cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
José Basco y Vargas
Flere handelsreformer
Den 4. november 1786 organiserte han et kruttmonopol.
Guvernør i Cartagena
Etter at han gikk av som generalguvernør på Filippinene, forlot han øyene i slutten av november 1787 og ble guvernør av Cartagena i Vest-India, med admirals rang.
Oppkallinger
General Basco ble ikke bare «Conde de la Conquista de Batanes», men øyenes hovedstad, Basco, ble oppkalt etter ham. Også den lille øya Don Jose de Basco y Vargas nord for Ny-Guinea, tilhørende Papua Ny-Guinea, er oppkalt etter ham.
Piastra Edolo vannkraftverk
Piastra Edolo vannkraftverk  er et vannkraftverk i Valle Gesso i Provinsen Cuneo helt sør i Piemonte i det nordlige Italia, rett sør for byen Cuneo. I denne dalen ligger også Lago del Chiotas. Nærmeste tettsted fra Piastra Edolo vannkraftverk er Terme di Valdieri. Det har en total installert produksjonskapasitet på ca. 1 020 MW.
Anlegget sto ferdig i 1982 og er et såkalt pumpekraftverk med to vannreservoarer, hvorav et skapes av Piastra-demningen. Den skaper hovedreservoaret er Lago della Piastra på elva Gesso, som er ei tilsigselv til elva Stura di Demonte som igjen renner ut i Tanaro, ei viktig sørlig sideelv til Po.
Fallhøyden (hydraulic head) er 1 260 meter.
Jason Ringenberg
Jason Ringenberg (født 22. november 1958 i Kewanee i Illinois) er en vokalist, gitarist, låtskriver og tidligere frontfigur i 1980-talls bandet Jason & the Scorchers. The Scorchers introduserte «cow-punk»-musikken og hadde suksess i USA og Europa. Jason har også sitt alter-ego i skikkelsen Farmer Jason hvor han opptrer for barn med utgangspunkt i dyr på gården og sanger rundt dette.
Zhao Rugua
Zhao Rugua (kinesisk: 趙汝适, eller Chau Ju-Kua eller Chou Ju-kua, født 1170, død 1228) var tolldirektør i byen Quanzhou i provinsen Fujian i Kina. Han var etling i 8.e ledd til den gamle keiseren av Songdynastiet Zhao Kuangyin.
I Quanzhou bedrev arabere, persere, indere og andre kjøpmenn en livlig handel. Zhao Rugua utspurte nøye de handelsreisende og forfattet et verk, Zhufan Zhi (諸蕃志), der han skildret Korea, Japan, Hainan, Filippinene, Sundaøyene, Bakindia, Ceylon, de muslimske landene samt de importvarer som kom fra disse landene. Fyrtårnet på Faros ved Alexandria er blant de enkeltheter han beskriver. En del av materialet i verket kom dessuten fra et eldre arbeid fra 1178, Ling-wai-tai-ta, av en annen geograf, Chou Ch'u-fei.
Zhufan Zhi har stor historisk verdi og ble oversatt til engelsk av Friedrich Hirth og William Woodville Rockhill i 1912.
Referanser
Chu-fan-chi
Silja Ekeland Bjørkly
Silja Ekeland Bjørkly (født 22. juni 1976 i Bergen) er en norsk organisasjonskvinne og politiker (H).
Hun vokste opp på Bønes i Bergen som datter av selvstendig næringsdrivende Geir Johan Ekeland og trafikkbetjent Haldis Guri Espetvedt. Hun er gift, har barn, og er bosatt i Bergen. Hun har studiekompetanse fra Langhaugen videregående skole fra 1995 og studier i kommunal planleggingsrett, religionsvitenskap, historie og sammenlignende politikk fra Universitetet i Bergen. I 2008 ble Bjørkly administrerende direktør i Norges Huseierforbund.
Bjørkly var leder i Europeisk Ungdom i Bergen foran folkeavstemningen om EU-medlemskap i 1994, deretter 1. viseformann i Hordaland Unge Høyre 1996–1999, varamedlem av Bergen bystyre 1999–2001 og kvinnepolitisk leder i Hordaland Høyre 2000–2002. Hun var 1. vararepresentant til Stortinget fra Hordaland 2001–2005, og møtte fast for statsråd Erna Solberg i hele perioden. Bjørkly var medlem av Stortingets næringskomité. Hun ble ikke renominert til Stortinget foran valget i 2005.
Siden 2013 har hun vært medlem av Hordaland og senere Vestland fylkesting, og siden 2017 leder i Høyres fylkestingsgruppe. Ved fylkestingsvalget i 2019 var hun Høyres fylkesordførerkandidat.
Pierre de Ronsard
Pierre de Ronsard (født 11. september 1524, død 27. desember 1585) var en fransk renessansepoet og «poetenes fyrste», som hans egen franske generasjon kalte ham. Han var en av stjernene iden humanistiske kunstgruppen La Pléiade som inspirert av klassikerne søkte å skape franskspråklig litteratur. Selv om Ronsard var geistlig i en mindre orden feiret han hele tiden skjønnheten og sorgene fra hans mange kjærligheter.
Diplomat
Ronsard ble født i Manoir de la Possonnière i landsbyen Couture-sur-Loir, Loir-et-Cher. Det er sagt a hans familie kom fra det overveiende rumenske provinsene nord for Donau (områder som var blitt knyttet til Frankrike i løpet av korstogene) på midten av 1300-tallet. Baudouin de Ronsard eller Rossart var grunnleggeren av den franske delen av familien, og gjorde seg gjeldende i de første stadier av hundreårskrigen.
Pierre de Ronsards far var Louys de Ronsard, og hans mor var Jeanne de Chaudrier. Moren kom fra en familie som ikke var adelig i seg selv, men med gode forbindelser. Pierre var den yngste sønnen. Louys de Ronsard var maître d'hôtel du roi til kong Frans I av Frankrike, hvis fangenskap etter Pavia hadde blitt løst av fredsavtale.
Pierre fikk sin utdannelse i hjemmet i noen år før han ble sendt til Collège de Navarre i Paris da han var ni år gammel. Da Madeleine av Valois ble gift med kong Jakob V av Skottland ble Ronsard knyttet til kongens tjeneste og han tilbrakte tre år i Storbritannia. Den siste delen av denne tiden synes han å ha oppholdt seg i England, skjønt hans tjenesteforhold angikk Skottland. Da kom tilbake til Frankrike i 1540 ble han igjen inntatt i tjenesten til hertugen av Orléans.
I hertugens tjeneste hadde han anledning til å reise, og han ble sendt til Flandern og på nytt til Skottland. Etter en tid fikk mer betydelig oppdrag da han ble sekretær for Lazare de Baïf, far til hans framtidige kollega i La Pléiade, og hans ledsager ved denne anledningen, Antoine de Baïf. Etter denne tjenesten ble han på samme vis knyttet til kardinal du Bellay-Langey, og Ronsards berømte krangel med François Rabelais stammer fra denne perioden.
Syvstjernen
Hans tilsynelatende lovende diplomatiske karriere var i midlertidig avbrutt av en sykdom som gjorde ham døv og som ingen lege kunne utgreie, og han besluttet da å hengi seg helt til studier. Han valgte Collège Coqueret i Paris hvor rektor var Jean Daurat som han allerede kjente etter at denne hadde vært lærer ved Baïfs husholdning. Antoine de Baïf, Daurats elev, fulgte Ronsard, og Belleau kort tid etter. Joachim du Bellay, den andre av de syv i La Pléiade kom også ikke lenge etter. Muretus (Marc Antoine de Muret), den senere store forsker og lærde, og som ved sine latinske skuespill hadde en stor innflytelse på dannelsen av den franske tragedie, var også student her.
Ronsards studier opptok ham de neste syv årene, og det første manifestet fra den litterære bevegelsen, som angikk de verdslige prinsipper for kritikk og forsking arvet fra klassikerne, kom ikke fra ham, men fra Du Bellay: Défense et illustration de la langue française (Forsvar og illustrasjon av det franske språk) i 1549, og La Pléiade (Pleiadene, det vil si Syvstjernen) besto av, som navnet indikerer, av syv forfattere (til og fra) som hovedsakelig besto av Ronsard, Du Bellay, Baïf, Remy Belleau, Pontus de Tyard, dramatikeren Étienne Jodelle og Daurat. Ronsards eget arbeid kom senere og det var Du Bellay som overtalte ham til å publisere. Noen enkeltstående og mindre skrifter, et epithalamium (bryllupsdikt ) for Antoine de Bourbon og Jeanne de Navarre (1550), Hymne de la France (1549), Ode a la Paix, kom før utgivelsen i 1550 av de fire første bøkene av hans oder.
Kjærlighetsdiktning
Det ble fulgt opp i 1552 av utgivelsen av hans Amours de Cassandre sammen med den femte boken av Odene, dedikert til den 15 år gamle Cassandre Salviati, som han hadde møtt hos Blois og fulgt henne til hennes fars Château de Talcy. Disse bøkene hisset på seg brutal litterær krangel. Clément Marot var død, men hadde etterlatt seg trofaste tilhengere og hvor noen av disse en fornærmelse av forfatteren av Adolescence Clémentine og hans tilhengere ved at de så på La Pléiade som en trussel ved deres råd til fransk poesi «om å følge klassikerne».
Ronsards popularitet i samtiden var øyeblikkelig og stor, og hans fremgang var uavbrutt. Han utga sine Hymner, dedikert til Margaret de Valois, i 1555, konklusjonen av Amours, adressert til en annen høytstående kvinne, i 1556, og deretter en samling av Œuvres completes, etter sigende på oppfordring av Maria Stuart, dronning av kong Frans II av Frankrike, i 1560, Elégies, mascarades et bergeries i 1565. Det samme året utga hans viktigste verk, Abrégé de l'art poétique français.
Monarkens yndling
Den hurtige endringen av monarker kom ikke til å skade Ronsard. Kong Karl IX av Frankrike som etterfulgte sin bror var mer lydhør for poeten enn både Henrik og Frans hadde vært. Kongen ga ham rom på palasset, skjenket ham atskillige posisjoner som abbeder ved flere klostre, og tiltalte ham og framholdt som sin mester i poesi. Den kongelige beskyttelsen hadde dog sin mindre behagelige side og han ble målskive for hugenottene som stadig skrev smedeskrifter rettet mot ham hvor de hengte ham ut som en libertiner og en ateist, og det som antagelig irriterte ham mest, at hans egen tilhenger Du Bartas var hans rival. I henhold til hans egne ord var hugenottene ikke tilfreds med å angripe ham med ord, men strebet også etter å få ham myrdet.
Kongen hadde pålagt Ronsard et storslått oppgave om synge Frankrikes pris, Franciade (1572), mens selv hans egne tilhengere rangerte ikke dette verket høyt. Kongen hadde krevd at versemålet skulle være på ti stavelser, italiensk decasillabo, som synes underlegen tidens favoriserte versemål alexandrinene (etter middelalderens franske epos om Aleksander den store på seksfotet versemål) som ikke minst Du Bartas og Agrippa d'Aubigné skrev på. Ronsards plan var å være klassisk i sitt vesen, men verkets språk hadde lite eller ingenting med den friske blandingene av lærdhet og naturlige skjønnhet som preget La Pléiades beste verker. Verket kunne aldri ha blitt en varig suksess, men dens utgivelse hadde den ulykke av å bli sammenfallende med Bartolomeusnatten som skjedde fjorten dager før utgivelsen. Den ene delen av hoffet mistrodde verket og den andre halvparten hadde annet å tenke på.
Kong Karl IXs død synes ikke å ha endret hoffets gunst overfor Ronsard, men problemene med hans økende skavanker kan ha fått ham til å trekke seg tilbake fra hofflivet. I løpet av hans siste dager levde han delvis i et hus i Vendôme fra hans barndomstrakter, foruten også på hans kloster ved Croix-Val i samme nabolag, eller i Paris hvor han ofte var gjest hos Jean Galland, en lærd ved College de Boncourt. Det synes også som om han eide et hus i Fauhourg Saint-Marcel. Han synes ikke å ha ønsket inntekter fra sine bøker. På den annen side mottok han ikke kun gaver og æresbevisninger fra hans egen monark, men også fra mange andre, blant annet Elisabeth I av England. Maria Stuart, skottenes dronning, som kjente ham fra tidligere, adressert ham fra sitt fengsel, og den italienske poeten Torquato Tasso konsulterte ham angående La Gerusalemme liberata (Det befridde Jerusalem).
Hans siste år var triste, ikke bare ved at hans nærmeste venner døde, men også av tiltagende skrøpelig helse. Sykdom forhindret ikke med hans litterær arbeid og noen av siste verker er også blant hans beste. Samtidig var han preget av tvil på egne evner, noe mange poeter har opplevd, og hans mange senere revideringer bidro ikke til å gjøre verkene bedre. Mot slutten av 1585 ble hans helse stadig verre, og han synes å ha flyttet rastløst fra den ene til det andre av husene sine i flere måneder. Da slutten kom med store smerter møtte han den resolutt på religiøst vis ved sitt kloster i Saint-Cosme i Tours. Han ble gravlagt i kirken av samme navn den fredag 27. desember.
Ettermæle
Ronsards verker er blant de mest bemerkelsesverdige i litteraturhistorien og kan stå som en illustrasjon på framveksten av fransk litteratur i seg selv i løpet av de siste tre århundrene. Han ble lenge dypt beundret eller heftig angrepet. Han var selv en ivrig forkjemper av katolisismen overfor kalvinismen, skjønt det er antikkens hedenske språk som taler i hans egen diktning, men både fra katolsk som protestantisk hold kom det til kritikk av Ronsard og La Pléiades vanskelig tilgjengelige diktning og ensidig antikke preg, og ønsket en diktning mer preget av kristendom og tilgjengelighet. Det var hugenottene som var minst avhengig av hans diktning, ikke minst på grunn av Ronsards anti-kalvinistiske holdning. Etter hans død kom en reaksjon mot klassisismen, fremmet først og fremst av poeten og oversetteren François de Malherbe. Etter Malherbe gjorde den voksende begeistringen for dramatikeren Pierre Corneille og hans samtidige at Ronsard og La Pléiade sank ned i mørket, og det forsøksvise og ujevne i hans forfatterskap ble siden kritisert av Nicolas Boileau-Despréaux.
Deretter ble Ronsard stort sett glemt fram til begynnelsen av 1800-tallet. Den romantiske bevegelsen gjenoppdaget ham og ble tiltrukket av hans glimrende diksjon, rike metriske dyktighet, og kombinasjonen av klassiske og middelalderske særegenheter. Romantikerne adopterte hans navn som et kamprop og til dels overdrev hans betydning og fortjeneste. Det første kritiske arbeid på Ronsards litterære testament kom fra Charles Augustin Sainte-Beuve i hans Tableau de la littérature francaise au 16ème siècle, som etablerte Ronsard stødig på hans rette sted i litteraturhistorien.
Ronsard var den anerkjente lederen av La Pléiade, og samtidig bevegelsens mest voluminøse poet. Han var sannsynligvis også den beste, skjønt noen stykker av Belleau overgikk ham i luftig letthet. Flere av sonettene til Du Bellay viste hva som kan bli karakterisert som den intense og overdådig melankolien til renessansen mer perfekt enn noe av Ronsard. Han introduserte ikke sonetten til fransk, men han praktiserte den kort tid etter dens introduksjon og med beundringsverdig dyktighet. Det berømte «Quand vous serez bien vieille» har blitt anerkjent som et praktstykke i fransk litteratur.
Ronsards tallrike oder er også meget interessante og i deres beste formgivning også perfekte komposisjoner. Han begynte med å imitere de strofiske arrangementet til antikkens forfattere, men forlot denne kort tid etter til fordel for Horatius’ rimarrangement istedenfor nøyaktig kvantitativ versemål. På dette viset frambrakte han noen utsøkte melodiøse vers som forsvant med 1600-tallet.
Hans mer vedvarende verker har stundom framvist et dårlig utvalg av versemål, og hans leilighetsdikt, epistler, hyrdedikt, elegier og annet, er skadet av dens store mengde, men forordet til Franciade er fint stykke diktning, det er i motsetning til hovedverket, som det overstråler, behandlet som en alexandriane. Han er best i sine lange rekker av sonetter og oder til Cassandra og andre. Han så på dikterkunsten og på den kjærligheten som han skrev om som guddommelig inspirert, og hans diktning tenderte derfor stadig til å bli både privat og utilgjengelig for andre enn den innvidde leser, men hans behandling av språk og versemål var som oftest utsøkt.
Hiskjo
Hiskjo er en øy og et fiskevær i Bømlo kommune i Vestland fylke.
Historie
Hiskjo er et gammelt øysamfunn. Øyen er nevnt i skriftlige kilder fra så tidlig som 1563, da skrevet Hyskenn. På folkemunne kaller man av og til Hiskjo for Hisken. Før i tiden var det et klyngetun som lå omtrent der skolehuset ligger nå. Man kan fortsatt se rester etter denne gamle bebyggelsen med "Olsamuren" som er en forlatt husgrunn, "Foldrøyhuset" og steinbryggene i stranden nedenfor.
Etymologi
Hvor navnet Hiskjo kommer fra, er ukjent. En teori er at det kommer fra det norrøne ordet "hít", som er en skinnsekk laget av flådd dyrehud. I denne sammenhengen kan de være de mente "avskåret" eller "kløvet" med referanse til topografien på øyen. En annen teori er at navnet stammer fra det eldre ordet "hissa", "vannsele", og at den gamle formen på navnet "Hiskjo" kan ha vært Hisk eller Hysk.
Øst for Hiskjo ligger Hiskholmen; et gammelt gjestgiversted, sjenkested, kremmersted og røkeri med røtter tilbake til 1600-tallet. Hiskjo fikk veiforbindelse med fastlands-Bømlo den 29. november, 1979, da Hiskabrua ble åpnet.
Le petit cordonnier
«Le petit cordonnier» er en fransk sang med melodi av Rudi Revil. Den franskspråklige originalteksten var skrevet av Francois Lemarque. Engelsk tittel er «The Little Shoemaker». Den engelskspråklige teksten var skrevet av Geoffrey Claremont Parsons, Nathan Korb (Francois Lemarque) og John Turner.
I USA ble den bestselgende versjonen spilt inn på plate av The Gaylords. Den kom på Billboard Best Seller-listen i 1954. I Storbritannia ble «The Little Shoemaker» den første listeplasserte hiten for Petula Clark samme år.
Innspillingen med The Gaylords ble utgitt av Mercury Records med katalognummer 70403.
Innspillingen med The Hugo Winterhalter Orchestra fra 25. april 1954 ble utgitt av RCA Victor Records med katalognummer 20-5769. Den andre siden var «The Magic Tango».
Sangen ble også spilt inn på plate av Rosemary Clooney 9. juli 1954 og kombinerte den engelske teksten med noe av den franske originalteksten.
Alma Cogan and The Kordites with orchestra cond. by Frank Cordell spilte den inn i London 7. april 1954. Sangen ble utgitt av EMI på His Master's Voice-etiketten med katalognumrene B 10698 og 7M 219. I Norge ble den utgitt på His Master's Voice A.L. 3475. Den andre siden på alle utgivelsene var «Chiqui Chaqui».
Knud Pfeiffer har skrevet en dansk tekst. Den danske tittelen er «Den lille skomager». Raquel Rastenni, akk. Harry Felberts sekstett, Dir.: Harry Felbert spilte den inn i København i 1954. Sangen ble utgitt på His Master's Voice X 8211 (i Danmark) og på His Master's Voice A.L. 3459 (i Norge). Den ble arrangert av Ole Mortensen.
Det er også skrevet en islandsk tekst. Den islansdske tittelen er «Tøfraskornir». Adda Ørnulfsdottir med B.G. Kvintettinn spilte den inn 5, januar 1955 Sangen ble utgitt på 78-platen HSH (Hjlodfæraverzlun Sigridar Helgadottir) Nr.
Norsk versjon
Erik Diesen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Den lille skomaker». The Monn Keys med Egil Monn-Iversens orkester har spilt den inn. Den ble utgitt på Musica A 5106 i 1954.
Ten Pence
Ten pence er en britisk mynt som først ble produsert i 1971 etter desimaliseringen. Den er verdt en tiendedel av et britisk pund.
Two Shilling mynten som ble produsert før 1971 gikk som en ti pence, i og med at den var verdt en tiendedel av et pund, altså det samme som 10 nye pence. 10-pence myntene ble laget i samme størrelse som den gamle 2 shilling-mynten, men i 1992 ble 10-pence mynten laget i en mindre størrelse og 2 shilling-myntene ble dermed tatt ut av sirkulasjon.
Tour de France 2005
Tour de France 2005 er den 92. utgaven av Tour de France. Rittet ble i utgangspunktet vunnet av Lance Armstrong, som vant for syvende gang på rad. I 2012 ble han fratatt seieren uten at noen ny vinner ble kåret. Den neste på resultatlista, Ivan Basso, ble suspendert fra sitt lag året etter, også han for dopingmistanker. Tour de France 2005 står derfor uten sammenlagtvinner. Løpet ble holdt fra 2. juli til 24. juli og gikk hovedsakelig i Frankrike, i tillegg til kortere stopp i Tyskland og byen Karlsruhe. Løpet fulgte klokken og passerte først innom Alpene og deretter Pyreneene. Årets tourløype ble annonsert den 28. oktober.
Tour de France 2005
Løpet i 2005 er på totalt 3607 km fordelt på 21 etapper. Av disse er det totalt 3 tempoetapper. Det er også kun 3 etapper som ender med en klatring mot mål (Courchevel, Ax-3 Domaines og Pla d'Adet), dette er et lavere antall enn det som har vanlig i tidligere år. Som vanlig ender løpet på Champs-Élysées i Paris.
De første etappene blir for tredje gang på 12 år syklet i departementet Vendée. Tradisjonelt sykles det en prolog den første dagen. I årets tour er denne erstattet med en 20 km lang individuell tempoetappe, som er over dobbelt så lang som vanlig. På 5. etappe sykles det lagtempo. På nest siste etappe sykles det igjen en svært avgjørende individuell tempo, før rittet avsluttes i Paris.
Rittets hviledager er 11. og 18. juli.
I denne utgaven av Touren var det det også en markering av det tragiske dødsfallet til den italienske syklisten Fabio Casartelli. Dette skjedde på 15. etappe da syklistene passererte Col de Portet d'Aspet hvor Casartelli døde på samme etappe 10 år tidligere. Det markeres også at det er 100 år siden Touren hadde sin første klatreetappe opp fjellet Ballon d'Alsace. På 9. etappe ble dette markert, akkurat 100 år etter denne spede starten på fjellene som Touren er blitt verdenskjent for.
Lance Armstrong
Armstrong vant sin 7. og siste tour i denne utgaven. Etter målgang på Champs-Élysées satte han punktum for det som da syntes å være en av historiens aller største idrettskarrierer uansett gren. Armstrong var svært dominerende i 2005-rittet. Selv om han bare vant én etappe lot han aldri hovedkonkurrentene Ivan Basso og Jan Ullrich få muligheten til å ta inn ett eneste sekund på sammenlagtledelsen i de viktige etappene. Armstrong vant rittet med knusende tall og var til slutt hele 4 minutter og 40 sekunder foran Ivan Basso i sammendraget. Det ble sagt at Armstrong «gav seg på topp», minst like god som da han vant touren for første gang, men det viste seg senere at han trolig la opp grunnet nye dopingregler. I sitt siste Tour de France vant Lance Armstrong, 20. etappe. Armstrong syklet i gul trøye i dominerende 17 av totalt 21 etapper i sin siste tour.
Deltagende lag og ryttere
21 lag med 189 utøvere stilte til start, blant disse de to nordmennene Thor Hushovd og Kurt Asle Arvesen
Shaquille O’Neal
Shaquille Rashaun «Shaq» O'Neal (født 6. mars 1972) er en tidligere amerikansk basketballspiller som spilte i NBA. O'Neal er 2,16 meter høy og veide nesten 150 kg da han spilte, og har gjennom sin karriere vært en av de største stjernene i den amerikanske basketballigaen. Han er kjent for å ha brukt sin styrke og størrelse til å score poeng nære kurven, og for å ta returer. Han blir, til tross for sin stjernestatus, sett på som en av de dårligste skytterne i NBA. O'Neal ble kåret til ligaens mest verdifulle spiller i 2000.
Spillerkarriere
O'Neal debuterte i NBA for Orlando Magic i 1992 og ble samme sesong kåret til ligaens beste nykommer («Rookie of the Year»). Etter fire sesonger i Orlando gikk han til Los Angeles Lakers sommeren 1996, hvor han ble lagkamerat med en annen superstjerne, Kobe Bryant. Selv om de to stjernene sjelden kom overens, vant Lakers tre NBA-mesterskap på rad mellom 2000 og 2002.
O'Neal forlot Lakers sommeren 2004, angivelig på grunn av samarbeidsproblemene med Bryant, og signerte for Miami Heat.
Matt Uelmen
Matt Uelmen (født 31. juli 1972) er en amerikansk musikkomponist mest kjent for sine komposisjoner til videospillene Diablo, Diablo II og World of Warcraft: The Burning Crusade. I 2007 forlot han Blizzard og begynte etter en stund å komponere hjemmefra for Runic Games.
Shaquille O’Neal
Spillerkarriere
Fire år senere, i februar 2008, ble han byttet mot Shawn Marion og Marcus Banks til Phoenix Suns.
Etter mye spekulasjoner rundt at O'Neal skulle skifte klubb, ble han den 24. juni 2009 byttet fra Phoenix Suns til Cleveland Cavaliers og sluttet seg til spilleren LeBron James, som spilte på laget på denne tiden. Cleveland Cavaliers måtte gi fra seg Sasha Pavlovic, Ben Wallace, 500 000 dollar og Cavaliers' andre valg i NBA-draftet i 2010 for å få O'Neal.
Sommeren 2010 mistet han kontrakten med Cleveland Cavaliers, og han stod med det uten kontrakt. Mange sportseksperter sa at grunnen til at han var uten kontrakt i flere måneder var fordi han krevde en lønn som var høyere enn 5 millioner dollar i året og en avtale som gjør at han skulle starte kamper for laget. Mange mente at dette var urealistisk med tanke på at han var 38 år og det faktum av at O'Neal aldri har vært noe særlig god til å løpe, og da særlig ikke god til dette i hans senere år av basketkarrieren. 4. august samme år signerte han en kontrakt med Boston Celtics der han vil tjente i overkant av 2,75 millioner dollar på to år.
Karriere utover basketball
Shaquille O'Neal har, i tillegg til å være blant de mest kjente basketballspillerne gjennom tidene, også prøvd seg som skuespiller i filmene Blue Chips og Kazaam, i tillegg til animasjonsfilmer, musikkvideoer og TV-serier. O'Neal har også vært på en rekke talkshow og realityshow, som NBA Ballers, Punk'd og Shaq Vs.
I tillegg er O'Neal ekstra kjent for sine utsagn utenfor basketballbanen, og han er en vanlig mann å imitere. O'Neal snakker med dyp stemme og til tider veldig monotont. O'Neal kommer ofte med en vits i sine intervjuer, og i TV-innslaget «SportsCentre Top 10 – Shaq Top 10 Quotes» sa programlederen: «Stick a michrophone in the big Diesel's face, and you never know what you're gonna get.»
Holodomor
miniatyr|Fotgjengere og utsultede lik i [[Kharkiv under holodomor, hungersnøden i Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk 1932–1933. Sultkatastrofen skyldtes tørke og konfliktfylte omorganiseringer i det sovjetiske samfunnet, og en åttedel av republikkens innbyggere omkom. Alexander Wienerberger 1933]]
Holodomor (ukrainsk: Голодомор, avledet fra морити голодом, «å utsulte til døde» ) var en menneskeskapt hungersnød som rammet Ukraina fra høsten 1932 til sommeren 1933. Holodomor var del av en mer vidtrekkende hungerkatastrofe i kornproduserende områder av Sovjetunionen som ble utløst av Stalin-regimets tvangskollektivisering av landbruket og innføring av planøkonomi. Hungersnøden i Ukraina skiller seg imidlertid fra liknende sultkatastrofer i andre deler av Sovjetunionen, både i årsaker, forløp og omfang.
I løpet av holodomor døde anslagsvis mellom tre og fire millioner mennesker av sult i de områdene som på den tiden tilhørte Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk; en katastrofe uten sidestykke i fredstid i ukrainsk historie. Videre rammet hungersnøden den ukrainske minoritetsbefolkningen i det sørlige Russland hardt, og da særlig i området øst for Azovhavet. I tillegg førte hungersnøden også til et betydelig fødselsunderskudd, som ofte regnes med som tap av liv. Det har vært betydelig usikkerhet knyttet til tallene, og inntil ganske nylig har det vært vanlig med langt høyere anslag. Beregningene har også vært påvirket av ideologisk syn på historien.
Fairytale
«Fairytale» (norsk: eventyr) er en norsk folkemusikk-inspirert popsang som vant Melodi Grand Prix 2009 og deretter Eurovision Song Contest samme år. Sangen ble skrevet og fremført av Alexander Rybak, akkompagnert av to støttevokalister og tre dansere fra fridansgruppen Frikar.
Holodomor
Ordbakgrunn
Ordet ble benyttet på trykk i 1930-årene i utgivelser av ukrainere i Tsjekkoslovakia (da i formen haladamor), og i 1978 av ukrainske immigrantorganisasjoner i USA og Canada. I Sovjetunionen, der Ukraina var en delrepublikk, ble enhver henvisning til sulten slått ned, selv etter avstaliniseringen i 1956. Historikere kunne bare snakke om «vanskeligheter med mat» og selve bruken av ordet golod/holod («hungersnød, sult») var forbudt.
Rekkevidde og varighet
Sultkatastrofen hadde blitt forutsett så langt tilbake som i 1930 av akademikere og rådgivere for myndighetene i den sovjetiske republikken Ukraina, men få eller ingen tiltak ble iverksatt for å forhindre det. Foruten sovjetiske Ukraina påvirket hungersnøden også sovjetiske Moldova (som var en del av sovjetisk Ukraina på denne tiden) våren 1932 og fra februar til juli 1933. Det største antallet ofre dokumentert er fra våren 1933. Mellom 1926 og 1939 ble befolkningen i Ukraina redusert med 6,6 %. I samme periode økte den i Russland og Hviterussland med henholdsvis med 16,9 % og 11,7 %.
Fra innhøstingen i 1932 greide de sovjetiske myndighetene å framskaffe bare 4,3 millioner tonn, sammenlignet med 7,2 millioner tonn oppnådd i 1931. Rasjonene i byene ble drastisk redusert, og vinteren 1932/33 og våren 1933 sultet mange i urbane områder. Arbeidere i byområdene fikk ekstra matkvoter gjennom et rasjoneringssystem (og kunne derfor tidvis gi støtte til sine sultende slektninger på landet), men rasjonene ble gradvis fjernet, og våren 1933 var det også utbredt hungersnød i urbane områder. På samme tid ble arbeiderne vist propagandafilmer hvor alle bønder ble framstilt som kontrarevolusjonære som skjulte korn og poteter på en tid da arbeidere, som ble framstilt som å bygge sosialismens «strålende framtid», sultet.
Fairytale
Melodi Grand Prix
Da sangen deltok i Delfinale 3 i Skien 7. februar 2009, ble den en øyeblikkelig hit. «Fairytale» kvalifiserte seg direkte til finalen og gikk inn på en tredjeplass på VG-lista uka etter. I finaleuken gikk «Fairytale» til topps på listen, og dette er første gang en deltakerlåt har toppet salgslisten før den norske finalen.
Holodomor
Rekkevidde og varighet
De første rapportene om storstilt feilernæring og død etter sult kom fra to urbane områder i byen Uman i januar 1933 ved provinsene (oblast) Vinnytsia og Kyiv. I midten av januar 1933 ble det rapportert om storstilte «vanskeligheter» med mat i urbane områder som hadde fått forsyningene redusert av rasjoneringssystemet. Kuttene var vedtatt av det ukrainske kommunistpartiets sentralkomité i desember 1932. I begynnelsen av februar 1933, i henhold til rapporter fra lokale myndigheter og ukrainsk statspoliti (GPU), var områdene i Dnipropetrovsk oblast hardest rammet av matmangelen. Her var det også epidemier av tyfoidfeber og malaria. Oblastene Odessa og Kyiv var på henholdsvis andre- og tredjeplass. I midten av mars kom de fleste rapportene om hungersnød fra Kyiv oblast.
Fairytale
Melodi Grand Prix
I finalen i Oslo Spektrum lørdag 21. februar var «Fairytale» det sjette bidraget ut på scenen og kvalifiserte seg til gullfinalen. Der vant låten den mest knusende seieren i Melodi Grand Prix' historie. «Fairytale» fikk til sammen 747 888 stemmer – mer enn seks ganger så mange stemmer som Tone Damli som ble nummer to. Alexander Rybak fikk over 77 prosent av de 925 507 telefonstemmene som kom inn til de fire gullfinalistene.
«Fairytale» ble liggende på VG-lista i hele 22 uker, hvorav ti uker som nummer én. Dette er den største suksessen til en norsk vinner noen gang.
Veien mot Eurovision
Frem mot Eurovision Song Contest i Moskva ble «Fairytale» en stadig større favoritt til å vinne. Rybak ble raskt en stor kjendis i Norge, og norsk presse skrev om alt de kom om over – alt fra å finne jenta han sang om, til å analysere teksten og språket i sangen. Også utlandet fattet interesse for Alexander Rybak, og han ble overøst med blomster, brev og lykkeønskinger fra hele Europa. Sangeren preget både hitlister, forsider og ble til og med parodiert i VG Netts animasjonsserie Fanthomas.
Holodomor
Rekkevidde og varighet
I midten av april 1933 lå Kharkiv oblast øverst på listen over de mest utsatte områdene, mens oblastene Kyiv, Dnipropetrovsk, Odessa, Vinnytsia og Donetsk og republikken Moldova fulgte etter på listen. Rapporter om massedød på grunn av sult, datert fra midten av mai og fram til begynnelsen av juni 1933, kom fra administrative enheter (rajon) i oblastene Kyiv og Kharkiv. På listen over områder som var mindre påvirket var Tsjernihiv oblast og de nordlige delene av oblastene Kyiv og Vinnytsia. Forordningen til Kommunistpartiets sentralkomité av 8. februar 1933 slo fast at ingen sulttilfeller skulle forbli ubehandlet. Lokale myndigheter måtte rapportere antall sultende, om årsak til hungersnød, antall døde av sult, matbistand fra lokale kilder og nødvendig matbistand fra sentralt hold. GPU håndterte parallell rapportering og matbistand i sovjetiske Ukraina. Mange av disse regionale rapportene og de fleste sentrale rapportene med sammendrag er i dag tilgjengelige i sentrale og regionale arkiver i Ukraina. The Ukrainian Weekly, den eldste engelskspråklige avisen i Nord-Amerika om ukrainske forhold, grunnlagt i oktober 1933, rapporterte om situasjonen i 1933, skrev om vansker i kommunikasjonen og ba om hjelp med situasjonen i Ukraina.
Fairytale
Eurovision Song Contest
Alexander Rybak deltok i den andre semifinalen i Moskva torsdag 14. mai 2009. Der hadde han startnummer 6, og han vant semifinalen med 201 poeng. Dermed kvalifiserte han seg til finalen lørdag 16. mai. I finalen hadde Rybak startnummer 20, og han stilte på scenen med det velkjente kostymet og fela si. Som i den norske finalen fikk Rybak støtte fra Frikar-danserne Hallgrim Hansegård, Sigbjørn Rua og Torkjell Børsheim samt koristene Karianne Kjærnes og Jorunn Hauge.
Holodomor
Rekkevidde og varighet
Bevis på utstrakt kannibalisme ble dokumentert under holodomor. Overlevelse var både en moralsk og en fysisk kamp. En kvinnelig lege skrev til en venn i juni 1933 at hun ennå ikke var blitt kannibal, men var «ikke sikker på at jeg ikke vil bli en, i løpet av den tiden det tar før brevet mitt når deg.» Rettskafne mennesker døde først. De som ikke ville stjele eller prostituere seg, døde. De som ga andre mat, døde. De som vegret seg mot å spise lik, døde. De som ikke drepte sine medborgere, døde. Foreldre som vegret seg mot kannibalisme, døde før sine barn.
Fairytale
Eurovision Song Contest
Da avstemningen startet, tok Norge ledelsen fra start. Etter at resultatene fra ti land var kommet inn, ledet Norges bidrag med dobbelt så mange poeng som andreplassen, og til slutt vant låten suverent med 16 tolvere og hele 387 poeng. Dette var 169 poeng mer enn Island som kom på andreplass. Poengsummen var tidenes høyeste i konkurransen, og den ble ikke slått før i 2016, da poengsystemet ble endret. Seieren var Norges tredje i konkurransen, de to første var «La det swinge» i 1985 og «Nocturne» i 1995.
Teksten
Sangen handler om at Rybak ser tilbake til sin ungdomsforelskelse. Med tiden gled de to fra hverandre, men han har ikke kommet over henne. Når han finner henne, skal han vinne henne tilbake, for hun er hans «eventyr». Jenta i teksten er Rybaks ekskjæreste, fiolinisten Ingrid Berg Mehus, som selv deltok i Melodi Grand Prix ti år senere.
Holodomor
Rekkevidde og varighet
Det sovjetiske regimet trykket plakater som erklærte: «Å spise dine barn er en barbarisk handling.» Mer enn 2 600 mennesker ble dømt for kannibalisme i løpet av holodomor.
Fairytale
Salgssuksess
«Fairytale» ble første gang spilt på norsk radio 9. januar 2009 og samtidig gjort tilgjengelig for nedlastning for mobilkundene til Telenor, som hadde inngått en eksklusiv avtale med NRK. 12. januar 2009 ble låten offisielt utgitt for digital nedlastning i Norge.
«Fairytale» debuterte på en tredjeplass på VG-lista etter å ha deltatt i delfinalen i Skien, og uken før finalen toppet den listen. Dette var første gang en Melodi Grand Prix-låt toppet Norges offisielle salgsliste før finalen. Låten forble på listen i 22 uker, hvorav ti uker som nummer én. «Fairytale» ble også A-listet på flere norske radiokanaler, blant annet P3.
Holodomor
Årsaker
Stalins plan for kjapp industrialisering av Sovjetunionen var basert på tvangskollektivisering av jordbruket fra starten av 1930. Dette skulle skvise bøndene for de ressursene som trengtes for å finansiere industrialisering. Det var ikke bøndenes overskudd man skulle forsyne seg av, tvert om skulle statens rekvireringer etterlate bondestanden i nød. Det artet seg slik at mens sovjetisk eksport av fødevarer økte etter 1930, sultet millioner av bønder i hjel. Omtalt som «terror-hungersnøden» ble sultkatastrofen ikke nevnt med ett ord i sovjetisk presse, og Sovjetunionen avslo også hjelp de ble tilbudt fra utlandet.
Årsakene til sultkatastrofen er et emne for akademisk og politisk debatt. En del forskere konkluderer med at den menneskeskapte sulten var en konsekvens av økonomiske problemer knyttet til endringer iverksatt under perioden med den sovjetiske industrialiseringen. Andre forskere har pekt på et systematisk sett av politiske handlinger iverksatt av den sovjetiske regjeringen under Stalin, i den hensikt å utrydde ukrainsk uavhengighetsbevegelse.
Som reaksjon på det demografiske sammenbruddet etter holodomor beordret de sovjetiske myndighetene en storstilt ny bosetning ved å flytte over 117 000 bønder fra fjerne regioner i Sovjetunionen for å overta de forlatte gårdene.
Dødsofre
Sovjetunionen nektet lenge for at det i det hele tatt hadde vært noen hungerkatastrofe i Sovjetunionen på 1930-tallet. Noen offisiell anerkjennelse kom ikke før i desember 1987. Tilgangen til de aktuelle arkivene var i stor grad begrenset helt frem til sent på 80-tallet. Tallgrunnlaget var uansett usikkert da kvaliteten på og troverdigheten til det sovjetiske tallgrunnlaget ikke var kjent. Demografiske analyser må også ta høyde for usikkerhet knyttet til hvor mye fødselsraten hadde sunket fra de høye nivåene på 20-tallet til begynnelsen av 30-tallet, uavhengig av hungersnøden.
Beregninger av menneskelige tap grunnet sultedød må ta i betraktning antallet involvert i utvandring og flytting. Her kan det være mangler ved de registrerte dataene. Videre vil de være usikkerhet knyttet til uregistrert utvandring fra Sovjetunionen og uregistrert frivillig eller tvungen intern flytting. I henhold til sovjetisk statistikk var migrasjonsbalansen for den ukrainske befolkningen i årene 1927–1936 i tap på 1,343 millioner mennesker. Selv når dataene ble samlet, erkjente sovjetiske statistiske institusjoner at presisjonen var mindre enn for data av naturlige befolkningsendringer. Det totale antallet døde i Ukraina grunnet unaturlige årsaker i tiåret var 3,238 millioner; tatt i betraktning manglende nøyaktighet, er estimatet for menneskelig død mellom 2,2 millioner og 3,5 millioner døde.
En viktig årsak til ulike tall er at beregninger av antall døde varierer i geografisk dekning, en del benytter Ukrainas grenser fra 1933, en del de nåværende grensene, og en del teller etniske ukrainere. En del ekstrapolerer på grunnlag av antall døde i et gitt område, mens andre benytter tall fra arkiver. En del historikere har betvilt nøyaktigheten av sovjetiske folketellinger da de kan være en refleksjon av sovjetisk propaganda. Andre beregninger kommer fra bokførte diskusjoner mellom internasjonale politikere. Den britiske statsministeren Winston Churchill fikk i en samtale med Josef Stalin i august 1942 hans overslag på antall «kulakker» som ble undertrykt for å gjøre motstand mot kollektiviseringen, som var 10 millioner for hele Sovjetunionen, framfor kun i Ukraina. Ved å benytte dette antallet antydet Stalin at det ikke bare omfattet de som mistet livet, men også de som ble tvangsdeportert. I tillegg finnes uenigheten om antallet døde i konsentrasjonsleirene i Gulag skal regnes med, eller kun de som døde hjemtraktene.
Sovjetiske arkiver viste at dødsraten var høyere enn normalt i Ukraina i 1932–1933, og utgjorde et minimum av 1,8 millioner (2,7 inkludert fødselstap). Kilder hevder videre at avhengig av beregninger gjort av uregistrert dødelighet og natalitet (det vil si antall fødsler sett i forhold til befolkningstallet i et gitt tidsrom), ville disse tallene øke til et nivå på 2,8 millioner til et maksimum av 4,8 millioner overskytende døde (det vil si over de som normalt ville ha dødd i et gitt tidsrom) og til 3,7 millioner til et maksimum av 6,7 millioner døde (inkludert i fødselstap) av befolkningen. I 1932–1933 var det 1,2 millioner tilfeller av tyfus og 500 000 tilfeller av tyfoidfeber. Feilernæring økte dødshyppigheten for mange sykdommer, og er ikke regnet med av mange historikere. Den største registrerte økningen av tyfus var fra 1932 til 1934, som oftest spredd av lus. I forbindelse med feilslått innhøsting og økende fattigdom er det sannsynlig at forekomsten av lus vil øke. Samling av et stort antall flyktninger på jernbanestasjoner, på tog og andre trange steder, øker sjansene for spredning. I 1933 var antallet registrerte tilfeller 20 ganger høyere enn nivået i 1929. Antall tilfeller per hode i befolkningen registrert i Ukraina var allerede betydelig høyere enn i Sovjetunionen som helhet. I juni 1933 hadde forekomsten i Ukraina økt med bortimot ti ganger nivået i januar, langt høyere enn i resten av Sovjetunionen. Antall bokførte tilfeller av overskuddsdødsfall (dødsfall utover normalen) trukket ut av statistikken for fødsel og død fra sovjetiske arkiver, er motstridende. Dataene går ikke opp i forskjellene mellom resultatene av folketellingene i 1926 og 1937. Stanislav Kultsjytskyj oppsummerte avklassifisert sovjetisk statistikk som visning av en befolkningsnedgang på 538 000 mennesker i sovjetiske Ukraina mellom folketellingen i 1926 (28 925 976) og 1937 (28 388 000).
I henhold til en beregning var rundt 81,3 % av sultofrene i sovjetiske Ukraina etniske ukrainere, 4,5 % russere, 1,4 % jøder og 1,1 % polakker. Mange hviterussere, ungarere, volgatyskere og andre folkegrupper ble også ofre. Den ukrainske rurale befolkningen var hardest rammet av holodomor. Ettersom bondestanden utgjorde en demografisk ryggrad i den ukrainske nasjonen, påvirket tragedien ukrainerne i mange år. I en meningsmåling i Ukraina i oktober 2013 var det 38,7 % som hevdet at «min familie hadde folk påvirket av sulten», 39,2 % uttalte at de ikke hadde slike slektninger, og 22,1 % visste ikke.
Rundt tusenårsskiftet var den rådende oppfatningen at mellom syv og ti millioner hadde mistet livet i Holdomor. I en fellesuttalelse fra De forente nasjoner (FN), undertegnet av 25 stater i 2003, ble dødstallet satt til mellom syv og ti millioner. Nyere demografiske analyser har bidratt til å redusere usikkerhetene, noe som har bidratt til å nedjustere tallene kraftig. En fransk-ukrainsk studie i 2009 anslo de direkte dødsfallene i Ukraina så lavt som 2,6 millioner. Yale-historikeren Timothy Snyder landet i sin bok Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin på 3,3 millioner. En forskergruppe tilknyttet det Ukrainske vitenskapsakademi i Kyiv anslo i studien Demography of a man-made human catastrophe: The case of massive famine in Ukraine 1932–1933, tallet til 3,9 millioner, med 0,6 millioner tapte fødsler i tillegg. Stanislav Kultsjytskyj, som tidligere hadde angitt et noe lavere tall, legger nå denne studiens anslag til grunn.
Spørsmålet om folkemord
Robert Conquest, forfatteren av The Harvest of Sorrow (1986), har uttalt at hungeren i 1932–1933 var et bevisst massemord, om ikke folkemord. Historikerne R.W. Davies og Wheatcroft mener at om industrialiseringen var blitt forlatt, kunne sultedøden ha blitt «forhindret» eller i det minste vært betydelig mindre. De ser lederskapet under Stalin som betydelig forfeilet i planleggingen av industrialiseringen av jordbruket:
Michael Ellman, ekspert på Sovjetunionens økonomi, argumenterer for at i tillegg til internering i Gulags konsentrasjonsleirer og henrettelser ved skyting (Закон о трёх колосках, loven mot tre aks, det vil si mot stjeling av korn fra kollektivgårdene) finnes det bevis på at Stalin benyttet sult som et våpen i sin krig mot bøndene. Han analyserte handlingene til sovjetiske myndigheter, to av kommisjonene og en utelatelse: (i) eksport av 1,8 millioner tonn korn under storstilt sultkatastrofe (nok til fø mer enn fem millioner mennesker i et år); (ii) forhindre migrasjon fra områder preget av sult (som er estimert til å ligge på 150 000 mennesker); og (iii) foretok ingen anstrengelser for å sikre bistand av korn fra utlandet (estimert til å ha forårsaket 1,5 millioner døde), foruten stalinistregimets holdning i 1932–1933, at mange av de som døde var «kontrarevolusjonære», «dagdrivere» eller «tyver» som helt og holdent fortjente å dø. Basert på denne analysen konkluderte Ellman med at handlingene til Stalins myndighetspersoner mot ukrainere ikke møtte standardene av særskilt hensikt påkrevd for å bevise folkemord som definert av Forente nasjoners konvensjon (med unntak av tilfellet med ukrainere i Kuban i sørlige Russland).
Ellman konkluderte også at handlingene til Stalins myndigheter møtte den løsere definisjonen av folkemord; men under denne løsere definisjonen, i henhold til Ellman, er folkemord en vanlig historisk hendelse. Angående Stalins handlinger tidlig i 1930-årene uttaler Ellman utvetydig at i henhold til samtidens internasjonale straffelov er Stalin «klart skyldig» i «en rekke forbrytelser mot menneskeheten» og at i henhold til internasjonal straffelov er det eneste som kan forsvare Stalin fra en anklage om massemord «å argumentere for at han var uvitende om konsekvensene av sine handlinger.»
Adam Jones, som forsker på folkemord, understreker at mange av det sovjetiske lederskapets handlinger i 1931–1932 burde bli betraktet som folkemord. Ikke bare drepte hungeren millioner, den skjedde med «et bakteppe av forfølgelse, massehenrettelser og fengsling som åpenbart hadde som mål å underminere ukrainerne som en nasjonal gruppe.» Norman Naimark, historiker ved Universitetet i Stanford, spesialisert på folkemord og etnisk rensing, har hevdet at en del av handlingene til Stalins regime, ikke bare under holodomor, men også under раскулачивание, raskulatsjivanije (den sovjetiske kampanjen med politisk undertrykkelse, arrestasjoner, deportasjoner og henrettelser av millioner bønder og deres familier i årene 1929–1932) og særskilte målrettede angrep mot bestemte etniske grupper også kan bli forstått som folkemord. I 2006 avklassifiserte Ukrainas sikkerhetstjeneste mer enn 5000 sider av holodomorarkivene. Disse dokumentene antyder at det sovjetiske regimet behandlet Ukraina særskilt under hungersnøden ved bevisst å ikke tillate at landet fikk humanitær hjelp.
Snyder forsikret i 1933 at «Josef Stalin bevisst sultet Ukraina» gjennom en «hjerteløs kampanje av rekvireringer som startet Europas tidsalder av massedrap.» Han argumenterte at sovjeterne selv «forsikret seg at begrepet folkemord, mostridende til Lemkins intensjoner, ekskluderte politiske og økonomiske grupper.» Dermed kan hungerkatastrofen i Ukraina beskrives som «noe som er mindre preget av folkemord ettersom det var rettet mot en klasse, kulakker, foruten en nasjon, Ukraina.»
Begrepet folkemord (genocide) ble lansert av den polsk-jødiske advokaten Raphael Lemkin i 1944. Lemkin forfattet også utkastet til lovteksten for FN om straff av folkemord i 1947 (enstemmig vedtatt året etter). I en tale i 1953 uttalte Lemkin at «ødeleggelsen av den ukrainske nasjon» som det «klassiske eksempelet på folkemord», for
Senere vurderinger
miniatyr|Ukrainian Canadian Congress' (UCC) minnesmerke over ofrene for holodomor i [[Calgary er dekorert med russisk-ortodoks kors.]] Holodomor er siden 2006 blitt beskrevet av Ukraina og 15 andre land som et folkemord på det ukrainske folket, utført av Stalins regime. Diskusjonen om holodomor kretser om hvorvidt, eller i hvor stor grad, sultkatastrofen ble skapt med overlegg for å rydde «kulakkene» av veien. Kulakk er et eldre russisk skjellsord for selveiende storbønder, og særlig dem som motsatte seg tvangskollektiviseringen etter den russiske revolusjonen. Denne forklaringen veies opp mot andre årsaker til katastrofen, som feilslått industrialisering av landbruket og Stalins tiltak som følge av den vestlige gullblokaden av Sovjetunionen.