cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senantikken
Spørsmålet om «antikkens avslutning»
Betrakter man utelukkende den vestlige delen av Romerriket utgjør årene 476-480 den gang som nå et vesentlig skillelinje – uavhengig om samtiden den gang oppfattet avslutningen av det vestlige keiserdømme som avgjørende eller ikke – likevel må Teoderik den store (død 526) og hans tid betegnes som nærmere antikken enn middelalderen, noe som gjør det vanskelig å fastlegge et generelt paradigmeskifte. Fram til langobardernes angrep på Italia i 568 kan det påvises aktiv antikk kultur i Italia. Det vestromerske senatet forsvant først ut av kildene hen mot slutten av 500-tallet. På samme måte knyttes de tidligste merovingere også til den antikke arv. Klodvig I (482-511) la stor vekt på romerske ærestitler. Senantikken er åpenbart en overgangsfase som utgjorde ulike tidsrom i de forskjellige regioner.
Selv om tendensen har vært å forskyve senantikkens avslutning og middelalderens begynnelse for vil det være like galt å sette den for sent som for tidlig. I Gallia markerte frankernes overgang til kristendommen under Klodvig og hans etterfølgere. I Italia utgjorde langobardernes angrep samlet sett begynnelsen på middelalderen. Senantikkens epoke har således viktighet for middelalderhistorikere som forsker særlig på tidlig middelalder ved at de griper baklengs tilbake i senantikken for å forklare forandringene som oppsto med tidlig middelalder.
Senantikken var en periode med brytninger og oppbrudd. På den ene siden var en fortsettelse med antikken og samtidig var allerede såkornene for middelalderen lagt, i særdeleshet med den kristne kirke omforming av den religiøse tankeverden. Kulturelt hadde de lærde stadig tilgang til antikkens tradisjoner. Selv på 500-tallet blomstret den senantikke litteraturen som var orientert mot klassiske forbilder som Boëthius, Cassiodorus, Corippus, Procopius fra Cæsarea, Agathias Scholasticus og andre. Middelalderens verden klarte ikke å bevare den klassiske dannelse og fra slutten av 500-tallet ble overlevert litteratur fra antikken ikke lenger pleiet, og på 700-tallet dukket det opp bøker som man til da hadde betraktet som gått tapt. Se Boktapet i senantikken.
Eksistensen av en intakt bysantinsk senantikk
I Østromerriket eksisterte det en relativ intakt «senantikk» fram til beleiringen av Konstantinopels fall for muslimene i 1453 hovedsakelig ettersom det i øst ikke var preget av et radikalt brudd med antikkens tradisjoner enn hva som var tilfellet i Vest-Europa. Til tross for større kontinuitet i Østromerriket var det likevel forskjellige tilstander på 300-tallet enn det var på 500-tallet, og ikke minst i den påfølgende middelalderen og senbysantinske tiden- Østromerriket er ved siden av den muslimske ekspansjonen også markert ved fortrengningen av latin som embetsspråk til fordel for gresk under keiser Heraklios (død 641).
Arabernes angrep førte til en undergang for det senantikke senatsaristokratiet og en betraktelig tilbakegang for all antikk dannelse. Deretter førte den vidtgående militære og økonomiske sammenbrudd etter 636 også til slutten for de klassiske byene (polis) som siden oldtiden hadde preget middelhavsregionen. Avviklingen av bysantinsk statsadministrasjon betydde også den endelige slutten for den senantikke tradisjonen.
Kilder
Det finnes også flere kirkehistorier til senantikken av ulik verdi og som tildels også gir utførlig informasjon om den politiske historie. En av de mest betydningsfulle er en av Eusebius av Cæsarea, kjent som «kirkehistoriens far». Dessuten finnes det kirkehistorier skrevet av Theodoret av Kyros, Sokrates Scholastikos, Sozomenos, Euagrios Scholastikos og Johannes fra Efesos. En del teologiske skrifter av betydning er også bevart, eksempelvis verker av Ambrosius av Milano og Augustin av Hippo.
I senantikken ble det også skrevet flere krøniker som tidvis inneholder nyttig informasjon, eksempelvis de av Marcellinus Comes, Johannes Malalas, Hydatius fra Aquae Flaviae, Den aleksandrinske krønike, den fragmentarisk bevarte krønike av Johannes av Antiokia, og de to Chronica Gallica av 511 og 452. Det finnes også en del syriske, som krøniken til Josua Stylites, og armenske verker som historieboken til Sebeos. En del dikt og epos kan også gi verdifull informasjon, eksempelvis Corippus fra Justinians tid eller verkene til Georg fra Pisidia i Lilleasia fra Heraklios' tid. Talene til Libanios, Synesios fra Kyrene, Quintus Aurelius Symmachus, Themistios, og Panegyrikus (Panegyrici Latini) har også gitt verdifull innsyn, foruten en rekke andre dokumenter som Urkunde eller dåder. For antikkens siste tid i Gallia er brev og lovtalene til Sidonius Apollinaris en viktig kilde. I tillegg kommer Kronograf av 354, en senantikk kodeks.
Notitia Dignitatum, en form for statshåndbok, har mange informasjoner om den senantikke administrasjonen, både om den sivile og den militære del. Også verket De Magistratibus av Johannes Lydos har viktige detaljer om den senantikke forvaltning. Dertil kommer det berømte Corpus iuris civilis, skjønt navnet er ikke samtidig, men fra 500-tallet. Det er innskrifter som om enn ikke er så tallrike som tidligere i keisertiden. Myntfunn, papyrus og ikke minst arkeologi har også bidratt til å utfylle bildet.
Forskning
Forskingen på senantikken som epoke har som nevnt over lenge vært problematisk grunnet vanskelighetene og uenighetene med den flytende grensen til middelalderen. I tidligere forskning ble senantikken oppfattet som en tidsalder bestående av moralsk og kulturelt forfall. Det var den såkalte «dekadanseteorien» fra Edward Gibbons The History of the Decline and Fall of the Roman Empire (Romerrikets nedgang og sammenbrudd), utgitt i seks bind i årene 1776 og 1788. Voltaires Essai sur les mœurs et l'esprit des nations (1756), forfatterens mest ambisiøse historieverk som i årene 1753 og 1778 utkom 27 utgaver, og hvor han hevdet at til tross for all menneskelig grusomhet og kristendommens skadelige innflytelse som kom i senantikken, gjorde menneskeheten likevel framgang. Denne innfallsvinkelen fra opplysningstiden var fortsatt framtredende på 1800-tallet. Den tyske historikeren Otto Seeck videreførte det samme synet i sitt berømte hovedverk Geschichte des Untergangs der antiken Welt (Historien om den antikke verdens undergang), skrevet med en sosialdarwinistisk tendens.
Den negative vurderingen av senantikken er blitt foreldet og blitt langt mer nyansert framstilt av nyere historikere, skjønt den videreføres fortsatt i populære framstillinger og på film og romaner. John B. Burys forskning, hovedsakelig ved standardverket History of the Later Roman Empire i to bind (1923), sørget sammen med andre for en ny vurdering av perioden som ikke lenger ble utelukkende sett på som en ren forfallstid. Hvorvidt den senantikke stat var en «tvangsstat» har dog forblitt omstridt. Viktig forarbeider for studier av epoken er A. H. M. Jones' The Later Roman Empire, 284–602: A Social, Economic and Administrative Survey (1964) og The Decline of the Ancient World (1968).
Folkevandringstidens transformering var i mange henseender knyttet til makt, vold, ødeleggelser og økonomisk nedgang. Forskerne Bryan Ward-Perkins og Peter J. Heather har betonet dette i deres nyeste framstillinger som delvis kan leses som et motsvar til representantene for nyfortolkningen hos Peter Brown og Averil Cameron. Ward-Perkins og Heather innrømmer at antikken varte lengre i Østromerriket enn i vest. I øst kom forfallet først etter år 600 mens for vesten kom «sivilisasjonens ende», i henhold til Ward-Perkins, fra og med 400-tallet.
Forskningslitteraturen har i mellomtiden oppnådd et omfang som knapt er menneskelig håndterlig, og likevel er det flere punkter hvor det er vanskelig å komme til enighet. De spørsmål som særlig diskuteres er blant annet de prosesser som i vest førte til keiserdømmets avslutning.
Diokletian – stabilisering og reform
Med Diokletian tiltredelse i år 284 gikk Romerriket inn i sin sene fase. Den foregående krisetid med soldatkeiserne (235–284/5) hadde destabilisert riket. Riket var konstant i fare for krig på flere fronter. Den bortimot samtidige oppkomsten av det nypersiske Sasanideriket, romernes store motstander i øst, og dannelsen av store germanske stammeforbund i Rhinområdet, kompliserte situasjonen dramatisk. Sasaniderne var bedre organisert enn Partia, det riket som de avløste, og likeledes var slagkraften til de germanske stammeforbundene langt større enn de tidligere små stammegrupperingene. Samtidig truet gotere og sarmatere i området i Balkan.
Romerrikets innenrikspolitikk var havnet i handlingsudugelighet i forvaltningen samtidig som det skjedde midlertidige løsrivelser av delområder fra riket som i Gallia, Imperium Galliarum, og Palmyra. Imidlertid lyktes det keiserne fra og med Aurelian å overkomme krisen som ikke hadde rammet alle deler av riket like hardt. Diokletian bestrebet seg på å ytterligere stabilisere og samtidig reformere den romerske stat. Han grep til flere tiltak som allerede var utviklet av hans forgjengere. Den grunnleggende reformen av forvaltningen førte til økt sentralisering og byråkrati. Skattesystemet ble mer restriktivt. Den sivile sektor ble holdt adskilt fra den militære, et prinsipp som ble fastholdt fram til periodens avslutning. Riket ble også inndelt i stifter for å sikre en bedre forvaltning. Det ble også innført en myntreform, men her ble resultatene mer beskjedne.
Sentrale elementer i reformeringen av hæren var oppdeling i en felthær (comitatenses) og en grensehær (limitanei). Hensikten var at en bevegelig lettere kunne fange opp de angrep som skjedde ved grensen. Disse reformene skulle samlet seg vise seg fruktbare og minske det kaos som oppsto under soldatkeiserne, foruten å styrke forsvaret av grensene ved Rhinen og Donau. Mot øst holdt romerne også stand mot sasaniderne som i 297/298 ble beseiret av Diokletians caesar Galerius (juniorkeiser).
Mindre suksess hadde Diokletian med hans uttenkte firekeisersystemet eller firemaktveldet (tetrarkiet) som skulle ha to seniorkeisere (augusti) og to juniorkeisere (cæsares) og som ble religiøst sementert med en kunstig adopsjon av guder. Av den grunn tok Diokletian tilnavnet Iovius i betydningen «beskytter og etterkommer av guden Jupiter». Formodentlig var keiserens nære tilknytning til den tradisjonelle kulten grunnen til gjennomføringen av den siste store forfølgelse av kristne som begynte i Diokletians siste regjeringsår. Imidlertid var kirkestrukturen allerede så befestet at den ikke lenger kunne forstyrres med en generell forfølgelse. I 311 avsluttet Galerius kristenforfølgelsen med toleranseediktet fra Nikomedia og godkjente utøvelsen av den kristne religionen som religio licita (tillatt religion).
Begivenhetene i årene etter at Diokletian frivillig trakk seg tilbake i 305 viste at firekeisersystemet ikke kunne stå over det dynastiske systemet.
Konstantin den store og kristendommens gjennombrudd
Konstantin den store, sønn av tetrarken Konstantius I, sto fram i den blodige maktkampen som fulgte kort tid etter Diokletian i 305 hadde trukket seg tilbake. I 306 etter farens død lot han seg utrope av sine soldater i York til keiser, men ble ikke akseptert av de øvrige tetraker. Først bekjempet han Maxentius, sønn av tetrarken Maximian Herculius, som hadde stilt seg imot ordningen til Diokletian. I sammenheng med maktkampen kom slaget ved Ponte Milvio (den milviske bro) og ifølge legenden bekjente Konstantin seg til kristendommen. Han skal før slaget ha sett et korstegn og vunnet under dette tegnet. Med det fant Konstantin det vestlige riket for seg selv.
Konstantins eget forhold til kristendommen – som ikke straks ble gjort til statsreligion – er omstridt i forskningen. Snarere kan man muligens betegne ham som tilhenger av den kristne gud uten at det sier noe om hans forhold til de andre kulter. Hedninger kunne fortsatt inntil videre utøve sine kulter og ha tilgang til høye statsembeter, også hvis kristne ble foretrukket. Konstantin lot sine sønner bli oppdratt som kristne, ga kirken rike gaver og styrket biskopers makt. Han lot grensene ved Rhinen og Donau sikres ytterligere og sluttet en overenskomst med goterne i 332. Utenrikspolitisk sto riket under ham så godt som det ikke hadde gjort siden 100-tallet.
Et ytterligere betydningsfullt resultat i hans regjeringstid var opprettelsen av en ny hovedstad som fikk navn etter ham, Konstantinopel, «Konstantins by», det Nye Roma, og som ble innviet i 330. På den måten ble Romerrikets tyngdepunkt forskjøvet mot øst som var den økonomisk mest innbringende del av riket. Kort tid før et planlagt felttog mot Sasanideriket døde Konstantin i nærheten av Nikomedia. Han lot seg først døpe kort før han døde, noe som ikke var usedvanlig på denne tiden.
Fra Valentinian I til Theodosius den stores død
Gratianus, den eldste sønnen til Valentinians I og siden hans død av hjerneslag i 375 keiser i vest, innsatte i 379 Theodosius som hadde opprinnelse i Hispania som keiser for den østlige delen. Theodosius overtok da den tunge oppgave å i det minste stabilisere den østlige delen av riket. I 382 inngikk han en traktat, foedus, med goterne. De kunne bli i riket og tjene som soldater, foederati, forbundsfeller, men kunne ellers være selvstyrte. Denne avtale jevnet jorden for germanernes riksdannelse innenfor imperiet, men det lyktes å foreløpig stabilisere situasjonen. Samtidig kunne Theodosius igjen råde over tilstrekkelig med soldater.
I 387 kom det i stand en avtale med Sasanideriket om det gamle stridsemnet Armenia. Romerriket fikk rundt en femtedel, og perserne resten av landet, det såkalte «Persiaarmenia». Med denne løsningen var begge parter tilfredse, med unntak av to korte konflikter i 502. Den politiske freden mot Eufratfronten kan være grunnen til at den østlige delen av riket kom seg godt gjennom 400-tallet. Ved at Theodosius drev en religiøs politikk som var intolerant og undertrykkende mot hedninger og ikkekristne fikk fornøyde kristne til å gi ham tilnavnet «den store».
I vest var situasjonen en annen. Gratianus, som hadde ført felttog mot alemannerne, ble myrdet i Lyon som en følge av en soldatoppstand i Britannia som raskt hadde bredt seg til kontinentet. Theodosius kunne en tid komme overens med usurpatoren Magnus Maximus, men gikk til sist imot ham, beseiret ham i 388 og fikk ham henrettet. Han ga deretter herredømmet over vesten til den 17-årige Valentinian II, den yngre broren til Gratianus. Den unge keiseren hadde lite å sette opp mot vestrikets faktiske makthaver, magister militum, «hærmesteren», frankeren Arbogast. Den 15. mai 392 ble Valentinian funnet hengt i sin galliske bolig i Vienne. Arbogast hevdet at keiserens død var selvmord, noe forskerne er delt i sin vurdering av.
Etter flere uker uten vestlig augustus lot Arbogast til sist den hedenske hoffembetsmannen og retoren Eugenius til keiser. Han førte en relativ tolerant politikk over folk med annen tro enn kristendommen. Theodosius ville ikke akseptere ham og marsjerte igjen mot vest for å tilintetgjøre Eugenius' hær i begynnelsen av september 394 i det blodige slaget ved Frigidus. Eugenius ble henrettet, mens Arbogast begikk selvmord. Muligheten til å ha en annen tro en kristendommen fikk Theodosius innskrenket ved lov allerede i 380/381 og ved mer ytterliggående lover i 391 og i 392 fikk ikkekristne det endelige politiske forbudet.
Theodosius forente Romerriket enda en gang for en kortere tid før det etter hans død ble endelig delt i 395 under hans sønner Honorius (395-423) i vest og Arcadius (395-408) i øst. Samtiden oppfattet ikke delingen som endelig og keiserens lov gjaldt stadig for hele riket. Vestkonsulen ble inntil opphevelsen av konsulatet under Justinian I (død 565) også anerkjent i Østromerriket – som omvendt de østlige konsuler i den vestlige del av riket. Likevel utviklet de to halvdelene av Romerriket seg etter 395 stadig raskere fra hverandre.
Fra riksdelingen til erobringen av Roma
I øst begynte en periode med relativ fred som kun ble forstyrret av tidvise kriger ved Donaugrensen mot hunere og germanere, slik som i 420-422 og 441, foruten to korte kriger mot sasaniderne. Først på andre halvdel av 400-tallet måtte Østromerriket igjen forsterke forsvaret mot grensene. Østen var stadig den økonomisk sterkeste halvdelen av riket og kunne ennå reise store økonomiske midler. Det lykkes også for det østlige diplomati å «omdirigere» flere angrepsbølger mot vesten. Fram for alt kunne innflytelsen til magister militum, «hærmesteren», som ofte var av barbar av avstamming, lukket inn og presses tilbake. Arcadius (395-408) og hans sønn Theodosius II (408-450) var ikke spesielt dyktige herskere, men likevel fungerte rikets forvaltning. Den konflikt som brøt ut med vestriket i begynnelsen av Arcadius' regjeringsperiode om Illyria kunne etter hvert bli bilagt.
Den første keiser i vesten, Honorius, hadde for en tid – trengt av den mektige magister militum Stilicho – sågar overveid å gå militært mot Østromerriket. Da riksgrensen ved Rhinen årsskiftet 406/407 endelig falt, og det kom en stor strøm av vandaler og svebere, senere også burgundere, og alanere inn over Vestromerriket, ble situasjonen en annen. I 408 ble Stilicho drept med svigersønnen Honorius' vitende. Det viste seg ennå en gang at keiserne hadde mistro til en sterkt militærapparat, og ikke alltid med urette.
Vesten falt ikke lengre til ro. Truet av germanere og hunere, og utsatt for statskupp fra militæret, og regjert av stort sett udugelige keisere, mistet det vestromerske riket bit for bit av sine viktigste provinser til barbarer. Romersk Britannia gikk tapt på begynnelsen av 400-tallet, mens den vestromerske hæren, som var blitt stadig mer preget av barbarer ved at germanske folk i stort antall var blitt rekruttert, etter Flavius Aëtius' død i 454 i realiteten var gått i oppløsning. I maktvakuumet ble det opprettet i siste halvdel av 400-tallet en rekke germanske kongedømmer av blant annet vandaler, vestgotere, frankere, anglere og østgotere.
Stabilisering i øst og sammenbrudd i vest
Den militære katastrofe var absolutt for vesten med sammenbruddet av grensen ved Rhinen i 406. Rikets viktigste provinser gikk tapt for den vestromerske keiser som siden Honorius (395-423) hadde sittet i Ravenna da de germanske forbundsfeller, foederati, ved den romerske sentralregjeringens svakhet langsomt oppnådde faktisk og full uavhengighet. Vestgoterne slo seg i 418 ned i Aquitaine hvor de etter 460 oppløste den formelle avhengighetsforholdet til keiseren. De opprettet en stat i staten som skjedde i forståelse med den lokale adelen. Germanerne trådte gradvis inn i stedet for den romerske sentralmakt uten at det fikk synlige konsekvenser for befolkningen i områdene. Vestgoterne tok i de følgende årtier Hispania i besittelse sammen med sveberne, mens frankerne tok Belgisk Gallia i nordlige Gallia.
I 429 gikk vandalene over til Afrika fra Spania og erobret Karthago i 439. De tok da den rikeste romerske provinsen. Keiseren sto igjen med Italia, deler av Gallia og Hispania. Trusselen fra hunerne under Attila ble holdt tilbake ved den romerske general Flavius Aëtius som siden 430-tallet hadde vært den mektigste skikkelse i vestriket. I slaget ved Chalons i 451 måtte Aëtius betegnende nok ha hjelp fra germanske foederati, da vestgoternes kong vestgoternes kong Teoderik. Selv om hunerne ble slått ble dette slaget også den siste betydelige militæroperasjonen til Vestromerriket. I 454 lot keiser Valentinian III generalen bli drept i frykt for hans innflytelse. For dette mordet måtte han selv betale med sitt liv: allerede året etter ble han drept av generalens tilhengere.
De neste vestlige keiserne var for det mest helt ute av stand til å gjenvinne initiativet i kampen mot barbarerne, skjønt Majorian (456-461) eller Anthemius (467-472) gjorde tapre forsøk. Etter at Aëtius var blitt tatt av dage var det general Ricimer som alene førte riksforhandlingene i vesten fram til 472. Han var også ansvarlig for drapet på flere av keiserne. Han kunne bokføre enkelte små resultater i kampen mot angrepene fra barbarene, men likevel ble Roma i 455 plyndret av vandalene. Et forsøk på samlet militær aksjon mot vandalene fra Vestromeriket og Østromerriket feilet i 468, og østromerne anerkjente deretter vandalenes rike.
Med avsettelsen av Romulus Augustulus i 476 ved Odoaker ble det vestromerske keiserdømmet oppløst. Den siste legitime keiseren var Julius Nepos som døde i 480 i Dalmatia. Vestromerriket hadde dog ikke vært levedyktig siden riksdelingen i 395, og i særdeleshet ikke siden grensen mot Rhinen brøt sammen i 406. Nordlige Gallia holdt ennå fram til 486 et gallo-romersk restrike som ble hersket av Aegidius og Syagrius (død 487). Sistnevnte ble av Gregorius av Tours omtalt som Romanorum rex – «romernes konge».
Imperiets østlige del verget seg med godt resultat mot de ytre truslene. Keiser Markian som i 450 etterfulgte Theodosius II fjernet tributten til hunerne. Det var hans fortjeneste at hunerne angrep Vestromerriket, men de østlige provinsene befant seg heller ikke innenfor hunernes eller germanernes rekkevidde da den sterke festningen Konstantinopel kontrollerte Hellespont (Dardanellene) og forhindret overgang fra Europa til Asia. Ved østgrensen ble det holdt fred med sasaniderne, som selv var truet av huniske folk.
Det økonomisk sterkere og tettere befolkede Østromerriket hadde langt bedre forutsetninger enn Vestromerriket. På 400-tallet var de østlige statsinntektene mange ganger større enn de vestlige. Keiser Leo II (457-474) utelukket til og med den gotiske generalen Aspar med hjelp fra den senere keiseren Zeno, og mange av de germanske soldatene i tjeneste ble slått i hjel, og keiserne benyttet i økende grad nasjonale rekrutter. Dette var dog tilfelle i de områder som var minst dominert av romerne. Zeno, som selv var fra Isauria, en folkestamme i sørlige Lilleasia, og kunne med hjelp fra delvis barbariske folk forbedre Østromerrikets militære situasjon. Det var grunnsteinen for den dominerende stillingen som østkeiserne skulle ha i middelhavsområdet i de følgende århundrer.
Zeno gikk i 488 med på en avtale med den østgotiske kong Teoderik den store, og sendte ham i 489 inn i Italia. Bakgrunnen for avtalen er omstridt. Keiseren profitterte imidlertid på den måte at han selv avverget en potensiell fare mens Teoderik fikk råde over et nytt og rikt land for bosetning. Teoderik, som senere fikk tilnavnet «den store», lyktes snart å bringe hele landet inn under sin kontroll. I 493 myrdet han Odoaker og regjerte formelt som østkeiserens stattholder i Italia, men førte en selvstendig politikk. I det østgotiske kongedømmet beholdt man romersk forvaltningspraksis og landet opplevde kulturelt en sen blomstringstid, se den kristne filosofen Boëthius.
Østromersk hegemoni på 500-tallet
I Østromerriket varte antikken til inn på 600-tallet og innflytelsen på vestens skjebne var betydelig. Keiser Anastasios I (491-518) befridde kort tid før 500 riket for isauriernes innflytelse og etterlot på grunn av klok økonomisk politikk den største statskasse i romersk historie til sine etterfølgere. Han bekjempet med godt resultat forsøk på tronovertagelse og betonte i religionpolitikken forskjellen fra pavens posisjon. Først hans etterfølger Justinus I (518-527) avsluttet i 519 det akakianske skisma som utgjorde det første grunnleggende skille mellom kirkene (skisma) mellom den østlige og vestlige kristenheten. Det akakianske skisma hadde skilt kirkene i Konstantinopel og Roma i 30 år, men ved forsoningen skjerpet keiseren konflikten med monofysittismen.
Etter 541 ble riket hjemsøkt av en pest, «den senantikke svartedauden», som åpenbart førte til en demografisk og derav følgende økonomisk som militær krise. I øst måtte Justinian sette inn store ressurser mot perserne som med deres konge Khosrau I fikk en formidabel motstander av keiseren. Likevel fikk den senantikke kultur under Justinian et høydepunkt. Kodifikasjonen av romerretten ble til på hans foranledning og ble et varig resultat og den keiserlige maktfordelingen ble akseptert av de fleste germanske kongedømmene, kanskje med unntak av frankerkongen Teodebert I. Da Justinian døde i 565 etter 38 år ved makten var Østromerriket middelhavets dominerende makt, uansett alle krisesymptomer.
I Østromerriket besto Imperium Romanum og den antikke sivilisasjon levde videre. Den kulturelle arv i øst gjennomgikk likevel i de påfølgende århundrer en forvandling. Justinian var den siste keiseren som hadde latin som morsmål, og ved en rekke indre reformer mistet riket langsomt sin senromerske karakter. Mellom 540 og 630 befant Østromerriket seg i en stadig mer bitter kamp mot Sasaniderriket (se Romersk-persiske krigene), kun avbrutt av kortere fredsperioder, 562 til 572 og 591 til 602. Etter at Maurikios ble keiser i 582 førte han krigen med Persia til seierrik konklusjon, ekspanderte den østlige grensen betydelig og giftet sin datter til Khosrau II, den persiske kongen. I 602 tok den misfornøyde general Fokas tronen, og fikk Maurikios og hans seks sønner henrettet. Denne hendelsen kom til bli katastrofalt for riket, gjenopprettet en ødeleggende krig med Persia som førte til at begge rikene var svekket i kjølvannet av de muslimske angrepene.
Den gamle verdens «undergang»
Det militært og økonomisk avkreftede Østromerriket hadde lite å sette inn da araberne ekspanderte. De tapte i 636 i slaget ved Jarmuk og mistet i de påfølgende år på nytt deres østlige og sørlige provinser, denne gangen for godt. Til sist falt også i 686 østromerske Karthago for muslimsk angrep. Resten av riket befant seg i de påfølgende årtiene i en fortvilet forsvarskamp med muslimene og keiserne måtte i stor utstrekning støtte seg på vesten. Den korte forlegningen av den keiserlige residens til Italia under Konstans II forble dog en episode. Også det kulturelle liv endret seg. Mange byer gikk under mens andre ble forvandlet til befestede bosetninger.
Da situasjonen igjen stabiliserte seg på slutten av 700-tallet var det senantikke Østromerriket blitt til middelalderens, greske Bysants som ennå klarte seg i noen århundrer. Perserne ble derimot i 636/37 og 642 beseiret av araberne. Den siste storkonge Yazdegird III ble myrdet i 651 og med ham opphørte Sasanideriket å eksistere.
Senantikken inn i middelalderen
I løpet av 500-tallet skjedde det i vesten en langsom transformasjon til en germansk-romersk verden. I Britannia gikk den romerske kultur under kort tid etter at romerhæren trakk seg ut på begynnelsen av 400-tallet, og germanske stammer fylte maktvakuumet romerne etterlot seg med storstilt innvandring og erobring, og opprettet angelsaksiske kongedømmer. Kun i Wales ble det fortsatt skrevet på latin på 400-tallet.
Vestgoternes rike rundt byen Tolosa (dagens Toulouse) i sørlige Gallia bredte seg snart inn i Spania. Det er på mange måter et eksempel på en symbiose av senromersk samfunn og germansk herredømme. Vestgoterne mistet det meste av Gallia til frankerne allerede ved 507 og trakk seg tilbake til Den iberiske halvøy med hovedstad i Toledo. Deres rike ble imidlertid tidlig på 700-tallet overfalt og oppløst da muslimene trengte seg nordover. Det rike som vandalene opprett i Nord-Afrika opplevde en blomstring på 400-tallet, men kom etter hvert under stadig større press fra mauriske stammer og falt i 533 etter angrep fra den østromerske under ledelse av Belisarius.
I Italia hadde østgoteren Teoderik den store latt sitt rike styre etter romersk mønster, men det forsvant på midten av 500-tallet som følge av keiser Justinian I den stores Restauratio imperii, «imperiets gjenskapelse». Da langobardene i 568 erobret store deler av Italia var det den siste germanske riksopprettelsen på vestromersk grunn og markerte også avslutningen på de store folkevandringene. Det vestromerske senat forsvant ut av kildene ved århundrets slutt.
Kun ett av de første germanske riksgrunnleggelsene fikk en viss varighet, merovingenes Frankerriket. I år 498 skal frankerkongen Klodvig I ha latt seg døpe og videreførte således den romerske arv i Gallia. Frankerrikets historie går allerede glidende over i middelalderen. Se også Gallo-romersk kultur.
Overgangen til hva som karakteriseres som tidlig middelalder skjedde langsomt. I vest skjedde det parallelt med en glidende kulturell nedgang, anskueliggjort i henhold til tilbakegangen i generell skriveferdighet og byenes forfall. Ofte ble skriftlig materiale fra antikken kun reddet ved at det ble lagret i klostrene, selv klosterbibliotekene kun konsentrerte seg om kristelige tekster. Hva som gikk tapt overgikk i stor grad det som ble reddet. I mange regioner var det mange riker som forfalt i mangelen av skriftlige materiale og tradisjon, slik at begrepet «de mørke århundrer» i tiden mellom 560 og 800 er ikke uberettiget. Samtidig har nyere forskning også vist at i mange regioner var det en viss kontinuitet.
Samfunnsstruktur
Senantikken opplevde en gjennomgripende omforming av det politiske og sosiale livsgrunnlaget i og rundt Romerriket.
Byer
Samtidig, kontinuiteten i Østromerriket i Konstantinopel betydde at vendepunktet for det greskspråklige Østen kom nærmere, sentrert rundt Balkan og Lilleasia. I Europa var det en generell nedgang i den urbane befolkningen. Roma gikk fra en befolkning på rundt 800 000 i begynnelsen av perioden til en befolkning på rundt 30 000 i slutten av perioden. En tilsvarende, skjønt mindre markert nedgang i den urbane befolkningen, skjedde også i Konstantinopel. Som en helhet var senantikken som periode fulgt av en samlet befolkningsnedgang i Vest-Europa, og en tilbakevending til en mer bærekraftig økonomi. Marked forsvant, og det var en tilbakevending til en større grad av lokal produksjon og forbruk framfor et nettverk av handel og spesialisert produksjon.
Offentlige bygninger
I byer med anstrengt økonomi grunnet romersk overekspansjon stoppet veksten opp. Nye offentlige bygninger i senantikken kom direkte eller indirekte fra keiseren eller hans representanter, og den privilegerte tilførselen av korn og olje, tilgjengelig kun for borgerklassen skjedde uavbrutt fram til 400-tallet. Eliten gikk sjeldnere i forumene. I byene trakk de seg tilbake til velstående domus, men hyppigere til den private luksus i villaer. Basilikaer (søylehall), som ofte hadde fungert som rettssaler eller for keiserlige mottakelser av utenlandske notabiliteter, ble på 300-tallet en erstatning for stoaer og offentlige basilikaer assosiert med forumer og tradisjonelt utendørsliv.
I de mange former for kristne basilikaer tok biskopen stolen i apsis som i sekulære former var reservert for øvrighetspersoner, magistrater, eller keiseren selv. Biskopen tok stolen som en representant her og nå for Kristus Pantokrator («den allmektige»), Herskeren over alle, hans karakteristiske senantikke ikon. Kirkens basilikaer, eksempelvis Laterankirken og Peterskirken, ble begge overgått av Justinians Hagia Sofia, et mektig og enestående framvisning av senantikkens bysantinske makt og arkitektursmak. Det betydde ikke at det vestlige riket ikke hadde storslåtte bygninger, et eksempel var mausoleumet og det arianske baptisteriumet som ble reist i Ravenna av kong Teoderik den store.
Samfunnsklasser
Eliten blant romerske borgere på 100- og 200-tallet hadde oppdaget at i tiden før 200 at sikkerhet kunne bare bli oppnådd ved at de å kombinerte deres etablerte roller i de lokale byene med en ny rolle som tjenere og representanter av en fjern keiser og hans omreisende hoff. Etter at Konstantin den store sentraliserte regjeringen i sin nye hovedstad Konstantinopel (dedikert i 330), ble overklassen i senantikken delt blant de som hadde tilgang til den fjerntliggende sentraladministrasjonen (i samordning med de store landeierne), og de som ikke hadde det — skjønt de var født i gode familier og hadde høyere utdannelse. En klassisk utdannelse og innvalgt til senatet ikke lenger den direkte vegen til karriere og suksess. Å komme seg til toppen i det senantikke samfunnet var langt mer byråkratisk og involverte i økende grad kronglete og innviklete kanaler for å få tilgang til keiseren.
Den rene, hvite toga som hadde identifisert alle medlemmer av den republikanske samfunnsklassen med senatorer ble erstattet med klesplagg ved hoffet bestående av silke og juveler knyttet til den bysantinske keiserlige ikonografi. Også antydende for tiden er det faktum at det keiserlige kabinett av rådgivere, som ble kjent som consistorium eller de som ville være i nærheten av keiseren, som adskilt fra den uformelle gruppen av venner og rådgivere som keiser Augustus omga seg med.
Siden keiser Caracalla i 212 hadde gitt alle frie innbyggere i Romerriket romersk borgerrett (constitutio antoniniana) falt den tidligere viktige forskjellen mellom borgere og ikke-borgere. Det senantikke samfunn var grunnleggende inndelt i den lille gruppe av potentes («de mektige») og resten av befolkningen, humiliores. Juridisk sett var denne inndelingen av betydning da potenses, de øverste klasser, kunne forvente mildere straffer ved forbrytelser.
Blant disse utgjorde senatorene en særskilt privilegert samfunnsgruppe. Siden Konstantius II (død 361) hadde senatet i Konstantinopel de samme rettigheter som senatet i Roma. Tidligere hadde medlemmene av aristokratiet trukket seg tilbake til sine overdådige landsteder, men begynte nå å bygge palasslignende hus i byene. Senatorene var også inndelt i ulike rangklasser, clarissimi, spectabiles og illustres, som fortsatt hadde betydning under Justinian I. Senatet i Roma ble i løpet av 300-tallet i økende grad kristnet, skjønt selv inn på begynnelsen av 400-tallet var det fortsatt en betydelig gruppe av ikkekristne blant dem.
Tidlig på 300-tallet forsvant betegnelsen equites, det vil si ridderstanden, og ble erstattet av nye sosiale kategorier som perfectissimi etc. Den lokale adelen, curiales, opplevde 200-tallet som en gradvis nedgang, kanskje hovedsakelig på grunn av økende skattetrykk. Måter å unnslippe forpliktelsene var eksempelvis å bli geistlig, gå keiserens tjeneste eller trekke seg tilbake til landeiendommene for således slippe beskatningen i byene. Dette lyktes imidlertid for kun et mindretall, og forskjellene innenfor riksaristokratiet økte sterkt. Denne lille krets av meget rike og mektige dominerte også politikken i sine respektive hjembyer, mens curiales mistet desto mer makt og innflytelse.
Den totale private rikdom i hendene på færre adelige synes å ha vært større i vest enn i øst. Det kan være grunnet i høyere skatteinndrivelse i Østromerriket samtidig hvor de mektige lettere kunne unndra seg finansielle forpliktelser. Mens det vestlige keiserdømme ikke til sist gikk under på grunn av pengemangel, sørget den rike italienske senatsadelen for inngå avtaler med goterne og mistet først på midten av 500-tallet sitt økonomiske grunnlag. De øverste samfunnsklasser var stolte over sin status og klassiske utdannelse, men til sist forsvant den – i vesten på 500-tallet, i østen på 600-tallet.
Økonomi
I den vestlige delen av riket var det tilbakegang i befolkningstallet, men den satt antagelig inn med full styrke på 400- og 500-tallet, mens forholdene på 300-tallet var antagelig mer gunstig enn i soldatkeisernes tid på midten av 200-tallet. De store byene, særlig Roma, Karthago, Trier, Konstantinopel, Antiokia, og Alexandria blomstret ennå og forfalt i vesten først etter germanernes erobringer. I øst gikk det ennå en tid før forfallet satte inn. Vestromerriket opplevde, betinget av eller forsterket av germanernes angrep, på 400-tallet en ren økonomisk nedgang regionalt, men i ulik grad. I tillegg kom tapet av de rike provinsene som Nord-Afrika ikke lenger sto til rådighet for den vestlige keiseren.
Det gikk langt bedre for den østlige delen av riket. Grunnen var at viktige industrier og handelmarkeder lå i øst. Der endte også silkevegen og var en økende handelsutveksling med Persia. Ennå innen for Justinians tid var det rundt 900 større og mindre poleis i det østromerske rikets område, hvor Konstantinopel med rundt 500 000 innbyggere var den mest betydningsfulle. Enkelte områder av riket, eksempelvis i Egypt og i Midtøsten, kunne på 500-tallet oppleve en økonomisk blomstring. Den åpenbare nedgangen for curiales kan ikke nødvendigvis knyttes til den alminnelige krise for byene. Det kan påvises store private bygninger på Justinians tid på mange av byene i øst.
De romerske handelskontaktene strakte seg fra Aksumriket i nordøstlige Afrika (dagens Etiopia) som ble kristnet på 300-tallet, og til «Den gamle Saudiarabia» («Sayhad-kulturen»), mens handelsforbindelsene over Persia til Sentral-Asia og videre til Kina ble kontrollert av sasanidene. Romerske forsøk på å presse den persiske innflytelsen tilbake fra Afrikas horn for henholdsvis å opprette nye handelruter som var uavhengig perserne feilet. Persiske handelsmenn behersket handelen med silke i Indiahavet og hvor Sri Lanka var en viktig mellomstasjon.
Slavenes rolle i senantikken er vanskelig å belyse grunnet manglende kilder. Det synes ikke som at det skjedde et brudd med tidligere praksis, til tross for kristningen av riket. De private midlene ble fordelt på en relativ liten og velstående overklasse som både trakk seg tilbake til storslåtte landeiendommer, som muligens kan oppfattes som tiltakende føydalisering, og samtidig oppholdt seg i byene. Uansett skrumpet forskyvingene av slaver inn da romernes aggressive krigføring ebbet ut, og jordeierne ble tvunget til å leie jorda ut til leilendinger, coloni. Disse coloni var frie i teorien, men kunne ikke flytte eller gifte seg uten jordeierens tillatelse, og det var derfor liten forskjell på en slave og en colonus.
Tallrike keiserlige lover bestemte at sønner var knyttet til deres fedres posisjoner og erverv, noe som fungerte som en form for arvelige kastesystem. I principatet var det en selvfølge å arve sin fars erverv, men den voksende sosiale mobilitet i senantikken synes ikke å ha blitt forstyrret med forholdsregler.
På bondelandet var forpakterne av de store landeiendommene bundet til det land som ble kultivert. Disse stavnsbånd sikret at jorda ble bearbeidet og sikret staten stabile inntekter. Det var likevel en generell forringelse av småbøndenes vilkår. I Gallia kom det til enkelte opprør blant bøndene, bagaudæ (= muligens i betydningen «krigere» ), i løpet av krisen i det tredje århundret, skjønt årsakene er usikre. Det kan ha vært en reaksjon til germanske plyndringstokter som kom toppen av hard skattlegging.
Keiserdømmets forvaltning
Keiseren hadde siden Diokletian en sakral rolle, ikke ulikt en guds visekonge på jorden. På portretter og på mynter forsvant de individuelle, realistiske trekkene til herskerne etter Diokletian til fordel for betoningen av keiserembetets tilbaketrukkethet og det sakrale. De storslagne hoffseremoniene nådde under Justinian I sin fullendelse. Herskeren var imidlertid ennå bundet til den gammelromerske forsørgerplikt og nye keisere ble utnevnt ved akklamasjon. Keiserdømmet var ikke arvelig, og for å sikre at etterfølgelsen kunne bli en slektning ble det ofte forsøkt å gjøre denne til en medkeiser som forberedelse – eksempelvis ved Justinus I (518-527) som utpekte sin nevø Justinian I (527-565) som medkeiser kort tid før sin død.
I tillegg var lovgivningen på ingen måte satt til side, noe som kan synes i eldre historieforskning med begrepet dominat. Snarere viser de tallrike forordninger i codices at keiserne i stor utstrekning følte seg bundet av lovene.
En sedvanlig praksis i senantikken var å utnevne en medkeiser (cæsar) ved siden av hovedkeiseren (seniorkeiseren augustus), eller å dele makten mellom to augusti, som ved Valentinian I og Valens. Rikets enhet forble imidlertid uberørt da en keisers lovgivning også hadde gyldighet i den andre halvparten av riket. Først etter Theodosius I ble den forvaltningstekniske delingen også en faktisk deling. Imidlertid forble forestillingen en riksenhet levende og virksom lenge etter at Vestromerriket ikke lenger eksisterte.
I innenrikspolitikken tegnet det en tendens til sterkere sentralisering av forvaltningen. Især skapte Konstantin tallrike nye hoffembeter. Det gamle ærverdige posisjonen som konsul, som siden Augustus knapt hadde noen reell makt, ble likevel opprettholdt fram til 542.
Delingen i sivil og militær makt, som tidligere hadde vært ukjent i Roma, er et typisk fenomen fra senantikken. Det sivile hierarki siden Diokletian og Konstantin ble som følgende: direkte underlagt keiseren sto de pretorianske prefektene (entall praefectus praetorio). Disse var inndelt i dioceser («stifter») som vikarer sto i spissen for, og disse dioceser ble igjen inndelt i provinser. Basisenheten forble inn på 500-tallet byen (polis), men hvor de tradisjonelle urbane embetene hadde mistet sin betydning siden 300-tallet. Likevel ble titlene beholdt i stor utstrekning for byens egen forvaltning.
Det senromerske hoff (comitatus) besto av mange embetsmenn. De viktigste tilhørte hoffrådet (consistorium). De aller viktigste ved siden av magister officiorum, lederen av forvaltningen; comes sacrarum largitionum, som sto for rikets finanser; og præpositus sacri cubiculi, som hovedsakelig var en evnukk og som ledet den keiserlige husholdning, blant annet kontrollerte adgangen og tilgangen til keiseren. Quæstor sacri palatii var lederen for det keiserlige kanselli og var som regel en jurist da ansvaret for fatningen av keiserens lover var underlagt ham, i tillegg til å offentliggjøre keiserlige edikter og oppbevare kopiene av disse. Personer som hadde utmerket seg i sine posisjoner kunne oppnå ærestittelen patricius. Medlemmer av den høyeste rangklasse i senatet fikk tittelen vir illustris.
I vest mistet Roma kort tid etter 300 sin sentrale posisjon som keiserresidens, skjønt ennå ikke posisjonen den symbolske hovedstaden for imperiet. Allerede lenge hadde keiserne bodde nærmere de grensene som var truet av fienden, eksempelvis Trier eller Sirmium. I vest ble Milano og senere Ravenna hovedstad i Vestromerriket. Ravenna ettersom byen ble betraktet som uinntakelig på grunn av den geografiske plassering. I Østromerriket bodde keiserne siden Theodosius I vedvarende i Konstantinopel.
Den senromerske hær
Også den senromerske hær forandret seg. Hæren ble oppdelt i en mobil hær (comitatensis) og stasjonær grensehær (limitanei). Den eldre historieoppfatningen om at den romerske hæren i økende grad ble «barbarisert», det vil si rekruttert hovedsakelig med germanere, men imidlertid gir kildene ingen hentydninger om at germanerne var illojale. Det skjedde faktisk færre opprør enn under Principatet. En besluttsomt kommandert romersk hær kunne ennå på 400-tallet slå en tallmessig overlegen barbarisk hær.
Et større problem utgjorde foederati, stammer og folk som romerne hadde avtale med og som stilte krigere til disposisjon, og som var ledet av egne hærførere. Disse fikk stadig større betydning i vesten og som bare med store vanskeligheter lot seg kontrollere av keiseren. Antagelig fikk allerede vestgoterne lov til selv å inndrive deres andel av skattene i deres bosetninger i Aquitaine i Gallia. I Vestromerriket munnet denne prosessen til slutt ut på 400-tallet i den faktiske selvoppløsningen av den regulære hæren da romerne snart manglet finansielle midler til å underholde den. De germanske soldatene trådte da inn i stedet for den vestromerske hæren, og deres anfører overtok til sist statens rolle som fra deres synspunkt var blitt overflødig. Samtidig oppsto det fra år 400 private hustropper, mindre hærer som ble holdt av feltherrer eller rike private, de såkalte bucellarii.
I denne sammenheng kan det blodige slaget ved Frigidus i 394, hvor Theodosius I beseiret usurpatoren Eugenius, ha vært et vendepunkt. Ved denne hendelsen døde det ikke bare mange germanske soldater på begge sider av konflikten, men også de beste enhetene i den regulære romerske hæren. Disse kunne åpenbart ikke lenger erstattes, skjønt hærens styrke ved Theodosius Is død var ennå relativt høy. Imidlertid måtte det i den påfølgende tid oppstilles flere enheter i vest, hvilket kan ha gått på bekostning av kvaliteten på de nye enhetene. Etter dette ble keiserne i Vestromerriket langt mer avhengig av innstasen til foederati enn keiserne i øst.
Troppenes antall i den senromerske hær er omstridt blant historikerne da kildene ikke er entydige. Samlet ble antallet romerske legioner økt under Diokletian (med rundt 60), men hvor samtidig deres antall soldater minsket. Istedenfor den gamle nominelle styrke på 6000 mann tjente det nå rundt 1000 i en legion, og ikke alltid nådde en legion dette antallet heller. Etter hvert ble legionen mindre og mindre og forsvant til sist hel, skjønt under keiser Maurikios (582-602) var det fortsatt enheter som gikk under denne betegnelsen.
Lactantius skrev at Diokletian gjorde hæren fire ganger større. Denne framstillingen er ikke særlig troverdig da Lactantius bare overfører skjemaet fra det romerske tetrarkiet på hæren. På 300-tallet kan størrelsen på hæren ha vært på 400 000 mann, således noe høyere enn i den tidlige keisertid. Etter angivelser i Notitia Dignitatum omkring 400 på rundt 600 000 mann og Agathias Scholastikos anslo av den grunn en styrke på 645 000 rundt år 570. Det er uklart hvordan han kom fram til dette anslaget, han kan ha regnet med den ikke lenger eksisterende vesthæren. På Justinians tid tjenestegjorde det etter hans vurdering ennå bare 150 000 mann i den østromerske hær, et antall som formodentlig er satt for lavt. Historikerne mener den sannsynligvis var dobbelt så stor, og således var Justinians hær omtrent like så stor som den til keiser Augustus.
Samlet sett økte den senromerske hær, men den var likevel ikke tilstrekkelig for de mange oppgaver den sto overfor, særlig ved at den var knyttet til forsvaret av grensene. Av den grunn ble de fleste senantikke militæroperasjoner gjennomført med relativt få menn. Keiser Julian den frafalnes felttog mot sasanidene besto av rundt 65 000 mann (de høyeste tallene i kildene er mindre sannsynlige), et av senantikkens største. Den største andelen av hæren ble satt inn mot østgrensene. Stilicho opererte 40 år etter Julian med kun 20 000 mann i vesten, mens Belisarius i 533 benyttet noe mer enn 15 000 elitesoldater mot vandalene etter at han tre år tidligere ennå hadde ført over 30 000 soldater i felten mot sasanidene. Keiser Anastasios I mobiliserte i 503 over 50 000 soldater for å avverge et persisk angrep, og på 550-tallet hadde den romerske hær både i Italia som i Kaukasus mer enn 30 000 soldater. Stundom kunne det i Orienten ennå stilles opp større formasjoner, skjønt slagkraften synes å ha vært begrenset. Den keiserlige hær som u 636 kapitulerte overfor araberne og ble drept, skal ha bestått av adskillige titusener.