cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wu Shuang Pu
Wu Shuang Pu (無雙 譜; Oversikt over uforlignelige helter) er en bok med tresnitt, først trykt i 1694, av den kinesiske maleren Jin Shi (金 史), som var kjent som Jin Guliang (金 古 良). Boken inneholder biografier og forestilte portretter av 40 betydningsfulle kinesere fra Han-dynastiet til Song-dynastiet, alt guidet av et beslektet dikt. Illustrasjonene til boken ble bredt distribuert og gjenbrukt, ofte som motiver på kinesiske porselenverker. Jin Guliang fulgte eksemplene fra Cui Zizhong (崔子忠), som initierte den første store fornyelsen av figurmaleri siden Song-dynastiet. Jin utviklet boken sammen med treskjæreren Zhu Gui (朱 圭). Jin sier i sin bok at disse heltene ikke har noen parallell, Wu (ingen) Shuang (parallell) Pu (bok), disse heltene er uforlignelige.
Langesund Mandssangforening
Langesund Mandssangforening er et mannskor i Langesund som ble stiftet i 1917.
Thomas Wilhelmsen
Thomas Wilhelmsen (født 3. juli 1974) er konsernsjef og en av eierne av Wilh. Wilhelmsen-gruppen, storeier av Wilh. Wilhelmsen ASA, et av verdens største bilskibsrederier med 14 000 ansatte og 126 skip (2009).
Wilhelmsen er utdannet siviløkonom og har videreutdanning fra IMD i Lausanne.
Han er sønn av Wilhelm Wilhelmsen som overtok som eier av Wilhelmsen-konsernet sammen med sine tre søsken i 1978. Aksjemajoriteten i Wilh. Wilhelmsen eies av hans kusiner Pontine Paus, Olympia Paus, Cathrine Løvenskiold Wilhelmsen, Hedvig Juell, Maren Juell og Hannah Wilhelmsen, men Thomas Wilhelmsen eier den eneste stemmeberettigede aksjen i familieselskapet Tallyman; kvinnene i familien krevde i 2020 en ny styringsmodell som gir dem innflytelse.
Arild Mikkelsen
Arild Mikkelsen (født 1947) er en norsk filolog og forfatter.
Mikkelsen har idéhistorie mellomfag fra Universitetet i Oslo og norsk hovedfag fra Universitetet i Bergen. Han har blant annet vært rektor ved Buskerud folkehøgskole, lektor ved Nordens folkeliga akademi og leder i Norsk Folkehøgskolelag i ti år.
Arild Mikkelsen har skrevet artikler om folkeopplysning og folkehøgskole i norske og nordiske antologier og tidsskrifter.
Trulserudveien (Hønefoss)
Trulserudveien (1-33, 2-22) er en vei på Haldenjordet i Hønefoss.
Veien går vestover fra Fossekallveien, og er en blindvei. Veien er preget av trehusbebyggelse, og ligger cirka 96 meter over havet.
Franz Liszt
Franz Liszt, ungarsk: Liszt Ferenc, (født 22. oktober 1811, død 31. juli 1886) var en ungarsk pianovirtuos og komponist.
Liszt ble født i Raiding i Ungarn som sønn av en ungarsk far og en østerriksk mor, men studerte og spilte i Wien og Paris, og reiste stort sett rundt i Europa og ga konserter.
Liv og virke
Fra svært ung alder viste Liszt et utrolig talent, og spilte med letthet avanserte komposisjoner fra bladet. Hans første leksjoner ble gitt av faren, Adam Liszt. Lokale aristokrater la merke til det unge talentet og ga ham et stipend så han kunne reise til Wien med familien. Dette førte til at Liszt aldri lærte ungarsk, noe han angret svært på i senere brev og dagbøker.
I Wien ble han undervist i klaverteknikk av Carl Czerny. Av Antonio Salieri lærte han improvisasjon. 13. april 1823 ga han en konsert, og det sies at 53 år gamle Beethoven ga ham et kyss for hans glimrende spill. Samme år forlot han Wien for å reise rundt og bli populær.
I Paris overvar Liszt en konsert med fiolinvirtuosen Nicolo Paganini. Dette skal ha motivert ham til å sette seg som mål å bli sin tids største pianist. Han var stort sett alene på sitt rom, og øvde ofte over 10 timer daglig. I denne perioden skrev han blant annet sine 12 etyder (Douze Études d'exécution Transcendante). Han tilbrakte tid med store samtidige komponister som Frédéric Chopin, Robert Schumann og Richard Wagner, som hans datter etter hvert giftet seg med.
I 1847 traff Liszt prinsesse Carolyne von Sayn-Wittgenstein, og de bodde sammen resten av hans liv. Prinsessen var forfatter, hvis verk ble utgitt i 16 bind, hvert på over 1600 sider. Hennes omstendelige skrivestil hadde effekt på Liszt selv. Hans Chopin-biografi og den kronologiske analysen av sigøynermusikk han skrev (som senere skulle inspirere Béla Bartók), er begge skrevet i samme langtekkelige stil.
I 1848 sluttet Liszt å opptre offentlig ved pianoet og reiste til Weimar, Tyskland, hvor han befant seg fram til 1861. I denne perioden hadde han sitt virke som dirigent på konserter, og ved spesielle anledninger underviste han også flere pianister, skrev artikler om Berlioz og Wagner, og produserte orkester- og koralstykkene som hans omdømme som komponist hovedsakelig hviler på. Hans innsats på vegne av Wagner, som da var i eksil i Sveits, kulminerte med den første oppsetningen av Lohengrin i 1850.
Komposisjonene fra Weimar-perioden omfatter to pianokonserter, i Ess-dur og A-dur, Totentanz, Concerto pathetique for to pianoer, klaversonaten i Hm, diverse etyder, 19 ungarske rapsodier, 12 symfoniske dikt, Dante-symfonien, Faust-symfonien, den 13. salme for solotenor, kor og orkester, samt koret til Herders dramatiske scener Prometheus, og Graner Fest Messe.
Liszt dro til Roma i 1861 og ble tatt opp i fransiskanerordenen i 1865. Fra 1869 og utover fordelte Liszt sin tid mellom Roma og Weimar, hvor han i sommermånedene, uten å ta betalt, fortsatte å undervise. Fra 1876 til sin død i Bayreuth i Tyskland i 1886 underviste han i flere måneder ved det ungarske konservatoriet i Budapest.
Lauren Graham
Lauren Graham (født 16. mars 1967 i Honolulu på Hawaii) er en amerikansk skuespiller og produsent. Hennes mest kjente roller er Lorelai Gilmore i Gilmore Girls og Sarah Braverman i Parenthood.
Barakula
Barakula er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
En liten (mindre enn 6 millimeter), avlangt-oval, mørk praktbille med noe matt metallglans. Antennene er korte og tynne. Hodet er rundet, pronotum avrundet med nettmasket mikroskulptur, fint hårete. Dekkvingene er jevnbrede, fint hårete uten punktrader, dekker ikke det bakerste bakkroppsleddet.
Levevis
Arten ble funnet i åpen, eukalyptus-dominert skog, men ungenting er kjent om biologien.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (Queensland). Den er oppkalt etter typelokaliteten, Barakula.
Balthazar Schnitler (1862–1913)
Balthazar Schnitler (født 20. desember 1862 i Kristiania, død 16. mars 1913 i Kristiania) var en norsk forfatter og journalist.
Han var sønn av militærhistoriker og offiser Didrik Thomas Johannes Schnitler (1833-1888) og Nanny Catharine Sidonia Gudmundson (1833-1901), og oppkalt etter farfaren, kaptein Balthazar Schnitler. Hans yngre bror Gudmund Schnitler (1868-1925) ble militærhistoriker i likhet med faren.
I 1883 tok han studentereksamen, og i 1890 ble han uteksaminert som cand.jur. Han virket som sakfører i Lillestrøm i årene 1891-92, og deretter som postekspeditør fra 1892 til 1898.
I 1893 giftet han seg med Emilie (kalt "Emmy") Louise Abel (f. 1868), datter af kunstforlegger Hans Holtermann Abel (1830-1903) og fotograf Louise Doris Sophie Pauline Kleffel (1841-1907). De er oldeforeldre til Lars Lillo-Stenberg.
Aaron Royle
Aaron Royle (født 26. januar 1990) er en australsk triatlet.
Charles-Valentin Alkan
Charles-Valentin Alkan (født 30. november 1813, død 29. mars 1888) var en fransk komponist og en av sin tids største virtuose pianister.
Digital gapestokk
Digital gapestokk er en form for mobbing hvor målet er å bli ydmyket offentlig på internett, via sosiale medieplattformer (f.eks. Instagram, Twitter eller Facebook), eller i mer lokaliserte medier (f.eks. e-post). I det digital gapestokk er å avsløre privat informasjon via internett, har det å bli ydmyket offentlig vært et grunnleggende tema på personvern og medieetikk. Digital gapestokk kan ta mange former, som: uthenging, cancel culture og hevnporno.
Beskrivelse
Digital gapestokk er en form for offentlig ydmykelse der internettbrukere blir trakkasert, hånet eller mobbet av andre internettbrukere. Dette kan innebære å kommentere direkte til indivitet om noe; dele private meldinger eller legge ut private bilder. De som er utsatt for digital gapestokk, oppleves av andre å ha begått en sosial overtredelse på noe som ikke er lov å mene eller være som. Andre internettbrukere bruker det som en offentlig eksponering til å få "lovbryteren" å føle skam.
Flere er utsatt for digitalt gapestokk på nettet av opptil flere årsaker. Den vanligste årsaken er en form for sosial overtredelse ved å legge til støtende kommentarer, bilder, sladder, løgn eller meme. De som utsettes for dette, har ikke nødvendigvis begått en sosial overtredelse. Digital gapestokk er et verktøy til å hevne seg (i form av hevnpornografi), forfølging, utpressing eller å true. Personvern er et pågående tema. De som er utsatt, nektes retten til et privatliv og blir med det utsatt for ærekrenkelser.
Charles-Valentin Alkan
Biografi
Charles-Valentin Alkan ble født i Paris, og het opprinnelig Charles-Valentin Morhange. Han og hans brødre tok farens fornavn, Alkan, som etternavn. Han tilbrakte sitt liv i og rundt Paris, og døde der i 1888.
Aaron Royle
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 9.
Charles-Valentin Alkan
Biografi
Som vidunderbarn kom Alkan inn på Paris-konservatoriet i en alder av seks år, hvor han studerte både piano og orgel. Blant hans lærere var Joseph Zimmermann (som også underviste Georges Bizet) César Franck, Charles Gounod og Ambroise Thomas.
Aaron Royle
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han nummer 26 individuelt og 9 i blandet stafett.
Charles-Valentin Alkan
Biografi
Alkan ser ut til å ha hatt få etterfølgere. Han hadde noen beundrere, blant andre Ferrucio Busoni og Anton Rubinstein, som dediserte en konsert til ham.
Død
Det finnes mange historier om Alkans dødsårsak, og ingen er helt sikker på hvilken som er riktig. En av dem er at han skal ha strukket seg etter et eksemplar av Talmud da bokhyllen plutselig kollapset over ham og drepte ham momentant. Mange mener denne historien er tvilsom, og det finnes ikke noen sikre bevis for at det var dette som skjedde.
Han ble begravet på Cimetière de Montmartre.
Musikk
I likhet med Chopin, komponerte Alkan nesten utelukkende for piano. Hans viktigste verker er sonaten Les Quatre Ages (opus 33) og de to etydesettene med alle dur- og moll-toneartene (opus 35 i dur og opus 39 i moll). Disse til sammen 24 etydene kan sågar måle seg med Liszts «transcendentale etyder» i skala og vanskelighetsgrad. Nummer åtte, ni og ti fra opus 39 former en «konsert for solopiano», som tar nesten en time å spille og byr på mange utfordringer for pianisten. Nummer fire, fem, seks og sju utgjør en «symfoni for solopiano».
Etter Alkans død gikk mye av musikken hans i glemmeboken og ble der i flere år. I det 20. århundre har interessen vært stabilt økende. Pianistene Egon Petri, John Ogdon, Raymond Lewenthal, Ronald Smith og mest nylig Jack Gibbons, Marc-André Hamelin og Stephanie McCallum, har alle gjort innspillinger av Alkans musikk.
Ryan Bailie
Ryan Bailie (født 15. juli 1990) er en australsk triatlet.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 10.
Ås (andre betydninger)
Ås eller ÅS kan referere til:
Orconectes packardi
Orconectes packardi er en art av ferskvannskreps innenfor slekten Orconectes (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Dette er ferskvannskreps som på engelsk oftest kalles «crayfish».
Orconectes packardi er en av de om lag 85 artene i slekten, og lever i elver og innsjøer i delstatene Kentucky.
Arten anses som direkte truet (IUCN).
Artens taksonomiske plassering
En moderne oppdatering av systematikken til artene i slekten gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013, og med basis i Fetzner et al (2005):
Taepodong-2
Taepodong-2 (TD-2) er et nordkoreansk tretrinns ballistisk missil og etterfølger til missilet Taepodong-1.
Missilets egenskaper er lite kjent utenfor Nord-Korea, men en antar at at missilet har en rekkevidde på 4 500 km. Taepodong-serien er basert på det internasjonalt kjente Scud-missilet, som blant annet ble benyttet av Irak under Gulfkrigen, og kan bære en nyttelast på mellom 700-1000 kg. Dette gjør at missilet kan bevæpnes med kjerne-, biologiske eller kjemiske våpen, foruten vanlige konvensjonelle våpen. Taepodong-2 kan også benyttes for å sende opp satellitter.
Antu
Administrative enheter
Antu har syv storkommuner og to kommuner.
Taepodong-2
Det ble prøveskutt med Taepodong-2 5. juli 2006 fra rakettoppskytningsbasen Musudan-ri i Kilchu på østkysten, men det havarerte etter 35-40 sekunder og styrtet i havet. Prøveskytningen skape en internasjonal krise, fordi både USA og Japan tidligere hadde varslet sanksjoner mot Nord-Korea dersom landets rakettvåpenprogoam ikke ble lagt på is.
Antu
Administrative enheter
Storkommuner:
Taepodong-2
FNs sikkerhetsråd vedtok en resolusjon 15. juli 2006 som krever at Nord-Korea stanser utviklingen av sitt rakettprogram og Taepodong-2.
Antu
Administrative enheter
Kommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 302 løper gjennom området. Den går fra Hunchun i provinsen Jilin til Ulanhot i Indre Mongolia.
Nedre Lundesgaard kulvert
Nedre Lundesgaard kulvert er en tunnel på riksvei 7 i Sokna i Ringerike kommune i Viken fylke. Den er 180 meter lang og ble åpnet i 2014.
Sea skimming
Sea skimming er en teknikk som mange sjømålsmissiler, slik som BrahMos, Exocet og Harpoon, bruker for å unngå å bli oppdaget av radar eller infrarøde sensorer på vei mot målet.
Virkemåte
Ved å fly så lavt som praktisk mulig, som i de fleste tilfeller betyr under 50 meter og ofte rundt fem meter, gjør man det svært vanskelig for fiendtlige skip å oppdage missiler som benytter seg av sea skimming. Et krigsskip som er under angrep kan først oppdage missiler som benytter seg av sea skimming-teknikken når de er i horisonten (ca. 28−46 km fra skipet), noe som gir skipet 25−60 sekunder å reagere på.
Ulemper
Ved bruk av sea skimming er det en viss risiko for at missilet faller i sjøen på grunn av forhold som for eksempel værforhold, monsterbølger eller programvarefeil. Bruk av sea skimming forhindrer dessuten missilet i å benytte seg av sin egen radar til å oppdage og låse seg fast på mål, fordi mange av prinsippene for å fly lavt og unngå fiendens radarsystemer også gjelder den andre veien. I tillegg krever sea skimming også større regnekraft for å holde missilet i en så lav høyde over havet som mulig, hvilket øker prisen på missiler som kan bruke denne teknikken.
I bruk
Det franskproduserte Exocet-missilet ble brukt av Argentina i Falklandskrigen (blant annet ved senkingen av HMS «Sheffield») og da Irak (ved et uhell) engasjerte den amerikanske fregatten «Stark» i Persiabukten under Iran-Irak-krigen. De argentinske pilotene som angrep HMS «Sheffield» benyttet seg av sea skimming med sine Super Étendard jagerbombere, og pilotene steg opp bare for et kort øyeblikk for å bekrefte målets posisjon med deres radarer før de igjen gikk ned under radarhorisonten og avfyrte sine missiler.
Ingvild Larsen
Ingvild Larsen (født 3. oktober 1975) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Laksevåg TIL.
Hun vant 10 NM-gull og ialt 15 NM-medaljer på 100 meter, 200 meter, 100 meter hekk, lengde, høyde uten tilløp og lengde uten tilløp i perioden 1992–1999.
Orconectes pardalotus
Orconectes pardalotus er en art av ferskvannskreps innenfor slekten Orconectes (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Dette er ferskvannskreps som på engelsk oftest kalles «crayfish».
Orconectes pardalotus er en av de om lag 85 artene i slekten, og lever i elver og innsjøer i delstatene Illinois.
Trulserudveien
Trulserudveien kan vise til følgende veier:
Orconectes pardalotus
Artens taksonomiske plassering
En moderne oppdatering av systematikken til artene i slekten gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013, og med basis i Fetzner et al (2005):
Qingliu
Qingliu (kinesisk: 清流县; pinyin: Qīngliú Xiàn) er et fylke i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Sanming.
Sogndal prestegård
Sogndal prestegård ligger et stykke nord for Stedje kirke, på den andre siden av Sogndalselvi. Den er i dag omgitt av boligblokker, studentboliger og annen nyere bebyggelse.
Qingliu
Befolkningen var på 145,076 innbyggere i 1999.
Sogndal prestegård
Prestegårdens historie strekker seg tilbake til middelalderen, men dagens hovedbygning ble oppført i 1836. Det dreier seg om et to og en halv etasjes laftebygg med liggende panel og delvis valmet tak. Det har vært gjort om noe å huset og romfordelingen gjennom årene, men i ytre fremtoning bærer det preg av sin tid. Bygningen er fredet. I tillegg finnes et stabbur, en garasje og et mindre uthus.
Qingliu
Administrative enheter
Storkommuner:
Kommuner:
USS «Vincennes» (CG-49)
USS «Vincennes» (CG-49) var en amerikansk krysser av Ticonderoga-klassen, i tjeneste i U.S. Navy mellom juli 1985 og juni 2005.
Etter kommandoheis i 1985 opererte skipet i Stillehavet, før det ble sendt til Persiabukten i 1988 som en del av operasjon Earnest Will for å beskytte kuwaitiske oljetankere under Iran–Irak-krigen. Under dette oppdraget skjøt krysseren ned et sivilt iransk passasjerfly over Persiabukten. Alle de 290 ombord i flyet mistet livet, og hendelsen førte til en internasjonal krise mellom Iran og USA. Etter at trusselen mot oljetankerne opphørte, vendte «Vincennes» tilbake til Stillehavet der skipet ble værende for resten av karrieren.
Capercaillie
Capercaillie er en skotsk folkrockgruppe som ble startet av Donald Shaw og Karen Matheson rundt 1984. Navnet betyr tiur på skotsk-gælisk. De ga ut sitt første album Cascade i 1984. Sangen «Coisich, A Rùin» («Kom, min kjære»), var den første singelen med skotsk-gælisk tekst som kom inn på UK Top 40 (1992). Capercaillie fikk gullplaten for albumet Delirium, som sangen er hentet fra.
Kalvmones
I 1971 slo lagmannsretten fast at en del av eiendommen lå i Grane kommune. For å hindre dobbeltbeskatning ble kommunegrensen justert slik at hele eiendommen skulle ligge i Vefsn.
I 1996 ble eiendommen kjøpt av en person bosatt i Oslo. Vefsn kommune vedtok å benytte statlig forkjøpsrett framfor å gi konsesjon på kjøpet. Vedtaket ble prøvet for retten, og endte i 2001 med at eiendommen ble delt i to, og solgt til lokale interessenter. Driften består nå av skogsdrift.
Eiendommen er også et jaktterreng og turterreng.
Gården fikk veiforbindelse ved en bevilgning i 1916. Det gikk en gammel ferdselsvei mellom Mosjøen og Røsvatnet over området.
Winklerites
Winklerites er en slekt av små løpebiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Balkan (Hellas, Nord-Makedonia, Bulgaria, Serbia, Montenegro, Bosnia-Hercegovina, Kroatia).
Pius XII
Pius XII (født Maria Giuseppe Giovanni Eugenio Pacelli 2. mars 1876 i Roma i Italia, død 9. oktober 1958 i Castel Gandolfo) var pave fra 2. mars 1939 til sin død i 1958.
Bakgrunn
Han var sønn av advokaten Filippo Pacelli og Virginia Graziosi. Familien var en del av det italienske aristokratiet som gjennom hele 1800-tallet hadde nære forbindelser med Den hellige stol, kalt «Det sorte aristokrati» (italiensk: aristocrazìa nera). Hans farfar Marcantonio Pacelli hadde hatt høye stillinger innen den ikke-prestelige delen av Vatikanets administrasjon og var sentral i etableringen av avisen L'Osservatore Romano i 1861; og hans fetter Ernesto Pacelli var en sentral økonomisk rådgiver for pavene Leo XIII, Pius X og Benedikt XV. Faren Filippo var med i Fransiskanerordenens tredjeorden, såkalt tertiær og broren Francesco Pacelli var juridisk rådgiver for pave Pius XI og sentral i forhandlingene som ledet fram til Lateranoverenskomsten i 1929.
Utdannelse
Sammen med broren og sine to søstre, vokste han opp i sentrum av Roma, og bestemte seg allerede som 12-åring at han skulle bli prest i stedet for å følge familiens tradisjonelle juridiske løpebane. Han begynte på presteseminar som 18-åring, og på denne tiden måtte han få dispensasjon til å kunne bo hjemme på grunn av helseproblemer. Senere gikk han på det pavelige universitetet Gregoriana. I årene 1895–1896 studerte han filosofi ved Romas universitet La Sapienza. I 1899 tok han den juridiske doktorgraden i kontinental lov og kirkerett.
Kirkelig karriere
Han ble ordinert til prest første påskedag, 2. april 1899 av biskop og familievennen Francesco di Paola Cassetta. Hans første kirkelige stilling var som prest i Santa Maria in Vallicella, hvor han tidligere hadde tjenestegjort som ministrant. I 1901 fikk han etter anbefaling fra familievennen Vincenzo Vannutelli sin første stilling innen Statssekretariatet i Den romerske kurie, hvor han senere gjorde karriere. I årene 1904 til 1914 bisto han kardinal Pietro Gasparri i arbeidet med kanonisk rett, og da Gasparri ble kardinalstatssekretær i 1914, overtok Pacelli dette ansvarsområdet. I 1905 fikk han tittelen monsignore og hadde i disse årene også en rekke internasjonale representative oppgaver på vegne av Vatikanet.
I 1908 og 1911 avslo han tilbud om professorater fra henholdsvis et romersk universitet og Catholic University of America. Han var professor ved det pavelige instituttet Apollinaire og fra 1909 til 1914 professor i kirkelig diplomati ved det pavelige diplomatakademiet.
Tyskland
23. april 1917 ble han, 41 år gammel, utnevnt til nuntius i Bayern og 13. mai samme år ble han utnevnt til erkebiskop i en seremoni i Det sixtinske kapell. Siden det ikke var noen nuntius til Preussen eller til Det tyske keiserriket, fungerte Pacelli i realiteten som det nærmeste Pavestolen hadde til en ambassadør til den tyske regjering. Han gikk umiddelbart i gang med arbeidet overfor tyske myndigheter for å få avsluttet første verdenskrig, og hadde samtaler både med kong Ludwig III av Bayern, keiser Vilhelm II av Tyskland og rikskansler Theobald von Bethmann Hollweg om dette. Hans framskritt i dette arbeidet ble imidlertid hemmet da Bethmann Hollweg måtte gå av 13. juli samme år. Under Den bayerske sovjetrepublikken i 1919 var Pacelli en av de få utenlandske representantene som ble igjen i München.
I 1920 ble han også formelt sett pavelig nuntius for hele Tyskland, som den første i sitt slag. Han forhandlet frem konkordatene mellom Vatikanet og Bayern i 1924 og Preussen i 1929. Som følge av disse flyttet han til Berlin. Han holdt relasjoner til en rekke ulike politiske miljøer, blant andre sosialistiske politikere som Philipp Scheidemann og Friedrich Ebert. Han hadde helt siden tiden i München også hemmelige kontrakter med sovjetiske myndigheter i årene 1925 til 1927. Dette kom som følge av at Vatikanet ikke hadde noen offisiell representasjon i Moskva og denne kontakten ble slik ivaretatt av Pacelli. Tema for kontakten dreide seg om en rekke ulike forhold, fra matforsendelser til kirkens og religionens stilling i Sovjetunionen.
Pacelli støttet Weimarkoalisjonen mellom sosialdemokratiske og liberale partier. Videre støtte han de tyske bestrebelsene for å slippe noe bedre unna de straffemessige tiltakene fra Versaillestraktaten. Han var imidlertid kritisk til den tyske finanspolitikken og beklaget Wilhelm av Preussens retur til Tyskland, noe han anså for å være en destabiliserende faktor.
Mens han var i Tyskland, fikk han også praktisert prestegjerningen. Han besøkte alle de tyske regionene, deltok på store nasjonale kirkelige samlinger («Katholikentag») og avholdt rundt 50 offentlige taler og opptredener. Da han forlot Tyskland, var han den mest kjente katolske representant og overskygget de lokale biskoper og kardinaler. Disse hadde han heller ikke trukket med i forhandlingene og kontakten med de tyske myndighetene.
Kardinal
Etter 12 år i Tyskland, ble han kalt tilbake til Vatikanet og utnevnt til kardinal i 1929, med Santi Giovanni e Paolo som tittelkirke. Pacelli innehadde deretter stillinger som kardinalstatssekretær og kardinalkammerherre. I denne funksjonen fulgte han den politiske linjen til pave Pius XI, og han viste seg som en dyktig diplomat. Han sto bak en rekke internasjonale avtaler, hvor kanskje Lateranoverenskomsten fra 1929 var den viktigste. Disse avtalene sikret kirkelig selvstyre, og i mange områder anledning til selvstendighet i utnevnelser, anledning til å drive skoler, sykehus, og sosiale organisasjoner, og i noen tilfeller anledning til å ha gudstjenester. Ved at Vatikanet gjennom Lateranoverenskomsten ble en selvstendig stat, ble det blant kardinal Pacellis oppgaver å bygge opp en diplomatisk tjeneste.
Rikskonkordatet
Pacelli deltok i rikskonkordatet fra juli 1933 mellom Tyskland og Den hellige stol. Dette var en oppfølger av de tidligere konkordatene med de enkelte tyske statene. Disse hadde vært nødvendige på grunn av det selvstyret Weimarforfatningen ga delstatene, blant annet på kultur- og utdannelsesområdet, som var viktige for Den katolske kirke. Konkordatet er fortsatt folkerettslig gyldig. Da Adolf Hitler tiltrådte som rikskansler 30. januar 1933, ønsket han å bedre sitt internasjonale renomme og dempe kritikken fra kirkelig hold og nøytralisere det katolske Deutsche Zentrumspartei. Han sendte derfor medlem av dette partiet og visekansler Franz von Papen til Roma for å avslutte forhandlingene. Pacelli brukte den tidligere lederen av det samme partiet, Ludwig Kaas, som sin forhandlingsleder.
Mit brennender Sorge
Da rikskonkordatet tidlig ble brutt av de nasjonalsosialistiske styresmaktene i Tyskland, munnet det ut i tilsammen 55 offisielle protester fra kirken, hvor særlig encyklikaen Mit brennender Sorge fra 1937 var den sterkeste, og ble best kjent for det alminnelige katolske kirkefolk ved det at den ble opplest i alle tyske katolske kirker og distribuert i meget høyt antall. Pacelli var, sammen med blant andre kardinal Michael von Faulhaber, sentral i utarbeidelsen av denne. Her tok Den katolske kirke sterk avstand fra det nasjonalsosialistiske styret i Tyskland, og da særlig med fokus på bruddene på rikskonkordatet, og den rasisistiske verdensanskuelse og andre sider ved nasjonalsosialismen. Den skiller seg fra de øvrige encyklikaene ved at den er en av de få som ikke er skrevet på latin, men på morsmålet til det land den er rettet mot, altså tysk. Den ble lest opp palmesøndag 1937.
Valg
Han ble innsatt 12. mars og tok det pavelige navnet Pius XII. Blant de faktorer som konklavet skal ha lagt vekt på, var Pacellis diplomatiske erfaring.
Embetsutnevnelser
Han utnevnte en annen erfaren diplomat, kardinal Luigi Maglione, som sin etterfølger som kardinalstatssekretær. Arbeidsformen ble noe annerledes enn tidligere, da han som pave opprettholdt de nære arbeidsmessige forbindelsene med monsignorene Giovanni Montini (senere pave Paul VI) og Domenico Tardini.
I sine øvrige embetsutnevnelser reduserte han etter hvert den italienske dominansen av kurien, da særlige nederlandske, tyske jesuitter, som Robert Leiber, Augustin Bea og Sebastian Tromp ble tettere knyttet til Vatik,anet. Etter hvert ble også amerikanske prelater som Francis Joseph Spellman og Aloisius Joseph Muench utnevnt til høye embeter. Dette ble særlig sterkere etter andre verdenskrig.
Også på lavere nivåer kom det inn en rekke yngre prelater fra andre europeiske land, asiater og amerikanere som fikk en videre kirkelig skolering før de senere fikk høye stillinger i sine hjemland, og slik skapte en sterkere lokal forankring for kirken der.
Bare to ganger i sin paveperiode avholdt han konsistorier i forbindelse med kardinalutnevnelser, i motsetning til sin forgjenger som avholdt dette 17 ganger i sin 17 år lange embetsperiode. Dette har også sammenheng med at han valgte å ikke utnevnte noen nye kardinaler under andre verdenskrig, noe som førte til at det bare var 38 kardinaler ved krigens slutt, og Denis Joseph Dougherty den eneste amerikanske. Det første konsistoriet ble avsluttet 18. februar 1946 ved at det ble utnevnt 32 nye kardinaler, slik at man kom opp i den bestemte maksimalgrensen på 70. Også her var innslaget av ikke-italienere stort, med nye kardinaler fra andre europeiske land, Kina, India og Midtøsten, i tillegg til USA. Det andre konsistoriet ble avholdt 12. januar 1953, og med utnevnelsene etter dette ble det over fem hundre år lange italienske flertallet og dominansen i Kardinalkollegiet brutt. Med få unntak ble dette akseptert av de italienske prelatene som støttet denne internasjonaliseringen av kirken.
Lærespørsmål
Pius XII forklarte den katolske tro i 41 encyklikaer og nesten 1000 meldinger og taler i løpet av sitt pontifikat.
Encyklikaen Mediator Dei fra 1947 forklarer tilhørigheten og deltakelsen i kirken og encyklikaen Divino Afflante Spiritu fra 1943 åpnet for mer forskning i Bibelen. I sin store produksjon omtalte han en rekke forhold i menneskenes liv, alt fra utdannelse, sosiale spørsmål, politikk, krig og fred. Videre omtales helgenenes liv og Jomfru Maria. Teologisk sett presiserte Pius XII kirkens læremessige autoritet og ga en større anledning til teologiske undersøkelser. Dette kommer blant annet fram i encyklikaene Mystici corporis Christi fra 1943 og Humani generis fra 1950.
I det hellige året 1950 proklamerte han dogmet om Jomfru Marias opptagelse i himmelen, i encyklikaen Munificentissimus Deus. Det var eneste gang i det tyvende århundre en pave gjorde bruk av sin rett til å uttale seg ex cathedra.
Ettermæle
Pave Puis XII døde av hjertesvikt etter å ha fått et hjerteinfarkt mens han oppholdt seg i den pavelige sommerresidensen i Castel Gandolfo. Begravelsesprosesjonen gjennom Roma var en av de største folkeansamlinger i byens historie, etter som paven var et bysbarn og på grunn av hans posisjon som pave gjennom andre verdenskrig.
Saligkåringsprosess
Pave Paul VI åpnet saligkåringsprosess 18. november 1965. I mars 2007 ble han erklært venerabilis (ærverdig), et tidlig stadium i helligkåringsprosessen.
Forholdet til nazismen og jødeforfølgelsene
Pave Pius XII har av blitt beskyldt for passivitet i forhold til Nazi-Tysklands jødeforfølgelser under andre verdenskrig. Han har blitt kritisert for å ikke ha brukt sin moralske autoritet mot holocaust. Dette er av teologisk relevans fordi paven innenfor den katolske kirke hevdes å være ufeilbarlig. Pius' passivitet skyldes ikke nødvendigvis fra antisemittisme (som paven imidlertid tidlig erklærte som uforenlig med kristen tro), men at pave Pius XII, helt siden han var nuntius i Tyskland, hadde arbeidet for å styrke Den katolske kirkens makt og innflytelse, og at kritikk av de tyske makthaverne ble underordnet denne målsettingen. Pius har ikke blitt beskyldt for å medvirke til eller støtte Holocaust, og paven nevnes knapt i autoritative verk av Raul Hilberg og Leni Yahil. Mens de allierte forberedte rettsoppgjør i Nürnberg og avnazifisering av Tyskland, forsvarte Pius Tyskland og landets katolske borgere og omtalte dem som helter og martyrer. I slutten av 1945 hevdet Pius at katolikkene i Tyskland helhjertet hadde motsatt seg nazismen. Pius var overbevist om at kommunismen var den største trusselen mot vestlig kristenhet og mente at et sterkt Tyskland sentralt i Europa ville være et bolverk mot Sovjetunionen. Forgjengeren Pius XI anså rasismen som den største trusselen og uttalte seg offentlig mot antisemittisme og rasisme. I forbindelse med Hitlers offisielle besøk i Italia i 1938 trykket Vatikanets avis en forside som fordømte nazistenes rasistiske ideer og forbød katolikker å forfekte slike ideer. I 1941 var Ante Pavelić, leder for de kroatiske fascistene, i audiens hos paven. Den britiske ambassadøren til Vatikanet advarte om at slikt ville undergrav pavens moralske autoritet.
Kritikken begynte kort tid etter at han døde i 1958. Den første kritikken kom fra tyske katolske biskoper omtrent samtidig med saken mot Adolf Eichmann og før det andre vatikankonsil i 1960. Julian Döpfner, kardinal fra München, omtalte beklagelige handlinger begått av kirkens ledere under nazismen og de tyske biskopene ba sammen om unnskyldning for holocaust. Den amerikanske historikeren Michael Phayer tror at Pius taushet om holocaust skyldes at han anså Tyskland som et vern mot de sovjetiske kommunistene. Pius ønsket et sterkt Tyskland uten Hitler og ville ha Tyskland slik det var før Verailles-traktaten. Pius var skuffet over at USA gikk inn i krigen mot Tyskland fordi han håpet støtte fra president Roosevelt i fredsforhandlinger. Konrad Preysing, katolsk biskop i Berlin, skrev 13 bekymrede brev til Pius i løpet av de 15 mest intense månedene under holocaust. I sitt svar til Preysing uttrykte Pius bekymring for kristenheten og den katolske kirke. Pius var opptatt av Roma ikke skulle bli ødelagt av bombing og av å holde Vatikanet nøytralt. I 1943 var det intens debatt blant tyske biskoper om de skulle ta til motmæle mot holocaust, Pius antydet at de ikke burde utfordre Hitler. Angelo Roncalli, Pius etterfølger, argumenterte for at redning av jødene var et viktiger tema enn å avgjøre hvem som hadde rett til det hellige land. Roncalli var utsending til Tyrkia og bidro til redning av jøder i Kroatia, Bulgaria og Ungarn; han kan ha opptrådt i direkte strid med ordrer fra Vatikanet da han hjalp jøder å flykte til Palestina. Pius forsøkte å bidra til å redde italienske jøder. Pius foretrakk et katolsk, anti-kommunistisk Kroatia og protesterte aldri mot folkemord utført av Ustasja og Ante Pavelić fikk audiens hos paven. Flere bevarte dokumenter tyder på at Pavelić og den fascistiske presten Krunoslav Draganović fikk hjelp av Vatikanet til å unnslippe rettsoppgjør i Jugoslavia. Betydelig pengemidler tilført Vatikanet ble sendt til Spania og Argentina til støtte for rømte fascister og nazister.
Gertrud Luckner i Freiburg-kretsen mente at det ikke var teologisk grunnlag for å mot etablering av en jødisk stat i Palestina. Luckners syn var i strid med Vatikanet som både under og etter holocaust hevdet at kristne hadde rett til de hellige stedene i Palestina. Vatikanets posisjon var det tradisjonelle katolske synet at jøder ikke hadde rett til det hellige land. Vatikanets syn medvirket til at 250.000 holocaustoverlevende var strandet i Tyskland og Østerrike. Pius foretrakk at jødene utvandret til USA heller enn til Palestina. Pius satte i 1948 i gang en gransking av Luckner og hennes krets. Da en ny synagoge i München (til erstatning for den ødelagte i 1938) ble innviet i 1947 møtte general Lucius D. Clay og den amerikanske diplomaten Robert Daniel Murphy opp. Clay var misfornøyd med at kardinal Michael von Faulhaber ikke møtte.
De allierte la til grunn kollektivt ansvar hos tyskerne for andre verdenskrig og holocaust. Pius tok motsatt standpunkt og fremholdt, blant annet i en radiotale i juni 1945 om «gode tyskere», at tyskerne ikke hadde kollektivt ansvar. Pavens standpunkt og uttalelser hadde stor betydning i Tyskland der det store flertallet kunne hevde at de var uskyldige. Pius hadde det på det tidspunktet et intakt omdømme. De tyske biskopene i avviste kollektivt ansvar i sin uttalse i Fulda i 1945. Pius hevdet upresist at tyske katolikker «helhjertet» motarbeidet Hitler. Clemens August von Galen, biskop av Münster, kritiserte, i forståelse med Pius, Nürnbergprosessen som han mente ikke handlet om lov og rett, men om de alliertes ødeleggelse av tyskernes gode navn og rykte. De tyske biskopene fulgte etter og argumenterte for at rettsoppgjøret manglet legitimitet og drev lobbyvirksomhet overfor general Lucius D. Clay og høykommissær John J. McCloy for å få frigitt alle dømte krigsforbrytere. Hjelpebiskop Johann Neuhäusler i München ville også at Oswald Pohl og Otto Ohlendorf skulle benådes. Vatikanet forsøkte i 1948 å få Clay til å oppheve alle dødsdommer. Aloisius Joseph Muench, pavens utsending i Tyskland, advarte Vatikanet om paven med denne lobbyvirksomheten havnet i partnerskap med krigsforbrytere og gamle nazister.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Litteratur
Biografier
Samtidsvitner
Holdning under Annen verdenskrig
Minneord
Annet
Kozo Kubo
Kozo Kubo (født 27. mai 1981) er en japansk funksjonshemmet idrettsutøver, som konkurrerer i skiskyting, langrenn og rullestolløp. Han konkurrerer i klassene T54 og LW11 for sittende utøvere, og har VM-gull i skiskyting fra 2013 som fremste internasjonale meritt.
Han begynte med langrenn i 2009.
Karriere
Kubo deltok i VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2009, der han kom på 14.-plass på 12,5 km skiskyting, og 5.-plass på 3 km jaktstart. I langrenn var han med på det japanske laget som kom på 4.-plass på 1x4 + 2x5 km stafett, åpen klasse, og individuelt kom han på 6.-plass på 15 km og 12.-plass på langrennssprinten. Året etter deltok han i Paralympiske vinterleker 2010 i Vancouver, der han kom på 6.-plass på 12,5 km skiskyting og 9.-plass på 2,4 km jaktstart. I langrenn kom han på 7.-plass på 15 km og 21.-plass på sprinten, mens Japan kom på 5.-plass på 1x4 + 2x5 km stafett.
I VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2013 vant han 15 km skiskyting. Han fikk også 2.-plass på både 7,5 km og 12,5 km. I langrenn fikk han to bronsemedaljer; på 10 km og 15 km. Det japanske stafettlaget kom på 6.-plass på 4 x 2,5 km stafett.
Han representerte Japan i Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji. Der fikk han bronse på 7,5 km skiskyting, og han kom på 6.-plass på både 12,5 km og 15 km. I langrenn fikk han 5.-plass på 10 km som beste resultat, og han kom på 14.-plass på 15 km. På stafetten kom Japan på 7.-plass.
Tyler Mislawchuk
Tyler Mislawchuk (født 19. august 1994) er en canadisk triatlet.
Dorothy B. Hughes
Dorothy Belle Hughes (født 10. august 1904 i Kansas City (Missouri) i USA, død 6. mai 1993 i Ashland, Oregon), døpenavn Dorothy Belle Flanagan, var en amerikansk forfatter og litteraturkritiker.
Hughes studerte journalsitikk ved University of Missouri, og arbeidet i en periode som journalist i Missouri, New York og New Mexico. Hun debuterte som forfatter i 1931 med diktsamlingen Dark Certainty. Hennes første roman, The So Blue Marble, ble utgitt i 1940.
Hughes bosatte seg i Santa Fe, New Mexico, og brukte dette området som bakgrunn for en rekke hardkokte kriminalromaner. Hughes bøker ble hovedaskeligt utgitt som pulp fiction (i Norge er mer vanlig navn: kiosklitteratur), men har i ettertiden fått positiv oppmerksomhet fra genrekritikere på grunn av sin høye litterære kvalitet. Flere av bøkene hennes er filmatisert. Mest kjent er Nakne nerver (1950), en klassiker i amerikansk film noir med Humphrey Bogart og Gloria Grahame i hovedrollene, etter Hughes bok In a Lonely Place fra 1947.
Andrea Salvisberg
Andrea Salvisberg (født 1. februar 1989) er en sveitsisk triatlet.
Han representerte Sveits under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 16.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han nummer 22 individuelt og 7 i blandet stafett.
Pemba lufthavn
Pemba lufthavn kan referere til:
Erling Borgen
Erling Edvin Borgen (født 1948) er en norsk professor, journalist, filmskaper, forfatter og samfunnsdebattant. Han driver sitt eget TV-produksjonsselskap med kontor i Oslo. Han er professor i samfunnskritisk dokumentarisme (40% stilling) ved Høyskolen i Lillehammer. Han er fast spaltist i Nettavisen og har tidligere hatt faste spalter Dagsavisen,  og Bergensavisen. Han deltar regelmessig i radio- og TV-debatter. Han har i særlig grad deltatt i debatter om norsk deltakelse i kriger i Afghanistan og Libya og generelt om menneskerettighetsspørsmål.
Borgen er gift med teatersjef Agnete Haaland. Han er bror av Oslos ordfører, Marianne Borgen.
I statsbudsjettet for 2014 ble han utnevnt til statsstipendiat.
Quincy (Massachusetts)
Quincy er en amerikansk by som ligger i Norfolk County i Massachusetts.
Erling Borgen
Han var styremedlem i organisasjonen Nei til Atomvåpen, er æresmedlem i Changemaker og medlem i International Brotherhood of Magicians.
Quincy (Massachusetts)
Den har og dekker et areal på 69,68 km².
Erling Borgen
Liv og virke
Borgen var politisk formann i Sosialistisk Folkepartis Ungdom i 1970.
Før Erling Borgen startet sin journalistiske virksomhet i ukeavisa Orientering, der han arbeidet fra 1969 til 1973, hadde han vært medarbeider i pop- og ungdomsavisen POP-Revyen. Han var redaktør i studentavisen Universitas i perioden 1974–1975. Han arbeidet deretter i Forbrukerrapporten og Arbeiderbladet, før han ble ansatt i Dagsrevyen i NRK i 1979. Han var ansatt i NRK i tjue år, fra 1979 til 1999. Erling Borgen var NRKs utenrikskorrespondent i Latin-Amerika fra 1988 til 1992 og i Asia fra 1996 til 1999. I sin tid i NRK laget Borgen mer enn 6,000 nyhetsinnslag.
Borgen har laget mer enn 90 dokumentarfilmer, skrevet syv bøker og to skuespill.
Dokumentarfilm
I 1999 startet Erling Borgen sitt eget produksjonsselskap, Borgen Production A/S.
Erling Borgen har produsert over 90 dokumentarfilmer for NRK og i sitt eget produksjonsselskap. 45 av disse dokumentarene er produsert av Borgen Production AS med Erling Borgen som regissør og manusforfatter. Alle dokumentarene er vist på nasjonale TV-stasjoner. Flere av dem er vist på utenlandske TV-stasjoner. Dokumentarene handler i all hovedsak om internasjonale spørsmål med fokus på menneskerettigheter. Borgen selv har sagt han har ønsket å lage dokumentarer og journalistikk «om den underrapporterte virkeligheten» - og dermed «gi stemme til de stemmeløse». Flere av Borgens dokumentarer har vært svært kontroversielle og skapt brede og heftige debatter.
Skiskyting under Vinter-OL 2014 – Jaktstart kvinner
10 km jaktstart for kvinner var en av øvelsene i skiskyting under Vinter-OL 2014, og ble avholdt i Laura ski- og skiskytingkompleks 11. februar 2014. Dette var fjerde gang jaktstart for kvinner sto på det olympiske programmet.
Lise Margareth Jensen
Lise Margareth Jensen (født 21. desember 1979) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Ski IL og Norna-Salhus.
Hun vant tre NM-gull på rad på 400 meter hekk fra 2004 til 2006.
Skiskyting under Vinter-OL 2014 – Jaktstart kvinner
Magdalena Neuner fra Tyskland var regjerende olympisk mester i øvelsen.
Erling Borgen
Dokumentarfilm
I 2006 ble hans dokumentarfilm Et lite stykke Norge vist på TV 2 etter at oppdragsgiveren NRK og kringkastingssjefen John G. Bernander nektet å sende den. Filmen, som handler om bruk av norske våpen i krig, er en av de mest omdiskuterte dokumentarfilmene i Norge noensinne. Filmen ble i stedet sendt to ganger på TV 2.
Skiskyting under Vinter-OL 2014 – Jaktstart kvinner
Konkurranseregler
Resultatene av sprintøvelsen 9. februar dannet grunnlaget for startrekkefølgen. Vinneren startet først, og resterende løpere startet med en tidsforsinkelse tilsvarende tidsdifferansen opp til vinneren av sprinten. Deltakerne skøt fire ganger à 5 skudd, to ganger liggende og to ganger stående. For hver bom måtte deltakeren gå en strafferunde på 150 m. Vinneren var første utøver som kom i mål.
Erling Borgen
Dokumentarfilm
I august 2007 hadde Borgens film I skyggen av Statoil premiere på Haugesund filmfestival og filmen fikk terningkast fem i VG, Dagsavisen, Aftenposten og Klassekampen. Filmen retter søkelys mot Statoils oljevirksomhet i Aserbajdsjan.
Våren 2008 hadde den dansk/norske dokumentarfilmen Et tårn av løfter premiere på TV-kanaler i Sverige, Norge og Danmark samtidig. (Regi: Tom Heinemann) Filmen dokumenterte arbeidsforholdene for Telenors underleverandører i Bangladesh. Dette var første film i serien Flip the coin, som er et samarbeidsprosjekt mellom Erling Borgen og den danske dokumentaristen Tom Heinemann.
Film to, Kringsatt av fiender, ble sendt i oktober 2008. Den skildret motstanden mot Erling Lorentzens cellulosebedrift, Aracruz Celulose, i Brasil..
Film nummer tre i serien, Den bitre smak av te, ble sendt i desember 2008. Den handler om arbeidsforholdene for tearbeidere i fire land. Den retter også et kritisk søkelys mot Fairtrade-systemet. Den bitre smak av te vant «Freedom-prisen» på Al Jazeeras filmfestival i april 2009. Samme film fikk også FAO-prisen i Bratislava høsten 2009 og er solgt til 15 land.
Høsten 2010 kom filmen Fangen fra Aserbajdsjan om redaktøren Eynualla Fatullayev som sonet en dom på åtte års fengsel for å ha skrevet artikler som myndighetene ikke likte. Da Borgen gjennomførte opptakene til filmen i mai samme år, ble han omringet av sikkerhetsagenter på flyplassen ved utreise fra Aserbajdsjan. De tok filmskaperens materiale. Han hadde imidlertid laget kopier av alle opptak, som ble fraktet til Norge på annet vis.
Høsten 2011 kom Borgens neste film, Death in Camp Delta, om Guantanamobasen. Borgen arbeidet tre år med filmen og var i syv land og intervjuet løslatte Guantanamofanger og deres advokater. Filmen hadde premiere på Saga kino i Oslo. I tilknytning til filmen arrangerte Fritt Ord et eget seminar i Oslo, der fem løslatte Guantanamofanger deltok. Filmen har gått på NRK og Al Jazeera. Death in Camp Delta fikk andre premie under Al Jazeera International Human Rights Documentary Film Festival mars 2012.
I desember 2012 viste NRK Borgens dokumentarserie Oppgjørets time om hvolke klimakvoter Norge og norsk næringsliv kjøper for å oppfylle klimaregnskapet. På bakgrunn av filmens avsløringer protesterte både Bellona og Norsk Naturvernforbund mot kvotehandelen i brev til den norske regjeringen.
I 2015 produserte Borgen dokumentarfilmen Hakekorsets profitører. Filmen skildrer hvordan norske bedrifter og statsinstitusjoner som NSB og Statens vegvesen brukte russiske tvangsarbeidere i samarbeid med Nazi-Tyskland.
I 2015/2016 laget Borgen filmserien A heart that never dies i samarbeid med den danske dokumentaristen Tom Heinemann. Filmen, i seks deler, skildrer land som forfølger og trakasserer menneskerettighetsaktivister. Serien er vist på dansk, norsk og svensk TV. Den vant første pris på den italienske filmfestivalen «Film for fred» i Medea sommeren 2015.
Utmerkelser
Han har vunnet en rekke nasjonale og internasjonale priser. I 1982 vant han Narvesen-prisen for sine avsløringer om skipsreder Hilmar Rekstens skattesvindel.
I 1992 fikk han Medmenneskeprisen, utdelt av Norsk Folkehjelp.
Filmen Udødelige Ibsen vant Lisboa Filmfestival i 2002.
Filmen Ambassadøren vant i 2005 prisen for beste menneskerettighetsdokumentar på en filmfestival i Paris.
I 2005 fikk Borgen utmerkelsen Årets frilanser.
I 2006 ble han tildelt menneskerettighetsprisen Fangenes Testamente for sitt freds- og samfunnsengasjement.
I september 2007 ble Erik Byes Minnepris tildelt Erling Borgen. Han fikk prisen fordi han «over en lengre periode har fremvist et uredd og brennende engasjement for å påvirke samfunnsutviklingen i positiv lei» som det het i juryens begrunnelse.
I januar 2009 fikk Borgen Zola-prisen av Foreningen til fremme av sivilt mot. I juryens begrunnelse heter det blant annet: «Dyktighet, hederlighet, hardt arbeid og ubøyelig mot er grunnlaget for Erling Borgens lange innsats. Han har gjort en forskjell; i virkelighetens verden, ikke bare i titlenes».