cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Quercus agrifolia
Quercus agrifolia er en eviggrønn eikeart.
Den blir 10–25 m høy og har en bred, tett krone. Barken er grå til mørkebrun eller svart og sprekker opp i firkantede flak. Bladene er omvendt eggformede til ellipseformede, 1,5–7,5 cm lange og 1–4 cm brede. De kan være helrandede eller ha torner langs kanten. Oversiden av bladet er sterkt konveks, mørkegrønn og glatt, mens undersiden er lysere med hårdusker i nervevinklene. Nøttene blir modne samme år som blomstringen. Nøtteskåla omslutter en fjerdedel til en tredjedel av nøtta, som er 1,5–3,5 cm lang og 1–1,5 cm bred.
Quercus agrifolia er tilpasset middelhavsklima med milde, våte vintre og tørre somre. Den tåler ikke mye frost, men er svært motstandsdyktig mot skogbrann. Arten er utbredt i kyststrøkene fra Sonoma County i California i USA sørover til Baja California i Mexico. Den finnes opp til 1400 moh.
Daying
Daying (kinesisk: 大英县; pinyin: Dàyīng Xiàn) er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Suining.
Befolkningen var på 526,728 innbyggere i 1999.
Operasjon «Worek»
Plan Worek var en polsk marineoperasjon ved begynnelsen av andre verdenskrig i september 1939. Fem polske U-båter skulle forsvare Polens kyst mot sjølandinger og artilleriangrep fra den tyske Kriegsmarine. Operasjonen var et feilslag. Tre undervannsbåtsbesetninge lot seg internere i Sverige, to kunne bryte gjennom til Storbritannia.
Forhistorie og planlegging
Ved begynnelsen av krigen var den polske marine sterkt underlegen den tyske Kriegsmarine. (se operasjon «Peking» for styrkerelasjonene]]) Den polske marienes øverstkommanderende konteradmiral Józef Unrug var seg dette meget bevisst og evakuerte kort før krigen brøt ut (operasjon Peking) tre jagere tilStorbritannia for å sikre at de ikke falt på tyske hender. Plan Worek involverte alle de fem polske undervannsbåter. U-båtene skulle patruljere i Danzigbukten og nord for halvøya Hel. I motsetning til fr to nye undervannsbåter av Orzeł-klassen var de tre båtene av Wilk-klassen i stand til å legge ut sjøminer og skulle gjøre dette i de tilfartsfarvann som motstanderen kunne nyttiggjøre seg. Hver U-båt fikk seg tilvist et patruljeområde. Nattestider skulle U-båtene lade opp sine akkumulatorer i tilviste områder.
De tiltenkte mål for operasjonen var mulige tyske landingskrefter og krigsskip som beskjøt polske kyststillinger. Særlig gjaldt det å beskytte den sentrale befestede polske marinebasen i Hel. Hvis mulig skulle også ubevæpnede tyske handels- og transportskip oppbrunges i pakt med internasjonalt gjeldende priserett og senkes.
Operasjonens forløp
Kort etter utbruddet av kamphandlinger 1. september 1939 forlot alle fem undervannsbåter sine baser, Hel og Oksywie, og ankom i løpet av dagen sine designerte operasjonsområder. Allerede første dag ble de intensivt angepet av Luftwaffe med synkeminer. Båtene måtte på grunn av de stadige angrep og den sterke luftovervåkning holde seg skjult under vann i den grad at de ikke var i stand til å operere offensivt. Heller ikke de polske overflateenheter kom til inngrep med angriperne. De størres polske krigsskip som fortsatt lå utenfor polskekysten, ORP Gryf og ORP Wicher ble satt ut av spill før 3. september var omme. Før midten av september hadde de forskjellige ubåtkommandanter enten selvstendig eller etter mottatt ordre (som ikke ble oppfattet av alle enheter da den ble utstedt) besluttet å avbryte de utsiktsløse operasjonene de var satt til og for å styre mot nøytrale eller allierte havner.
ORP Orzeł
ORP Orzełs sektor var vest i Danzigbukten øst for Jastarnia og vest mot floden Wisłas munning. Båten ble flere ganger angreper, men ikke truffet. Ved ett av angrepene fikk den imisdlertid skader som trengrte tilsyn. . Da seilte den avsted 4. september, ankom Tallinn i det nøytrale Estland 15. september for reparasjoner (dette var tillatt ifølge krigens lover såfremt det hele var oversått ennen 24 timer). Den ble etter krasftig tysk påtrykk internert dagen etter. Men ubåten klarte med list den 18. september å stikke avsted, og ankom Skottland 12. oktober.
ORP Sęp
ORP Sęps område var nordvest for Helhalvøya. Frem til 4. september ble den stadig angrepet og alvorlig skadet. Den klarte imidlertid å komme seg til det nøytrale Sverige, kom opp til overflateposisjon utenfor Stockholm, og den 16. september ble besetningen frivillig internert der.
ORP Żbik
ORP Żbik skulle operer nord for halvøya Hel. Båten ble angrepet med torpedoer 3. september av den tyske ubåt U 14. Den 8. september ble del lagt ut 20 sjøminer. Den tyske minesveiper M 85 sank 1. oktober etter å ha gått på en av dem. Alle 24 ombord omkom. Dette var formodentlig Plan Woreks eneste suksess. Żbik formot sitt patruljeområde den 25. september på grunn av drivstoffmangel, og klarte å ta seg til Sverige og la seg frivillig internere der.
ORP Ryś
ORP Ryś skulle til et avsnitt nordøst for halvøya Hel. Den 2. september ble den abgrepet av synkeminer men kunne 3. september legge ut sine 20 sjøminer øst for Hel. Etter en artillerieduell med tyske overflateskip og et alvorlig flyangep gitt Ryś inn 4. september for reparasjoner, og stakk ut neste dag. Den 18. september lot man seg frivillig internere i Sverige.
Oppsummering
Bortsett fra den ene minesveiperen som gikk ned var ubåtenes innsats helt mislykket. Ettersom den tyske Kriegsmarine ikke foretok landinger fra sjøsiden var innsatsen uansett irrelevant. De andre tyske krigsskip kunne ikke angripes direkte på grunn av den yttrykkende tyske luftoverlegenhet. Ingen offensiv innsats var mulig. Plan Worek var et totalt feilslag.
Hendelsene vedørendeORP Orzeł i Estland med dens flukt førte til diplomatiske forviklinger mellom Tysklands allierte Sovjetunionen og Estland. Hendelsene ble i sovjetisk og tysk propaganda kalt Orzeł-hendelsen og ble i 1940 benyttet som ett av påskuddene for den sovjetiske invasjon i Estland. Dem sovjetiske innmarsj Baltikum lå uansett i virkeligheten i kortene med den tysk-sovjetiske ikkeangrepspakt (Hitler-Stalin-pakten).
Men ikke en eneste polsk undervannsbåt ble senket eller gikk tapt, alle reddet seg til vennlige eller nøytrale havner.
Et alternativ til Operation Worek kunne ha vært å å la ubåtene operere lengre fra de tyske baser og på åpen sjø for friere å kunne angripe tyske og senere sovjetiske handels- og transportskip. Men hvor lenge dette ville ha hatt noe for seg gitt den overmakt de stod overfor i de trange østersjøfarvannene, kunne betviles. Krigens forløp ville neppe ha blitt påvirket.
I ettertid kan ma se at en evakuering av i det minste de moderne Orzeł-klasse-ubåtyene (likesom jagerne) til Storbritannia hadde vært smart. Men det hadde innebåret en nærmest total tilbaketreknbing av det polske maritime forsvar. Marskalk Edward Rydz-Śmigły måtte således allerede i august 1939 ha regnet med et raskt nederlag innen en måned. Det gjorde ikke engang den tyske Oberkommando, selv om de var informert om den planlagte sovjetiske invasjon av det østlige Polen. Dessuten håpet polakkene på grunn av den britisk-franske garantierklæring av 30. mars 1939 på en rask og effektiv militær støtte fra landets vesteuropeiske allierte i Frankrike og Storbritannia, som ikke fulgte.
Irish coffee
Irish coffee er en varm drikk som består av kaffe, irsk whiskey og sukker, med vispet fløte (fløteskum, ikke krem) på toppen.
Irish coffee, eller irsk kaffe, kan sies å være en variasjon av varm toddy og blir fremstilt slik:
Sukkeret er nødvendig for å få fløten til å flyte på toppen og ikke blandes med den varme kaffe. Noen sverger til brunt, uraffinert sukker til irish coffee. Kanel og andre krydder kan iblandes, men det er ikke vanlig. Sugerør skal ikke isettes. Irish coffee skal drikkes gjennom fløten.
I utgangspunktet skal det kun brukes irsk whiskey. Virkningen kan forsterkes ved å bruke whiskybasert likør i stedet for sukker. Kombinasjonen skotsk og Drambuie kalles også «Black Watch».
Ware
Ware er en by i England med rundt 18.000 innbyggere. Byen ligger i distriktet East Hertfordshire, øst for Hartfordshires administrasjonssete Hertford, rundt 40 kilometer nord for London ved elven Lea. Stanstead Abbotts med landsbyene Easneye og Hunsdon nord for Hoddesdon regnes også til Ware.
Den store seng i Ware er nevnt av William Shakespeare i As you like it.
Norgesmesterskapet i boksing 2003
Norgesmesterskapet i boksing 2003 ble arrangert 2.–4. februar i Bærum (kvinner) og 7.–9. mars i Stavanger (menn).
Kongepokalen ble vunnet av Tor-Erik Sivertsen. Forbundspokalen ble vunnet av Andreas Barkhall. Beste klubber ble Bergen AK og Trym IL (delt).
Pierre de Castelnau
Pierre (Peter) de Castelnau (født ca. 1170, død 15. januar 1208 i bispedømmet Montpellier i Frankrike) var en fransk kleriker fra cistercienserordenen. I 1199, da han var erkediakon i Maguelonne, ble han utnevnt av pave Innocens III tilpavelig legat med det oppdrag å bekjempe kjetteriet i Languedoc. I 1202, da han var munk i cistercienserabbediet i Fontfroide ved Narbonne, ble han assignert til samme oppgave, først i Toulouse, og deretter i Viviers og Montpellier. I 1207 var han i Rhônedalen og i Provence, der han ble havnet i en strid mellom greven av Baux og grev Raymond VI av Toulouse. Den sistnevnte lot ham myrde den 15. januar 1208. Han ble saligkåret samme år av pave Innocent III.
Adler
thumb|1910 Adler fra Otta billag. thumb|1915 Adler 15/40 PS i Stryn i 1916. Adler var en tysk bilprodusent fra 1900 til 1940. Ordet Adler er tysk og betyr ørn. Grunnlegger var Heinrich Kleyer.
Fabrikken produserte biler, sykler, skrivemaskiner og motorsykler. Før første verdenskrig brukte de to- og firesylindrede motorer fra 1 032 til hele 9 081 cm³. Fra 1902 bygde de egne motorer. Bilene deres vant mange billøp, bl.a. med grunnleggerens sønner, Erwin og Otto. Fra 1938 og frem til siste krig ble Adler Trumf Junior montert ved Den Norske Automobilfabrikk på Kambo.
Etter andre verdenskrig konsentrerte de seg om å lage motorsykler.
Anthony Eden
Bakgrunn
Eden kom fra en konservativ jordeierslekt. Han hadde en eldre og en yngre bror. Den yngre falt da slagkrysseren HMS «Indefatigable» gikk ned under Jyllandsslaget i 1916.
Eden studerte ved Eton og Christ Church ved University of Oxford. Der tok han eksamen i språk. Han talte flytende fransk, tysk og persisk, dessuten hadde han gode kunnskaper i russisk og arabisk.
Politikk
Eden var medlem av parlamentet fra 1923 til 1957. Fra desember 1935 var han utenriksminister i Storbritannia, i Stanley Baldwins tredje regjering. Eden fortsatte som utenriksminister da Neville Chamberlain våren 1937 overtok som statsminister. Eden gikk i februar 1938 av som utenriksminister da statsminister Chamberlain avviste den fredsplan som USAs president, Franklin D. Roosevelt, i skjul hadde lagt fram. Avgangen var en protest mot at Chamberlain vedtok å starte forhandlinger med Benito Mussolini, den fascistiske leder av Italia.
I 1940 kom Eden inn igjen som utenriksminister da Winston Churchill dannet ny regjering i mai. Han var under andre verdenskrig med i alle britiske delegasjoner som Churchill deltok i ved de alliertes toppmøter. Som utenriksminister fra 1951 forhandlet Eden og hans sovjetiske kollega frem en interimsfred i Vietnam i 1954.
Den 7. april 1955 tok Eden over som statsminister i Storbritannia, ved Churchills avgang og etter Churchills ønske. Ved Suezkrisen høsten 1956 sendte han britiske tropper til Egypt, før den israelske invasjonen fant sted. Dette førte Storbritannia inn i bitre kontroverser med flere internasjonale aktører. Egypts president, Gamal Abdel Nasser, hadde etter langvarige forhandlinger med de store europeiske kolonimakter nasjonalisert den økonomisk viktige Suezkanalen, som siden den ble bygd i 1869 var eid av et fransk-britisk aksjeselskap. I strid med Edens forventning var den amerikanske president Dwight D. Eisenhower imot den britisk-franske militæraksjonen.
Nicolay Wolf
Jacob Wilhelm Nicolay Wolf (født 3. desember 1824 i København, død 7. februar 1875 i Kristiania) var en dansk-norsk skuespiller og operasanger. Han debuterte på Christiania Theater i 1852 og var ansatt der frem til 1874.
Wolf var gift med Lucie Wolf.
Destiny’s Child
Destiny's Child var fra 1990 til 2006 en amerikansk R&B-gruppe. De var opprinnelig en kvartett, men ble etter hvert en trio, bestående av Beyoncé Knowles, Kelly Rowland og Michelle Williams. Ifølge "The World Music Awards" er Destiny’s Child den mestselgende jentegruppen noensinne. Billboard har også rangert gruppen som en av de største musikalske trioene gjennom tidene. 12. juni 2005 annonserte gruppen i Barcelona at de ikke ville fortsette sammen som gruppe, etter at turneen var ferdig. De ville heller følge individuelle karrierer innen musikk, teater, TV og film.
Svømming under EM i svømmesport 2021 – 100 meter fri menn
100 meter frisvømming menn  er en svømmeøvelse som ble arrangert under Langbane-EM i svømming 2021 i Danube Arena i Budapest, Ungarn. Øvelsen blir svømt den 18. og 19. mai 2021.
Rekorder
Før konkurransen var gjeldende verdens-, europa- og mesterskapsrekord som følger:
Følgende nye rekord ble satt under mesterskapet:
Forsøksheat
Forsøksheatene startet 18. mai kl. 10:00.
Semifinaler
Semefinalene ble avholdt 18. mai kl. 18:24.
Boklunge
Boklunge er et åndedrettsorgan, som brukes til atmosfæriske gassutveksling og finnes særlig hos edderkoppdyr som skorpioner og edderkopper. Boklunger er ikke lik lungene til landlevende virveldyr. Navnet boklunger, beskriver strukturen, de er formet som stabler av vekselvise luft lommer og vev fylte av hemolymfe. Det gir et utseende som ligner på en foldet bok. Boklungene ligger i et ventralt hulrom, en bukhule, og har forbindelse med omgivelsene gjennom en liten åpning. Antallet boklunger varierer fra ett par hos de fleste edderkopper til fire par hos skorpioner.
Enkelte arter mangler boklunger og gassutvekslingen skjer gjennom de tynne veggene inne i bukhulen i stedet, samt i forgreninger inn i kroppen, i tynne rør kalt trakéer. Det er mulig at trakéne har utviklet seg fra boklunger, dette fordi noen edderkopper har trakéer med noen sterkt forlengede kamre. Mange edderkoppdyr, som midder og vevkjerringer (Opiliones), mangler boklunger og ånder gjennom trakér eller kroppens overflate.
Rachel Corrie
Rachel Corrie (født 10. april 1979, død 16. mars 2003) var en amerikansk fredsaktivist, menneskerettighetsaktivist og medlem av International Solidarity Movement (ISM), som reiste til Gazastripen under den andre intifadaen. Corrie ble drept mens hun forsøkte å hindre en Caterpillar D9 pansret bulldoser fra den israelske hæren (IDF) i å ødelegge palestinske hjem på Gazastripen nær grensen mot Egypt. Øyenvitner hevder at bulldoseren kjørte på henne med vilje, men den israelske hæren benekter dette.
Skuespillet My Name Is Rachel Corrie, sangen The Skies are Weeping, og over 30 sanger av forskjellige artister er basert på livet hennes. Hennes dagbøker og brev ble i 2008 utgitt i bokform, som Let Me Stand Alone, som «åpner et vindu til modningen av en ung kvinne som forsøker å gjøre verden til et bedre sted å leve». I 2003 etablerte hennes foreldre Rachel Corrie Foundation for Peace and Justice for å fortsette fredsarbeidet i hennes ånd. Nødhjelpsskipet MV «Rachel Corrie» er også oppkalt etter henne. Jennifer Loewenstein sammenligner henne med Anne Frank.
Tidlig liv
Rachel Corrie vokste opp i Olympia, Washington, og var datter av Craig og Cindy Corrie. Rachel tok eksamen ved Capital High School (Washington) før hun begynte å studere ved Evergreen State College (TESC). Etterhvert ble hun med i fredsorganisasjonen Olympia Movement for Justice and Peace, før hun i sine siste år på college ble med i International Solidarity Movement (ISM). Etter at hun var ferdig med eksamen, dro hun til Midtøsten for å delta i ISM-organiserte demonstrasjoner i Rafah.
Aktiviteter i Gaza
8. januar 2003 reiste Corrie til Gazastripen, der hun var med på to dager med trening i ikke-voldelig motstand og deltagelse som menneskelig skjold. I løpet av februar og mars, ifølge ISM-aktivister og e-poster hun sendte til sin familie, deltok hun i en lekerettssak mot George W. Bush, en demonstrasjon i forbindelse med den internasjonale demonstrasjonen 15. februar 2003 mot den forestående Invasjonen av Irak, der hun brente et amerikansk papirflagg, og hjalp til med å okkupere områder rundt lokale brønner, en operasjon planlagt for å beskytte brønnene og de palestinske arbeiderne fra IDF, ifølge ISM.
I e-poster til sin familie, beskrev Corrie det hun opplevde og frustrasjonen over det. Hun sa 4. mars 2003 i et intervju med Middle East Broadcasting Network: «I feel like I'm witnessing the systematic destruction of a people's ability to survive ... Sometimes I sit down to dinner with people and I realize there is a massive military machine surrounding us, trying to kill the people I'm having dinner with.»
Bakgrunn
Corrie var involvert i det som av ISM blir sett på som «protest mot nedriving av boliger i den israelsk-palestinske konflikten». Israel hevdet at ISM prøvde å hindre israelske soldater i å bruke pansrede bulldosere fra å grave fram tunneler brukt til å smugle våpen og eksplosiver til palestinske «terrorister» i Rafah. 16. mars 2003 var Corrie i en gruppe med totalt syv ISM-aktivister (tre fra Storbritannia, fire fra USA) som prøvde å hindre bulldoserne. Rapporten fra den israelske regjeringen om hendelsen sa at bulldoserne ikke skulle rive ned hus, men fjerne materiale for å avsløre skjulte eksplosiver i området.
Øyenvitneskildringer
Den følgende beskrivelsen er fra Joe Carr, en ISM-aktivist fra Kansas City, som brukte navnet Joseph Smith under sitt opphold i Gaza.
ISM-aktivist Tom Dale stod like ved Corrie. Han fortalte journalist Joshua Hammer fra Newsweek:
Synlighet
De fotografiske bevisene er uklare. ISM plasserte bilder på sin nettside (inklusive et tatt flere timer før dødsfallet) som ISM sa viste hendelsen som ledet frem til Corries død. Reuters publiserte disse bildene i den samme sekvensen som ble vist hos ISM, sammen med et bilde av henne foran bulldoseren like etter å ha blitt skadd. Dette gir et inntrykk av at bildene som egentlig ble tatt flere timer tidligere, hadde blitt tatt like før hendelsen, og at føreren burde vært i stand til å se henne, men hadde kjørt over henne allikevel. Når dette ble oppdaget, fjernet både Reuters og ISM bildene fra sine nettsteder. Bildene og tidspunktene for når de ble tatt, kan sees her.
IDF viste en video i forbindelse med dødsfallet som inkluderte film tatt inne i førerhuset på en bulldoser. Den sørger for «troverdig bevis for at føreren hadde begrenset utsikt», skrev Joshua Hammer i Mother Jones.
Den israelske regjeringens rapport
Den israelske regjeringen lovte en «grundig, troverdig og gjennomsiktig etterforsking». En innledende obduksjon ble gjennomført i Tel Aviv. Jerusalem Post, siterte 26. juni 2003 en talsmann fra IDF at Corrie ikke hadde blitt overkjørt og at føreren ikke hadde sett henne:
Rapporten fra den israelske hæren som avisen The Guardian fikk se, sa at Corrie var: «fast da hun stod bak en haug med jord, som ble dannet av et ingeniør-kjøretøy som opererte i området, og hun var skjult fra førerens synsfelt som fortsatte arbeidet sitt. Corrie ble truffet av materiale og betong som resulterte i hennes død ... Etterforskingen viser at Rachel Corrie ikke ble overkjørt av ingeniør-kjøretøyet, men ble truffet av en hard gjenstand, mest trolig en betongklump som falt eller skled ned, da jordhaugen hun stod bak bevegde seg».
IDF ga kopier av rapporten, med tittelen «The Death of Rachel Corrie» til medlemmer av den amerikanske Kongressen i april 2003, og Corries familie ga dokumentet til media i juni 2003. Men ca. et år senere, i mars 2004, hevdet familien at ikke hele rapporten hadde blitt overlevert, og at bare de og to andre ved den amerikanske ambassaden hadde fått lov å se den. Familien fikk lov å se rapporten ved det israelske konsulatet i San Francisco.
ISM avviste den israelske rapporten og sa at den ikke stemte med deres øyevitne-beskrivelser, og at etterforskingen ikke hadde vært hverken troverdig eller gjennomsiktig
Reaksjoner
Kaptein Jacob Dallal, en talsmann for den israelske hæren, sa at Corries død var et «beklagelig uhell» og sa at hun og andre ISM-aktivister var «en gruppe demonstranter som handlet svært uansvarlig, og satte alle i fare — palestinerne, seg selv og våre styrker — ved å plassere seg selv med viten og vilje i en krigssone.»
University of Maryland, College Parks studentavis The Diamondback publiserte en tegneserie, som refererte til Corries «dumhet» ved å «sitte foran en bulldoser for å beskytte en gjeng med terrorister». Som et svar på dette, satte protesterende studenter seg ned utenfor avisens lokaler over natten og krevde en unnskyldning, som aldri ble gitt.
Amnesty International krevde en uavhengig undersøkelse, der Christine Bustany sa at «amerikansk-produserte bulldosere hadde blitt "våpen" og at salg av disse til Israel måtte stoppe.».
Human Rights Watch, en gruppe som har kritisert israelske handlinger på Vestbredden og Gaza gjentatte ganger, kritiserte på sitt nettsted kvaliteten på etterforskingen av hendelsen, og kalte den for «tvilsom»
Mange hevdet at hennes død kun fikk oppmerksomhet fordi hun var amerikansk. The Observer skrev: «''Samme kveld som Corrie døde, ble 9 andre palestinere drept på Gazastripen, blant disse en fire år gammel jente og en mann på 90 år. Totalt 220 mennesker ble drept i Rafah siden begynnelsen av intifadaen. Palestinerne vet at dødsfallet til en amerikaner får mer oppmerksomhet enn drapene på hundrevis av muslimer» En Hamas-aktivist sa til avisen: «dødsfallet tjener meg mer enn det gjorde henne. Det å stille seg foran tanksen var heroisk. Hennes død vil bringe mer oppmerksomhet enn de 2000 andre martyrene''».
Kunstnerisk og annen heder i ettertid
Dawud Wharnsby Ali har skrevet en sang til minne om Rachel Corrie. I 2003 skrev den amerikanske sangeren David Rovics en sang med tittelen "The Death of Rachel Corrie.". Komponisten Alice Shields skrev en sang med tittelen Mioritza: Requiem for Rachel Corrie i 2003. Den irske folkemusikk-sangeren Christy Moore dedikerte sitt album i 2005 Burning Times til Corries minne. I 2006 slapp sangeren og aktivisten Pol MacAdaim en sang om Rachel Corrie.
Michael Moore dedikerte sin bok fra 2003 "Dude, Where's My Country?" til Corrie (blant flere).
My Name Is Rachel Corrie er et skuespill laget ut ifra Corries dagbok og e-poster fra Gaza. Stykket ble første gang presentert i London tidlig i 2005. Stykket skulle settes opp på New York Theatre Workshop, men da det ble utsatt på ubestemt tid, fordømte de engelske produsentene det som «sensur» og trakk stykket. Stykket ble endelig satt opp i USA 15. oktober 2006 med 48 forestillinger. Det norske teatret i Oslo satte opp stykket 24. januar 2008 med Kjersti Holm som instruktør og Kaia Varjord i hovedrollen som Corrie. Skuespillet har også blitt utgitt som pocket, også med tittelen My Name is Rachel Corrie.
Klimt 1918, et italiensk rocke-band, har sangen "Rachel" på sitt album fra 2005 "Dopoguerra". Sangen er dedikert til Corries liv. Ten Foot Pole, et amerikansk punk-rock-band, skrev en sang med tittelen "Rachel Corrie", som markerte Corries liv og tro. Den finnes på platen "Subliminable Messages" fra 2005. Billy Bragg skrev en sang med tittelen "The Lonesome Death of Rachel Corrie".
MV «Rachel Corrie»
Motorskipet MV «Rachel Corrie», som tilhører Free Gaza Movement, er oppkalt etter henne.
Søksmål
Corries familie og flere palestinere saksøkte Caterpillar Inc. for medvirkning etter forskjellige føderale lover på grunn av Corries død i forbindelse med bulldoseren, og hevdet at Caterpillar solgte dem til Israel, selv om de hadde registrert at de ville bli brukt til å «bryte internasjonal lov» ifølge søksmålet. Saken ble avvist av en føderal dommer i november 2005. Dommeren mente at saksøkerne ikke hadde grunn for sine krav. Dommen ble anket, men en høyere rettsinnstans avslo også anken 17. september 2007
I 2012 frikjente en lokal domstol i Haifa den israelske hæren for ansvar, og hevdet at Corrie var ansvarlig for sin egen død. Avgjørelsen ble fordømt av Amnesty International, tidligere amerikansk president Jimmy Carter og FNs spesialrapportør for menneskerettigheter i de palestinske områdene Richard A. Falk.
Krav har også blitt rettet mot det israelske forsvaret og det israelske forsvarsdepartementet.
Tore H. Vigerust
Tore Hermundsson Vigerust (født 14. september 1955 i Sør-Varanger, død 31. oktober 2010 i Porsgrunn ) var en norsk lokalpolitiker (H) i Gamlebyen i Oslo og historiker. Han var nestleder i bydelsutvalget Gamle Oslo 2003–07.
Tore Vigerust skrev en rekke slektshistoriske arbeider, utgav slektshistoriske skrifter, holdt jevnlig foredrag og arrangerte møter og lignende i slektshistoriske foreninger. Hans temaer var hentet fra flere deler av landet og fra alle samfunnsklasser. Han arbeidet mye med temaet norske adelsslekter, blant annet i det såkalte Adelsprosjektet, og skrev også om lokalhistoriske og heraldiske emner.
Vigerust arbeidet en periode i Riksarkivet, og ble senere selvstendig næringsdrivende som påtok seg oppdrag. Han var genealogen bak serien Hvem tror du at du er?, som sendtes på NRK1 i 2011.
Stygionympha
Stygionympha er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Middelsstore (vingespenn 32-50 millimeter), brune sommerfugler. Forvingen har en stor øyeflekk ved spissen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Afrika, Namibia og Lesotho.
Storlibeller
Storlibeller (Aeshnidae) er en delgruppe av øyenstikkere, (Odonata).
Storlibeller er utbredt i hele verden unntatt i Antarktis. De fleste arter finnes i varmere strøk.
Utseende
Storlibeller er blant de større øyenstikkerne, vanligvis større enn vannymfene. Men størrelsen varierer mellom de ulike artene.
Kroppen har ofte mørke og kraftige grønne, blå, brune eller gule farger. Ulike farger i flekker, punkt og linjer er opphavet til gruppens gamle navn, mosaikkøyenstikkere. Hanner er generelt mer fargerike enn hunnene. Øynene møtes, støter sammen, på hodet overside.
Alle de fire vingene er omtrent like av utseende og størrelse, de holdes rett ut fra kroppen under hvile. Bakvingene er noe bredere ved roten, nærmest kroppen, enn framvingene. Vingemerket (pterostigma) er langt og firkantet. Vingespennet er mellom 50 og 100 millimeter.
Nymfene er kraftige, avlange med en ganske glatt sylindrisk kropp. På ryggsiden har den anlegg til vinger. Beina er godt utviklet og på hodet har den store øyne. På hodets underside har nymfene en fangmaske (en leddet munn).
Levevis
Storlibeller er gode flygere, men holder vanligvis til i vegetasjonen ikke langt fra vannet der de hadde sine nymfestadier. Hannene er de mest aktive og kan fly langt på jakt etter mat. Ofte ses de patruljerende på den samme strekningen langs vassdraget, en skogsbilvei eller i en kraftlinjegate. Hunnene finnes ofte gjemt i vegetasjonen eller sittende på en grein, og er ikke så aktive som hannene.
Hunnen kutter små snitt i vannplanter, med eggleggningrøret, hvor eggene plasseres. Nymfene lever i vegetasjonen, langs bredden av mindre dammer, kanaler, innsjøer og myrtjern. Nymfene er rovdyr og spiser andre mindre dyr.
Storlibeller har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Systematisk inndeling
Det er registrert 9 arter i Norge. Normerte navn og slektskap oppdatert fra Artsdatabanken august 2020. Søk på eldre navn vil føre til riktig artikkel. Slektskapet mellom delgruppene skrevet i hierarkisk skrivemåte. Du kan lese mer om dette her : System (biologi) og Gruppe (biologi).
Eksterne lenker
Laumžėrgis
Peter Hitchens
Peter Jonathan Hitchens (født 28. oktober 1951 på Malta) er en britisk journalist og forfatter. Han har publisert seks bøker, inkludert The Abolition of Britain, The Rage Against God og The War We Never Fought. Hitchens skriver for den britiske avisen The Mail on Sunday, og har tidligere vært en utenriksreporter i Moskva og Washington. I 2010 fikk han Orwell-prisen som anerkjennelse for sitt arbeid som utenriksreporter.
Hitchens beskriver seg selv som teist og som burkeansk konservativ. Han er svært kritisk til politisk korrekthet. Han er den yngre broren til den kjente ateistiske forfatteren og journalisten Christopher Hitchens.
Hitchens tar en kritisk holdning til mange kriger. Han var motstander av Kosovo- og Irak-krigen i 2003, med den begrunnelse at ingen av dem var i interessen til verken Storbritannia eller USA, han motsatte seg også krigen i Afghanistan.
Han er en sterk kritiker av EU og har lengde hevdet at Storbritannia ville klare seg bedre utenfor unionen, han stemte imidlertid ikke under folkeavstemningen i 2016, siden han stiller seg kritisk til folkeavstemninger.
Tidlig liv og utdannelse
Peter Hitchens ble født på Malta, hvor hans far, sjøoffiser Eric Ernest Hitchens (1909–1987), var stasjonert som en del av den daværende middelhavsflåten til Royal Navy. Hans mor, Yvonne Jean Hitchens (født Hickman; 1921–1973) hadde møtt Eric mens hun tjenestegjorde i Women's Royal Naval Service (Wrens) under andre verdenskrig.
Som gutt ønsket Hitchens å bli offiser i Royal Navy, som sin far. Men da han var 10, fant han ut at han hadde en øyeskade som ikke kunne korrigeres, og dermed hindret ham fra å tjene i Royal Navy.
Hitchens gikk på Mount House School, Tavistock, Leys School og Oxford College of Further Education før han matrikulerte ved University of York, hvor han studerte filosofi og politikk og var medlem av Alcuin College. Han ble uteksaminert i 1973.
Han giftet seg med Eve Ross i 1983. Deres eldste sønn, Dan Hitchens, er redaktør for Catholic Herald, en London-basert romersk-katolsk avis. Hitchens bor i Oxford.
Hitchens ble oppdratt i kristen tro og gikk på kristne internatskoler, men ble ateist i ungdomsårene, og begynte å forlate troen som 15-åring. Han kom tilbake til kirken senere i livet, og er nå anglikaner og medlem av den engelske kirke.
Relasjon med broren
Hitchens bror var journalisten og forfatteren Christopher Hitchens, som var to år eldre. Christopher sa i 2005 at hovedforskjellen mellom de to var troen på Guds eksistens.
Brødrene falt ut etter at Peter skrev en artikkel fra 2001 i The Spectator som angivelig karakteriserte Christopher som en stalinist. Etter fødselen av Peters tredje barn forsonte de to brødrene seg.
Peters anmeldelse av brorens bok God Is Not Great førte til en offentlig krangel mellom brødrene, men ingen fornyet fremmedgjøring. I anmeldelsen skrev Peter at brorens bok kom med en rekke uriktige påstander.
I 2007 dukket brødrene opp som paneldeltakere på BBC Televisions spørretime, hvor de kolliderte i en rekke saker. I 2008, i USA, diskuterte de invasjonen av Irak i 2003 og Guds eksistens. I 2010 på Pew Forum diskuterte brødrene Guds natur i sivilisasjonen.
Christopher døde i 2011; ved en minnegudstjeneste holdt for ham i New York, leste Peter en passasje fra Paulus' brev til Filipperne som Christopher hadde lest i farens begravelse.
Journalistisk karriere
Hitchens meldte seg inn i Labour i 1977, men sluttet kort tid etter å ha drevet kampanje for Ken Livingstone i 1979 noe som falt sammen med en kulminasjon av økende personlig desillusjon med Labour-bevegelsen.
I 2000 forlot Hitchens Daily Express og begynte i The Mail on Sunday, hvor han har en ukentlig spalte og weblogg der han debatterer direkte med leserne. Hitchens har også skrevet for magasinene The Spectator og The American Conservative, og noen ganger for The Guardian, Prospect og New Statesman.
Hitchens vant Orwell-prisen i politisk journalistikk i 2010. Peter Kellner, en av Orwell Prize-dommerne, beskrev Hitchens forfatterskap som "så fast, polert og potensielt dødelig som en gardiststøvel."
Han jobbet først som utenriksreporter på 1980-tallet, hovedsakelig fra østblokken, med sitt første oppdrag til Polen under solidaritetskrisen i november 1980. Han reiste til Japan og Tyskland under tiden som industrireporter og rapporterte fra flere andre land, inkludert USA, Japan og Sør-Korea som en del av gruppen av reportere som fulgte Margaret Thatcher. Etter å ha vært vitne til fløyelsrevolusjonen og den rumenske revolusjonen, ble han Daily Express' Moskva-korrespondent i juni 1990. Han forlot Moskva (via Beringstredet) i oktober 1992, og var kort basert i London, i løpet av denne perioden rapporterte han fra Sør-Afrika i løpet av de siste dagene av apartheid, og fra Somalia på tidspunktet for FNs intervensjon i den somaliske borgerkrigen.
I september 1993 ble han Washington-korrespondent i Daily Express, og i løpet av de neste to årene rapporterte han fra mange av de 50 statene, så vel som fra Canada, Haiti og Cuba. Han fortsatte sin utenlandske rapportering etter å ha sluttet seg til The Mail on Sunday, som han har skrevet rapporter for fra hele verden, inkludert Russland, Ukraina (beskrevet av Edward Lucas som en "bekymrende forfall"), Tyrkia, Gaza, et besøk i Irak i kjølvannet av 2003-invasjonen, en undercover-rapport fra Iran (beskrevet av Iain Dale som "ganske strålende"), Kina og Nord-Korea.
Ingefærordenen
Ingefærplanter - Zingiberales - er en orden av blomsterplanter. Den er en del av kladen Commelinidae.
Gruppen består av 7 familier av enfrøbladete planter. De omfatter mange kjente matplanter og krydder, blant annet banan, ingefær, kardemomme, gurkemeie, galangal og myoga.
Familier
De 7 familiene i denne ordenen omfatter:
Melodi Grand Prix 2004
Melodi Grand Prix 2004 var den 42. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Tolv finalister deltok i finalen 6. mars 2004 som ble arrangert i Oslo Spektrum i Oslo. Vinnerlåten ble «High», framført av Knut Anders Sørum. Vinnerlåten er komponert av Thomas Thörnholm og Lars Andersson, med tekst av Dan Attlerud. Sørum representerte Norge i den internasjonale finalen i Istanbul og kom på sisteplass med 3 poeng. Dette var Norges tiende sisteplass i Eurovision Song Contest.
Sendingen
Også dette året åpnet NRK for at utenlandske låtskrivere kunne levere bidrag i den åpne konkurransen, det førte til at utenlandske musikkforfattere sto helt eller delvis bak halvparten av finalelåtene. Til sammen kom det inn 530 låter i den åpne konkurransen, og tolv av dem ble plukket ut til finalen lørdag 6. mars.
Finalen gikk nok en gang av stabelen i Oslo Spektrum, og Ivar Dyrhaug var programleder for første gang siden 1983. Deltakerlåtene ble offentliggjort uka før finalen, og seerne kunne SMS-stemme på sine favoritter hele uka før finalen. Dette var også det første året låtene kunne spilles på radio før finalen hadde gått av stabelen.
De fleste deltakerne var ukjente artister for de fleste seerne, med Arlene Wilkes og Idol-deltaker Rebecca Ludvigsen som unntak.
Avstemning
I første stemmerunde ga hver landsdel 1–8, 10 og 12 poeng ut fra hvor mange telefon- og SMS-stemmer de forskjellige bidragene fikk. De fire beste bidragene gikk videre til superfinalen.
Superfinalen
De fire beste låtene fra første runde gikk videre til superfinalen. Her ble låtene framført om igjen, og tv-seerne stemte på nytt. I denne stemmerunden telte hver stemme ett poeng. Poengene under tilsvarer dermed antall mottatte telefon- og SMS-stemmer.
Hendelser
Finalen ble sett av 1 228 000 seere, som tilsvarte 75 prosent av alle som så på tv i det aktuelle tidsrommet sendingen gikk.
Bidraget «I Don't Understand Her» skulle egentlig ha blitt framført av en annen artist, men denne trakk seg fra konkurransen. Da overtok Aslak J. Johnsen, en av opphavsmennene, låten i stedet.
Knut Anders Sørum kom for alvor tilbake i rampelyset i 2016, da han deltok i og vant NRK-konkurransen Stjernekamp.
Tilbakekrysning
Tilbakekrysning eller tilbakeavl er en krysning mellom en hybrid (F1-generasjonen) og en av dens foreldre (P-generasjonen), eller med et genetisk tilsvarende individ. Den mest vanlige formen for tilbakekrysning er såkalt testkrysning (prøvekrysning), en krysning mellom et individ med en dominant fenotype (som kan være enten homozygot eller heterozygot for det dominante allelet) med et individ som er homozygot for det recessive allelet.
Testkrysning
For eksempel; krysser man en flue som er dobbel heterozygot (Aa Bb) med en som er dobbel homozygot mutant (aa bb), kalles det er testkrysning. Det tilsvarer også en krysning mellom et individ fra F1-generasjonen med et individ fra P-generasjonen, som også kalles en tilbakekrysning. Dersom disse genene ikke er koblet, vil forholdet bli  1:1:1:1 av de fire mulige fenotypekombinasjonene. Om genene er koblet (A med B og a med b) og det ikke skjer noen overkrysning (som måles i prosenter), vil man bare få de to foreldrenes fenotyper, i forholdet 1:1.
Efraín Ríos Montt
José Efraín Ríos Montt (født 16. juni 1926 i Huehuetenango i Guatemala, død 1. april 2018 i Guatemala by) var statssjef, president og diktator i Guatemala mellom 9. juni 1982 og frem til 8. august 1983.
Ríos Montt er mest kjent for sitt militære regime på begynnelsen av 1980-tallet, og for å ha vært ansvarlig for noen av de verste overgrepene i Guatemalas 36 år lange borgerkrig. Krigen endte med en fredsavtale i 1996. Denne borgerkrigen satte venstreorienterte opprørsgrupper mot hæren, med store mengder sivile som ble fanget i kryssild. Minst 200 000 guatemalanere ble drept under denne konflikten, noe som gjør den til en av Latin-Amerikas mest voldelige kriger i moderne historie.
Bakgrunn
Efraín Ríos Montt var et av tolv barn til godseieren Hermógenes Ríos Castillo (1896–1954) og hans hustru Consuelo Montt. En av hans brødre ble katolsk biskop, Mario Enrique Ríos Montt, som senere ledet den katolske kirkes kontor til forsvar av mennekerettighetene (Oficina de Derechos Humanos del Arzobispado de Guatemala).
Militær
I 1943 ble Efraín Ríos Montt militærpoliti, og fra 1946 var han kadett ved militærakademiet Escuela Politécnica. Han ble uteksaminert derfra i 1950 som infanterioffiser og veiingeniør. Deretter var han ved Latin American Training Center i Fort Gulick i Panamakanalsonen, den senere School of the Americas.
Etter reuten til Guatemala ble han utdanner og kompanifører ved Escuela Politécnica og ble deretter kompanifører i departementet Quiché. Fra 1963 hørte han til brigaden Mariscal Zavala, og ble dens kommandant i 1967. Fra 1970 ledet han Escuela Politécnica.
I januar 1973 ble han forfremmet til brigadegeneral og ble sjef for hærens generalstab.
Noen måneder etter tok han avskjed fra militæret for å stille som presidentkandidat.
Politisk løpebane før presidentskapet
Ríos Montt var i mars 1974 kandidat for den nasjonale opposisjonsfront utgått fra Democracía Cristiana Guatemalteca (DCG), Frente Unida de la Revolución (FUR) og Partido Revolucionario Auténtico (PRA) mot kandidaten for regjeringspartiene, den norskættede general Kjell Eugenio Laugerud García. Etter offisielle opplysninger tapte Ríos Montt; han beskyldte imidlertid regjeringspartiene for valgfusk og utropte seg selv til seierherre. Selv om det forelå sterke indisier på at han faktisk hadde rett, klarte han ikke å vinne frem.
Hans anklager tok snart outrerte former: Ríos Montt mente at han var blitt rammet av en konspirasjon mellom den katolske kirke og maya-minoriteten. Ríos Montt pekte spesielt på katolske prester som venstreorienterte agenter som hadde hengt seg opp i anklager om dårlig behandling av katolske mayaer, og at han én gang nok skulle sette sine motstandere på plass.
Den nye presidenten utnevnte ham til militærattaché ved den guatemalanske ambassade i Madrid, for å holde ham på avstand fra hjemlandets politiske liv.
Under tiden i Madrid led Ríos Montt under alkoholproblemer, som han klarte å overvinne etter at han gikk over til pinsebevegelsen. Ved hjemkomsten til Guatemala forlot han formelt den katolske kirke og ble medlem av - og senere predikant i - pinsekirken El Verbo, en gren av det evangelikale nettverket Gospel Outreach med sete i California. Dette skritt skulle få vesentlig innflytelse på hans politiske stil og fremfor alt hans retoriske stil under presidentskapet og senere.
President ved statskupp
Den 7. mars 1982 vant general Ángel Aníbal Guevara det guatemalanske presidentvalget. Få måneder senere tok Ríos Montt makten i et statskupp sammen med flere andre høytstående generaler i den guatemalanske hæren. Dette statskuppet ble i det stille støttet av det amerikanske CIA. En militærjunta ble etablert med Rios Montt som leder og statsoverhode.
Noe det første juntaen gjorde var å kalle grunnloven ugyldig og avsette den lovgivende forsamlingen, sette opp flere hemmelige domstoler, og de begynte en aggressiv kampanje mot politiske dissidenter og motstandere av regimet. Noe som blant annet inkluderte kidnappinger, tortur og utenomrettslige drap som aldri ble etterforsket.
I 1999 presenterte fredsprisvinner Rigoberta Menchú anklager om tortur, folkemord, ulovlig fengsling og statsstøttet terrorisme mot Rios Montt og fire andre pensjonerte guatemalanske politikere og tidligere generaler. Flere andre embetsmenn i viktige stillinger ble også anklaget for flere alvorlige lovbrudd som hovedsakelig hadde foregått mellom 1978 og 1982. Blant anklagene var Montts voldelige kampanje i det guatemalanske høylandet der det bodde flere urfolk og indianerstammer som ble drept av militærjuntaen.
Det ble gjort flere forsøk på statskupp mot Rios Montt mens han satt som president. Ett av disse ble gjennomført av daværende forsvarsminister og senere president Óscar Humberto Mejía Victores. Dette kuppet prøvde han å rettferdiggjøre ved å erklære at den guatemalanske regjeringen var blitt misbrukt av religiøse fanatikere i en årrekke, og at han måtte utføre statskuppet for å redde landet fra undergangen. Victores var senere en av dem som ble anklaget for forbrytelser mot menneskeheten sammen med Rios Montt.
Ríos Montt og hans militærjunta ble på 1980-tallet forsynt med penger, våpen og militære effekter fra Reagan-administrasjonen i USA som på samme tidspunkt som de også forsynte de tungt militærstyrte regjeringene i Latin-Amerika, blant annet El Salvador og Honduras som i stor grad var ledet av høyreorienterte politikere og militære.
Avsettelse ved statskupp
I 2003 stilte han uten hell opp til presidentvalget, som kandidat for Guatemalas Republikanske Front (FRG).
I 2007 vendte Ríos Montt tilbake til et offentlig embede som medlem av Kongressen, og fikk anklagemyndighetens immunitet, også i et par langvarige rettssaker mot ham om krigsforbrytelser. En rekke av hans tidligere ministre og rådgivere fikk likeledes immunitet. Ríos Montts immunitet opphørte den 14. januar 2012, da hans embedsperiode løp ut. Den 26. januar 2012 møtte Ríos Montt opp i retten i Guatemala og ble formelt tiltalt for folkemord og forbrytelser mot menneskeheten.
Rettsforfølgelse
I 1999 presenterte guatemalanske Nobels fredspris-prismottageren Rigoberta Menchú en rekke av forbrytelser som tortur, folkemord, ulovlig tilbakeholdelse og statsstøttet terrorisme begått og Ríos Montt og fire andre pensjonerte guatemalanske generaler, to av dem tidligere presidenter. Tre andre sivile som var embedsmenn i 1978 og 1982, ble også tiltalt.
I september 2005 fastslo Spanias forfatningsdomstol at spanske domstoler kunne prøve dem anklaget for forbrytelser mot menneskeheten, selv om ofrene ikke var av spansk opprinnelse. I juni 2006 reiste den spanske dommer Santiago Pedraz til Guatemala for å avhøre Ríos Montt og de ​​andre som var tiltalt i saken. Men minst 15 klager inngitt av forsvarsadvokater forhindret Pedraz i å utføre disse undersøkelser.
Men det ble også reist sak mot ham i Guatemala. Den 10. mai 2013 ble Ríos Montt dømt for folkemord og forbrytelser mot menneskeheten. Han be dømt til 80 års fengsel. Ved domfellelsen sa dommer Iris Yassmin Barrios Aguilar at han var «ansvarlig for planleggingen av folkemord», som hadde gått ut over fremfor alt folkegruppen ixil.
Ríos Montts sa at han ville anke. Den 20. mai 2013 tilsidesatte Guatemalas konstitusjonsrett dommen, og forordnet at saken ble ført på nytt.
Ríos Montt-saken ble gjenopptatt i januar 2015. Domstolen besluttet at tiltaltes angivelige senilitet tilsa rettssak bak lukkede dører, og den begynte i januar 2016, og at hvis han skulle bli funnet skyldig, skulle han slippe å sone i fengsel, gitt sin helsetilstand.
Det tok tid før saken kom i gang. I oktober 2017 begynte man - bak lukkede dører. Leger hadde stilt diagnosen demens, og dermed slapp han personlig fremmøte for retten.
Død
Ríos Montt døde i Guatemala by den 1. april 2018 av hjerteslag, 91 år gammel.
New Jersey
New Jersey er den fjerde minste, men tettest befolkede delstaten i USA. Navnet stammer fra øya Jersey i Den engelske kanal. New Jersey grenser i nord til New York, i øst til Atlanterhavet, i sør til Delaware og i vest til Pennsylvania. Høyeste punkt er High Point, som ligger 550 moh.
Geografi
New Jersey grenser mot nord og nordøst til delstaten New York, mot øst til Atlanterhavet, mot syd og sydøst til Delaware og mot vest til Pennsylvania på den anden siden av Delaware-elven.