cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peder Jacobsen Hygom
Biografi
Han fikk sin tidlige skolegang i hjemmet, hans far Jacob Hygom (død 1754 som jubellærer) var prest i Hygum. Deretter kom han i presten Peder Wöldikes private latinskole i Sommersted. I 1710 begynte han å studere teologi ved Københavns Universitet, og fire år etter ble han cand.theol. Han studerte videre i Kiel og ble deretter kapellan i Lintrup hos prost Wellejus. I 1719 ble han gift med prostens datter Karen. Siden ble han så prest i sognet etter sin svigerfar. I 1732 ble han kapellan hos sin far i Hygum.
Peder Jacobsen Hygom var en pietist, allerede i studietiden hadde han blitt venn med brødrene Broder Brorson og Hans Adolph Brorson. Hans forkynnelse vakte både tilslutning og motstand, og i 1735 ble han klaget inn for biskopen i Ribe. Denne kom på visitas og fikk partene forlikt, men allerede året etter flyttet Hygom til Århus og ble sokneprest ved Vor Frue kirke der. Han ble også prost i Ning prosti. I 1737 flyttet han til Ålborg for å være stiftskapellan for den nyutnevnte biskopen, Broder Brorson. Året etter ble han utnevnt til biskop i Oslo, på den tiden het det Akershus stift. Men han rakk ikke å tiltre før han ble kalt til biskop i Århus, hvor han ble værende til han døde.
Root
Root kan vise til:
Dugurd
For sjøfolk var dette tiden for en pause, der det ble servert «tikaffe» (altså ei kaffepause i 10-tiden på formiddagen).
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1949
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1949 ble vunnet av Sarpsborg etter at de vant 3–1 over Skeid i finalen den 23. oktober. Målscorere for Sarpsborg var Harry Yven i det 25. minutt, Knut Andersen i det 80. minutt og Arne Olsen i det 81. minutt. Målscorer for Skeid var Henry Mathiesen som scoret i det 25. minutt. 36 000 tilskuere overvar kampen som ble spilt på Ullevaal Stadion i Oslo. Dommer var Svend J. Svendsen,. Dette var femte gang Sarpsborg vant et norgesmesterskap.
Sarpsborgs vinnerlag: Hjalmar Minge, Finn Moen, Olaf Johansen, Gunnar Hansen, Gunnar Eide, Arne Olsen, Einar Fredriksen, John Mathiesen, Villy Andresen, Harry Yven og Knut Andersen.
Skeids lag: Knut Arnevåg, Arne Winther, Leif Belgen, Willy Sundblad, Knut Andersen, Arne Natland, Bernhard Johansen, Hans Nordahl, Henry Mathiesen, Paul Sæthrang og Sverre Oddanger.
Eftasverd
Eftasvæl eller eftasverd er et måltid som i gamledager i Norge ble holdt på ettermiddagen, som oftest i 15–17-tiden. Eftasvæl var gjerne i tid midt mellom middag og kveldsmat.
Fylkesvei 3736
Fylkesvei 3736 går mellom Ovelandsdalen i Froland og Løddesøl i Arendal kommune.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av den tidligere fylkesvei 161 (Aust-Agder), og en delstrekning av den tidligere fylkesvei 172 (Aust-Agder).
Monark (andre betydninger)
Monark kan referere til:
Martin Ekroll
Martin Hoff Ekroll (født 16. februar 1865 i Trondhjem, død 15. mai 1916) var en norsk forretningsmann og kjent fjellklatrer. Han beskrives som en pioner innenfor fjellklatring i Nord-Norge.
Haute-Marne
Haute-Marne er et fransk departement i regionen Grand Est. Hovedbyen er Chaumont.
Martin Ekroll
Ekroll ble væreier i Skrova og eide på 1890-tallet en del eiendom i Kabelvåg, men gikk konkurs. Med Paul Grussfelt mislyktes han i å nå Stetind (1888). Året etter foretok han førstebestigning av Vågakallen med Angel Johannesen. Ekroll ledet ekspedisjon til blant annet Andersonøyene og Kong Ludvigøyene, Svalbard (1894).
EM i turn for menn 1963
Det 5. europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i Beograd i Jugoslavia i 1963.
Haute-Marne
Det er tre arrondissementer, 32 kantoner og 438 kommuner i Haute-Marne.
Gard (departement)
Gard er et fransk departement i regionen Occitanie. Hovedbyen er Nîmes.
Republikken Slovenias frihetsorden
Republikken Slovenias frihetsorden (slovensk: Častni znak svobode Republike Slovenije) er en slovensk orden. Den ble innstiftet i 1992 til anerkjennelse av innsats til forsvar for Slovenias frihet og suverenitetshevdelse. Republikken Slovenias frihetsorden er landets fremste utmerkelse og rangerer foran Ordenen for eksepsjonelle fortjenester. Ordenen tildeles av republikkens president.
Gard (departement)
Det er tre arrondissementer, 46 kantoner og 353 kommuner i Gard.
Republikken Slovenias frihetsorden
Inndeling
Republikken Slovenias frihetsorden er inndelt i tre grader:
Ordenstegnene er formgitt av Kostja Gatnik.
Insignier
Ordenstegnene for Republikken Slovenias frihetsorden har en moderne utforming, ulik mange andre ordener. Ordenstegnene består av en fasettert medaljong formet som en spiral som i midten bærer et bølgemønster i fargene hvitt, blått og rødt, Slovenias flaggfarger.
Medaljongen er for øverste grad opphengt i et bånd til å bære om halsen. Båndet er blått med en hvit og en rød stripe.
Tildeling
Republikken Slovenias frihetsorden kan tildeles for fortjenester av Slovenias frihet og suverenitetshevdelse eller for bidrag i kampen for landets selvstendighet. Den kan tildeles både slovenske og andre lands borgere. I særlige tilfeller kan ordenen også tildeles grupper, institusjoner eller internasjonale organisasjoner. Ordenen kan også tildeles posthumt.
Fylkesvei 3738
Fylkesvei 3738 går mellom Trekleiva og Kleivene i Froland kommune. Veien er 976 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 162 (Aust-Agder).
The Best of Steely Dan: Then and Now
Sporliste
Alle låtene er skrevet av Walter Becker og Donald Fagen
Fylkesvei 3740
Fylkesvei 3740 går mellom Vassenden og Kverve i Froland kommune. Veien er 6,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 163 (Aust-Agder).
Friidrett under Sommer-OL 2008 – 20 kilometer kappgang menn
Kvalifikasjonskravene var 1 time og 23 minutter (A-krav) og 1 time 24 minutter og 30 sekunder (B-krav).
Erik Tysse representerte Norge og fikk en 21.-plass.
Tore Berger
Tore Berger (født 11. november 1944 i Asker) er en tidligere norsk kajakkpadler som var medlem av Bærum Kajakklubb. Han var med i «Gullfireren» (K4 1000 meter) under OL i 1968 i Mexico sammen med Steinar Amundsen, Egil Søby og Jan Johansen. Sammen tok de også bronse i OL i 1972 i München i K4 1000 meter.
Karriere
I tillegg vant han to nordiske mesterskap og tolv norgesmesterskap.
Redningsbåt
En redningsbåt er en båt som kan brukes til evakuering av skip eller til redningsoppdrag fra landstasjoner og ved installasjoner til havs. En større, havgående redningsbåt kalles gjerne redningsskøyte, mens mindre redningsfarkoster kalles redningsflåte.
Et skip kan ha flere typer redningsbåt ombord, blant annet regnes livbåt, MOB-båt og lettbåt som redningsbåter. Ombord på havseilere og større lystbåter er ofte en gummibåt redningsbåt. Den nyeste typen redningsbåt kalles DC-båt.
Redningsbåter var opprinnelig robåter stasjonert ved redningsstasjoner på land.
I Norge ble det første vedtaket om slike redningsstasjoner gjort av Stortinget i 1854. Stasjonene da organisert under Fyrvesenet. Landstasjonene hadde forskjellige redningsbåter, fra robåter med opptil 12 årer (og 12 roere) til små prammer brukt til sokning. Redningsbåtene ble bemannet av frivillige, på samme måte som redningsbåtene til det norske Redningsselskapets sjøredningskorps i dag.
DC-båt
DC, DC-båt eller Daughter Craft er en type redningsbåt som er utviklet på grunnlag av erfaringer fra havarier bl. a. i Nordsjøen. En DC er stasjonert på standbybåter og beredskapsbåter og sjøsettes fra en slipp i hekken på moderskipet ved hjelp av en wire som utløses når avstanden er tilstrekkelig. Båten kan så søke og hente opp folk som ligger i havet og kjøre relativt hurtig inn på slippen, fanges opp av en wire og dras inn i båten. De reddede kan settes av raskt, før båten sjøsettes for nye søk.
Mens bruk av heis for å ta opp skadde fra en redningsbåt til et moderfartøy er tidkrevende, (5-10 min pr person i hardt vær) tar en DC dem direkte ombord i moderskipet på et minimum av tid. Tidsbesparelsen øker muligheten for overlevelse og vellykkede redningsoperasjoner.
The Rocket
The Rocket (engelsk Raketten) var et damplokomotiv som ble konstruert av Robert Stephenson og George Stephenson & Co i 1829. Lokomotivets toppfart med full last var cirka 46 km/t. og dens konstruksjon av mange flere kjelrør, store varmeflater og skråstilte sylindere, gjør at dette regnes som det første moderne lokomotiv. Originalen var i bruk til 1862, og er utstilt på Science Museum i London. En kjørbar kopi av «The Rocket» ble bygget i 1979, og tilhører National Railway Museum i York.
Ryggsekk
Rygglengde
Særlig med tyngre sekker er det viktig at den passer til personens rygglengde. Rygglengden til en person måles fra en rett linje mellom hoftekammene og til C7-nakkeleddet. Rygglengder varierer mellom produsenter, men kan for eksempel være:
Noen avanserte tursekker har justerbar rygglengde innenfor et visst intervall.
Okpai gasskraftverk
Okpai gasskraftverk er et varmekraftverk i Nigerdeltaet i det sørøstre Nigeria. Det har en installert produksjonskapasitet på 385-480 MW, fordelt på én pluss én gassturbiner med kogenerasjon. Anlegget ble bygget ut fra 2001 med ferdigstillelse i 2005.
Ryggsekk
Volum
Kapasiteten på sekker måles med volum i liter.
Okpai gasskraftverk
Brenselkilden er naturgass, og utstyret ble levert av Alstom, Saipem, m.fl. I august 2009 var produksjonseffekten på 281 MW, på grunn av gassmangel.
Ryggsekk
Volum
Målemetoder for volum varierer mellom produsenter, og to sekker oppgitt til samme volum kan derfor ha store forskjeller i faktisk volum. Noen produsenter måler for eksempel volum ved å se hvor mange bordtennisballer de får plass til, mens andre teller antall risposer. Noen produsenter regner også med volumet av lommer på utsiden som kanskje ikke er mulig å utnytte fullt ut dersom resten av sekken er full.
Retningslinjene under er generelle, og kan brukes som et utgangspunkt for sekker til turisme og friluftsliv.
Ekstra funksjonaliteter
De fleste sekker åpnes i toppen, men det finnes også sekker som kan åpnes fra siden. Noen tursekker har avtagbart topplokk som kan brukes som dagstursekk eller rumpetaske. Noen sekker har festepunkter på utsiden som man kan henge utstyr som liggeunderlag, isøks, med mer. MOLLE er eksempel på en standardisert festemetode. Noen sekker har egne rom, for eksempel til en sovepose (ofte i bunnen). På noen sekker kan romavskillere tas ut og inn etter behov. Noen store pakkrammesekker har bevegelig (roterende) hoftebelte som skal gjøre at sekken følger kroppens bevegelser.
En stolsekk er en kombinasjon av en campingstol og en ryggsekk.
En hjulsekk har hjul i bunnen og et uttrekkbart håndtak, og kan sees på som en hybrid mellom en ryggsekk og en trillekoffert. På flatt underlag kan den trilles, mens den kan bæres på ryggen over korte avstander i terreng som ikke er egnet for hjul. De er ikke så vanlige, og brukes stort sett til reise med fly eller tog.
Avstivning
Mange sekker har avstivning slik at de blir behagelige å bære mot ryggen ved at de beholder formen sin, hvilket særlig er nyttig når man skal bære tunge ting. Disse rammene er gjerne laget av metall, plast eller andre kompositter.
Vekt
Grunnvekt er et begrep som viser til vekten til den ferdigpakkede sekken minus forbruksartikler som vann, mat og brensel. Grunnvekten er en av faktorene som påvirker hvor mye avstivning en sekk trenger.
Birsig
Birsig er en liten elv som har sitt utspring øst i Frankrike, nær den sveitsiske grensen. Birsig er ca. 21 km lang, og har et nedslagsfelt på om lag 81 km². Den krysser grensen mellom Frankrike og Sveits flere ganger gjennom Birsigdalen, og renner gjennom byen Basel, der den munner ut i Rhinen fra venstre.
Birsing rant opprinnelig åpent gjennom Basel, men i dag er bredden bygd opp for å unngå vannskade på husene. Elven renner like ved husene i den lavere delen av byen, der mange broer er overbygd. Den tok tidligere imot kloakk fra husene, noe som var en kilde til kolera og tyfus.
I dag er Birsig stort sett overbygd i Basel, og det er bare et par hundre meter rundt dyreparken i byen at man kan se elven under åpen himmel.
Fotball under Sommer-OL 2008
Denne artikkelen omhandler fotball under Sommer-OL 2008. Fotball sto på det olympiske programmet for 23. gang under OL 2008 i Beijing. Seksten herrelag og tolv damelag deltok. Fotballturneringene ble avviklet i perioden fra 6. til 23. august.
Menn
For mer utfyllende detaljer for kampene, se Fotball under Sommer-OL 2008 – Menn.
Kvinner
For mer utfyllende detaljer for kampene, se Fotball under Sommer-OL 2008 – Kvinner.
Stadioner
Kampene ble spilt på seks ulike stadioner. To av dem befinner seg i Beijing, mens de fire øvrige ligger i andre byer:
Københavns brann i 1795
Københavns brann i 1795 startet fredag den 5. juni 1795 ved 15–tiden i flåtens daværende stasjon sørøst for Kongens Nytorv på Gammelholm i lageret av kull og tømmer, det såkalte Dellehave. Ettersom arbeiderne var gått hjem varte det lenge før slukningsarbeidet kom i gang og av frykt for tyveri var brannhydrantene fjernet. Dessuten sperret Holmens folk for det sivile brannvesen, muligens i den tro at ettersom det var militært område skulle militæret sikkert klare det selv.
Etter en lang periode uten regn var alt treverk tørt og sammen med et stort lager av tauverk og tjære førte dette til at ilden hurtig utviklet seg til en storbrann. Vinden blåste temmelig sterkt og var østsørøst og det gjorde at utallige gnister ble ført gjennom luften innover byen. På grunn av det sterke solskinnet var små flammer vanskelige å oppdage innen de hadde fått bitt seg godt fast. Ilden bredde seg derfor fra Gammelholm til hovedmagasinet ved Holmens kanal og over Holmens kanal til området omkring Sankt Nicolai kirke og derfra videre langs Gammel Strand til området omkring Nytorv/Gammeltorv.
Brannen i Nicolai kirke
Nettopp ved Sankt Nicolai kirke var det etter bybrannen i 1728 blitt opprettet brannslukningsforanstaltninger fordi området var så tett bebygget. Et basseng som rommet 400 tønner vann var gravet ut. Dessuten var det bygget et pumpeverk som kunne pumpe vannet gjennom en 800 fot lang slange. Trykkverket var i stand til å oppnå et slikt trykk at man kunne gi 1 tønne vann i minuttet med slangen. Men da en gnist antente tårnet i Nicolai kirke kunne man ikke få tak i nøkkelen til døren til pumpeverket. Først etter et stund fant man ut at man kunne slå inn døren i stedet. Men da hadde ilden allerede fått godt tak og beboerne i kvarteret som lå rundt var blitt grepet av panikk. Veiene ble så fulle av mennesker og flyttelass med møbler som de skulle redde fra brannen, at man ikke var i stand til å komme fram med brannslangen. Snart brant kirken ned til grunnen og med den også trykkverket. På grunn av dette sto Sankt Nicolai-kvartalet ikke til å redde.
Brannen bekjempes
De fleste av beboerne i de branntruede kvarterene valgte å flykte fra området, men noen steder ble beboerne igjen ved sine hus og bekjempet brannen. Slik foregikk det i de første 3 til 4 hus på Østergades nordlige side. Her hadde folk fordelt seg over alt i og på huset, bevæpnet med spann og rikelige mengder vann. De forhindret ilden i å ta fatt og reddet på denne måte også Købmagergade, ettersom ilden uunngåelig ville ha spredd seg videre dit.
Konferensråd Carsten Ankers gård på hjørnet av Vingårdsstræde og Kongens Nytorv ble reddet ved at man dekket den og en sammenhengende bindingsverkbygning med seilduk som det hele tiden ble tømt vann over.
Justisråd Peter Uldall reddet sin gård i Vimmelskaftet ved å betale et stort mannskap for å bli på stedet og slukke alle glør. Det forhindret også ilden fra å spre seg til den nordlige siden av plassen, så kun den sørlige siden brant ned.
Følgene av brannen
Brannen døde ut søndag den 7. juni omkring kl. 16 og hadde da fortært 909 hus mens 74 var delvis skadet. Knapt 6,000 av hovedstadens omtrent 100,000 innbyggere var dermed gjort hjemløse. Til alt hell var det sommer og mange av de hjemløse kunne dermed slå seg ned i telt eller under åpen himmel. Et stort antall slo seg ned i ruinene av det nylig nedbrente Christiansborg slott. Murrestene var av en slik størrelse at en hel familie kunne ha bolig i en vindusnisje. Også stallene ble tatt i bruk som boliger.
Brannen gjorde, sammen med Københavns brann i 1728, at stort sett hele middelalderdelen av København brant ned, slik at det i dag er meget få hus fra før 1700-tallet tilbake i denne delen av København.
Brannen var en sterkt medvirkende faktor til at Danmarks første realkredittinstitutt, Kreditkassen for Husejerne i Kjøbenhavn, ble opprettet i 1797.
Etter brannen ble det utarbeidet en plan ved statskonduktør Jørgen Henrik Rawert og statsbyggmester Peter Meyn. I denne ble det besluttet at nyoppførte hus skulle være grunnmurte (ikke bindingsverk), og at hjørnehusenes gavl skulle være kuttet, slik at brannvesenets lange stigevogner lettere kunne komme rundt i svingene. Dessuten skulle gatene rettes ut så godt det lot seg gjøre.
Louis-Henri-Joseph Luçon
Louis-Henri-Joseph Luçon  (født 28. oktober 1842 i Maulévier i Frankrike, død 28. mai 1930 i Reims) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Reims 1906–1930.
Han ble kreert til kardinal i 1907 av pave Pius X, med Santa Francesca Romana som tittelkirke.
Han deltok på konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV, og konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.
Under første verdenskrig ble han et symbol på krigens franske ofre for Tysklands angrep, ved at han til tross for at katedralen var blitt ødelagt forble i Reims helt til april 1918.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nittenprikket marihøne
Nittenprikket marihøne (Anisosticta novemdecimpunctata) er en av marihønene (Coccinellidae), en av de mange polyphage billene.
Utseende
Nittenprikket marihøne er mellom 3 og 4 millimeter lang. Dekkvingene er vanligvis lyst gule med nitten svarte flekker, men grunnfargen kan være mer rødlig. Brystskjolet har tilsammen seks runde flekker.
Levevis
Nittenprikket marihøne finnes på våtmarker og langs vann med takrør, dunkjevle, siv og selje. Den er predator (rovdyr) på bladlus og andre små virvelløse dyr som lever på plantene. De voksne billene overvintrer i sprekker i trær eller i hule siv.
Tsjekkias historie
Tsjekkias historie handler om en moderne, européisk stat som oppsto i 1993 da Tsjekkoslovakia ble delt i Tsjekkia og Slovakia. Det landskapet danner staten Tsjekkia har inngått i flere ulike nasjonale sammenstillinger, blant annet middelalderens tysk-slaviske kongedømmeBøhmen, Mähren og det tsjekkiske Schlesien. Praha var på 1300-tallet et politisk og kulturelt sentrum i det tysk-romerske riket. Landet kom under habsburgerne 1526, og har i storparten av sin historie ligget innenfor tyske fyrsters innflytelsesområde. Tsjekkoslovakia ble dannet i 1918.
Forhistorie
Slavere (tsjekkiske stammer i Böhmen og vestslavere (moravere) i Mähren) innvandret til det tsjekkiske landskapet på 500-tallet. Ifølge historikeren Dušan Třeštík kom de første slavere gjennom Den mähriske porten, et dalområde i Mähren i Tsjekkia, og i år 530 dro de videre inn i det østlige Böhmen, og langs elvene Elben og Vltava videre inn i midtre Böhmen. Det kom antagelig andre bølger av slavere innvandrende sørfra i løpet av første halvdel av 600-tallet.
Den første slaviske hersker som kjennes ved navn er Samo, som hersket i årene 623 til 658 da han døde. Samo var en frankisk handelsmann fra «Senongo», sannsynligvis dagens Sens som ligger sentralt i Frankrike. Samo etablerte seg som herskeren over venderne (et germansk begrep for slavere), fikk i stand en forening mellom stammene som stundom henvises til som hans rike. Hovedkilden til Samo er en frankisk krønike skrevet på midten av 600-tallet, Fredegarii Chronicon eller Fredegarkrøniken.
Stormähren
På 800-tallet oppsto Stormähren som en vestslavisk stat i området, og eksisterte fra år 833 til begynnelsen av 900-tallet. Stormähren inkluderte foruten dagens Mähren også Böhmen, Slovakia og store deler av Ungarn, men grensene var løse, og historikere diskuterer fortsatt den faktiske størrelsen.
Stormähren ble grunnlagt av Mojmir I som forente to nabostater, av historikere kalt fyrstedømmene «Nitra» og «Moravia». Han kristnet også de aktuelle landområdene. Herskerne over denne nye staten aksepterte tidvis også det østfrankiske kongedømmet som sin overherre, men Stormähren fortsatte å fremme sin uavhengighet. Stormähren nådde sin største utstrekning under Svatopluk I, men ble deretter svekket av borgerkrig for deretter å falle fra hverandre på begynnelsen av 900-tallet. På begynnelsen av 1800-tallet fikk Stormähren ny politisk-symbolsk verdi for tsjekkere og slovaker i deres nasjonale oppvåkning og frihetstrang.
Høymiddelalderen
Böhmen var skilt fra Østromerriket ved Ungarn, og levde i skyggen av det tysk-romerske riket i vest. I 950 ble landet invadert av den mektige Otto I av Det tysk-romerske rike som krevde underkastelse, og Böhmen ble et len under keiseren. Tyske keisere benyttet det katolske presteskapet for øke tysk innflytelse over tsjekkisk område. Bispedømmet i Praha, grunnlagt i 973 under regimet til Boleslav II (967-999), var således underkastet det tyske erkebispedømmet i Mainz.
Etter kamp med Polen og Ungarn underla Böhmen seg nabolandet Mähren og det som var igjen av Stormähren, tidlig på 1000-tallet. Mähren fortsatte dog å være et atskilt markgrevskap, vanligvis styrt av en yngre sønn av kongen i Böhmen. Grunnet komplekse dynastiske forhold var Mährens forbindelse med kongedømmet Böhmen tidvis vanskelig fram til 1500-tallet, og iblant var Mähren direkte underlagt den tysk-romerske keiseren. Selv om Mähren var nært knyttet til Böhmen, holdt landet seg utenfor Böhmens indre stridigheter. Tsjekkisk historie utspilles i Böhmen.
1200-tallet var preget av den dynamiske perioden for det Přemyslidiske dynasti og deres regime over Böhmen. Fredrik II av Det tysk-romerske rikes andre anliggender og indre strid svekket keiserens autoritet i Sentral-Europa, noe som skapte muligheter for den kongelige familien Přemyslid. På samme tid stjal mongolenes invasjoner (1220–1242) oppmerksomheten til Böhmens naboer Polen og Ungarn.
I 1212 fikk kong Premysl Otakar I (1198–1230) et edikt fra keiseren som bekreftet hans kongetittel for ham selv og hans etterkommere for Kongeriket Böhmen. Kongens etterkommer, Premysl Otakar II (1253–1278), giftet seg med en tysk prinsesse og ble hertug av Østerrike, og fikk således også underlagt seg deler av Steiermark (et hertugdømme som lå i sørlige delen av dagens Østerrike og nordlige Slovenia), og erobret med våpenmakt resten av Steiermark, det meste av hertugdømmet Kärnten (bestående av deler av dagens Østerrike og Slovenia), og deler av hertugdømmet Krain (hovedsakelig dagens Slovenia). Fra og med 1273 hevdet habsburgerne ved keiser Rudolf I sin autoritet, og det meste av Premysl Otakars tyske besittelser gikk tapt i 1276, og i 1278 ble han drept i kamp med keiseren.
Begrepet sudettyskere ble brukt om tyskere som inntil slutten av andre verdenskrig bodde i Böhmen og Mähren, også langt utenfor det egentlige Sudetenland. Mange etnisk tyske bosettere kom til området på invitasjon fra det Přemyslidiske dynasti omkring år 1200, og mange sudettyskere kunne spore lokal familiehistorie tilbake til middelalderen. De hadde innvandret til området på 1400-tallet, og hadde dannet egne, faste samfunnsstrukturer. Innvandringen av etnisk tyske var en kilde til misnøye blant etniske tsjekkere. De etnisk tyske beholdt blant annet tysk språk, og unngikk å bruke eller lære seg tsjekkisk. Ved folketellingene, også under østerriksk styre, ble etnisitet avgjort ved morsmål eller dagligspråk (tysk: Umgangssprache).
Gullalderen
1300-tallet, spesielt regimet til Karl IV av Det tysk-romerske rike (1342–1378), er betraktet som «gullalderen» i tsjekkisk historie.
I 1306 var huset Přemyslid utdødd, og etter en rekke dynastiske kriger overtok en familie fra Luxembourg tronen. Karl IV, greve av Luxembourg, hadde vokst opp ved det franske hoffet som en kosmopolitt. Han styrket kongedømmet Böhmens makt og prestisje. I 1344 omgjorde han bispedømmet Praha til et erkebispesete og fristilte det fra Mainz og det tysk-romerske riket. Erkebiskopen fikk også rett til krone de tsjekkiske kongene, og Böhmen opphørte å være et len under de tysk-romerske keiserne. Omfattende byggeprosjekter ble satt i gang, blant annet et universitet i hans navn i 1348, Karlsuniversitetet. Ved hans død gikk kronen til hans sønn Václav IV (= Wenceslaus eller Wenceslas IV 1378–1419).
Husittbevegelsen på 1400-tallet
I 1414 ble Hus trukket for konsilet i Konstanz for å forsvare sin lære, og rådet dømte ham som kjetter og brente ham på en stake i 1415. Men reformbevegelsen i Bøhmen levde videre til tross for Hus' død. Både kongen og dronningen viste åpenlyst sin indignasjon over henrettelsen av Hus. I et møte med adelsmenn fra Böhmen og Mähren, dannet de en konføderasjon, som lovet å ikke adlyde konsilet, og paven skulle de bare lyde dersom han innrettet seg etter Bibelen. I 1417 erklærte universitetet i Praha Hus som martyr. Böhmen var nå i praksis løst fra den katolske kirken, et skille som skulle vare i 200 år.
Huset Jagiellon
Da tsjekkernes eneste konge som støttet husittene, Georg Podiebrad, døde i 1471 ble Vladislaus II (også kjent som Ladislaus Jagiellon), en polsk prins, valgt som konge. I 1490 ble han også konge av Ungarn. Huset Jagiellon var fraværende monarker, og deres innflytelse på kongedømmet var minimal, slik at den egentlig styringen ble utført av den lokale adelen.
I 1526 ble Vladislaus’ sønn, kong Ludvig II, avgjørende beseiret av osmanerne (tyrkere) i slaget ved Mohács, og døde. Osmanerne erobret deler av kongedømmet Ungarn, mens resten (hovedsakelig Slovakia) kom under Huset Habsburg, grunnet kong Ludvigs ekteskapskontrakt. Böhmen valgte erkehertug Ferdinand I, yngre bror av keiser Karl V av Det tysk-romerske rike til å etterfølge Ludvig som konge av Böhmen. Slik begynte rundt fire århundrer hvor habsburgerne styrte både Böhmen og Slovakia.
Huset Habsburg
Selv om kongeriket Böhmen og markgrevskapet Mähren lå begge under habsburgernes styre fulgte de ulik utvikling. Mähren aksepterte de østerrikske habsburgernes arvelig rett til herske over dem og således slapp de unna den stadige striden mellom de lokale jordeierne og Huset Habsburg som kom til å karakterisere Böhmens historie. Habsburgernes fulgte en hard politikk basert på sentralisering som skapte konflikter, og som ble ytterligere komplisert av etniske og religiøse grunner i Böhmen. Et resultat av konflikten var tsjekkerne mistet det meste av deres lokale aristokrati, deres spesielle form for religion, og deres tsjekkiske språk.
Jordeierne i Böhmen var også splittet innad, hovedsakelig i religiøse spørsmål. Konflikten i Böhmen ble vanskeliggjort av reformasjonen som spredte seg over Europa og de påfølgende religiøse krigene i sentrale Europa. Husittene sympatiserte med den protestantiske bevegelsen i Tyskland som i 1546 erklærte krig mot den tysk-romerske keiseren Karl V. Hans bror Ferdinand I ønsket å støtte sin bror og da brøt det ut væpnet konflikt mellom kongen og hans undersåtter i Böhmen i 1547, men jordeierne var ikke forente og seiren gikk til kongen som etterpå tok represalier på de tsjekkiske opprørerne. Da Ferdinand selv ble keiser av det tysk-romerske riket etter sin bror forsøkte han å styrke katolisismen i Böhmen ved blant annet å frakte inn jesuittiske misjonærer.
Uenigheten mellom habsburgerne og tsjekkerne, og mellom katolikkene og tilhengerne av reformasjonen brøt på nytt ut i åpen kamp tidlig på 1600-tallet. Denne gangen kunne tsjekkerne dra fordel av kampen mellom to utfordrere til den keiserlige tronen, og i 1609 mottok tsjekkerne et brev fra keiser Rudolf II (1576–1612) som lovte å tolerere den tsjekkiske reformerte kirke og andre innrømmelser. Hans etterfølger Matthias var derimot en fanatisk katolikk som brøt tidligere løfter og enigheter. I 1618 var bitterheten så stor at to katolske, keiserlige rådsherrer ble kastet ut av et vindu i Prahas borg som signal om åpent opprør. Jordeierne forlot keiserens hær, utviste alle jesuittene og erklærte at Böhmens trone skulle velges. Den utvalgte ble en kalvinist, Fredrik V av Pfalz, «vinterkongen» (1596–1632). Den 8. november 1620 led tsjekkerne et knusende nederlag i det berømte slaget ved Det hvite fjell i nærheten av Praha.
Det tsjekkiske nederlaget ble fulgt av tiltak som sikret habsburgernes autoritet og den katolske kirkens dominans. Mange tsjekkiske adelige ble henrettet, en stor andel gikk i landflyktighet og deres eiendommer konfiskert. Et stort antall tsjekkiske og tyske protestanter gikk også i landflyktighet. I 1622 ble Karlsuniversitetet slått sammen med Jesuittakademiet, og hele utdanningssystemet ble underlagt jesuittisk kontroll. I 1624 ble alle prester som ikke var katolikker utvist ved kongelig bestemmelse. I 1627 ble det etablert et legalt grunnlag for et habsburgsk enevelde da alt tsjekkisk landområder ble erklært arvelige eiendommer av Huset Habsburg.
Religionskrigene fortsatt etter det tsjekkiske nederlaget. Tredveårskrigen (1618–1648) hvor de tyske protestantiske prinsene kjempet mot den tysk-romerske keiseren involverte også utenlandske makter. Tsjekkere kjempet på de fleste sider, hovedsakelig på opprørske tsjekkiske generaler i den protestantiske hæren. Albrecht von Wallenstein (1583–1634) var den mest kjente tsjekkiske overløper som kjempet for keiserens sak. Böhmen var slagmark gjennom hele krigen. Prins Bethlen Gabors ungarske styrker, forsterket med tyrkiske leiesoldater, kjempet mot keiseren og tidvis la øde store områder i Slovakia og Mähren. Protestantiske tyske hærer og senere danske og svenske hærer herjet tsjekkiske landområder. Byer, landsbyer og festninger ble ødelagt. De menneskelige lidelser var enorme.
I 1648 bekreftet traktaten av Westfalen at kongedømmet Böhmen ble lagt inn under habsburgernes keiserdømme med sitt sete i Wien. Böhmen mistet da sin faktiske uavhengighet. Tsjekkerne omtaler den påfølgende tiden, fra 1620–1648 og fram til slutten av 1700-tallet, som «den mørke tidsalder». Den er karakterisert av ødeleggelser av utenlandske soldater, fortysking, og økonomisk og politisk nedgang. Med innflytelsen fra utlendinger, hovedsakelig tyskere, ble tysk språk dominerende i administrasjonen og i dannet selskap. Kongedømmet Böhmen og tsjekkerne var blitt redusert til en mindre provins i det habsburgske eneveldet.
Den mørke tidsalder
Regimene til Maria Theresa (1740–1780) og påfølgende monarker er karakterisert som det opplyste enevelde. Påvirket av opplysningstidens filosofer arbeidet monarkene for en rasjonell og effektiv administrasjon av Böhmen via det keiserlige byråkrati. Hva som var igjen av kongedømmet Böhmen ble opptatt i østerrikske provinser innenfor habsburgernes rike. Tysk ble det offisielle språket.
Maria Teresia og hennes sønn introduserte også en rekke reformer som opphevelse av de føydale sosiale strukturer og innskrenkning av den katolske kirkens makt. Utdannelsessystemet ble nasjonalisert og fortysket mens jesuittenes kontroll ble fjernet. I 1781 ble en religionsfrihet akseptert mens skolesystemet skiftet fokus fra teologi til vitenskap. Fullstendig livegenskap ble dog ikke helt opphevet før så sent som i 1848.
Opplyst enevelde knuste de få gjenværende levningene av kongeriket Böhmen. Oppløsningene av bøhmiske institusjoner og dominansen av det tyske språk synes å true selve eksistensen av den tsjekkiske nasjonen, men opplysningstiden fremmet også pedagogiske og økonomiske muligheter for tsjekkerne, og bidro således til en tsjekkisk nasjonalbevissthet og oppvåkning.
Nasjonal gjenfødsel
I Böhmen, hvor aristokratiet var hovedsakelig tysk eller fortysket, var lederne av den tsjekkiske nasjonalismen de nye intellektuelle som hadde sin bakgrunn fra bondestanden. Kun en liten del av adelskapet støttet de nasjonale tankene.
Den tidligste fase av nasjonalbevegelsen var filologisk. Lærde forsøkte å nedtegne og kodifisere innfødte språk. Et sete for tsjekkisk språk og litteratur ble etablert ved Karlsuniversitetet i 1791. Tsjekkisk hadde overlevd kun som et regionalt språk blant bøndene. Oppgavene å forme tsjekkisk til et litterært språk og som emne i skoleverket ble ledet av Josef Dobrovsky og Josef Jungmann. Deres anstrengelser førte til voksende tsjekkisk-lesende publikum.
Det tsjekkisk-nasjonale museum (Národní muzeum) i Praha, den gang for kongedømmet Böhmen (1818), ble et senter for tsjekkisk forskning. I 1827 begynte museet utgivelsen av et tidsskrift som ble en stemme for tsjekkisk nasjonalisme. Museets medlemmer ble et senter for tsjekkiske patrioter som forsøkte gjøre Praha til slavernes intellektuelle sentrum. En betydelig figur var Frantisek Palacky, som skrev et monumentalt historieverk i fem bind om det tsjekkiske folkets historie, og som fokuserte på kampen for politisk frihet. Han ble selv en av lederne for den tsjekkiske nasjonen i løpet av revolusjonskampene i 1848.
Revolusjonene i 1848
Den franske revolusjonen i 1848 fremskyndet en rekke nasjonale og liberale opprør mot eneveldet. Revolusjonær uro fikk det østerrikske riket til å skjelve og keiser Ferdinand I av Østerrike (1835–1848) lovte å reorganisere riket til et parlamentarisk styre, men endte opp med å abdisere i 1848 grunnet de folkelige opprørene.
Den tsjekkiske nasjonalismen hadde begynt blant små grupper av intellektuelle, men i løpet av revolusjonene i 1848 krevde tsjekkerne dristige krav. Revolusjonen avslørte også at de tyske liberale som var i opposisjon til habsburgernes enevelde var også fiendtlig til en tsjekkiske nasjonalisme. Tsjekkernes fiender var ikke kun eneveldet, men også en økende tysk nasjonalisme.
Etter 1848 forsøkte Frans Josef I å fortsette med et eneveldig styre og holde all nasjonalisme i sjakk, men habsburgerne led en rekke med nederlag. I 1859 ble de drevet ut av Italia etter nederlaget i slaget ved Solferino, og i 1866 ble de beseiret av Preussen i den østerriksk-prøyssiske krig og ble deretter kastet ut av den tyske forbundet.
Fellesmonarkiet Østerrike-Ungarn
Det østerrikske-ungarske kompromisset i 1867 etablerte fellesmonarkiet Østerrike-Ungarn. De to delene av riket ble forent av en felles hersker, en felles utenlandspolitikk, og til en viss grad også delte finanser, men i alle andre hensyn var Østerrike og Ungarn egne riker, hvert med sitt eget parlament, regjering, administrasjon og juridiske system.
Til tross for en rekke kriser overlevde systemet med felles hersker fram til 1918. Østerrike var dominert av tysk politikere, men innførte en rekke reformer som tillot blant annet tsjekkere å spille en økende aktiv rolle i det politiske livet og det kulminerte med allmenn stemmerett i 1907. Monarkiet udugelighet eller uvillighet til møte de nasjonale problemene bidro til å svekke det parlamentariske systemet. I løpet av keiserdømmet siste tiår ble den parlamentariske styret kraftløst grunnet obstruksjon fra både tsjekkere og tyskere, og hyppige regjeringene kom og gikk av. I 1900 grunnla universitetsprofessoren Tomáš Masaryk Det tsjekkiske progressive partiet som baserte dets kamp for nasjonalt selvstyre på parlamentarisk system basert på stemmerett og avviste radikalisme i møtet med den voksende sosialismen. Ved århundreskiftet var tanken om et slavisk, ikke-tysk «Tsjekkoslovakia» i økende grad fremmet tsjekkiske og slovakiske ledere.
Opprettelse
En del yngre menn flyktet nå utenlands for å kjempe for hjemlandets frigjøring. De fleste havnet i Frankrike, der de sluttet seg til utenlandslegionen. Den franske overkommandoen viste liten interesse. Tsjekkerne ble utstyrt med tresko, og våpnene var antikverte, trolig brukt av franske rekrutter i 1914. De hevdet også at franskmennene behandlet dem som hunder.
Tsjekkoslovakias uavhengighet ble offisielt proklamert den 28. oktober 1918 i Praha, og slovakene gikk offisielt inn i unionen to dager senere i byen Martin. En midlertidig forfatning ble godkjent, og Tomáš Masaryk ble erklært som president den 14. november. Rutenia ble lagt til unionen i 1920, men det var ulike grensekonflikter med Polen. Staten ble opprettet som en konsekvens etter den første verdenskrigen og oppløsningen av det habsburgske dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn. Under Fredskonferansen i Paris (1919) arbeidet Edvard Beneš i kulissene for å få stormaktenes tilslutning til et stort territorium for den nye republikken. Sudettyskerne ville ha en autonom, tysk region, lagt inn under Østerrike. Saint Germain-traktaten fra 1919 avsluttet denne diskusjonen, og den Tsjekkoslovakiske stat ble dannet. Landet var en skjør statsdannelse, særlig på grunn av et stort antall etniske tyskere i områdene nær grensen til Tyskland.
Sammensetning
Tsjekkoslovakia ble til på territorier avstått fra Østerrike med de historiske østerrikske landskapene Böhmen (Čechy) på 55000 km2 og Mähren (Morava) på 22,000 km2, foruten en liten del av Schlesien (Slezko) kjent som Østerriksk Schlesien på 4,400 km2. Områdene avstått fra Ungarn utgjør dagens Slovakia (Slovensko) 49,000 km2, samt Rutenia (Podkarpatská Rus) på 13,000 km2 som i dag er en del av Ukraina. Da Tsjekkoslovakia ble opprettet i 1918 bodde det tre millioner tysktalende og syv millioner tsjekkisktalende i Böhmen og Mähren. De to etniske gruppene levde i stor grad i parallelle og til dels separate samfunn. Tysk og tsjekkisk språk har lite til felles og markerte tydelig skillet mellom folkegruppene. Omkring 1900 rammet den økende tsjekkiske nasjonalismen de tysktalende. Blant tsjekkere er det en utbredt oppfatning at Habsburgernes herredømme, som varte fra slaget på Det hvite berg i november 1620 til 1918, ikke var legitimt. De tsjekkiske landområdene var langt mer industrialiserte enn Slovakia. Tilbakestående Karpato-Rutenia var stort sett uten industri. De etniske tyskerne utgjorde mer enn 22% av befolkningen og bodde hovedsakelig i grenseområdene i Böhmen og Mähren, et område som de tysktalende kalte for Sudetenland. Det meste av industrien i Sudetenland var eid av tyskere og kontrollert av tyske banker. En del av de tysktalende sympatiserte med Nazi-Tyskland og underminerte således Tsjekkoslovakia. Hitlers framgang i Tyskland, den tyske annekteringen av Østerrike (Anschluss), samt en passiv politikk fra Storbritannia og Frankrike etterlot Tsjekkoslovakia uten allierte, utsatt for overgrep fra de fiendtlige statene Tyskland og Ungarn på tre sider og et Polen uten sympati i nord.
I 1918 var det flere tysktalende enn slovaker i Tsjekkoslovaka, en del av de tysktalende var dessuten jøder. Det var over 100,000 jøder i landet i mellomkrigstiden. Vel en tredel av jødene regnet seg som etniske tyskere, mens nesten halvparten regnet seg som etniske tsjekkere, en liten andel regnet seg som etniske jøder. For eksempel regnet Hermann Kafka seg som tsjekker etter å ha vokst opp i overveiende tsjekkisk landsby, mens hans kone og hennes familie i Praha var tysktalende, og de sendte sønnen Franz til tysk skole i Praha.
Tsjekkia var en del av Østerrike-Ungarn, inntil første verdenskrigs slutt, og det var et visst press på etniske tsjekkere for å registrere seg som tysktalende. Ved folketellingen i 1921 talte den tysktalende befolkning 3 123 583 individer, hvilket utgjorde 23,4 % av den totale befolkningen. Omkring 30 % av innbyggerne i Böhmen (tsjekkisk: Čechy) og Mähren (tsjekkisk: Morava) var tysktalende før krigen. I mai 1945 var det 3,3-3,4 millioner tysktalende på Tsjekkoslovakias territorium (noen anslag på 4 millioner). Da Potsdamkonferansen begynte, hadde 700 000 til 800 000 Sudettyskere allerede forlatt eller blitt fordrevet fra tsjekkoslovakisk territorium.
Den vesttyske Statistisches Bundesamt anslo den etnisk tyske befolkningen i Tsjekkoslovakia til å være 3,477,000 i 1939. Engelske kilder som omhandler fordrivelsene forholder seg til et antall på rundt 3,5 millioner, basert på den vesttyske analysen.
Politikk i mellomkrigstiden
Den tysktalende minoriteten ønsket autonomi, og i mellomkrigstiden sendte de en rekke appeller til Folkeforbundet. De klaget blant annet over at tyskspråklige skoler ble stengt. Autonomi for Sudetenland var ikke akseptabelt for Tsjekkoslovakia, både fordi grenseområdene ble oppfattet som tradisjonelle deler av Böhmen og Mähren og fordi områdene var økonomisk og militært viktige. En del tyskdominerte landsbyer markerte sin misnøye med statsdannelsen ved å ikke feire republikkens dag 28. oktober.
Den tsjekkiske grunnloven fra 1920 garanterte fulle borgerrettigheter for sudettyskerne, og gjennom 1920-årene gjorde tyskerne seg sterkt gjeldende i politikken. Moderate tyske politiske krefter samarbeidet med de øvrige etniske gruppene. Det sosialdemokratiske tyske partiet fikk stor oppslutning i befolkningen, og i 1929 var dette partiet ledende i den tyske minoritet. Høyreradikale tyske partier sto derimot for en konfronterende politikk, og i 1933 ble Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei (DNSAP) forbudt av myndighetene, for å drive undergravende virksomhet.
DNSAP var det sudettyske nazipartiet og søsterparti til DNSAP i Østerrike og NSDAP i Tyskland, og hadde i 1920-årene noen få representanter i Tsjekkoslovakias nasjonalforsamling. Deutsche Nationalpartei ble også oppløst i 1933. Konrad Henlein etablerte i 1933 etterfølgeren Sudetendeutsche Heimatfront som skiftet navn til Sudetendeutsche Partei, SdP, i 1935 med Karl Hermann Frank som nestleder. Henlein hevdet til å begynne med at han og partiet var lojale mot demokratiet og republikken. Fra 1935 gikk SdP i en mer radikal retning.
I 1930-årene nådde krisen i verdensøkonomien, den store depresjonen, også Tsjekkoslovakia. Den gikk i Tsjekkoslovakia særlig hardt utover de industrialiserte områdene i Nord- og Vest-Böhmen som var befolket av sudettyskere. Krisen førte til sult og død i deler av befolkningen. Praha reagerte ikke, og det drev den tyske befolkningen i hendene på det høyreradikale partiet, som nå het Det sudettyske partiet (SdP), og lederen og nazisten Konrad Henlein. Tsjekkoslovakias president Edvard Beneš hadde sammen med det sosialdemokratiske tyske partiet, prøvd å bremse for høyrekreftene, men mislyktes. I 1935 fikk SdP, bare to representanter færre enn Det tsjekkoslovakiske agrarpartiet (bondepartiet). Henlein gikk inn for full løsrivelse fra Tsjekkoslovakia.
I 1930-årene ble Tsjekkoslovakia rammet av dårlige konjunkturer, og dette gikk særlig ut over de tyske områdene. Endringen medførte større oppslutning om det høyreradikale partiet, som nå het Det sudettyske partiet (SdP).Tsjekkoslovakias president Edvard Beneš hadde sammen med det sosialdemokratiske tyske partiet, prøvd å bremse for høyrekreftene, men mislyktes. I 1935 fikk SdP som var ledet av Konrad Henlein, bare to representanter færre enn Det tsjekkoslovakiske agrarpartiet. Heinlein gikk inn for full løsrivelse fra Tsjekkoslovakia.
Den andre verdenskrigen
Etter at den britiske statsministeren Neville Chamberlain møtte Hitler den 15. september 1938, aksepterte den britiske og den franske regjeringen at områder med tysk majoritet burde bli avstått til Tyskland. Forslaget ble møtt med vantro, raseri og demonstrasjoner i Tsjekkoslovakia, og regjeringen innførte unntakstilstand. Den 20. september slo regjeringen i Tsjekkoslovakia fast at de ikke kunne akseptere forslaget. Den 29. september møttes Hitler, Chamberlain, Benito Mussolini og Edouard Daladier i München og ble i Münchenavtalen enige om at tyske tropper skulle besette Sudetenland. Den 1. oktober krysset den tyske hæren grensen og besatte områdene. Samme høst besatte polske styrker Teschen og ungarske styrker de sydlige delene av Slovakia. Den 14. mars 1939 utropte Slovakia sin selvstendighet, og dagen etter okkuperte Tyskland Böhmen og Mähren og gjorde områdene til et tysk protektorat, Böhmen-Mähren. Karpato-Ukraina erklærte også sin uavhengighet, men ble øyeblikkelig okkupert av Ungarn.
Münchenavtalen ble 30. september 1938 inngått mellom Tyskland, Frankrike, Storbritannia og Italia. Avtalen medførte at Sudetenland med over 3,5 millioner innbyggere ble løsrevet fra Tsjekkoslovakia, under navnet Sudetengau. Tsjekkoslovakia og Sovjetunionen var ikke parter i avtalen. Ved denne avtalen ble oppdelingen av Tsjekkoslovakia godtatt av de vestlige stormaktene, uten tsjekkoslovakiske myndigheters medvirkning. Avtalen medførte at Sudetenland med omkring 40 % av Böhmens og Mährens areal ble overtatt av Tyskland. Området som ble overført til Tyskland hadde 2,8 millioner tysktalende og 700,000 tsjekkisktalende innbyggere. Omkring 440,000 tysktalende befant seg i områdene som fortsatt ble kontrollert av Tsjekkoslovakias regjering. Internasjonalt var det sympati med Beneš, samtidig var det en utbredt oppfatning at det var nødvendig og rett å overføre Sudetenland til Tyskland.
Etter statsminister Edvard Beneš’ avgang den 5. oktober 1938 forlot han landet fem dager senere og dro til London hvor han etter krigsutbruddet ble leder for en tsjekkoslovakisk eksilregjering. Hitler truet i mars 1939 president Hácha til å skille den slovakiske delen av landet fra Böhmen og Mähren, som Tyskland straks okkuperte og opprettet Riksprotektoratet Böhmen-Mähren Mange etniske tsjekkere ble fordrevet fra det annekterte Sudetenland, og samtidig ble mange sudettyskere presset til å melde seg inn i SdP, noe som journalist og motstandskvinne Milena Jesenska rapporterte om.
For å få Tsjekkoslovakias kommunister på sin side gjorde Beneš store innrømmelser til dem for etterkrigspolitikken, blant annet statliggjøring av tungindustrien. Eksilregjeringen krevde blant annet at Münchenavtalen skulle bli ugyldig. Med de opposisjonelle sudettyskerne avslo han enhver kontakt, og Benešdekretene etter krigen slo fast at sudettyskerne og tysktalende tsjekkere som hadde flyktet ikke hadde krav på å få sin eiendom tilbake eller komme tilbake til Tsjekkoslovakia.
Samtidig med tysk okkupasjon av Böhmen-Mähren, ble Republikken Slovakia opprettet og en marionettregjering innsatt. Sudettyskernes ledere ønsket okkupasjonen velkommen og mange etniske tyskere medvirket til okkupasjonsmaktens brutale styre. Et stort antall tysktalende tsjekkere (sudettyskere) ble rekruttert til Wehrmacht og Schutzstaffel (SS), og mange var involvert i overgrep mot befolkningen. Også andre tsjekkoslovakiske borgere gikk okkupasjonsmaktens ærend.