cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tobias Bogner
Bogner debuterte i verdenscupen med 3.-plass i lagkonkurransen i Willingen 11. februar 2007. Han har én gang tatt poeng individuelt i verdenscupen, med 30.-plass i Klingenthal 3. februar 2010. Det ene verdenscuppoenget ga ham en 90.-plass sammenlagt sesongen 2009/10. Han deltok i senior-VM i Sapporo i 2007, der han ble nummer 37 i normalbakken, 49 i storbakken og var på det tyske laget som ble nummer 8 (av 13 lag) i lagkonkurransen.
Micronaspis
Micronaspis er en slekt av lysbiller.
Levevis
Denne slekten lever i fjæra, et uvanlig habitat for lysbiller.
Johnny Remember Me
«Johnny Remember Me» er en britisk sang, skrevet av Geoff Goddard. Han våknet inspirert og sang den rett inn i lydbåndopptageren, som han hadde ved sengekanten.
Innhold og popularitet
John Leyton, backet av The Outlaws, spilte inn sangen. Den ble utgitt på singlen Top Rank JAR-577 i juli 1961. Sangen var produsent Joe Meeks første # 1-produksjon.
Tadsjiker (Kina)
Tadsjikene i Kina, tadsjiker (kinesisk: 塔吉克族, pinyin: Tǎjíkè zú) er en etnisk gruppe i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina. De er en av de 56 offisielle nasjonaliteter anerkjent av de kinesiske myndigheter.
Johnny Remember Me
Innhold og popularitet
Den formidler de stadig tilbakvendende - virkelig eller innbilte - minnene som en ung mann har av sin døde kjæreste. Sangen er én av de mest bemerkede av dødslåtene som befolket de transatlantiske poplistene på begynnelsen til midten av 1960-tallet.
Den utmerker seg spesielt ved sin uhyggelige ekkolyd (et kjennetegn for Joe Meeks produksjonsstil) og av den spøkelsesaktige, varslende kvinnelige klagen som former dens backingvokal (av Lissa Gray). Innspillingen ble arrangert av Charles Blackwell.
På den tiden da innspillingen ble foretatt spilte John Leyton rockestjernen, Johnny Saint-Cyr, i TV-serien ''Harpers West One. I en epsidoe fremfører Saint-Cyr sangen, omgitt av tilbedende kvinnelige fans. Fjernsyns[exposure] gjorde at sangen umiddelbart ble velkjent. Etter at den ble utgitt steg den raskt til førsteplassen på den britiske singlelisten.
Kritikk
I Juke Box Jury i 1961 forkastet Spike Milligan sangen som «sønn av «Ghost Riders in the Sky»»", og spådde (sammen med de andre i panelet) at den ikke ville bli en hit.
I beskrev journalist Tom Ewing sangen som «den mest groteske og mest gripende britiske sangen som har nådd toppen ennå». Med Leytons stemme som ''«griper i ditt erme, desperat etter å fortelle en historie om tap og galskap. Meek gjør om trommene til spøkelsesryttere og fyller platens mørke rom med melodrama - en klagende kvinnestemme i refrenget avrunder effekten»''
Coverversjoner
I 1985 gjorde Bronski Beat en coverversjon i en medley med «I Feel Love» og «Love to Love You Baby» i samarbeid med Marc Almond. Den ble utgitt på single, lå som # 3 på den britiske singlelisten og gav Goddard en platinaplate for salg på mer enn 300.000 eksemplarer.
Coverversjoner ble også gjort av den svenske rockeren Little Gerhard og senere av Showaddywaddy. I 1983 ble en versjon med det britiske psychobillybandet The Meteors utgitt, etterfulgt et par år senere av Dave Vanian and the Phantom Chords. Debn var åpningssporet på albumet Seasons in the Sun (1993) med Spell, (Rose McDowall og Boyd Rice).
Skapelsen av og suksessen til sangen spiller en fremtredende rolle i filmen Telstar: The Joe Meek Story (2009), hvor Goddard blir spilt av Tom Burke og Leyton av Callum Dixon.
Tadsjiker (Kina)
Tadsjikene i Kina utgjorde ved folketellingen i 2000 41.028 personer. De bor vest i Xinjiang, og 60 prosent i det autonome fylket Tashkurgan.
Trass i at de kalles tadsjiker i Kina, taler de ikke tadsjikisk, og de ble av utenlandske reisende i de områder de bodde omtalt som sarikoli eller fjelltadsjikere, eller ghalchah.
Fossefallmodellen
Fossefallmodellen er en nedbrytning av aktiviteter i et prosjekt til lineære, sekvensielle faser hvor hver fase avhenger av leveransene fra den foregående fasen og korresponderer med en spesialisering av oppgaver. Tilnærmingen er typisk for visse fagområder i industrien. Innen programvareutvikling anses fossefallmodellen å være blant de mindre iterative og fleksible tilnærmingene ettersom prosessene stort sett flyter i én retning, derav navnet fossefall (nedover, som en foss), gjennom faser som unnfangelse, oppstart, analyse, design, konstruksjon, testing, depolyering og vedlikehold.
Modell
I Royces sin opprinnelige fossefallmodell kommer fasene i denne rekkefølgen:
Dermed hevder fossefallmodellen at man bare bør gå over til en ny fase når den foregående fasen er gjennomgått og verifisert.
Det finnes en rekke modifiserte fossefallmodeller (inkludert Royce sin endelige modell), og disse kan ha små eller store avvik fra den ovennevnte prosessen. Eksempler på slike variasjoner kan være å returnere til forrige sykel dersom man finner feil nedstrøms, eller å returnere helt til designfasen dersom nedstrømsfasene blir ansett som utilstrekkelige.
Fordeler
Tid brukt tidlig i utviklingen kan redusere kostnadene til de senere stadiene. Eksempelvis kan et problem som identifiseres i de tidlige stadiene (for eksempel under kravspesifikasjon) være billigere å fikse enn dersom samme feil dukker opp senere i prosessen (med en faktor på 50 til 200).
Fossefallmodellen resulterer i en prosjektplan med 20-40% av tiden satt av til de to første fasene (kravspesifikasjon, analyse og modellering), 30-40% av tiden til koding og resterende 20-50% til testing og implementering. Det antas at prosjektorganisasjonen må være svært strukturert. De fleste mellomstore og store prosjekter vil ha en mengde med detaljerte prosedyrer og kontrolldokumenter som regulerer hver av prosessene i prosjektet.
Fossefallmodellen legger vekt på dokumentasjon (for eksempel kravdokumenter og designdokumenter) samt kildekode. Dette kan hindre at kunnskap går tapt dersom gruppemedlemmer forlater prosjektet før det er fullført. Dersom man har et fullt fungerende designdokument kan nye lagmedlemmer eller til og med helt nye lag raskt bli kjent med prosjektet ved å lese dokumentene.
Fossefallmodellen gir en strukturert tilnærming. Selve modellen utvikler seg lineært gjennom diskrete, lettforståelige og forklarlige faser og er dermed lett å forstå. Den gir også lett identifiserbare milepæler i utviklingsprosessen. Dette kan være en mulig årsakt til at fossefallmodellen har blitt brukt som eksempel på en utviklingsmodell i mye litteratur og kursmateriell om programvareutvikling.
Kritikk
Designere er ikke alltid klar over fremtidige utfordringer når man designer ny programvare eller funksjonalitet, og noen ganger kan det være bedre å endre designet enn å holde seg til et design som ikke tar høyde for nylig oppdagede krav begrensninger eller problemer.
Det kan være en mulighet å håndtere mangel på konkrete krav fra kunder ved å ansette systemanalytikere som undersøker eksiterende systemer for å analysere hva disse gjør og hvordan de kan erstattes. I praksis er det imidlertid vanskelig å opprettholde en streng adskillelse mellom systemanalyse og programmering, ettersom at implementering av et ikke-trivielt system nesten uunngåelig vil avsløre problemer og kanttilfeller som systemanalytikeren ikke har vurdert.
Som et svar på de ovennevnte problemene med en ren fossefallmodell har det blitt laget modifiserte fossefallmodeller, som for eksempel Waterfall with Overlapping Phases, Waterfall with Subprojects og Waterfall with Risk Reduction.
I 1994 med utgivelsen av MIL-STD-498 uttalte det amerikanske forsvarsdepartementet at de foretrekker å ikke bruke fossefallsmetoder, og oppmuntret istedet til å bruke metoder for iterativ og inkrementell utvikling.
Noen forkjempere for smidige utviiklingsmetoder hevder at fossefallmodellen er en ineffektiv prosess for å utvikle programvare. Noen skeptikere har istedet foreslått at fossefallmodellen er et vikarierende argument som brukes utelukkende for å ha på hende alternative utviklingsmetoder.
Rasjonell enhetlig prosess (RUP) er et rammeverk for utvikling som anerkjenner behovet for milepæler for at et prosjekt skal beholde fremgang etter planen, men oppfordrer til å ha iterasjoner (spesielt innen disipliner) innenfor fasene. RUP-faser blir ofte kalt "fosselignende".
Karl den skallede
Karl den skallede (født 13. juni 823, død 6. oktober 877) var konge av Vestfrankerriket i tidsrommet 843-877 og keiser av det tysk-romersk rike fra 875 til 877. Han var yngste sønn av Ludvig den fromme fra farens andre ekteskap med Judith av Bayern.
Etter en rekke med innbyrdeskriger mens faren fortsatt styrte det veldige riket han hadde arvet fra sin far, Karl den store, slo traktaten i Verdun i 843 til at riket ble delt mellom de tre gjenværende brødrene: halvbroren Ludvig den tyske fikk Østfrankerriket og den eldste halvbroren, Lothar, fikk det midtre riket og beholdt tittelen som keiser. Karl, den yngste av dem, fikk også en tredjedel av det karolinske riket. Etter Lothars død i 869 forsøkte han å skaffe seg herredømme over hele Lotharingien, men måtte 870 overlate den østlige delen av Ludvig den tyske. I 875 ble Karl konge av Italia og ble i Roma kronet til tysk-romersk keiser.
Karl var den siste konge over det nåværende Frankrike som også ble keiser. Frankrike fikk først tittelen tilbake i 1804, da førstekonsul Bonaparte lot seg krone til keiser Napoleon I av Frankrike. I de mellomliggende 900 år var det tyske konger som ble kåret til romerske keisere.
Strid med brødrene
Karl var et resultat av farens første hustru, Ermengarde, døde i 818, og Ludvig den fromme ble rådet til å gifte seg på nytt. Den 41 år gamle kongen valgte da den 22 år gamle Judith av Bayern som fødte ham to barn. Hennes første var datteren Gisela som ble født i 820. Datteren ble til sist giftet bort til Eberhard av Friuli, en betydningsfull støttespiller for Lothar, og som ble mor til Berengar av Friuli, den siste tysk-romerske keiseren under den karolinske tiden. Karl ble født den 13. juni 823 i Frankfurt, da hans halvbrødre fra farens første ekteskap allerede var voksne og hadde allerede fått deres egne småkongedømmer underordnet Frankerriket. Karl hadde tre eldre halvbrødre: Lothar, Pepin av Aquitaine (som døde i 838), og Ludvig den tyske.
Med den yngste sønnen som et faktum ønsket faren også gi Karl en andel av arven etter seg. Problemet var at i 817 hadde Ludvig den fromme utstedte han et Ordinatio Imperii, en keiserlig bestemmelse som la fram planene for en velordnet etterfølgelse, hvor brødrene fikk en andel av styret, men uten kongelige titler. Brødrene betraktet enhver endring i avtalen fra 817 som et angrep på deres egen posisjon. Fra slutten av 820-tallet og fram til slutten av Ludvigs liv i 840 var han i jevnlig strid med en eller flere av sine sønner, og ved et tidspunkt ble han avsatt av et bisperåd. Ludvig tildelte Karl et underkongerike, først Alamannia (et område mellom dagens Frankrike og Tyskland) og deretter et landområde mellom elven Maas og fjellkjeden Pyreneene, men det var ikke vellykket. De tallrike forsoningene med de opprørske brødrene Lothar og Pepin, foruten også broren Ludvig den tyske, konge av Bayern, gjorde Karls andel i Aquitaine og Italia kun midlertidig. Hans far ga imidlertid ikke opp og gjorde Karl til arving av alt land som en gang var Gallia. Ved en middag i Aachen i 837 krevde Ludvig den fromme at adelen skulle gi sin lojalitet til Karl som hans arving. Broren Pepin døde i 838 og da mottok Karl Aquitaine, noe som opprørte både adelen i Aquitaine og Pepins arvinger.
Da Ludvig den fromme døde i 840 førte det til at brøt ut krig mellom de gjenværende brødrene. Karl allierte seg med sin bror Ludvig den tysk for å stå imot ambisjonene til den nye keiseren Lothar, og brødrene beseiret Lothar i slaget ved Fontenoy-en-Puisaye den 25. juni 841. I det påfølgende året bekreftet de to brødrene sin allianse ved å feire eden i Strasbourg Krigen mellom de tre brødrene varte fram til den ble avsluttet med traktaten i Verdun i 843 som delte riket ble delt mellom de tre gjenværende brødrene: Ludvig den tyske fikk Østfrankerriket og Lothar fikk det midtre riket og beholdt tittelen som keiser. Karl fikk Vestfrankerriket. Dette riket, som han fram til denne tiden hadde styrt, tilsvarte omtrentlig med hva som i dag er Frankrike, så langt som elvene Maas, Saône og Rhône, og med tillegget av de spanske grenseområdet, Marca Hispanica, så langt som til elven Ebro. Østfrankerriket, det området som Ludvig den tyske fikk, tilsvarte omtrentlig hva som i dag er Tyskland. Lothar beholdt kongeriket Italia, de sentrale delene av Flandern via Rhinland og Burgund og tittelen som keiser.
Styre i vest
De første årene hvor Karl styrte, fram til Lothar døde i 855, var forholdsvis fredelige. I løpet av disse årene fortsatte de tre brødrene systemet med «broderlig styring» og møtes jevnlig, ved Koblenz (848), ved Meerssen (851), og ved Attigny (854). I 858 ble Ludvig den tyske invitert av misfornøyde adelige som ville utkonkurrere Karl, og denne misnøyen førte til at de samlet seg til å invadere Vestfrankerriket. Karl var på denne tiden så upopulær at han ikke klarte å samle en hær og måtte flykte til Burgund. Han ble berget kun ved støtte fra biskopene som nektet å krone Ludvig den tysk som konge, og ved lojaliteten til welfene, slekten til hans mor Judith. I 860 forsøkte Karl å erobre kongedømmet til sin nevø Karl av Provence, den yngste sønnen av Lothar, men ble slått tilbake. Da hans nevø Lothar II døde i 869, forsøkte Karl å overta Lothars besittelser ved å få seg selv innviet som konge av Lotharingia ved Metz, men han ble tvunget til åpne forhandlinger da hans bror Ludvig den tysk fant støtte blant Lothars tidligere vasaller. Lotharingia ble delt mellom Karl og Ludvig i den påfølgende avtalen i 870, traktaten i Meerssen.
Foruten disse familiestridigheter, måtte Karl også kjempe mot gjentatte opprør i Aquitaine og i Bretagne. Ledet av deres høvdinger Nomenoë og Erispoë beseiret bretonerne deres overkonge Karl i slaget ved Ballon i 845 og i slaget ved Jengland i 851. Med disse seirene klarte bretonerne å skaffe seg en faktisk uavhengighet. De herskere som fulgte i Bretagne ble kalt for konger, men ble senere omdefinerte til den nye middelalderske tittelen hertug. En annen trussel mot riket kom fra nord i form av rastløse norrøne nordboere som herjet landet som vikinger. I 845 hadde de beleiret Paris og herjet hovedstaden. Vikingene kom tilbake flere ganger og Karl ble tvunget til å kjøpe seg alburom ved å betale dem store summer for å forsvinne. Han førte flere ekspedisjoner mot dem uten større hell. Ediktet i Pistres av 864 fremmet flere virkemiddel mot vikingangrepene, som ikke bare herjet kysten av riket, men også angrep innlandet. Det ble bestemt at en stor styrke med kavalerister skulle bli opprettet og som kunne samles når det var nødvendig. Karl beordret at alle menn som hadde hester eller hadde råd til å holde hest skulle tjenestegjøre i hæren som kavalerister. Denne styrken ble forløperen til middelalderens riddere, en klasse aristokratiske pansrete krigere, og det franske kavaleri som ble berømt i de påfølgende seks århundrene. Kongens hensikt var å ha en mobil styrke som kunne angripe fienden før de kunne slippe unna med sitt bytte. Samtidig ga Karl ordre om å befeste broene for å blokkere vikingangrep opp elvene. To av disse broene ved Paris berget byen i løpet av beleiringen i 885-886. Karl forsøkte også å kontrollere byggingen av private festninger, men det feilet og selv mindre herre bygget egne festninger på lokale åser for å forsvare seg selv og deres leilendinger fra den konstante trusselen fra norrøne vikingangrep.
I tillegg til dets gunstige militære reformer, hadde ediktet også politiske og økonomiske konsekvenser. Kong Pepin II av Aquitaine, hans nevø, som Karl hadde kjempet imot i tiår, hadde blitt tatt til fange i 864 og ble formelt avsatt ved Pistres. Økonomisk, foruten forbud å drive handel med fienden, hadde Karl strammet kontrollen over myntpregingen og regulert straffen for forfalskning. Før ediktet var det minst ni steder i Frankrike som hadde rett til å prege mynter, men dette ble redusert til tre steder. Av de tre myntsortene som Karl preget hadde den ene monogrammet Karolus, som også ble benyttet av Karl den store (768-814) og Karl den enfoldige (897-922). Pepin II hadde benyttet et lignende monogram på sine mynter, og etter at han ble avsatt, endret Karl designet med bokstaver med to linjer for at det lettere skulle kunne være mulig å se forskjell. Kongen forventet å direkte fordeler fra myntpregingen. Ettersom han ville at folk betale ham med penger, og for å stimulere transaksjoner som gjorde det mulig for å gjøre det, var det i kongens interesse å gjenopprette tilliten til hans valuta. Karls mynter var i praksis en massiv og utstrakt form for skattelegging da myntpregingen ga kongen en betydelig andel. Frankrikes eldste fortsatt eksisterende institusjon og muligens den eldste bedrift i verden er myntverkstedet Monnaie de Paris. Det ble offisielt grunnlagt i 864 med ediktet i Pistres. Verkstedet i Paris, direkte tilknyttet kronen, fikk berømmelse under eneveldet, tiden Ancien Régime, som landets fremste produksjon av myntpreging.
Tysk-romersk keiser
Etter at keiser Ludvig II, sønn av Karls halvbror Lothar, døde i 875, reiste Karl til Italia, støttet av pave Johannes VIII, for å motta den kongelige kronen i Pavia og den keiserlige krone og insignia i Roma den 29. desember. Ludvig den tyske og hans eldste sønn Karloman var også kandidater for å etterfølge avdøde Ludvig II, og rasende invaderte og herjet han besittelsene til Karl den skallede. Karl måtte i all hast reise tilbake til Vestfrankerriket. Ludvig den tyske planla ytterligere krigføring da han ble syk og døde den 28. august 876 i Frankfurt og etterlot seg tre sønner som uvanlig nok respekterte fordelingen av riket. Karl den skallede så muligheten for å legge Østfrankriket under seg, men ble avgjørende beseiret av den nye kongen Ludvig den yngre i slaget ved Andernach den 8. oktober 876, og han klarte bare så vidt å unnslippe med livet i behold.
I mellomtiden komme det sterke oppfordringer fra pave Johannes VIII, som var truet av sarasenere (muslimske pirater) om å komme til hans forsvar av Italia. Karl krysset igjen Alpene med en hær, men denne ekspedisjonen var preget av misnøye fra motløse adelige, og selv Karls regent i Lombardia, Boso, var uten entusiasme, og de nekte følge hans hær. På samme tid gikk Karloman av Bayern, bror av Ludvig den yngre, inn i nordlige Italia med en hær. Karl var allerede syk og i stor nød, brøt av hærtoktet og begynte på hjemreisen til Vestfrankerriket. Han døde underveis mens de dro gjennom passet i fjellet Mont Cenis ved Brides-les-Bains, den 6. oktober 877.
I henhold til Annales Bertiniani (Annalene fra Saint Bertin-klosteret i Saint-Omer), som dekker perioden 830-882, ble Karl i all hast gravlagt ved klosteret i Nantua i Burgund ettersom bærerne ikke lenger klarte å holde stanken fra hans råtnende legeme. Han ble senere gravlagt på nytt i klosterkirken Saint-Denis i Paris hvor de franske kongene tradisjonelt ble lagt til hvile. Det er nedtegnet at det var en minneplate av messing der som ble revet ned og smeltet om under den franske revolusjonen.
Karl ble etterfulgt av sin eldste sønn Ludvig stammeren, som var fysisk svak, og døde av naturlige årsaker i april 879. Det hevdes at Karl den skallede huskes som en mann som arbeidet for utdannelse og litteratur, en venn av kirken, og var bevisst på at han kunne finne støtte hos biskopene mot vanskelige adelige. Han valgte sine rådgivere blant biskopene som i tilfellet med Wenilo, biskop av Sens, som var den som kronet ham i 848, og således endelig forente Aquitaine med Vestfrankerriket. I 858 ga Wenilo sin støtte til den østfrankiske invasjonen og ble fordømt som en forræder av kongen. De ble forsont året etter og han fikk tilbake sin posisjon som han beholdt fram til sin død i 865. I samtidens litterære legender som var knyttet til Frankrikes historie og særlig Karl den store i det store diktet Rolandskvadet ble forræderen Ganelon basert på Wenilo. Navnet «Ganelon» ble synonymt med begrepet forræder, omtrent slik «quisling» ble det. Hinkmar, erkebiskop av Reims, var en stor støtte for Karl og var hans rådgiver, venn og propagandist. Han bidro vesentlig gjennom sin innflytelse til omgjøre Ludvig den tyskes forsøk om underlegge seg riket. Samme lojalitet viste han også Karls sønn og etterfølger.
Skallethet
Det har vært spekulasjoner rundt Karls tilnavn «den skallede», på tysk der Kahle. Det er foreslått at det ble brukt ironisk og ikke som en beskrivelse, det vil si at han faktisk ikke var skallet, men tvertimot meget hårete. En alternativ fortolkning er basert på Karls innledende mangel på et regnum. «Skallet» kunne i dette tilfelle være en ironisk referanse til at han var uten land og besittelser i en tidsalder da hans eldre brødre allerede hadde vært underkonger i en del år, sammenlign med Johan uten land.
Samtidige beskrivelser av hans person, eksempelvis i hans Bibel av 845, hans segl av 847 (som konge) foruten også hans segl av 875 (som keiser) viser ham med hode fylt med hår, det samme gjør rytterstatuen fra rundt 870 som er antatt å avbilde ham, og ikke Karl den store.
Manuskriptet Slekten til de frankiske konger fra Fontanelle, datert til muligens så tidlig som 869, er en tekst uten et spor av ironi. Den navngir ham som Karolus Calvus (Karl den skallede). Ved slutten av 900-tallet refererte Richier av Reims og Adhemar av Chabannes til ham i fullt alvor som Karl den skallede.
Ekteskap og barn
Karl giftet seg med Ermentrude, datter av grev Odo I av Orléans, i 842. Hun døde i 869. I 870, året etter, giftet Karl seg med Richilde av Provence, som nedstammet fra en adelsfamilie i Hertugdømmet Lothringen (fransk: Lorraine).
Med Ermentrude:
Bergart
Bergart er innenfor geologien en fast samling av en eller flere slags mineraler. Bergartene karakteriserer steinmaterialet i naturen og er relativt klart definert og kartlagt, selv om grensene mellom den kan være flytende på grunn av ofte sterk blanding av mineraler og bergarter. Læren om bergartene kalles petrologi, som omfatter de bergartdannende prosessene i og på overflaten av jorden, men mest klassifikasjonen av bergartene ut fra strukturen og hvilke mineraler de er bygd opp av.
Bergarter er dannet av mineraler og materiale fra eldre forvitrede bergarter, og er kjemisk sammensatt. Men også kalkrike rester fra dyr (Kalkstein og marmor) kan inngå i en bergart. Det er måten bergarten er blitt dannet på og sammensetningen av mineralene som gir bergartene forskjellige egenskaper.
Tre hovedgrupper av bergarter
Det skilles mellom tre hovedgrupper av bergarter, ut fra hvordan de har blitt dannet.
Magmatiske bergarter, også kalt eruptive bergarter, størkningsbergarter eller vulkanske bergarter, er bergarter som har blitt dannet ved størkning av magma fra jordens indre. Dette kan skje på jordoverflaten i forbindelse med vulkanisme hvor hurtig størkning danner finkornete dagbergarter - som andesitt, rhyolitt og basalt, avhengig av silisium-innholdet. Store flater av basalt finner vi blant annet i det vestlige Irland og i Sibir. Bergarter som størkner i sprekker eller ganger nær overflaten blir mer grovkornede gangbergarter - som doleritt (diabas) eller den granittiske pegmatitt. En stor slik «intrusiv» gangbergformasjon finner vi i Midt-Sverige. Bergartene kan også bli dannet ved at magma størkner ned i jordskorpen et godt stykke under overflaten, og blir da grovkornede dypbergarter - som dioritt, anortositt, kimberlitt, granitt og gabbro. Kimberlitt dannes gjerne underveis i vertikale vulkanrør (varmeflekker), det finnes i Fensfeltet i Telemark og i Sør-Afrika. Granitt opptrer vanlig i jordskorpe, og utgjør store deler av Sørøst-Norge og Sør-Sverige (det svekonorvegiske grunnfjellet), samt Dartmoor i England, og Sierra Nevada i California. Gabbro oppstår normalt i havbunnsskorpe, og vi har en del av det i høyfjellet i nordlige Agder og på Vestlandet. Når dypbergarter står opp i dagen etter erosjon av høyere berglag, inngår de gjerne i den synlige delen av grunnfjellsskjold som ofte har høy alder, mens vulkanske bergarter ofte er nydannede.
Bergarter som størkner til jordskorpe er som regel lyse, lette og sure, mens bergarter av havbunnsskorpe gjerne er mørke, tyngre og basiske. Denne inndelingen er etter hvert blitt foredlet i Streckeisens klassifikasjonssystem som deler størkningsbergartene etter deres innhold av henholdsvis kvarts, alkalifeltspat, plagioklasfeltspat, feltspatoider, og mafiske (mørke) mineraler.
Sedimentære bergarter, også kalt avsetningsbergarter eller lagbergarter, er bergarter som har blitt dannet ved at fjellmasser slites ned av vær og vind og fraktes vertikalt nedover av elver og isbreer, hvorpå massene av sand og leire avsettes (sedimenteres) enten langs elveleier eller oftest helt ute i havet. Tykke lag av sand eller leire presses sammen av nye lag, og synker ned i dypet hvor de utsettes for økt trykk og varme. Vannet som omgir kornene vil ved økt temperatur lettere avgi mineraler som kvarts, kalsiumkarbonat eller silisium, og slike mineraler bidrar til å binde eller «kitte» sammen sandkornene. Når sandkorn presses sammen oppstår sandstein - eksempelvis i Finnmark, Hedmark og Danmark. Når leire presses sammen dannes det leirskifer - som i Alta i Finnmark. Dersom rester av skjell, døde havdyr og plankton faller til bunns og presses sammen og kittes med kalkspat kan det dannes hvit kalkstein - som i Indre Oslofjord. Og dersom rester av planteplankton og alger faller til bunns kan de danne basis for kritt - som vi finner det ved Dover i England eller Møns Klint i Danmark. Vinden kan også avsette sandkorn i tykke lag og danne sedimentære sandsteiner inne på land.
Metamorfe bergarter, også kalt omdannede bergarter eller forvandlingsbergarter, er bergarter som er dannet på nytt av en eller flere bergarter. En metamorf bergart er dannet fra magmatiske- eller sedimentære bergarter, eller fra en blanding av begge. Omdanningen (metamorfosen) skjer når en bergart (eller flere) blir utsatt for høyt trykk og temperatur, slik at den smelter og rekrystalliserer seg. Dette kan skje ved at bergarten synker ned i dypet ved en platekollisjon, eller at den utsettes for høyt trykk under en fjellfolding. Bergarten vil da bli omstrukturert og mineralene vil bli helt eller delvis omkrystallisert, og den omdannede bergarten blir hardere og mer motstandsdyktig enn sedimentære bergarter. Sandstein vil gjerne bli omdannet til kvartsitt eller kvartsskifer. Leirskifer vil først omdannet til en lys glimmer som kalles fyllitt, eller glimmerskifer dersom omdanningen er sterkere. Kritt og kalkstein kan omdannes til flint, dolomitt eller marmor - eksempelvis finnes dolomitt i Alta. Ofte vil metamorfe bergarter ha en helt eller delvis lagdelt struktur, som følge av bevegelsene under folding eller platebevegelse. På riktig store dyp kan det oppstå sterkt omdannede blandingsbergarter - såkalte migmatitter. Mineralkornene fliker seg oftest inn i hverandre slik som i magmatiske bergarter, dette ser vi for eksempel i den sterkt omdannede dypbergarten gneis. Ved større innhold av det mørke mineralet hornblende, vil det ved omdanning av oftest eruptive bergarter dannes amfibolitt. Metamorfe bergarter kan også inngå i grunnfjellsskjold, ikke minst gneisen.
I tillegg til disse tre bergartsgruppene, har man også meteoritter som er bergarter som tilføres jorda fra meteornedslag, og disse kan på grunn av stort trykk og varmeutvikling under nedslaget danne nye, metamorfe bergarter med de opprinnelige bergartene de slår ned i.
Norges nasjonalbergart
Larvikitt ble i 2008 kåret til norges nasjonalbergart. Kåringen ble holdt i sammenheng med Norges geologiske undersøkelses (NGU) 150-årsjubileum.
Joziratia
Joziratia er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Slekten er endemisk for Madagaskar, Komorene og Mayotte.
Bjarne Undheim (1905)
Bjarne Undheim (født 12. januar 1905 i Time, død 28. mai 1988) var stortingsrepresentant for Senterpartiet fra Rogaland i to perioder. Hans første periode var fra 1961 til 1965 og han ble gjenvalgt for den etterfølgende perioden fra 1965 til 1969.
Biografi
Bjarne Undheim tok examen artium ved Voss landsgymnas i 1925. Han studerte deretter realfag ved Universitetet i Oslo og ble cand.real. i 1930. Da hadde han allerede tatt pedagogisk seminar og var klar til å begynne som lektor ved Rogaland landsgymnas på Bryne. Der ble han hele yrkeslivet, fra 1947 som rektor, til han ble pensjonist i 1972. I 1974 fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull.
Bjarne Undheim var sterkt engasjert i idrettsaktivitet både i hjemmekommunen og i Rogaland fylke. Han var formann i Bryne Idrettslag fra 1939 til 1948 og ble i 1947 æresmedlem i laget. I 1953 ble han formann i utvalget for idrettsanlegg i Rogaland, et verv han hadde til 1964.
Han var også engasjert i Norsk Lektorlag og var formann i Rogaland Mållag fra 1953 til 1955.
Jens Width
Jens Width (1815–1889) var en norsk kjøpmann og politiker som var ordfører i Bodø i 1855.
Karriere
Jens Width var kjøpmann i Ålesund, men flyttet til Namsos i 1847, etter å ha blitt oppfordret fra sin svoger O.G. Olsen. Han bodde hos svogeren den første tiden, men fikk bygget en gård på hjørnet av Havnegata og Namsegata. Familien kom flyttende etter i november samme år. I 1853 solgte han gården til garver Haugerød og flyttet til Bodø. Han ble ordfører i Bodø i 1855, men bestemte seg i 1856 at han skulle flytte tilbake til Namsos. Han kjøpte da tilbake gården fra Haugerød på konkurssalg 31. mars 1856.
Antti Kasvio
Antti Kasvio (født 20. desember 1973 i Esbo) er en tidligere finsk svømmer som spesialiserte seg innen fristil og som vant bronsemedalje på 200 meter fri ved Sommer-OL 1992 i Barcelona, Spania. Sammen med Jani Sievinen var han Finlands ledende svømmer på 1990-tallet.
Ved EM i svømming (langbane) 1993 i Sheffield, vant Kasvio 200 og 400 m fri. Et år seinere ved VM i svømming 1994 i Roma, Italia, ble han verdensmester på 200 m fri og vant sølvmedaljen på 400 m fri.
1658 i Frankrike
Begivenheter i året 1658 i Frankrike.
Sjur Refsdal
Sjur Refsdal (født 30. desember 1935 i Oslo, død 29. januar 2009) var en prisbelønt norsk astrofysiker, kjent for sin forskning på gravitasjonslinser.
Etter examen artium 1954 og cand.real. 1962 ble det dr.scient. 1970 ved Universitetet i Oslo. Refsdal var professor ved University of Nebraska 1967-70, Universitetet i Hamburg 1970-2001, og professor II ved Universitetet i Oslo 1992-2001. Disse gravitasjonslinsene var noe Einstein teoretisk kunne si eksistere, men som Sjur Refsdal fant kunne gi praktisk nytte på 1960-tallet. Den første linsen ble ikke oppdaget før i 1979.
Hans bestefar het Ivar Refsdal og var kartograf.
Glaucus-kvartalet
Glaucus-kvartalet, svensk Kvarteret Glaucus, er et kvartal ved Skeppsbron i Gamla stan i Stockholm sentrum. Kvartalet inneholder restene av S:t Johanneskyrkan, en klosterkirke fra 1500-tallet som tilhørte Johanniterordenen. Mot Skeppsbron ligger to kulturhistorisk verdifulle 1600-tallsbygninger, Brandenburgska huset og Hebbeska huset.
Etymologi
De fleste kvartalene i Gamla Stan er oppkalt etter personer og hendelser (i hovedsak guder) fra gresk og romersk mytologi. Glaukos Pontios, eller Glaucus Marinus var en havsgud i gresk mytologi.
Beliggenhet
Østsiden av kvartalet grenser mot Skeppsbron og vestsiden grenser mot Österlånggatan. Mot nord er det avgrenset av Gaffelgränd og Pelikansgränd og mot sør av Johannesgränd. Nordsiden av kvartalet er uregelmessig, fordi Calista-kvartalet er presset inn mellom Glaucus og nabokvartalet mot nord, Luna-kvartalet. Calista utgjør fonden for Gaffelgränd som deler seg i Pelikansgränd og Lilla Hoparegränd som begge er korte gatestumper som ender i Österlånggatan.
Kvartalet ble etablert i 1729 og hadde 8 bygårder, (Östra 114, Östra 115, Östra 116, Östra 117, Östra 118, Östra 119, Östra 120 og Östra 121). På Lundgrens kart fra 1885 er det inntegnet syv bygårder som er angitt med romertall (Glaucus I-VII). I kvartalet er det for tiden fem bygårder, Glaucus 3, 4, 5, 6 og 8.
Schwarzerium
Schwarzerium er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Ganske store, nokså robuste, metallisk fargede trebukker. Antennene er tynne og noe kortere enn kroppen. Pronotum er sekskantet sett ovenfra. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover. Beina er slanke og mørke.
Glaucus-kvartalet
Tidlig historie
Den eldste omtalen av bebyggelsen i kvartalet er fra 1420, da stod to steinhus ved Österlånggatan. Mellom husene gikk et nå forsvunnet smug gjennom kvartalet. I strandkanten var det et forsvarstårn av tre, som ble revet i rundt 1430. Senere på 1400-tallet startet Sten Sture den eldste arbeidet med en bygning, trolig ment som et lager i den sørvestlige delen av området. Prosjektet er nevnt i Stockholm tänkebok fra 1492. Byggearbeidene stoppet opp i 1495 da området ble rammet av en alvorlig brann.
Schwarzerium
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Glaucus-kvartalet
Tidlig historie
Et par år etter brannen byttet Sture bort tomten, og den ble tatt over av Johanitterordenenen. Ordenen startet bygging av Sankt Johanniskyrkan som ble innviet i 1513 i nærvær av biskop Mats fra Strängnäs. Kirken ble revet etter reformasjonen og kong Gustav Vasa leide ut tomten til håndverkere. Øst for kirken var det en liten kirkegård, og det det finnes opplysninger om at kong Gustav Vasa ødela kirkegården for å få råstoff for salpeterfremstillning.
Schwarzerium
Utbredelse
Slekten er utbredt i Malaysia, Taiwan, Vietnam, Japan og det sørlige Kina.
Glaucus-kvartalet
Eiendomsomsetning
I dag har kvartalet fem bygårder. De ulike eiendommene er markert med romertall på kartet ovenfor. Unntaket er eiendommene langs Österlånggatan, som på kartet er merket som I, II og VII, disse er nå Glaucus 8.
Glaucus 3
Eiendommen Glaucus 3 er i dag kjent som Brandenburgska huset. Bygningen ligger på hjørnet Skeppsbron/Gaffelgränd. Eiendommen fikk sin nåværende form i under første halvdel av 1600-tallet i forbindelse med regulering av Skeppsbron. Før reguleringen gikk Pelikangränd hele veien ned til Skeppsbron. Husene ble bygget på 1640-tallet, men tomtene begynte å bli solgt allerede i 1629. I grunnen finnes murer som sannsynligvis er fra et aldri ferdigstilt byggeprosjekt på 1630-tallet.
Oppussing av huset fant sted i 1760 og 1890. Den middelalderinspirerte fasaden med trappegavler kom med ombyggingen i 1890.
Glaucus 4
Glaucus 4 er i dag kjent som Hebbeska huset. Bygningen ligger på hjørnet Skeppsbron/Johannesgränd, ble reist i 1640 og påbygget på 1700-tallet. Bygningen har fått sitt navn etter familien Hebbe som eide og bodde der i lang tid.
Glaucus 6
Glaucus 6 strekker seg, i likhet med Glaucus 5 gjennom kvartalet og har fasader på begge sider mot Pelikansgränd og Johannesgränd. Bygningen er fra 1600-tallet. Under arkeologiske undersøkelser av eiendommen i 1997-98, ble det funnet rester av pæling som ble utført i 1492 på oppdrag av Sten Sture den eldre og senere kom til å bli benyttet av Johannitene på kirkebygget. Sannsynligvis var kirkens nordøsthjørne på tomten. I 1960-årene ble det også funnet tegltakstein på stedet som ble antatt å komme fra kirken, og i 1968 ble funnet en søyle i kalkstein som også ble koblet til kirken.
Glaucus 8
Glaucus 8 er en eiendom som består av tre forskjellige hus som utgjør kvartalets fasade mot Österlånggatan.
I hjørnet Johannesgränd/Österlånggatan (på kartet merket som (VII) finnes et av kvartalets største hus. Huset er hesteskoformet med en innebygget gårdsplass mot Johannesgränd. Bygningens fasade ble til under en ombygging på slutten av 1700-tallet. Bygningen har en malt sokkel, og rustikk og pusset fasade. En naturstensportal omrammer inngangen, og det er en butikk i første etasje.
Historisk klassifisering
Kvartalet, samt Gamla stan i sin helhet er klassifisert som et område av nasjonal interesse for kultur og miljøbevaring, og er beskyttet som en kulturreservat. Eiendommen Glaucus 5 også har status som verneverdig bygning.
Innvielseskors
Innvielseskors, signingskors eller konsekrasjonskors er tolv korsfigurer som plasseres på veggene i en katolsk kirke under vigslingen av bygget. Antallet symboliserer apostlene.
Under kirkevigslingen blir korsene salvet med krisma og incensert. Det skal tradisjonelt være et lys under hvert kors, men i mange nyere kirker er dette utelatt.
I Norge er det bare to kirker fra middelalderen hvor alle de tolv korsene er bevart på sine opprinnelige steder, nemlig Reinli stavkirke hvor de er malt på veggen med tjære og Fiskerkapellet fra Fåberg fra 1459, nå på Maihaugen på Lillehammer, der korsene er skåret inn i tømmerveggene.
Foreign Affair
Foreign Affair kan sikte til:
Innvielseskors
I enkelte ikke-katolske kirker settes det også opp innvielseskors, men uten at det er noe formelt krav om at det skal være slike, og uten noen spesiell liturgi omkring dem.
What’s Love Live
What's Love Live er en video med Tina Turner som ble gitt ut i 1994. Videoen inneholder en konsert som ble spilt inn 15. september 1993 på Blockbuster Pavilion i San Bernardino i California i USA og var en del av henns What's Love? Tour.
Årets lokalavis
Årets lokalavis er en utmerkelse som deles ut hvert år av Landslaget for Lokalaviser, som en utmerkelse til en av organisasjonens medlemsaviser. Den ble første gang utdelt i 1989. Avisa Hallingdølen har vunnet prisen fire ganger, i 2005, 2008, 2012 og 2014.
Hopsin
Marcus Hopson (født 18. juli 1985), bedre kjent under artistnavnet Hopsin, er en amerikansk rapper/hiphop-artist. Han er mest kjent for sangen «Sag My Pants» som er fra albumet Raw.
Linda Hofstad Helleland
Linda Cathrine Hofstad Helleland (født 26. august 1977 i Klæbu) er en norsk politiker (H) og forfatter som siden 2001 har vært stortingsrepresentant for Sør-Trøndelag. Hun innehadde tre statsrådposter i Erna Solbergs regjering: Hun var kulturminister fra 2015 til 2018, barne- og likestillingsminister fra 2018 til 2019 og distrikts- og digitaliseringsminister fra 2020 til 2021.
I tre år fra 2017 til 2019 var hun visepresident i World Anti-Doping Agency. I november 2019 lanserte hun boken Ren idrett, skittent spill der hun tok et oppgjør med toppene i internasjonal idrett, og da spesielt med WADA – organisasjonen hun selv var visepresident i. Hun giftet seg i 2006 med stortingsrepresentant, senere parlamentarisk leder i Høyre, Trond Helleland fra Buskerud.
Liv og virke
Hun gikk Adolf Øiens skole i Trondheim med et utvekslingsår i USA, og hun studerte deretter medievitenskap, statsvitenskap og sosiologi ved NTNU. Hun har også avlagt eksamener ved Høgskolen i Molde og Handelshøyskolen BI.
Hun var ungdomssekretær i Sør-Trøndelag Unge Høyre 1997–1998, formann i Sør-Trøndelag Unge Høyre 1998–1999, medlem av Trondheim bystyre 1999–2001 og organisasjonssekretær i Unge Høyres Landsforbund 2000–2001.
Hun var Høyres 1. vararepresentant til Stortinget fra Sør-Trøndelag 2001–2009. Hun møtte fast så lenge Børge Brende var statsråd i Bondevik-regjeringen 2001–2005. Da Brende fikk permisjon fra vervet som stortingsrepresentant i 2008, møtte Helleland igjen fast. I 2009 ble Helleland valgt inn på Stortinget på eget mandat. Helleland var leder i Høyres Kvinneforum 2004–2010 og leder i Sør-Trøndelag Høyre 2008–2009.
Helleland hadde tre ulike statsrådsposter i Erna Solbergs regjering mellom 2015 og 2021.
20. november 2016 ble hun valgt til visepresident i World Anti-Doping Agency, etter at hun slo den tidligere danske justisminsisteren Brian Mikkelsen og franske Valérie Fourneyron i kampen om å bli Europas kandidat.
Medlem i regjering
Linda Helleland har vært medlem i regjeringen til Erna Solberg i to perioder. I perioden utenfor regjering mellom 2019 og 2020, var hun Høyres fraksjonsleder i næringskomiteen på Stortinget.
Miamis Grand Prix
Miamis Grand Prix (Engelsk. Miami Grand Prix) er et Formel 1-løp som siden 2022 har blitt arrangert på banen Miami International Autodrome
George Eastman
George Eastman (født 12. juli 1854, død 14. mars 1932) amerikansk oppfinner som grunnla Eastman Kodak og oppfant den fotografiske filmen. Den fotografiske filmen dannet også grunnlaget for oppfinnelsen av filmen.
Eastman bidro til Eastman School of Music ved University of Rochester, og valgte den norske pianisten Alf Klingenberg som skolens første rektor. Klingenberg hadde i 1912 startet DKG Institute of Musical Art i Rochester. Eastman kjøpte denne skolen av Klingenberg i 1919. Den amerikanske komponisten Howard Hanson ble skolens andre rektor. Under Hansons ledelse ble den en av de ledende musikkskolene i USA.
I 1925 trakk Eastman seg tilbake ifra administrasjonen av Kodak og ble styreformann. Han konsentrerte seg heretter om mer filantropiske aktiviteter.
I 1932 begikk han selvmord og etterlot en lapp der det sto «Jeg har gjort mitt arbeid, hvorfor vente?» Under sin livstid gav han bort rundt 100 millioner dollar, mest til University of Rochester og Massachusetts Institute of Technology (under navnet «Mr. Smith»). Han har en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Hagonoy (Bulacan)
Barangayer
Hagonoy er inndelt i 26 barangayer per 30. september 2019.
Sentralt helseregister
Et sentralt helseregister er i Norge et landsomfattende helseregister. Det er normalt ikke anledning til å reservere seg mot registrering, men det finnes hjemler for innsyn, retting og sletting.
I de fleste sentrale helseregistre kan navn, fødselsnummer og andre direkte personidentifiserende kjennetegn behandles uten samtykke fra den registrerte i den utstrekning det er nødvendig for å nå formålet med registeret.
Sentrale helseregistre
Helseregisterloven av 2014 § 11 definerer følgende sentrale helseregistre: Følgende helseregister har tidligere inngått:
Aurelia Frick
Aurelia Frick (født 19. september 1975 i St. Gallen) er en liechtensteinsk politiker som fra 2009 til 2019 var landets utenriksminister.
Liv og virke
Frick er datter av en kjøpmann.
Hun gikk på Liechtensteinisches Gymnasium i Vaduz før hun utdannet seg til jurist i Sveits. Hun studerte fra 1995 juss ved Universität Freiburg og avsluttet i 1999 med lisensiatgrad. I 2004 avla hun advokateksamen i Zürich. Den juridiske doktorgraden avla hun i 2005 ved Universität Basel.
Fra 2001 arbeidet hun i domstolsvesenet og i et advokatfirma i Zürich, før hun fra 2005 til 2006 arbeidet i London. Deretter arbeidet hun for lederrekrutteringsfirmaet Dr. Bjørn Johansson Associates AG i Zürich før hun i et par år arbeidet som selvstendig næringslivskonsulent. Fra 2008 til 2009 foreleste hun også ved Hochschule Liechtenstein.
Frick er medlem av Fortschrittliche Bürgerpartei (FBP), der hun fra 2009 satt i partiets presidium.
Jeu de paume under Sommer-OL 1908
Jeu de paume er et gammelt ballspill som minner om tennis med kort racket og gummiball. Under OL 1908 i London var Jeu de paume med for første og eneste gang på det olympiske programmet. Poengberegningen er omtrent som i tennis. Turneringen, som var for menn, ble spilt i cup-form i Queen's Club.
Albysjön (Tyresö)
Albysjön er en innsjø i Tyresö kommune, i landskapet Södermanland i Sverige.
Innsjøen er kraftig overgrodd, men innsjøens fosforverdier har avtatt siden slutten av 1970-tallet, da renseverket i Tyresån-vassdraget ble avløst av Henriksdals vattenreningsverk i Nacka.
FULRO
Bevegelsen opphørte å fungere i 1992, da den siste gruppen av 407 FULRO-soldater og deres familier overga seg og sine våpen til UNAMIC, FNs fredsbevarende styrker i Kambodsja.
BAJARAKA
1. mai 1958 dannet en gruppe intellektuelle, ledet av den fransk-utdannede offentlige tjenestemannen Y Bham Enuol fra radefolket eller Ê Đê-folket, en organisasjon som skulle arbeidet for større selvstyre for de etniske minoritetene i det sentrale vietnamesiske høylandet. Organisasjonen fikk navnet BAJARAKA, som sto for fire sentrale etniske grupper blant degarfolkene: bahnarfolket, jaraifolket, radefolket (Ê Đê) og Cơ Ho-folket.
25. juli sendte BAJARAKA en henvendelse til den franske og den amerikanske ambassaden, samt til FN hvor de anklaget tilfeller av forskjellsbehandling på etnisk grunnlag, og appellerte om at myndighetene grep inn for sikre disse gruppenes uavhengighet. I august og september 1958 gjennomførte BAJARAKA en rekke demonstrasjoner i Kon Tum, Pleiku og Buôn Ma Thuột. Disse ble hurtig slått ned, og de viktigste lederne av bevegelsen ble arrestert og satt i fengslet i de følgende årene.
En av BAJARAKAs ledere, Y Bih Aleo, gikk imidlertid inn i FNL.
FLHP
Tidlig på 1960-tallet ble det en økende militær aktivitet på det sentrale høylandet, og fra 1961 assisterte amerikanske militære rådgivere organiseringen av lokal militær militia i landsbyene (de såkalte Civilian Irregular Defense Group, CIDG).
Etter statskuppet i 1963 hvor Ngô Đình Diệm ble avsatt, ble alle de fengslede lederne av BAJARAKA løslatt. I et forsøk på å integrere deres målsetninger i den sørvietnamesiske politikken, fikk flere av dem sentrale politiske posisjoner: BAJARAKAs nestleder Paul Nur ble utnevnt til viseguvernør i Kon Tum-provinsen,mens lederen Y Bham Enuol fikk tilsvarende posisjon i Đắk Lắk-provinsen, begge i det sentrale høylandet. I mars 1964 dannet, med amerikansk støtte, lederne av BAJARAKA sammen med representanter for andre lokale etniske grupper og chamfolket, Front de Liberation des Hauts Plateaux (FLHP) (fransk for «det sentrale høylandets frigjøringsfront»).
Dannelsen av FULRO
Under opptrappingen av Vietnamkrigen førte de regionale ambisjonene til den kambodsjanske statsoverhodet, prins Norodom Sihanouk, til et ønske om å koordinere operasjonene til de ulike separatistgruppene som opererte i grensetraktene mellom Kambodsja og Sør-Vietnam. Det ble derfor etablert kontakt mellom Adrongs fraksjon av FLHP og to andre grupper:
Kosem, som var den høyeste cham-offiseren i den kambodsjanske hæren, hadde deltatt i cham-aktiviteter siden 1950-tallet, og det blir i ettertid antatt at han arbeidet som dobbeltagent for både det hemmelige politiet i Kambodsja og for franskmennene. Imidlertid stammet FLKK fra en halvmilitær, halvreligiøs gruppe kalt «de hvite skjerfene» (Kaingsaing Sar) fra området kalt de syv fjellene Bảy Núi) i An Giang-provinsen og grunnlagt på slutten av 1950-årene av en munk, Samouk Seng (eller Samouk Sen). Det blir antatt at dette ble støtte av Sihanouk for å motveie en republikansk geriljagruppe i samme område, kalt Khmer Serei. Også Chau Dara er også mistenkt for å arbeide for den kambodsjanske sikkerhetstjenesten.