cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chumash
Høvdinger
Det var ikke én hersker for alle chumash-indianerne, men hver enkelt landsby hadde sin egen høvding (chumash wot). Høvdingen var lederen for landsbygden og avgjorde blant annet uenigheter mellom beboere, styrte krigføring og sørget for at alle innbyggerne i bosettelsen hadde mat. Høvding-rollen gikk i generasjon fra foreldre til barna; både kvinner og menn kunne være høvdinger. Høvdingen hadde også alltid en hjelper eller nestkommanderende, kjent som paha på chumash. Høvdingen var lederen av seremoniene, festivaler og samlinger. Høvdingen hadde en budbringer, kalt ksen, som reiste rundt til andre landsbyer og leverte og mottok beskjeder. Høvdingen hadde også en gruppe med spirituelle rådgivere, bestående av alt fra doktorer, astrologer og dansere, som blant annet hjalp høvdingen med ritualer.
Der flere landsbyer slo seg sammen til et rike, ble lederen kalt paqwot, som betyr “stor høvding”. Høvdingens hus var alltid det største i landsbyen og han eller henne bodde med mange slektninger. Høvdingene var også de eneste i samfunnet som fikk ha flere ektefeller og høvdingens hus hadde ofte et ekstra lagringshus på utsiden for oppbevaring av mat. Høvdingen fikk skatt av innbyggerne i form av mat eller skjell-perler og det var høvdingen som inviterte andre landsbyer til dans eller annen underholdning. Høvdingen var også den eneste som kunne innvilge andre landsbyer rettighet til å jakte eller samle frø i området. Høvdingen kunne alene erklære krig og hadde ofte ørn som kjæledyr.
Landsbyer
Alle deres bosetninger var nær vann, ofte ved havet, elver, innsjøer, bekker og kilder. De største bosetningene hadde mer enn tusen innbyggere og var på fastlandet ved Santa Barbara-kanalen, relativt nærme Kanaløyene. Disse landsbyene fungerte som handelssenter for alle chumash-indianerne og hadde ofte besøk av øybeboere, både fra chumash-øyer som Santa Cruz Island, men også tongva-indianere fra Santa Catalina Island. Landsbyene ble ofte etablert relativt nærme marskland der sivaks var funnet. Denne halvgress-arten var viktig for husbyggingen. Flere av de største bosetningene, som for eksempel Shisholop (som idag er Ventura), Syukhtun (Santa Barbara), Wene’mu (Oxnard) og Muwu (Malibu), hadde store sandstrender der de oppbevarte og lagde kanoer. Landsbyene varierte i størrelse, noen hadde mer enn tusen innbyggere, mens de fleste hadde rundt hundre. Landsbyene innholdt hus, butikker, sted for dans og også et sted for tradisjonelle leker og spill. De hadde også nærliggende gravlunder. Ofte var det bygd en lav vegg rundt lekeområdet.
Chumash-landsbyene hadde også en bestemt plass som var hellig, kjent som siliyik, og var inngjerdet med høye gjerder med matter av halvgrasarten sivaks. Det var her sjamanene utførte sine ritualer, mens resten av befolkningen satt rundt bål på utsiden av inngjerdingen for å se på ritualene. De hadde også nærliggende gravlunder der gravene var markert av malte pinner stukket i jorden. I eller på garvplassen ble det også lagt flere gjenstander som personen hadde eid. Det fantes ofte en plass der menn møttes for å gjøre håndarbeid; de lagde blant annet våpen (kniv, spyd- og bue-spisser av flint og chert), samt perlesmykker, kanoer og treverk. Samtlige landsbyer hadde også minst en ‘apa’yik, som var et kuppel-formet telt som hadde samme funksjon som dagens badstu. På disse husene hadde de også dekket taket av gjørme for å holde på varmen og den ble benyttet for å rense sjel og kropp. Etter de hadde brukt badstuen var det vanlig med bad i nærliggende hav eller elv.
Hus (chumash: ‘ap) var laget av bøyde greiner fra vierslekten, var dekket av langt poales-gress og var kuppel-formet. I toppen av huset hadde de et hull som sirkulerte luften fra bålene. Et vanlig hus ville være på 3,7 til 6,1 meter i omkrets, mens høvingens ‘ap som regel hadde en omkrets på 11 meter. Hele den utvidede familien bodde sammen i et hus og etter giftermål flyttet mann inn med konas familie. Samtlige landsbyer hadde også minst en ‘apa’yik, som var et kuppel-formet telt som hadde samme funksjon som dagens badstu. På disse husene hadde de også dekket taket av gjørme for å holde på varmen og den ble benyttet for å rense sjel og kropp. Etter de hadde brukt badstuen var det vanlig med bad i nærliggende hav eller elv. Ettersom det var menn som var jegere var badstuene som regel kun brukt av menn, men også under seremonier eller under helbredelse kunne også kvinner og barn bruke badstuen.
Noen av deres største landsbyer ved Stillehavet var Humaliwo (Malibu), Muwu (Point Mugu), Wene’mu (Oxnard), Shisholop (Ventura), Shuku (Rincon Point), Mishopshno (Carpinteria), Syukhtun (Santa Barbara), Helo (Mescalitan Island, Goleta), Mikiw (Dos Pueblos, Goleta), ‘Upop (Point Conception), Pismu (Pismo Beach), Kasma'li (Casmalia), Qasil (Refugio State Beach). Større byer i innlandet var Nipumu’ (Nipomo), ‘Asuskwa’ (Camarillo) ved Sisquoc-elva, Kuyam (Cuyama) ved Cuyama-elva, samt Stuk (Stuke Canyon) og Aquitsumu (Cachuma Canyon) ved Santa Ynez-elva. Noen av landsbyene rundt Sespe Creek var Shimiyi (Simi Valley), Sa’awtik’oy (Saticoy), S’ep’e (Sespe) og ‘Awha’y (Ojai). Limuw (Santa Cruz Island) var hjem til ti landsbyer og mer enn 1200 innbyggere, mens det var minst to landsbyer på Tuqan (San Miguel Island) og åtte på Wi’ma (Santa Rosa Island). ‘Anyapakh (Anacapa Island) var besøkt og bebodd i deler av året. De besøkte og handlet med tongva-indianere i landsbyer på Huya (Santa Catalina Island).
Musikk
Musikken var en viktig del av chumash-kulturen og hadde en essensiell rolle i både seremonier, festivaler og andre begivenheter. Musikk ble også brukt som begynnelsen til krig, jakt og for å helbrede de syke. Sang og instrumenter fulgte gjerne med alle de tradisjonelle dansene som også ble holdt til seremonier, men også religiøse ritualer. Musikkinstrumenter inkluderte for eksempel fløyter, plystrere, klaprer og flere typer slagverkinstrumenter. Instrumenter ble blant annet laget av rullestein, kamskjell, sneglehus, hyll, snøre av silkeorm og planter, skinnremmer, knapper, perler, fjær, busker, silke fra silkeorm-pupper, dyrebein (blant annet fra fugler og hjort) og utallige typer skjell (også skilpadde-skjell og krabbe-skjell) og treverk.
Fader Juan Crespí (1721-1782) beskrev musikken deres i 1769 som en av de første europeerne i California. Han skrev om hvordan de malte kroppen, pyntet seg med fjær og danset med en bambus-stang i hånden. Han noterte for eksempel for flinke de var til å holde takt og å skape harmoni mellom dans og musikk. Han skrev også om hvordan de spilte og sang hele ettermiddagen og utover kvelden, og at de spilte med bein-fløytene sine om natten og måtte jages av soldater for at de skulle forstyrre søvnen deres. Alle sangene deres hadde titler, og det var vanlig å synge samtidig som en danset og spilte et instrument. Da de danset brukte de spesielle klesdrakter og malte både ansiktet og kroppen. Ofte ville danserne ha pyntet seg med fuglefjær og skjell- og perlesmykker. Enkelte ganger brukte de også hodeskaller som dekorasjon under dansen og danserne ville bære eksempelvis en hodeskalle etter en sverdfisk på hodet under dansen. Noen av de kjente dansene vi vet om er denne sverdfisk-dansen, rev-dansen, skunk-dansen, barracuda-dansen, bjørne-dansen og prærieulv-dansen, som alle viser til dyr som bor i nærområdet. Flere av de seremonielle dansene var laget til ære av ulike overnaturlige figurer i chumash-tradisjonen.
Antropolog og språkvitenskapsmann John Peabody Harrington tok flere opptak av chumash-musikk via fonografer tidlig på 1900-tallet som var senere oversatt av Gary Tegler fra Santa Barbara Museum of Natural History i 1978. Det finnes mange sanger der innholdet som regel omhandler moral, nattasanger, sanger av glede og hasard-sanger. En av de kjenteste sangene er “Hiyaha” som ble først tatt opp av Harrington, sunget av chumash-indianeren Rosario Cooper ved San Luis Obispo Mission. En annen sang av Rosario var “Hihinaya”, som handler om hvem som kommer fra nord for å delta på deres sammenkomst.
Klesplagg
Moderne forståelse av chumash-folkets antrekk kommer fra skriftlig kildemateriale fra de spanske sjøfarerne, som var de første europeerne som kom til Sør-California. Som i mange av indianerstammene i Sør-California var menn som regel nakne. Til tross for av de fleste menn var nakne, bar de et belte eller trå rundt livet der de bar eksempelvis kniver, redskaper og mat. Høvdingene derimot bar kapper laget av pels fra hare, kanin, rev, bjørn og havoter.
Menn hadde langt hår som de holdt oppe ved hjelp av pinner, bein og flint. Kvinner derimot bar skjørt av hjorteskinn og pyntet seg blant annet med smykker av skjell og perler. De gikk som regel barfot, men de lagde også sandaler av yucca-bark. De pyntet seg med blomster og smykker lagd av stein og skjell, deriblant kjeder, armbånd, og øreringer fra bein, tre og skjell. Til festivaler og seremonier dekorerte de seg blant annet med fjær fra hauk, ørn og hakkespett, og også skjell og hodeskaller fra dyr. Som naboene i sør, tongva-indianerne, lagde de også klær av gress i halvgrasfamilien fra marskland i området.
Håndverk
Chumash-folket var kunstneriske og erfarne håndverkere og er blant annet verdenskjent for sin evne til å lage kanoer, kalt “tomol”, og var sammen med tongva-indianerne i sør de eneste som lagde kanoer av urfolket i Nord-Amerika. De lagde også utallige gjenstander av råvarer. Kleberstein er en metamorf bergart som chumash-folket fikk fra San Joaquin Valley og gjennom handel med tongva-indianere på Santa Catalina Island. Den er ekstremt varmebestandig som gjorde den nytte til eksempelvis å benytte som pipe, teiketakke, keramikk og krukker, samt spissene på pilene til buene. Flere andre redskaper ble lagd av bergarter, deriblant ble serpentin brukt til mye av det samme og er funnet over hele regionen. Flint og chert ble blant annet brukt til spyd- og pilspisser, og de handlet for med andre indianere for å få obsidian til å lage mer effektive våpen. Flint ble også brukt til å lage bor, skrapere, oldowan, kniver og burin for å hugge inn helleristninger. Sandstein ble blant annet brukt til å lage skåler og kvern til å male frø til mat.
De brukte flere typer treverk til å lage boller, skåler, brett, bokser, sleiver og øser. De første europeerne som kom til regionen skrev i sin dagbok at deres krukker og skåler var så dyktig og avansert laget at de så bedre ut enn dem laget av maskin hjemme. Treverk ble også benyttet til å lage hårpinner, samt jakt- og fiskeredskaper. Dyrebein ble brukt til dekorative gjenstander som hårpynt, perler, samt gjenstander og redskaper som fiskekroker, fløyter, synåler, syler, og kile og huljern for trearbeid. Tjære ble blant annet brukt som lukk for krukker og skåler med vann. Tjære ble også brukt som kalfatring på kanoene og for å feste spydspissen på spydene. Plantefiber ble brukt til å lage hus, klær, tau, snører og kurver. Grove store tau ble laget av yucca og blant annet brukt til å harpunering, mens kortere snører ble laget av hamp og nesle, ble brukt til å knyte ting, fiskenett og til å bære gjenstander. Chumash-indianerne lagde smykker og pynt til dekorasjon av skjell fra for eksempel abalone, kamskjell, sjøsnegler og skilpadder.
Kanoer
Den mest kjente av chumash-folkets oppfinnelser er kanoen, kjent som tomol på chumash, som var en viktig del av deres levemåte. Mye av deres handel foregikk med kanoer over Santa Barbara-kanalen, der de største byene var funnet. Kanoer ble dessuten brukt til transport, fiske og jakt på seler, sjøløver, havoter og delfiner. Kanoene var dyre og bare rike hadde råd til kanoer. Det tok lang tid å bygge dem, de minste tok ca 40 dager, mens de større tok mellom to og seks måneder å lage. De fleste av kanoene var laget av tremateriale fra redwoodtreet som kom som drivved fra Nord-California. Da de ikke fikk tak i redwood ble kanoene laget av furu. De gjorde om treverk til planker ved hjelp av redskaper av stein og dyrebein. Svalerot, yucca, hamp og sener fra hjort ble brukt for å binde plankene sammen. De lagde lim av en blanding av tretjære, never og bitumen. Sandpapir ble laget av hai-skinn, beis av oker og de ble dekorert med stein-, dyrebein- og skjell-pynt. Det var oker-beisen som gjorde vannsikre.
Mens enkelte av kanoene var lengre enn 9 meter og hadde plass til 12 passasjerer, var de fleste 4-5 meter lange og holde tre-fire passasjerer. De beste sjøfarerne var med i en elite-gruppe kalt Brorskapet av Tomol. Å være med i denne gruppen var av stor ære og en måtte søke og betale for å kunne bli med. Gruppen hadde flere av de rikeste og mest respektede chumash-indianerne som medlemmer. De refererte til seg selv som et brorskap ettersom de hjalp hverandre dersom noen var i nød og eksempelvis ødelagt under storm. De fisket på dypt hav og seilte ofte så langt som til Santa Catalina Island for å handle krukker av kleberstein, mat, pynt og redskaper fra tongva-indianerne.
Det finnes ingen gjenværende kanoer etter chumash-indianerne, men derimot to kopier på Museum of Natural History i Santa Barbara. Den ene var bygd i 1914 av chumash-indianeren Fernando Librado og den andre i 1976 av antropologer fra Museum of Natural History og chumash-indianere. Chumash Maritime Association er en organisasjon i samarbeid med Channel Islands nasjonalpark og Channel Islands National Marine Sanctuary som enda ferdes over Santa Barbara-kanalen med tradisjonelle Chumash-kanoer.
Flettverk
Det meste vi vet idag om chumash-indianernes flettverk stammer fra dokumenter fra antropologen John Harrington fra Smithsonian Institution som intervjuet de siste av de opprinnelige chumash-kurvmakerne, Candelaria Valenzuela og Petra Rios fra Ventura. I de senere år har gjenværende chumash-indianere gjenopptatt tradisjonen ved å lage chumash-kurver, blant annet ved hjelp av disse lydopptakene fra Harrington. Idag finnes det mer enn 300 opprinnelige chumash-kurver, i tillegg til utallige laget av Valenzuela og Rios. Verdens tredje største samling av kurvene finnes på Santa Barbara Museum of Natural History i Santa Barbara og de regnes som en av de mest fremragende artefaktene fra indianere i Nord-Amerika.
Hulemalerier
Flere av de gjenværende hellemaleriene har overlappende mallerier fra nyere tid, der de eldste dateres 5000 år tilbake, mens de nyere er ca. 1000-2000 år gamle. Chumash-folket laget malingen av ting funnet i naturen, deriblant kom svartfargen fra trekull eller en svart mineral funnet i området. Rød, oransje og gul farge fikk de fra jernoksider, og hvit farge fra kiselgur. De handlet også med maling med både andre chumash-indianere og også andre indianer-stammer. De lagde pensler av blant annet planter i aspargesfamilien, yucca-grener og dyrehaler. Malingskopper ble laget av stein, ryggvirvel fra fisk eller skjell. Maligen var ofte blandet inn med olje fra dyr, svalerot og egg.
Hulemaleriene er funnet over hele Ventura-, Santa Barbara-, og San Luis Obispo fylke. Det finnes eksempelvis flere enn 40 malerier ved Cuyama Valley ved Sisquoc-elven i det sørlige San Luis Obispo fylke. Ved Painted Rock i Carrizo Plain National Monument i San Luis Obispo fylke finnes også mange malerier fra både chumash- og yokuts-indianerne. Også Painted Cave State Historic Park ved Santa Barbara og Burro Flats Painted Cave i Simi Valley har flere hulemalerier. Andre steder med hulemalerier inkluderer flere i Simi Hills, ved Chatsworth Reservoir nær Lake Manor, Santa Susana Pass, på Carrizo Plain National Monument og i Malibu Hills (eiendom til Malibu Wines) i nærheten av Rocky Oaks.
Urtemedisiner
Chumash-folket hadde ikke leger, men sjamaner som tok seg av folkets helse. De trodde sykdom kom av dårlig åndelighet og fokuserte mye på å helbrede sykdom og smerter ved hjelp av sang, bønn, diett-restriksjoner og medisiner utvunnet av planter. Medisiner kunne være alt fra bark, røtter, blomster, plantevekster, mineraler og dyrefett. Mer enn hundre planter var brukt av medisinske grunner, deriblant løvtrebark mot sår hals, hyll mot forkjølelse og gifteike mot smerte. Brennesler ble for eksempel brukt for å motvirke revmatisme. Urter ble brukt som medisiner i chumash-kulturen og inkluderte for eksempel eriodictyon crassifolium i rubladfamilien som ble brukt for å holde lungene åpne, og roten på malosma laurina ble brukt til te for å motvirke dysenteri. Salvia mellifera ble også kokt å smurt på sår ettersom planten inneholder smertestillende terpenoider. Da guttebarna fylte åtte år ble det praktisert en seremoni der barna spiste den giftige datura wrightii i piggepleslekta. Mange av dem døde under seremoniene .Utover dette ble det laget te av hyll for å motvirke forkjølelse og feber. De røyket blant annet tobakk  og det er diskutert blant historikere om de også røyket cannabis , en plante i hampfamilien som også ble brukt til å lage snører for å binde ting sammen.
Handel
Chumash-folket var et dyktig handelsfolk som handlet med hverandre og andre indianerstammer. De handlet for å få tak i redskaper, mat og dekorative gjenstander. Det var byttehandel med gjenstander og det var handel betalt med skjellsmykker, som fungerte som valuta. Disse var som regel laget av sneglehus fra olivella-slekten av chumash-indianerne på Santa Cruz Island. Indianerne bosatt på Kanaløyene reiste ofte med kanoene til fastlandet for å selge eksempelvis smykker og kniver av chert. Her byttet de ofte til seg varer som ikke er tilgjenglig på øyene, for eksempel hjort og kaniner, som ble brukt til både mat, pels og redskaper (av dyrebein og gevir). De handlet også mye planteføde som ikke vokste på øyene, deriblant chiafrø, kirsebær, eikenøtter og pinjekjerner. Øybeboerne brakte også sjeldne varer til fastlandet, eksempelvis flere typer fisk, samt sjøløve-, havoter-, hval- og delfin-kjøtt. På fastlandet reiste indianere fra innlandet til kysten for å handle til seg tjære, sjømat, havoter-pels, perler og smykker.
Chumash-folket handlet ikke bare med hverandre, men også med indianer-stammer i nærliggende områder. En av disse var tongva-indianerne fra de sørlige Kanaløyene og Los Angeles fylke. Santa Catalina Island ble på chumash kalt Huya som betyr kleberstein. Kleberstein var verdifull ettersom den er en myk bergart som lett ble skåret ut til skulpturer, redskap, piper og smykker. Det ble handlet mye med tongva-indianerne på øyer som Santa Barbara-, San Nicolas-, Santa Catalina- og San Clemente island. Dette var de sørlige av Kanaløyene og tongva-territorium, men det er bevist at øyene også ble besøkt av chumash-folket. De handlet også med yokuts-indianerne i nord for å obsidian og tobakk. Yokuts-indianerne var bosatt i San Joaquin Valley i Central Valley og Tehachapi-fjellene. De delte enkelte regioner i San Luis Obispo fylke med chumash-folket, helst Carrizo Plain. Av andre urfolk chumash-folket handlet med mohave-indianerne, som var bosatt i dagens grense mot delstaten Arizona, Coloradoelva. Det tok mohave-indianerne minst to uker å vandre til chumash-regionen for å gjøre handel, noe de ofte gjorde. De tok med seg blant annet keramikk, bomullstepper og hematitt. Hematitt var svært verdifull for chumash-folket, som brukte det til å lage rød-maling til kroppsmaleri, hulemaleri og kanoer. Den store handelen førte til stor fremgang og chumash-indianerne var blant de mest velstående av urfolk i California
Kosmologi
Chumash-indianerne hadde sin egen unike religiøse tradisjon. Den hadde enkelte fellestrekk med andre religiøse tradisjoner i Sør-California, blant annet troen på flere verdener og praktisering av sjamanisme. De trodde universet var utgjort av tre verdener; disse var flate og lå over hverandre. Jorden (‘itiašup) var en øy i midten og var omgitt av hav. Over jorden var den øvre verden, himmelen (‘alapay), som var bebodd av guddommer som solen (Kaqunupenawa), månen (‘Awa’y), morgen-stjernen Venus og andre guddommer. Under jorden var den farlige underverdenen (c’oyinašup) bebodd av for eksempel nunašɨš og andre farlige skapninger som kunne besøke jorden om natten. De trodde at første-skapninger fra den øvre verden en gang hadde bodd på jorden, men at de etter den store floden ble forvandlet til planter, dyr, torden og guddommer som himmel-prærieulven Šnilemun og ørnen Slo’w. En forsamling mellom disse guddommene valgte å skape mennesket.
De åndelige lederne ble kalt ‘antap (sjamaner). Hver landsby hadde minst én sjaman som blant annet kunne helbrede sykdommer og prate med ånder. Hovedoppgaven deres var å fungere som en kobling mellom mennesket og åndene (himmel-skapninger) de trodde på. Sjamaner brukte sang, bønn og hellige ritualer som hulemaling til å kommunisere med åndene. De hadde også mange andre oppgaver, som for eksempel å gi barna navn, tyde drømmer, spå fremtiden og fungerte som doktorer som brukte sang, bønn og urtemedisiner for å helbrede de syke.
Deres tradisjonelle tro er ikke utdødd og praktiseres enda, til tross for at mange chumash-indianere nå er medlem av Den katolske kirke. Troen ivaretas av deres eneste indianerreservat, Santa Ynez Band of Chumash Indians, med blant annet feiring av vintersolverv på den hellige gravlunden, Shalawa Meadow i Montecito.
Åndelige hjelpere
De trodde alle vesener, både mennesker og overnaturlige skapninger, kunne få styrke fra ånder til både gode eller dårlige formål. En person kunne kun få denne styrken ved å kjenne tradisjonelle og hellige regler. Mange hadde drømme-hjelpere, eksempelvis planter, dyr, naturkraft, stjerne eller planet. Disse drømme-hjelperne inkluderte for eksempel bjørn, ørn, bever, datura-planten, torden, virvelvind, fugler, insekter og mye mer. Hjelperne hjalp ved hjelp av sin mytiske evne og kunne for eksempel bli kalt på for å gi styrke til kano-ferding, håndverk, samt hell i hasardspill eller farlige situasjoner. Den himmelske skapningen bjørn i den øvre verdenen kunne for eksempel gi styrke, modighet, trygghet fra bjørn-angrep og ferdigheter i bjørnedansen. For å få seg en slik drømme-hjelper gikk de igjennom en åndelig prosess ledet av en sjaman én gang i løpet av livet. Denne prosessen inkluderte for eksempel faste og anvendelse av hallusinasjon-givende urter. Viktige personer som sjamaner og høvdinger hadde som regel flere åndelige hjelpere som symboliserte mektige samfunnsroller. De uten spirituelle hjelpere ble sett på som hjelpesløse, fryktsomme og ofte styrt av dem som hadde åndelig styrke.
Seremonier
Seremonier var en viktig del av chumash-folkets åndelige liv. De trodde at guddommene var veldig uforutsigbare og de utførte derfor seremoniene for å holde makten i universet i balanse. Hemmeligheten til å finne denne balansen hadde en religiøs gruppe kalt ‘antap. Mange av disse var spesialister i navngiving og de kom med både tid og sted for de store seremoniene. De to viktigste av disse seremoniene var den til ære for jordgudinnen Hutash og vintersolverv til ære for solguden Kaqunupenawa. Andre seremonier inkluderer da noen døde, giftet seg og når de fikk ny høvding.
Guddommer
I den øvre verden spiller himmel-skapningene solen, ørnen, morgen-stjernen og himmel-prærieulven hasardspillet ‘’peon’’. De spiller hver natt og er ofte oppe til morgenen. På natten før vintersolverv ser de hvem som har vunnet; vinner himmel-prærieulven blir det regn og vinner solen blir det et år med eikenøtter, hjort, frø, bær, ender og gjess. Månen holder tellingen. Spillet avgjør også menneskets skjebne: vinner solen dør eldre mennesker, mens da himmel-prærieulven vant ble en ung person plukket ut til å dø. Disse himmel-skapningene refereres også til som guder.
Skapelsesberetningen
En vet ikke når eller hvordan, men på et tidspunkt var det en stor flom. Regnet strømmet ned og vannet steg høyere og høyere og dekket til slutt til og med fjellene. Flekket hakkespett (Maqutikok), solgudens (Kaqunupenawa) nevø, var den eneste som overlevde denne flommen. Han satt på det høyeste treet i verden og ropte: “Hjelp meg, onkel! Jeg drukner! Hjelp meg!”. Solens to døtre hørte hans rop for hjelp og fortalte faren: “Han er stiv av kulde og sult”, og solen holdt fakkelen sin nærme Jorden (‘itiašup) slik at vannet begynte å synke. Flekket hakkespett ble varmet fra flammen og solen kastet eikenøtter til han. Det er også derfor hakkespetter enda liker så godt eikenøtter. Etter denne flommen diskuterte guddommene himmel-prærieulv (Šnilemun), solen, månen (‘Awa'y), morgen-stjernen (Venus) og ørnen (Slo’w) hvordan de skulle lage mennesket. Ørnen og himmel-prærieulven mente mennesket burde ha hender som prærieulver, ettersom alle burde ha så fine hender. Øgle bare var der og sa ingen ting. De bestemte seg for at mennesker skulle ha prærieulv-hender og neste dag møttes de ved en stor nydelig hvit stein i himmelen for å sette fotavtrykk. Rett før himmel-prærieulven fikk gitt sitt avtrykk hoppet øgle frem og ga sitt avtrykk også. Mennesket har derfor fått hender formet etter både prærieulver og øgler. Himmel-prærieulv ble sint og ville drepe øgle, men solen og ørnen støttet øgle.
Tradisjonelle leker
Hver landsby hadde et sted for spill og leker kalt malamtepupi. Chumash-indianerne elsket konkurranse og hasard- og lagspill .Ifølge Santa Ynez Band of Chumash Indians (Santa Ynez Reservation), det eneste chumash-reservatet, har hellerispill vært en del av deres kultur siden tidens begynnelse. De trodde ikke på hell, men trodde det var innblanding fra overnaturlige krefter som avgjorde hvem som vant. De veddet med for eksempel skjellsmykke-penger og gjenstander. Spillene ble spilt hele året, men spesielt mye ved seremonier. Noen av spillene deres var slåball, landhockey (chumash: tikauwich), valnøtt-terning spill, ring og kjepp (chumash: payas), klinkekule-spill og hasardspillet peon (chumash: ’alewsa).
Peon eller ‘alewsa var et svært populært hasardspill spilt med hendene og var en viktig del av de religiøse seremoniene. ‘Alewsa blir enda spilt av chumash-folket, blant annet på Chumash Casino Resort i Santa Ynez Reservation. Det var også et sentralt spill i deres religiøse tradisjon, der det ble spilt av guddommer. I dette spillet var det to lag bestående av to spillere på hvert av lagene. Hvert av lagene har en hvit og en svart pinne eller bein, som gjemmes i hendene. Målet med spillet er å gjette på hvilken hånd den hvite pinnen eller beinet er i. Hvert av lagene har en “drapsmann” som nikker i retningen mot den hånden han tror den hvite pinnen er. Hvis en retter feil får en ingen pinner, men retter en riktig mottar en pinne. Spillet spilles inntil et lag når femten pinner og har vunnet spillet.
Landhockey (chumash: tikauwich ) var kanskje den mest populære idretten. I dette spillet var målet å slå en liten ball av treverk gjennom motstanderens mål. Enkelte ganger ville hele landsbyer spille imot hverandre med så mange som 300 spillere på banen. Idretten førte ofte til slåsskamper mellom spillerne.
Viktige steder
Steder av arkeologisk- eller historisk betydning.
Papirgjenvinning
Papirgjenvinning er prosessen for å gjenvinne innsamlet brukt papir (returpapir) til nye papirprodukter. Innsamlet papir kan anvendes til samme papirkvalitet eller lavere enn det papiret var i utgangspunktet. Innsamling foregår oftest ved bruk av egne beholdere som fylles opp fra husholdninger og næringsdrivende og tømmes enten av kommunal renovasjon, eller spesialiserte, private virksomheter.
For å lage nytt papir må trykksverte, fyllstoffer, papirbestrykning og andre forurensninger fjernes fra fibrene for å få papirmasse. De gjenvunnede papirfibrene kalles returfiber (DIP – deinked pulp)) og den industrielle prosessen for å lage dem kalles deinking.
Råstoff fra papirgjenvinning hentes fra tre kilder: Produksjonsrester (avskjær o.l) fra selve papirproduksjonen, ukonsumert papir (f.eks. retur av aviser og magasiner fra utsalgssteder) og papiravfall som samles inn etter bruk.
Gjenvinningsgraden av papir i Vest-Europa (EU, Norge og Sveits) har nådd 64,5 % i 2007.
Papir/trykksaker
Det anvendes ca. 500 000 tonn papir til trykksaker (aviser, ukeblader, reklame og skrivepapir) i året i Norge. Ca 2/3 blir resirkulert og blir nye papirprodukter eller energi. Innsamlede trykksaker går til Norske Skog Skogn eller blir eksportert til utlandet.
Drikkekartong
Det ble brukt nær 20 000 tonn drikkekartong i Norge i 2006. Det meste er emballasje for melk og juice, men fraksjonen inkluderer også kartong for vaskepulver, puddinger og annet. Omtrent halvparten ble samlet inn og gjenvunnet. Gjenvinning av drikkekartong i Norge foregikk frem til 2008 på Hurum Paper Mill. Dette bruket er nedlagt, og nå sendes drikkekartongen til Sverige til materialgjenvinning som emballasjekartong.
Emballasjekartong
Det ble brukt vel 38 000 tonn emballasjekartong (pizzaesker, esker for frokostblandinger, sko, egg og lignende, som ikke er bølgepapp) i Norge i 2006. Halvparten av dette blir materialgjenvunnet og ca. 20 % blir energiutnyttet. Av emballasjekartong blir det laget ny kartong, papp og andre papirprodukter.
Brunt papir/bølgepapp
Det blir brukt ca. 195 000 tonn brunt papir/bølgepapp hvert år i Norge. Størstedelen er bølgepapp og blir først og fremst brukt som transportemballasje. Gjenvinningsgraden for brunt papir/bølgepapp er over 90 %, og var 96,7 % i 2006. Det aller meste går til produksjon av ny emballasje, bare mindre andel energiutnyttes.
Joakim Erbe
Joakim Erbe (født 22. mai 1990 i Trondheim) er en norsk ishockeyspiller som spiller for Nidaros Hockey. Han har tidligere spilt for Lillehammer Ishockeyklubb. Joakim Erbe har blant annet Vunnet junior NM 2 ganger for Lillehammer, og han har også vunnet B-VM for Norges juniorlandslag både på U20 ogU18.
Enzo Roco
Enzo Pablo Roco Roco (født 16. august 1992) er en chilensk fotballspiller som spiller for den spanske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Pure Love
Pure Love var en norsk duo bestående av Solveig Skjelin og JP Paulsen som i 2003 utga albumet At Your Feet. Albumet ble distribuert av Master Music og spilt på amerikansk radio, men salgstallene uteble. Duoen skiftet etterhvert navn til Soapbox.
Reodor Wardenær
Wardenær arbeidet som forretningsfører for trygdekontoret i kommunen. Han satt i kommunestyret fra 1948 til 1963, og var ordfører den første og den siste perioden. I hans siste periode ble rådhuset i Engerdal bygget.
Italias herrelandslag i rugby union
Italias herrelandslag i rugby union representerer Italia i internasjonal rugby union, og har deltatt i alle verdensmesterskap som har vært arrangert. I tillegg deltar Italia siden 2000 i den årlige Seksnasjonersturneringen ettersom de er rangert i Tier 1 av International Rugby Board.
Deltagelse i Rugby-VM
I 1991, 1995, 1999, 2003 og 2007 måtte Italia gjennom kvalifisering til VM, men de var automatisk kvalifisert i 1987, 2011, 2015 og 2019.
Prajñāpāramitāsūtraen om den fullbyrdede rettferdighet
Prajñāpāramitāsūtraen om den fullbyrdede rettferdighet (kinesisk: Fóshuō liăo yì bānruòbōluómìduō jīng, 佛說了義般若波羅蜜多經; hangul: 요의반야바라밀다경) er en av de mindre prajñāpāramitātekstene, som er bevart i en oversettelse til kinesisk, foretatt av Dānapāla under det nordlige Song-dynastiet. Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i tibetansk oversettelse.
Lunde
Norske personer med Lunde som slektsnavn
Per januar 2020 var det 6,889 personer i Norge med Lunde som etternavn, herunder følgende:
Fluidisert sjikt-forbrenning
Fluidisert sjikt-forbrenning (FSF) (omtales også som FBC, etter det engelske navnet; Fluidized bed combustion) er en forbrenningsteknologi benyttet for mellomstore og store forbrenningsanlegg (20 MW og oppover) for enten kull, biobrensel eller avfall.
Virkemåte
Brennkammeret til FSF er formet som et vertikalt rør hvor det i bunn er en seng med blanding av inert materiale, som ofte består av sand. Luft blåses opp gjennom spesielle hull på bunnen av brennkammeret, og avfallet blir matet inn fra siden og brennes. Dette gjør at man får en boblende eller sirkulerende blanding av sand, brensel og aske, avhengig av om anlegget er av såkalt boblende fluidisert sjikt (BFS) eller sirkulerende fluidisert sjikt (SFS). Innholdet av inert material er mellom 90 og 98 prosent av blandingen mellom brensel og avfall.
I en BFS- ovn er hele sjiktet med smeltet sand og aske i bunnen av brennkammeret og aske tas ut fra røykgassen eller i bunn av kammeret. I en ovn basert på SFS er blandingen mer uniformt fordelt og sirkulerer kontinuerlig. Sandpartiklene følger med røykgassen og blir separert i en syklon, før de igjen blir reinjisert i brennkammeret. Kontinuerlig påfylling av inert materiale er i begge tilfeller nødvendig, da mye tas ut gjennom aska.
Fordeler
Den høye andelen med inert materiale representerer en termisk masse som sørger for stabil temperatur. Den sørger også for god blanding og varmeoverføring med brenselet, som fører til god forbrenning med lavt luftoverskudd. For å hindre at partiklene sintrer, holdes forbrenningstemperaturen i det fluidiserte sjiktet normalt ikke høyere enn 650 °C, mens temperaturen høyere opp i brennkammeret er mellom 850 – 950 °C. Lavt luftoverskudd og forholdsvis lav forbrenningstemperatur fører til generelt lave utslipp av NOx.
Avfall som brensel
Bruk av avfall som brensel i en FSF- ovn er riktignok en god del mer komplisert enn bruk av biomasse. Avfallet må forbehandles til såkalt foredlet avfallsbrensel (FAB) og rives opp i mindre biter. Et minimum av ubrennbare materialer kan tilføres i prosessen slik at metall, glass etc. må fjernes mekanisk. Hvis ikke kan dette smelte og tette luftinnførselskanalene i bunn av brennkammeret. En hammermølle knuser/river avfallet i mindre biter. Partikkeldiameteren for FSF-brensel bør være mindre enn 150 mm. Forbehandlingen gjør at brennverdien og brennegenskapene til brenselet stiger, men er et veldig fordyrende ledd i prosessen. Riktignok vil lavere utslipp føre til enklere og billigere metoder for rensing av røykgassen.
Forbrenning av avfall har siden 1960 blitt utført i ovner med FSF-teknologi.
Litteratur
van Loo, S., & Koppejan, J. (2008). The Handbook of Biomass Combustion and Co-firing. Earthscan.
SarpsborgAvisa
SarpsborgAvisa var en gratisavis som ble utgitt som ukeavis i Sarpsborg i Østfold. Avisa inngikk i Mediehuset Sarpsborg, som ble eid av Fredriksstad Blad, og var derfor en del av medieselskapet Edda Media. Radio Sarpsborg samarbeidet med avisa, og de ansatte jobbet både med radio og avis.
Avisa kom med sin første utgave 3. januar 2002 og ble utgitt hver torsdag med gratisdistribusjon til 20 500 husstander i Sarpsborg. Avisa ble etablert som en reaksjon på at A-pressen kjøpte gratisavisa Sarpsborg I DAG, som fram til da hadde samarbeidet med Edda Media om annonsesamkjøring i fylket.
Ansvarlig redaktør var Pål Marthinsen.
Edda Media bestemte 30. mars 2009 at avisa skulle legges ned og siste utgave utkom 28. mai 2009.
Take My Hand, Precious Lord
«Take My Hand, Precious Lord» (Også kjent som «Precious Lord, Take My Hand») er en amerikansk gospelsang med melodi av George Allen Nelson (1812–1877) og tekst av Rev. Thomas A. Dorsey (1899–1992).
Historie
Melodien, selv om den blir kreditert Dorsey, er hentet fra en hymne fra 1844 betitlet «Maitland» av den amerikanske komponisten George Allen Nelson.
Dorsey sa at han brukte den som inspirasjon. Ifølge Ruth Reese skrev han teksten etter å ha fått beskjed om hans kone og deres nyfødte sønn var død.
Melodien «Maitland» ble spilt til teksten «Must Jesus Bear the Cross Alone?». Den forekom først i The Oberlin Social and Sabbath School Hymn Book.
Dorsey skrev «Take My Hand, Precious Lord» som svar på det utrøstelige tapet ved dødsfallene til hustruen Nettie Harper i barnefødsel og hans spedbarnssønn i august 1932.
Den tidligst kjente innspillingen ble gjort 16. august 1938 av vokalisten Emory Johnson (Decca 7546)
Den var Dr. Martin Luther Kings favorittsang, og han inviterte gospelsangeren Mahalia Jackson til å fremføre den på borgerrettighetsmøter for å inspiere massene. Etter hans ønske fremførte Jackson den i hans begravelse i april 1968. Operasangeren Leontyne Price fremførte sangen i statsbegravelsen til tidligere president Lyndon B. Johnson i januar 1973 og Aretha Franklin fremførte den i Mahalia Jacksons begravelse i 1972. En versjon med Franklin ble også utgitt på albumet Amazing Grace (1972) i en medley med «You've Got a Friend».
Nina Simone fremførte «Take My Hand, Precious Lord» på Westbury Music Fair 7. april 1968, tre dager etter attentatet på Martin Luther King. Den kvelden ble tilegnet ham og spilt inn på albumet 'Nuff Said!.
Innspillinger
Den ble spilt inn torsdag 27. mars 1956 i New York City av Mahalia Jackson with The Fall-Jones Ensemble: Mildred Falls (piano) og Ralph Jones (orgel). Den ble utgitt på albumet Bless This House (1956, Columbia CL 899).
Jim Reeves' versjon av sangen er én av de best kjente. Den ble utgitt som B-siden til hans hitsingle «This World Is Not My Home» i 1965.
Notable coverversjoner
«Take My Hand, Prescious Lord» er et mesterverk, noe som blir bevist av antallet og kvaliteten på sangere som har gjort coverversjoner av den. En delvis liste innbefatter:
Norsk versjon
Oddbjørn Lønskog har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Herre kjær, ta min hånd». En svensk oversettelse med samme tittel, er sunget inn av Artur Erikson.
Priser
«Take My Hand, Precious Lord» ble opptatt i Christian Music Hall of Fame i 2007. Den ble også tatt med i listen over Songs of the Century av the Recording Industry of America og the National Endowment for the Arts.
Widerøefjellet
Widerøefjellet er et fjell i den sentrale delen av fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Fjellet ligger mellom Walnumfjella og Gunnestadbreen i øst og Nils Larsenfjellet og H.E. Hansenbreen i vest. Høyeste punkt måler 2994 moh., og det er dermed et av de høyeste fjellene i Dronning Maud Land.
Området ble fotografert fra fly under Thorshavn-ekspedisjonen 1936–37 og under Operasjon Highjump i 1946–47. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av Norsk Polarinstitutt i 1957. Fjellet er oppkalt etter flypioneren Viggo Widerøe (1904–2002) som deltok på Thorshavn-ekspedisjonen.
Gratisavis
Gratisavis er en gratis publikasjon som oftest utgis daglig, ukentlig eller månedlig. Redaksjonelt innhold er gjerne nyheter og sport i gratisaviser som utkommer daglig, mens gratisaviser med ukentlige og månedlige utgivelser ofte fokuserer på stoff av mer tidløs karakter, så som kultur-, musikk- og filmstoff, som i tilfellet Natt og Dag. Andre har svake journalistiske tekster rundt store annonser.
I mange europeiske land har gratisaviser overtatt en stor del av dagsavismarkedet. I Norge er utbredelsen av gratisaviser fortsatt lav sammenliknet med eksempelvis Danmark. Norges største samkjøring av gratisaviser er Gratisavissamkjøringen AS som er en sammenslutning av gratisaviser, mens den eldste norske gratisavisen som fortsatt utgis er ukeavisen Stjørdals-Nytt.
Luzonochroma
Luzonochroma er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, lange og smale, mørke trebukker med svak, litt matt metallglans. Antennene er litt kortere enn kroppen, tydelig sagtakkede. Hodet er ikke påfallende snuteformet forlenget. Pronotum er avrundet sett ovenfra. Dekkvingene er nokså jevnbrede, temmelig lange. Beina er slanke.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Filippinene.
Slaget ved Poitiers
Slaget ved Poitiers (også kalt slaget ved Tours, må ikke forveksles med slaget ved Poitiers i 1356) ble utkjempet den 10. oktober 732 mellom styrkene til frankernes Karl Martell og en muslimsk invasjonsarmé ledet av Abdul Rahman Al Ghafiqi mellom byene Tours og Poitiers i Frankrike. I løpet av slaget beseiret frankerne den muslimske hæren og Abdul Rahman ble drept. Dette slaget stoppet den nordlige fremrykningen til islam fra Den iberiske halvøy, og slaget regnes av mange historikere som et vendepunkt i verdenshistorien da det markerte slutten på de islamske erobringene i Europa. Kristendommen forble den regjerende trosretningen i Europa, i en periode hvor islam erobret og tok over restene av det gamle øst-romerske og persiske imperiene, og la under seg veldig mange kristne områder og hovedstater i Det nære østen og Nord-Afrika.
Opptakt
Året etter gjorde imidlertid Uthman opprør mot guvernøren av al-Andalus, Abdul Rahman. Rahman knuste raskt opprøret og vendte så sin oppmerksomhet mot forræderens tidligere allierte, Odo. Ifølge en arabisk kilde «gikk den hæren gjennom alle steder som en storm». Hertug Odo samlet sin hær ved Bordeaux, men ble beseiret og mer enn halvparten av sine soldater ble slaktet ned og Bordeaux ble plyndret. Nedslaktingen av kristne ved elven Garonne var tydeligvis massiv. Isidorus Pacensis kommenterte at «solus Deus numerum morientium vel pereuntium recognoscat» («Gud alene vet antallet drepte»).
De muslimske rytterne la så den delen av Gallia øde og deres egne beretninger sier at «trofaste trengte de gjennom fjellene, trampet over ujevn og jevn grunn, marsjerte så langt inn i landet til frankerne og slo alle med sverd, så mye at Odo kom til slag med dem ved elven Garonne og flyktet». Odo appellerte til frankerne om hjelp Karl Martell kun ga etter at Odo gikk med på å underkaste seg frankisk autoritet. Som tidligere nevnt hadde Karl forberedt en konfrontasjon med muslimene et tiår i forvegen. Han var overbevist om at dersom han lot dem okkupere Aquitaine, ville hele det vestlige Europa falle.
I 732 fortsatte den ubeseirede arabiske styrken nordover langs Loire mens forsyningstoget og en stor del av hæren ble liggende bak. Hæren ødela all motstand i den sydlige delen av Gallia etter å ha delt seg opp i flere partier. De ødela all motstand, mens hovedtyngden beveget seg saktere etter.
Den militære forklaring på hvorfor Odo ble beseiret så lett ved Bordeaux, etter å ha vunnet elleve år tidligere, var enkel: i slaget ved Toulouse gjennomførte Odo et overraskelsesangrep mot en selvsikker og uforberedt fiende hvis alle defensive stillinger var rettet innover mens han angrep fra utsiden. Det arabiske kavaleriet fikk aldri en sjanse til å mobilisere og møte ham i åpent slag. Ved Bordeaux gjorde de nettopp det, og resultatet var at Odos hær ble slaktet ned, nesten alle drept, (127 overlevde), mens muslimene hadde nesten ingen tap. Odos styrker manglet stigbøyler og hadde derfor ikke kavaleri med rustning. Nesten hele deres styrker var infanteri. Muslimenes tunge kavaleri brøt opp det kristne infanteriet i første angrep. Etterpå slaktet de dem som de ville ettersom de brøt sammen og flyktet.
Sted
Til tross for hvor viktig dette slaget var, forblir dets nøyaktige lokalisering ukjent. De fleste historikere antar at de to arméene møtte hverandre hvor elvene Clain og Vienne møtes mellom Tours og Poitiers.
Slaget
Karl startet slaget i en defensiv falankslignende formasjon. Ifølge de arabiske kildene trakk de opp en stor firkant. Frankerne var hovedsakelig infanteri, alle uten rustning, mot arabiske ryttere med rustning eller ringbrynje, berberne var ikke like tungt beskyttet. På et sted og tidspunkt Karl selv valgte, møtte han en svært overlegen styrke og beseiret den relativt enkelt. Det er historisk uvanlig at en underlegen infanteristyrke knuser en overlegen kavaleristyrke.
Norðradalur
Kirkelig har bygden Argja kirkja som sognekirke. Administrativt ble Norðradalur en del av Tórshavns landdistrikt i Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna ved innføringen av det kommunale selvstyret på Færøyene i 1872. Etter flere kommunedelinger ble Norðradalur en del av Tórshavnar uttanbíggja kommuna i 1930. I 1978 ble Hoyvík og Hvítanes innlemmet i Tórshavnar kommuna, så resten av kommunen ble Argja kommuna. I 1997 ble også Argja kommuna innlemmet i Tórshavn. Norðradalur har hatt veiforbindelse siden 1960-tallet.
Slaget ved Poitiers
Slaget
I seks dager satt de to arméene og så på hverandre, kun med mindre trefninger. Muslimene ventet på at de skulle nå full styrke. De ventet på raisingstropper på vei, men var likevel rolige. Abdul Rahman likte å la sin motstander velge sted og forhold for et slag, og Martell hadde gjort begge deler. Creasy sier at muslimenes beste strategiske valg ville ha vært å avstå fra å engasjere seg i slaget, forlate stedet, sette garnisoner i de erobrede byene i det sørlige Gallia og returnere når de kunne tvinge Martell til en slagmark de kunne dra fordel av, en som maksimerte den store fordelen de hadde med sine ryttere med rustninger og ringbrynjer.
Norðradalur
Norðradalur var kirkested frem til reformasjonen. Den eldste skriftlige kilden som nevner Norðradalur som bosted, er jordeboken i 1584. Den største gården i Norðradalur ble fra 1828 festet av sorenskriveren på Færøyene som embedsgård, men ble en vanlig kongsbondegård igjen innen århundreskiftet.
Slaget ved Poitiers
Slaget
Martell satset alt på at Rahman til slutt ville føle at han måtte utkjempe slaget, for så å gå videre og ta Tours. Ingen av dem ønsket å angripe. Frankerne var godt kledd for kulden og hadde fordel av terrenget. Araberne var ikke like forberedt på den intense kulden og ønsket ikke angripe det de trodde var en tallmessig overlegen frankisk armé. Araberne ønsket at frankerne skulle komme ut i åpent lende, mens frankerne i sine tette formasjoner ønsket at araberne skulle komme oppover høydedraget og inn blant trærne som ville dempe kavaleriets fordel. Det handlet om å stille seg avventende, noe Martell gjorde best, og ettersom Rahman ikke ønsket å utsette slaget i det uendelige, startet kampene den syvende dagen.
Rahman stolte på sitt kavaleris taktiske overlegenhet, væpnet med lange lanser og sverd og fikk dem til å angripe gjentatte ganger, men uten at kavaleriet, som hadde gitt dem seier i tidligere slag, ble utslagsgivende.
I et av de sjeldne tilfellene hvor middelaldersk infanteri stod opp mot kavaleriangrep, stod de disiplinerte frankiske soldatene imot angrepene, selv om det arabiske kavaleriet flere ganger brøt gjennom til det indre av den frankiske firkanten, men til tross for dette brøt ikke frankerne sammen. Det kunne synes som om årene med trening hver eneste dag, kjøpt med kirkemidler, hadde gitt Karl akkurat det han ønsket seg. Hans veteraner hadde klart det en dengang anså som umulig. En oversettelse av en arabisk beretning fra slaget fra Medieval Source Book sier at «i slagets sjokk virket mennene fra nord som en sjø som ikke kan flyttes. Fast stod de, den ene ved siden av den andre, med en form som minnet om is, og med kraftige slag med sverdene slaktet de ned araberne. Trukket sammen som en bande rundt sin høvding, bar austrasierne alle foran seg. Deres utrettelige hender drev deres sverd ned i brystene til fienden.»