cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salme 78
Salme 78 er den nest lengste salmen i Salmenes bok i Det gamle testamente, bare Salme 119 er lenger.
Rasmus Guldhammer
Karriere
Rasmus Guldhammer utmerket seg som syklist allerede i 2007 da han vant flere sykkelritt for Juniorer. I 2008 fikk han signerte han en kontrakt med sitt første profflag. Team Designa Køkken var laget han syklet for under hele 2008 sesongen, men han hadde en svak sesong med kun en seier i et nasjonalt ritt i Danmark. I 2009 syklet han for et annet dansk lag, Team Capinordic. Han syklet bra og fikk flere gode resultater blant annet i U23 ritt. Han vant Liège – Bastogne – Liège og ble nummer to i Flandern rundt i U23 klassen. Senere gjorde han også en god innsats i Danmark rundt der han til slutt endte opp med en fjerdeplass sammenlagt og som vinner av ungdomskonkurransen. Så gikk turen videre til det amerikanske ProTour laget Team HTC-Columbia.
Salme 78
Beskrivelse
Salme 78 blir vanligvis betegnet som en historiesalme sammen med 105 og 106, og delvis 77. Noen av versene fremstiller fortiden som en gåte (vers 2), som har vært skjult eller glemt ( vers 7 og 11) - men som nå igjen må huskes ( vers 35, 39 og 42) og gjøres kjent ( vers 3, 4; vers 5, 6). De foregående generasjoner presenteres som en sta og opprørsk slekt (utførlig beskrevet i vers 8-41). Det er de som har skyld i ulykkene som har skjedd (vers 56-64) - især ødeleggelsen av helligdommen i Sjilo (vers 60). Sjikt i salmen representerer derved et ønske om å gjennomføre religiøse og politiske reformer. Salmen er følgelig et læredikt, og ikke en bønn (som også overskriften antyder). Det har også vær hevdet at den litterære kvaliteten i Salme 78 er relativt svak sammenlignet med andre salmer. Den særlige betydningen av denne teksten ligger i det innblikk den gir i historien, og enda mer i historiesynet i forfatterkretsene.
Den masoretiske tradisjon merker Salme 78:36 som det midterste verset i Salmenes bok. I margen av Codex Leningradensis står det «halvveis i skriftet».
Litterær inndeling av teksten
Salmen har klart avgrensede deler med ulike fokus. Vers 1-7 danner en innledning som handler om at tradisjoner må gjenopptas. Vers 8-41 handler om hvordan fedrene har krevd av Jahve at han skulle gjøre under, uten å bry seg om hans befalinger. Vers 42-55 handler om hvordan Israel ble reddet fra Egypt og vers 56-64 handler om hvordan Jahve straffet folket i landet, og førte dem i eksil (vers 61). Vers 65-72 handler om hvordan guden nå har forkastet Nordriket (Efraim/Josef), og utvalgt seg David som hersker i Sørriket. Davidskongen som hersker på oppdrag fra guden fremstilles som en veldig god institusjon.
Datering av teksten
Det er mulig å tenke seg opprinnelsen av hele denne Salmen så tidlig som Hiskias regjeringstid 715 – 687 BC eller 716 – 687 BC, hvor Samaria, hovedstaden i Nordriket nylig hadde blitt ødelagt (723 f. Kr. 2 Kongebok ), og skarer av israelitter flyttet sørover, og bosatte seg i sørriket. Man vet fra arkeologiske funn at Jerusalem på kort tid ble tre-fire ganger større enn tidligere på dette tidspunktet. Det ville da være plausibelt å forstå denne historiefremstillingen som en blanding av eldre tradisjoner som ble tolket i lys av Samarias fall. Det har vært fokusert på hvordan folkets frafall fra den eldste tid (vers 8-41) blir regnet som Efraims (nordrikets) frafall (vers 9), imens Sørriket, og især davidskongen er uskyldig (Vers 72). Et mulig argument for en slik sein datering kan være den saklige og språklige sammenhengen med Nehemja 9:6 og videre, hvor en lignende historieforståelse skildres. Man kan i så fall si at historietolkninger av denne type er karakteristisk for denne perioden. Denne måten å bedømme Nordriket på finner man også i Krønikebøkene, som regnes å være avfattet i en meget sein periode, og med et lignende syn på David.
Et mindretall av forskere foreslår en datering hvor i det minste grunnsjiktene i salmen kommer fra perioden like etter Samarias fall. Argumenter for dette er blant annet at det som står om flykten fra Egypt i så stor grad går på tvers av det man har overlevert i de ferdige mosebøkene. Følgelig opererer Salme 78 med andre kilder enn mosebøkene. Eksempler på dette kan være referansen til stedet Zoan som regnes å være Tanis i Egypt. Beskrivelsen av folkets klager i vers 19 ligner ikke på noe av det man finner i 2 Mosebok eller 4 Mosebok hvor disse scenene skildres. Dette kan forøvrig også skyldes at forfatteren velger å parafrasere heller enn å sitere. Vi har ikke noen historiske kilder til ødeleggelsen av Sjilo (Salme 78:60), verken gammeltestamentlige eller eksterne, men det er mulig å anta at det skjedde i forbindelse med ødeleggelsen av Samaria rundt 723. I så fall er dette kanskje også et argument i retning av en føreksilskdatering av teksten. På den andre siden, regnet noen av forfatterne Sjilo som eneste tillatte helligsted – i fortiden (Josva 18:1). Dette er trolig bare et plausibelt syn i en senere tid da man ville knytte legitimitet til paktkisten, som jo da var flyttet fra Sjilo til Jerusalem – hvor den formodentligvis stod i tempelet helt til Jerusalems fall i 586 (1 Kings 8:8). Referansen til Sjilo kan følgelig forstås både i en tidlig og en sein kontekst.
Volodymyr Sjtsjerbytskyj
Volodymyr Vasyljovytsj Sjtsjerbytskyj (ukrainsk: Володимир Васильович Щербицький, russisk: Владимир Васильевич Щербицкий – Vladimir Vasiljevitsj Sjtsjerbitskij; født 17. februar 1918 i Verkhodniprovsk, død 17. februar 1990 i Kiev) var en sovjetisk politiker. Han var førstesekretær i Ukrainas kommunistiske parti fra 1972 til 1989. Fra 1961 til 1963 og fra 1965 til 1972 var han Ukrainas president. Sjtsjerbytskyj var en svært innflytelsesrik figur i Sovjetunionen, og var medlem av politbyrået fra 1971. Han var ansatt som en nær alliert av Leonid Bresjnev. Sjtsjerbytskyjs styre av Ukraina var preget av en sterk sentraliseringslinje, kombinert med en hard linje mot dissidenter med mange arrestasjoner av ukrainske intellektuelle. På 1980-tallet stod Sjtsjerbytskyj bak en russifiseringskampanje av Ukraina, noe som stod i motsetning til forgjengeren Petro Sjelests fokus på ukrainsk språk og historie.
Sjtsjerbytskyj var opprinnelig en støttespiller av Mikhail Gorbatsjov. Senere ble imidlertid Sjtsjerbytskyj sterkt kritisk til Gorbatsjovs demokratiske reformer.
Edward Stratemeyer
Stratemeyer skrev 150 bøker for barn, blant annet de populære bøkene om Nancy Drew, Hardy-guttene og Bobsey-barna. Han etablerte også Stratemeyer-syndikatet der skyggeforfattere masseproduserte bøker i disse seriene under felles forfatterpsevdonymer.
Volodymyr Sjtsjerbytskyj
Etter Tsjernobylulykken i 1986 fikk Sjtsjerbytskyj mye kritikk for håndteringen av situasjonen, og ble blant annet beskyldt for å skjule omfanget av katastrofen.
Modau
Modau er en elv sør i Hessen i Tyskland og er en av sideelvene til Rhinen fra høyre med en lengde på 30 kilometer. Elven har sitt utspring i Odenwald ved Neunkircher Höhe og renner nordover gjennom flere landsbyer i kommunen Modautal, for så å renne videre gjennom Ober-Ramstadt og vestover til Stockstadt. Her renner Modau langs ytterkanten av naturreservatet Kühkopf-Knoblochsaue, hvor den så munner ut i Rhinen.
Liste over gårder i Sør-Odal
Liste over gårder i kommunen Sør-Odal i Hedmark. Kommunen består av de tre sogna Strøm, Ulleren og Oppstad.
Lort
Lort kan vise til:
Kargat (elv)
Kargat (russisk: Каргат) er ei elv i Novosibirsk oblast i Russland. Den er ei høyre sideelv til Tsjulym. Kargat er 387 kilometer lang og har et nedbørfelt på 7 200 km².
Kargat begynner i de sørlige delene av Vasiugansumpene, på 143 moh, og renner i sørvestlig retning over Barabasteppene, og munner ut i Tsjulym-elva på rundt 110 moh. En stor del av vannføringen fordamper og infiltreres i bakken, og middelvannføringen (ved landsbyen Nizjnij Kargat, 36 km fra munningen) er på kun 8,54 m³/s. I sitt nedre løp er elva rundt 30 meter bred og 2 meter dyp, med en strømhastighet på 0,1 m/s. Kargat har ingen større sideelver.
Ved elvas midtre løp ligger byen Kargat, hvor elva krysses av den transsibirske jernbanen og hovedveien M51. Kargat fryser til i november og er frosset over til vårløsningen begynner i slutten av april.
Geir
Geir og Geirr er nordiske mannsnavn med norrøn opprinnelse. Navnet betyr «spyd».
Etymologi
Geir er en nyere form av norrøne Geirr eller GæiRR. Norrøne geirr betyr «spyd». Den gammeldanske og gammelsvenske formen av navnet var Ger.
Andre navn som har samme opprinnelse er kvinnenavnene Geira, Gesa, Gesine, Giske, Gisken og Gjesa.
Som navneledd kan geirr spores tilbake til urgermanske *ʒaiRaR / *ʒaiRaz / *ʒaiRa- / *gaiza / *gaira, som alle betyr «spyd». Andre former av navneleddet er urnordiske -gaiRaR / *gaizaz, gotiske *gails / *gail-s, og gammelsaksiske og gammelhøytyske ger''.
Navneledd som betyr «spyd» inngår i en rekke sammensatte navn, blant annet mannsnavnene Ansgar, Asgeir, Edgar, Gerhard, Hallgeir, Oddgeir, Torgeir, Audgeir, Finngeir, Fridgeir, Geirbjørn, Geirfinn, Geirmund, Holmgeir, Siggeir, Sverker og Åsgeir og kvinnenavnene Gjertrud, Geirhild og Geirid.
Utbredelse
GæiRR er kjent brukt i åtte runeinnskrifter fra vikingtiden, så navnet var kjent, men antakelig ikke blant de aller mest bruke navnene i Norden på den tiden. De sammensatte navnene Ás-/ÆsgæiRR og GæiRbiôrn var derimot vanlige.
I nyere tid har Geir vært blant de mest populære navnevalg i Norge. Det var aller mest brukt på 1950-, 1960- og 1970-tallet (med en topp i 1962).
Geir er i dag et vanlig navn i Norge, og er også noe brukt på Island. Det er lite utbredt i andre land. Ger er noe brukt i Irland.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
1562 Gondolatsch
1562 Gondolatsch er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 9. mars 1943 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Kuppet i Loshult
Kuppet i Loshult var snapphanenes største bragd under den skånske krigen, også kjent som Gyldenløvefeiden.
Et slik sted var ved Loshult kirke ikke langt fra grensen mot Småland i nordlige Skåne i nærheten av Osby. Der blir over 250 vogner samlet i et tren med ammunisjon, teltutstyr ment for selveste kongen og krigskassen med kobberplater verdt 30 000 rigsdaler som etter dagens sum ment 70 til 80 millioner kroner. Bare tyve soldater bevoktet vognene i ly av kirken den 24. juli 1676 da de blir angripet fra uventet hold.
Bøndene i omegn hadde fått lært at kongens utstyr og krigskassen var ved Loshult kirken så de sendt ut ryttere til Landskrona for å underretter danskene. I mellomtiden blir 150 bønder fra Osby, Loshult, Hästveda og Broby sogn i nordlige Skåne samlet for å angriper vaktstyrken som forgjeves forsøkt å slå tilbake angrepet. Etter 9 var drept, rømte resten over grensen så snapphanene kunne går løs på konvoien av de over to hundre og femti vogner.
Etter krigens slutt prøvde Karl XI å få tak på krigsbyttet som snapphanene hadde tatt i sommeren 1676, men til tross for at flere var arrestert og dømt for deltagelse i kuppet fant man aldri krigskassen. Karl XI benåder alle som var blitt dømt til slutt og måtte oppgir enhver tanke på å finner den fortapte skatten.
Det er ment at kobberplatene hadde blitt gravde ned og deretter gikk tapt så det er mulig at en skatt er å finne i traktene omkring Loshult og Osby. Skattejegerne fram til nå leter etter krigskassens innhold. I 1996 var ti kobberplater funnet nord for Loshult ved tilfeldighet da skogplanting fant sted.
Therese Bertheau
Therese Bertheau (født 23. november 1861 i Skjeberg, død 26. mars 1936) var en norsk fjellpionér, kjent som Norges første kvinnelige fjellklatrer eller «tindebestiger». Hun var utdannet ved Nissens Pikeskole, der hun fra 1880 selv arbeidet som lærer i engelsk og fransk, og ble ansett som «en fremragende lærerinne, fryktet og elsket på samme tid». Hun var aktiv som fjellklatrer fra 1884 til 1910, og besteg over 30 fjelltopper, mange av dem som første kvinne. Bertheau ble etterhvert en meget habil klatrer, og hun deltok på ekspedisjoner med de beste norske og engelske klatrerne, som William Cecil Slingsby, Fredrik Arentz, Kristian Tandberg og George Wegner Paus.
Oppvekst
Therese Bertheau var elev ved Nissens Pikeskole. Hun har beskrevet skolens senere førstelærerinne Henriette Wegner som sin yndlingslærer; Wegner underviste blant annet i naturhistorie og sendte elevene sine lange brev med pressede fjellplanter fra sommerferiene sine. Bertheau tok den såkalte «guvernanteeksamen» ved Nissens Pikeskole i 1879, datidens høyeste eksamen som var åpen for kvinner. Hun ble i 1880 ansatt som lærer ved Nissens Pikeskole med fagene engelsk og fransk. I en bok om skolen omtales hun som «en fremragende lærerinne, fryktet og elsket på samme tid».
I 1875 bodde hun sammen med sin mor som losjerende hos Marcellus Adolph Nissen i Nordahl Bruns gate. I 1900 bodde hun sammen med sin ett år eldre søster, Karen Elisabeth, i Hjelms gate i Kristiania.
Første kvinne i fjellet
Bertheau besøkte Jotunheimen for første gang i 1884. . Interessen for klatring ble vakt ved en tilfeldighet året etter, da hun kom til Eidsbugarden og ble invitert til å bli med en engelsk klatrer. Sammen med ham besteg hun Urdanostind, og gløden var tent. To dager senere var hun på Galdhøpiggen, og senere på Knutsholstinden. I 1893 skulle Store Skagastølstind («Storen») bestiges, men på grunn av dårlig vær måtte hun gi opp. Men i 1894 lyktes det, og Therese Bertheau ble første kvinne på Storen. Sammen med Andreas Saxegaard, Antoinette Kamstrup, I. Aarestrup og Torstein Røine gikk hun fra Skogadalsbøen. Alle uten Antoinette kom til toppen via Vigdals sva. Antoinette måtte vente på hytta på Bandet, fordi hun hadde lovt sine foreldre ikke å bestige Storen. Dagen etter kom andre kvinne på Storen, Fanny Paulsen, og to dager senere Evelyn Watson. Noen dager senere kom Bertheau til topps på Gjertvasstind og Styggedalstind.
Samme år var hun også med på førstebestigningen av Midtre Torfinnstind. Bortsett fra Aarestrup deltok de samme personene i denne bestigningen som i bestigningen av Storen. Den 5. august 1896 ble Bertheau, Fredrik Arentz og Torgeir Sulheim de første som besteg Austre Holåtinden. Arentz ville egentlig kalle denne tinden for Therestind, men syntes det ble for langt, og kalte den i stedet Tussetind, etter sin turkamerat. Dagen etter var de tre også de første som kom opp på Hestbrepiggen.
Årsaken til at Bertheau alltid måtte foreta sine klatreekspedisjoner i følge med minst to menn, var at en mann ikke kunne stå på skuldrene av en kvinne; det ble ikke ansett som passende. Derfor måtte det være minst to menn i følget.
'' Det var nå 24 år og syv dager siden jeg hadde den store lykke å gjennomføre førstebestigningen, og det gledet meg inderlig å bli ledsaget av Therese Bertheau, den første kvinne på Storen i 1894. Tro meg, hun er den fødte klatrer, og hun elsker sitt fedrelands fjell slik hun rettelig bør, og i den formuleringen legger jeg svært meget.
''
Etter bestigningen av Storen, fortsatte de over Vetle og Midtre Skagastølstind, og forserte vanskelige passasjer som Halls hammer og V-skaret på veien. Ekspedisjonen, med både den mannlige og kvinnelige førstebestiger av Storen, ble omtalt i både norsk og engelsk presse.
I august 1901 stod hun sammen med bl.a. George Wegner Paus og Kristian Tandberg for den første fullstendige traversen over Styggedalsryggen.
I 1904 foretok hun den første kjente bestigningen av veggene på Kolsås, og forserte "Kålbladet" sammen med Henning Tønsberg, Kristian Tandberg og søsteren Ingeborg Tandberg.
I 1902 ble hun valgt inn som første kvinne i Den Norske Turistforenings styre, og i 1909 ble hun innbudt medlem i Norsk Tindeklub, som ikke var åpen for kvinner.
Fordommer og klær
I et avisinnlegg i 1882 skrev Johannes Heftye at: «vi må be Gud bevare oss for noensinne å komme så langt i emansipasjonen at våre landsmanninner skulle falle på for alvor og i almindelighet å bestige Knutsholstind». Vanskeligere turer enn Galdhøpiggen og Glittertind skulle damer helst ikke gi seg ut på. På dette tidspunkt var det ikke lenger særlig oppsiktsvekkende med kvinner i fjellet, og i årene som fulgte ble kvinnenes andel av fjellturistene stadig større. Men det var få som fulgte Therese Bertheau opp på toppene. Og selv om mange kanskje var skeptiske, følte Bertheau selv at hun ble godt mottatt i klatremiljøet. I et intervju med damebladet Urd i 1902 uttalte hun:
«Fjeldet viser jo en merkelig innflytelse på alle som elsker det tilgavns. Alle tindebestigere jeg har truffet på har utmerket sig ved høflighet og hensynsfullhet og hjelpsomhet. Jeg kjenner virkelig ikke en eneste undtagelse, et hyggelig folkeferd er tindebestigerne.»
Mye oppmerksomhet ble viet de kvinnelige fjellturistenes påkledning. Vanlig bekledning for kvinner på den tiden var fotside, forholdsvis trange skjørt, som var upraktiske til fjellvandring og enda verre til klatring. Bertheau løste problemet ved å bruke bukser under skjørtet. Når klatringen begynte, tok hun ganske enkelt av seg skjørtet, til stor forbløffelse for turkameratene. Dessuten ble hun tidlig en tilhenger og bruker av den såkalte reformdrakten.
I intervjuet i Urd blir Bertheau spurt om hun ikke er redd for å falle ned og slå seg i hjel, og svarer:
«Jeg kan ikke sige, at der staar nogen Rædsel af den Tanke. (...) Men jeg vilde gjerne dø i Nærheden af Fjeldene, saa jeg kunde se dem.»
Oversettervirke
Ved siden av å arbeide som lærerinne oversatte Therese Bertheau også bøker.
Mehri
Mehri eller mahri er et semittisk språk talt av minoriteter øst i Jemen og vest i Oman, og er en rest av en gammel innfødt språkgruppe som ble talt sør på Den arabiske halvøya før arabisk spredte seg med islam i det sjuende århundre. Mehri blir i dag også talt i Kuwait av gjestearbeidere som opprinnelig kommer fra disse områdene. Brukerne av mehri er stammen mahra.
På grunn av at arabisk dominerer i dette området, samt at de fleste mehri-talere også snakker arabisk flytende, står mehri i fare for utryddelse. Det er primært et talespråk med lite litteratur, og det er nesten ingen lese- og skriveferdigheter i språket blant språkets brukere.
Lingvistisk sett klassifiseres språket som et sørarabisk språk (ikke relatert til språket arabisk, men til halvøya) innen den sørsemittiske gruppa (som også inneholder bl.a. amharisk i Etiopia) som igjen er del av de semittiske språkene, som er del av den afroasiatiske språkfamilien. Mehri har 70 643 brukere i Jemen, 50 763 i Oman og 14 358 i Kuwait.
Gjerdevikke
Gjerdevikke (Vicia sepium) er en flerårig urt i erteblomstfamilien. Planten blir 30-60 cm høy, og er bestanddannende med vekst i tuer som bare i liten grad fortrenger andre arter. Gjerdevikke vokser ofte på relativt mager gressmark og i hekker hvor den slynger seg på annen vegetasjon. Den trives også i veikanter, eng og åker, og i solfylte gressbakker og mellom andre arter.
Beskrivelse
Bladene er sammensatt i par med 4 til 8 småblad med en slyngtråd lengst ut. Hvert småblad har en tydelig midtnerve. Arten blomstrer fra juli til august. Den har 2 til 5 blomster som er mellom 12 og 15 mm store og som forekommer i varierende fargetoner mellom hvit-lilla, skittenrosa, rosalilla og blålilla. Den blir mørkere med årstiden.
Frukten er en 20 til 30 mm lang belg som inneholder 3 til 10 frø. Den er først glatt og grønn, men når den modnes blir den glinsende sort.
Gjerdevikke kan være vanskelig å skille fra fuglevikke. Artene skiller seg fra hverandre ved at fuglevikke har mindre, smalere og mørkere småblad og flere småblad per bladskaft. Dessuten har gjerdevikke færre blomster og ofte en noe rødere farge.
Bruk
I Norges sopp- og nyttevekstforbunds nyttevekstleksikon oppgis planten som «spiselig». Frøene, eller «ertene» benyttes som en eksperimentell matkilde, men ubehandlet er de giftige. De har i nødstider vært foreslått som mat og kaffesurrogat. Barn har i tidligere tider plukket og spist frø av fuglevikke og nærtstående arter flere steder i landet. Inntak kan føre til vicisme, en form for forgiftning forbundet med ukjente giftstoffer hos arter i vikkeslekta. I forbindelse med faren for at barn skulle spise deler av hageplanten gullregn har det blitt gitt nokså sterke advarsler mot å la dem spise noen frø av belgplanter.
Marcus Manilius
Marcus Manilius, levde 100-tallet e.Kr., var en romersk poet og astrolog som skrev diktet Astronomica bestående av fem bøker om astrologi og astronomi.
Forfatteren er hverken sitert eller nevnt av noen skribent i antikken. Selv navnet hans er det knyttet usikkerhet til, men det var sannsynligvis Marcus Manilius. I de tidligste bøkene er forfatteren anonym, senere nevnt som «Manilius», «Manlius», eller «Mallius». Diktene i seg selv antyder at dikteren levde under Augustus eller dennes stesønn Tiberius, og at han var en borger av og bodde i Roma. I henhold til Richard Bentley var han en asiatisk greker, og i henhold til F. Jacob en afrikaner. Hans verk er preget av stor kunnskap, han studert sitt emne hos de beste forfatterne, og det representerer de mest avanserte synspunkter til oldtidens astronomi (eller heller astrologi).
De astrologiske systemer av hus, forbindelsen av menneskelige anliggender med zodiakens kretsløp, har blitt utviklet i løpet av århundrer, men de får deres første skriftlige opptreden i Astronomicon. Den tidligste daterte overlevende horoskop som bruker hus i dens fortolkning er noe tidligere, ca. 20 f.Kr. Grekeren Klaudios Ptolemaios (ca. 130 – 170 e.Kr.), far til den klassiske astrologi, ignorerer bortimot fullstendig bruken av hus («Templa» som Manlius kaller dem) i sin astrologiske tekst, Tetrabiblos.
Det ble gjort to manuskripter av Astronomicon på 900-tallet og 1000-tallet som lå skjult i klostrene, ett ved Gembloux i Brabant (i dag i Brussel) og et annet som til slutt blir oppbevart i biblioteket i Leipzig. Den ukjente teksten ble gjenoppdaget av humanisten Poggio Bracciolini et sted ikke langt unna Konstanz helt sør i Tyskland under en pause i kirkerådet i Konstanz som han deltok i 1416 eller året etter. Editio princeps av Astronomicon ble forberedt av astronomen Regiomontanus fra svært fragmenterte manuskripter og utgitt i Nürnberg rundt 1473. Teksten ble kritisk redigert av Joseph Justus Scaliger som utga sin utgave i Paris i 1579 og en ny utgave, satt sammen fra bedre manuskripter i Leiden i vestlige Nederland i 1600. En meget forbedret utgave ble utgitt av Richard Bentley i 1739. A. E. Housmans utgave, utgitt i fem bind fra 1903 til 1930, er betraktet som den autoritative utgaven, skjønt noen mener at G. P. Goulds utgave for Loeb Classical Library (Harvard, 1977) er mindre avskrekkende.
En engelsk oversettelse med rimende verspar ved Thomas Creech ble utgitt i 1697.
Hertug av Gordon
Adelstittelen hertug av Gordon har blitt opprettet en gang som skotsk og en gang som britisk.
Hertugdømmet, som fikk sitt navn fra Gordonfamilien, og ble først opprettet for den fjerde marki av Huntly den 3. november 1684. Da dette skjedde fikk han samtidig beholde titlene marki av Huntly, jarl av Huntly og Enize (tre titler han hadde før han ble hertug). Han ble samtidig vicomte av Inverness og Lord Strathaven, Balmore, Auchindoun, Garthie og Kincardine. 2. juli 1784 ble den fjerde hertug gjort til jarl av Norwich og Baron Gordon av Huntly. Hovedsetet til familien Gordon var Gordon Castle. Hertugtittelen, og alle de andre subsidiære titlene knyttet til hertugen, ble opphevet i 1836 da George Gordon, 5. hertug av Gordon døde uten arvinger.
Svinestranda Opp
Svinestranda Opp, tidligere kalt Svinestrandløpet, er et motbakkeløp i Sandane i Sogn og Fjordane som arrangeres av Fjellhug/Vereide IL. Løpet ble første gang arrangert i 2005.
Løypa starter på Heradsplassen ved Gloppefjorden i Sandane sentrum og har målgang på toppen av Svinestranda på 1074 meter over havet. Løypa er ca. 8 km lang, og følger blant annet en sti som går opp langs vestsiden av Holvikfossen. Deretter kommer en noe lettere trasé forbi stølene, før det igjen må klatres opp til toppen. Fra 2007 ble konkurranseløypen lagt etter denne ruten. Fra 2010 ble løypetraséen lagt om ved Europavei 39.
Det er også en kortere løype som starter på Austrheimsstølen på 378 moh for de yngre deltakerne, og for dem som stiller utenfor konkurransen.
Oude Kerk (Delft)
Oude Kerk i Delft (den gamle kirken i Delft) med tilnavnet Gamle Jan, Oude Jan, er en kirke i gotikk i den gamle bydelen av Delft. Kirkens kjennemerke er et 75 meter høyt tårn som heller rundt to meter.
Oude Kerk ble grunnlagt i 1246 under navnet Bartolomeuskirken på et område hvor det tidligere hadde vært kirker i to hundre år tidligere.
Kirkens plantegning følger en tradisjonell basilika med et sentralt kirkeskip flankert av to mindre sideskip.
Tårnet med det sentrale spiret og fire hjørnetårn er en senere tilføyelse fra 1325–1350. Det var med sin høyde det dominerende kjennetegnet for byen i halvannet århundre inntil det ble forbigått i høyden av Nieuwe Kerk. Muligens er hellingen forårsaket av at en nærtliggende kanal måtte flyttes for å gi plass til bygningen og at tårnet dermed ble oppført på et ustabilt fundament.
På slutten av 1300-tallet ble sideskipene forhøyet og fikk dermed samme høyde som midtskipet. Kirken fikk i det store og hele mer utseende av en hallkirke. Etter denne ombyggingen ble kirken gjeninnviet til Hippolytus. Mellom 1425 og 1440 ble det sentrale kirkeskipet også forhøyet slik at kirken igjen fikk en mer tradisjonell basilika-form.
En større bybrann i Delft i 1536, de kaotiske omstendighetene i forbindelse med reformasjonen og eksplosjonen i Delft i 1624 medførte at en storstilt ombygning og utvidelse av kirken måtte skrinlegges før det var ferdigstilt. De ufullstendige endringene kan ses i at den nordlige transeptarmen adskiller seg markant fra bygningsstilen i den resterende eldre kirken.
Inventar
Kirken har tre pipeorgeler; hovedorgelet fra 1857, et orgel fra 1873 som står i det nordlige sideskipet og et orgel fra 1770 i koret.
Kirkens største og mest massive kirkeklokke er kjent som Trinitasklok eller Bourdon og veier nesten ni tonn. Den ble støpt i 1570, men på grunn av dens sterke og potentielt skadelige vibrasjoner blir den bare benyttet ved helt spesielle anledninger, som for eksempel ved begravelser av kongelige medlemmer i den nærliggende Nye kirke.
Graver
Rundt 400 personer er begravet i Oude Kerk, blant annet:
Good Times – The Essential Stage Dolls
Good Times – The Essential Stage Dolls er en samleplate utgitt med Stage Dolls i 2002.
Personell
Stage Dolls Øvrige
Yaghnobi
Yaghnobi eller yagnobi er et østlig iransk språk som tales av yaghnobene i en høytliggende dal ved elva Yaghnob i Tadsjikistan. Språket antas å være en direkte etterfølger av sogdisk, og har ofte i akademisk litteratur blitt kalt ny-sogdisk.
De fleste brukere av yaghnobi snakker også tadsjikisk. Yaghnobi blir for det meste brukt for dagligdags kommunikasjon, mens tadsjikisk brukes av yaghnobene for forretninger og formelle transaksjoner.
Det er to hoveddialekter av språket, vestlig og østlig, som skiller seg mest fra hverandre når det gjelder fonetikk (i motsetning til ordforråd). For eksempel er den historiske *θ blitt til t i vestlige dialekter, og s i østlige dialekter; f.eks. met/mes («dag», fra sogdisk mēθ). Vestlig ay tilsvarer østlig e, f.eks. wayš/weš («gress», fra sogdisk wayš eller wēš). Andre dialektforskjeller omfatter verbalendringer og noen ordforrådforskjeller.
1564 Srbija
1564 Srbija er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 15. oktober 1936 av Milorad B. Protić ved Beograd.
Anywhere But Here
Anywhere but here er en amerikansk film som ble laget i 1999 med Susan Sarandon og Natalie Portman i hovedrollene.
Handling
Filmen handler om Ann August, en 14 år gammel halvt egyptisk jente med en ganske merkelig mor. Faren forlot dem da hun var liten. Moren er en drømmer og Ann en realist, så de kommer ikke så godt overens. Mange mener at de er forskjellige, men det skal vise seg at de er ganske like likevel. Når moren plutselig bestemmer seg for at hun og Ann skal flytte til California for å prøve ut Ann som skuespiller, blir det virkelig knute på tråden. Ann vil ikke flytte fra den trygge småbyen og hun vil ihvertfall ikke bli skuespiller.
Rikers Island
Rikers Island er en øy i East River mellom Queens og The Bronx, New York, USA. Øya er oppkalt etter Abraham Rycken, en nederlandsk nybygger som flyttet til Long Island i 1638 og hvis etterkommere eide Rikers Island frem til 1884, da den ble solgt til kommunen for 180 000 dollar.
Fengselet administreres av New Yorks kriminalomsorg, New York City Department of Correction, og hadde i 2009 et budsjett på $860 millioner dollar med 7.000 personer i vaktstyrken og 1.500 sivilansatte som håndterte 14.000 innsatte.
Den eneste forbindelsen til øya er over en 1,3 kilometer lang trefelts bro, Francis R. Buono Memorial Bridge, som åpnet i 1966.
Samvirkelag
Andelslag
Terinos
Terinos er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien Heliconiinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Disse tropiske sommerfuglene lever i Sørøst-Asia.
Utseende
Ganske store, bredvingede sommerfugler. Vingenes ytterkant er bølgete, forvingens ytterkant vanligvis litt innsvinget. Bakvingens bakhjørne er gjerne trukket ut til en kort tann. Oversidens grunnfarge er vanligvis svartbrun, og kan ha et blåaktig, metallisk skinn. Vingespissene er ofte oransje. Undersiden er nokså ensfarget brun
Levevis
Disse sommerfuglene lever gjerne i regnskog. Minst én av artene har larver på planteslekten Antidesma i vortemelkfamilien (Euphorbiaceae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, på øyene i Indonesia og i Ny-Guinea.
Petro Sjelest
Petro Jukhymovytsj Sjelest (ukrainsk: Петро Юхимович Шелест; født i Andrijivka i dagens Kharkiv oblast, død 22. januar 1996) var en sovjetisk politiker. Han var førstesekretær i Ukrainas kommunistiske parti fra 1963 til 1972.
Sjelest gikk inn i kommunistpartiet i 1928. Han begynte yrkeskarrieren som leder i forskjellige industribedrifter, før han senere ble heltidspolitiker. Fra 1954 til 1962 var han ordfører i Kiev.
Sjelest stod nær Nikita Khrusjtsjov, og førte som førstesekretær en, etter sovjetisk standard, liberal politikk. Sjelest stod blant annet bak en ukrainifiseringskampanje, der han oppmuntret til bruk av det ukrainske språket og la vekt på ukrainsk historie.
Leonid Bresjnev fikk etter hvert nok av Sjelests ukrainskvennlige linje, og fikk erstattet ham med den mer ortodokse Volodymyr Sjtsjerbytskyj i 1972. Sjelest ble da sparket oppover i systemet, til en seremoniell stilling i ledelsen i det sovjetiske minsterrådet. Året etter trakk Sjelest seg ut av politikken og jobbet som bedriftsleder resten av yrkeskarrieren.
The Specials
The Specials var et ska-band fra Coventry i England som hadde sin storhetstid på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet. Den klassiske besetningen besto av Jerry Dammers (keyboard), Terry Hall (sang), Roddy Radiation (gitar), John Bradbury (trommer), Horace Panter (bass), Lynval Golding (gitar og sang) og Neville Staples (sang). The Specials regnes, sammen med band som The Selecter og Bad Manners, for å være grunnleggerne av den såkalt andre bølgen av ska. Denne skilte seg fra den første bølgen ved at den trakk inn elementer av punk. The Specials hadde flere hits, deriblant «Gangsters», «Too Much Too Young», «A Message to you, Rudy» og «Ghost Town».
Bandet ble startet som The Coventry Automatics. Dette ble snart endret til The Coventry Specials, Special A.K.A. og til slutt til The Specials. Etter at Joe Strummer så en konsert med dem, ble de i 1978 invitert til å være oppvarmere for The Clash på deres turné, noe som ga dem en viss berømmelse. De valgte imidlertid å gi ut debutsingelen «Gangsters», som nådde nummer 6 på de britiske listene, på sitt eget selskap, 2 Tone Records. På denne singelen het de fortsatt Special A.K.A.. B-siden var for øvrig instrumentalen «The Selecter», som skulle bane veien for bandet med samme navn.
Samme år ga de ut sitt selvtitulerte debutalbum, produsert av Elvis Costello. På dette albumet hadde de også med seg ska- og reggae-legenden Rico Rodriguez, noe som ga bandet stor kreditt. Singelen «Too Much Too Young» nådde 1.-plass på de britiske listene, men skapte også en del kontroverser siden den oppfordret til bruk av prevensjon. Mens den lekne ska-lyden dominerte på debutalbumet, var det flere impulser på oppfølgeren More Specials som kom i 1980. Denne regnes derfor vel så ofte som en new wave-utgivelse. Den oppnådde heller ikke forgjengerens popularitet, men «Ghost Town» ble likevel bandets andre og siste nummer 1-hit i Storbritannia.
Bandet var imidlertid preget av interne stridigheter, og gikk i oppløsning mot slutten av 1981. Etter en pause samlet imidlertid Dammers Radiation, Bradbury og Panter, i tillegg til Stan Campbell og fortsatte som Special A.K.A. disse spilte inn LP-en In the Studio i 1984. Her var også singelen «Nelson Mandela», som nådde nummer seks på de britiske hitlistene og som også gjorde det bra i andre land. Singelen bidro også til å fremme kampen for å frigi Nelson Mandela i Storbritannia. Dammers valgte imidlertid å trekke seg ut etter dette for å prioritere politisk aktivisme, og bandet falt sammen.
The Specials har imidlertid vært gjenforent i ulike konstellasjoner senere. En versjon holdt det gående mellom 1994 og 1998, og ga ut LP-ene Today's Specials og Guilty 'Til Proved Innocent. Senere har også andre kontellasjoner gitt ut Skinhead Girl og Conquering Ruler. Flere konsertalbum og samlere har også kommet posthumt.
The Specials var et band med medlemmer med ulik etnisk bakgrunn, og anti-rasisme har gjennom hele bandets eksistens vært et viktig tema, og det var blant annet med på Rock Against Racism. Bandet var også svært kritiske til Margaret Thatcher. Konsertalbumet Live at the Moonlight Club, som ble spilt inn dagen før Thatcher ble valgt, åpner med linjene «It's the eve of the elections, and it's up to you» («Det er valgkvelden, og det er opp til dere»), og deres innspilling av Bob Dylans klassiker «Maggie's Farm» til b-siden av «Do Nothing» er en henvisning til dette. Bandet har også tatt opp andre temaer, som prevensjon, politibrutalitet, karrierejag, krigsforbrytelser og klasseskiller, i tillegg til noe lettere temaer.
Etter Special A.K.A. organiserte Dammers Artists Against Racism, som i 1986 avholdt Freedom Festival på Slapham Common der 250.000 mennesker deltok og som på Mandelas 70-årsdag i 1988 arrangerte en konsert med artister som Harry Belafonte, Stevie Wonder, Dire Straits, Whoopi Goldberg, Tracy Chapman, Eurythmics og Simple Minds på Wembley Stadium i London som ble fulgt av hundrevis av millioner mennesker på fjernsyn i over 60 land. Sammen med sistnevnte fremførte Dammers «Nelson Mandela». En tilsvarende konsert ble også arrangert to år senere, da Mandela var satt fri og kunne delta.
Gilde
Gilde (av norrønt gildi) betyr egentlig «betaling», men har i vår tid også fått andre betydninger.
1565 Lemaître
1565 Lemaître er en Mars-kryssende asteroide. Den ble oppdaget 25. november 1948 av Sylvain Julien Victor Arend ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Greg Bell
Gregory Curtis Bell (født 7. november 1930 i Terre Haute, Indiana) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver.
I OL 1956 i Melbourne vant Bell gull i lengdehopp med olympisk rekord på 7,83 m. Han vant 15 cm foran landsmannen John Bennett på sølvplass.
Weddellhavet
Weddellhavet er ei stor bukt i Sørishavet, mellom Dronning Maud Land og Antarktishalvøya. Den sørligste delen av bukta (fra 75 til 78°S) er dekket av Filchner-Ronne isbrem. Weddellhavet ligger dels i britisk, dels i argentinsk sektor av Antarktis. Det har et areal på omkring 2,8 millioner km².
Weddellhavet er oppkalt etter den britiske kapteinen James Weddell, som i 1823 seilte så langt sør som 74° sørlig bredde.
Republikanergarden
Republikanergarden har flere betydninger:
Turkmenere
Turkmenere (türkmen, flertall türkmenerli) er en etnisk folkegruppe av tyrkisk opprinnelse. Historisk ble alle vestlige eller oghuz-tyrkere kalt turkmenere, men i dag knyttes begrepet til to grupper, turkmenerne i Turkmenistan og omliggende områder i Iran og Afghanistan og turkmenerne nord i Irak som har et språk som er nærmere aserbajdsjansk.
85% av befolkningen, eller rundt 4,150,000 mennesker, er etnisk turkmenere i Turkmenistan. I Iran er turkmenerne konsentrert i provinsene Golestan og nordlige Khorasan. I 1997 bodde rundt 2,000,000 turkmenere i Iran. Afghanistan har rundt 500,000 turkmensk-språklige, konsentrert hovedsakelig langs den turkmenske grensen i provinsene Faryab, Jowzjan og Baghlan.
Siden 22. oktober 1993 har Saparmurat Nijazov, president i Turkmenistan, brukt tittelen Turkmenbashi som betyr «leder for alle etniske turkmenere». Han har derimot ikke vist antydninger til å ville utvide Turkmenistans grenser.
En stor turkmensk minoritet, også kalt irakiske tyrkere, på 2-3 millioner lever i Irak, først og fremst rundt Kirkuk. Mange bor også i byen Arbil som ligger i Nord-Irak og nord for Kerkuk og andre irakiske byer nord i landet. Turkmenere utgjør mer enn 90 % av befolkningen i Talafar (turkmensk: Telafir).
FIFAs verdensranking for kvinner
FIFAs verdensranking i fotball for kvinner ble introdusert i juli 2003 som en parallell til den eksisterende rankingen for menn. Som for mennene, har FIFAs verdensranking for kvinner som funksjon å sammenlikne de aktive landslags styrker med hverandre på et gitt tidspunkt.
I motsetning til mennenes system, som bare regner med de fire siste årene, og som legger vekt på de siste kampene, tar rankingen for kvinner hensyn til alle lag som er spilt fra den første FIFA-godkjente landskampen for kvinner, mellom Frankrike og Nederland i 1971. Rankingen tar også mindre hensyn til de siste kampene enn i mennenes tilfelle. Dette medfører at noen av lagene som har gjort det bra tidligere får et noe høyere tall enn deres nåværende form tilsier.
Kvinnerankingen lanseres hvert kvartal, som oftest i mars, juni, september og desember. Når større mesterskap arrangeres i nærheten av disse månedene, kan det hende at rankingen blir lagt til etter dette mesterskapet, som i 2007, da VM ble arrangert i september. Rankingen kom da ut i oktober.
Systemet for utregning er en forenklet utgave av Elo-rangeringen som originalt brukes i sjakk og Go. Systemet anser rangeringen for landslag med færre enn 30 kamper som provisoriske. Lag som ikke har vært aktive de siste 18 månedene og lag som ikke har spilt mot fem lag som har offisiell ranking får heller ikke en offisiell ranking. Lag som ikke har vært aktive de siste fire årene står ikke på listen. Som i herrefotballen, tas ikke ikke-offisielle treningskamper med.
Rankingfordelingen
Per juni 2010 har bare USA og Tyskland ledet rankingen, og fra oktober 2003 til desember 2008 holdt de to landene de to øverste posisjonene. I mars 2009 kom Brasil på andreplass som første lag utenfor UEFA, men Tyskland tok annenplassen tilbake etter EM 2009. De to andre tilfellene av andre lag på andreplassen er Norge i den første rankingen i juli og august 2003.
I mars 2009 var UEFA for første gang ikke representert blant de to øverste lagene. UEFA pleier imidlertid å dominere rankinglisten, og har ofte over halvparten av lagene på listen blant de 25 beste lagene. Skandinavia er særlig godt representert, samtlige landslag bortsett fra Færøyene har vært inne blant de 25 flere ganger.
Norge i verdensrankingen
Norge er et av verdens beste landslag i fotball for kvinner. Akkurat som herrelaget har kvinnelandslaget to ganger vært nummer 2 på verdensrankingen. Norge har aldri ledet, på tross av at landslaget var regjenrende olympiske mestre da rankingen satte igang. Etter de to første rankingene, der Norge var rangert som nummer 2, har landslaget holdt seg på tredjeplass kontinuerlig fram til juni 2007, da landslaget ble rangert på fjerdeplass. Allerede på neste ranking, i oktober, ble Norge rangert som verdens femte beste lag. I september 2008, etter OL i Beijing, ble landslaget degradert til sjetteplass, og i mars 2009 kom Norge på den til da dårligste plassen, en niendeplass. I juni falt Norge ytterligere, passert av England etter å ha tapt for dem i vennskapskamp, men etter et godt EM steg Norge tre plasseringer på rankingen for september 2009. Det er første gang Norge har avansert på rankingen.
Eksplosjonen i Delft
Eksplosjonen
I årene etter at kruttlageret ble opprettet var det vokst frem en dynamisk tekstilhandelsbydel med tilhørende boliger i det omkringliggende kvarteret, kjent som Doelenstraat. Det var hovedsakelig her de mange drepte stammet fra, og heriblant kunstmaleren Carel Fabritius, som hadde atelier i kvarteret.
Over 40 tonn sortkrutt ble oppbevart i tønner i kruttlageret; omtrent halvparten av Delfts samlede lager på 80 tonn krutt. Eksplosjonen skjedde antagelig da arsenalbestyrer Cornelis Soetens kom for å besiktige kruttet; det kan ha vært en glo fra fakkelen hans som forårsaket antennelsen.
Eksplosjonen forårsaket umiddelbart store ødeleggelser i byen. Hundrer, muligens opp mot 1200 personer, ble drept og tusener andre såret. En fjerdedel av byens bygninger ble ødelagt, minst 500 hus ble sterkt skadet og mange helt jevnet med jorden. Området rundt det nedlagte klosteret ble nesten komplett rasert, og bygninger lenger vekk fikk store skader. Nesten alt farvet glass – som var blitt forskånet i tidligere tiders billedstorm – i både Delfts gamle og nye kirke ble blåst ut.
Heldigvis var mange borgere på tidspunktet for eksplosjonen ikke i byen, men på markedet i Schiedam eller messe i Haag. En storstilt innsats kom i gang for å rydde murbrokkene og redde dem som var fanget under dem. Takket være en større innsamling fra andre byer i Nederlandene kom gjenoppbygningen av Delft raskt i gang, men prosjektet tok allikevel mange år å gjennomføre.
Kunstnerisk bearbeidelse
Katastrofen har inspirert mange kunstnere og blitt gjengitt på flere malerier av blant annet Egbert van der Poel. Joost van den Vondel skrev en klagesang (Op het Onweder van 's Lants Bussekruit te Delft) til minne om hendelsen.
Eksterne lenker
Delft
MF «Folgefonn» (1938)
MF «Folgefonn» var i perioden 1938-1979 en bilferge tilhørende Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap. «Folgefonn» var ikke bare Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskaps første spesialbygde bilferge, men også landets største og mest moderne bilferge som ny i 1938. Fergen kom i 2010 tilbake i Norge etter 31 år som klubbhus på Themsen i England og er fredet av Riksantikvaren.
Terrorangrepet i Islamabad 2. juni 2008
Et antatt selvmordsangrep fant sted foran Den danske ambassaden i Islamabad i Pakistan, da en bilbombe eksploderte 13.10 lokal tid den 2. juni 2008 og drepte minst åtte personer og såret flere. Ifølge chargé d'affaires på ambassaden i Islamabad, Michael Hjortsø, var ingen av de drepte danske ansatte ved ambassaden.
Eksplosjonen etterlot et stort hull i fronten av bygningen, og betydelige skader på selve bygningen. En sky av sort røyk var synlig over byen kort efter angrepet. Angrepet formodes å ha en sammenheng med gjenopptrykkingen av Muhammedtegningene i Jyllands-Posten i februar 2008.
Den danske utenriksministeren Per Stig Møller fordømte angrepet og sammenkalte til et hastemøte i Utenriksministeriet.
Tomás Gomensoro (Uruguay)
Tomás Gomensoro er en by i Artigas-departementet i det nordlige Uruguay. Byen har om lag 2 818 innbyggere. Det ble oppkalt etter president Tomás Gomensoro (1872–1873).
Befolkning
Tomás Gomensoro har 2 818 innbyggere (beregning 2004)
Kilde:
Kommune
Byens ordfører (alcaldesa) er Alejandra Paz.
Transport
Ruta 30 forbinder Tomás Gomensoro med Artigas, Salto og Tranqueras.
Beja
Beja (også kalt bedawi) er et afroasiatisk språk som snakkes ved sørkysten av Rødehavet av nomadefolket bejaene, i deler av Egypt, Eritrea og Sudan. Beja anses normalt som et kusjittisk språk, men ulike forskere, f.eks. Robert Hetzron (1980) har argumentert for at det utgjør en egen gren av afroasiatiske språk. Beja er et begrenset tonespråk.
Eli Landsem
Eli Landsem (født 22. mars 1962) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Landsem spilte for Orkdal, Troll og Asker i sin aktive karriere. Hun ble cupmester med Asker i 1990 og 1991. Begge gangene scoret hun ett av Askers mål i finalen. Hun ble også seriemester med Asker i 1989 og 1991. Hun debuterte for det norske landslaget som 17-åring i 1979. Hun spilte totalt 15 landskamper og scoret 1 landslagsmål.
Etter sin aktive karriere har hun vært trener for Asker, Lørenskog, Rælingen herrer (3. divisjon), Rindals-Troll og danske Fortuna Hjørring. Hun trente Asker til seriegull i 1998 og 1999 og cupmesterskap i 2000. Etter å ha vært trener for Fortuna Hjørring i to år, overtok hun igjen som trener for Asker i desember 2005 og satt i tre sesonger frem til laget ble oppløst i 2008.
Hun har også vært trener på Wang Toppidrettsgymnas. I september 2009 overtok hun etter Bjarne Berntsen som landslagstrener. Hun sluttet da kontrakten hennes løp ut 31. desember 2012.
Fra desember 2014 til mars 2015 trente hun herrelaget til Fjellhamar Fotballklubb i 4. divisjon.
Hun er i 2016 aktiv i Småtrolluka for IK Rindals-Troll i Rindal som hun startet i 1984.
Senhøstes 2017 ble hun ansatt som sportssjef for Vålerenga Fotball Damer samtidig som Monica Knudsen gikk inn som hovedtrener. Etter 2022-sesongen valgte hun å gi seg i jobben, da den ikke lot seg kombinere med hennes sivile lærerjobb. Hun fortsatte i klubben i en annen rolle.
Fotlandsvåg
Fotlandsvåg er et tettsted i Osterøy kommune i Hordaland som ligger nord på Osterøya. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. I Fotlandsvåg er det blant annet en bensinstasjon, en butikk, en barneskole, en volleyballbane, en fotballbane med kunstgressdekke og hotellet Fjordslottet.
Tettstedet har navn etter Fotlandsvågen, en sidefjord til Osterfjorden.
Carlo Confalonieri
Carlo Confalonieri (født 25. juli 1893 i Seveso i Italia, død 1. august 1986 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var sekretær (lederstillingen den gang, senere kalt prefekt) for Konsistorialkongregasjonen 1961–1984 (nytt navn fra 1967: Kongregasjonen for biskopene), og var dekanus for Kardinalskollegiet 1977- 1986.
Bakgrunn
Carlo Confalonieris far var kabinettsnekker. Carlos ble døpt dagen etter fødselen, konfirmert i 1901, og mottok sin første hellige kommunion i 1904. Han begynte på Milanos gutteseminar i 1904, og senere på presteseminaret. Han studerte i Milano og så i Roma ved Det pavelige universitet Gregoriana (der han tok lisensiat i teologi i 1913). Confalonieri tjenestegjorde som soldat i første verdenskrig fra 1914 til 1916.