Skottland_i_1513-1707
Jordbrukets driftsformer
Det meste av jordbruket var basert på lavlandets fermtoun og høglandets baile eller clachlan, grender med en håndfull gårder, hver med sine få hektar beite og dyrkbar mark som har til felles en betydelig allmenning med uforbedret oppmarksbeite. Det vanligste systemet var basert på innmark og utmark. Innmarken var det beste landet, nær gården. Den ble dyrket kontinuerlig og mest intenst og mottok mesteparten av gjødselen. Avlingen var vanligvis seksradet bygg, havre og noen ganger hvete, rug og belgfrukter. Det mer omfattende utmarka ble i stor grad brukt til havre. Den ble gjødslet gjennom nattfolding av storfe om sommeren og ble ofte holdt brakk for å gjenopprette sin fruktbarhet. I fruktbare regioner kunne inmmarken være omfattende, men i opplandet kunne det være lite, omgitt av store arealer utmark. I kystområder anvendes tang som gjødsel og rundt de store byene ble det brukt nattjord. Utbyttet var ganske lavt, ofte rundt tre ganger så mye som ble sådd, selv om de kunne nå det dobbelte av denne avkastningen på noen åkrer. Særlig i høylandet og på øyene ble innmarken brukt i henhold til runrig-systemet. Gjerdene ble delt inn i strimler - «rigger» - som med jevne mellomrom ble omdelt blant leilendingene i grenden, slik at ingen gård hadde kontinuerlig bruk av det beste landet. Strimlene løp vanligvis nedoverbakke slik at de inkluderte både vått og tørt land, og bidro til å oppveie noen av problemene med ekstreme værforhold. Mest pløying ble utført med en tung treplog med en jernskive, trukket av okser, som var mer effektive på tung jord og billigere å fôre enn hester. På slutten av femtenhundretallet førte befolkningsveksten i det vestlige høylandet til at pløying ble forlatt til fordel for mer intensive dyrkingsmetoder ved bruk av spader og fotploger, som produserte større furer med smalere kanaler mellom og tillot åkerbruk på steder der pløying ville vært umulig. Beitemarkene for storfe var ofte ved shielings (setrer) med en bygning av stein eller torv. Disse vil ofte være fjernt fra gårdene i lavlandet, men kunne være relativt nært i det mer avsidesliggende høylandet. Alle gårdsbruk kombinerte husdyr med åkerbruk, med storfe og sauer og geiter i deler av høylandet og alle gårder dyrket noe korn. Imidlertid var det en viss spesialisering, med åkerbruk viktigste i øst, og det var en tradisjon for sauehold i de grensemarkene som dateres tilbake til ankomsten av nye klosterordre i ellevehundretallet som fortsatte etter nedleggelsen av klostrene. Høylendere hadde drevet storfe på hoven til lavlandet siden minst femtenhundretallet. I 1680-årene hadde handelen utvidet seg til de større engelske markedene. Storfe ble krysset med større irske raser og store beitemarker ble inngjerdede av de store grunneierne i Galloway for å holde og fete storfe. På slutten av sekstenhundretallet hadde okseveiene blitt etablert, og strekkte seg ned fra høylandet gjennom det sørvestlige Skottland til det nordøstlige England. Derfra ble noen drevet til Norfolk for å bli fetet før de ble slaktet i Smithfield for Londons inbyggere. Spesialiseringen fortsatte, med den økende kommersialiseringen av sauehold i grensene etter hvert som de engelske markedene åpnet seg etter unionen mellom kronene i 1603. Meierier ble et trekk ved storfeoppdrettet i det vestlige lavlandet.