cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Musikal
Musikalen frem til 1970
Musikalens gullalder, som regnes fra 1940- til 1960-tallet, var den klassiske musikalens oppblomstringstid. I denne perioden ble det produsert en rekke musikkteaterstykker av blant andre Rodgers og Hart, Weill og Gershwin, Cole Porter og Irving Berlin. Richard Rodgers og Oscar Hammerstein IIs Oklahoma! fra 1943 regnes ofte som den første fullverdige musikal, i det den også integrerer dans fullstendig og har et virkelighetsnært plott. Andre komponister som fulgte og videreutviklet den klassiske musikalen var Leonard Bernstein, Irving Berlin og Stephen Sondheim.
1950-tallet ble et viktig tiår for utviklingen av den klassiske musikalsjangeren med verker som Frank Loesser og Abe Burrows Guys and Dolls (1950), Alan Lerner og Frederick Loewes My Fair Lady (1956) og Leonard Bernstein, Stephen Sondheim og Arthur Laurents' West Side Story (1957). Sistnevnte introduserte den velkjente historien fra Shakespeares Romeo og Julie til New Yorks gater, hvor rivaliserende familier ble byttet ut med rivaliserende gjenger. Musikalen fikk en treg start blant publikumerne, selv om den fikk gode kritikker fra anmeldere, og tapte tilskuere til fordel for The Music Man av Meredith Willson som også hadde premiere i 1957. 1950-tallet avsluttes med Rodgers og Hammersteins The Sound of Music (1959), som sammen med filmen fra 1965 har blitt en av historiens mest populære musikaler.
Musikalen fra 1970 til 2000
Utover på 70-tallet, med røtter tilbake til blant annet Hair fra 1967, ble rock mer og mer populært i musikaler. Richard O'Briens The Rocky Horror Show (1973), og Andrew Lloyd Webber og Tim Rices Jesus Christ Superstar (1970) og Evita (1976), er eksempler på rockemusikaler fra dette tiåret. Noen av disse begynte som konseptalbum og ble kalt rockeoperaer. Dette var tilfelle for både Jesus Christ Superstar og Evita, samt Benny Andersson, Björn Ulvaeus og Tim Rices Chess fra 1984. I 1975 ble dansemusikalen A Chorus Line utviklet av James Kirkwood Jr., Nick Dante, Marvin Hamlisch og Edward Kleban. Musikalen ble basert på hundrevis av timer med opptak fra terapitimer med ensembleartister som virket på Broadway, og flere av skuespillerne som selv hadde deltatt i disse timene spilte enten versjoner av seg selv eller av sine medspillere da musikalen ble satt opp for første gang. Musikalen ble den lengstspillende musikalen på Broadway i sin tid, med 6 137 forestillinger. Den originale Broadway-produksjonen ble nominert til 24 priser og vant 21 av dem, inkludert ni Tony Awards og åtte Drama Desk Awards.
Videre gjennom 70-tallet ble det skrevet en rekke vellykkede musikaler som vek unna de tradisjonelle og til tider ensformige temaene fra musikalens gullalder. Mord og forbudstiden ble utforsket i John Kander, Fred Ebb og Bob Fosses Chicago (1975), Stephen Schwartz' Pippin (1972) omhandler den historiske karakteren Pippin, hans far Charlemagne og deres omreisende sirkustrupp, og handlingen i Stephen Sondheims groteske musikal Sweeney Todd (1979) utfolder seg i de mørke bakgatene i 1840-tallets London.
I 1981 dukket den nye megamusikalen opp med Andrew Lloyd Webbers Cats. Denne nye musikalstilen gjorde stort inntrykk på både Broadway, West End og den internasjonale musikalscenen. Megamusikalene legger større vekt på storslåtthet enn klassiske musikaler, med utbredt bruk av effekter, teknologi og store budsjetter for å skape en spektakulær opplevelse. Andre megamusikaler som dukket opp på 1980-tallet var Lloyd Webbers The Phantom of the Opera (1986) og Claude-Michel Schönberg og Alan Boubills Les Misérables (1985) og Miss Saigon (1989). Stephen Schwartz' Wicked fra 2003 er også en megamusikal som er verdt å merke seg. Megamusikalenes behov for store budsjetter og kommersiell suksess endret forventningene til musikaler blant det moderne publikum.
På 90-tallet begynte flere større selskaper å innta musikalscenen, mest merkbart Disney Theatrical Productions, et datterselskap av The Walt Disney Company. Selskapet begynte å sette opp flere tidligere Disney-filmer på Broadway, først med Beauty and the Beast i 1994. Siden fulgte produksjoner som The Lion King (1997), Tarzan (2006) og Aladdin (2011). Selv om musikaler i storskalaformat vokste i omfang mot slutten av 1900-tallet, var det fortsatt en rekke produksjoner med moderate budsjetter som fikk stor suskess både blant publikum og anmeldere, blant annet Little Shop of Horrors (1982), Blood Brothers (1983) og Bat Boy: The Musical (1997).
Musikalen fra 2000 til i dag
På begynnelsen av 2000-tallet ble kreative og til tider uortodokse musikaler som Urinetown (2001), Avenue Q (2003), Spring Awakening (2006), Next to Normal (2009), The Book of Mormon (2011) og Hamilton (2015) store suksesser. Hovedbestanden besto dog av nyproduksjoner av eldre musikaler. Musikaladapsjoner av kjente verker ble også frekvent, med filmer som The Producers, Hairspray, Legally Blonde, The Color Purple, Xanadu, Kinky Boots, Billy Elliot og Shrek som alle ble satt opp på musikalscenen. Trenden gikk også den andre veien, fra scenen til skjermen, med en rekke filmatiseringer av kjente musikaler.
Etter at realfilm-musikalen hadde vært så godt som død gjennom hele 80-tallet og begynnelsen av 90-tallet, med noen få unntak, dukket det opp flere suksessfulle filmer som Chicago (2002), The Phantom of the Opera (2004), Rent (2005), Dreamgirls (2006), Hairspray, Enchanted og Sweeney Todd (alle i 2007), Mamma Mia! (2008), Nine (2009), Les Misérables (2012) og Into The Woods (2014). Nyskrevne realfilm-musikaler myntet på filmlærretet og TV-skjermen gjorde også en gjenoppblomstring utover 2000-tallet, med filmer som Moulin Rouge! (2001), High School Musical-filmene (2006–2008), Across the Universe (2007), Burlesque (2010), Pitch Perfect-filmene (2012–2017), La La Land (2016) og A Star Is Born (2018). På slutten av 2010-tallet kom det også en kort men intens bølge av biografiske musikalfilmer, med The Greatest Showman (2017), Bohemian Rhapsody (2018) og Rocketman (2019) som de mest omtalte.
Jukeboxmusikaler, musikaler basert på sanger fra et band eller en artist, ble populære utover 2000-tallet. Etter oppskrift fra suksessen Buddy – The Buddy Holly Story, 1989-musikalen med musikk av Buddy Holly, ble en rekke nye verker produsert; disse inkluderer Mamma Mia! (1999, basert på sanger av ABBA), We Will Rock You (2002, basert på sanger av Queen), Our House (2002, basert på sanger av Madness), Movin' Out (2002, basert på sanger av Billy Joel), Jersey Boys (2006, basert på sanger av The Four Seasons) og Rock of Ages (2009, med klassiske rockesanger fra 80-tallet).
I 2010 kom den amerikanske serien Smash som følger det kreative teamet bak Bombshell, en ny musikal om Marilyn Monroe, på deres vei mot Broadway. Serien har et lydspor bestående av både kjente popsanger og originale musikalsanger skrevet av Marc Shaiman og Scott Wittman, skaperne av blant annet Hairspray (2002) og Catch Me If You Can (2011). De originale sangene er skrevet som en del av Bombshell, samtidig som de fungerer som et bakteppe for handlingen i selve serien. Tre år senere, i 2013, begynte den amerikanske kanalen NBC å produsere direktesendte TV-produksjoner av kjente musikaler, med The Sound of Music Live! (2013), Peter Pan Live! (2014) og The Wiz Live! (2015). Andre TV-kanaler kastet seg også på trenden: ITV med The Sound of Music Live (2015), Fox med Grease: Live (2016), A Christmas Story Live! (2017) og Rent: Live (2019) og ABC med The Little Mermaid Live! (2019). Det siste tiåret har det ikke vært uvanlig at også TV-serier har blitt inspirert av denne sjangeren, med såkalte musikalepisoder. Vanligvis er det kun snakk om én episode eller én episode per sesong som blir lagd som musikalepisode. Serier med slike episoder inkluderer Buffy, vampyrenes skrekk, Scrubs, Riverdale, Et syttitallsshow, Grey's Anatomy og Hotel Cæsar.
Musikaler i Norge
Blant Norges aller første musikaler regnes gjerne Fifty-Fifty med musikk av Egil Monn-Iversen og tekst av Jørn Ording og Øyvind Vennerød. Premieren fant sted på Centralteatret i Oslo 17. januar 1957. I rollene var blant annet Ingrid Vardund, Frank Robert og The Monn Keys. To nyere norske musikaler er Antons Villfaring fra 2002, med tekst av Erlend Loe og musikk av Jan Eggum, og filmmusikalen Alt for Egil (2004). Det Store Julespillet er en familiemusikal skrevet av Per-Kai Prytz og Harald Troøyen i 2007. Den ble første gang satt opp i Harstad kulturhus samme år, og har siden blitt satt opp hvert år før jul. Jokkes verdiløse menn var en musikal satt opp på Torshovteateret og Nationaltheatret i 2008.
I Norge satset Det Norske Teatret, med Egil Monn-Iversen i spissen, relativt tidlig på musikaler. Teatret har blant annet satt opp Les Misérables, West Side Story, The King and I og Spellemann på taket. Teatret satte også opp nyskrevne, norske musikaler som Bør Børson Jr. og Ungen, begge skrevet av Harald Tusberg (tekst) og Egil Monn-Iversen (musikk). Teaterets tradisjon med å sette opp musikaler har fortsatt frem til den dag i dag, de seneste årene med musikaler som Jesus Christ Superstar, Cats, Next to Normal, The Book of Mormon og Charlie og Sjokoladefabrikken. Det er i dag vanlig for mange teatre å sette opp musikaler med jevne mellomrom. Oslo Nye Teater har også etablert seg som en viktig musikalscene med forestillinger som Chicago, My Fair Lady, Olsenbanden jr. på Cirkus, West Side Story, Spellemann på taket og Singin' in the Rain. Musikalen Mamma Mia! ble for første gang satt opp i Norge våren 2009 på det den gang nye Folketeatret i Oslo. Siden har det blitt spilt en rekke store musikaler på Folketeatret, blant annet We Will Rock You, My Fair Lady, Singin' in the Rain, Les Misérables og The Phantom of the Opera (som også hadde norgespremiere). Egil Monn-Iversen satte også opp en rekke musikaler gjennom sitt eget selskap på Chateau Neuf gjennom 80- og 90-tallet, parallelt med fortsatt satsing på Det Norske Teatret. Chateau Neuf satte eksempelvis opp The Sound of Music, West Side Story, A Chorus Line, Sweeney Todd og Oliver. Produksjonsselskapet Kulturpotetene satte som de første i Skandinavia opp musikalen 25th Annual Putnam County Spelling Bee i Oslo i september 2012.
I 2014 satte Christiania Teater opp musikalversjonen av Skjønnheten og Udyret, men teateret ble nødt til å slå seg selv konkurs, blant annet på bakgrunn av at publikumstallet på forestillingen ikke skal ha stått til forventningene. Produksjonen klarte derfor ikke å tjene inn igjen pengene de håpet på. Det samme året ble også Dizzie Showteater lagt ned, samt at Edderkoppen Scene ble stengt for oppussing.
Kemah
Kemah er en by med 7 146 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Erzincan. Den ligger nord for Ovacık, sør for Refahiye, vest for Erzincan og øst for İliç.
Zacharias Topelius
Zacharias Topelius (også Zachris, født 14. januar 1818 på Kuddnäs Gård ved Nykarleby, død 12. mars 1898 i Björkudden i Sibbo) var en finlandssvensk forfatter, avismann og historiker.
Han var professor i historie ved Helsingfors universitet.
Gjennom en rekke dikt i romantisk stil, eventyrfortellinger, skolebøker, historiske spenningsromaner og sin pressevirksomhet ble Topelius svært viktig i finsk samfunns- og kulturliv. Han er blant annet kjent for Fältskärns berättelser (fem bind, 1853–1867), som med patriotisk begeistring skildrer Finlands og Sveriges historie fra Gustav II Adolf til Gustav III. Han skrev også fortellinger for barn.
Dramatikk
Topelius' Samlade skrifter utkom i fire serier i perioden 1899—1912.
Igor Hernández
Igor Hernández (født 22. januar 1977) er en venezuelansk sandvolleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i gruppespillet.
Bicon
Bicon er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, avlange, svarte trebukker, pronotum og noen ganger også dekkvingene er skarpt røde. Antennene er kortere enn kroppen, de ytterste leddene noe utvidete. Pronotum er tønneformet, uten pigger eller knøler. Dekkvingene er parallellsidige, beina nokså slanke.
Levevis
Larvene lever i død ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra det østlige India i vest til Borneo i øst.
Systematisk inndeling
Gruppen blir gjerne slått sammen med Tillomorphini.
Chr. Lillestøl
Rasmus Christian Lillestøl (født 11. juni 1861 i Hornindal i Nordfjord, Sogn og Fjordane, død 11. mars 1946) var en av pionerene innen norsk arbeiderbevegelse.
Lillestøl var skomakermester, etablert i Bergen.
Han var sentral i arbeidet med å få organisert og samlet de fagorganiserte i Bergen de siste par tiårene på 1800-tallet. I kjølvannet av håndverksvennenes streikeaksjonen på slutten av 1880-årene tok han i 1890 initiativ til stiftelsen av De centraliserede Fag- og Arbeiderforeninger i byen. For byens arbeidere fungerte «Centralisasjonen» som det lokale politiske organ fram til Det norske Arbeiderparti overtok den rollen i forkant av årtusenskiftet. Foreningen ga i årene 1890 til 1892 ut avisen Arbeiderens Røst, etterfulgt av Arbeidet.
Sommer-OL 1952
Sommer-OL 1952 ble avholdt i Helsingfors i Finland. USA ble beste nasjon på den uoffisielle medaljestatistikken, mens Norge tok tre gullmedaljer.
Valg av vertsby
Helsingfors ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 41. sesjon i Stockholm i Sverige 21. juni 1947.
Fidjetun stasjon
Fidjetun stasjon er en jernbanestasjon på Sørlandsbanen ved Fidje i Birkenes kommune i Aust-Agder. Den ble åpnet 1938 da jernbanestrekningen mellom Nelaug og Grovane ble tatt i bruk. Stasjonen ble nedgradert til holdeplass i 1970, og denne mistet ordinær passasjertrafikk i 1989. Frem til 4. februar 1991 stoppet imidlertid et nattog hver mandag morgen for militært personell.
Lilleborg kirke
Lilleborg kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1966 på Torshov i Oslo. Byggverket er i betong og tegl og har 600 plasser. Altertavlen er ved Olav Strømme. Kirken har et 19-stemmers orgel levert av det svenske orgelbyggerfirmaet Åkerman & Lund.
Historie
I 1939 fikk menigheten to ringeklokker montert i en støpul ved siden av kirken. I 1966 ble disse med over til den nye kirken og en liten klokke ble kjøpt inn i tillegg. Klokkene ble koblet til elektriske ringemaskiner, mens klokkestolen ble flyttet til Lillomarkskapellet. Fundamentet til klokkestøpulen er fortsatt bevart ved Holsts gate.
Kulturminne
Lilleborg kirke er et kulturminne og har nummer 84303 i Riksantikvarens kulturminnebase.
VM i friidrett 2009 – 3000 meter hinder kvinner
Øvelsen 3000 meter hinder damer ved VM i friidrett 2009 fant sted den 15. og 17. august i Berlin, Tyskland.
Rune Blix Hagen
Rune Blix Hagen (født 3. november 1951 i Bodø) er en norsk historiker. Han er spesialist på hekse- og trolldomsprosessene i tidlig nytid.
VM i friidrett 2009 – 3000 meter hinder kvinner
Karoline Bjerkeli Grøvdal og Silje Fjørtoft representerte Norge i øvelsen. Ingen av dem kvalifiserte seg til finalen.
Forsøksheat
Kvalifisering: De 4 første utøverne i mål i hvert heat og ellers utøverne med de 3 raskeste tidene gikk videre til finalen.
Rune Blix Hagen
Hagen har vært styremedlem i Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening (NFF) siden 2006.
Prinsdal
Frem til 2. verdenskrig var Prinsdal et jordbruksområde med fire bondegårder (Øvre Prinsdal, Nedre Prinsdal, Prinsdalsbråten og Lerdal), noen ganske få villaer og et betydelig antall sommerhytter. Etter at Aker kommune ble slått sammen med Oslo 1. januar 1948 skjøt imidlertid utviklingen fart i Prinsdal. Noenlunde midtveis mellom Ljabru Hovedgård og grensen mot Nordre Follo ligger nemlig Lerdal gård, som var blitt kjøpt opp av Aker kommune i 1920. Like etter kommunesammenslutningen ble gårdens innmark regulert til boligformål, og et stort antall horisontal- og vertikaldelte typehus ble oppført på Lerdal i perioden 1948-50 i regi av OBOS.
Foruten svenskehusene ble det også oppført et betydelig antall småhus i regi av private utbyggere. Takket være et samarbeid mellom Oslo kommune og Husbanken fikk nemlig småbarnsfamilier anledning til å bygge tomannsboliger på kommunale festetomter.
Kravet om tomannsboliger var et viktig ledd i bekjempelsen av boligmangelen i kommunen. Byggherren skulle stille en utleiebolig til disposisjon for ytterligere én familie, og slik sett oppnådde man en maksimal utnyttelse av såvel husene som de ca. ett mål store tomtene. Samtidig betydde denne kombinasjonen av kommunalt og privat initiativ svært mye for å løse et omfattende samfunnsproblem.
Skoletilbudet
Da utbyggingen i Prinsdal pågikk for fullt ved inngangen til 1950-tallet, var barna i distriktet henvist til skolegang på Ljan skole 3 kilometer unna. I 1952 var imidlertid den første av bygningene på Prinsdal skole ferdig, og en stor del av dalens yngste fikk dermed redusert skoleveien til en tredjepart. På grunn av plassmangel måtte imidlertid noen klasser undervises i lokalene til Hauketo og Prinsdal Vel.
Ved inngangen til 1960-årene stod også 2. byggetrinn av Prinsdal skole ferdig, og dermed var man i stand til å dekke skolebehovet for alle barna i dalen. Et viktig skritt videre var innvielsen av en ny og moderne gymnastikksal med scene i 1965 – da kunne man endelig flytte kroppsøvningstimene ut fra de primitive lokalene i den eldste av bygningene. I 1968 ble så Hauketo ungdomsskole (7. til 9./10. klassetrinn) anlagt like nord for Prinsdal skole, og dekket i tillegg til nærområdet også Holmlia, Klemetsrud og Ljan. På åttitallet kom ytterligere en ny fløy til mellom skolebygget fra 1960 og den nye gymnastikksalen. Etter en brann i Skolens gymsal i april 2001, ble en ny moderne gymsal bygget, og stod klar to år senere. Hauketo skole har i de siste par årene gjennomgått en totalrenovering, og i 2010 stod en flunkende ny Hauketo skole klar med toppmoderne lokaler, og teknologiske nyvinninger.
Barnehager
Frem mot midten av 1950-årene var barnetettheten størst i de nye drabantbyene, så det var naturlig nok der krafttakene ble satt inn når det gjaldt bygging av barnehager og daghjem. På Hauketo og i Prinsdal dekket to utendørs barnehager behovet til utpå 1970-tallet, da det første innendørs daghjemmet åpnet på Lerdal gård.
Fritidsklubber
Lerdal gård skulle også komme til å huse en av Oslos eldste fritidsklubber. Låven har vært i drift siden 1950-tallet, da midtseksjonen av driftsbygningen på Lerdal gård ble revet og de to endepartiene rehabilitert og pusset opp. I den vestligste delen ble fritidsklubben etablert, og den har i alle år holdt åpent hus for ungdom på tirsdags- og fredagskveldene.
Andre aktiviteter for barn og ungdom
Idretten har lange tradisjoner i Prinsdal, likeledes korpsmusikk og speideraktiviteter. Skolekorpset var henvist til å øve i klasserommene eller i vestibylen i den nye gymnastikksalen på Prinsdal skole, mens speiderne inntok loftet i den gamle stallen på Lerdal gård. De sportsinteresserte hadde naturlig nok langt større plass å boltre seg på – det være seg idrettsbanen, en trettimeters hoppbakke, utallige løkker, Grønliåsen samt skogpartiet mellom Lerdal og Holmlia.
Andre tilbud til dalens innbyggere
Servicetilbudet i nybyggerområdet utviklet seg smått om senn, og det ble etter hvert et rikt utvalg butikker i distriktet. På det meste var det 6 matvareforretninger spredt over et område som strakte seg fra Hauketo i nord til Toppåsen i sør, og sentralt i dalen fantes det både kortevare- og manufakturforretning. I dag består Prinsdal Torg av Kiwi og Coop Extra med post i butikk, klesbutikken Bogerud, Chill (Tidligere Grensebua) kiosk, Restauranten Marabella, Jafs hurtigmat, Bislett Kebab House, treningsstudio- og kampsportstudio Mudo gym og frisørsalongen Akilles. I tillegg rommer Prinsdal torg en av ambulansesentralene i Oslos avdelinger. Kollektivtrafikken utgjøres av busslinje 81 mellom Oslo sentrum og Greverud og flybussruten OSL Gardermoen-Ski, som begge trafikkerer Prinsdal. Som et naturlig møtested ved lokale arrangementer fungerer det lokale velhuset som samlingssted for blant annet tenning av lysene på Prinsdals juletre, og diverse tilstelninger og idrettsarrangementer.
Det gode liv - og friluftslivets atspredelser
Andre atspredelser fantes selvsagt også. Hauketo/Prinsdal ligger i randsonen av Grønliåsen, den nordligste utløperen av Sørmarka, så mulighetene for friluftsaktiviteter er store såvel sommer som vinter. Frem til 1980-årene var adkomsten til de store skogområdene i øst svært så god, enten man brukte idrettsbanen, Burud gård eller Tangen (like øst for Ljabru hovedgård) som utgangspunkt. Etter at Mortensrud og Bjørndal ble utbygd med boliger i 1980-årene har imidlertid områdene innenfor Burud og Tangen blitt langt mindre idylliske og uberørte enn tidligere. Derfor bør man egentlig gå Grønliåsen på langs fra idrettsbanen i Prinsdal for å få et noenlunde brukbart inntrykk av noenlunde intakt markanatur. Men etterhvert som naturen og skogen "bygges ned" blir de gjenværende områder slitt. Grønliåsen bærer etterhvert sterkt preg av dette.
Statens filmsentral har lange tradisjoner når det gjelder ambulerende kinovirksomhet. På Hauketo og Prinsdal Vel var det regelmessige forestillinger (med visning på sammensydde laken, sømmen var ganske tydelig). Dette opphørte gradvis ettersom det ble etablert permanente kinoer på Kolbotn og Lambertseter.
All Fired Up (Big-B-album)
All Fired Up er et musikkalbum med countrysangeren Big-B, utgitt den 10. september 2011.
N’ Albert
«N' Albert» var en norsk stripe-tegneserie, tegnet av Kjell Aukrust, som gikk fast i stort sett hvert nummer av Mannskapsavisa fra 25. oktober 1951 til 6. januar 1969. Riktig nok dukket stripeserien opp en gang til i Mannskapsavisa, den 23. juni 1969, men da som opptrykk av en tidligere stripe.
Tittelpersonen, «N' Albert», er en norsk marinesoldat. Han er en lur, men uheldig kar. Serien spenner fra crazy-komikk til mer tørrvittige bemerkninger. Detaljene i tegningene er viktige i serien - selve poenget er ofte ikke nyskapende, men i detaljene finnes ofte mange komiske elementer - som måten noen faller på når de sklir»
Tegneserien «N' Albert» hadde ikke noe navn da den første gang dukket opp i Mannskapsavisa i oktober 1951. Det ble lyst ut en navnekonkurranse og i mars 1952 kom den første stripen med tegneserien navngitt som "N'Albert". Brigade 521 på Heistadmoen hadde sendt inn navneforslaget. Stripeserien besto stort sett av 4 ruter, med sluttpoenget i siste rute.
«N' Albert» er opphavet til «Albertprisen», leiravisenes årlige «Oscar»-tildeling. Prisen ble innført i 1952.
Windows Media DRM
Windows Media DRM (WMDRM) er en DRM-teknologi utviklet av Microsoft for Windows Media-plattformen. Første versjon ble lansert i 1999. Systemet er designet for å sørge for sikker levering av lyd- og/eller videoinnhold over internett, på en slik måte at distributøren kan kontrollere måten innholdet brukes på.
Hege Bolstad
Hege Bolstad (født 31. januar 1981 i Fredrikstad) er en norsk håndballspiller (keeper), som spiller både håndball og beachhåndball.
Hun spiller håndball for Esportiu Castelldefels i Spania, der hun er lagkaptein, og har bronse i beachhåndball fra EM i beachhåndball 2013. Hun driver også reiseselskapet Barcelonaekspertene.
Håndball
Bolstad har spilt for Gresvik, Lisleby, Torp/Lisleby og Fjellhammer i Norge, før hun i 2003 flyttet til Spania.
Hun har spilt i Spania siden 2003, bortsett fra en periode for Gjøvik/Vardal i 2004/05-sesongen. Hun har spilt for Amposta og Malaga, og er i dag kaptein for Esportiu Castelldefels.
Beachhåndball
I juli 2013 deltok hun ved EM i beachhåndball 2013 i Randers i Danmark. Her fikk Norge bronse, etter at de vant bronsefinalen 2-1 over Ukraina.
Hun spilte også på Norges lag som deltok i beachhåndball ved World Games 2013. De vant alle sine tre kamper i gruppespillet, men tapte 1-2 for Ungarn i semifinalen. De måtte dermed spille bronsefinale mot Kinesisk Taipei. I denne kampen vant Norge begge omgangene, med 28-11 og 19-17, og kom dermed på 3.-plass.
Gedrosia
Gedrosia (gresk: Γεδρωσία) er det hellenistiske navnet på et historisk område som tilsvarer dagens Balutsjistan. Området Gedrosia, som det refereres til i litteraturen om Aleksander den store og hans etterfølgere, strekker seg fra elven Indus til sørenden av Hormuzstredet. Det gikk i sør mot de iranske landene Baktria, Arakosia, og Drangiana, og i øst til iranske landene Persia og Karmania, og direkte vest for elven Indus som utgjorde en naturlig grense mellom det og vestlige India.
Gedrosia er et tørt og fjellrikt landskap langs og overfor de nordvestlige kystene av Indiahavet. I bronsealderen var et folk som bosatte seg i de få oasene i regionen. Andre folk bosatte langs kysten og ble på gresk kjent som ichthyophagoi, «fiskespiserne». Det er antagelig en gjengivelse av oldtidspersiske mahi khoran med samme mening og som har blitt dagens moderne ord «Makran».
Gedrosia ble kjent i Europa grunnet den gresk-makedonske kongen Aleksander den store (356 –323 f.Kr.) forsøkte å krysse ørkenen i Gedrosia og mistet en tredjedel eller mer av sine menn.
En del forskere har argumentert for det persiske satrapi Maka (også kjent som Mazun), som tradisjonelt er blitt beskrevet som bestående av dagens Bahrain, Qatar, og De forente arabiske emirater, foruten den nordlige halvdelen av Oman og Balutsjistan og Sindhprovinsen i Pakistan, er identisk med greske Gedrosia. Et argument er likheten i navnet Maka til det moderne Makran, en del av Pakistan og Iran som ligger noe lengre mot øst. Imidlertid er det mer sannsynlig at Maka er å bli funnet i dagens Oman, som ble kalt for Maketa i antikken.
Kyros den store
Landet ble erobret av den persiske kongen Kyros den store (559-530 f.Kr.), skjønt informasjonen om hans krigføring her av sen datering. Hovedstaden i Gedrosia var Pura som antagelig er identisk med dagens by Bampur, førti km vest for byen Iranshahr i sørøstlige Iran.
Aleksander den store
Som følge at Aleksanders hær nektet å fortsette å marsjere øst for elven Hyfhasis i 325 f.Kr., krysset den makedonske erobreren området etter å ha seilt sørover til kysten av Indiahavet på sin veg tilbake til Babylon. Da han nådde dette havet, delte Aleksaner sin hær i to deler, sendte den ene halvparten tilbake sjøvegen til byen Susa i det som i dag er Iran under ledelse av Nearkhos. Den andre halvparten av hæren fulgte ham på en dristig marsj gjennom ørkenen i innlandet av Gedrosia. Gjennom den 60 dagers lange marsjen tapte han minst 12 000 soldater, i tillegg til mengder av buskapen som var nødvendig for mat, sivilt følge og det meste av sitt bagasjetog. En del historikere har ment at han tapte tre-fjerdedeler av sin hær grunnet de særdeles vanskelige ørkenforholdene. Dette antallet er antagelig basert på de overdrevne tallene på hans styrker fra før marsjen. Hæren besto mer sannsynlig av mindre enn 30 000 soldater.
Det er to motstridende teorier for hensikten med Aleksanders beslutning om å marsjere gjennom ørkenen framfor å bevege seg langs den mer gjestmilde kysten. Den første teorien argumenterer at det var et forsøk på å straffe sine menn for at de nektet å fortsett østover etter elven Hyfhasis. Den andre teorien argumenterer at Aleksander forsøkte å etterligne og ikke minst overgå Kyros den store som hadde forsøkt og ikke klart å krysse ørkenen i Gedrosia. Beslutningen, uansett begrunnelse, er ansett som den største tabben i Aleksanders krigføring i Asia.
Mark Caljouw
Mark Caljouw (født 25. januar 1995) er en nederlandsk badmintonspiller.
Han representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen i singel.
Kim Hill
Kim Hill (født 7. august 1972) er en amerikansk sanger, låtskriver og tidligere medlem av gruppen Black Eyed Peas. Hun forlot bandet i 2000 og ble byttet ut med Stacy Ferguson i 2003.
Monmouthopprøret
Monmouthopprøret, eller «oppstanden i vest» eller «opprøret i West Country», var et opprør i 1685 i England som hadde til hensikt å styrte kong Jakob II av England, som hadde blitt konge England, konge av Skottland og konge av Irland, ved sin eldre bror Karl IIs død den 6. februar 1685. Jakob II var upopulær ettersom han var katolikk og mange engelskmenn motsatte seg papistisk konge. James Scott, 1. hertug av Monmouth, en illegitim sønn av Karl II, hevdet å være den rettmessige arvingen til tronen og forsøkte å avsette og erstatte Karl II.
Opprøret ble avsluttet med nederlaget til Monmouths styrker i slaget ved Sedgemoor den 6. juli 1685. Monmouth ble henrettet for forræderi den 15. juli og mange av hans støttespillere ble også henrettet, eller dømt til transportering i de «Bloody Assizes», en rekke rettssaker som begynte i Winchester den 25. august 1685 i kjølvannet av opprøret, ledet av dommer George Jeffreys, overdommer i kongens rett og rikskansler av Storbritannia.
Kirker i Norge
Kirkebygging i Norge tok til da kristendommen ble etablert omkring år 1000. De første byggene var enkle stolpekirker reist på 900 og 1000-tallet. De mer holdbare stavkirkene kom rundt 1070-tallet. Rester av stolpekirker finnes blant annet under Urnes stavkirke og Lom stavkirke. Omkring 1300 kirkebygg ble reist på 1100-1200-tallet i det som var landets første byggeboom. I alt har det blitt oppført omkring 3000 kirker i Norge, av disse er omkring halvparten borte. Langkirken er den typiske norske kirkeformen. Det er omkring 1620 kirkebygg knyttet til Den norske kirke. I tillegg er det bedehus knyttet til legmannsbevegelsen innenfor den norske kirken og det er kirkebygg innenfor andre kristelige trosretninger eller organisasjoner. Frem til 1900-tallet ble de fleste bygg oppført i tre. Av de 1676 kirkene som eksisterte i 1975 var 1324 bygg oppført før andre verdenskrig (i tråd med tradisjonelle arkitektoniske former). Om lag 10 % av eksisterende kirker er oppført i mellomalderen. Av mangel på palass og herregårder er kirkene det eneste monumentalbygget i mange bygdesamfunn og de norske kirkebyggene er landets viktigste kulturminner med hensyn til utvikling innenfor kunst, arkitektur og byggeteknikk. 220 kirkebygg er fredet, og i tillegg er 765 listeført som verdifulle kulturminne.
Monmouthopprøret
Hertugen av Monmouth
Monmouth var en sønn utenfor ekteskap av Karl II. Det hadde vært rykter at Karl hadde giftet seg med Monmouths mor, Lucy Walter, men noen bevis for dette har aldri kommet fram, og Karl II sa alltid at han hadde kun en hustru, Katarina av Braganza. Ekteskapet produserte ingen overlevende barn.
Monmouth var protestant. Han hadde blitt utpekt til øverstkommanderende av den engelske hær av sin far i 1672 og generalkaptein i 1678, og hadde en del suksess i Nederlandene i Tredje anglo-nederlandske krig. Monmouths militære omdømme, og hans protestantisme, gjorde ham til en populær figur i England. Et forsøk ble gjort i 1681 til å gjennomføre Loven om utelukkelse, et lovvedtak i parlamentet til å ekskludere Jakob Stuart, Karl IIs bror, fra å etterfølge som konge og isteden innsette Monmouth, men Karl II utmanøvrerte sine motstandere og oppløste parlamentet for en siste gang. Etter Rye House-komplottet feilet og som hadde til hensikt å snikmyrde Karl og Jakob, dro Monmouth i landflyktighet i Nederlandene, og samlet støttespillere i byen Haag.
Kirker i Norge
Demografi
Det er ingen manntall eller andre nøyaktige register over befolkningen i mellomalderen, men før svartedauden hadde Norge et folketall på mellom 300 000 og 400 000. Ved reformasjonen var folketallet under 200 000 og først i 1650 var folketallet på samme nivå som før svartedauden. Da kirkebygging tok til omkring 1050 var folketalet omkring 200 000. Etter svartedauden ble mange gårder og bosetninger forlatt og lagt øde, i de mest marginale jordbruksområdene ble opp mot 80 % av gårdene oppgitt. Steder som Skien, Veøy og Borgund (Ålesund) gikk ut av bruk som kjøpstader. Kirkens inntekter var etter svartedauden under en firedel av inntektene før svartedauden. I 2012 var 76 % av innbyggerne i Norge medlemmer av Den norske kirke (mot 86 % i 2001), mens 5,6 % er medlemmer av andre kirkesamfunn. Den romersk-katolske kirken har omkring 100 000 medlemmer fordelt på 35 sogn med egne kirkebygg.
Monmouthopprøret
Hertugen av Monmouth
Så lenge som Karl II forble på tronen var Monmouth fornøyd med å leve et liv i luksus og fornøyelser i Nederlandene mens han fortsatt håpet på overta tronen på fredelig vis. Da Jakob II overtok tronen ble slik håp en umulighet. Prins Vilhelm av Orange, selv om han også var en protestant, var knyttet til Jakob ved avtaler og ville ikke gi støtte til en rivaliserende fordringshaver til den britiske tronen.
Kirker i Norge
Institusjonell
I tidlig kristen tid ga både kirkegården og kirkebygget asylrett for forfulgte. Etter Gulatingsloven skulle den som slåss på kirkegården eller i kirken bli lyst fredløs. Kirkegårdens gjerde angå også grensen for kirkens eiendom.
Monmouthopprøret
Fra Lyme Regis til Sedgemoor
Den 30. mai 1685 satte Monmouth seil for sørvestlige England, en sterk protestantisk region, med tre små skip, fire lette feltkanoner og 1500 musketter. Han gikk i land med 82 tilhengere, blant dem jarlen av Tankerville, og samlet rundt 300 mann, ved Lyme Regis i Dorset den 11. juni. Kong Jakob ble snart advart om at Monmouths hadde ankommet: to tollere fra Lyme kom til London den 13. juni etter å ha ridd rundt 322 km i all hast.
Kirker i Norge
Institusjonell
I tidlig kristen tid ble det etablert en administrativ inndeling av landet. Hordaland ble for eksempel delt i "fjordung" (firedel av et fylke) og "åttung" med hver sin hovedkirke. Sakshaug gamle kirke var for eksempel hovedkirke for et av fire distrikt i Inntrøndelag.
Monmouthopprøret
Fra Lyme Regis til Sedgemoor
Et av opprørsmedlemmene var Robert Ferguson, en fanatisk skotsk presbyteriansk prest som også ble kalt for «the plotter», renkesmeden. Det var Ferguson som hadde skrevet Monmouths proklamasjon, og det var han som var mest bestemt på få Monmouth kronet som konge.
Kirker i Norge
Institusjonell
Kirkebygging ble sterkt påvirket av statens eller kongemaktens rolle. Gulatingloven omtaler i kapittel 12 regler for vedlikehold av kirkene: «Um einskildmenn byggjer kyrkje, anten lendmann gjer det eller bonde, eller kven det er som byggjer kyrkje, skal han halda henne i stand og inkje øyda tufti. Men um kyrkja brotnar og hyrnestavane fell, då skal han føra timber på tufti innan tolv månadar; um det ikkje kjem, skal han bøta tre merker for det til biskopen og koma med timber og byggja opp kyrkja likevel.»
Reformasjonen
Reformasjonen ble gjennomført med tvang i 1537 da Christian 3 gjorde luterhanismen til statsreligion i riket. Til forskjell fra Danmark hadde det ikke vært noen lutherisk vekkelse i Norge før kongens pålegg om overgang til den nye lære. Kongen tok da kontroll over kirkegodset, og en del kirkebygg ble rasert eller oppgitt. Bisper og prester ble statstjenestemenn under kongen. I 1662 fikk landet en kongelig kirkeinspektør, og de nye formene som kom på denne tiden (som Y-formen og åttekantformen) kan ha sammenheng med dette. Grunnloven av 1814 stadfestet lutheranismen som statens religion. Forbudet mot katolisisme i Norge ble fjernet i 1843, mens forbudet mot munkeordner ble opphevet i 1897.
Kirkeloven fra 1851 krevde at hvert kirkebygg skulle romme minst 30 % av innbyggerne i sognet. De 623 kirkene fra andre halvdel av 1800-tallet er derfor relativt store. Kirkeloven av 1996 krever at hvert bygg innenfor Den norske kirke skal ha plass til minst 1/10 av menigheten, men aldri færre enn 200 seter, og det er ikke krav om mer enn 500 seter.
Eiendomsrett
Hvert kirkebygg har blitt regnet som en selvstendig (selveid) institusjon, ofte med egen jord som har gitt leieinntekter. Menigheten var selv ansvarlig for oppføring og vedlikehold av kirkebygget, et prinsipp som ble innført så tidlig som på Mostratinget i 1024. I tida 1700-1720 solgte Kongen om lag 600 kirker til private for å finansiere den store nordiske krig, disse byggene ble kjøpt tilbake i løpet av de neste 150 årene. Kirkeloven av 1897 stadfestet at kirkebygget hører til menigheten, unntaket er enkelte museumskirker og bygg eid av Fortidsminneforeningen. Kirkegården (oftest brukt som gravplass) har samme eierforhold som bygningen. Den enkelte kommune har som regel ansvar for teknisk drift og finansiering av kirkebygg og kirkegård knyttet til Den norske kirke, mens tilsyn og administrasjon (etter 1996) ligger hos menighetens egne organer og en ansatt daglig leder (kirkeverge). Den norske stat eier i utgangspunktet ingen kirkebygg med unntak av blant annet Akershus slottskirke og Svalbard kirke. Nidarosdomen kan også regnest som statlig eiendom fordi restaureringsarbeidet siden 1869 har blitt finansiert direkte over statsbudsjettet.
Valg til Riksforsamlingen på Eidsvoll og til det første Stortinget i 1814 skjedde hovedsakelig i kirkene (etter gudstjenesten). Omkring 180 av de omkring 300 kirkebyggene som tjente som valglokaler i 1814 står fremdeles.
Prestegårdene
I Norge finnes det omkring 900 presteboliger, halvparten er eid av kommunene, mens 430 tilhører Opplysningsvesenets fond (OVF)). Av prestegårder tilhørende OVF er 105 fredet. Boplikten for prestene ble avskaffet i 2015. Prestene fikk statlig lønn fra 1954. «Det gods som er benefisert geistligheten» har et særskilt vern i Grunnloven (§ 116).
Plassering
Tidlige kirker kan ha blitt oppført på samme sted som før-kristne kultsteder eller helligdommer. Førhistoriske gravplasser (særlig gravhauger) på eller nær kirkestedene, for eksempel på Avaldsnes, tyder på kontinuitet fra før-kristen tid. På Vestlandet var det også vanlig å reise kirker på eller i tilknytning til den største gården i bygda. Enkelte av disse kan ha vært såkalte høyendekirker eller private kirker for en velstående bonde eller høvding. I mellomalderen var steinkirker mest vanlig i byene, ytterst på kysten, i de rike jordbruksområdene på Østlandet og i Trøndelag, og i regionale sentra i fjordområda; stavkirker var vanlig i jordbruksområde eller i tynt befolkede områder. De to gruvebyene Røros og Kongsberg har begge store steinkirker fra 1700-tallet.
Etter gamal skikk skal kirkene være orientert mot øst, slik at koret er i østre ende mens inngangen er i vestre. Prest og menighet skulle vende seg mot øst i bønn. Den regelen er nevnt i Gulatingsloven, men ble ikke praktisert absolutt på grunn av blant annet tomtens beskaffenhet. Plassering i landskapet ellers hadde trolig ingen teologisk begrunnelse, men hadde sammenheng med økonomi, adkomst og eiendomsforhold.
Arkitekter
De eldre kirkene har ofte ukjente arkitekter eller de ble utformet av byggmesteren som «bygde etter eget hode». Det kan også ha vært at presten eller den som finansierte bygget fastsatte formen, og byggmesteren med spesialkunnskap for kirketypen så ble leid inn. Kirkeregnskapene fra 1600- til 1700-tallet viser at det ofte var særskilte omreisende kirkebyggere (byggmestre og medhjelpere spesialisert i kirkebygging), slik at det ferdige byggverket ble preget av byggelagets håndverkstradisjon og formspråk. Anders Thorsen Syrtveit er eksempel på en kjent kirkebygger fra Agder. Murmesteren Svend Aspaas fungerte som byggeleder og dels som arkitekt for flere store kirker. Presten Abraham Pihl blir regnet som arkitekt blant for Vang kirke (Ridabu). Den store kirken på Kongsberg ble tegnet av bergmesteren ved sølvverket der.
På 1800-tallet kom de profesjonelle arkitektene. En rad kirker ble oppført etter typetegninger av arkitekten Jacob Wilhelm Nordan, for eksempel Gjøvik kirke. Om lag 100 kirker ble oppført etter Nordans tegninger, mer enn noen annen arkitekt i Norge. Samme tegninger kunne bli brukt til flere kirker, for eksempel leverte Georg Andreas Bull tegninger til Nes kirke og Frosta kirke ble et par år senere oppført etter samme tegning. Arkitektene Linstow (delvis utdannet ved Bergseminaret) og Grosch utformet den unge hovedstaden Christiania og i tillegg et stort antall kirker på 1800-tallet. På eget initiativ laget Linstow «Udkast til Kirkebygninger paa Landet i Norge. Til Veiledning for de Kirke-Eiere som uden Architects Hjelp ville opføre Kirker» (trolig som følge av den fryktelige Brannen i Grue kirke) og i 1831 hadde han en samling mønstertegninger for kirkebygg klar.
Vern, vedlikehold og nedlegging
Alle gjenstander fra før 1537 og alle bygg eldre enn 1650 er automatisk vernet, men uten at eierforhold forblir de samme. Om lag 10 % av eksisterende kirker er oppført i middelalderen, 220 kirkebygg er fredet, og er 765 listeført som verdifulle kulturminne. Til sammenligning er 87 % av svenske kirker fredet og 75 % av engelske kirker er fredet.
Frem til 1912 var Fortidsminneforeningen rådgiver for Kirkedepartementet i spørsmål som vedrørte verneverdier i kirkene. Riksantikvaren overtoke dette ansvaret da embetet ble opprettet 1912. Riksantikvaren var til 1972 en del av Kirkedepartementet.
Nedgang i bruk og endrede sognegrenser kan føre til at kirker blir overflødige. I for eksempel Nederland og Danmark gjør små menigheter at et stort antall kirker blir stengt. I Nederland har over 600 kirker blitt lagt ned de siste tre årene. I Norge er et fåtall kirkebygg tatt ut av vanlig bruk, det gjelder blant annet Markus kirke og Jakob kirke. Sognerådet gikk i 2013 inn for avvikling og salg av Bø kirke (Hyllestad). Bredtvet kirke i Groruddalen er utleid til den katolske kirke. Metodistkirken Sigerfjord i Sortland ble solgt til private i 2012, og metodistkirken i Arendal (oppført 1871) ble avvigslet i 2012. Vaterlandskirken og Pipervikskirken ble avviklet og revet i 1959.
Kirkebygg knyttet til Den norske kirke hadde i 2014 et vedlikeholdsetterslep på omkring 10 milliarder kroner ifølge Kirkelig arbeidsgiver- og interesseorganisasjon. Det er særlig tak, tårn og yttervegger som trenger vedlikehold ifølge kartleggingen.
Av de 1676 kirkene som eksisterte i 1975 var 1324 bygg oppført før andre verdenskrig (i tråd med tradisjonelle arkitektoniske former) og ble av Muri kalt «gamle kirker».
Brann
Brann er en trussel særlig mot de norske trekirkene. Brannen i Grue kirke krevde 113 liv og er den største kjente brannkatastrofen i Norge. Enkelte kirker har også blitt påtent med særlig mange i 1992, for eksempel Åsane gamle kirke og Fantoft stavkirke (gjenreist som kopier). Den 300 år gamle Meldal kirke brant i 1981 og ble gjenreist etter mønster av den tapte. Østre Porsgrunn kirke, en de største tømmerkirkene i landet, gikk tapt i 2011. Også steinkirker har fått store skader ved brann, for eksempel har Nidarosdomen og Nykirken i Bergen blitt skadet av brann flere ganger.
Ved kamphandlingene våren 1940 ble flere kirker ødelagt, blant i Bodø, Molde, Kristiansund, Steinkjer, Namsos og Kvam. Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms medførte at 27 kirker ble ødelagt. På 1990-tallet brant flere kirker og Varg Vikernes med flere ble tiltalt og dømt for brannstiftelse.
Byggeteknikk
I middelalderen ønsket kirken generelt at kirkebyggene skulle være av stein, men det var ikke noe kanonisk vedtak om dette og trekirker ble akseptert på linje med steinkirker. I Rhinland på 500-tallet ble trekirkene der omtalt som vakrere og i Irland var kirkebygg i tre (blant annet eik) utbredt. Trekirker ble i Irland ansett som lokal tradisjon, mens steinkirker ble ansett som romerst eller gallisk. Jensenius antar at byggeskikken kyststrøkene rundt Nordsjøen var ganske lik på 700-tallet. Ved overgang fra jernalder til middelalder ble det i Norge vanlig med bygninger i helt treverk og mens strå, kvist og leire ble mindre vanlig. Det skyldes trolig bedre jernredskaper. Trekirker ved jordgravde stolper var trolig vanlig over hele Nord-Europa, fra Alpene til Island. I Danmark og Sverige er det funnet spor av trekirker fra 1000-tallet under senere steinkirker. Også i Irland og England er det funnet spor etter trekirker fra denne perioden.
Det mest særmerkte ved norsk kirkebygging er utstrakt bruk av tre som byggemateriale, som i de mellomalderske stavkirkene og i kirker etter reformasjonen bygd av tømmer. Internasjonalt er stavkirkene nær enestående i sitt slag. Hans Strøm beskrev i omkring 1760 de to hovedtypene norske trekirker: «Foruden Steen-Kirker, murede Kirker, som hos os er ikkun ere faa i Tallet, gives her 2 Slags Træe-Kirker, nemlig Tømmer-Kirker og Stav-Kirker.» Teglstein ble lite brukt før på slutten av 1800-tallet, steinkirkene ble i middelalderen oppført mest av naturstein. Betong- og metallkonstruksjoner kom særlig i bruk etter andre verdenskrig.
aMedregnet teglstein og betong.
bMedregnet tapte bygg.
De første kirkene
De første kirkebyggene var trolig enkle stolpekirker reist på 900 og 1000-tallet. Håkon den gode vokste opp i England og lærte trolig om kirkens organisasjon og kirkebygging der. Olav Tryggvason reiste en kirke på Moster i 995 eller senere, og Clemenskirken i Nidaros i 996. Det er lite eller ingenting bevart av selve bygget av de eldste kirkene, det som finnes er hovedsakelig spor etter stolpehull i bakken.
De mer holdbare stavkirkene kom etterhvart i stedet for stolpekrkene. Rester av stolpekirker finnes blant annet under de eksisterende Urnes stavkirke og Lom stavkirke, og under steinkirkene Mære og Kinsarvik. Den vesentlige forskjellen på stolpekirker og stavkirker er at i stolpekirkene var jordgravde stolper sentralt i den bærende konstruksjonen, mens stavkirkenes stolper («staver») hviler på en treramme («grunnstokk», «svill») som ligger på en grunnmur av stein. Stolpegropene var fra 20 cm til 1 m dype, og stolpene var omkring 30 cm i diameter (en 5 m høy stolpe veide da omkring 300 kg). Stavkonstruksjonen erstattet stolpekonstruksjonen gradvis fra omkring år 1000. Håkon Christie antok at stolpekonstruksjonen gikk ut av bruk fordi stolpene råtnet nedenfra. Jørgen H. Jensenius mener at arkeologisk materiale ikke gir entydig støtte til Christies råtehypotese, endring i størrelse eller overgang til steinkirke kan også være forklaring på at jordgravde stolper gikk ut av bruk. Røldal stavkirke kan ha hatt noen stolper satt i jorda helt til 1913. I Lom stavkirke er steinfundamentet og grunnstokkene lagt omtrent rett over de gjenfylte stolpehullene. Bortsett fra ulik fundamenteringsmetode mener Jensenius at stolpekirkene i hovedsak var som en stavkirke.
Mellomalder: Stav og stein
Omkring 1300 kirkebygg ble reist på 1100-1200-tallet i det som var landets første byggeboom. Det ble kanskje reist så mange som 1000 stavkirker i mellomalderen, men bare 271 steinkirker (160 av desse eksisterer fortsatt). Til sammenligning har Sverige 900 og Danmark 1800 steinkirker fra mellomalderen. Alle trekirker ble før reformasjonen oppført i stavkonstruksjon, høyst en eller kanskje to små kirker ble bygd av laftet tømmer. Det store antallet stavkirker var særlig i tynt befolkede områder som fjelldalene og skogsbygdene, og i fiskevær på øyene og mindre fjordarmar. Fløan kirke på Skatval er en av de få middelalderkirken i laftet tømmer. Fiskerkapellet (1469) fra Fåberg i Gudbrandsdalen (nå på Maihaugen) og Bjølstad kirke (1531) fra Heidal er de øvrige tømmerkirker fra middelalderen. I det sørlige Sverige ble kirker i laftet tømmer reist fra 1200-tallet, blant annet Pelarne kyrka og Södra Råda gamle kirke.