cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eilert Sundt
Politisk syn
I «Norsk Folkeblad» ble han fremstilt som radikal, en «udpræget Fremskridtsmand», en fremstilling som kan ha vært motivert av anklager om at Sundt var det motsatt av fremskrittsmann. I Stortinget 1866 fikk Sundt såvel Sverdrup som bøndene mot seg, og han mistet sin årlige bevilgning i 1869. Marcus Monrad, Sundts venn fra ungdommen, mente at Sundt ikke var politisk interessert, at Sundts arbeid lå utenfor den politiske sfære. Sundt var en ivrig skandinavist og tok blant annet initativ til å samle inn dialektprøver. Han ble en forgrunnsfigur i patriotkretsen på 1840-tallet.
Til minne om Eilert Sundt
I Oslo, Stavanger, Trondheim, Kongsberg og Skien er han hedret med Eilert Sundts gate.
Eilert Sundts forskningspris, etablert i 1964, er en årlig pris som deles ut av Oslo Arbeidersamfunn til «forskere hvis vitenskapelige arbeider er av særlig relevans for arbeiderbevegelsen. Enten i inn- eller utland».
Bolna
Bolna (lulesamisk: Bållná) er et fjell i Rana kommune i Nordland. Fjellet har en høyde på 1 460 meter over havet, og ligger på Saltfjellet, like nord for polarsirkelen.
Mellom Bolna stasjon og Lønsdal skjedde i 1987 den største dyretragedien på Nordlandsbanen: 69 rein ble drept da toget kjørte inn i en reinflokk.
Miguel Lopez de Legazpi
Miguel López de Legazpi (ofte også stavet med s, Legaspi) (født 1502 i Zumarraga i Guipúzcoa (i Baskerland), Spania, død 20. august 1572 i Manila på Filippinene) var en spansk oppdagelsesreisende som etablerte spansk koloniherredømme på Filippinene og ble den nye koloniens første generalguvernør (1565–1572).
Miguel var yngste sønn av Don Juan Martinez de Legazpi og Elvira Gurruchategui. Han giftet seg med Isabel Garces, men ble enkemann før han la ut på sin store ekspedisjon til Filippinene.
Miguel Legazpi dro i 1545 til Ny-Spania (Mexico), og arbeidet der i noen år som hovednotarius for Mexico bys byråd og som sivilguvernør. I 1564 fikk han i oppdrag av visekongen, Luis de Velasco, å lede en koloniseringsekspedisjon til de filippinske øyer. Ekspedisjonen fant sted på ordre av kong Filipp II av Spania, som øygruppen var blitt oppkalt etter. Visekongen døde i juli samme år, men Ny-Spanias audiencia (høyesterett), som regjerte i påvente av utnevnelsen av en ny visekonge, fullførte forberedelsene.
Bohol og Cebu
På veien over Stillehavet anløp de Guam, der de bunkret opp ferskvann og andre forsyninger. Legazpi kom til Filippinene tidlig i 1565, og ankret opp ved Cebu den 13. februar. Han prøvde først å etablere deg på Cebu, men det gikk ikke i første omgang; den lokale befolkningen var avvisende. Han seilte så til Samar, der han ble mottatt av en vennligsinnet høvding ved navn Urrao. De to inngikk en blodspakt der den 22. februar.
Så satte han seil for Mindanao i sør. Men vinden snudde og drev skipene mot øya Bohol. Også på Bohol fikk Legazpi en uvennlig mottakelse. Men hans los, en malayisk muslim fra et erobret handelsskip fra Borneo, kunne forklare at fiendskapen skyldtes portugisernes plyndingsraid rundt øyene. Portugiserne kom fra Molukkene og krysset omkring blant øyene i Visayas, og bare to år tidligere, i 1563, hadde de plyndret Bohol og tatt omkring tusen boholanere som slaver. Øyboerne forvekslet spanjolene med portugiserne. Med hjelp fra losen forklarte Legazpi for de to høvdingene Datu Sikatuna av Bool og Datu Sigala av Loboc at de verken var portugisere eller var kommet for å plyndre eller drepe. Han lyktes, og inngikk en vennskapspakt med dem. Den 16. mars 1565 fulgte så blodspakten mellom Legazpi og Sikatuna; det fant antagelig sted i nærheten av den nåværende landsbyen Loay. Tre dager etter ble seremonien gjentatt med Sigala.
Legazpi tilbød cebuanoene å komme ned fra fjellene og gjenoppbygge sine hus som var blitt ødelagt under kampene. Ved hjelp av Cid Hamal (også kalt Sidamit), en muslimsk malay som var i Cebu på den tid, klarte han å slutte fred med Tupas og de mindre datuene (høvdingene) på øya. Den 4. juni 1565 inngikk de en fredspakt, som blant annet gikk ut på at rajah Tupas og de øvrige datuer anerkjente spansk overhøyhet.
Mens Legazpi la det politiske fundamentet for spansk styre på øygruppen, var augustinermisjonærene i full gang med å spre kristendommen. Den første konvertitten var en enke som het Jandulaman; hun var niese til Tupas. Fader Diego de Herrera døpte henne, og gav henne ved dåpen navnet «Isabel» etter Legazpis avdøde hustru Isabel Garces. Dåpen fant sted i år 1565, og ikke lenge etterpå giftet hun seg med mester Andres, et gresk medlem av Legazpi-ekspedisjonen. Dette ble det første kristne bryllupet forrettet på filippinsk jord.
Den 28. mars 1568 lot rajah Tupas seg døpe av fader Herrera, med Miguel Legazpi som gudfar. Han fikk navnet Felipe, etter kong Filipp II av Spania. Hans sønn og kronprins Pinsucan ble også døpt. Kronprinsen fikk navnet Carlos som døpenavn, og hadde kaptein Felipe de Salcedo som gudfar. Etter disse dåpshandlingene lot svært mange andre cebuanoer seg døpe.
Flere erobringer i Visayas
På dette tidspunkt hadde Legazpi erklært at en rekke øyer nå var underlagt den spanske krone. Det dreide seg om Guam og det som i dag heter Marshalløyene (allerede på vei over Stillehavet) og deretter de filippinske øyene som bærer i dag kalles Leyte, Samar, Bohol, Camiguin, Mindanao, Negros og Cebu.
Så fortsatte han å legge til nye øyer, blant annet Panay (hvor han etablerte sitt nye hovedkvarter i 1569) og Masbate. Ved bredden av Panayelvens grunnla han Filippinenes andre spanske by; byen heter idag også Panay, og ligger i provinsen Capiz. Til å begynne med var befolkningen der fiendtlig innstilt, men de endret holdning takket være det apostoliske arbeidet til fader Juan de Alba og augustinerne. To av høvdingene, datuene Macabaog og Madidong, konverterte til katolisismen og ble Legazpis venner.
Etter å ha gått i land også på øya Mindoro sendte Legazpi ett skip tilbake for å avlegge rapport i Mexico. Det ankom Acapulco den 20. august 1569.
I januar 1570 sendte Legazpi sin sønnesønn Juan de Salcedo (som var ankommet Cebu fra Mexico i 1567) til Mindoro for å straffe Moro-sjørøverne som herjet blant kystbefolkningen på Panay. Med en styrke bestående av 30 spanjoler og flere hundre allierte fra Visayas klarte Salcedo å ødelegge Moro-befestninger på småøyene Ilin og Lubang og dessuten erobre Mamburao. Erobringen av Mindoro bragte spanjolene nesten til munningen av Manilabukten.
Fremstøt mot Manila
Legazpi hadde hørt om en blomstrende muslimsk handelsby lenger nord, Maynilad (nå Manila) på øya Luzon. Han sendte Martin de Goiti og Juan de Salcedo på ekspedisjon til Maynilad. Med seg fikk de en styrke på 120 spanjoler og 600 visayere. På vei dit utforsket Salcedo Pansipitelven i Batangas, der det kom til en mindre trefning. Salcedo ble såret av en giftpil i foten.
Den 8. mai 1570 ankom de Maynilad, og ble først tatt vel imot. Men på grunn av en misforståelse kom det til kamp den 24. mai, og spanjolene seiret over den lokale rajah Sulayman og hans styrker. Sulayman trakk seg tilbake over Pasigelven, og etterlot seg Maynilad i flammer. Deretter erklærte spanjolene at stedet nå var underlagt den spanske krone. Blant krigsbyttet som Goiti tok, var noen kanoner som Panday Pira, en kanonmaker fra Pampanga, hadde laget for Sulayman.
Etter sin seier trakk Goiti seg tilbake og vendte tilbake til Panay. Han fortalte Legazpi om det muslimske kongedømmet Maynilad ved Manilabuktens bredd. Det var et rikt rike, på grunn av sine handelsforbindelser med kineserne, borneoene, siameserne og andre utenlandske handelsfolk.
Gjenerobringen av Maynilad
I mai 1571 bragte Legazpi store deler av sin styrke – 27 skip og båter, 280 spanjoler og 600 allierte fra Visayas – til Maynilad og etablerte en fast bosetning der hvor den indre bydel Intramuros nå ligger. Denne annen erobring av Maynilad skjedde uten blodsutgytelser. Lakan Dula, som var den siste kongen av Tondo og Sulaymans onkel, innså at det ville være nytteløst å prøve å stå imot overmakten. Han padlet ut i Manilabukten og hilste Legazpi velkommen. Han overtalte også Rajah Sulayman og Rajah Matanda (som også var onkel av Sulayman) til å underkaste seg Legazpi uten kamp. Erobringen fant sted den 19. mai.
Men selv om Sulayman og Lakan Duka hadde overgitt sine respektive kongedømmer til spanjolene, ville ikke filippinerne på det sentrale Luzon underkaste seg spansk styre. Anført av sin leder Bambalito tok filippinere fra barrioene Macabebe (Bambalitos fødeby), Betis, Hagonoy, Navotas og andre steder til våpen. De etablerte en leir i Navotas, og derfra dro Bambadillo til Tondo der han forgjeves prøvde å få Sulayman og Lakan Dula til å bli med på motstandskampen. De to lederne hadde imidlertid gitt sitt æresord; bare noen få av Sulaymans menn, og en sønn og to nevøer av Lakan Dula, sluttet seg til ham.
Den 3. juni 1571 seilte Bambalitos lille flåte ned Bankusaykanalen og gikk til kraftig angrep på Legazpis skip. Under kampene falt Bambadillo. Dette tok motet fra hans menn, som dermed raskt led nederlag.
Legazpi utropte den 24. juni Maynilad til de filippinske øyers hovedstad og den spanske koloniadministrasjons hovedsete. (Etter Legazpis død, den 1. juni 1574, bestemte kong Filip II at byen der skulle hete Insigne y Siempre Leal Ciudad, men det navnet fikk aldri feste i befolkningen.)
Ved hjelp av munker og prester fra spanske tiggerordener etablerte Legazpi en koloniregjering. Det var egentlig nå at Legazpi ble generalguvernør, men kronen valgte å sette dagen for hans ankomst til Filippinene som tiltredelsesdag. De første 250 årene var øyene strengt tatt en koloni under visekongedømmet Ny-Spania, altså ikke under Spania direkte.
Legazpi skrev rapporter til den spanske krone om sine oppdagelser og om hendelser på Filippinene. Brevene er samlet under tittelen ''Cartas al Rey Don Felipe II. sobre la expedicion, conquistas y progresos de las islas Felipinas'' og oppbevares i indios-arkivet i Sevilla.
Legazpi døde i Manila i den 20. august 1572.
Sparebanken Vest
thumb|Jan Erik Kjerpeseth ble ansatt i 1999 og direktør fra 2013 Tore Sætre Sparebanken Vest er den tredje største sparebanken, og den nest eldste banken i Norge. Forløperen, Bergens Sparebank, ble etablert i 1823. Banken har i dag en forvaltningskapital på over 160 milliarder kroner og 700 ansatte. Hovedkontoret ligger i Bergen, og banken betjener personmarkedet, næringsliv og offentlig sektor i Vestland og Rogaland med 35 salgssteder fra Måløy i nord til Nærbø i sør.
Sparebanken Vest har 260 000 privatkunder og 10,000 næringslivskunder.
Sparebanken Vest støtter ulike lag, organisasjoner, arrangementer, festivaler og foreninger. Sparebanken Vest er hovedsponsor for Sportsklubben Brann og Sogndal Fotball i Eliteserien, Åsane Fotball i OBOS-ligaen, samt Arna-Bjørnar i Toppserien, i tillegg til å sponse lag som FyllingenBergen Håndball (Fyllingen Håndball), Tertnes Håndball (Tertnes Idrettslag), Stord Handball og Meland Golf.
Datterselskap og tilknyttede selskap
Sparebanken Vest har siden 2006 dannet av flere nye selskaper innenfor ulike områder av finansielle tjenester og produkter.
Historie
I 1823 var biskop Jacob Neumann som medlem av Det Nyttige Selskab en av initiativtagerne til stiftelsen av en sparebank i Bergen. Neumann og hans krets var inspirert av Christiania Sparebank som var opprettet i 1922, og målgruppen var folk fra «de simplere Classer» som måtte sette inn minimum tolv skilling hver. Til gjengjeld fikk de 4 % rente på pengene sine. 3. mars 1823 møtte 98 kunder til bankens åpning. 63 menn og 35 kvinner, deriblant tre tjenestejenter, en matros, to kjøpmenn og andre vanlige folk. Åpningstiden var bare to timer hver mandag, fra kl 15 til kl 17 i et rom i Bergens rådstue. Gradvis ble banken mer kunderettet, med ansatte som dro på hjemmebesøk til kunder bosatt langt fra byen. Sparebøsse medførte møteplikt i banken en gang i kvartalet for å sette inn bøssens innhold. Ettersom egenkapitalen steg, fikk banken også mulighet for å tilby utlån. Dette var en bank som tjente penger fra starten av, men sparebankmodellen fordret at mye av fortjenesten skulle tilbakeføres til samfunnet gjennom gaver til allmennyttige formål, såsom hjelp til «forvildede Børn», «fattige Barselkvinder» og «ugifte Fruentimmere». Større summer tilfalt likevel kultur og vitenskap. I 2023 kan Sparebanken Vest bruke inntil 50% av sitt overskudd til allmennyttige formål, tilsvarende mer enn to milliarder kroner i løpet av den siste tiårsperioden.
Romanos I
Romanos I Lekapenos eller Lakapenos (gresk: Ρωμανός Α Λακαπηνός, armensk: Ռոմանոս Ա Լակապենոս), født ca 870, død 15. juni 948 var en armener som ble bysantinsk marinekommandør, medkeiser og regjerte som østromersk keiser fra 920 til han ble avsatt av sine sønner 16. desember 944.
Bergsbotn kraftverk
Bergsbotn kraftverk er et vannkraftverk i Berg kommune i Troms og Finnmark fylke.
Anna Rostrup
Anna Rostrup, (født 19. juni 1963, oppvokst i Sandnes i Rogaland), er en norsk klarinettist. Hun er utdannet ved Rogaland Musikkonservatorium.
Eirik Welo
Han har oversatt Hippokrates' Om legekunsten, utgitt i serien Bokklubbens kulturbibliotek.
Welo er siden 2014 prodekan for studier ved Det humanistiske fakultet.
Anna Rostrup
Rostrup har vært distriktsmusiker i Finnmark, og siden 1990 ansatt i Scene Finnmark som er fylkeskommunens profesjonelle musikkordning. Hun er en del av Varangermusikerne som er lokalisert i Vadsø. Rostrup jobber mye i Murmansk sammen med russiske musikere, både som klarinettist i Murmansk Filharmoniske Orkester og i forskjellige kammermusikkprosjekter, blant annet folkemusikkprosjektene Songs of the heart (Сердешные песни) og Songs of the White Sea (песни белого моря), samt gruppa KammerRomanse bestående av Anna Rostrup i samspill med Evgeny Popov, fiolin, Nikolay Girunyan, cello og Petr Makarov, piano.
Bergsbotn kraftverk
Kraftverket utnytter et fall på 353 meter fra Store Hestvatnet til havnivå i Bergsfjorden.
Romanos I
Veien til makten
25. mars 919 inntok Romanos og hans menn Bucoleonpalasset og overtok ledelsen av regjeringen, først med tittelen magistros, en av de høyeste administrative stillingene i imperiet. Han konsoliderte raskt sin stilling, og i april 919 ble hans datter Helena Lekapene gift med den 14 år gamle keiser Konstantin VII. Romanos fikk nå tittelen basileopator. Den 24. september ble han utropt til caesar og 17. desember 919 ble Romanos Lekapenos kronet til medkeiser.
De påfølgende årene kronet Romanos også sine egne sønner til medkeisere, Christopher Lekapenos i 921, Stephanos Lekapenos og Konstantin Lekapenos i 924. Konstantin VII selv beholdt imidlertid sin rang som nr. 2 etter Romanos selv, og Romanos har blitt kalt «den milde tronraneren». Romanos styrket sin posisjon ytterligere ved å gifte bort sin datter Agatha Lekapene til aristokraten Romanos Argyros, sønn av general Leo Arkyros. Han hentet også tilbake den avsatte og forviste patriark Nikolas Mystikos, og han klarte å bilegge striden mellom pavekirken og keiserfamilien som oppsto etter keiser Leo VIs mange ekteskap og spørsmålet om Konstantin VIIs legitimitet.
Bergsbotn kraftverk
Det er installert en horisontal francisturbin på 7,9 MW. Midlere årsproduksjon er på 26 GWh.
Romanos I
Veien til makten
I hans tidlige regjeringstid kom det til flere konspirasjoner og forsøk på å styrte ham, noe som førte til at han kvittet seg med sine to nærmeste medarbeidere i administrasjonen, Johannes Rhaiktor og Johannes Mystikos, i stedet fikk hans kammerherre Theofanes en mer fremtredende posisjon.
Bergsbotn kraftverk
Kraftverket eies og drives av Troms Kraft Produksjon AS.
Romanos I
Krig og fred med Bulgaria
Den første store utfordringen for den nye keiseren var den bysantinske-bulgarske krig 913-927 som hadde blusset opp under regenten Zoë. Romanos’ inntreden i keiserfamilien hadde forpurret den bulgarske tsar Simeon I av Bulgaria sine planer om en ekteskapelig allianse med Konstantin VII. Romanos var fast bestemt på ikke å anerkjenne Simeon, vel vitende om at dette allerede hadde felt to regjeringer. De første fire årene av Romanos’ regjeringstid ble derfor preget av krig mot Bulgaria. Selv om Simeon generelt hadde et militært overtak var han ikke i stand til å innta Konstantinopels uovervinnelige forsvarsanlegg. I 924, under nok en bulgarsk beleiring av Konstantinopel, lyktes det Romanos å komme i forhandlinger med Simeon. De to herskerne møttes personlig og Romanos spilte på de felles tradisjonene og deres ortodokse kristne brorskap. i virkeligheten var det en stilltiende anerkjennelse av Simeon fra Romanos’ side som kunne få Simeon til å trekke seg tilbake og heve beleiringen. Krigen pågikk enda noen år på grunn av uenighet om tituleringer – Simeon insisterte på å kalle seg tsar (caesar) over «romerne» - men fredstanken var nå blitt etablert mellom partene.
Fylkesvei 3432
Fylkesvei 3432 går mellom Dale og Bakko i Tinn kommune.
Romanos I
Krig og fred med Bulgaria
Simeon døde i mai 927, og Bulgarias nye tsar Peter I markerte seg ved å invadere det bysantinske Trakia, men han viste seg raskt villig til å forhandle om en permanent fred. Romanos, som hele tiden hadde vært innstilt på en fredsløsning, grep sjansen og tilbød en ekteskapsallianse mellom keiserhusene i Bysants og Bulgaria, og samtidig fornye alliansen med prins Časlav Klonimirović av Serbia og stadfeste serbernes uavhengighet. i september 927 kom Peter I til Konstantinopel og giftet seg med Maria som senere kalte seg Eirene Lakapena, datter av Romanos’ eldste sønn Christopher og dermed keiserens barnebarn. Med dette giftermålet gikk Christopher foran svogeren Konstantin VII i rang og ble den fremste i tronrekken, foran Konstantin. Dette forsterket Konstantins hat mot Lekapenafamilien og også mot bulgarerne. Han tok også nå sterk avstand fra keiserlige ekteskapsforbindelser til utenlandske herskerdynastier. Dette la han vekt på i sitt verk «De Administrando Imperio».
Etter dette unngikk imidlertid Romanos flere konfrontasjoner med bulgarerne. Selv om bysantinerne stilltiende godtok et serbisk opprør mot Bulgaria i 931 og bulgarerne tillot at ungarere beveget seg over bulgarsk område mot bysantinske områder, besto freden mellom Bysants og Bulgaria i 40 år, helt til den russiske fyrst Svjatoslav I av Kiev invaderte Bulgaria i 967 med støtte fra den bysantinske keiser Nikeforos II.
Krig i øst
Etter freden med Bulgaria utnevnte Romanos den dyktige generalen Johannes Kourkouas til kommandør over de militære styrkene ved østgrensen. Johannes Kourkouas slo ned et opprør i theme Chaldia i det nordøstlige Anatolia og intervenerte også i Armenia i 924. i 926 aksjonerte han mot abbasidene ved imperiets østgrense og vant et viktig slag ved Melitene (Malatya) i 934. Erobringen av denne byen var symbolsk viktig, for det var første gang bysantinerne gjenvant territorium fra muslimene i Abbaside-kalifatet.
I 941, mens størstedelen av hæren vai de østlige delene av riket, måtte en liten styrke på 15 eldre skip under ledelse av protovestiarios Theofanes forsvare Konstantinopel mot rusiske inntrengere fra Kievriket. På sjøen vant bysantinerne ved bruk av gresk ild, og da ruserne gikk i land ved Bithynia ble de slått av Kourkouas’ styrker som hadde returnert. Romanos inngikk etterpå en fredsavtale med prins Igor I av Kiev og kunne deretter sende Kourkouas tilbake til østgrensen.
I 943 invaderte Kourkouas det nordre Mesopotamia og beleiret den viktige byen Edessa i 944. I bytte for å trekke seg tilbake og å sette fri et stort antall muslimske krigsfanger fikk erobrerne med deg det hellige mandylion, etter sagnet det kledet som Jesus skal ha vært begravet i og som var et svært viktig relikvie. Relikviet ble brakt til Konstantinopel under stort seremoniell, selv om man allerede den gang nok visste at den påståtte avbildningen av Jesu ansikt på kledet var en forfalskning. Johannes Kourkouas ble på tross av dette suksessfulle felttoget avsatt etter Lekapenosfamiliens fall i 945. Hans erobringer i øst banet likevel vei for videre bysantinske erobringer i midten og siste halvdel av det 10. århundre.
Innenrikspolitikk
Romanos I ønsket å styrke Det bysantinske riket ved å inngå fredsavtaler der det var mulig, blant annet med Bulgaria og Kievriket. For å beskytte riket mot ungarerne betalte Romanos beskyttelsespenger og utnyttet diplomatiske kanaler. Khazarene var allierte med bysantinerne fram til Romanos startet jødeforfølgelser i imperiet. Ifølge en tolkning av Schechter-brevet skal khazarenes hersker Oleg av Novgorod ha besvart jødeforfølgelsene med å forfølge kristne og dette skapte konflikt mellom rikene.
Romanos klarte også å bilegge striden mellom imperiet og kirken (pavekirken) ved å bekjentgjøre og tiltre erklæringen «Tomos of Union» i 920. Romanos benyttet anledningen til å utnevne sin sønn Theofylaktos Konstantin til patriark av Konstantinopel. Den nye patriarken var ikke spesielt kjent for sin fromhet og åndelighet. Han var derimot en lidenskapelig hesteoppdretter og skal angivelig ha forlatt en messe for å være til stede da en av hans favoritthester fikk føll.
Romanos var aktiv som lovgiver og innførte flere lover som begrenset landadelens oppkjøp av små landeiendommer. Denne beskyttelsen av de små jordeiere kan ha vært resultat av en hungersnød i 927 og påfølgende opprør blant folket. Han økte også beskatningen av aristokratiet og skaffet staten større inntekter. Han maktet også å slå ned flere opprør i imperiet, blant annet i Chaldia, Peloponnes og i Sør-Italia.
Han bygget et keiserlig palass i Myrelaion ved Marmarahavet, Bodrum-moskeen som ble keisernes egen gravplass og flere andre storslagne byggverk.
Slutten på Romanos’ regime
Romanos’ siste tid som keiser ble preget av større oppmerksomhet omkring Guds straffedom og hans skyldfølelse i forbindelse med tilraningen av keisertronen på bekostning av Konstantin VII. Da hans best kvalifiserte sønn Chistopher døde i 931 ønsket han ikke å gi sine to andre sønner rang foran Konstantin. I et forsøk på selv å tilrane seg tronen fikk disse to, Stafanos og Konstantin Lekapenos, faren arrestert i 944. Romanos ble ført til et kloster på Prinseøyene (Princes’ Islands) i Marmarahavet og tvunget til å avlegge munkeløftet. De ønsket dermed å bli keisere selv, men folket i Konstantinopel gjorde opprør mot dem og fikk innsatt Konstantin VII Porphyrogennetos på keisertronen. Romanos’ sønner ble fratatt keiserverdigheten og sendt i samme eksil som sin far. Romanos døde 15. juni 948 etter å ha bekjent sine synder framfor 300 munker fra hele imperiet, og han ble begravet i Myrelaion-klosteret sammen sin hustru.
Konstantin VII hadde ikke mye godt å si om sin svigerfar. I sin bok De Administrando Imperio som han skrev til sin sønn Romanos II, uttalte han at: "The lord Romanus the Emperor was an idiot and an illiterate man, neither bred in the high imperial manner, nor following Roman custom from the beginning, nor of imperial or noble descent, and therefore the more rude and authoritarian in doing most things ... for his beliefs were uncouth, obstinate, ignorant of what is good, and unwilling to adhere to what is right and proper."
Han hadde, ifølge historikeren John Julius Norwich, likevel vært «en god keiser - kanskje en stor keiser til og med». Han hadde vist omsorg for sitt folk og gitt dem brød - men kanskje i mindre grad sirkus. Han var en forholdsvis fargeløs person, og det er kanskje derfor han helst ble husket, og fordømt, for den måten han hadde tilranet seg makten på.
Familie
i sitt ekteskap med Theodora som døde i 922 hadde Romanos seks barn:
Fergesambandet Grindjord–Skjærvik
Fergesambandet Grindjord–Skjærvik er et tidligere fergesamband på europavei 6 som krysset Trong-Skjomen mellom Grindjord og Skjærvik i Narvik kommune i Nordland. Sambandet ble opprettet i september 1938, og ble avviklet ved åpningen av Skjombrua i november 1972.
Historie
Klokken 15.30 den 23. september 1938 var det åpning av fergesambandet mellom Grindjord og Skjærvik der blant andre ordførerne fra Ankenes, Ballangen og Narvik kommuner var med på en overfart fra Narvik, via Ankenesstrand, til Grindjord og Skjærvik. Påfølgende dag startet selskapet Ferjedrift opp ordinære ruter med bilferga «Skjomen», som hadde en kapasitet på fire personbiler. Ruten fikk en frekvens på syv daglige avganger og seks på søn- og helligdager.
Som følge av oppstarten etablerte Haugland & Sønn i Ballangen opp en bussrute mellom Narvik og Ballangen, og senere samme år opprettet Haugland en godsrute. En uke etter oppstarten ble trafikken beskrevet som «særdeles stor», og «økende fra dag til dag», og i løpet av 1938 ble det fraktet 6 500 personer og 600 biler og busser på strekningen.
For driftsåret 1939–1940 vedtok Stortinget et driftstilskudd på inntil tre tusen kroner for å dekke Ferjedrifts beregnede underskudd på sambandet. Under andre verdenskrig ble bilferga «Ankenes», med en kapasitet på seks personbiler, satt inn på ruta.
I 1949 ble Ferjedrift kjøpt opp av Kristian Ravn, og hans rederi overtok konsesjonen og materiellet på sambandet. «Ankenes», som ble omdøpt til «Røstein», hadde en daglig frekvens på ti avganger i hver retning. I 1952 ble det opprettet et trekantsamband, som også gikk langs Skjomen, med anløp av Kongsbakk.
I juni 1952 ble «Dagmar» satt inn på sambandet. Natt til 2. september 1953 sprang skroget på ferga lekk utenfor Grindjord etter at belastningen ble for stor da det ble tatt ombord en 19 tonn tung gravemaskin som skulle fraktes til Bjerkvik. En midlertidig løsning ble brukt på sambandet frem til 1954, da nybygget «Virak» ble satt inn på ruten.
I 1963 ble Skjomenveien kjørbar fra Kongsbakk til Trong-Skjomneset, noe som førte til opphør av ruten mellom Grindjord og Kongsbakk. «Virak» krysset Skjomen frem til nedleggelsen av sambandet mellom Grindjord og Skjærvik den 10. november 1972. Etter nedleggelsen gjensto kun de to sambandene mellom, over Leirfjorden, og mellom Bognes og Skarberget over Tysfjorden langs europavei 6.
MT «Prestige»
«Prestige» var en enkelskroget oljetanker som sank utenfor Galicia (Spanias nordkyst) den 19. november 2002. Prestige var lastet med 77 000 tonn råolje.
Ellen Rees
Ellen Rebecca Rees (født 4. september 1967) har vært professor i nordisk litteratur ved Senter for Ibsen-studier ved Universitetet i Oslo siden 2013. Hun har også tolv års erfaring som førsteamanuensis fra University of Oregon og Arizona State University, der hun hadde en rekke faglige lederverv.
Naturviterne
Naturviterne er en norsk fagforening for akademikere med naturvitenskapelig utdanning og kompetanse. Naturviterne organiserer ca 7100 akademikere og naturvitere i både privat og offentlig virksomhet, og er tilsluttet hovedsammenslutningen Akademikerne.
Naturviternes ble dannet i 1961. Røtter strekker seg imidlertid over 100 år bakover i historien. Norsk Naturforvalterforbund var den direkte forløperen, og forut for det, Norsk Landbruksakademikerlag. Alt på 1890-tallet følte akademikere behov for å organisere sine felles faglige interesser bedre og etablerte i årenes løp Norsk Forstmannsforening. Organisasjonen fikk sitt nåværende navn i 2007.
Fylkesvei 315
Fylkesvei 315 (Fv315) går mellom Island og sentrum i Holmestrand.
Historikk
Før den nye E18 forbi Island ble bygd fortsatte riksvei 315 langs dagens fylkesvei 32 til Hvittingfoss.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
SøndagsÅpent
SøndagsÅpent er et norsk livssynsprogram med Egil Svartdahl som ble sendt på TV 2 fra 1998 til 2004.
Programmet var i begynnelsen studiobasert der Svartdahl inviterte gjester til studio for å snakke om tema knyttet til tro, tvil livssituasjon og så videre. Fra 2000 endret programprofilen seg ved at Svartdahl dro ut til forskjellige miljøer for å prate om tema knyttet til tro, tvil, døden og så videre. Blant annet besøkte han en folkehøgskole, et teater, universitet, en MC-klubb og en lengre reise til Kosovo for å intervjue norske NATO-soldater på patrulje.
Det ble i alt sendt ca. 100 episoder av serien før den ble nedlagt.
Serien hadde størst seertall i 2003 med drøyt 400,000 seere.
Vestindisk-guineisk Kompagni
Vestindisk-guineisk Kompagni var et dansk handelskompani med bakgrunn fra 1625, men formelt opprettet ved kongelig privilegiebrev i 1671. Det hadde som formål å kolonisere, drive handel og administrere de danske koloniene på kongens vegne. Selskapet fikk nasjonalt monopol på handel mellom Vestindia og Guinea, økonomiske særfordeler, egen jurisdiksjon og enerett på sukkerraffinering innenfor kongeriket og dets kolonier. Som motytelse måtte selskapet opprettholde regelmessige seilinger mellom koloniene, selge et angitt kvantum danske varer i koloniene og frakte kongens gods vederlagsfritt.
Selskapet hadde hovedansvaret for dansk-norsk slavehandel fra Gullkysten til Vestindia fram til 1754.
Historie
På 1600-tallet opprettet en rekke europeiske stater privilegerte selskaper som fikk monopol på handel i Afrika og Vestindia. Det danske selskapet hadde sin bakgrunn i 1625, da nederlenderen Johann de Willum bosatte seg i København og fikk kongelig lisens til å drive handel i Vestindia, Brasil, Virginia og Guinea. Lisensen forutsatte at all eksport ble lastet og all import losset i København. Men i mange år var selskapet relativt uvirksomt.
I 1672 koloniserte Vestindisk-guineisk Kompagni St. Thomas, men gjennom 1670-tallet sendte selskapet ut få skip. Vestindisk-guineisk Kompagni hadde økonomiske problemer og skaffet seg inntekter ved å avgiftbelegge skipsfarten og inngikk en avtale med Brandenburg om utvidet tilgang til øya mot høye avgifter. I perioden 1687 til 1696 sendte ikke selskapet ut noen skip, men forpaktet hele handelen til en dansk og en norsk kjøpmann. Den norske var Jørgen Thor Møhlen i Bergen.
Vestindisk-guineisk Kompagni gjenoppstod i 1697 og opplevde økonomisk fremgang. St. Thomas hadde i løpet av noen år lite med ledig jord og selskapet annekterte derfor naboøya St. Jan i 1718 og kjøpte St. Croix av Frankrike i 1733. Disse tre øyene utgjorde frem til 1917 Dansk Vestindia.
I 1754 kjøpte den danske stat ut alle aksjonærene i Vestindisk-guineisk Kompagni og oppløste selskapet, som ble erstattet av det statlige Vestindisk-guineisk Rente- samt Generaltoldkammer, som eksisterte fra 1760 til 1848.
BMW N54
BMW N54 er en sekssylindret rekkemotor med dobbel turbo fra BMW. Motoren ble lansert sent i 2006, og ble først tilgjengelig i E92 BMW 3-serie Coupé. Motoren er den første, nye turboladede bensinmotor BMW har satt i produksjon siden BMW E23i i 1980. Motoren vant prisen International Engine of the Year i 2007.
N54B30
N54B30 utvikler en maksimal effekt på 306 hk (225 kW) og dreiemoment på 400 Nm ved hjelp av to lavtrykksturboer. Fordi BMW ønsket å gi motoren den samme kjørefølelsen som en sugemotor (en motor uten turbolading) er turbotrykket kun 0,4 bar. Motoren ble vist første gang på bilutstillingen i Genève i 2006.
Brukt i: ______________________________________________________________________________________________________________________________
TUNING
I senere tid har folk funnet stort potensiale i å tune denne motoren. Da blir det som regel brukt JB4 modul man faktisk kan bytte tuning på når som helst.
Dette er en modul som blir jumpet inn i det originale ledningsnettet. Det er da anbefalt å ha multifunksjons ratt da det er dette man mp benytte seg av når man
skal for eksempel ha en blyfri 98 tune.
Det er registrert at det er dratt ut over 700+ hk av N54B30 med enkle steg. Det som er mest utbredt er at folk setter inn singel turbo som lader vesentlig mye mer
enn de to små twin-turboene.
Herb Alpert
Herbert «Herb» Alpert (født 31. mars 1935 i Los Angeles i California i USA) er en amerikansk musiker. Han er mest kjent sammen med musikkgruppa som ble kalt Herb Alpert & the Tijuana Brass, Herb Alpert's Tijuana Brass eller TJB. Han startet også plateselskapet A&M Records sammen med Jerry Moss, og dette ble senere ble solgt til Polygram. Alpert har også laget en rekke abstrakte malerier og skulpturer, som har blitt utstilt flere steder. Alpert og kona Lani Hall driver også den veldedige organisasjonen Herb Alpert Foundation.
Tidlig liv og karriere
Herb Alpert ble født i Boyle Heights på østsiden av Los Angeles. Hans foreldre, Tillie (født Goldberg) og Louis Leib Alpert var jødiske immigranter fra Radomysjl i Ukraina. Herb Alpert ble født i en familie av musikere. hans far, som var skredder, var også en dyktig musiker som spilte mandolin. Herb Alperts mor spilte fiolin og hans bror, David, var en talentfull trommer. Herb begynte å spille trompet da han var 8 år. Etter at han var ferdig på Fairfax High School i Los Angeles, ble han med i United States Army der han spilte på militære seremonier. mMns han studerte ved University of Southern California på 1950-tallet, ble han medlem i USC Trojan Marching Band i to år fra 1956. I 1957 begynte Herb Alpert sammen med Bob Weerts som låtskriver for Keen Records. Flere av låtene Herb Albert skrev for andre artister ble "Top 20 hits", blant annet «Baby Talk» med Jan and Dean og Wonderful World med Sam Cooke.
Herb Albert har hatt fem nummer 1-hits, hatt 28 album på Billboard charts, vunnet åtte Grammy Awards, og solgt fjorten album til platina og femten album til gull. I 1996, hadde Alpert solgt 72 millioner album verden over. Alpert er den eneste artisten som har vært Nr. 1 på amerikanske hitlisten Billboard Hot 100 både for å spille instrument («Rise», 1979) og som vokalist («This Guy's in Love with You», 1968).
Diskografi
Studioalbum
Singler på US Billboard Hot 100
Ammoniumklorid
Ammoniumklorid (NH4Cl), også kalt salmiakk, brukes populært om salmiakkspiritus som er en løsning av ammoniakk (NH3) i vann.
Farer
Salmiakk må aldri blandes med natriumhypokloritt (klorin). Ved å blande klorin og vanlig husholdningssalmiakk produseres det giftig nitrogentriklorid som fører til akutt lungeskade.
Leirskallbakken (Oslo)
Leirskallbakken (1–25; ingen partallsadresser) er en vei på Leirskallen i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei nordover fra Leirskallen.
Veien fikk navn i 1952 etter Leirskallen gård (gnr./bnr. 180/1), som lå ved enden av veien.
Trichilia
Trichilia  er en planteslekt av tropiske planter i mahognifamilien (Meliaceae), som tilhører ordenen Sapindales. Artene er i det alt vesentlige busker og eviggrønne løvtrær. Disse plantene er spesielt tallrike i Afrika sør for Sahara og de tropiske delene av Sør-Amerika.
Amerie
Amerie Rogers (født 12. januar 1980) er en amerikansk R&B-sanger.
Turraea
Turraea er en planteslekt i mahognifamilien (Meliaceae), som tilhører ordenen Sapindales. De vokser i tropene. Artene er i det alt vesentlige busker og eviggrønne løvtrær.
Potsdaminstituttet
Potsdaminstituttet (PIK) er et forskningsinstitutt innen global endring, klimapåvirkning og bærekraftig utvikling. PIK ble etablert i 1992 med Hans Joachim Schellnhuber som direktør. Instituttet ligger i Potsdam på Telegraphenberg, i Wissenschaftspark Albert Einstein, ved hovedjernbanestasjonen. Hovedbygningen kalles i dag Michelsonhaus, som i 1879 ble innviet til Astrophysikalisches Observatorium der Welt.
Francesco Saverio Filippucci
Han ble sendt til Østen i 1660 og ankom Goa 13. juni 1661 og Macao 1663. Fra 1671 til 1679 virket han i Kanton der han også ble superior for kommuniteten av jesuittmisjonærer. I 1680 ble han provinsial for jesuittenes misjon i Japan, en heller teoretisk utnevnelse ettersom landet var blitt stengt for utlendinger. Jesuittene opprettholdt imidlertid en beredskap med reiseklare misjonærer i Macao i tilfelle landet skulle åpne seg opp igjen. Han var også visitator av misjonene i Kina.
NM i bandy 2004
'''Det 87. Norgesmesterskapet i bandy – 2004'''
Mjøndalen vant seriemesterskapet. Mjøndalen, Stabæk og Ullevål og Solberg og gikk til semifinale.
Finale
7. mars 2004 – Hauger kunstis, Bærum, 1380 tilskuere.
Hoveddommer: Jørn Ivar Pettersen, Solberg. Meddommere: Rune Harald Jahnsen, Skiold og Egil Larsen, Snarøen.
Kvalifisering til Eliteserien 2004/05
Runde 1
Runde 2
Runde 3
Det ble senere vedtatt å utvide eliteserien til åtte lag, så Ready og Drammen fikk også spille i eliteserien 2004/05.
Henry Darcy
Darcy var den første som formulerte en bevegelsesligning for væskestrøm i porøse medier, og denne er i dag gitt navnet Darcys lov. Også måleenheten darcy for permeabilitet er oppkalt etter den franske ingeniøren.
Darcy-Weisbachs ligning brukes for å beregne trykkfall i rør, forårsaket av friksjon.
I perioden 1999-2003 delte European Geophysical Society (EGS) ut Darcy-medaljen som en anerkjennelse for fremragende vitenskapelig arbeid innenfor hydrogeologi og vannteknikk. Etter 2004 ble ansvaret for utdelingen overtatt av European Geosciences Union (EGU).
Biografi
Henry Darcy var født i Dijon i Frankrike i 1803. Faren døde da han var 14 år, men han greide likevel å fullføre utdannelsen ved hjelp av pengelån. I 1821 begynte han ved den tekniske høyskolen École polytechnique i Paris, og to år senere flyttet han over til den like prestisjefylte École nationale des ponts et chaussées, også i Paris.
Etter fullført utdannelse fikk Darcy tilsettelse i det statlige Corps des Ponts et Chaussées, og i 1827 ble han utnevnt til ingeniør for hjembyen Dijon. Året etter giftet han seg med Henriette Carey, av engelsk avstamning.
I 1848 ble Darcy utnevnt til sjefsingeniør for departementet Côte-d’Or, der Dijon er hovedstad. Dette var samme år som (Frankrike)|, en politisk urolig tid. Darcy måtte etter kort tid forlate Dijon av politiske grunner. Han flyttet da til Paris og en stilling som sjefsdirektør for vannforsyningen der.
På grunn av sviktende helse måtte Darcy trekke seg tilbake fra stillingen i Paris i 1855, men fikk tillatelse til å flytte tilbake til Dijon og fortsette vitenskapelig arbeid der. Det var i denne perioden i Dijon han gjennomførte eksperimentene som resulterte i Darcys lov.
I 1857 ble Darcy nominert til det franske vitenskapsakademie, men ble ikke innvalgt.
Under en reise til Paris døde Darcy i 1858 av lungebetennelse. Han er gravlagt i Dijon.
Arbeid
En av oppgavene som byingeniør i Dijon i 1830-årene var å lede byggingen av et stort anlegg for distribusjon av vann til byen. Darcy beregnet vannforbruket til å være 150 liter per innbygger per dag. Vannet ble fraktet nesten 13 kilometer fra Rosoir, der naturlige kilder i kalkbergarter sørget for rikelig vanntilførsel. Høydeforskjellen mellom Rosoir og Dijon er cirka 46 meter, og vannet ble fraktet i en tildekket akvedukt fram til to store vannreservoarer i byen. Over 100 små og store fontener gjorde vannet tilgjengelig i byen.
I 1843 foreslo Darcy en rute for jernbanen gjennom Darcy, og i 1845 ledet han arbeidet med den fire kilometer lange Blaisy-tunnelen.
Som sjefsdirektør i Paris arbeidet Darcy med forskning knyttet til væskestrøm i rør, spesielt beregninger av friksjonstap i slike. Han videreutviklet pitotrøret, som brukes til å måle hastigheten til en væskestrøm, fram til den formen som er i bruk idag.
Ipswich
Ipswich er administrasjonsbyen og et administrativt distrikt i Suffolk, England. Den ligger ved en fjord som dannes av elven Orwell.
Byens moderne navn er avledet fra middelaldernavnet «Gippeswic», antagelig tatt fra enten et angelsaksisk personnavn, eller fra et tidligere navn for utløpet av elven Orwell (men helt uten slektskap med navnet på elven Gipping). I 2011 hadde byen Ipswich en befolkning på 133 384 innbyggere, mens det utbygde boligområdet er beregnet for å ha en befolkning på rundt 180 000 innbyggere.
Historie
Det har vært bosetninger på stedet siden steinalderen, og man finner kontinuerlige spor etter mennesker også gjennom jernalderen, romersk tid og angelsaksisk tid.
I angelsaksisk tid begynte bosetningen, som til da hadde vært liten og spredt, å vokse på grunn av den praktiske havnen. Det hevdes at Gippeswick var den første angelsaksiske byen, og kongedømmet East Anglia var en periode sentrert omkring byen.
Byen fikk sitt første charter av kong Johan i 1200. Den vokste og ble velstående gjennom tekstilhandel med kontinentet. I 1380 skrev Geoffrey Chaucer satiriske bemerkninger om kjøpmennene i Ipswich i Canterbury-fortellingene.
I middelalderen ble en helligdom viet til jomfru Maria et viktig pilegrimsmål. Statuen av Maria ble fjernet ved reformasjonen, og skulle brennes. Det hevdes dog at den ble smuglet ut av landet og er bevart i Nettuno i Italia.
Toona
De blir opptil 50 m høye og er helt eller delvis løvfellende. Barken er gråbrun og furete, innerbarken rosa og yteveden kremfarget. Bladene er spiralstilte og som regel likefinnete, men av og til ulikefinnete. Trærne er sambu med adskilte hann- og hunnblomster på samme tre. Blomstene er femtallige. Frukten er en kapsel med mange frø. Toona vokser i Øst-, Sør- og Sørøst-Asia og østlige Australia. Alle fem arter brukes i tømmerproduksjon og markedsføres som «mahogni». De er blitt sjeldne på grunn av overdreven hogst.
Ipswich
Historie
Kardinal Thomas Wolsey ble født i Ispswich ca. 1475. Han var sønn av en rik jordeier, og ble en av Henrik VIIIs nærmeste politiske allierte. I 1528 grunnla han et kollegium i sin fødeby, som nå heter Ipswich School.
Toona
Disse trærne ble tidligere regnet til slekten Cedrela, som nå bare omfatter arter fra Amerika.
Ipswich
Historie
I 1555 ble en gruppe protestanter, Ipswichmartyrene, brent som kjettere.
Fa 1611 til 1634 var byen et sentrum for emigrasjon til New England. Det var særlig Samual Ward som organiserte dette, og hans sønn Nathaniel Ward ble den første presten i Ipswich i Massachusetts.
Lord Nelson og hans kone flyttet til Ipswich i 1797, og i 1800 ble han High Steward of Ipswich.
Dagens Ipswich
Tolly Cobbold Brewery, bygget på 1800-tallet og ombygget 1894–1896 er et av de best bevarte viktorianske bryggeriene i Storbritannia. Bygningen avløste bryggeriets opprinnelige, fra 1746.
Kultur
Ipswich Museum har kopier av Mildenhallskatten og Sutton Hoo-funnet, samt saksiske våpen og smykker som er funnet i området.
Malerne John Constable og Thomas Gainsborough levde og virket i Ipswich. Charles Dickens besøkte byen i 1835, og la handlingen i The Pickwick Papers dit. Hotellet han bodde på, som dengang het The Tavern og nå Great White Horse Hotel, ble åpnet allerede i 1518. Dickens beskriver interiøret nøye i boken, og det er fortsatt mulig å kjenne seg igjen.
Ipswich Town FC er en av de mest fremgangsrike fotballklubbene i East Anglia. Hovedrivalen er Norwich.
Aurora (gudinne)
Aurora var romernes personifisering av morgengryet. Hun var romernes motstykke til den greske Eos. Hun var en vakker kvinne som fløy over himmelen og annonserte for Solen. Aurora hadde to søsken – hennes bror er Solen, og hennes søster er Månen – og hun hadde mange ektemenn og sønner. Fire av sønnene hennes var de fire vindene, Aquilos (Nordavinden), Favonius (Vestavinden), Auster (Sønnavinden) og Eurus (Austavinden).
Morgendugg er Auroras tårer. Hun gråter over avdøde sønner og elskere. En gang bad hun Zevs om å gjøre en av elskerne sine udødelig. Men hun glemte å be om at han fikk evig ungdom, så etter hvert ble han gammel.
Arne Hovde
Arne Hovde (født 28. august 1911 i Vikersund, død 12. april 1936 i Drammen) var en norsk skihopper som konkurrerte på begynnelsen av 1930-tallet. Han var bror av langrenns- og kombinertløperen Kristian Hovde. Arne Hovde tok sølvmedalje under VM i Sollefteå i 1934. I VM i Oslo i 1930 kom han på 27. plass.
Hovde døde av bukhinnebetennelse bare 24 år gammel, etter at han pådro seg komplikasjoner etter en blindtarmoperasjon.
Bjørn Andor Drage
Bjørn Andor Drage (født 1. juli 1959) er en norsk komponist, musiker, konsertorganist og musikkonservatorieprofessor, opprinnelig fra Saltdal, Nordland.
Grått sandfly
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 35 – 40 mm), grått nattfly uten noen påfallende tegninger. Den ligner mye på streksandfly (Spaelotis ravida), men er mindre og har mørkere bakvinger. Forkroppen og forvingen er grå, forvingen med utydelige nyre- og ringmerker og mer eller mindre synlige, mørke mellomlinjer, ellers ingen tegninger. Bakvingen er perleaktig grå.
Levevis
Arten lever påområder med åpen sand eller grus og spredt vegetasjon. Grustak har vist seg å være et særlig gunstig miljø for denne arten. Den ser ut til å kreve tørt og varmt klima, i Norge er den bare funnet i de aller tørreste områdene. Larven lever på ulike urter, særlig geitrams (Chamerion angustifolium). Den er aktiv om natten, om dagen gjemmer den seg mellom blader eller nede i sanden. Arten overvintrer som ung larve. De voksne sommerfuglene klekkes i juni, men holder seg i ro i 30-45 dager før de begynner å fly. Flygetiden varer ut august. Denne arten kan tidvis vandre over lange avstander. Utbredelsen i Norden har øket og trukket seg sammen flere ganger, det ser ut til at lokale bestander av denne arten er lite stabile over tid.
Utbredelse
Den er vidt utbredt og finnes i Nord-Europa, fjellområder i Mellom-Europa, det nordlige Asia østover til Japan, Korea og Kamtsjatka og det nordlige Nord-Amerika inkludert østkysten av Grønland. I Norge er den sjelden og bare funnet i de tørre områdene i østlandets dalfører, særlig Gudbrandsdalen. Den er listet som direkte truet (EN) i Norsk rødliste for arter fra 2006.
Filippo Brunelleschi
Filippo Brunelleschi (født 1377 i Firenze i Italia, død 15. april 1446 i Firenze) var en av de fremste arkitektene fra den italienske ungrenessanse. Alle hans berømte verker befinner seg i Firenze i Italia. Som forklart av Antonio Manetti, som kjente Brunelleschi og som skrev hans biografi, var Brunelleschi «beæret så meget at han ble begravet i Santa Maria del Fiore, [graven ble] prydet med en marmorbyste ... plassert der som evigvarende minne over ham, med den mest briljante gravskrift.»
Tidlig i livet
Lite er kjent om Brunelleschis tidlig liv; de eneste kilder kommer fra Antonio Manetti og Giorgio Vasari. Ifølge disse kildene, var Filippos far Brunellesco di Lippo, og hans mor var Giuliana Spini. Filippo var den mellomste av barna. Den unge Filippo ble undervist i litteratur og matematikk, som forberedelse til å følge i sin fars fotspor som embedsmann. Filippo hadde imidlertid mer anlegg for de skjønne kunster, og ble etterhvert et medlem av Arte della Seta (italiensk, direkte oversatt silkens kunst), silkespinnernes laug, som innbefattet gullsmeder og metallarbeidere. Brunelleschi ble mestergullsmed i 1398. Det var derfor ingen tilfeldighet at hans første betydelige oppdrag, oppføringen av Hittebarnsherberget, kom fra samme laug som han tilhørte.