cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veiviseren
Handling
Aigin velger en krevende vei, slik at tsjudene finner ut at de må gå i taulag. Aigin, som går først, kommer seg til slutt ut av tauet og prøver å stikke fra de andre. Det blir et farlig kappløp som ender med at de fremste blir hengende utenfor skrenten. Flere av tsjudene kutter tauet for å berge seg selv, slik at de som henger under dem faller i avgrunnen. Men alle tsjudene forulykker etter hvert, og Aigin har dermed reddet samene fra inntrengerne. Etter denne bragden blir Aigin samenes nye veiviser og vismann.
Innspillingen
De fleste scenene i Veiviseren er spilt inn på Finnmarksvidda, hvor den opprinnelige myten utspiller seg. Innspillingen bar preg av de sterkt skiftende værforholdene på vidden. Den første innspillingsdagen var det minus 47 grader i Kautokeino. De engelske stuntmennene som kom fra den siste James Bond-filmen snudde om på flyplassen, og styremekanismene på kameraet frøs fast. De fleste skuespillerne var imidlertid vant til naturforholdene. Mange var amatører, og noen av dem, som hovedrolleinnehaver Mikkel Gaup, var hentet fra det samiske teateret i Kautokeino.
Sharman Macdonald
Hun studerte ved University of Glasgow hvor hun tok eksamen i 1972.
Hun ble gift med den engelske skuespilleren Will Knightley i 1976, og er mor til Caleb og Keira Knightley.
Deweys desimalklassifikasjon
Deweys desimalklassifikasjon (DDK, også kalt Deweysystemet) er et system for klassifikasjon av bøker og andre informasjonsbærende medier, brukt av bibliotek i Norge og flere andre land. Systemet ble utviklet av den amerikanske bibliotekaren Melvil Dewey (1851–1931) i 1876, og ble introdusert i Norge av Haakon Nyhuus.
Systemet har i prinsippet internasjonal utbredelse. Det brukes i folke-, skole- og mange fagbibliotek i Norge, i en tillempet versjon i Danmark, men bare i liten grad i Sverige.
I USA arbeider bibliotekene nå etter 22. utgave av DDK. I Norge brukes '''5. forkortede norske utgave'; denne ble utgitt i 2002 av Norsk komité for klassifikasjon og indeksering (NKKI)'' med 21. amerikanske utgave som kilde.
Hovedinndelingen
Systemet er delt inn i ti hovedkategorier:
Systemet videreinndeles i titallsgrupper (derav desimalklassifikasjon), hvor det siste nummeret (9) typisk er et "andre sider ved faget"-kapittel. Ingen notasjon (emnekode) er kortere enn tre siffer. Dersom emnet er meget generelt, tilføyes én eller to 0. Dersom notasjonen er lenger enn tre siffer, settes det et punktum etter tredje siffer.
Ekebergskrenten
Ekebergskrenten er den brattlendte delen av Ekeberg i Oslo som vender nord og ned mot Lodalen, der Alnaelva før rant fritt. Ekebergskrenten er et markant geologisk fenomen, og representerer et landskapselement som har preget landskapet siden perm, 250 millioner år tilbake.
Bortsett fra det øvre beltet som ligger i bydel Nordstrand, tilhører Ekebergskrenten bydel Gamle Oslo. Det øvre sjiktet har skog og sletteland innimellom bebyggelsen, mens den nedre delen er kompakt utbygd. Tradisjonelt nyanseres det gjerne mellom «på (Ekeberg)skrenten» (øvre delen), og «i (Ekeberg)skrenten» (nedre delen). Nedre del av skrenten hører til området Gamlebyen.
Bebyggelsen i Ekebergskrenten er kjennetegnet av å være klort fast i knauser og bergknatter ved hjelp av utstrakt terrassering. Oslo kommune har regulert store deler av bygningsmiljøet og deler av den terrasserte infrastrukturen til spesialområde bevaring etter plan- og bygningsloven. All landtrafikk mellom Østlandet og sørligere himmelstrøk gikk via områdets bratte oldtidskleiver fram til rundt 1850. Ekebergskrenten er forøvrig kjent for sitt mangfoldige biologiske og geologiske uttrykk, og for sin vide utsikt.
Etymologi
{| class="toccolours" style="float: right; margin:0.5em 0 1em 1em; font-size: 85%; color:black; width:30em; max-width: 25%;" cellspacing="5"
Kjært barn, mange navn
Ekebergskrenten nedafor Valhallveien regnes og benevnes ofte som Gamlebyen, noe som trolig har sammenheng med at denne delen ble lagt innunder området Oslo ved bydelsutvidelsen i 1878. I nyere tid ser vi også «Nedre Ekeberg» brukt ved eiendomssalg om nedre delen.
Det er ellers god tradisjon for å si at man bor «på Ekeberg», selv om man bor nederst i Ekebergskrenten. For eksempel omtaler eventyrsamleren Abjørnsen en utfluk til bruket Svingen relativt langt nede i skrenten som en tur «til Egeberg».
«Ekebergskråninga» har i senere tid blitt brukt om Ekebergskrenten, noe som trolig har sammenheng med begrepsvalget vedr. ny bydelsinndeling: Ekebergskråninga ble brukt som samlebenevnelse om Ekebergs hellinger både vestover og nordover da disse områdene ble overført til Bydel Gamle Oslo. Lokalt er imidlertid Ekebergskråninga innarbeida som navn på den vestvendte skråninga mot Bunnefjorden. Denne artikkelen forbeholder «Ekebergskråninga» Ekebergs vesthellinger.
«Ekeberg», i eldre tid «Eikaberg», er det tradisjonelle navnet på høydedraget sørøst for Sørenga i Gamlebyen. Geologisk sett omfatter «Ekeberg» hele platåberget med platå, skråninger og skrenter enten man ser berget utafra, eller man befinner seg ett eller annet sted på berget. I kulturhistorisk mening regnes bare den delen av høydedraget som har tilhørt de to Ekeberggårdene til Ekeberg. Navnet skriver seg fra den tiden berget var eikekledd. Det er nok særlig den dansk-norske marines fortjeneste at den gamle eikeskogen ble borte. Marinen brukte som kjent eik til byggemateriale for orlogsflåten.
«Ekebergskrenten» eller «skrenten» er den folkelige benevnelsen på Ekeberggårdenes nordhelling mot Gamlebyen og Lodalen. Grensene for området er dels topografiske, dels gårdshistoriske. I vest er skrenten klart definert med sin skjæring like sørøst for krysset Oslo gate / Konows gate. I vest-østgående retning kan skrentens nordgrense følges bak oddetallssiden av Konows gate. Mot øst kan grensa sies å gå i området ved tunnelåpninga der Lodalsbruene skjærer over til Vålerenga. Østgrensa løper oppover berget langs etter det historiske skillet mot Kværner, og høyere opp mot Simensbråten. Mot sør brytes skrenten mot Ekebergflata. «Ekebergskrenten» er i bunn og grunn geologisk fundert, da det dreier seg om en del av den bruddflaten geologene omtaler som Ekebergforkastningen.
Geologisk, biologisk og zoologisk mangfold
Ekebergskrenten er et resultat av Ekebergforkastningen, der Oslofeltets geologi ligger stedvis framme i dagen gjennom de mange stup og vertikale bergvegger der ingen kan bo og ingenting kan gro. Ekebergutvalget, ledet av geologen Elen Roaldset, skriver følgende i et konkluderende referat:
Skrenten ble dannet som den av innsynkningen av Oslofeltet og er et resultat av Ekebergforkastningen. Denne forkastningen strekker seg fra Bunnefjorden og nordover til den gjør en bratt mot øst ved Oslo Hospital og blir en del av dalsiden i Groruddalen. Innledende faser i forkastningen skjedde i sen karbon, men selve innsynkningen skjedde i Perm. Det er ikke kjent hvor dyp forkastningen ved Ekeberg er, men denne samme forkastningen fortsetter sørover langs Oslo-fjorden, og ved Moss kan høydeforskjellen være mer enn 2 kilometer mellom lagene på øst-og vestssiden av forkasntningen. Før forkastningen skapte Ekebergskrenten var hele området dekket av lava-bergarter, men vær og vind har siden slitt dem ned (rester av lavadekket finnes i dag på Krokskogen). I dag er bare det harde grunnfjellet av gneis er igjen oppe på Ekebergsletta, mens sedimentære bergarter som har ligget under lavalagene er bevart i det innsunkne området. Ekebergutvalget løfter frem fire iøynefallende områder vedrørende Ekebergskrentens geologi:
Til tross for nordvendt beliggenhet og solløst vinterhalvår er Ekebergskrenten lun, og om sommeren er det mye sol. Ekebergåsen har ifølge biologene en uvanlig rik flora av sjeldne plantevekster. Ekebergskrenten skiller seg biologisk fra resten av Ekebergområdet ved naturlige forekomster av varmekrevende vekster som hassel, ask, alm og lønn. En del av skogen som ligger i øvre deler av området, er definert som urskog, da trærne får vokse fritt, og dør av seg selv. Til tross for sterk utbygging går det fremdeles dyretrekk gjennom skogpartiet oppunder Lille Ekeberg. Området har en relativt stabil bestand av rødrev, grevling og rådyr. Der er også spesialiserte insektarter i Norge som visstnok bare er registrert i dette området.
Historikk
Ekeberg er kjent som Oslo fylkes rikeste område på forhistoriske kulturminner. Den tette floraen av oldtidsminner peker mot Ekeberg som hovedstadens eldste bosetningsfelt. Forøvrig er skrenten kjent som et eldgammelt inn- og utfartsområde. Mange av dagens veiløp følger oldtidsveien. I det øvre beltet, utenfor dagens allfarvei, finnes veifar fredet under rubrikken steinalder. Skrenten er dessuten uløselig knyttet til Oslo bys tidlige historie all den tid den representerer nordsiden av den åsen som Oslo-sletten hviler under. I byloven fra ca. 1276 defineres mesteparten av skrenten innenfor kaupstaden Oslo.
Steinalder, bronsealder og jernalder
I Ekebergskrenten er det registrert to diabasbrudd for steinalderredskaper. Det ene ligger bak Oslo hospital, det andre ved Lille Ekeberg gård. Skogstien mellom de hvite «Pampeblokkene» på sørsida av Valhallveien og opp mot hovedbølet på Lille Ekeberg gård (der Lille Ekeberg barnehage flyttet inn i 1950) er registrert som steinalderfar. Områdene er fredet. I tilknytning til hovedbølet på Ekeberg gård er det nylig brakt for dagen hustufter på ca. 3000 år, noe som tilsier at det var etablert fast bosetning på berget i bronsealderen. Fra jernalderen er det bevart jordbruksristninger, rydningsrøyser og andre former for fornminner som forteller om Ekeberg som tidlig dyrkingsområde. Alt tyder på at Ekebergskrenten ble utnyttet til jakt fra og med steinalderen, og etterhvert også til beite for bufe ettersom husdyrhold ble del av livsgrunnlaget.
Vikingtid og sagatid
Landhevingen førte til at vannet trakk seg tilbake og gjorde det mulig for folk å bosette seg på sletten under Ekebergåsen. Rundt 1000 skal det ha vært bystruktur på Oslo-sletten. Det er ikke klart hvordan eiendomsforholdene var i Ekebergskrenten på denne tiden. I ulike sammenhenger nevnes at området muligvis ble Cisterciensereie i forbindelse med etablering av Sancta Mariae klosteret på Hovedøya i 1147. En annen mulighet er at skrenten allerede i Oslos tidligste dager ble del av byens takmark. Uansett eierforhold var skrenten for lengst etablert som det sentrale samferdselsområdet for landeveisferdsel sørover.
Æikabergs klæif og Ekebergkleivene
I sagalitteraturen er det snakk om en kleiv som går fra Mariakirka og bratt oppover Ekeberg. Faret hang sannsynligvis sammen med tidligere nevte steinalderfar under Lille Ekeberg og er trolig det som omtales som Æikabergs klæif i Oslos takmarker. Det er nærliggende å tenke seg at nedre strekket av Æikabergs klæif ble hugget bort i forbindelse med den omfattende steinbrytingen som har foregått i vestre del av Ekebergskrenten siden middelalderen.
I middelalderkilder handler det også om Ekebergkleivene i flertall. I ulike sammenhenger formidles det at landveisferdselen sørover fra det sentrale Oslo gikk over Geitabru og videre oppover Ekebergkleivene. Sentrale kleiver var bakkene opp til Ekeberggårdene, dvs.
Byregion
Byregion, eller en storbyregion, er et geografisk område som består av en eller flere nærliggende byer og deres omland, noe som også kalles et vekstsenter. Integrasjon med omlandet blir stadig viktigere for moderne byer, og byene og deres omland flyter stadig mer sammen. Høy mobilitet er noe som karakteriserer en byregion. Grensene for byregionen er blitt mer flytende. Det er typisk for byregioner at nye relasjoner eller samhandlingsmønstre stadig oppstår og at gamle forsvinner. Derfor vil kartet over byregionene stadig være i endring, særlig der byene ligger tett. En region som et avgrenset geografisk område med en eller annen form for indre enhet som skiller det fra de geografiske områdene rundt det. En funksjonell region skiller seg ut med basis i en viss funksjon, virksomhet eller aktivitet.
Ekebergskrenten
Æikabergs klæif og Ekebergkleivene
Kildene sier ellers at det har kommet en vei fra middelalderens nordøstlige Oslo, fra porten ved Vålerenga (dvs. like vest for Vålerenga kirke) og ned til Alna, trolig i området for skillet mellom Lille Ekeberg og Vålerenga gård (omtrent der Lodalsbruene løper i dag). På sørsida av Alna gikk faret opp Ekebergskrenten. Veien som kan knyttes til benevnelsen Krossbrækko («den kryssende store/lange brattbakken»), ser ut til å ha hatt krysningspunkt med Æikabergs klæif godt oppe i skrenten. Ellers er veinettet innenfor området Konows gate / Valhallveien (førstnevnte følger tradisjonelle traseer) en frodig vev av renninger og innslag som utvilsomt er av forhistorisk dato. Her kan nevnes bl.a Ribbunggata og Egnehjemveien.
Byregion
Byregioners struktur
Kommunene i en byregion kan betegnes som senterkommune (bykommune), rundt denne ligger forstadskommuner og pendlingskommuner, ut fra deres viktigste funksjon i regionen som helhet. Studier av byregioner dreier seg ofte om dynamikken i urbaniseringsprosessen.
Ekebergskrenten
Æikabergs klæif og Ekebergkleivene
{| class="toccolours" style="float: right; margin:0.5em 0 1em 1em; font-size: 85%; color:black; width:30em; max-width: 25%;" cellspacing="5"
Byregion
Byregioners struktur
Den statlige rapporten Drivkrefter for vekst i små og mellomstore byregioner på oppdrag fra Kommunal- og distriktsdepartementet (KMD) undersøkte hvordan vekst i små- og mellomstore byregioner i Norge kan forklares, og ikke minst variasjoner i vekst mellom disse byregionene. Rapporten gjennomgikk statistiske indikatorer for demografi, geografi, sosioøkonomi, kulturelle trekk og næringsrelaterte trekk og variasjoner og viste at vekst er påvirket av en lang rekke faktorer i tillegg til regionens befolkningsstørrelse. Byer med relativt lik størrelse vokser i ulikt tempo. Næringssammensetting og andel med høyere utdanning forklarer noe av variasjonen i veksten i sysselsettingen. Byregioner som ligger på grensen til akseptabel daglig pendleravstand til store byregioner har gjennomgående lav sysselsettingsvekst.
Begepet byregion, (engelsk: metropolitan area) er ikke basert på byens synlige strukturer, men på byens funksjon som sentralsted for et større område. Man bruker også begrepet storbyregion for å understreke at dette er mest relevant å anvende for byer over en viss størrelse. Pendling til og fra bysenteret, byens pendlingsomland, er ofte definisjonsgrunnlaget for å avgrense den funksjonelle byregionen. Større tettsteder, med en viss pendling til storbyen, regnes med i en byregion. I undersøkelser av byregioner avgrenses regionene ofte med kommunen som den minste enhet. Statistikk som gjør det mulig å trekke mer nøyaktige grenser finnes ikke.
Ekebergskrenten
Oslos takmarker
På et Pergamenthåndskrift fra midten av 1300-tallet er Oslo takmarks grenser gjengitt jf. Byloven av ca. 1276: «En þat er sua uiða at Taduinar bæcker ræðr firir nordan bœen fra bæckinum oc i nordanvært Vakabærgh. fra Vakabærgi ok i bæckin a Mortustokkom ok i grindina a Volin. fra henne ok i krossbrækko er vpp fær mote Æikabergi ok sua ut i neðanværða Æikabergs klæif, ok sua vtt a vagen iæmfram Akærsnese ok sua apter i Taduinar bæc ...»
Byregion
Byregioners struktur
De administrative grenser, vanligvis kommunegrenser, brukes også til å definere byer. I noen tilfelle kan byen defineres som en gruppe kommuner under en regional administrasjon. Det er lett å skaffe data for administrative områder, men det er ofte slik at de ikke er i overensstemmelse med den virkelige utstrekningen på byen.
Ekebergskrenten
Oslos takmarker
Utdypende forklaring: «Fra Tøyenbekken (på Grønlands torg i dag) innerst i Bjørvika gikk avgrensningen ... nordvest for fjellknausen Valkaberg (omtrent der Botsfengselet ligger i dag), videre til Martestokker og opp til grinda ved Vålen gård (omtrent ved Vålerenga kirke i dag). Derfra gikk den opp Krossbrekka i Eikaberg-skrenten (ved Valhallveien?),» nedover langsetter Eikabergs klæif, og så ut i Vågen (Bjørvika) «mot Akersneset (Akershus) og så tilbake til Tøyenbekken».
Byregion
Byregioners struktur
Begrepet tettsted eller urban area er basert på byens mest iøynefallende egenskap, tett bebyggelse, et sammenhengende bebygd område, medregnet forsteder. Den vanligste tillatte maksimale avstand mellom bygninger er 200 meter. Flyfoto er et godt materiale for å avgrense urban area. Man kan også bruke begrepet agglomeration som betyr et utvidet byområde. Administrative grenser tar man ikke hensyn til når det sammenhengende bebygde område avgrenses. Tettstedet Oslo er et eksempel på urban area, eller et tettsted.
Metoder for avgrensing av byregioner
Byregioner defineres gjerne som et felles bolig- og arbeidsmarked. Statistikk for pendling legges som regel til grunn for avgrensing av en region. Det er mest vanlig å avgrense byregioner etter pendlingsomland; at en viss del av befolkningen i en kommune har daglige arbeidsreiser til regionsenteret. Byens handelsomland er et annet kriterium som brukes; en kommunes tilhørighet til en byregion avhenger av hvilken by befolkningen oppfatter som sitt naturlige sted for innkjøp. Avisomland er ytterligere en metode for å definere en bys omland.
Flerkjernebyregioner
Dersom de opprinnelige byene har beholdt sine respektive bykjerner kalles byregionen også for en flerkjernebyregion, f.eks Nedre Glomma regionen omkring tettstedet Fredrikstad/Sarpsborg og Stavangerregionen omkring tettstedet Stavanger/Sandnes.
Byregioner i Norge
I den såkalte storbymeldingen fra 2002–03 defineres 16 by- og storbyregioner i Norge.
Stor-Osloregionen hvor Drammen- og Mossregionen inngår er et eksempel på en byregion eller en storbyregion i Norge, og Stor-Osloregionen er Norges største byregion.
Trondheimsregionen er det sammenhengede bo- og jobbeområdet til Trondheim. Byregionen har et folketall på 0 innbyggere per, og er i stor vekst.
Tettsted og byregion
Begrepene byregion og tettsted må ikke forveksles; de har en innbyrdes sammenheng, og begge dreier seg om studier av urbanisering. Et tettsted defineres som et sammenhengende bebygd område; det er den fysiske bebyggelsen som definerer områdets avgrensing. Byregionen defineres derimot etter befolkningens samhandlingsmønster, i det en stor del av den arbeidsføre befolkningen søker inn mot et regionsenter i sine daglige arbeidsreiser.
En byregion vil som regel bestå av flere tettsteder slik disse er definert av Statistisk sentralbyrå.
Internasjonal bystatistikk
Det er forskjeller fra land til land i definisjonene på hva som konstituerer en by, og hvilke metoder som brukes til å avgrense byer statistisk og geografisk. Derfor kan det by på problemer å sammenlikne byer og byområder ulike steder i verden.
I internasjonal statistikk over byer og deres folketall og arealer støter man oftest på tre ulike definisjoner av en by:
Ekebergskrenten
Skrenten som del av Áslo kaupstad
Ifølge Byloven fra rundt 1276 er det meste av skrenten del av takmarka innenfor grensene for kaupstaden Oslo. Takmark var middelalderens betegnelse på et område utenfor bybebyggelsen, men underlagt byloven og byens myndigheter; det som i nyere tid ble kalt bymarken. Borgerne kunne utnytte takmarka til beite for husdyr, til fôrsanking og til vedhogst. Erik Schia skriver bl.a. dette vedrørende Ekebergskrenten, jf. Oslo kaupstad:
Byregion
Internasjonal bystatistikk
Oslo kommune har 0 innbyggere per. Tettstedet Oslo hadde innbyggere per. og Stor-Osloregionen hadde 1 546 706 innbyggere 1. april 2023.
Ekebergskrenten
Skrenten som del av Áslo kaupstad
Arkeologiske undersøkelser påviser, i flg. Schia, at det har vært spist tre ganger så mye geit som sau i middelalderens Oslo. Prøver av ekskrementer fra middelalderbyens fjøs har dessuten gitt kunnskap om at småfeet har livnært seg av vegetasjon som vokser i terreng med bratte kleiver og steile berg. Navnet "Geitabru" på gamle Oslos bindeledd mellom bysenteret og Eikaberget er med på å underbygge at geit var beitedyr nummer én i middelalderbyen.
Byregion
Internasjonale metropolområder
En metropol eller storby er en by med over en halv million innbyggere, og som hovedregel minst én million innbyggere i byområdet med forsteder. Ordet metropol kommer fra gresk metropolis, som betyr «moderby». Et metropolområde (av og til forkortet til metroområde) eller storbyområde vil da dekke hele området rundt denne storbyen, ut ifra f.eks en pendletid på 1-1,5 time med ulike transportmiddel til denne byens sentrum. Med moderne motorveier og jernbane kan dermed metroområdene bli relativt store, vesentlig større enn tettsteder (engelsk: urban areas) mange steder. Samtidig vil antall innbyggere i metropolområdet svinge veldig ut ifra hvordan man definerer «vanlig pendletid».
Ekebergskrenten
Skrenten som del av Áslo kaupstad
Utover 1200-tallet ble det gamle Oslo utviklet til en stadig mer variert handelsby med økende innbyggertall og omfattende kontakt med Sverige, England, Frankrike og særlig med hansabyene. Folk og handelsvarer som kom landeveien sørfra måtte som kjent gjennom Ekebergkleivene på sin ferd ned mot det sentrale Oslo. Det ble anlagt stadig nye håndverksbaserte industrier i området. I Ekebergskrenten, i dagens kryss Konows gate / Ekebergveien, ble det blant annet brutt alunskifer til utvinning av alun. Alun ble brukt til farging av tekstiler, til hvitgarving av skinn og som medisin.
Byregion
Internasjonale metropolområder
Spesielt i det vestlige Tyskland og Nederland er metropolområder fremtredende (i forhold til at tettstedene ikke er gigantiske): Områdene er flate, det ligger mange byer tett-i-tett, og transportnettene er svært gode. Det er likevel ikke gitt at metropolområdene pr definisjon skal være større enn tettstedene: Siden metropolområdene er avgrenset av reisetid, vil svært store tettsteder strekke seg utenfor metropolområdene, spesielt hvis ikke transportårene er tilpasset all trafikken. Manila er et eksempel på sistnevnte (20 millioner innbyggere i tettstedet, "kun" 11 millioner i metropolområdet).
Det eneste metropolområdet i Norge er Stor-Osloregionen, grunnet for lavt folketall i de andre større byene i Norge.
Ekebergskrenten
Skrenten som del av Áslo kaupstad
Forøvrig finns det rester av et antatt skanseanlegg fra midten av 1500-tallet i skrenten like nedenfor Lille Ekeberg gård. Det militærhistoriske kulturminnet ligger i tilknytning til den gamle hovedtrassèen sørover (jf. tidligere nevnte Æikabergs klæif) som gikk over det delvis bevarte og steinsatte oldtidsfaret gjennom skogen mellom Vårveien og Valhallveien.
Christian IVs kongevei
Etter den tre dager lange bybrannen i 1624 flyttet kong Christian IV hovedstaden til byens daværende utkant i vest, på motsatt side av Bjørvika, tett inntil Akershus festning. Den nye byen ble anlagt med snorrette gater mellom rettvinkla kvartaler, og byplanen er opphavet til den moderne betegnelsen Kvadraturen på denne bydelen. Området for middelalderbyen skal for en stor del ha blitt dekket med jord og omgjort til ladegård for de militære på festningen.
I forbindelse med grunnleggingen av Christiania ga kongen forordning om at veien mellom Norges hovedstad og København måtte utbedres. Det var bøndenes oppgave å oppgradere og vedlikeholde veiene fram til slutten av 1800-tallet. Veien opp til Ekeberg gård ble valgt som ny trasé for Kongeveien, og områdets gårdbrukere hadde den utfordrende oppgave å gjøre kleiva framkommelig for kongens kjøredoninger. I 1703 ble veien mellom Christiania og Halden offisielt åpnet under navnet den Frederikshaldske Kongevei etter daværende kong Fredrik IV. Men kongeveien var visstnok ikke kjørbar gjennom Ekebergskrenten før omkring 1780. «Den Frederikshaldske» fulgte samme veiløp som Ekebergveien mellom Oslo hospital og Valhallveien gjør i dag. I den øvre kneiken opp mot Ekeberg gård ble veiløpet som nevnt lagt om i 1776/1801.
Lille Ekeberg gård
Det er påfallende hvordan 1700-talls grensene for Lille Ekeberg gård (også kalt bl.a. Munkehagen, Munkebråten og Sörensløkken) slik de kan fortolkes ut fra kart og andre kilder, i stor grad svarer til grensene for Oslo kaupstad, jf. Oslo takmarker. Trolig vil pågående forskning på gården og området ved bl.a. Blf kunne gi nye perspektiver vedrørende historien om Norges hovedstad.
Mesteparten av Ekebergskrenten tilhørte som nevnt Munkehagen og Munkebråten under Oslo Hospital. Lille Ekeberg var en del av Munkebråten. Området strakte seg fra Brannfjellhøyden, ned til Alnavassdraget og videre nordover langs elven. Et bruk under Munkehagen Nordre (Munkebråten/Lille Ekeberg) som dukker opp i kildene fra 1748 er Svingen. Bruket omfattet mesteparten av den nedre delen av Ekebergskrenten og hadde trolig navn etter våningshusets beliggenhet ved Ekebergveiens (den Frederikshaldske kongeveis) krappe sving noe over halvveis oppe i stigningen mot Ekebergplatået.
I 1838 skriver Peter Chr. Asbjørnsen følgende som bakgrunnskildring for eventyr og sagn om Ekebergkongen fortalt på Svingen:
Ekebergskrentens to eldste hus som fremdeles står, ligger i nærheten av Ekebergveisvingen. Det ene fra 1755 har adresse Ekebergveien 44. Trolig er dette den lille røde «hytten» som Asbjørnsen skildrer. Den omtalte «en staseligere bygning» er nok huset til Madame A. M. Grue ute på pynten (i tidligere Svingensgate 16, i dag 10). Ekebergskrentens eldste hus ligger innklemt mellom Ekebergveien, Valhallveien, og Oppegårdsgate. Det skal være fra 1754. I 1829 ble Svingen (gnr 154/224 - 225 fram til 1886, seinere del av gnr. 233) fradelt Munkehagen Nordre. På et kart fra 1841 er det nokså tett med hus langsetter Ekebergveien fra og med Svingen og videre nordvestover.
Ekebergskrenten fra 1859
Ved Christianias byutvidelse i 1859 ble Ekebergskrenten liggende like utenfor byen. Utbyggingen av området akselererte. Fra Svingen ble det gjort stadig nye utparselleringer i høyt tempo. Folk bygde tett i tett og kreativt. Det dreier seg om en frodig forstadsbebyggelse i et område der Christianias strenge bygningslov og murtvang ikke var gjeldende. På 1860-tallet ble nedre delen av dagens Ryenbergveien oppgradert til Nye Egebergsvei. Veikonstruksjonen er særlig tydelig ved utløpet fra Konows gate med sin skrånende forstøtningsmur og sitt enkle, alderdommelige smijernsgjerde. Mye av trehusbebyggelsen og infrastrukturen fra før byutvidelsen i 1878, da murtvangen ble gjeldende i området, er bevart på grunn av fattigdommen som preget området gjennom 1900-tallet.
Ekebergskrenten fra 1878
I 1878 ble nedre delen av Ekebergskrenten innlemmet i hovedstaden. Ved 1878-reguleringen ble det vedtatt at et belte på 1/4 mil utenfor den daværende bygrensen skulle være ubebygd for å beskytte mot forslumming med nye fattigforsteder. Restene av dette beltet er å finne i Ekebergskrentens øvre sjikt, der enkelte områder ennå er ubebygd og i dag inngår i Ekebergs friareal. Norges første hageby, Arctanderbyen fra 1910–1911, ble anlagt litt opp i skrenten. Den ble oppført i mur i tråd med murtvangen som ble gjeldende da området kom inn i hovedstadsvarmen. I en Tobiasartikkel leser vi om fløybaneplaner opp gjennom Ekebergskrenten:
Peter Fröjdfeldt
Kilder
Statistikk hos Weltfußball.
Ekebergskrenten
Ekebergskrenten fra 1878
Det ble aldri noe av det planlagte villaområdet. Derimot kom Ekeberg hageby opp ovenfor urskogen etter første verdenskrig – dvs. i det øvre belte av Ekebergskrenten som lå i Østre Aker fram til 1948. Ekeberg hageby var i motsetning til Arctanderbyen oppført i tre.
Ekebergskrenten fra 1948
I 1948 ble hele Aker kommune, inklusive øvre del av Ekebergskrenten, innlemmet i hovedstaden, som fra 1925 hadde fått navnet Oslo. Mellom 1988 og 2003 lå Ekebergskrenten under Bydel Ekeberg-Bekkelaget. Jamfør bydelsreformen 2004 ble skrenten delt mellom bydelene Nordstrand og Gamle Oslo.
Ekebergskrenten som verneområde
I 1998 ble Arctanderbyen, Morgenstierne & Eides designede hageby, regulert til spesialområde under tittelen Arctanderbyen bevaringsområdet. I 2005 ble det gjenstående kultumiljøet av gammel trehusbebyggelsen som ble oppført mellom midten av 1700-tallet og fram til byutvidelsen av 1878, regulert til spesialområde under merkelappen Ekebergkleiva bevaringsområde. Oslo kommune skriver rundt tusenårskiftet:
Kjente personer i/på Ekebergskrenten
Nedre del av skrenten (dagens Bydel Gamle Oslo)
Øvre del av skrenten (dagens Bydel Nordstrand)
Neolamprologus
se teksten
Krimgotisk
Krimgotisk er en dialekt av gotisk som ble talt av krimgoterne i noen isolerte områder på Krim, kanskje inntil så sent som 1700-tallet.
Svært lite av det krimgotiske språket har overlevd; all vår kunnskap skyldes et brev skrevet av den flamske 1500-tallsambassadøren Ogier de Busbecq, som gir en liste på omtrent 80 ord og litt innsikt i grammatikken.
Svovelkis
Svovelkis eller pyritt er et mineral som har kjemisk formel FeS2, og består av jern og svovel. Det tilhører mineralgruppen sulfider.
Neolamprologus
Neolamprologus er en slekt ciklider. De er endemiske til østlige Afrika, og alle arter unntatt én, Neolamprologus devosi, finnes i Tanganyikasjøen. Neolamprologus er den største ciklideslekten i Tanganyikasjøen. Analyser av mitokondrium-DNA tyder på at gruppen er polyfyletisk, og at den i fremtiden vil bli delt inn i flere grupper (Sturmbauer, 1994). Flere av artene er populære akvariefisk.
Svovelkis
Svovelkis blir dannet hydrotermalt, ved at væske renner gjennom vertsbergarten og løser opp enkelte element som igjen blir avsatt når væsken når et metningspunkt. Elementene som blir avsatt kan være Fe og S, som sammen kan danne mineralet svovelkis. Svovelkis er konsentrert i avgrensede soner, årer, der væske er blitt transportert gjennom vertsbergarten.
Svovelkis danner messing-gule kubiske krystaller. Fargen er nesten gull-skimrende, derav kallenavnet "narregull". I motsetning til ekte gull, er svovelkis veldig hardt. På grunn av jerninnholdet ruster det veldig lett, og de fleste flekker med rust i norsk fjell, kommer fra svovelkis.
Svovelkis er et vanlig mineral i Norge. Interessante mineraler som opptrer sammen med svovelkis er kobberkis, sinkblende og blyglans.
Milton Babbitt
Milton Babbitt (født 10. mai 1916 i Philadelphia i Pennsylvania, død 29. januar 2011 i Princeton i New Jersey) var en amerikansk komponist og matematiker.
Svovelkis
Bruk
Svovelkis var tidligere en viktig kilde for fremstilling av svoveldioksid og svovelsyre. I 1848 fant bergmester Wilhelm Mathias Sinding en metode for produksjon av svovelsyre og dette kom i gang ved Lysaker Kemiske Fabrik i 1858. I dag er alle gruvene nedlagt fordi driften ikke lenger er lønnsom. Eksempel er Folldal Gruver, Grong Gruber, Sulitjelma Gruber, Bleikvassli Gruver, Bjørkåsen gruver, Skorovas gruver og Løkken Verk.
Bonito (Pernambuco)
Bonito er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Svovelkis
Bruk
Kobberkis ligner på svovelkis, men har en litt sterkere gulfarge, fordi det også inneholder kobber. Kobberinnholdet gjør kobberkis mykere enn svovelkis. Kobberkis har formelen CuFeS2, det vil si at mineralet inneholder kobber, jern og svovel.
Gull er et grunnstoff, et metall og ligner mye på grunn av fargen. Mens ekte gull er ganske mykt, er svovelkis veldig hardt og lar seg ikke risse med kniv. Gull har formelen Au.
Markasitt har en litt mer grønn strekfarge og er oppbygd med en rombisk krystallform. Markasitt ligner veldig på svovelkis og har samme formel: FeS2.
Saul Weigopwa
Saul Weigopwa (født 14. juni 1984 i Adamawa State i Nigeria) er en nigeriansk friidrettsutøver (sprinter).
Han deltok også i OL 2008 i Beijing, og måtte nok en gang se seg utslått i semifinalen på 400 meter.
Milton Babbitt
Han vokste opp i Jackson, Mississippi, og begynte å spille fiolin da han var fire år gammel, og senere begynte han også å spille klarinett og saksofon. Babbit var spesielt kjent for sin elektroniske musikk. Han begynte å studere ved University of Pennsylvania i 1931, men han ble snart forflyttet til New York University i stedet, der han studerte musikk sammen med kjente musikere som Philip James og Marion Bauer.
Babbitt fikk sin bachelorgrad fra New York University i 1935 med æresbevisninger fra Phi Beta Kappa. I 1948 sluttet Babbitt seg til Princeton University og i 1973 ble han medlem av fakultetet for musikk ved Juilliard School i New York. I 1985 satt han som leder for Student Composer Awards, en internasjonal konkurranse for unge klassiske komponister.
Santarcangelo di Romagna
Santarcangelo di Romagna er en by med 21 132 innbyggere (i 2007) i provinsen Rimini, i regionen Emilia-Romagna.
Nicola Pozzi
Nicola Pozzi (født 30. juni 1986 i Santarcangelo di Romagna i Italia) er en italiensk fotballspiller som spiller spiss for den italienske Serie D-klubben San Donato.
TradeWinds
TradeWinds er en engelskspråklig ukeavis som dekker internasjonal shippingindustri. Den eies av det norske mediehuset NHST Media Group som blant annet utgir den norske finansavisen Dagens Næringsliv. Avisen har et opplag på drøyt 8000 og er den mest leste betalte shippingavisen i verden. Avisen har avdelingskontorer i åtte forskjellige land og en redaksjonell stab på 24. Avisens sjefredaktør er Trond Lillestølen.
Initiativtaker til avisen var Kåre Valebrokk, og første utgave kom 5. oktober 1990. Avisen gikk med store underskudd de første årene, finansiert av overskuddene i Dagens Næringsliv, men ble lønnsomt omtrent ti år etter grunnleggelsen.
Grunnkretser i Nesodden kommune
Grunnkretser i Nesodden kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Nesodden kommune, Akershus, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Bertran de Born
Bertran de Born (født på 1140-tallet, død innen 1215) var en baron fra Limousin i Frankrike, og en av de mest betydelige oksitanske trubadurer (trobadors) på 1100-tallet.
Liv og verker
Bertran de Born var den eldste sønn av Bertran de Born, herre av Autafort (fransk Hautefort) og dennes hustru Ermengardis. Han hadde to yngre brødre, Constantine og Itier. Hans far døde i 1178 og Bertran etterfulgte ham som herre av Autafort. Ved denne tiden var han allerede gift med sin første hustru Raimonda og hadde to sønner.
Autafort ligger ved grensen mellom Limousin og Périgord. Som et resultat av denne plasseringen ble Bertran trukket inn i konfliktene til sønnene av Henrik II av England, herre over Angevin-riket. Bertran måtte også slåss for å beholde kontrollen over sine egne besittelser i Autafort.
I henhold til de føydale skikker i sin region var han ikke den eneste herre av Autafort, men holdt det sammen med sine brødre. Andre tilfeller av co-seigneurie var kjente blant trubadurene, den mest berømte var de av «de fire trubadurer av Ussel», tre brødre og en fetter, og den av Raimon de Miraval og hans brødre. En typisk strategi som ble utøvet av de betydelige territoriale fyrstedømmer, eksempelvis det til hertugdømmet Aquitaine eller fyrstedømmet Toulouse, var å minske innflytelsen til lokale godsherrer ved å oppmuntre til føydale konflikter innenfor deres familier. Bertrans kamp, særlig mot hans bror Constantine, ligger forankret i hjertet av hans poesi som ellers er dominert av politiske emner.
Hans første verk som kan dateres er en sirventes (politisk eller satirisk sang) fra 1181, men det er åpenbart fra denne at han allerede hadde et omdømme som en poet. I 1182 var han tilstede hos sin overherre Henrik II ved dennes hoff i Argentan. Det samme året hadde han deltatt i Henrik den unge konges opprør mot dennes yngre bror Rikard Løvehjerte, da greve av Poitu og hertug av Aquitaine. Bertran skrev sanger som oppmuntret Aimar V av Limoges og andre til å gjøre opprør, og ga ed mot Rikard ved Limoges. Hans bror Constantine tok karakteristisk nok den motsatte side i striden, og Bertran fordrev broren ut av festningen i juli.
Henrik den unge konge, som Bertran hadde både priset og kritisert i sine dikt, døde av dysenteri mens han var på hærtokt i juni 1183. Bertran skrev da en planh (sørgesang) til hans minne: Mon chan fenisc ab dol et ab maltraire. I Rikards straffetokt mot opprørerne, støttet av Alfonso II av Aragón, beseiret han og erobret Autafort, og ga det videre til Constantine de Born. Senere ble området gjenerobret av Henrik II og han ga det tilbake til Bertran. Det synes som om Constantine fra da av levde som leiesoldat.
Bertran de Born ble forsonet med Rikard Løvehjerte, og ga sin støtte til ham i kampen mot Filip II August av Frankrike. Ved ulike tider søkte han å utnytte uenighetene blant angevinene for å beholde sin egen uavhengighet. Han ga dem senhals (tilnavn): Henrik den unge konge var Mariniers («sjømannen»), Geoffrey II, hertug av Bretagne, var Rassa, og Rikard var Oc-e-Non («Ja-og-nei»). Bertran minnet Geoffreys død i en planh, A totz dic que ja mais non voil. Han hadde kontakt med en rekke andre trubadurer og med den nordfranske trouvère Conon de Béthune som han omtalte som «Mon Ysombart».
Selv om han skrev noen få cansos (kjærlighetssanger) var Bertran de Born i overveiende en mester av sirventes. Be.m platz lo gais temps de pascor, som holder leven med krigføring, ble oversatt av Ezra Pound.
Etter å ha blitt enkemann for andre gang ca. 1196 ble Bertran munk og medlem av cistercienserklosteret Dalon ved Sainte-Trie i regionen Dordogne. Han gitt store tilskudd til klosteret gjennom flere år. Han siste sang som er blitt datert er fra år 1198. Hans navn blir fraværende i opptegnelser etter 1202 og han var helt sikkert død ved 1215 ettersom det finnes en nedtegnelse for en betaling av et lys på hans grav.
Hans œuvre (verker) består av rundt 47 arbeider, 36 som er enstemmig tilskrevet ham i manuskripter, og 11 som er av usikker tilskrivelse. Flere melodier har blitt bevart, og en del av hans sanger har i moderne tid ble innspilt av blant annet Sequentia, Gérard Zuchetto og hans Troubadours Art Ensemble.
Familie
Bertran de Born giftet seg to ganger. Med sin første hustru Raimonda fikk han to sønner (begge slått til riddere i 1192) og en datter:
Med sin andre hustru Philippa fikk han ytterligere to sønner:
Litterært ettermæle
I henhold til hans senere vida (en romantisert kortbiografi knyttet til hans sanger) trodde Henrik II at Bertran var den som hadde oppmuntret til det opprøret som hans sønn Henrik den unge konge sto for. Som et resultat av dette portretterte den store italienske dikteren Dante Alighieri ham i Den guddommelige komedie som den som sådde av splid blant menn, og straffet Bertran strengt i den åttende sirkelen i Helvete (Canto XXVIII). Her bar han rundt på sitt fraskilte som en lanterne. Gustave Doré har avbildet dette i hans illustrasjoner for Den guddommelige komedie.
Dantes avbildningen påvirket bildet av Bertran i senere litterære verker. I sitt episke dikt Cœur de Lion (1822) avbildet Eleanor Anne Porden ham som den som oppmuntret til splittelse i det tredje korstoget, og ble en eremitt i øst av anger for sin deltagelse til at Rikard Løvehjerte ble holdt fengslet i Tyskland. Han opptrer også som en mindre figur i Maurice Hewletts roman The Life and Death of Richard Yea-and-Nay (1900) og er avbildet på lite smigrende vis. Han er beskrevet som «en mann av hett blod, opphisset og rasende» med «en motvillig ånd». En annen figur avspiser ham som følgende: «En stor poet var han, en stor tyv og en tåpelig tulling.»
Han var et hovedemne i Jean Valmy-Baisses skuespill fra 1936, Bertran de Born, som Darius Milhaud skrev medfølgende musikk til. Han omarbeidet senere musikken til sin komposisjon Suite provencale.
Vs. Time
Vs. Time er Spans andre album, utgitt våren 2005. Albumet lå i fire uker på VG-lista med en fjerdeplass som beste plassering.
Gasspakking
Gasspakking er pakking i modifisert atmosfære (MAP), en emballeringsmetode for matvarer der luften rundt maten byttes ut med en kontrollert konsentrasjon av gass i en lukket forpakning. Hensikten med det er å forlenge holdbarheten og kvaliteten på matvarene. MAP hemmer vekst av bakterier som gjør maten bedervet, det senker også farten på andre nedbrytningsprosesser i matvarene. Det brukes ulike typer gasser og ulike typer pakkefilmer etter hvilket produkt som skal emballeres. Pakkefilmene har ulik type gjennomtrengelighet.
Pakkegasser
Luft består av ca. 78% nitrogen, 21% oksygen og 0,039% karbondioksid, i MAP endres konsentrasjonen av disse gassene. Ved å redusere konsentrasjonen av oksygen eller øke konsentrasjonen av karbondioksid inhiberes vekst av mikroorganismer, respirasjonen til høstede frukt og grønnsaker kan reduseres, oksidasjon og tap av fuktighet kan hindres.
OLED
Organisk lysemitterende diode (OLED) er en type videoskjerm der bildet produseres av en variant av lysemitterende diode (LED) der det øverste laget er organisk, altså en karbonforbindelse. Organiske lysdioder kan produseres billig som en slags flat film, noe som gjør de særs godt egnet til bruk i skjermer. Vanlige lysdioder kan også brukes i skjermer, men bare i ekstremt store skjermer, for eksempel på sportsarenaer. Et piksel av en OLED-skjerm består av tre organiske lysdioder, en rød, en grønn og en blå, eventuelt bare én farge. OLED må ikke forveksles med LED, som er markedsføringsnavnet på LED-bakbelyst LCD.
Brejinho (Pernambuco)
Brejinho er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Heterochromis multidens
Heterochromis multidens er en art i gruppen ciklider. Det er en ferskvannsfisk som er endemisk til Kongo.
Arten er trolig nærmere beslektet med andre neotropiske ciklider enn andre afrikanske ciklider.
Reiseskildring
Reiseskildring er en litterær sjanger som tar for seg forfatteren sin opplevelser og tanker under en reise. En slik tekst skildrer gjerne fjerne steder og skikker, men er ikke i første rekke ment som en reisehåndbok. I stedet kan formålet være å underholde eller å opplyse, ved å formidle kunnskap eller innsikt fra stedene og samfunnene forfatteren skildrer. Den kanskje viktigste funksjonen til en reiseskildring, er at den kan gi leseren en reiseopplevelse, uten at han eller hun reiser selv.
Reiseskildringer kan ha form som artikler, brev, dagboksnotater, essay eller reportasjer. De kan variere i lengde, fra korte tekster til lange bokserier. Ofte kan de også ha selvbiografiske elementer, i og med at de handler om forfatteren sine egne opplevelser.
Tidlige reiseskildringer eller reisereportasjer, var skrevet av mennesker som av ulike grunner reiste som offisielle utsendinger, kjøpmenn eller i vitenskapelig sammenheng. Etter hvert som moderne turisme vokste fram, ble reisen for reisens skyld viktigere. Fra midten av 1800-tallet, ble reiseskildringer ofte skrevet for aviser og ukeblad, og mange reisebøker er samlinger av slike artikler eller brev.
Innen fiksjon, er reiseskildring blitt brukt en rekke ganger, både ved at forfatteren omformer egne opplevelser til et oppdiktet verk eller ved helt oppdiktede reiser.
Her kan det imidlertid være flytende overganger.
Grofeltet
Grofeltet er et gassfelt i Norskehavet 350 kilometer utenfor Helgelandskysten. «Gro-brønnen» 6603/12-1 ble boret i 2009 med riggen Leiv Eiriksson i lisens 392. Brønnen ligger 150 kilometer nordvest for Norges største uutbygde gassfunn, Victoria. Dersom Grofeltet er drivverdig, vil det bygges et nytt feltsenter og legging av en ny gassrørleding. Totalt vil det da investeres 100-150 milliarder kroner.
A/S Norske Shell er operatør og eier 60% av feltet har anslått at det kan være gass for 1 000 milliarder kroner i feltet. Brønnen er boret på 1376 meters vanndyp, som er det største vanndyp hvor det er gjort funn på norsk sokkel til nå. Brønnen påtraff en 16 meter gasskolonne i øvre kritt-reservoar.
Skien videregående skole
Skien videregående skole er en skole i Skien som tilbyr videregående utdanning innenfor utdanningsområdene studiespesialisering, salg, service og reiseliv, og musikk, dans og drama. I tillegg tilbyr skolen forskerlinje og informatikklinje som fordypningsemner.
Skolen ble grunnlagt som Skien latinskole i 1824. Den første skolebygningen lå ved Damfossen, på en tomt der driftsbygningen til Skiens Aktiemølle senere ble bygd. I 1883 kunne skolen ta i bruk et nybygd skoleanlegg på Brekkejordet i bydelen Brekkeby.
Etter hvert fikk latinskolen navnet Skien gymnas.
I løpet av første halvdel av 1960-tallet ble Skien gymnas gradvis flyttet til et nytt skoleanlegg på Prestejordet, som ligger på Lunde, det vil si på en annen side av bykjernen. Navnet Prestejordet kommer av at tomten tidligere tilhørte prestegården, som fortsatt (per 2018) er en av skolens nærmeste naboer på Lunde. Den nærmeste naboen på Lunde er Lunde barneskole.
I 1967 ble flyttingen til Prestejordet fullført.
I 2005 ble Brekkeby og Skien videregående skoler slått sammen. Avdelingene gikk under navnene Skien videregående skole avdeling Brekkeby og Skien videregående skole avdeling Prestejordet frem til flyttingen til Klosterøya.
Flytting til Klosterøya i 2018
I 2016 vedtok Fylkestinget i Telemark å bygge nytt skoleanlegg for Skien videregående skole på Klosterøya, der det tidligere hadde vært industrivirksomhet. Byggingen startet i september 2016, og det nye bygget ble ferdigstilt og tatt i bruk fra skolestart august 2018.
Demonstrasjonsskole for skoleårene 2006–2008
Skien videregående skole ble valgt ut som demonstrasjonsskole for skoleårene 2006–2008.
En demonstrasjonsskole var betegnelsen på en offentlig eller privat skole i Norge som får et tilskudd på kr 500 000 per år i to år fra Utdanningsdirektoratet (tidligere Læringssenteret) på grunn av oppnådde resultater på ett eller flere av disse områdene etter langsiktig innsats på et klart formulert skoleprogram.
Valget av Skien videregående skole til demonstrasjonsskole ble begrunnet som følger:"«Skolen fremstår i dag som en av de fremste bærebjelker i den videregående opplæringen i Telemark. Den har gjennom flere år utviklet konsepter som gir skoledagen mindre preg av fragmentering og større muligheter for fordyping og eksterne aktiviteter (Blokkdags-strukturen). Det er utviklet modeller som innenfor realfag og musikk gir helt nye muligheter for differensiering. Teori og praksis bindes nøye sammen ved hjelp av eksterne kontakter som næringsliv, kulturliv og høyskolesektor.""Skolen har utarbeidet gode rutiner for mappearbeid og mappevurdering, og de jobber systematisk med skolebasert vurdering. Skolen viser stor kreativitet og nyskapende evner til å finne nye og bedre vurderingsformer. Prosjektene Aktive realfag og Levende naturfag er svært interessante for framtidens skole.»"
Satsning på realfag
Skien videregående skole satset i det første tiåret av 2000-tallet stort på realfag, gjennom prosjektet «aktiv realfag». Som et ledd i realfagssatsningen var skolen var den første i Telemark til å tilby fagene Teknologi og forskningslære 1 og 2 samt Geofag 1 og 2.
Skolen fikk i 2007 realfagsprisen for å skape "interesse og glød" for realfag blant elevene.