cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sør-Sudan
Religion
Det ble antatt at ved delingen av landet var rundt 16 % av den totale befolkningen i det daværende Sudan er kristne, mens muslimene utgjorde rundt 62 %. De resterende 22 % praktiserer tradisjonelle religioner. Den kristne befolkningen er konsentrert i sør, slik at andelen kristne i Sør-Sudan er rundt halvparten av befolkningen der. Disse skal på midten av 2000-tallet ha utgjort 2,6 millioner. Siden skal antall katolikker ha økt til rundt 3 millioner.
Durhamkatedralen
Kirken er 117m lang, og dermed blant de største middelalderkirkene i Europa.
Sør-Sudan
Religion
De kristne tilhører hovedsakelig katolske eller anglikanske menigheter. En del blander også elementer fra kristne og tradisjonelle religioner.
Durhamkatedralen
Bygningsdelene
I 1093 igangsatte biskop Wilhelm av St. Carilef byggingen av den nåværende kirken. Kirken ble utbygd med:
Sør-Sudan
Religion
Islam er en minoritetsreligion i Sør-Sudan. De fleste muslimer støttet uavhengigheten under folkeavstemningen. Den siste folketellingen som tok hensyn til religion er helt fra 1956, hvor de fleste ble klassifisert som tilhengere av tradisjonelle religioner eller kristne, mens 18 % var muslimer.
Durhamkatedralen
Skipet
Kirken har over et treetasjes midtskip i øst-vest-lengderetning med:
Flere mener at det gjør midtskipet i Durham til et av de fineste i den romanske arkitekturen.
Galileakapellet
Galileakapellet har navnet fordi prosesjonen ved slutten av søndagsmessen endte her. Prosesjonen symboliserte Jesu Kristus tilbakekomst til Galilea etter oppstandelsen.
Sør-Sudan
Tidlig kristen innflytelse
Kristendommen nådde det som i dag er det nordlige Sudan, da kalt Nubia allerede i løpet av det første århundre etter Kristus. Dette utviklet seg særlig under innflytelsen fra Østromerriket. Særlig influerte bysantinsk arkitektur på de tidlige kristne kirkene i det nedre Nubia.
Durhamkatedralen
Galileakapellet
Galileakapellet er også kirkens såkalte kvinnekapell (engelsk Lady Chapel), og er viet til jomfru Maria. Vanligvis er kvinnekapellene i England plassert bak koret i øst. I Durham var imidlertid fundamentene usikre her, og veggene begynte å gå i stykker,
Sør-Sudan
Tidlig kristen innflytelse
Keiser Justinian I den store gjorde Nubia til et kristent støttepunkt tidlig i middelalderen og i 580 ble kristendommen den offisielle religionen i det nordlige Sudan, sentrert rundt katedralen i Faras. Dette er senere blitt borte som følge av islamske erobringer, som hovedsakelig kom igang tidlig etter profeten Muhammed død i 632, og kom til dette området allerede rundt 640-årene.
Durhamkatedralen
Galileakapellet
I kapellet er det kalkmalerier fra 1300-tallet. Ved siden av alteret finnes et kalkmaleri av en biskop som bærer en bispestav. Noen tror det kan symbolisere sankt Cuthbert av Lindisfarne.
Sør-Sudan
1800-tallet
I 1820-årene ble store deler av dagens Sudan invadert av Det osmanske rike, mens senere på 1800-tallet påberopte Egypt seg å representere også Sudan. For å understreke dette kravet, også i sør, ble Ekvatorialprovinsen etablert i 1870.
I 1881 erklærte Muhammad Ahmad at han var mahdi, direkte etterkommer etter Muhammed, og hans religiøse bevegelse var opphavet til en bred nasjonal oppstand i 1883. Store deler av Sudan kom under opprørernes kontroll, og i 1885 ble hovedstaden Khartoum inntatt. Al-Mahdi døde samme år, og hans etterfølgere led nederlag for de felles britiske og egyptiske styrkene under ledelse av Herbert Kitchener i 1898.
Sudan ble erklært et kondominium under felles britisk-egyptisk styre.
Kristendommen reintrodusert av britiske misjonærer i Sør-Sudan, som kom inn i området fra den britiske kolonien i Kenya. De første katolske misjonærene kom i 1842, mens anglikanske og amerikanske presbyterianere kom rundt 1899.
Borgerkriger
Regionen har i negativ grad blitt påvirket av to borgerkriger siden Sudans uavhengighet. Sudans regjering kjempet mot anyanyaopprørerne, en sørsudansk separatisthær, som ble opprettet under den første sudanesiske borgerkrig som varte fra 1955 og til 1972. Konflikten sto mellom den nordlige delen av Sudan og den sørlige regionen, som krevde representasjon og mer regionalt selvstyre. En halv million mennesker døde i den 17 år lange krigen, som kan deles inn i tre stadier: innledende geriljakrig, anyanyaopprørere, og Sør-Sudans frigjøringshær. Krigen endte med en fredsavtale i Addis Abeba, som ga en felles sørlig administrativ region. Enigheten som avsluttet den første borgerkrigen i 1972 klarte ikke å fjerne motsetningene som hadde utløst krigen. Det førte til at den andre sudanesiske borgerkrig ble utløst i 1985 og varte fram til 2005 mellom Sudans regjering og Sør-Sudans frigjøringshær (SPLA/M). Krigen endte endte med Naivasha-avtalen. Perioden mellom 1955 og 2005 er således tidvis betraktet som én enkelt konflikt, med elleve års våpenhvile som skilte de to voldelige fasene.
Våpenhvile i 2005
Sør-Sudan har vært en selvstendig region i Sudan siden en våpenhvile med den arabisk-islamistiske regjering i Sudan ble inngått i 2005. Før dette hadde det vært to borgerkriger mellom Nord- og Sør-Sudan. Disse startet etter uenigheter om maktfordeling og lokalt selvstyre, og om islamske sharia-lover skulle innføres i det ikke-muslimske Sør-Sudan. Borgerkrigen ble avsluttet med Naivasha-avtalen, som medførte en viss maktfordeling fram til spørsmålet om Sør-Sudans videre status ble avklart.
Lederen for Sør-Sudans frigjøringshær, John Garang, ble etter Naivasha-avtalen visepresident i Sudan og president i den selvstyrte regionen Sør-Sudan. Etter at Garang døde i en helikopterulykke 30. juli 2005, overtok Salva Kiir disse vervene.
Folkeavstemningen om uavhengighet i 2011
Folkeavstemningen om uavhengighet i Sør-Sudan (9. januar – 15. januar 2011) dreide seg om hvorvidt Sør-Sudan skal skille lag med det øvrige Sudan og bli en selvstendig stat. Avstemningen er en del av Naivasha-avtalen regjeringen i Khartoum og Sør-Sudans frigjøringshær inngikk i 2005. Hele 98,83% stemte for uavhengighet. Resultatene ble kunngjort 30. januar 2011. De som bodde i nord og i utlandet fikk også stemme.
Det er også planlagt at skal det også avholdes folkeavstemning i Abyei, der det skal avgjøres om det oljerike grenseområdet skal tilhøre Sudan eller Sør-Sudan. I to andre grenseområder, delstatene Sør-Kordofan og Blå-Nilen, skal det etter planen avholdes «folkelige konsultasjoner» om tilhørighet, også dette skulle etter planen bli gjennomført i løpet av 2011. Imidlertid brøt det ut nye kamphandlinger i disse omstridte områdene i juni 2011, særlig over Nubafjellene.
Selvstendighet
Staten Sør-Sudan ble erklært selvstendig 9. juli 2011. 14. juli 2011 ble Sør-Sudan tatt opp som FNs 193. medlemsland.
Grensekonflikt mellom Sudan og Sør-Sudan i 2012
Mindre enn et år etter at Sør-Sudan fikk sin uavhengighet fra Sudan 9. juli 2011, brøt det ut 26. mars 2012 en rekke trefninger mellom de militære styrkene til Republikken Sudan og Sør-Sudan. Konflikten blir utkjempet over de oljerike regionene mellom Sør-Kordoran i Sudan og Unity-staten i Sør-Sudan. I april inntok sørsudanesiske styrker byen Heglig, hvor størsteparten av Sudans oljeinntekter kommer fra, og som er anerkjent som en del av Sudan av Den afrikanske union. Det har blitt spekulert i om konflikten kan utvikle seg til en full krig mellom de to landene.
Kampene sto hovedsakelig mellom sudanesiske og sørsudanesiske styrker. Sør-Sudan er imidlertid også støttet av opprørsgruppene SPLA-N og JEM i Nubafjellene, samt Sudans revolusjonære front som kjemper for et regimeskifte i Sudan. Sudan mottok støtte fra Sør-Sudans frigjøringsbevegelse, en avhoppergruppe som ønsker å styrte SPLA-regimet i Juba.
Da Sør-Sudan trakk sine væpnede styrker ut av Heglig den 22. april 2012, endte den mest voldsomme delen av konflikten. Både Sudan og Sør-Sudan erklærte at de ønsket fred og slutt på konfliktstilstanden mellom de to landene, men per juli 2012 var det ikke blitt signert noen fredsavtale.
Politiske organer
Den daværende, midlertidige nasjonalforsamlingen godkjente en overgangsgrunnlov rett før uavhengigheten 9. juli 2011. Denne grunnloven ble undertegnet av Sør-Sudans president på uavhengighetsdagen og ble da satt i kraft. Dette er i dag landets grunnlov og erstattet den midlertidige grunnloven fra 2005.
Grunnloven etablerte en blanding av en presidentmodell med en regjering ledet av presidenten som er både statssjef, regjeringssjef og øverstkommanderende for de væpnede styrkene. Grunnloven etablerte også en nasjonal lovgivning og en lovgivende forsamling som består av to kamre, en direkte valgt forsamling og et annetkammer med representanter fra de ti delstatene. John Garang, stifteren av SPLA/M, var den første presidenten i det selvstyrte Sør-Sudan fram til sin død 30. juli 2005. Garangs nestkommanderende Salva Kiir Mayardit ble da tatt i ed som visepresident i Sudan og president i Sør-Sudan 11. august 2005. Riek Machar erstattet ham som visepresident for Sør-Sudan.
Grunnloven etablerte også et uavhengig rettssystem, med en Høyesterett som øverste organ.
Utvikling av de statlige organer
For den nyetablerte staten, som også var preget av den langvarige krigføringen, ble det prioritert å få de nye statsorganene til å fungere hensiktsmessig og kunne iverksette sine vedtak. På et område hvor dette særlig har vært vellykket har vært i plan- og budsjettprosessene. Dette har en oppnådd under ledelse av Finansdepartementet, og sørget for at de mål som er blitt satt har vært viktige og relevante også for de lokale nivåene. Dette har gjort at myndighetene har blitt bedre i stand til å håndtere de finansielle sidene både knyttet til egen funksjon og til gjennomføring av prosjektene, samt til kompetanseheving innen administrasjonen, herunder grunnleggende IT-kompetanse.
Ny hovedstad
Sør-Sudans hovedstad er Juba, som også er administrasjonssenteret for delstaten Central Equatoria og fylkessetet for Juba fylke (county), og er landets største by. Imidlertid mangler Juba den infrastrukturen som en hovedstad trenger og er lite sentralt plassert i landet. Regjeringen vedtok derfor i februar 2011 om å utrede etableringen av en ny, planlagt by som kan være regjeringssete. De foreslåtte prosjektet er tenkt å skulle fungere som de andre tilsvarende planlagte og utviklede nasjonale hovedsteder i moderne tid, som Abuja i Nigeria, Brasília i Brasil og Canberra i Australia.
I september 2011 kunngjorde en talsmann for regjeringen at den politiske ledelsen hadde gått inn for utviklingen av en ny hovedstad ved Ramciel, et område i delstaten Lakes nær grensene til Central Equatoria, Eastern Equatoria og Jonglei. Ramciel blir ansett for å være landets geografiske midtpunkt, og den avdøde lederen John Garang skal også ha hatt planer om å utvikle en hovedstad i dette området før sin død i 2005. Forslaget ble støtte av delstatsmyndighetene i Lakes og i hvert fall en stammehøvding i Ramciel. regjeringsmedlemmer har uttalte at utvikling, planlegging og bygging av byen vil sannsynligvis ta så mye som fem år og flytting av de statlige institusjonene vil bli gjennomført i ulike stadier.
Administrativ inndeling
[[Fil:SouthSudanStates.svg|thumb|right|450px|De ti delstatene gruppert i de tre historiske provinser.
{{Legend|#9BCD9B|Bahr el Ghazal}} {{Legend|#7AC5CD|Equatoria}} {{Legend|#EEE685|Greater Upper Nile}}]]
Ketil Kivedahl
Ketil Kivedahl (født 1. november 1955, død 28. november 2015) var en norsk økonom og næringslivsleder. Fra 2003 var han administrerende direktør i TDC Norge, tidligere TDC Song Norge AS. Forut for dette var Kivedahl administrerende direktør i Xerox Norge.
Sør-Sudan
Administrativ inndeling
Sør-Sudan er delt inn i ti delstater som er gruppert etter de tre historiske regionene Bahr el Ghazal, Equatoria og Greater Upper Nile.
Det var meningen at det skulle avholdes en folkeavstemning i 2011 for områdets fremtidige tilknytning, om det skulle tilsluttes Sør-Sudan eller er forbli en del av Sudan, men i mai 2011 ble området inntatt av sudanske militære styrker og folkeavstemningen ble ikke gjennomført som planlagt.
Militærvesen
Frigjøringshæren utarbeidet i 2007 og 2008 et program for sine militære styrker. Det slo fast at et uavhengig Sør-Sudan skulle ha militære styrker, bestående av en hær, luftforsvar og elvestyrker.
Sør-Sudans hær bygger hovedsakelig på styrkene fra det tidligere Sør-Sudans frigjøringshær, og disse styrkene skal utvikles til å bli en regulær hær. Det sørsudanske luftvåpen er lite, og består av ni russiskbygde Mi-17 transporthelikoptre og et modifisert helikopter av samme type, hovedsakelig for bruk til VIP-transport. Det blir antatt at landet vil øke transportkapasiteten, med flere transporthelikoptre av samme type, eventuelt supplert med transportfly av type C-130 Hercules eller tilsvarende. Hovedbasen vil bli lagt til Juba eller Rumbek.
Regjeringen kunngjorde i august 2010 at alle under 18 år skulle demobiliseres fra militære styrker, men det ble antatt at 900 under 18 år fortsatt var aktive ut året. I april 2011 ble det iverksatt et vernepliktssystem som også hadde til hensikt å forhindre at menn i militær alder ble rekruttert inn i andre paramilitære grupper.
Utenrikspolitikk
Umiddelbart etter uavhengigheten har Sør-Sudans utenrikspolitikk primært handlet om utfordringen med å balansere mellom Vesten, de øvrige afrikanske statene og Den arabiske verden. Siden uavhengigheten, har landet søkt å redusere tilknytning til Sudan, blant annet skal det være planlagt å innføre swahili og orientere seg mot Øst-Afrika.
Forholdet til Sudan har vært uavklart på noen områder, både grensedragningen mellom de to land, og hvordan relasjonene skal være. Den sudanske presidenten Omar al-Bashir erklærte først i januar 2011 at dobbelt statsborgerskap i de to land kunne bli tillatt, men etter Sør-Sudans uavhengighet har han trukket tilbake forslaget. Han har også foreslått en konføderasjon etter modell av Den europeiske union. I februar 2012 ble det oppnådd enighet mellom de to statene om at statsborgere i de to land kan bo, arbeide og eie eiendommer i begge land, og reise fritt mellom dem.
Sør-Sudan er medlem av FN, Den afrikanske union, og Fellesmarkedet for det østlige og sørlige Afrika. Sør-Sudan planlegger å slutte seg til Samveldet av nasjoner, Det østafrikanske fellesskap, Det internasjonale pengefondet, og Verdensbanken. Landet kan få fullt medlemskap i Den arabiske liga om det skulle ønske det, men det kan også heller komme til å søke om observatørstatus. Landet ble med i UNESCO 3. november 2011. 25. november 2011, ble landet offisielt med i Intergovernmental Authority on Development (IGAD), en regional gruppering for stater i Øst-Afrika.
Norge anerkjente den nye staten på uavhengighetsdagen 9. juli 2011, og var i den første gruppen av land som anerkjente den nye staten. Sør-Sudan og Norge er representert hos hverandre med ambassader i henholdsvis Oslo og i Juba.
Menneskerettigheter
Sør-Sudan har fengselsstraff inntil 10 år for homofili.
Johann Amos Comenius
Johann Amos Comenius (tysk; tsjekkisk: Jan (eller John) Amos Komensky; latin: Iohannes Amos Comenius, født 28. mars 1592 i Uherský Brod i Nivnice i markgrevskapet Mähren, død 15. november 1670 i Amsterdam i grevskapet Holland i de forente Nederlandene) var en filosof, pedagog og teolog fra markgrevskapet Mähren.
Biografi
Comenius regnes som far til moderne utdannelse og er kjent for sitt pedagogiske reformarbeid på 1600-tallet. Han var en av de tidligste forsvarere av almenutdannelse som også omfattet fattige barn, et konsept han fremmet i verket Didactica Magna (1633–1638). Han forsvarte også utdanning for kvinner, og hans undervisning var basert på gradvis utvikling fra enkle til mer komplekse konsepter. Gjennom dette la han vekt på en livsvarig læring med fokus på logisk tenkning fremfor pugging. Hans pedagogikk er kjent som pansofisme.
Hans lærebok Verden i bilder fra 1638, ble den første illustrerte læreboka i verden. Han har gitt navnet sitt til EU-programmet Comenius, som gir støtte til europeisk samarbeid mellom barnehager og skoler.
Han var involvert i og ble den siste biskop blant de bøhmiske brødre. Dette var et kristent fellesskap som ble etablert i 1457 i kongeriket Böhmen. De var en gruppe med mildere oppfatninger, som reiste seg mot representantene for en streng lære. Dette engasjementet førte ham i konflikt med den katolske kirke.
Siden 1462 hadde den katolske kirke vært i gang med en motreformasjon i Böhmen og Mähren. Området hadde tidligere valgt en før-protestantisk kurs gjennom husittene som var blitt grunnlagt av Jan Hus (1372–1415). I likhet med husittene, ble også de bøhmiske brødre oppfattet som kjettere av den katolske kirke.
Dette førte til at Comenius først måtte gå under jorden, og senere rømme landet. Han flyktet først til Leszno i Polen-Litauen, hvor han arbeidet ved et gymnas og fikk ansvaret for de böhmiske og mähriske kirkene. Videre oppholdt han seg i Transylvania, kongeriket Ungarn, de forente Nederlandene, England og Sverige. Landflyktigheten rammet både ham selv, hans familie og hans menighet.
Han døde 15. november 1670 i Amsterdam, og ble gravlagt i Naarden i det daværende grevskapet Holland.
Oriana Fallaci
Oriana Fallaci (født 29. juni 1929 i Firenze, død 15. september 2006 i Firenze) var en italiensk journalist og forfatter.
Under andre verdenskrig deltok hun i den antifascistiske motstandsbevegelsen, tilknyttet Partito d'Azione.
Hun hadde en stor reisevirksomhet, blant annet i Vietnam, Pakistan og Syd-Amerika. Som ung journalist ble hun tidlig kjent gjennom intervjuer av internasjonale kjente størrelser, som blant andre Henry Kissinger, Sjahen av Iran, Ayatollah Khomeini, Lech Wałęsa, Willy Brandt, Zulfikar Ali Bhutto, Walter Cronkite, Muammar al-Gaddafi, Federico Fellini, Sammy Davis jr., Deng Xiaoping, Nguyen Cao Ky, Yasir Arafat, Indira Gandhi, Alexandros Panagoulis, erkebiskop Makarios III, Golda Meir, Nguyen Van Thieu, Haile Selassie og Sean Connery.
Karakteristisk for hennes intervjuform er hennes spørsmål til Ayatollah Khomeini om hvordan man svømmer i en chador. På spørsmål om hvorfor hun gjerne dekket krigssituasjoner, svarte hun at det var lite som avslørte mannen mer enn krig.
I senere år vakte hun betydelig oppmerksomhet for sin åpne kritikk av islam, særlig boken Sinnet og stoltheten og oppfølgeren Fornuftens styrke.
Hun argumenterte for at intellektuelle, særlig europeiske, ignorerer et dypt islamistisk hat mot vestens intellektuelle tradisjoner.
Fallaci som så på seg selv som ateist og en sterk tilhenger av frihet, var i mot abort og ekteskap mellom to av samme kjønn.
Fallaci markerte seg også som abortmotstander. Lettera a un bambino mai nato (Brev til et barn som aldri ble født) kom i 1975, og har form av en samtale mellom en ung yrkeskvinne og det barnet hun bærer i sitt skjød. Boken solgte i fire millioner eksemplarer i hele verden.
Hennes siste bok, romanen Un cappello pieno di ciliegie (En hatt full av kirsebær), var om hennes forfedre, og utgitt i 2008, to år etter hennes død. Hun hadde arbeidet på den i ti år, men ble avbrutt av angrepene 11. september og hennes bøker som da kom, inspirert av disse hendelsene.
Orakel
Orakel er en meddelelse som gis av en guddom gjennom et medium og kalles også et orakelsvar. «Orakel» brukes også om det hellige stedet hvor orakelsvaret gis, for eksempel oraklet i Delfi og statsorakelet fra Nechung utenfor Lhasa i Tibet. Ordet orakel kommer fra latin orare som betyr «tale». Orakel kan også i overført betydning brukes om en rådgiver som oppfattes som ufeilbarlig i for eksempel samfunnsspørsmål. Et «orakelsvar» betyr både «uklar spådom» og «et flertydig svar», ettersom orakelsvar kunne være vanskelige å fortolke.
Et orakel tilbød spådommer og antatt guddommelige svar på spørsmål. Guddommen meddelte seg gjennom en person i transetilstand, ofte kalt en sibylle. Oraklet i Delfi var det mest berømte av alle oldtidens orakler, og mediet der kjent som Pythia. I Norden tjente omreisende volver som orakler.
Svarenes natur
Ved oraklet i Delfi besvarte Pythia forespørsler i tale, mens Herkules' orakel i Bura lot terningkast inspirere svaret. Mindre vanlig var det å finne svaret ved fortolkning av spørrerens drømmer, slik det ble gjort ved Aesculapius' orakler i Epidaurus, Pergamon og Roma. Noen orakler minnet om spiritistiske seanser fra nyere tid, der man rådspør de dødes ånder gjennom et medium. Disse oraklene lå vanligvis der det fantes en dyp kløft, særlig slike som lekket vulkanske gasser. Jupiters gamle orakel i Dodona ga svar bestående av tegn, dvs. fortolkning av raslingen av løvet i et eiketre, og av trommer og kjeler som var hengt opp i eiken. I blåsende vær bråkte disse som en etterligning av tordenen som Jupiter ble antatt å forårsake. Den tidligste omtalen av Dodona finnes i Iliaden, der det står at presteskapet hadde «uvaskede føtter og sov på bakken». Dette tyder på at de dyrket en jordgudinne de søkte kontakt med selv i søvne. Også Odysseen omtaler oraklet i Dodona, men det ble gradvis overstrålt av oraklet i Delfi, som ikke var like avsides beliggende.
Men også oraklet i Delfi var opprinnelig tilknyttet jordgudinnen Gaia, frem til solguden Apollon drepte hennes symbol jordslangen straks han var født. Orakler ble antatt å være grunnlagt på overnaturlig vis. Jupiters orakler i Dodona og Theben ble sagt å være grunnlagt av duer som kom flygende og snakket med menneskerøst. Herodot forklarte disse duene som prestinner fra Theben i Egypt. I en annen versjon ble oraklet i Dodona grunnlagt av Deukalion kort tid etter den store flommen, da Jupiter i sinne over menneskene åpnet vannene i himmelen og havet samtidig og satte verden under vann. Deukalion og hans kone Pyrrha ble varslet av hans far Prometheus, og greide seg i en liten båt til flommen roet seg.
De eldste oraklenes beskytter var titanen Themis som selv var synsk. I denne egenskap var hun themistes, den guddommelige røst som fra først av hadde lært opp menneskene til fromhet, gjestfrihet og evnen til å styre vel. I Ovids Metamorfoser forteller han at Deukalion og Pyrrha steg ut av båten i en kald og våt, rasert verden. Gråtende søkte de råd fra oraklene, og Themis som hadde vondt av dem, svarte med en gåte: «Forlat mitt tempel, dekk hodene, løsne kappene, og kast bak dere den store mors knokler.» De lyttet i forvirring, til Deukalion kom på at jorden er alles «mor», og hennes «knokler» var steinene på bakken. Disse kastet han bak seg så de forvandlet seg til nye menn, mens steinene Pyrrha kastet over skulderen, ble forvandlet til kvinner, og slik ble verden atter befolket.
I Eirik Raudes saga fra rundt 1200 beskrives hvordan volven Torbjørg på Grønland ved hjelp av en annen kvinnes sang angivelig fikk åndene til å strømme til og svare på når uåret vinteren 999/1000 ville være over. Tacitus forteller om en av germanernes spåkvinner, Veleda, i Historia: «Veleda var en ugift kvinne med stor innflytelse over brukternes stamme. Germanerne anser mange kvinner som profetiske, og faktisk - så overtroiske er de - som guddommelige...Veledas prestisje var stor, for hun havde forutsagt de germanske seirene og legionenes utslettelse.»
Hesiods død
Det finnes flere versjoner av Hesiods død, men Thukydid hevdet at oraklet i Delfi hadde advart ham om at han kom til å dø i Nemea. Hesiod flyktet derfor til Lokris, men der ble han drept i det lokale tempelet, viet til den nemeiske Zevs, og er gravlagt der. Denne overleveringen bygger på den kjente ironiske tradisjonen der man ikke kan unndra seg sin skjebne, uansett hvor mye man søker å verge seg mot den.
Sparta
Ifølge Herodot var selv oraklet i Delfi usikkert på om Lykurgos - muligvis en ren sagnfigur, men påstått å være opphavsmann til Spartas lovverk - var gud eller menneske. Angivelig gjenkjente Pythia ham straks ved ankomst og sa:
Da spartanerne tidlig på 500-tallet f.Kr. planla å erobre det rike jordbrukslandet i Tegea, forsikret et orakelsvar dem om at de snart kom til «å danse på Tegeas marker». Etter en slik oppmuntrende melding tok de seierssikre spartanerne med seg både måleutstyr og fotlenker til Tegeas innbyggere, som de aktet å ta som slaver. Men det var tvert om spartanerne som ble nedkjempet, og sin «dans på Tegeas marker» måtte de utføre til piskeslag og i de lenkene de selv hadde hatt med seg og ment for tegeerne.
Krøsus av Lydia
Da kong Krøsus av Lydia av et orakel ble tilrådet å gå i forbund med «den mektigste byen i Hellas» i krigen mot perserne, kontaktet han straks Sparta. Det var ingen heldig tolkning av orakelsvaret, for rundt 546 f.Kr, da Krøsus' rike tapte mot kong Kyros, rustet spartanerne seg riktignok til kamp, men ikke for å hjelpe Lydia slik avtalen forpliktet dem til, men for å nedkjempe Argos, noe de også lyktes med. Krøsus hadde i forkant spurt oraklet i Delfi til råds om utfallet av en eventuell angrepskrig mot perserne. Orakelet svarte at «det ville bringe et stort rike til fall». Oppmuntret gikk Krøsus til krig mot kong Kyros; men det var hans eget rike som kom til å gå under.
Tøyenparken
Tøyenparken er en 93 mål stor park langs et høydedrag på Tøyen i Oslo. Fra 2014 arrangeres Øyafestivalen i parken.
Plassering
Tøyenparken avgrenses av Gjøvikbanen i øst, Økernveien i øst og syd, Finnmarkgata og boligblokker i vest, og Ola Narr og boliger ved Grenseveien i nord.
Parken ligger i skråningen vest for høydedraget fra Ola Narr til Kampen park (mellom 80 og 90 meter over havet), og terrenget skaper flott utsikt mot sentrum og fjorden. Høydedraget og øvre del av parken kan sees fra mange steder i indre by. Mot øst er parken nokså flat med store plener. I sydenden ligger Caltexløkka ballbaner. Midt i parken ligger løkka Bellevue, i dag barnehage, og Tøyenbadet med store utendørs basseng og vannsklie.
Historie
Tøyenparken ligger på et område som hører til Tøyen hovedgård som var gård i middelalderen. Området ble solgt til staten i 1812 for å bli universitetsområde. I 1820-årene ble det utparsellert tomter til løkker til professorer, av disse er bare Bellevue intakt.
Universitetet og kommunen ved parkutvalget sonderte i 1920-årene mulighetene for å skape en østkantens folkepark på området, med idrettsanlegg mellom Tøyen hovedgård og Bellevue. Anlegget av Finnmarkgata reduserte disse mulighetene, og Valle Hovin overtok i løpet av 1930-årene den rollen Tøyenområdet var tiltenkt.
I 1940-årene ble det bygget boliger i nordre del av området. Gjennom 1950-årene ble parken opparbeidet som kommunal park. I 1955 overdro staten de nordlige områdene til kommunen på betingelse av at det meste ble opparbeidet som park. I budsjettet for 1959 ble det bevilget midler til fullførelse.
Som del av Handlingsprogrammet Oslo indre øst ble deler av parken rustet opp. Blant annet ble Caltexløkka (navn etter tidligere bensinstasjon) i rustet opp i 1999-2000 og fikk kunstgressbane i 2004.
På 2000-tallet er Tøyenparken, Botanisk hage og Kampen park omtalt i kommunale dokumenter som Tøyen kulturpark.
I 2006 var Tøyenparken påtenkt som arena for sprintlangrenn for vinter-OL 2014, som Oslo søkte om å få.
Morretes
Morretes er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Blekketjern (Aurskog-Høland, Ovlien)
Blekketjern (eller Blekketjenn) er et vann ved Ovlien på Mangenskogen nordøst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
NSB type 31
NSB type 31 var en damplokomotivtype i bruk hos Norges Statsbaner mellom 1915 og 1970. Typen var en videreutvikling av den noe lettere type 26. De ble bygget på Thunes mekaniske verksted, NOHAB, Norsk Maskinindustri (NMI), Hamar Jernstøberi og Società Italiana Ernesto Breda mellom 1915 og 1926. Typen var blant de største damplokomotivtypene NSB hadde, og gikk i de viktigste togene på uelektrifiserte strekninger, særlig på Bergensbanen og Gjøvikbanen, men også i Hamar og Trondheim jernbanedistrikter.
Type 31a
Lokomotivtypen kom i to varianter. Den første var 31a (4 lok: nr. 284-285 (Thune 1915) og nr. 319-320 (Thune 1920)), som ble anskaffet til bruk som skyvelokomotiv for de roterende snøplogene på Bergensbanen og gikk i snørydding fram til slutten av 1960-årene, med hovedbase på Finse stasjon. Type 31a var en såkalt firling høyttrykker. Det vil si at de hadde fire høyttrykksylindre. På en høyttrykker sendes dampen med full trykk inn i alle sylindrene på en gang, hvilken gir et kraftig startmoment, men noe høyt kullforbruk i forhold til ytelsen. Dette gjorde lokene egnet nettopp i snøryddingstjenesten hvor det ofte var snakk om å kunne yte mye over et kortere tidsrom. Over høyfjellet var derfor 31a mindre i bruk i hurtigtogene enn type 31b.
Type 31b
Den andre varianten, 31b (23 lok: nr. 400-402 (Nohab 1921), 415-419 (NMI 1922), 426-431 (NMI, Thune 1923), 446-449 og 452-453 (Hamar og Thune 1925/26) og 450-451 (Breda 1924)), var en såkalt 4-sylindret compound. Det vil si at dampen ble først ble ekspandert i to høyttrykksylindre, for deretter å fortsette sin ekspansjon i to større lavttrykksylindre. Det gav en bedre utnyttelse av dampen og igjen mindre kullforbruk. B-varianten var derfor mer egnet til å trekke tunge tog opp lange stigninger enn a-varianten. På Bergensbanen er det to lange stigninger, hvilket betydde at lokene av type 31b ble banens hovedlokomotivtype fram til slutten av 1950-årene.
Maskinen var i all sin tid regnet som den typiske høyfjellsmaskinen for Bergensbanen og trakk først og fremst persontogene (Ht. 601/602, Ht. 605/606 og Ht. 609/610), men gikk også i godstog. Loktypen hadde en relativt liten drivhjuldiameter, hvilket gjorde de egnet som universallokomotiv. Lokomotiver av typen ble ikke bare benyttet på Bergensbanen. De var rimelig jevnt fordelt på jernbanedistriktene Oslo, Bergen, Hamar og Trondheim. Oslo-maskinene ble for det meste kjørt mellom Oslo og Ål i Ht. 601/02, hvor en Bergensmaskin overtok videre mot Bergen. Oslo-maskinene ble også brukt på Gjøvikbanen, og muligens noe mellom Lillestrøm og Hamar. Hamar- og Trondheimsmaskinene ble benyttet i Dovrebanens tog og noe på Raumabanen. Trondheimsmaskinene ble også benyttet i noen grad nord for Trondheim.
Utrangering
Ved overgangen til dieseldrift, ble togene som type 31-lokene gikk i overtatt av de store diesellokomotivene av type Di 3. Dette skjedde i 1957-58 for persontogene 601/02, 605/06 og 609/10 på Bergensbanen. I 1961-63 ble type 31 tatt ut av persontogene 201/02, 203/04, 205/06 og 207/08 på Gjøvikbanen etter elektrifiseringen der. Lokomotivene ble delvis overført til annen tjeneste, og syv lokomotiver kom til Hamar distrikt i 1961-62 for å gå i tyngre godstog (Gt. 5281/82 og Gt. 5287/88 mellom Hamar og Otta). Men Di 3 overtok også her etter forholdsvis kort tid (i 1963) da Gt. 5281/82 ble forlenget til Dombås mens Gt. 5287/88 ble innstilt. De ble også brukt i arbeidstog, delvis på sidebaner som tålte såpass tunge lok på Valdresbanen i 1967/1968 og på Rørosbanen fra 1965 til 1968). Snøryddingslokene nr 285 og 320 ble utrangert først i 1970, men stod bare i reserve den siste tiden. Det gjaldt også Breda-loket nr 451, som alltid hadde tilhørt Oslo distrikt, og som den siste tiden også ble benyttet til snørydding der. Antagelig var 1969 det siste året lokomotiver av denne typen var i bruk. Den siste tiden stod de kun i beredskap.
Nr. 403 ble utrangert etter den store kollisjonen med et tanktog i Breifoss-ulykken ved Geilo på Bergensbanen den 28. februar 1944. Nr. 415 ble som den første av type 31 hensatt den 27. oktober 1960, og deretter ble de gjenværende maskinene suksessivt hensatt fram til nr. 451 ble utrangert den 9. november 1970 som det siste av type 31.
Nathan
Nathan er et maskulint fornavn, et etternavn og et stedsnavn samt har andre bruksområder. Det har opprinnelse i hebraiske נתן og betyr «giver» (standard hebraisk: Natan, jiddisch: Nussen eller Nosson, Tiberian hebraisk: Natan). Nat og Nate er engelske kortformer av navnet. Navnet Nathan brukes på flere personer i det gamle testamente i Bibelen. Den norske formen av navnet er Natan.
Utbredelse
Nathan var et populært navn i USA på 1800-tallet og igjen fra 1970-årene.
I England har Nathan vært et populært navn siden 1990-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Nathan ネイサン
Mike Paradinas
Mike Paradinas (født 1971 i London) er en engelsk elektronisk musiker, mest kjent under artistnavnet µ-Ziq samt eier av plateselskapet Planet Mu.
Biografi
Paradinas begynte å spille keyboards tidlig på 80-tallet og lyttet til new waveband som The Human League og New Order. Han spilte i flere band, bl.a. åtte år i bandet Blue Innocence. I 1992, mens han studerte arkitektur begynte han å produsere musikk under navnet µ-Ziq. Hans første utgivelse var Tango N' Vectif utgitt på Richard D. James og Grant Wilson-Claridges selskap Rephlex.
I 1994 gjorde han en remix av britpopbandet The Auteurs for Virgin Records. Selv om denne remix-EP-en var langt fra å toppe noen salgslister signerte Virgin Paradinas, og ga han sitt eget underselskap Planet Mu, for å gi ut sin egen og andre liknende artisters musikk. Paradinas brøt i 1998 med Virgin og etablerte Planet Mu som sitt eget uavhengige selskap.
I 1997 skiftet han stil og mikset eksperimentell elektronisk musikk med drum and bass. Dette året turnerte han også med Björk, noe som inspirere hans neste album Royal Astronomy i 1999, med sin blanding av bisarre vokal, strenginstrumenter og breakbeat. I disse årene ble alt hovedsakelig utgitt på mer kommersielle Astralwerks.
Siden 2002 har han brukt Logic Studio i sin komposisjon, og fortsetter å gi ut musikk for Planet Mu.
Antoine de Saint-Exupéry
Antoine de Saint-Exupéry (29. juni 1900 – 31. juli 1944) var en fransk aristokrat, forfatter, poet, og flyger. Han mottok flere av Frankrikes fremste litterære priser og fikk også den amerikanske nasjonale bokprisen. han er best husket for sin lange novelle Den lille prinsen (Le Petit Prince) der han særlig viser sin humanistiske filosofi. Den populære barneboka Den lille prinsen, utgitt med forfatterens egne tegninger i 1943, leses også, eller kanskje især, av voksne. Boka har blitt oversatt til ei lang rekke språk, og kom på norsk i Inger Hagerups oversettelse i 1962. Flere av bøkene er utgitt posthumt.
Biografi
Saint-Exupéry var en vellykket kommersiell flyver før den andre verdenskrig, fløy luftpostrutene i Europa, Afrika og Sør-Amerika. Ved utbruddet av krigen gikk han inn det franske flyvåpenet (Armée de l'Air), fløy rekognoseringoppdrag fram til Frankrikes våpenstillstand med Nazi-Tyskland i 1940.
Etter å ha blitt demobilisert fra flyvåpenet, reiste han til USA for å bidra til å overtale den amerikanske regjeringen å gå til krig mot Nazi-Tyskland. Etter 27 måneders opphold i Nord-Amerika, hvor han skrev tre av sine viktigste verker, meldte han seg inn i Forces Aériennes Françaises Libres (FAFL), Det frie franske flyvåpenet i Nord-Afrika, skjønt han var langt over maksimalalderen for slike piloter og med skrantende helse. Saint-Exupérys rekognoseringsfly, et amerikansk F-5B-1-LO, forsvant over Middelhavet under et alliert rekognoseringstokt den 31. juli 1944. Han ble trolig observert av en tysk kompanisjef fra fjelltoppen Tête de Chien overfor Monaco. I år 2000 ble vrakrestene av flyet funnet av dykkere utenfor Marseille.
Smaragdskogen
Smaragdskogen (originaltittel: The Emerald Forest) er et britisk eventyr-drama fra 1985 regissert av John Boorman. Filmen handler om en mann som får sin sønn bortført av indianere mens han arbeider på et enormt demningsprosjekt i Amazonas. Etter mange år møter han sin sønn igjen, som nå har blitt en ung kriger hos indianerstammen han ble bortført av. Hovedrollene spilles av Powers Boothe, Charley Boorman og Meg Foster.
Filmen er basert på en sann historie fra 1972 hvor en peruansk ingeniør i Brasil fikk sin sønn bortført. Han møtte ham igjen mange år senere, da var han blitt høvding for en indianerstamme.
Filmen har et økologisk budskap.
Handling
Amerikaneren Bill Markham er sjefsingeniør for et stort demningsprosjekt rundt Amazonas, ett prosjekt som medfører at store deler av regnskogen blir hugget ned. Bill er i Brasil med kone og to barn, og en dag ute i skogen blir hans sønn, Tommy, bortført av en indianerstamme som mener at det er galt å skulle la ham vokse opp blant et folk som ødelegger regnskogen med sine enorme konstruksjoner. En leteaksjon er nytteløs, men Bill nekter å gi opp jakten på å finne sin sønn. Ti år etter er han fortsatt på leting når han har tid og mulighet. Etter å ha blitt lurt av en kannibalstamme, flykter Bill gjennom skogen med livet som innsats. Her møter han på sin sønn, som nå har blitt en ung kriger hos «Det Usynlige Folket», fiendene til kannibalene. Tommy har mer eller mindre glemt sitt tidligere liv og faren strever med å få sønnen tilbake til sivilisasjonen.
Om filmen
Smaragdskogen ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 81 % på Rotten Tomatoes.
Anmelderen på det norske nettstedet CINERAMA gav den bare terningkast to i 2005.
Jawa Barat
Jawa Barat eller Vest-Java er en provins på Java i Indonesia. Hovedstaden i Baratprovinsen er Bandung. Provinsen ligger mellom Banten og Sentral-Java, Jawa Tengah. Banten ble skilt ut fra Jawa Tengah i oktober 2000. Likevel er dette den mest folkerike provinsen i Indonesia med 39 960 000 personer i 2005. Bare Jakarta er tettere befolket, Jawa Barat er på 34 736 km²; det gir en tetthet på 1150 personer pr. km², noe som er blant det tetteste i verden. Provinsen er kjent for teproduksjon.
Kommuner (kabupaten) i Jawa Barat
Jawa Barat er delt inn i 16 kommuner (kabupaten), hver med en lokal administrasjonsby:
Blekketjern (Aurskog-Høland, Soot)
Blekketjern (eller Blekketjennet) er et vann på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune i Viken, mellom Ovlien og Soot.
Lyseskrenten (Oslo)
Lyseskrenten (1–27, 2–58B) er en vei på Øraker i bydel Ullern i Oslo. Den går som blindvei nordover fra Lysehagan. Navnet ble vedtatt i 1954.
Knut Dørum
Knut Dørum (født 2. oktober 1969) er en norsk historiker. Han ble professor ved Høgskolen i Telemark i 2008 og ved Universitetet i Agder i 2009.
Dørum tok doktorgraden ved Universitetet i Oslo i 2004, med en avhandling om Romerikes integrering i det norske rikskongedømmet 1000-1350. Han har skrevet en rekke artikler og bøker som til sammen dekker temaer som statsutvikling, politisk kultur, jordeiendomshistorie, husmannsvesen, byhistorie og generell lokalhistorie, og som kronologisk spenner fra vikingtid og middelalder til 1800- og 1900-tallet. Hans forskning i de senere år har hatt tyngdepunktet i temaer som demokratisering og politisk kultur i Norge på 1800-tallet, byhistorie på 1700- og 1800-tallet og utbyggingen av den moderne norske kommunen etter 1945.
Team SandHaug
Team SandHaug var et norsk teamgym lag som konkurrerte i herreklassen, og da både senior og junior. Laget var sammensatt av gymnaster fra Sandnes Turnforening og Haugesund Turnforening. Team SandHaug var ikke lagets offisielle navn, og i konkurranser konkurrerte de under Sandnes Turnforening eller Haugesund Turnforening.
Domingo T. Franco
Domingo T. Franco (født 4. august 1856 i Mambusao, Capiz, Filippinene, henrettet 11. januar 1897 i Manila) regnes som en av de filippinske nasjonalhelter for sin støtte til landets frigjøringskamp fra spanskestyret 1896–1897.
Domingo T. Franco var en nær medarbeider av Jose Rizal og hadde ansvaret for den nasjonalistiske foreningen La Liga Filipinas dokumenter. Da oppstanden mot Spania brøt ut i august 1896 ble han arrestert og holdt fengslet i Fort Santiago i Manila. Hans hustru ville kjøpe ham fri, men Franco ville ikke være med på det, fordi han mente det ville være et forræderi mot nasjonen.
Den 30. desember (1896 henrettet spanjolene Jose Rizal i håp om at det ville knekke oppstanden som hadde stor fremgang særlig i provinsen Cavite sørvest for hovedstaden, under ledelse av Emilio Aguinaldo. Den 11. januar 1897 henrettet de en ny gruppe fanger, deriblant Franco («De 13 Bagumbayan-martyrene»), på Bagumbayanfeltet rett sør for murene rundt Manilas indre by «Intramuros».
Fylkesvei 809
Fylkesvei 809 (Fv809) går mellom Glein i Dønna og Sandnessjøen i Alstahaug. Veien er ca. 20,2 km lang (utenom ferjestrekninger).
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Nossa Senhora das Graças
Nossa Senhora das Graças er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Baedeker Blitz
Baedeker Blitz er vanlig betegnelse på en serie bombeangrep av det tyske Luftwaffe mot byer i Storbritannia under andre verdenskrig. Etter angrep av britiske RAF mot de historiske tyske byene Lübeck og Rostock bestemte den tyske ledelsen seg for gjengjeldelsesangrep mot britiske byer med bevaringsverdige bygninger. Etter sigende ble bombemålene plukket ut av en turistguide, fra forlaget Baedeker, derav navnet Baedeker Blitz. Det er ikke dokumentert at Luftwaffe faktisk brukte reisehåndboken i planleggingen.
Byene Exeter, Bath, Norwich, York og Canterbury ble bombet i perioden fra 23. april til 6. juni 1942. 1 637 sivile ble drept, 1 760 ble såret og over 50 000 bygninger ble ødelagt, blant de flere kjente gamle bygg.
Postboks
Postboks er en personlig og stasjonær postkasse til utleie hos postvesenet. Leietaker blir tildelt en boks med tilhørende nøkkel og unikt nummer. Tradisjonelt brukes postbokser av bedrifter som mottar store postmengder fordi det er en rasjonell funksjon.
Fra rundt 2020 har Posten Norge startet innføring av postbokser for pakker kalt «pakkebokser» som ikke er personlige, men som tildeles digitalt ved behov og kan låses opp med mottakerens mobiltelefon når tid som helst hele døgnet.
Ribonuklease
Ribonuklease(r), forkortet RNase, er nukleaser som katalyserer nedbrytningen av RNA til mindre komponenter. De kan inndeles i endonukleaser og exonukleaser, og inneholder flere underkategorier innenfor EC 3.1-klassen av enzymr.
Barnet er født
Barnet er født er et musikkalbum av Anne Marie Kvien. Det er en juleplate, det er bare en av sangene på den som ikke er relatert til julen, det er nr. 6, La meg få tenne et lys, som kan brukes til alle tider av året.
Weiyangpalasset
Weiyangpalasset (kinesisk: 未央宮, pinyin: Weiyanggong, «palasset uten ende») var et keiserlig palass bygget i begynnelsen av Han-dynastiet (ca. 200 f.Kr.) i Kinas daværende hovedstad Chang'an (nåværende Xi'an). Det er nå nesten intet mer å se; det er imidlertid et viktig arkeologisk sted.
Det ligger i det som i dag er bydistriktet Weiyang i Xi'an.
Palasset ble bygd under ledelse av embedsmannen Xiao He.
Det kom til å bli benyttet under en lang rekke dynastier under nærmere 1 000 år og var med et areal av drøyt 4,8 km² (2 150 ganger 2 250 meter) det største palasskompleks som verden noensinne har skuet — 6,7 ganger så stort som Den forbudte by i Beijing, 11 ganger så stort som Vatikanstaten.
Peng Zhen
Peng Zhen (kinesisk: 彭真, pinyin:  Péng Zhēn, født 12. oktober 1902 i Quwo i Linfen i Shanxi i Kina, død 26. april 1997 i Beijing) var borgermester i Beijing og senere formann for Folkerepublikken Kinas Nasjonale Folkekongress. Han var det første medlem av politbyrået som ble offentlig fornedret da kulturrevolusjonen begynte i Folkerepublikken Kina i 1966.
Huldertjern
Huldertjern (eller Huldertjenn) er et vann ved Nordre Mangen på Mangenskogen nordøst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
Peng Zhen
Bakgrunn
Peng Zhen var sønn av fattige bønder i Quwo i den nordkinesiske provins Shanxi. Trass i at han kom fra fattigslige kår dikk han gå på en middelskole der.
Snart ble han med i den kommunistiske underkrunnsorganisasjonen Den sosialistiske ungdomsliga. Hans politiske undergrunnsarbeid rettet mot det nasjonalistiske regjeringspartiet Kuomindang førte til at han i 1923 fikk sin første fengselsstraff.
Kommunistisk politiker
Etter løslatelsen samme år ble han medlem av det kinesiske kommunistparti, da som et grunnleggende medlem av partiet i provinsen Shanxi. Han ble arrestert i 1929, men fortsatte sitt politiske arbeid i all hemmelighet mens han satt fengslet.
Etter at han ble løslatt i 1935 begynte han å organisere en motstandsbevegelse mot de invaderende japanske styrker. Han steg også i gradene i kommunistpartiet og tillegges en del av æren for erobringen av Beijing i 1948 under den kinesiske borgerkrig.
Peng var medlem av en rekke sentralkomiteer og av sekretariatet for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han ble borgermester for Beijing i 1951.
Peng kom i unåde hos Mao Zedong i april 1966 da han kritiserte Maos oppfatning om at all litteratur måtte støtte opp om staten. Han overlevde kulturrevolusjonen, og ble rehabilitert under Deng Xiaoping. Han ble så sekretær for partisentralkomiteens kommisjon for politiske og juridiske anliggender i 1980. Som formann for den stående komite for Folkerepublikken Kinas sjette nasjonale Folkekongress (1983) arbeidet han for å styrke folkekongressens makt.
Peng trakk seg tilbake fra sine ledende politiske verv i 1988.
Anna Qvisling
Hun var eldste datter til skipsreder Jørgen Bang (1829–1908) og Antonnette D. Bang f. Huseland (1830–1912). Hun var gift med prosten Jon Lauritz Qvisling (1844–1930). De traff hverandre da Jon Lauritz var lærer og Anna elev ved Dahlske skole i Grimstad. Han flyttet fra Grimstad i mai 1876 da Anna bare var 16 år, men de beholdt kontakt pr. brev. De giftet seg ti år senere, og bosatte seg på prestegården i Moland (Fyresdal).
Jon Lauritz og Anna fikk fire barn: Vidkun, Jørgen, Esther og Arne. Man har ikke sikre kilder til hvordan forholdene var innad i Qvisling-familien, men historiker og Quisling-biograf Oddvar Høidal skriver at «mange som senere ble kjent med dem, har imidlertid hatt hatt inntrykk av at det var en harmonisk og vel sammensveiset familie». Senere flyttet familien til Drammen, og så til Gjerpen utenfor Skien. På Gjerpen var Anna aktiv i det lokale organisasjonslivet som formann i Gjerpens sykepleieforening fra 1909 til begynnelsen av 1920-årene.
Anna Qvisling døde fredelig i hjemmet sitt i Balders gate den 13. mai 1941, og ble begravet i Gjerpen 20 mai. Dette var under andre verdenskrig, og i tillegg til familie og slekt stilte Nasjonal Samling mannsterkt opp ved bisettelsen. NS-fører Vidkun Quisling var dypt beveget under begravelsen, og han hadde hatt et nært forhold til moren i alderdommen hennes. Quisling hadde vært under hardt press fra tyskerne for å bidra til aksemaktenes krigsinnsats med en egen norsk SS-avdeling, og Vidkun og Annas turer i Frognerparken skal ha vært en viktig avlastning. Morens død gjorde det harde presset fra Heinrich Himmler, SS og Reichskommissariat Norwegen vanskeligere å bære, og hele denne våren var Quisling dypt nedslått og «bar samme forpinte uttrykk i ansiktet som i maidagene 1940», ifølge Hans Fredrik Dahl.
Mikroinjeksjon
Mikroinjeksjon er en bioteknologisk metode for å overføre genmaterialet, det vil si DNA. Metoden går ut på å sprøyte inn DNA i andre celler ved hjelp av et tynt glassrør. Det tynne glassrøret stikkes først inn i en celle (eventuelt kjernen), og en sprøyter det genetiske materialet direkte inn. Ofte holdes også den største cellen eller kjernen i ro ved bruk av et glassrør.