cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dave Hicks
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1963 til 1966, med 15.-plass i 1965/66 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Oberstdorf 27. desember 1964. I OL i Innsbruck i 1964 ble han nummer 29 i storbakken i Innsbruck og nummer 41 i normalbakken i Seefeld. I VM i Oslo i 1966 ble han nummer 39 i normalbakken og nummer 61 (sist) i storbakken.
Dave Hicks ble nasjonal mester i USA i 1965.
Russlands fjerne østen
Russlands fjerne østen (russisk: Да́льний Восто́к Росси́и; ) er en betegnelse om den russiske delen av Det fjerne østen, det vil si de ekstreme østlige delene av Russland, mellom Sibir og Stillehavet. Dalnevostotjnyj (engelsk: «The Russian Far Eastern Federal District») må ikke forveksles med Sibirskij (engelsk: Siberian Federal District), som ikke strekker seg hele veien til Stillehavet.
Dongfeng-demningen
Dongfeng-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Wujiang i provinsen Guizhou i det sørlig-sentrale Kina. Installert effekt er 695 MW.
Demningen er en betong buedam som er 162 meter høy, og 254 meter lang.
Hongjiadu-demningen
Hongjiadu-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Wujiang i provinsen Guizhou i det sørlig-sentrale Kina. Installert effekt er 600 MW, fordelt på 3 like store turbiner.
Demningen er 179,5 meter høy og 427,7 meter lang, og er en betongdekket steinfyllingsdam (CFRD)..
Sopransaksofon
En sopransaksofon (også sopransax) er et musikkinstrument i saksofonfamilien, og er stemt i Bb.
Sopransaksofonen er den minste av de såkalte vanlige saksfonene (sopran-, alt-, tenor- og barytonsaksofon), og klinger én oktav lysere enn tenorsaksofonen. Saksofonen blir for det meste brukt innenfor jazz og i saksofonkvartetter, men brukes av og til i den klassiske musikken også.
Sopransaksofonene finnes hovedsakelig i to former, den rette og den bøyde.
Den rette sopransaksofonen likner mest på en klarinett, og halsen på instrumentet kan enten være lett bøyd eller rett. Lyden i den rette sopransaksofonen har en mer obo-aktig lyd enn den bøyde, og skal være enklere å intonere på. Denne typen er den mest produserte nå til dags.
Den bøyde sopransaksofonen likner en altsaksofon, bare i forminsket størrelse, men har en mindre bøy på halsen. Lyden i det bøyde hornet skal ha en mer saksofonlik lyd enn den rette, men skal være vanskeligere å intonere på. Den bøyde var til forskjell fra den rette mer vanlig på 1930-tallet.
I 2001 lagde belgieren François Louis aulokromen, et nytt treblåseinstrument som egentlig er to sopransaksofoner som er satt sammen, og man kan spille på det unisont eller tostemt.
De mest kjente sopransaksofonistene innenfor jazzen er John Coltrane, Sidney Bechet, Jan Garbarek, Wayne Shorter, Joe Farrell, Steve Lacy, Lucky Thompson, Branford Marsalis, Paul Winter og Dave Liebman. Innenfor smooth jazzen er de mest kjente Kenny G, Dave Koz og Grover Washington.
Så gøtt…
Så gøtt... er et musikkalbum med Anne Nørdsti, utgitt den 15. april 2011.
Tuomas Nieminen
Han debuterte i verdenscupen på skøyter 20. februar 2004.
Nieminen representerte Finland under Vinter-OL 2010 hvor han deltok på sprintdistansene.
Etter å ha lagt opp som aktiv utøver har Nieminen fortsatt som skøytetrener.
OL-resultater
Vancouver 2010
Bulgaria under EM i friidrett 2006
Bulgaria deltok med 17 utøvere under EM i friidrett 2006 som ble arrangert 7. –13. august 2006 i Göteborg. Bulgaria tok tre medaljer under mesterskapet.
Colors (album)
Colors er et musikkalbum med Christine Guldbrandsen, utgitt 8. april 2011.
Roncador
Roncador er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Fylkesvei 8124
Fylkesvei 8124 går mellom Forsøl og Hammerfest lufthavn i Hammerfest kommune. Veien er 8,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 391 (Finnmark).
Rio Negro (Paraná)
Rio Negro er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Bygdeliv
Bygdeliv er et musikkalbum med Anne Nørdsti, utgitt den 13. oktober 2004. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Booker T. & the M.G.’s
Booker T. & the M.G.'s er et amerikansk instrumentalt R&B og soul-band som ble startet i 1962 i Memphis i Tennessee av Booker T. Jones (orgel, piano), Steve Cropper (gitar), Lewie Steinberg (bass) og Al Jackson jr. (trommer). I 1965 ble Steinberg erstattet med Donald «Duck» Dunn, som var med i bandet til han døde i 2012. En av bandets mest kjente låter er «Green Onions» fra 1962.
Bokstavene M.G. i bandets navn er ifølge den offisielle forklaringen en forkortelse for Memphis Group. En annen versjon er at bokstavene er hentet fra bilmerket MG.
Booker T. & the M.G's ble valgt inn i Rock and Roll Hall of Fame i 1992.
Historie
Bandet var på 1960-tallet toneangivende innen utviklingen av soul-sjangrene «Southern soul» og «Memphis soul». De var husband for plateselskapet Stax Records og spilte på en rekke av selskapets utgivelser med blant andre Wilson Pickett, Otis Redding og Bill Withers. Av kjente låter bandet har spilt på kan nevnes «Walking the Dog», «Hold On, I'm Comin'», «Soul Man», «Who's Making Love», «I've Been Loving You Too Long (To Stop Now)» og «Try a Little Tenderness». Bandet har også hatt flere hitlåter under eget navn, som for eksempel «Green Onions», «Time Is Tight», «Hip-Hug Her» og «Hang 'Em High».
I 1970 spilte de inn albumet McLemore Avenue, en instrumentalversjon av The Beatles-albumet Abbey Road. Booker T. & the M.G.'s navnga sitt album etter gaten der Stax Records ligger. Bandet laget også sin versjon av albumcoveret, med bandmedlemmene som krysser gaten.
Booker T. Jones sluttet i bandet høsten 1970, og ikke lenge etter sluttet også Steve Cropper. Dunne og Jackson endret bandets navn til The MG's og fortsatte sammen med Bobby Manuel og Carson Whitsett. The MG's ga i 1973 ut et selvtitulert album, men ble snart oppløst på grunn av manglende suksess. I september 1975 var Dunne, Jones, Cropper og Jackson i seriøse diskusjoner om å gjenforene det «gamle» bandet, men disse planene fikk en brå slutt da Jackson ble myrdet 1. oktober 1975.
Princess Elizabeth Land
Princess Elizabeth Land er et landområde på det antarktiske kontinentet som strekker seg fra Amery Ice Shelf i Lars Christensen Land ved 73° østlig lengde til Cape Penck i Wilhelm II Land ved 87°43' østlig lengde. Området inngår i Australias kravområde i Antarktis, Australian Antarctic Territory.
Rondon
Rondon er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Booker T. & the M.G.’s
Historie
Bandet startet opp på nytt med Dunn, Cropper og Jones samt Willie Hall på trommer før også The MG's ble oppløst i 1977. Bandets medlemmer spilte siden sammen en rekke ganger, før de ble enige om en ny gjenforening i 1994. Siden da har de benyttet en rekke trommeslagere, blant andre Anton Fig, Steve Jordan og Steve Potts.
Bandet har på 1990- og 2000-tallet spilt sammen med artister som Bob Dylan, Stevie Wonder, Johnny Cash, Eric Clapton og Neil Young.
Frinnaryd
Frinnaryd er et tettsted i Aneby kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 204 innbyggere.
Arm
Arm, frambein eller forbein er i anatomien en betegnelse for de øvre eller fremre lemmene hos dyr. Begrepet brukes også om liknende lemmer, hos firbente dyr eller hos blekksprut.
Augusta County
Deler av Shenandoah nasjonalpark ligger i fylket.
Fylket er oppkalt etter prinsesse Augusta av Sachsen-Coburg-Gotha.
Arm
Hos primater er armene svært godt tilpasset klatring og avanserte, manipulative bevegelser og oppgaver. Kuleleddet i skulderen gjør det mulig å bevege armene sirkulært, mens de to benene i underarmen kan roteres rundt hverandre og gi enda større bevegelse og aksjonsradius.
Mennesker har normalt to armer, en på hver side av overkroppen. Hver arm har 30 ben, ledd, muskler, nerver og blodårer. Mange av musklene er aktive under helt hverdagslige gjøremål.
Oseaniatouren i landeveissykling 2015
Oseaniatouren i landeveissykling 2015 er den 11. sesongen av UCI Oceania Tour.
Princess Elizabeth Land
Kysten av Princess Elizabeth Land er delt i Ingrid Christensen Kyst fra 73°35'Ø til 81°24'Ø og Leopold og Astrid Kyst fra 81°24'Ø til 87°43'Ø.
Princess Elizabeth Land ble oppdaget 9. februar 1931 av BANZARE-ekspedisjonen under ledelse av Douglas Mawson, som kalte opp området etter den britiske prinsessen, senere dronning Elisabeth II.
Varkaus økonomiske region
thumb|Varkaus økonomiske region Varkaus økonomiske region (svensk: Varkaus ekonomiska region, finsk: Varkauden seutukunta) er en økonomisk region i landskapet Norra Savolax i Finland. Regionens areal er 2,044 km², og i 2011 var folketallet 33,011. Varkaus økonomiske region består av to kommuner:
Gongzhui vannkraftverk
Gongzhui vannkraftverk er et vannkraftverk i elva Dadu He i provinsen Sichuan i det sentrale Kina. Installert effekt er 718 MW. Anlegget stod ferdig utbygd i 1971.
Romsås kirke
Romsås kirke er en arbeidskirke fra 1995 i Oslo. Den har 300 plasser.
Joensuu
Joensuu er en kommune og en by i Finland og administrasjonssete i landskapet Norra Karelen. Den dekker et areal på 1,312.1 km². Kommunen har 75,088 innbyggere (2014). Navnet betyr elvemunningen, og det gamle svenske navnet på byen er Åminne. Joensuu har universitet og polyteknisk høgskole. European Forest Institute er basert i Joensuu.
Lazyboy
Lazyboy er et musikkprosjekt som ble startet av det tidligere Aqua-medlemmet Søren Nystrøm Rasted, i England også kjent som Lazy B. Det brukes muntlig språk, tips til selvhjelp, stemmer tilhørende folk på gata og kritikk av dagens samfunn tilsatt hiphop-rytmer – «Rhythm'n'Speak».
Sangen «Underwear Goes Inside the Pants» inneholder kritikk mot sider ved dagens samfunn, som f.eks. at fedme er den største helsetrusselen i USA, hvor folk heller sitter i lang kø til drive-thruen istedenfor å gå de fem meterne til nærmeste ledige kassadisk.
Prosjektet debutert med albumet Lazyboy TV i 2004 og mottok noe tv-tid med var videoen for «Facts of Life», men det var singelen «Underwear Goes Inside the Pants» som ga Lazyboy et navn, med 5.-plass på singlelisten i Australia og topplassering på nedlastningsbarometeret til iTunes. Til tross for dette oppnådde verken den andre singelen «Inhale Positivity» eller albumet «Lazyboy TV» noen internasjonale plasseringer.
I 2006 ble det kjent at prosjektet skiftet navn til Lazy B på sin utgivelse i Storbritannia i juli, etter avtale med møbelprodusenten La-Z-Boy «for ikke å skape noen forvirring mellom musikk og stoler».
Livli’ på låven
Livli' på låven er et konsertalbum med Anne Nørdsti, utgitt den 3. desember 2007.
Grunnkretser i Øygarden kommune
Grunnkretser i Øygarden kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Øygarden kommune, Hordaland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Romanisering av arabisk
For romanisering av arabisk finnes det forskjellige fremgangsmåter, som på ulikt vis håndterer problemene ved å skrive ned skriftlig og muntlig arabisk ved hjelp av det latinske alfabet. De bruker også ulike symboler for de arabiske fonemene som ikke finnes i europeiske språk.
Romanisering kalles ofte translitterasjon, men dette er ikke helt teknisk korrekt, siden de fleste systemer for romanisering av arabisk tar hensyn til bokstavenes uttale, og dermed er en form for transkripsjonssystemer.
Kenneth Ørbæk
Kenneth Ørbæk (født 18. august 1960) er en dansk rullestolcurlingspiller. Han representerer Tårnby CC.
Han har vært skip på det danske landslaget i en årrekke, og har ledet laget i tre VM fra 2004 til 2007. I 2005 fikk de sølv, bak Skottland. Han var også skip under Paralympics 2006, der Danmark fikk femteplass. Ørbæk var også flaggbærer for Danmark under åpningsseremonien.
Danmark fikk bronse i kvalifiseringen til VM i 2008, men kun to av de 10 lagene som deltok i denne kvalifiseringen fikk plass i VM. Danmark spilte derfor ikke i VM i 2008.
Rosário do Ivaí
Rosário do Ivaí er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Markersdorf (Sachsen)
Markersdorf er en kommune i den midterste delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen har 4 246 innbyggere (31. desember 2008).
Markersdorf ligger i den midterste delen av kretsen, grenser i øst til Görlitz og ligger ved foten av Landeskrone, som dominerer landskapet. Elven Weißer Schöps flyter gjennom kommunen.
Den nåværende kommunen Markersdorf ble opprettet den 1. januar 1994 gjennom en sammenslåing av de syv kommunene Markersdorf, Deutsch-Paulsdorf (sorbisk: Němske Pawlice), Friedersdorf, Gersdorf, Holtendorf, Jauernick-Buschbach og Pfaffendorf. De syv tidligere kommunene er idag syv distrikter i kommunen, som symboliseres i kommunevåpenet gjennom de syv bladene på et tre.
Markersdorf var en kommune i Kreis Görlitz fra 1952 til 1990, og i Landkreis Görlitz fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den vært en del av i Niederschlesischer Oberlausitzkreis, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.
Arendals Borgerlige Militære
Arendal Borgerlige Militaire 1805 er en forening i Arendal som arbeider med å levendegjøre byens forsvarshistorie, spesielt den som er knyttet til Napoleonskrigene og den historiske perioden mellom 1790 og 1815. Foreningens medlemmer deltar aktivt under festivalen Kjæmpestaden som arrangeres hver sommer.
Den historiske bakgrunn for foreningen er de borgerlige soldater som tjenestegjorde i Borgervæpningen i Arendal, og i Kystværnet. En rekke andre aktører deltar også i foreningens arbeid, bl.a. de sivile embetsmenn og byborgerne. Foreningens medlemmer opptrer i tidsriktige uniformer og med tilnærmet korrekte våpen.
I 2007 avhold Arendal Borgerlige Militaire det første årlige ballet, 80 gjester deltok på Arendal gamle rådhus. Det ble lest opp hilsen ifra Det kongelige slott, signert Harald R.
Sussie Pedersen
Sussie Pedersen (født 21. juli 1960 i København) er en dansk rullestolcurlingspiller. Hun representerer Tårnby Curling Club.
Hun sitter i rullestol etter at hun i 1999 fikk diagnosen multippel sklerose, og begynte å spille rullestolcurling i 2004.
Robert Koldewey
Robert Koldewey (født 10. september 1855 i Blankenburg am Harz, død 4. februar 1925 i Berlin) var en tysk arkitekt og arkeolog.
Sussie Pedersen
Hun har deltatt i to VM for Danmark, samt Paralympics i 2006. Hennes beste resultat fra disse mesterskapene er VM-sølv i 2005, der hun var reserve.
Robert Koldewey
I 1882 deltok Koldewey i utgravningen av den eldgamle byen Assos i Det osmanske rike. Han ledet senere mange utgravninger over store deler av verden, men hovedsakelig i Lilleasia, Hellas og Italia. Koldewey er mest kjent for sin oppdagelse av oldtidsbyen Babylon i dagens Irak, pyramiden Babels tårn, og flere andre kjente pyramider og ruiner. På begynnelsen av 1900-tallet gjennomførte Koldewey flere utgravinger ved Shuruppak.
Bakgrunn
Foreldrene var tolleren Hermann Koldewey og hans hustru Doris, født Kupfer. En onkel, Carl Koldewey (1837–1908), var polarforsker og admiralitetsdirektør i Hamburg.
Sussie Pedersen
Danmark fikk bronse i kvalifiseringen til VM i 2008, men kun to av de 10 lagene som deltok i denne kvalifiseringen fikk plass i VM. Danmark spilte derfor ikke i VM i 2008. Sussie spilte toer i denne kvalifiseringen.
Genpistol
Genpistolen er en bioteknologisk metode for overføring av genmateriale, det vil si rekombinant DNA. Metoden går ut på at DNA festes til overflaten på små kuler av gull eller wolfram, som deretter blir "skutt" inn i en celle ved hjelp av en genpistol. Genpistolmetoden er særlig mye brukt til planteceller.
Sussie Pedersen
Sussie er gift og har to barn.
Robert Koldewey
Bakgrunn
Koldewey gikk ved gymnaset i Braunschweig. I 1869 flyttet familien til Altona, der han som tertianer ved Christianeum gjorde ferdig og tok abitur i 1875. I matrikkelen der etterlot han et yrkesønske: Byggefag. Etter studier i arkitektur, arkeologi og kulturhistorie i Berlin, München og Wien, som han fullførte uten slutteksamen, ble han embedsmann som regjeringsbyggeleder i Hamburg. Han fikk kontakt med Franz Andreas Meyer, onkelen til den kjente oldtidsforskeren Eduard Meyer, og Alfred Lichtwark, første leder av Hamburger Kunsthalle.
Genpistol
Det er flere grunner til at det nettopp er gull og wolfram som brukes til denne metoden. Gull og wolfram er stoffer som er stabile og ikke vil holde på DNA-et etter at det har kommet inn i en celle. Både gull og wolfram er stoffer som har en struktur som gjør at de ikke reagerer lett med andre stoffer.
Robert Koldewey
Første forskningsreise
I 1882 foretok Koldewey sin første forskningsreise til Assos ved den nordlige middelhavskyst som medarbeider til den amerikanske arkeolog Francis Henry Bacon. Hans arbeid der førte ham i 1885 på oppdrag av Deutsches Archäologisches Institut til utgravninger på øya Lesbos, og deretter til videre utgravninger, nå i Mesopotamia, på leting etter oldtidsbyer.
I juli 1892 og fra oktober 1893 til januar 1894 reiste han sammen med Otto Puchstein til Sør-Italia og Sicilia, der de målte og beskrev templer. Koldewey utferdiget en rekke tegninger og plantegninger av templene.
Genpistol
Bruk av genpistol har vist lovende resultater i enkelte kliniske studier, blant annet i utprøving av genbaserte influensavaksiner. Det er imidlertid bare mulig å levere mikrogrammengder med DNA ved hjelp av denne metoden, noe som kan vise seg å være utilstrekkelig for enkelte antigen. Etter "skytingen" er det heller ikke sikkert at de riktige cellene mottar genmaterialet, eller det kan hende at genmaterialet blir satt inn på feil sted. Dermed er det også en viss usikkerhet knyttet til denne metoden, i likhet med mange andre bioteknologiske metoder.
Robert Koldewey
Første forskningsreise
I 1894 ble han æresdoktor ved Universitetet i Freiburg.
I 1895 ble Koldewey lærer ved en bygningsskole i Görlitz, en stilling han ifølge brev han sendte til Puchstein ikke trivdes med.
Babylon
Vinterhalvåret 1897/98 reiste Koldewey sammen med orientalisten Eduard Sachau på en «førekspedisjon» til Mesopotamia for å lete etter egnede steder for fremtidige utgravninger på oppdrag av Deutsche Orient-Gesellschaft. Han besøkte da blant annet Kal'at Sjergât (Aššur), Warka (Uruk), Kujundsjik (Ninive) og Senkere (Larsa). Men sterkest veide hans argumenter, som han underbygde med fremleggelse av fargede glaserte teglsteiner, for å velge Babylon (Kas'r) som utgravninggssted. Opprinnelig hadde man tendert mot Assur. Ninive bortfalt fordi britene allerede var i gang der. Den virkning som Koldewey klarte å utløse med sine bruddstykker av glaserte relieffer, sikret oppslutning fra museene i Berlin og finansiering av det store foretaket fra Deutsche Orient-Gesellschaft, den prøyssiske stat og keiser Wilhelm II.
Den 12. desember 1898 brøt Koldewey opp ved Eufrat, den 26. mars 1899 begynte utgravningene av Babylon. Koldeweys arbeider ved Eufrat, opprinnelig påtenkt å pågå i bare fem år, skulle vedvare helt til 1917, og da ble de avsluttet bare på grunn av den britiske innmarsjen i Bagdad under første verdenskrig. I løpet av de 18 årene i landet ledet han også fra 1903 blant annet utgravninger i Assur, Fara (Shuruppak), Abu Hatab og Uruk, bare avbrutt av tre relativt korte ferieopphold i Tyskland i 1904, 1910 og 1915.
Hjemkomst
Etter hjemkomsten fra Mesopotamia slo Koldewey seg ned i Berlin og arbeidet som kustos for utenriksanliggender ved Berlins museer. I 1921 støttet han opp under kollegenes utgravninger i Arkona på Rügen, deriblant Carl Schuchhardt, som senere i året 1925 utgav Koldeweys brev.
Død
Koldewey døde etter lengre tids lidelser som kunne tilbakeføres til den strabasiøse tiden i Midtøsten. På Parkfriedhof Lichterfelde i Steglitz-Zehlendorf er hans æresgrav i form av en ziggurat (Abt. 19 Grab 566).
Charlotte County
Charlotte County er navnet på flere fylker:
Blaine County (Oklahoma)
Fylket ble grunnlagt 2.mai 1890.
Her vil jeg bo
Her vil jeg bo er et musikkalbum med Anne Nørdsti, utgitt den 20. november 2006.
Helge Sveen
Helge Sveen (født 1952) er en norsk jazz-saksofonist, bandleder og arrangør. Han kommer fra Løten, men er bosatt i Harstad. Helge Sveen har spilt i og ledet mange band fra Nord-Norge, blant annet Stett.
Han er også en skuespiller og har spilt rollen som Piperenseren i stykket «Jakten på Juleskurken» av Moberg og Iversen på Drammens Teater i flere år. «Jakten på Juleskurken» ble også sendt på TV 2 i 2007.
Bonderomantikk
Bonderomantikk er et musikkalbum med Anne Nørdsti, utgitt den 24. oktober 2005.
Bodøsaken
Bodøsaken startet som en smugleraffære i 1818 og utviklet seg til en diplomatisk konflikt mellom Sverige-Norge og Storbritannia som endte med norsk nederlag i 1821. Norske motstandere av unionen mellom Sverige og Norge brukte saken som et eksempel på at det svensk-norske utenriksdepartementet ikke fulgte opp Norges interesser. Flere omstridte utenrikssaker utover på 1800-tallet bygde etter hvert opp en norsk misnøye som kulminerte med kampen for et eget norsk konsulatvesen, og Norges ensidige oppløsning av unionen i 1905.
Konflikten begynte med at norske myndigheter beslagla smuglergods fra flere britiske skip i Bodø. Smuglerne gjorde væpnet motstand og flere ble satt i arresten. Etter at de et par måneder senere ble satt fri mot kausjon, klarte de å sperre lensmannen og folkene hans inne, og kom seg vekk fra Bodø med fartøyene sine og en del av smuglergodset.
Vel tilbake i Storbritannia krevde smuglerne erstatning for påståtte overgrep og økonomiske tap. Den norske regjeringen avviste kravet og kontret med å kreve at Storbritannia straffet smuglerne. Smuglerne forsøkte å vinne den britiske regjeringen for sin sak ved å produsere en rekke forfalskede dokumenter, i tillegg til at de bestakk norske statstjenestemenn for å få tilgang til norsk innsideinformasjon. I Norge ble Bodø-saken behandlet som en sak for rettsvesenet, mens britene så den som et spørsmål om handelsfrihet for britiske forretningsdrivende. Etter at den britiske regjeringen truet med å begrense den viktige svensk-norske trelasteksporten, gav Norge etter og betalte en ydmykende erstatning til de engelske smuglerne. Totalt kostet saken 120,000 speciedaler, en betydelig sum for den unge og fattige staten. Noen år senere avslørte en engelsk forretningsmann med økonomiske interesser i Nord-Norge at de britiske smuglernes hadde drevet med dokumentforfalskning, og de norske myndigheter gjorde flere forgjeves forsøk på å få tilbakebetalt erstatningssummen.
Fra norsk side ble det hevdet at Bodø-saken viste at det felles svensk-norske utenriksdepartementet ikke fulgte opp Norges interesser. Utover på 1800-tallet var saken stadig oppe i den norske opinionen, og for motstanderne av unionen var den et sentralt eksempel på hvor liten innflytelse Norge hadde på det viktige utenriksområdet.
Bakgrunn
På begynnelsen av 1800-tallet var Bodø (på den tiden kjent som Hundholmen) et lite sted med få innbyggere, bystatusen ble tildelt i 1816. Stortinget vedtok med stort flertall loven om kjøpstad (bysamfunn med kjøpstadsrettigheter), men representantene fra Bergen og Trondhjem stemte mot, da de hevdet at den nye loven ville føre til at utlendinger tok over handelen i kjøpstadsområdet.
Stortinget var kjent med at en utenlandsk kjøpmann allerede hadde etablert seg på Hundholmen, likevel var flertallet positivt innstilt til at utlendinger etablerte seg ut fra tankegangen om at det kunne bedre Nord-Norges økonomi, og føre til at Bodø ble et knutepunkt for den viktige britisk-russiske handelen.
I 1814 kom svensk-finske Carl Johan Gerss til Bodø for å starte opp import- og eksporthandel. November samme år fikk han tillatelse av amtmann Christen Elster til å leie noen av statens hus på Nyholmen. På tross av de norske myndighetenes innledende positive holdning til Gerss, ble han motarbeidet av konkurrerende trondhjemske kjøpmenn, og etter en tid sa Finansdepartementet opp leieavtalen. Gerss arbeidet for et engelsk handelsfirma, Everth & Son, som igjen var finansiert av et engelsk bankierfirma, Pole & co, med 14,000 pund investert av privatmannen David Stead.
De engelske forretningsmenn var dels inspirert av den tyske geologen Leopold von Buchs omtale av Hundholmens betydning for Nord-Norge, men så også Norge som et lovløst område. I 1818 sendte de i alt tre handelsfartøy med varer som sirup, tobakk og rom). Hensikten var å smugle lasten i land og selge varene tollfritt. Planen var å bruke fortjenesten til å kjøpe inn fisk og andre lokale varer som igjen skulle fraktes til middelhavslandene og selges med god fortjeneste. . Skipene var det hollandske fregattskipet (fullrigger) «Commerce d'Anvers», briggen «St. John» fra London og skonnerten «Forsøget» fra Antwerpen.
Smuglersaken
John Everth tok seg i september 1818 til Bodø og bodde hos sin medsammensvorne Carl Johan Gerss, som til tross for at leieforholdet var sagt opp, fremdeles holdt til på Nyholmen. Med fullt mannskap var de tre engelske fartøyene en ganske fryktinngytende styrke. Den kompromissløse og stridbare lokale tolleren Helliesen lot seg imidlertid ikke kue og beslagla det han kunne av smuglervarer, både fra fartøyene og fra det smuglergodset som var brakt i land, særlig i Storvågen i Kabelvåg.
Den 24. september holdt fogden en såkalt utkastelsesforretning mot Gerss, men da gjorde Everth støttet av engelske matroser motstand med våpen i hånd. Everth ble overmannet og arrestert, men som engelsk gentleman fikk han svært gode soningsforhold i lensmannens bestestue, blant annet fikk han skrive brev. Forhør i rettslige former ble utsatt, da nærmeste translatør begge parter godkjente, befant seg i Trondhjem. Etter to måneders varetekt ble Everth den 22. november 1818 satt fri mot kausjon.
Etter å ha blitt løslatt bodde Everth om bord på en av smuglerskutene. Den 28. januar 1819 klarte han å lure lensmannen og de fleste av mannskapene på Nyholm skanse om bord på fartøyene, de ble overmannet og stengt inne. Deretter gikk Everth og 20 av hans besetning i land, brøt seg inn i pakkhusene og tok med seg så mye smuglervarer som de fikk med seg. Med smuglervarer, lensmannen og hans folk om bord satte de seil for England med fartøyene «Commerce d'Anvers» og «Forsøget». Lensmannen og hans folk ble satt ut i en dårlig lettbåt en halv fjerding (halvannen kilometer) fra land, men været var bra, og de kom seg helskinnet i land.
De norske myndighetene beslagla deretter det som var igjen av det som ble ansett som Everths varer; 3000 tønner rug (om lag 400 kubikkmeter), 100 tønner (om lag 11 kubikkmeter) med sirup og en del andre varer.
Denovans klage
I februar 1819 mottok den britiske minister i Stockholm, lord Strangford, et brev fra en britisk forretningsmann, Francis Garden Denovan, hvor han på vegne av handelsmannen John Everth ba ministeren foreta undersøkelser og bidra til at Everth fikk erstatning. Lord Strangford henvendte seg både til den svensk-norske utenriksminister Lars von Engeström og til den norske statsminister i Stockholm, Peder Anker, og ba dem undersøke saken. Anker og von Engeström meldte raskt tilbake at de ikke hadde noe kjennskap til saken, og følgelig måtte det være en lovlig arrestasjon og ikke noe som skulle meldes til departementet.
Etter å ha mottatt denne informasjonen, arbeidet lord Strangford for å få Everth løslatt, og saken mot ham utsatt, noe som lyktes ved en kongelig resolusjon av 15. mars 1819. De involverte i Stockholm var imidlertid uvitende om at Everth hadde rømt fra Norge allerede i slutten av januar samme år. Den 31. mars 1819 sendte lord Strangford sin første rapport om saken til utenriksminister Lord Castlereagh i London. Strangford konkluderte med at Everths arrestasjon var et resultat av hans voldsomme motverge ved utkastelsesforretningen av Gerss. Den 29. april 1819 skrev Lord Strangford at med ny informasjon i saken oversendt fra den svensk-norske utenriksminister von Engeström, syntes det ikke å være grunnlag for ytterligere inngripen fra den britiske ministers side.
Frem til dette tidspunkt ble Bodøsaken behandlet som en vanlig klagesak av britiske, svenske og norske myndigheter. Resultatet var at Everth ikke syntes å ha fortjent britisk støtte.
Den 25. mai 1819 skrev Lord Strangford til von Engeström og ba han sikre at varene som var beslaglagt ikke ble ødelagt. Brevet ble straks sendt videre til den norske minister Anker, som videresendte det til den norske regjering i Christiania. I Stockholm bearbeidet Denovan Lord Strangford, mens Everth og andre i London forsøkte å få den britiske utenriksminister Lord Castlereagh til å gå inn i saken. Den 1. juni 1819 sendte Everth et langt brev til utenriksminister Castlereagh hvor han beskrev den urett han som rettskaffen engelskmann hadde blitt utsatt for i Bodø. Han avsluttet brevet med å fremsette et erstatningskrav på 102,000 pund.
Steads varer
For de britiske myndighetene fikk etter hvert saken også en annen side, da Denovan hevdet at varene som var beslaglagt tilhørte David Stead. Stead var ikke skyldig i smugling, og det gjorde at saken endret karakter; det ble etter hvert et spørsmål om handelsfrihet og de «virkelige» vareeiernes mulige tap.
Utenriksminister Lord Castlereagh sendte den 23. juli 1819 nye instruksjoner (vanlig betegnelse for retningslinjer for en diplomat) til Lord Strangford i Stockholm. Strangford skulle gjøre sitt beste for å få tilbakeført til Stead de varene som var beslaglagt av den svenske regjering. Strangford skulle også anbefale at Everths krav – til tross for at de ble undergravd av hans «irregulære handlinger» – fikk en gunstig behandling av den svenske regjeringen. Før Strangford mottok Castlereaghs instruksjon, hadde han henvendt seg til svenske myndigheter med voldsomme beskyldninger mot den norske regjering, og som svar hadde de den 20. juli 1819 oversendt en fullstendig fremstilling av saken. Ved oversendelsen av den norske amtmann Johan Ernst Bergs rapport, hadde den svenske utenriksminister Lars von Engeström følgende kommentar til den britiske sendemannen Lord Strangford:
Utenriksminister von Engeströms kommentar til Lord Strangford oppsummerer det norske standpunkt i saken. Everth var skyldig i smugling, vold mot offentlig myndighet og bortføring av smuglergods. Han måtte straffes, og i tillegg måtte skadeserstatning betales til den norske stat. Inntil dette tidspunkt hadde saken, tross utveksling av korrespondanse mellom London, Stockholm og Christiania, vært en rutinesak. Den svenske utenriksminister hadde kun formidlet informasjon mellom London og Christiania. For den norske regjering var den sene postgangen et problem for å dokumentere saken. Mellom Christiania og Bodø tok det nærmere tre uker for posten å komme frem, og den gikk bare hver tredje uke.
Denovans forfalskninger
På britisk side var det Francis Garden Denovan som hevdet å ivareta interessene til John Everth, David Stead og bankierfirmaet Pole & co. Denovan bodde på den tiden i København, og med stor energi reiste han rundt i Skandinavia; Stockholm, Bodø og var i juli 1819 i Christiania. I den norske hovedstaden fikk Denovan ved bestikkelser tak i både den norske regjeringens utredning om saken og dens underliggende originaldokumenter.
Ved å se de norske dokumentene ble Denovan klar over hvor dårlig Everths sak var. Han begynte derfor med et storstilt falskneri så innholdet i saken dels skulle dreies over mot David Stead og dels holdes vekk fra norske domstoler. Til dette trengte Denovan falske certepartier, poliser, brev med falske navn osv. for å legge frem for den britiske, svenske og norske regjering. I Stockholm fikk Denovan også låne Strangfords originaldokumenter i saken og byttet de opprinnelige skriv med forfalskninger der det var nødvendig for å underbygge smuglernes krav om erstatning. I september 1819 krevde så Lord Strangford at den norske regjering utleverte de varer og frigjorde de eiendommer som tilhørte David Stead, alt sammen beslaglagt i forbindelse med saken mot Everth.
Fungerende utenriksminister grev Gustaf af Wetterstedt oversendte Lord Strangfords note til fungerende norsk statsminister i Stockholm, Mathias Sommerhielm. Sommerhielm påpekte at saken måtte behandles av den norske regjeringen i Christiania før den ble lagt frem for kongen for avgjørelse. På tross av norsk statsskikk ble saken allikevel kun behandlet i norsk statsråd i Stockholm, hvor kongen den 25. oktober 1819 bestemte at Steads varer skulle frigis, under betingelse av at Everth ikke skulle gjøre krav på varene, noe Lord Strangford personlig gikk god for. Von Engeström understreket overfor Lord Strangford at kongens avgjørelse var av velvilje overfor en vennligsinnet makt, ikke fordi det var rettslig grunnlag for det.
Utlevering av varene
Det norske finansdepartementet gjorde en rekke innsigelser til kongens bestemmelse om utlevering av varene, og det tok nærmere et år før vedtaket ble iverksatt. Avgjørelsen hadde flere påfallende sider; den var fattet uten at den norske regjering i Christiania hadde uttalt seg, Storbritannias minister i Stockholm hadde gitt en personlig garanti på sin regjerings vegne, og eiendomsretten til varene var høyst uklar.
Utleveringen var et ulovlig inngrep av den utøvende makt på den dømmende makts område, og hverken eieren David Stead eller garanten Lord Strangford hadde angitt en fullmektig som kunne overta de frigitte varene. Det tyder på at engelskmenn i høye posisjoner har utøvd et press bak kulissene for å få en økonomisk gevinst. Sir Peter Pole som var medeier i Pole & co var også parlamentsmedlem.
Mens den norske regjering i Christiania og de norske ministre i Stockholm forsøkte å få von Engeström til å få den svensk-norske minister i London til å forklare sakens virkelige innhold for den britiske utenriksminister Lord Castlereagh, arbeidet Denovan energisk i Stockholm og fikk i juni 1820 foretrede for den svensk-norske kongen Karl Johan, hvor han la frem sitt syn på saken. Fra offisielt britisk hold ble tommeskruen ytterligere strammet ved et brev av 16. juni 1820, hvor Lord Castlereagh instruerte St. George, britisk chargé d'affaires i Stockholm, i å kreve full erstatning for tap eller skade, fordi det beslaglagte gods ikke umiddelbart var blitt frigitt etter kongens avgjørelse året før.
St. George skulle også forsøke å få Everths gods frigitt og få henlagt saken mot ham. Castlereaghs instruksjon var helt etter Denovans ønske. Dersom saken ikke ble tilfredsstillende løst, kunne den bli reist i Parlamentet, og det kunne bli represalier mot Norge og Sverige.
Den politiske siden av saken var i ferd med å få overtak. Etter kongressen i Aachen hadde kong Karl Johan arbeidet for en svensk tilnærming til Storbritannia, som et vern mot hva svenskene anså som trusselen fra Russland. Saken hadde også en handelspolitisk side, Storbritannia hadde lagt toll på svensk og norsk trelast, og eksportørene håpet å redusere tollen på landets viktigste eksportprodukt. For å oppnå det, var det viktig å ha gode forbindelser med landet. Fra sommeren 1820 kan det sees to linjer i Bodøsaken, den norske som var juridisk, mens den svenske var politisk, og dette skapte strid mellom Sverige og Norge.
Saken mot Everth
Den 8. august 1820 bestemte den norske og svenske kong Karl Johan, etter innstilling fra det norske finansdepartementet, at saken mot Everth skulle følge norsk lov. Den skulle behandles av en særskilt kommisjon for å få den avgjort raskere. Den britiske chargé d'affaires St. George avviste dette. Han insisterte på at Storbritannia forholdt seg til Sverige og ikke til Norge. Den norske regjering oversendte den 13. oktober 1820 en ny oversikt til kongen over saken. I denne oversikten ble Denovans fremstilling tilbakevist punkt for punkt.
Den norske regjering hadde også oppnevnt to embetsmenn for å granske de nord-norske tjenestemennenes fremferd. Regjeringen ba også kong Karl Johan formidle til den britiske regjering at britene som hadde vært innblandet i smugling møtte opp i Norge for å avgi forklaring, de ble lovet fritt leide. Dette ble avvist av den nye britiske sendemannen i Stockholm, William Vesey-FitzGerald. FitzGerald var like energisk som sine forgjengere i å følge opp Bodøsaken. I oktober 1820 hadde han flere samtaler med utenriksminister von Engeström. Utenriksministeren beklaget lovløsheten på så høye breddegrader og nordmennenes umedgjørlighet generelt, og grev Herman Wedel-Jarlsbergs urimelige stahet spesielt.
Zipingpu-demningen
Zipingpu-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Min i provinsen Sichuan i det sentrale Kina. Den ligger nær byen Dujiangyan. Installert effekt er 760 MW, mens årsproduksjonen er 3,42 TWt. Utbyggingen startet i 2001 og anlegget stod ferdig i 2006.
Bodøsaken
Saken mot Everth
Av von Engeström fikk FitzGerald beskjed om at saken skulle behandles i norsk-svensk statsråd. Ifølge von Engeström var dette både for gi svensk støtte til kongen, og for å få fornuft i de norske statsråder. FitzGerald fikk også vite at von Engeström hadde gått lenger enn FitzGerald og oppgitt i sakspapirene at det forelå en trussel om alvorlige konsekvenser dersom saken ble fremmet i det britiske parlamentet. Han fikk også et budskap fra den svensk-norske kongen om at han ønsket å gå enda lenger enn FitzGeralds krav for å imøtekomme Storbritannia. Saken ble drøftet i norsk statsråd i Stockholm samme dag, 27. oktober 1820. Dagen etter ble saken tatt opp i svensk-norsk statsråd. Der understreket von Engeström faren for at den skulle komme opp i Parlamentet, og hvilke negative konsekvenser det kunne få for svensk og norsk trelasthandel.
Zipingpu-demningen
Dette er en betongdekket steinfyllingsdam (CFRD), og den er 156 meter høy og 664 meter lang. Dette gjør den til den tiende høyeste CFRD-demningen i Kina (2011).
Bodøsaken
Saken mot Everth
Ifølge norsk statsskikk skulle utenriksministerens innstilling vært oversendt den norske regjeringen i Christiania for behandling, men kongen hadde gitt etter for britisk press og gått med på å behandle saken kun i Stockholm. Den norske statsrådavdelingen i Stockholm protesterte imidlertid ikke. Kongen bestemte så at de to kommisjonærer av den norske regjering i Christiania skulle beordres til å fullføre sitt oppdrag omgående. Regjeringen i Christiania svarte den 10. november og foreslo at det skulle sendes en mann til Bodø for å undersøke tilbakeleveringen av varene. Vedkommende kom frem til Bodø 22. desember 1820 og konstaterte at det meste var tilbakelevert.
Zipingpu-demningen
Det gikk et jordskjelv her 12. mai 2008, og demningen fikk da sprekker.
Bodøsaken
Oppgjørets time
Samtalene mellom den svensk-norske utenriksminister von Engeström og den britiske sendemannen FitzGerald fortsatte frem mot årsskiftet 1820–1821. Briten aksepterte ikke den norske kommisjonen, han mente at den ble partisk, og han ga nordmennene skylden for at saken ikke var avsluttet. Den 4. januar 1821 overleverte FitzGerald en verbalnote til von Engeström. I noten avviste briten en norsk undersøkelseskommisjon, og det ble krevd et hurtig og endelig svar på erstatningskravet. FitzGerald understreket at saken nå gjaldt både Norge og Sverige og at den ville få betydning for de to landenes handel med Storbritannia.
Den svensk-norske utenriksminister Lars von Engeström og kong Karl Johan forsøkte å dele saken i to; dens utenrikspolitiske side angikk både Sverige og Norge og ble behandlet i felles statsråd, mens erstatningsdelen kun var Norges ansvar og ble behandlet i norsk statsråd.
Grunnet uenighet mellom svenskene og britene, ble forhandlingene i Christiania en fiasko; Denovan ble sendt som en privat mellommann, men hans akkreditiver (fullmakter) ble ikke godtatt av den norske representanten Poul Christian Holst. Det endte med en ny kongelig resolusjon i norsk-svensk statsråd 7. mars 1821; videre forhandlinger skulle foregå i Stockholm, mellom en representant for Norge og en representant for de britiske privatpersonene. I den kongelige resolusjon var spesielt følgende å bemerke:
Kongens totale kapitulasjon sees klart av sitatet over. Resolusjonen er også ganske klar på at spørsmålet nå ikke var hvem som hadde rett, men hvem som var sterkest. Kong Karl Johan gikk imidlertid enda lenger, og i et brev til FitzGerald av 14. mars 1821 uttrykte han alvorlig misnøye med de norske myndigheter. Den norske regjering i Christiania reagerte sterkt på resolusjonen av 7. mars, og et påfølgende brev fra utenriksministeren 16. mars. Den norske statsråden Peter Motzfeldt fikk i oppdrag å utforme et skarpt svarbrev, men den svenske stattholder i Christiania, Johan August Sandels, nektet å signere brevet og det ble aldri sendt.
Forhandlingene
Den utpekte forhandler i Stockholm var fremdeles den norske statssekretær Poul Christian Holst. Han mottok sin instruks 11. april 1821, utarbeidet av den norske regjering og godkjent av kongen. Holsts tolkning av forhandlingsmandatet var at han skulle vurdere holdbarheten i kravet, altså ikke kun et spørsmål om pruting. Denovan fremmet et krav på 40,000 pund (om lag 200,000 spesidaler), men Holst kom snart frem til at kravet bygde på falsknerier for å skjule smugling og vold mot norsk øvrighet.
Det britiske presset mot Sverige og Norge vedvarte, og i en note til den svensk-norske sendemann i London, baron Stierneld, klaget den britiske utenriksminister Castlereagh over unødvendig forhaling av saken. Han skrev at hvis Sverige ikke bøyde av nå, måtte Sverige og Norge regne med sanksjoner av handelspolitisk art. Etter å ha mottatt Stiernelds rapport, bestemte kongen i sammensatt statsråd den 2. mai at den norske statsrådsavdelingen innen fem dager skulle legge frem forslag til endelig oppgjør. Så skjedde den 7. mai, og tilbudet til Denovan fulgte Holsts forslag og var tollfrihet for 6,000 pund.
Utenriksminister von Engeström la frem tilbudet for den britiske sendemannen FitzGerald. Hans svar kom den 17. mai og var en krass avvisning av tilbudet. Svaret levnet ikke de norske myndigheter mye ære: «Vi anerkjenner ingen norske autoriteter. Det er til de forenede kongerikers Sveriges og Norges suverén vi ser hen for rettferdighet». Brevet fra FitzGerald var uoffisielt, og von Engeström var taktfull nok til ikke å vise det til de norske statsrådene, men han merket seg FitzGeralds trusler. Det britiske erstatningskravet ble på ny tatt opp i sammensatt statsråd 21. mai, og von Engeströms forslag var at erstatningstilbudet ble høynet til 26,000 speciedaler for å avverge faren som truet Norges handel. Kong Karl Johan avgjorde, igjen, på tvers av norsk statsskikk, at dette nye tilbudet skulle legges frem for FitzGerald.
Avtalen
Etter nok et sammensatt statsråd den 16. juni 1821, hvor saken igjen ble diskutert, ble den endelig avgjort i sammensatt statsråd den 19. juni med et ultimatum fra FitzGerald. Kravet var stopp i rettsforfølgelse av Everth og andre, heving av beslag av varer, Denovan skulle straks motta 2500 pund og tollfrihet skulle gis for opp til 15,500 pund. Kong Karl Johan ga etter for det britiske presset og bestemte at statssekretær Holst fra norsk side skulle undertegne en avtale som fulgte kravene angitt i FitzGeralds ultimatum. Den 21. juni 1821 undertegnet så statssekretær Poul Christian Holst på Norges vegne avtalen om oppgjøret med de engelske smuglerne og svindlerne, og fra britisk offisielt hold var strek satt.
Denovan og Stead
Den kontante delen av erstatningssummen tilfalt forhandleren Francis Garden Denovan for hans arbeid med saken, og tollfrihetsbrevene solgte han på vegne av sine klienter til norske handelshus. Noen av handelshusene gikk fallitt før de fikk benyttet tollfrihetsbrevene, og det reduserte den norske stats tap. I alt ble statens utgifter på saken rundt 120,000 speciedaler, et betydelig beløp for et fattig land.
David Stead, forretningsmannen som hadde finansiert den engelske smuglingen, fikk ifølge ham selv ikke noe av pengene fra oppgjøret, og han nedla et stort arbeid i å forsøke å få saken gjenopptatt. Stead hevdet at han var uvitende om Denovans bedragerier, og han la etter noen år frem et stort materiale som var svært kompromitterende for Denovan, Everth og de andre involverte i saken. Ved besøk i Christiania og Stockholm fikk David Stead den svensk-norske minister Magnus Björnstjerna til å ta opp saken med den daværende britiske utenriksminister, lord Palmerston. Den britiske utenriksministeren fikk utarbeidet et memorandum om saken, da Steads påstander dels var svært omfattende og tildels forvirrende. Utenriksminister Palmerston endte med å avvise både David Steads krav og minister Björnstjernas separate krav på vegne av Norge, om en britisk etterforskning av saken.
Stortingets behandling
Kong Karl Johan nevnte Bodøsaken i trontalen ved Stortingets åpning i 1821, men det ble ikke fremmet noen egen sak om det som hadde skjedd. I 1824 ble Bodøsaken tatt opp på Stortinget av Arnoldus Schytte, representant for Nordland. Det ble bestemt at stortingsarkivar Poul Holst skulle skrive en utredning om saken til neste Storting ble samlet i 1827.
På bakgrunn av Holsts utredning ble Bodøsaken i 1827 først behandlet av Protokollkomiteen. Den anså saken som så alvorlig at den burde behandles av et samlet Storting (dvs. lagting og odelsting). Protokollkomiteen anførte også at saken ga anledning til å vurdere om Norge burde ha «sine egne diplomatiske agenter ved fremmede hoffer». Stortinget vedtok så i 1827 en innstilling, hvor både de to norske statsrådene Collett og Fasting og den svensk-norske utenriksministeren Lars von Engeström ble kritisert, og det var bare såvidt Collett og Fasting unngikk at det ble reist tiltale for riksrett.
Etter David Steads dokumentasjon av svindel, kom saken igjen flere ganger opp i Stortinget, og den ble omtalt som «den største sag Storthinget har behandlet». En stortingsmann som i særlig grad engasjerte seg i Bodøsaken, var Ludvig Mariboe. Han utga blant annet en bok på engelsk, som han i 1838 tok med til London og presenterte for medlemmer av det britiske parlamentet, for å forsøke å få saken gjenopptatt. Siste gang Bodøsaken ble tatt opp i Stortinget, var i 1839, da regjeringen ble oppfordret til å følge opp saken, uten at det førte til noe.
Bodø by
For den nyetablerte byen Bodø var utgangen på Bodøsaken svært negativ. Det spredde seg misnøye, og de dårlige konjunkturer var også tunge for den unge byen. En tilreisende i 1827 uttrykte sin skepsis til stedet slik:
Johannes M. Norman
Johannes Musæus Norman (1823–1903) var en norsk botaniker, utdannet lege og forstmester.
Bodøsaken
Bodø by
Stedet «ble ikke øde», men så sent som i 1845 hadde «byen» Bodø fremdeles ikke mer enn 258 innbyggere.
Johannes M. Norman
Liv og virke
Norman var prestesønn, tok artium i 1840 og ble ex.med. i 1847. Etter kort tid som militærlege i første slesvigske krig, arbeidet han 1849–1857 utelukkende med botanikk. Dels på undersøkelsesreiser i Gudbrandsdalen, på Vestlandet og i Vest-Finnmark; dels under videreutdanning i Paris og Wien og dels som stipendiat ved Universitetet i Oslo. Han avsluttet også dette kapitlet av livet, og utdannet seg 1858–1860 til forstmester, i Aschaffenburg i Bayern. Ved hjemkomsten ble han utnevnt til forstmester i Troms og Finnmark, en stilling han hadde 1860–1876.