. Mot slutten av stykket er det en reell mulighet for at hovedpersonen kan bli en nattalv.
I nissespillet Den Constitutionelle fra 1839 finnes en alvehær av «sifuliner» under ledelse av alvekongen Sifaheddin. Disse slåss også på den rette siden, og motstanderne deres er tussene og grågubbene under ledelse av Mara og nissekongen Grim. Alvehæren representerer poesien og de lyse tankene hos menneskene. Motstanderne deres blir etter hvert supplert med legioner av «nihilitter», eller tomme ord, som gjør kampen mellom partene aldeles håpløs.
I skuespillet Vinægers Fjeldeventyr finner vi en alvevariant i huldras datter Krystalline, som blir lokket ut av berget av dikterens langeleik. Her er det noe uklart hva de underjordiske representerer. Huldra i dette skuespillet er ikke sympatisk framstilt.
Alver hos Tolkien
I J.R.R. Tolkiens verden beskrives alvene som menneskelignende edle vesener, om enn litt saktmodige. Selv om de blir stilt et direkte spørsmål kan de gi et svar like mystisk som alven selv. En alv bekymrer seg ikke bare for det verdslige, men lever og ånder for naturen. Over alt annet elsker de å ta hånd om sine barn, for til tross for hvor lenge de lever, så får de ikke mange barn.
Sang, musikk og fest hører med til det vesentlige. De er aldri syke og behøver lite søvn, for de får sin rekreasjon gjennom samtaler og sang. Den alv som ikke blir utsatt for sorg eller vold, lever et evig liv.
Som de fleste underjordiske i folketroen mangler også alvene udødelige sjeler. De strever dermed ifølge Tolkien med å komme fri fra sin jordbunden udødelighet, og misunner menneskene deres frihet.
En alv kjennes igjen på sitt ansikt, som er både ungt og har livserfaring, deres melodiske stemme, spisse ører og deres evne til å bevege seg lydløst. Alver har også bra syn og hørsel, samt en uforklarlig dragning til havet, ofte uten noen gang å ha sett det.
Amerikansk kommersialisering
I USA, Canada, Storbritannia, og Irland har moderne eventyr og fortellinger for barn om julenissen inkluderer også små alver som en del av julefeiringen; de er kledd i tettsittende grønn drakt med spisse ører, tidvis lange neser, og spisse hatter, og opptrer som julenissens assistenter eller arbeidere. De lager leketøy i et verksted som er lokalisert på Nordpolen. I denne forestillingen minner disse alvene om kvikke og yndige versjoner av dvergene fra norrøn mytologi.
Denne versjonen av små, men hendige julealver har påvirket og kommersialisert den moderne oppfatning av alver, side om side med alver fra fantastisk litteratur som med Tolkiens bøker (se over). Det amerikanske kakefabrikanten Keebler Company har lenge benyttet i sine annonser at deres kaker ble laget av alver i et hult tre. Visuelt her og andre kommersielle framstillinger er alvene blitt til små barn som aldri eldes. Av den grunn ligger det vel implisitt at de heller ikke formerer seg.
Kwangmyongsong-2
Kwangmyongsong-2 (Hangul: 광명성 2호, eller lysende stjerne 2) er en nordkoreansk satellitt som ble forsøkt skutt opp den 5. april 2009 fra Musudan-ri i Kilchu i provinsen Nord-Hamgyong.
Amerikanske, japanske og sørkoreanske myndigheter mener oppskytingen av er en fordekt test av langdistanseraketten Taepodong-2. Nord-Koreas myndigheter sier derimot at oppskytingen kun har som formål å sende ut en harmløs kommunikasjonssatellitt. Myndighetene sier videre at satellitten sender udødelige revolusjonssanger om Kim Il-sung og Kim Jong-il.
Den gjenværende delen av bæreraketten og nyttelasten falt ifølge United States Northern Command ned i Stillehavet. Sørkoreanske myndigheter mener den gikk minst 3 200 km, eller dobbelt så langt som Kwangmyongsong-1 i 1998.
Väneko
Väneko er en svensk kurase basert på det opprinnelige svenske feet.
Väneko er definert som en såkalt allmogeko, sammen med Bohuskulla og Ringamålako. Dette er kyr som stammer fra det gamle feet i Sverige, før systematisk avlsarbeid ble satt i gang. Väneko anses som en rest av den hornete, sydsvenske allmogeko, som inkluderte nå utdødde raser som Smålandsko og Gotlandsko.
Väneko stammer fra Väne-Ryr i Västre Götaland. Der oppdaget man i begynnelsen av 1990-tallet en besetning som kun hadde brukt gårdsokser til avl, og som dermed ikke var blandet med moderne melkeraser. I denne opprinnelige besetningen fantes 31 kyr/kviger og 6 okser. Per 1. januar 2007 var antall registrerte vänekyr 167 kyr/kviger og 48 okser. De fleste finnes i Götaland, men det finnes også besetninger i Svealand. Det er opprettet en lukket stambok for Väneko. Väneko er hornet, og finnes i mange fargevarianter. Voksenvekten for kyr er 500 kg. Kyrne anses som spenstige, lettbevegelige og gode til å finne mat. De brukes primært som ammekyr. Gjennomsnittlig avdrått (melkeproduksjon) er derfor ukjent.
Zhang
Zhang kan være:
Kolva (Visjera)
Kolva (russisk: Колва) er ei elv i Perm kraj i Russland. Den er ei høyre sideelv til Visjera (i Kamas nedbørfelt. Elva er 460 kilometer lang og har et nedbørfelt på 13 500 km².
Kolva fryser over først i november og er islagt til månedsskiftet april/mai. Elva er seilbar på de nederste 200-250 kilometrene under høyvannsesongen.
Geisha (film)
Geisha (originaltittel: Memoirs of a Geisha) er en amerikansk film fra 2005 regissert av Rob Marshall, basert på romanen Geisha av Arthur Golden.
Handling
Chiyo blir etter morens død solgt til en okiya, et geisha-hus. Hun blir opprinnelig satt til å bli trent opp som geisha, men da geishaen Hatsumomo værer konkurranse om rollen som toppgeisha, får hun henne degradert til hushjelp uten fremtid.
Men Chiyo blir oppdaget av Mameha, en geisha som har kjøpt seg selv fri og Hatsumomos argeste konkurrent, og hun blir tatt opp under hennes vinger for å bli trent opp. Hun blir så gitt navnet Sayuri.
Hun blir en suksessfull geisha og kan kjøpe seg fri fra okiyaen hun tilhører. Men så bryter andre verdenskrig ut, og hun blir nødt til å kjempe mot sult og fattigdom.
Frem fra Glemselen kap. 1
'Frem fra Glemselen kap. 1' er den første platen i serien Frem fra Glemselen, med Rita Engebretsen og Helge Borglund. Albumet ble ugitt på Talent Produksjon i 1974. Platen solgte i overkant av 100 000 eksemplarer i Norge, og ble ifølge boken Viser på vandring av Per Johan Skjærstad den første norske LP som solgte over 100 000 enheter.
Kongsgård (Stavanger)
Kongsgård er en bygård i Stavanger. Hovedbygningen er bygget som bispebolig i middelalderen. Bispekapellet er fra andre halvdel av 1200-tallet, og kjelleren på hovedbygningen har rester fra middelalderen. Den har etter reformasjonen vært brukt som embetsbolig for lensherrer og amtmenner. Den var i noen år i privat eie før den ble tatt i bruk som skole. Kongsgård brukes nå av Stavanger katedralskole. Hovedbygningen har vært nedbrudt og ødelagt av brann, og er ombygd flere ganger.
Hovedbygningen på Kongsgård er et av Stavanger sentrums fremste kjennetegn.
Før bispegården
Pollenanalyser i Breiavatnet og funn i Haakon VIIs gate tyder på gårdsdrift fra før vikingtiden, og i hele vikingtiden. Pollenanalyser av sedimenter i Breiavatnet viser at skogen ble ryddet, og det var en overgang fra februk til åkerdrift i hundreårene etter vår tidsregning. Etter en midlertidig nedgang omkring år 700 til 800, fikk åkerbruket igjen en kraftig vekst med dyrking av bygg og havre. Utenfor hovedporten til Kongsgård er det en hardpakket overflate av småstein og grus. Den er fra en gang mellom år 350 og 650. Det kan ha vært golvet i en bygning eller en uteplass. I det samme området var det også andre funn, men som er noe yngre.
Odmund Møllerop mente i 1962 at Erling Skjalgsson hadde en bygård i Stavanger. Jan Hendrich Lexow mente i 1992 også at Erling Skjalgsson bodde i Stavanger, mest trolig på Kongsgård. Det er ikke allmenn tilslutning til disse synspunktene; se artikkelen om Erlings Skjalgsson.
I 1233 skrev kong Håkon Håkonsson et nytt privilegiebrev til biskopen i Stavanger. Det ble vist til gaven kong Magnus (som de fleste antar viser til Magnus Erlingson, men som også kan være Magnus Berrføtt) i sin tid ga til biskopen, nemlig hele «bøen selve Stavanger». Ordet «bø» i denne sammenhengen kan tolkes både som by og gård. Det kan være at biskopen fikk Kongsgård av kong Magnus, at gården (Kongsgård) opprinnelig het Stavanger, og at den var opphavet til det senere navnet på byen. Men dokumentet kan tolkes på forskjellige måter. I 1607 ble det opplyst at det hadde vært Kongsgården der før. Det kan være bygd på sagn, så hvor mye vi kan legge i utsagnet er usikkert.
Knut Helle mente i 1975 at det ikke var tilstrekkelige argumenter for at det hadde vært kongsgård tidligere.
Bispegården
Trond Meling mente at en satte opp trebygninger omtrent samtidig som Domkirken ble påbegynt (ca. 1100). Det er funnet rester av et laftet byggverk ved vestenden av dagens skolebygg fra denne perioden. Plasseringen og orienteringen til trebygningen antyder imidlertid at gården kan ha hatt en lignende, firkantet form, som den vi kjenner fra senere.
I starten på 1200-tallet ble det bygget en murbygning i den sørligste delen av dagens hovedbygg. Det var ett vindu i gotisk stil. Dette huset var i mur i to etasjer. Hvilken funksjon bygningen kan ha hatt, vet vi ikke. Det har trolig vært flere typer bygninger helt fra starten av, og flere har trolig hatt husrom der. I tillegg til boliger har det trolig også vært flere driftsbygninger. Biskopen måtte bl.a. ha gode lagringsmuligheter siden det mest av inntektene og avgiftene til bispestolen, kom som naturalia.
I andre halvdel av 1200-tallet ble bispeboligen fullført og det ble oppført en ringmur mot nord (retning Vågen), og trolig også mot vest (retning Kiellandshagen). Vi vet ikke hvor andre bygninger på gården har stått, men de fleste bispegårdene lå langs ytterkantene av anlegget, med et åpent gårdsrom i midten. Det er også mulig at det ble fylt ut i Breiavatnet, siden det er påvist plantemateriale fra middelalderen i vatnet. Over bygningsrestene var det flere utfyllingslag som kan være avsatt i middelalderen. Ved en arkeologisk utgraving i skolegården i 1995, ble det også funnet keramikk som dateres tilbake til slutten av 1200-tallet.
Knut Helle mente at kjelleren ble ferdigstilt mellom 1275 og 1300. Bispegården er første gang omtalt i skriftlige kilder i 1297. I skriftlige kilder omtales flere rom i Bispegården, det er målstuen (omtalt i 1302) - både en mindre (i 1315) og en større (i 1316), Julehallen (i 1362), en malt hall (i 1368), et malt loft (i 1362), en setestue (i 1392), det fornemmste dagligrommet og en lillestue (i 1408). Det kan være at noen rom kan ha hatt ulike navn til ulike tider. I kjelleren ble det i 2005 funnet et gotisk vindu ned til 2m under det daværende golvet, og murverk som viste at taket hadde bestått av to tønnehvelv. Hvelvene ble kalket og steinfundamentene er nå bevart under glass. Det ble også funnet en innendørs brønn, som trolig fikk vannet ved tilsig fra Breiavatnet. På Bispekapellets sørvegg kan vi se rester av et tak, som må ha tilhørt Bispegården.
Murene på hovedbygningen er om lag en meter tykke og 3 til 3,5m høye. Med unntak av rommet under kapellet, har alle rommene hver sin utgang. De fleste rommene hadde ikke noen direkte forbindelse med hverandre. Det er bevart noen vinduer i gotisk stil. I 1913 ble det også funnet profiler i gotisk stil ved graving i en bod nær muren til Domkirken.
Bispekapellet ble bygd i tilknytting til den nordlige delen av bispeboligen. Kongsgård og Bispekapellet er bygd med en sammenhengende grunnmur, selv om Bispekapellets grunnmur er forlenget noe i retning av Breiavatnet. Bispekapellet har vært biskopens private kapell og vært en del av Bispegården. Det har vært argumentert for at fundamentet for Bispekapellet er den yngste delen.
Om bispegården var befestet er usikkert. Fundamentet som ble påvist under utgravingen i 2002 er relativt kraftig, men vi vet ikke hvor høy og tykk selve muren har vært. Muren som står mot domkirken i dag er over 2m på det høyeste og i overkant av en meter bred. Fundamenteringen er imidlertid ukjent, og det er ikke sikkert at muren er representativ for forholdene i middelalderen. Et trekk som taler mot at muren ved domkirken har hatt forsvarsmessig betydning, er at den er høyere på innsiden enn på utsiden. Det ser heller ikke ut til at gården har gjennomgått noen form for forsvarsmessige endringer i løpet av seinmiddelalderen. Tårnet som er nevnt i 1515 kan ha vært et forsvarstårn, men dersom det er identisk med den sørlige delen av bispeboligen, er plasseringen lite gunstig i forsvarsøyemed. Det vil være mer taktisk, både i forhold til oversikt og forsvar, å bygge et slikt tårn i den vestlige delen av gården, mot Vågen.
Etter reformasjonen - Kongsgården
Fram til reformasjonen ble bygningene brukt av biskopen og hans stab. Etter reformasjonen over kongen eiendomsretten. Kongsgård var bosted og arbeidsplass for kongens lensherrer og senere amtmenn, samt deres øvrige ansatte.
Bispegården ble plyndret og husene ble forsøkt brent ned i pinsen 1539 av om lag 60 sjørøvere under ledelse av Christoffer Trondsen Rustung. I 1590 omtales den gamle nedbrutte Bispegård, og 1601 omtales de gamle forfalne og gjenstående stykker mur som kaltes den gamle Bispegård.
I 1557 var tømmeret på hovedbygget i dårlig forfatning, men uten at det ble gjort noe med.
18. juni 1599 festet Jørgen Persen Riber den gamle bispegrunnen i Stavanger og bygde her sitt hus. Jan Hendrich Lexow mente at dette var et hus inne på den nåværende skolegården på Kongsgård. Dagens Kiellandshagen ble skilt ut fra Kongsgård som en egen eiendom i 1601. Videre fikk lagmannen Jørgen Jørgensen fikk kjøpt en del av dagens skolegård – mot gaten, og bygde et hus.
I 1607 fikk lensherren Jørgen Kaas tillatelse av konge Christian IV om å gjenoppbygge den gamle Bispegården, "hvor Kongsgården har vært før". I 1608-1611 foretok lensherren stor nybygging om ombyggingen på Kongsgård (Gammelgården):
Jan Hendrich Lexow så for seg at tunet på Kongsgård på 1600-tallet, var en borggård, med bygninger på alle fire sider.
I bybrannen 20. september 1633 brant to to lagerhus i tilknytning til Kongsgård.
I 1636-37 ble det ved muren opp mot Domkirken bygd et fangehus med tre rom, med en hvelving over.
I 1710 ble arkivhuset, hestestallen ved vestmuren mot Torget og hagekammeret nær Bispekapellet revet. Av de mindre husene ble stabburet og ildhuset beholdt. I 1728 ble det foretatt en omfattende renovering av hovedbygningen. Trekonstruksjonene på hovedbygget er i hovedsak fra 1759.
En av beboerne som satte spor etter seg var Lisbet Bryske. I 1625 skrev hun en bok om våpenmerker mens hun bodde på Kongsgård. Den er en viktig kilde til vår kunnskap om middelalderens våpenmerker fra Norge. Hun har også samlet på norske bøker, og må også ha reist rundt i lenet trolig på oppdagerferd.
Kongsgård i privat eie
Kongsgård ble 30. juni 1770 solgt på auksjon til amtmann Gunder Hammer. Kongsgård var nå i privat eie fram til 1824. Senere eiere var Matias Wilhelm von Scheel fra 1773, Peter Fredrik Ulrik von Bentzon fra 1781, Tønnes Bondevie fra 1799, Fredrik Otto von Scheel fra 1800, Gabriel Schanche Kielland fra 1801 og i 1821 overtok Eiler Hagerup Schiøtz.
I 1803 ble Kongsgård leid ut og brukt som gjestgiveri i noen år. I 1805 flyttet Stavanger Klubbselskap også til Kongsgård. Fra 1810 ble den leid ut til amtmennene.
Stavanger offentlige skole
Stavanger offentlige skole ble grunnlagt ved en kongelig resolusjon 2. oktober 1824. Kongsgård ble kjøpt som skolebygning. Det gikk fortsatt en tid før en fikk bygd om Kongsgård til formålet og fikk ansatt en lærer. Den første skoledagen var 26. november 1826, som regnes som skolens fødselsdag.
Det tidligere murte byggerhuset langs Breiavatnet ble brukt til stall, men ble revet og oppført som skolebygning i 1852. Det ble tatt i bruk året etter. Den er senere utvidet i 1877 og 1905. Skolens "turnlokale" ble bygget i 1861. I 1868 fikk skolen sitt bibliotek. I 1914 fikk bygningen vannklosetter. I 1936 fikk skolen navnet Stavanger Katedralskole.
Som skolen staselig hovedrom regnes Riddersalen. Her hang tidligere en oversikt over hvilke konger som hadde besøkt Kongsgård. Denne er nå flyttet inn på rektors kontor.
Det var realskole på Kongsgård fram til 1968. Samtidig med nedleggingen ble det gjort en større ombygging.
Kongsgård under krigen
I 1940-1945 ble Kongsgård brukt av tyskerne som kvarter for den tyske Ortskommandant. Undervisningen ble flyttet til Stavanger Museum og i Klubben.
En brann 1. påskedag 1942 ødela store deler av bygningen. Tyskerne ville i starten ikke slippe til brannvesenet for å slukke brannen. Det gjorde at omfanget av brannen ble vesentlig større enn det den burde ha blitt. Hele loftsetasjen ble ødelagt.
Kongsgård ble tatt i bruk igjen som skole i 1945.
Bygningene på kongsgård
Det er tre bygninger på Kongsgård, av ulik opphav med hver sine historier med ombygginger og påbygg:
Den siste store oppgraderingen av skolen var ombygging i perioden 2000-2005, med tilhørende arkeologiske utgravninger av kjelleren. Der har en nå fått innredet tidsriktige rom ("Middelalderkjelleren") for bruk av blant annet data. Middelalderemurene ble renset og fuget med kalkmørtel. De fleste rommene er beholdt med kalkmaling. Gulvene besto av jordgulv, betong, tre eller skifer. Ved graving under gulvet ble det funnet rester av steingulv fra middelalder. Disse er i dag bevart under 30 mm herdet glass. Det ble laget en ny åpning mellom to rom, der åpningen ble tilpasset steinene i muren. Himlingen middelalderkjelleren er nå laget med furubord, og er kalket. Gulvene er nå isolert, og det er lagt inn varmekabler. Biblioteket ligger i fortsettelsen av middelalderkjelleren.
Rektorhagen og Breiavatnet
Fram til 1860-tallet var det meste av dagens Bypark en del av Kongsgård. Den delen av parken som er nærmest Domkirken var kirkegård – Stavanger kirkegård. Allerede i 1299 hører vi at det var frukthage på Kongsgård. På 1600- og 1700-tallet var det to fiskedammer i Kongsgårdsparken. De var like ved dagens Kongsgata. Kongsgård hadde på slutten av 1600-tallet og i første del av 1700-tallet en egen gartner – Nils Urtegårdsmann.
I 1866 ble det meste omgjort til Byparken og det ble laget en gangsti langs Breiavatnet for allmennheten, til rektors store protester. I dag er det bare igjen en liten hage på baksiden av skolen – Rektorhagen, som er inngjerdet av et stakittgjerde. Gjerdet ble satt opp i år 1900. Fundamentene til stakittgjerdet er opphogde gravsteiner fra krypten i Domkirken. I Rektorhagen ble det i 1958 også reist opp fire gravsteiner fra krypten i Domkirken.
Kongsgård har fra gammelt fiskeretter i Breiavatnet. Rektor hevdet at bare han hadde slike retter, men tapte en rettssak mot de andre grunneierne langs vannet.
Skolegården
Bøkealleen i skolegården ble plantet av amtmann Henrik Wilhelm Tillisch i 1759. Disse ble felt omkring år 1900, og nye bøketrær ble plantet like etter. I 2005 ble det gravd like utenfor dagens gjerde mot Haakon VIIs gate. Det ble funnet rester av et steingjerde som har hørt til Kongsgård. I steingjerdet ble det blant annet funnet en mynt som var fra om lag år 1300 – fra kong Håkon V Håkonsons styringstid. Jernstakittet og porten mot Haakon VIIs gate var en gave fra Stavanger Byselskab i 1854.
Gårdsbrygga
Biskopens brygge omtales første gang i 1297. Den lå innerst i Vågen og var i bruk fram til dagens kaier ble bygget omkring år 1900 ved å fylle ut i Vågen. Den omtales i 1600-talls kilder som Gårdsbryggen og senere som Torvbryggen. Fra inngangsporten til Kongsgård gikk det en vei rett ned til brygga.
Biskop Hoskuld Hoskuldsson og trolig også biskopene før ham, hadde et naust og ei smie i tilknytning til brygga.
Direktøren for det hele
Direktøren for det hele er en dansk komediefilm fra 2006, skrevet og regissert av Lars von Trier.
Handling
Da Ravn startet sitt IT-firma oppfant han en direktør for å ta de store og ubehagelige beslutninger. En dag, da han skal selge firmaet til noen islendinger, insistere de på å møte direktøren. Ravn leier inn skuespilleren Kristoffer, som ikke er særlig suksessfull, til å spille direktøren. Ettersom Ravn selv har latet som om at han var direktøren ved å sende mailer til de ansatte har de alle sammen ting å gjøre opp med ham.
Regler
Kamerainnstillinger og -bevegelser er datastyrt, et estetisk prinsipp regissøren kaller «automavision».
Mottakelse
Dårlige anmeldelser og et beskjedent billettsalg i Danmark ble avløst av ros fra anmelderne i blant annet Frankrike og USA og stor publikumsinteresse i blant annet Italia og Norge.
Takeda Nobutora
Takeda Nobutora (japansk:武田 信虎; født 1493, død 1574) var en daimyō over Kai-provinsen i sengoku-perioden fra Takeda-klanen i Japan. Han var faren til den berømte Takeda Shingen.
Yangxishui vannkraftverk
Yangxishui vannkraftverk er en rekke demninger med vannkraftverk i fylket Ruyuan, en del av byprefekturet Shaoguan, i Guangdong-provinsen i det sørlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Yangxi Shui, en sideelv til Nordelva (Beipanjiang). Effekten er tilsammen mer enn 1 000 MW.
Operatør er Shaoguan Electricity Corporation.
Harry Warburton
Harry Warburton (født 10. april 1921, død mai 2005) var en sveitsisk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo i Italia.
Warburton vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Sammen med MaxMax Angst Fear kom han på tredjeplass i toerbob, bak to italienske lag.
Warburton ble verdensmester i firerbob i 1954 og i toerbob i 1955.
Ibanez GRG-250DX BKF
Ibanez GRG-250DX BKF er en gitarmodell som er ny i 2009. Den er av merket Ibanez og har følgende karakteristika:
Kolva
Kolva kan vise til en av disse to elvene i Russland:
Dobrawa
Dobrawa (også kalt Dąbrówka, Dubrawa, Dobrochna, tsjekkisk Doubravka) (fødeår angis ulikt i kildene; 925, 931, 933 eller så sent som i 940-årene, død 977) var en bøhmisk (tsjekkisk) prinsesse. Hun tilhørte dynastiet Přemislovci og var datter av hertug Boleslav I av Böhmen og Adiva av England, som var datter av kong Edvard den eldre.
Helmuth Stieff
Helmuth Stieff (født 6. juni 1901 i Deutsch Eylau, død 8. august 1944 i Plötzenseefengselet i Tyskland) var en tysk offiser i Wehrmacht som var en del at motstandsbevegselen mot Hitler. Han skulle etter planen ta livet av Adolf Hitler ved selvmordsbombing, men ombestemte seg i siste øyeblikk.
Stieff var en av en rekke andre som ble henrettet etter 20. juli-attentatet.
Liv og virke
I 1938 ble han med i hærens generalstab, og i oktober 1942 ble han organisasjonssjefen for selve hovedkvarteret. Han var kanskje hærens yngste og korteste general, og oppviste et betydelig organisatorisk talent. Hitler syntes ikke noe om ham, og omtalte ham som en giftig liten dverg.
Dobrawa
Ifølge eldre historiografi var hennes første ektemann Günther von Merseburg, men denne oppfatningen ble avvist allerede i 1895 av Oswald Balzer.
I 965 giftet hun seg med den polske hertugen Mieszko I og ble polsk prinsesse. Dette ekteskapet førte til en allianse mellom Polen og Tsjekkia, og fikk stor betydning for kristningen av Polen i 966 av Mieszko I. Dobrawa fødte Mieszko en sønn – Bolesław (senere Polens første konge Bolesław I den modige) og en datter – Świetosława.
Dobrawa døde i 977. Etter hennes død ble den polsktsjekkiske alliansen brutt.
Helmuth Stieff
Liv og virke
Han rekrutterte tre andre til konspirasjonen: Løytnant Bernhard Klamroth, major Kuhn og kaptein Albrecht von Hagen.
Helmuth Stieff var den tredje som skulle prøve å drepe Hitler under en fremvisning av vinteruniformer i 1943/44. Den første var Axel von dem Bussche, den andre Heinrich Ewald von Kleist.
Hitler skulle den 7. juli 1944 være med på en fremvisning av vinteruniformer. Stieff skulle være en av «modellene». Planen gikk ut på å avsikre to håndgranater han skulle ha i lommen, styrte mot Hitler og klamre seg fast til ham til granatene detonerte.
Men kort før fremvisningen fikk Stieff kalde føtter og trakk seg. De medsammensvorne under ledelse av Claus Schenk von Stauffenberg rakk da ikke på kort varsel å få satt inn Kleist, som var tilgjengelig og kanskje kunne klart å steppe inn. En overlevering av granater var ikke lenger mulig.
Han medvirket ikke ved det mislykkede 20. juli-attentatet i Wolfsschanze på noen måte; Stauffenberg hadde forsøkt å involvere ham flere ganger men han vek unna. Man hans tilknytning til militærkonspirasjonen ble kjent, og natt til 21. juli ble han arrestert i Wolfsschanze og hardt torturert. Han klarte etter alt å dømme å holde tilbake navnene på andre av de opposisjonelle offiserene. Han ble deretter stilt for Folkedomstolen, dømt til døden den 8. august og henrettet samme dag i Plötzenseefengselet.
Litteratur
Eher kritische Darstellung Hellmuth Stieffs in diesen zwei Stauffenberg-Biographien:
Muhammad Loutfi Goumah
Muhammad Loutfi Goumah (født 18. januar 1886 i Alexandria i Egypt, død 15. juni 1953 i Kairo) var en egyptisk patriot, politiker, essayist, forfatter og advokat.
Etter at Goumah var ferdig med å studerte juss ble han en av de mest kjente advokater og offentlige talsmenn fra Egypt. Goumah var medlem av den prestisjetunge arabiske akademiet i Damaskus og han snakket flytende arabisk, engelsk, fransk og italiensk. I tillegg hadde Goumah en grunnleggende kjennskap til hieroglyfer og latin. Goumah har skrevet tusenvis av artikler i et titalls forskjellige egyptiske tidsskrifter og aviser og disse artiklene dekket mange sider ved det egyptiske livet og samfunnet på denne tiden, alt fra økonomi, internasjonal politikk, politisk filosofi, litteratur, litterær kritikk og sufisme.
Goumah drev også en politisk virksomhet ved å danne flere studentgrupper, skrev taler og holdt kontakten med flere anerkjente politiske personer i Europa, som var kjent for deres støtte og sympati for den egyptiske sak mot den britiske okkupasjonen. Goumah deltok under tre konferanser som ble avholdt i Genève, Brussel og Paris, henholdsvis i 1909, 1910, 1911. Goumah døde i Kairo av komplikasjoner etter et omfattende hjerteinfarkt den 15. juni 1953, da han var 67 år gammel.
Gulvingehøstlibelle
Gulvingehøstlibelle er en libelle som tilhører familiegruppen libeller (Libellulidae).
Utbredelse
Gulvingehøstlibelle er utbredt i det meste av Europa og det nordlige Asia til Japan. Finnes i Danmark, og det sydøstlige Sverige og Finland. I sydlige Norge, i lavlandet, vestover til Rogaland. Finnes også i Sør-Trøndelag og Nordland.
Utseende
Kjønnene er ganske like. Grunnfargen er på brystpartiet er lyst brunlig, med svarte tegninger. Bakkroppen er rød-orange på oversiden og har en mørk lengdestripe langs siden. Hunnens bakkropp er nesten helt gul og har i tillegg en gul lengdestripe under den svarte. Hunner mangler den røde fargen på bakkroppen, slik som hos hannen.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingene, og særlig bakvingene, er gult farget ved roten (basen). Blodrød høstlibelle ligner gulvingehøstlibelle, men mangler gulfargen ved vingeroten. Vingespennet er mellom 55 og 65 millimeter.
Levevis
Nymfen lever på bunnen i mindre grunne innsjøer eller våtmarker, på solrike steder. Gulvingehøstlibelle foretrekker større områder med rik sumpvegetasjon, som elvesnelle og starr, på steder som delvis eller helt tørker ut om sommeren.
Eggene overvintrer på land, på steder som oversvømmes om våren. Utviklingen tar 1 år. Nymfen lever i vann blant torvmose og vannplanter. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra tidlig i juli til månedskifte av oktober/november.
Gulvingehøstlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Ringveien (Tønsberg)
Ringveien er en 1,9 km lang vei mellom Mammutkrysset og Kilen i Tønsberg. Veien åpnet for trafikk 10. september 1982.
Fiskeren og Vårherre
Fiskeren og Vårherre er en novellesamling av forfatteren Hans Kristian Eriksen gitt ut på Tiden Norsk Forlag i 1975.
Samlingen inneholder 13 noveller fra nordnorsk fiskermiljø, og er i tid spredt fra «et par hundre år» siden i tittelnovellen Fiskeren og Vårherre til tidlig syttitall i Kampen om havet. Gjennomgangstema for novellene er betydningen religion og overtro har hatt for den nordnorske befolkninga, men også Eriksens gjennomgangstemaer i hans forfatterskap, kvener og partisaner, blir omtalt i enkelte av novellene.
Daddelvedtak
Daddelvedtak, også kalt daddelvotum eller kritikkvedtak, er den sterkeste formen for kritikk som Stortinget kan avsi overfor en statsråd uten å fremme mistillit.
Ordet kommer fra verbet «å dadle» («kritisere», «klandre», «irettesette» og skriver seg fra tysk Tadel i betydningen «mangel» eller «skyld» og på tysk heter det tadelfrei, feilfri ) og praksisen med bruk av ordet oppstod rundt 1830. I Stortinget forsøkte opposisjonen å øke sin innflytelse blant annet ved «adresser» og kritiske bemerkninger (daddelvotum). Daddelvedtak ble gjort blant annet i 1842 (mot statsminister Due og statsråd Schouboe) og 1860. Daddelvotum var lett tilslørte mistillitserklæringer.
Daddelvedtak gjennom historien
Daddelvedtak er sjelden brukt av Stortinget.
Fra 1814-1884
Siden Kongen var uten daddel, og kongens råd ikke stod til ansvar ble daddelvedtak brukt som et alternativ til riksrettssak.
1884-1945
Som en følge av innføringen av parlamentarismen, var ikke daddelvedtak lenger nødvendig og forsvant ut at bruk.
Etter andre verdenskrig
Siden andre verdenskrig har det vært noen få daddelvedtak i Stortinget.
Ollebukta (Tønsberg)
Ollebukta (2-16, 3) er en 700 meter lang gate langs Kanalen og bryggene til småbåthavna i sentrum av Tønsberg. Den går fra krysset Klostergaten/Nedre Langgate og ender like før Kanalbrua.
I Ollebukta 3 ligger Oseberg Kulturhus og Quality Hotel Tønsberg fra 2002. Ollebukta nummer 6 er byens brannstasjon fra 1985. Nummer 16 er Tønsberg Båtforenings kontorer.
Ollebukta er også navnet på den bukta i Kanalen der Ollebukta Småbåthavn ligger.
Blessthefall
Blessthefall er et amerikansk band fra Phoenix, Arizona, som spiller i sjangeren metalcore og post-hardcore.
His Last Walk og vokalistbytte (2007-2008)
Deres debutalbum, His Last Walk, ble utgitt 10. april 2007. Blessthefall turnerte med Escape the Fate, LoveHateHero, Before Their Eyes og Dance Gavin Dance i september og oktober i 2007. Under deres første turné i Europa, sent i 2007, forlot Craig Mabbitt bandet for å få tilbringe mer tid med datteren. Resten av turneen opptrådte bassisten Jared Warth som vokalist. Da Mabbitt senere ville være med i bandet igjen, nektet de da de følte at de måtte fortsette uten ham. I september i 2008 kunngjorde bandet at Beau Bokan, tidligere vokalist i bandet Take the Crown var den nye vokalisten i bandet.
Witness (2009-2010)
I februar 2009 kunngjorde bandet gjennom sin MySpace at de skulle starte produksjonen av sin neste plate i mai. 13. mai kunngjorde de også at de hadde byttet plateselskap til Fearless Records. Albumet ble utgitt 6. oktober i 2009. Musikkvideoen til "What's Left of Me" ble gitt ut 14. desember 2009, "To Hell and Back" 21. juli 2010 og "Hey Baby, Here's That Song You Wanted" 4. november i 2010. Sistnevnte skiller seg ut da den er i form av en kortfilm, en parodi av komedien The Hangover.
Awakening (2011-)
15. februar 2011 ble det bekreftet at Elliott Gruenberg, tidligere gitarist i Before Their Eyes, var den nye gitaristen ettersom Mike Frisby forlot bandet. Bokan bekreftet også at Blessthefall ikke ville spille på Warped Tour 2011, men heller produsere en tredje plate de startet med 17. mai i 2011. Platen ble utgitt 4. oktober 2011. Bandet laget selv en musikkvideo for sangen "Bottomfeeder" med ett HD-kamera, som beskrevet i en tekstplakat i starten av videoen. De la ut videoen 4. august 2011, altså en måned før plateutgivelsen. Deres siste aktivitet er musikkvideoen til "Promised Ones", utgitt 8. november i 2011. Videoen inneholder også introen "Awakening" som er første sangen på platen. Bandet beskrev i et intervju at videoen omhandlet bandet som rekrutterer rebeller til kamp for god musikk.
Abel Janszoon Tasman
Abel Janszoon Tasman (født 1603 i Lutjegast i Groningen i Nederland, død 10. oktober 1659 i Batavia på Java) var en nederlandsk sjøfarer og oppdager. Han er best kjent for reisene han ledet for Anthonie van Diemen i Oseania, da han fant det som ble kalt Van Diemens land, nå Tasmania, og Statenland, nå New Zealand.
Liv og virke
Lite er kjent av hans barne- og ungdomstid. Den eldste skriftlige kilden forteller om hans giftermål med Jannetje Tjaerts i 1632, han var da enkemann med en datter, Claesgen. Frem til giftermålet bodde han i Teerketelsteeg i Amsterdam. Yrket hans var vaerentgesel (nederlandsk) (norsk: matros).
Tasman foretok sin aller første reise i 1639 som Matthijs Quasts høyre hånd. Denne reisen hadde som mål å undersøke havet øst for Japan. Han er best kjent for reisene han ledet for Anthonie van Diemen i Oseania for Det nederlandske ostindiske kompani (nederlandsk VOC) i 1642 og 1644. Sett fra VOCs europeiske ståsted «oppdaget» han under sin første reise øyene Van Diemens land (nå Tasmania) og Statenland (nå New Zealand). Han trodde at Nordøya og Sørøya var én øy, han overså Cooksundet på sin reise rundt New Zealand. Videre oppdaget han også Fiji og Tonga (1643) under denne reisen. Den andre reisen førte langs Australias nordkyst, og store deler av Australia ble kartlagt av ham i løpet av disse reisene.
VOC hadde gitt ham i oppdrag å undersøke «Nieuw-Holland», et område som senere ble omdøpt til Australia (kontinent). Andre nederlendere hadde allerede funnet vestkysten av dette og VOC ville gjerne vite om dette var en del av Terra Australis (Terra australis incognita, «det ukjente landet i sør») som man antok var et sørlig kontinent. Bakgrunnen for oppdraget var VOCs ønske om å åpne for handel med dette området.
For VOC var Tasmans reiser mislykket, han hadde hverken funnet områder de kunne drive handel med eller kortere seilingsruter til kjente områder. Det kom til å ta mer enn hundre år, helt frem til tiden rundt James Cook, før en annen europeer besøkte Tasmania og New Zealand. Det hendte at noen landet i Australia, men stort sett var dette ikke målet for reisene.
I likhet med mange andre oppdagere har han ofte gitt navn både til geografiske steder og byggverk: