cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bent Rønsen
Hans aktivitet som fredsmegler begynte i 1998 hvor han dro inn i områder kontrollert av Allied Democratic Forces i Uganda. Sentralt i arbeidet mot ADF var tilbakeføring av barnesoldater til det sivile samfunn. Dette arbeidet har munnet ut i «Gi meg en sjanse» -prosjektet som er støttet av Norsk Utenriksdepartement.
I 2001 hjalp han den svenske bistandsarbeideren Dan Andersson med å få til en forhandlingsløsning etter at en geriljagruppe tok åtte gisler. I Kongo var han involvert i forhandlinger for å få frigitt 17 gisler fra Mayi-mayi-geriljaen, derblant svenske Björn Rugsten. Tidligere samme år var han også involvert i forhandlinger for å få frigitt to thailendere. Han var også involvert i fredsforhandlinger i Uganda med Herrens motstandsarmé.
Blondi
Blondi (født 1941, død 29. april 1945) var Adolf Hitlers schäferhund. Han fikk tispen som gave fra Martin Bormann i 1941.
Før Blondi hadde han to schäferhunder med navn Blonda (mor (1926) og datter (ca. 1930).
Hitler var angivelig svært glad i Blondi, og lot henne sove i hans privatkammer i Førerbunkeren. I mai 1942 kjøpte Hitler en annen schäfer for å holde Blondi med selskap, og ga henne navnet Bella.
Blondi fikk et kull med valper med Paul Troosts schäfer Harras på vinteren 1945. Kort tid før sitt eget selvmord fikk Hitler henne avlivet i Førerbunkeren. Legen Werner Haase hjalp til slik at Blondi knuste en ampull med cyanid mellom tennene. Hitlers hundepasser, Fritz Tornow, tok valpene hennes ifra Goebbelsbarna, og skjøt dem i hagen til bunkeren.
Maria Brink
Maria Brink (født 17. desember 1977 i Albany i New York) er en amerikansk vokalist og låtskriver.
Brink er mest kjent som vokalist og låtskriver i metalbandet In This Moment, og har sammen med bandet gitt ut to musikkalbum. Hun er kjent for å bruke både vanlig synging og growling i sangene.
Gouinafallene
Gouinafallene (fransk Chutes de Gouina) er et fossefall i Senegalelva i Mali. Fallene ligger mellom byene Bafoulabé og Diamou i regionen Kayes. De er kjent som «Malis Niagarafallene» («Niagara falls of Mali»). Elva er rundt 500 meter bred og har et fall på 16 meter over fallene.
Joshua A. Norton
Joshua Abraham Norton (født 4. februar 1819 i England, død 8. januar 1880 i San Francisco i California i USA), også kjent som Hans Kongelige Høyhet Keiser Norton I, var en kjent innbygger i San Francisco som erklærte seg «Keiser av disse Forente Stater og Beskytter av Mexico» i 1859.
Gouinafallene
Maliske myndigheter har foreslått å utnytte fallene til elektrisk kraftproduksjon.
Joshua A. Norton
Norton slo seg opp som kjøpmann i California, men tapte hele sin formue etter noen mislykkede investeringer i peruansk ris. Det var etter dette at han utropte seg selv til keiser. Han var alminnelig godt likt for sin humoristiske sans og for sine keiserlige dekreter. Et av de mest kjente var befalingen om at Den amerikanske kongress måtte oppløses med makt, noe som ble ignorert både av kongressen og av det amerikanske forsvaret. Han forordnet også bygging av en bro over San Francisco-bukten. Selv om han ikke hadde noen politisk makt ble han ærbødig behandlet i San Francisco, og en egen valuta ble utstedt i hans navn som kunne brukes på stedene han frekventerte. Det var delte meninger om han var forrykt eller kanskje bare svært eksentrisk.
Da Norton I døde var dette førstesideoppslag i lokalavisene, og opptil 30 000 fulgte gravferden hans.
Albert Vanhoye
Albert Vanhoye (født 24. juli 1923 i Hazebrouck i Frankrike, død 29. juli 2021 i Roma) var katolsk kardinal, prest og teolog.
Vanhoye var av belgisk bakgrunn, men ble født i Frankrike. Han ble presteviet 25. juli 1954 i Enghien av Henri Dupont, hjelpebiskop i Lille.
Den 22. februar 2006 ble det kunngjort at han skulle kreeres til kardinal. Det skjedde så ved konsistoriet som fant sted 24. mars 2006. Da fikk han titteldiakoniaen  Santa Maria della Mercede e Sant’Adriano a Villa Albani.
Han fikk ikke stemmerett ved et konklave, ettersom han er over åtti år gammel. Det er tradisjon for at det ved konsistorier utnevnes en eller flere fremtredende teologer.
Vanhoye var ikke bispeviet, og kunne velge om han ville bli bispeordinert i forbindelse med kardinalsutnevnelsen.
Lægemiddelstyrelsen
Lægemiddelstyrelsen var et direktorat under Ministeriet for Sundhet og Forebyggelse i Danmark. Lægemiddelstyrelsen ble skilt ut av Sundhedsstyrelsen i 1997, og lagt inn under denne igjen i 2012.
Lægemiddelstyrelsen administrerte lovgivningen om legemidler, medisintilskudd, apoteker, medisinsk utstyr og euforiserende stoffer. Lægemiddelstyrelsen arbeidet med å sikre kvaliteten av legemidler som anvendes i Danmark.
Lægemiddelstyrelsen samlet rapporter om antatte bivirkninger ved legemidler, observert i Danmark. Mistanker om bivirkninger hos mennesker, kan innrapporteres via et papirskjema eller digitalt, om man har en digital signatur.
I Lægemiddelstyrelsen var overveiende leger, farmakonomer og farmasøyter ansatt.
Lægemiddelstyrelsens avdelinger
«Lægemiddelgodkendelsen» godkjenner legemidler for mennesker og dyr og utsteder markedsføringstillatelse. Det godkjennes enten nasjonalt eller etter en EU prosedyre. I Lægemiddelgodkendelsen behandles også variasjonssøknader, og det utstedes utleveringstillatelser for ikke godkjente legemidler. Dessuten har virksomheter mulighet for rådgivning vedrørende fremtidige søknader. Endelig tar avdelingen seg også av merking og innleggssedler.
«Lægemiddelkontrol» overvåker og kontrollerer legemidlers kvalitet. Avdelingen er ansvarlig for analytisk overvåking og standardisering av både biologiske, kjemiske og radioaktive legemidler. Avdelingen råder over Lægemiddelstyrelsens laboratorium.
«Forbrugersikkerhed» overvåker bivirkninger ved legemidler. Avdelingen er ansvarlig for behandling av innberettede bivirkninger samt evaluering av virksomhetenes periodiske sikkerhetsoppdateringer (PSUR).
«Inspektionen» tar hånd om godkjennelse, overvåking og kontroll av legemiddelvirksomheter. Inspektionen overvåker også privates import, ulovlig salg og reklame for legemidler og medisinsk utstyr. Dessuten fører Inspektionen tilsyn med apoteker og andre salgssteder for legemidler.
«Lægemiddeløkonomi» bevilger generelt tilskudd til legemidler, utsteder medisintilskuddsbevilgninger til borgere og driver Lægemiddelstyrelsens Centrale Tilskudsregister, CTR. Avdelingen utgir hver 14. dag Specialitetstaksten, som er en detaljert fortegnelse over alle legemidler, som forhandles i Danmark. På grunnlag av opplysningene i Lægemiddelstatistikregisteret overvåkes og analyseres utviklingen i legemiddelforbruket.
«Institut for Rationel Farmakoterapi» (IRF) har som oppgave å sikre leger og annet helsepersonell den mest rasjonelle utnyttelse av utvalget i legemidler, ut fra såvel virkningsmessige som økonomiske synspunkter. Arbeidsområdet omfatter såvel den primære som den sekundære helsesektoren. Instituttet utgir månedsbladet Rationel Farmakoterapi og avholder kurs om legemiddelanvendelse, anmelder nye preparater på hjemmesiden (IRF.dk) og har samarbeide med de regionale legemiddelkonsulenter.
A Darker Shade of Evil
Sporliste
Side A: Side B:
Artister
Besetning:
Wilhelm av Sverige
Carl Wilhelm Ludvig (født 17. juni 1884 på Tullgarns slott, død 5. juni 1965 på Stenhammars slott i Flen) var svensk og norsk prins, hertug av Södermanland, og i arverekkefølgen til Sveriges (og til 1905 Norges) trone. Prins Wilhelm var sønn av kong Gustav V av Sverige og dronning Victoria. Han hadde brødrene Gustav VI Adolf og prins Erik.
Han tjenestegjorde i årene 1898-1904 som kadett, avla i 1904 sjøoffiserseksamen og ble samme år utnevnt til underløytnant, i 1906 til løytnant og i 1913 til kaptein. Fra 1914 tjenestegjorde han som fartøysjef og divisjonssjef for torpedobåtdivisjonen. Han forlot marinen med kontreadmirals grad. I årene fra 1920 til 1949 produserte han et trettitalls filmer, først og fremst ekspedisjonsfilmer og reiseskildringer fra eksempelvis Afrika og Mellom-Amerika, men også i Sverige der han laget nyhetsfilmer for SF.
Han giftet seg 3. mai 1908 i St. Petersburg med den russiske storfyrstinnen Maria Pavlovna. Deres sønn Lennart ble født 1909. Ekteskapet ble meget ulykkelig, og ble oppløst i 1914. Maria Pavlovna fikk den 2. juli samme år tilbake sin tittel som storfyrstinne.
Wilhelm bodde til sin død på Stenhammars slott i Flen. Der bodde han nærmere tretti år sammen med Jeanne Leocadie Tramcourt. Paret var altså samboere i en tid da denne samlivsformen var meget uvanlig, og offisielt ikke forekom blant kongelige. Jeanne Tramcourt ble derfor kalt «vertinne» på Stenhammar.
2. januar 1952 omkom hun i en bilulykke i nærheten av Stjärnhov i Södermanland, da de var på vei til Stenhammar etter å ha besøkt Wilhelms sønn Lennart. Wilhelm kjørte selv da ulykken inntraff i en snøstorm. Det sies at han aldri kom seg etter ulykken. Prins Wilhelm døde av lungeemfysem.
I 1947 ble Wilhelm tildelt Haakon VIIs Frihetskors for «fremragende fortjenester for Norges sak under krigen».
Reiser
Wilhelm reiste til USA i august 1907, der han ble hyllet av svensk-amerikanerne. I 1911 reiste han til Siam, og i årene 1913-14 gjennomførte han en jakt- og forskningsreise til det sørlige Afrika. En annen ekspedisjon med etnografisk-arkeologisk formål, gikk til Mellom-Amerika i tiden januar til juni 1920, og i november samme år gjorde han en forskningsreise med zoologisk formål til Sentral-Afrika.
Forfatterskap
Wilhelm gav først og fremst ut prosa, og hans første verk var reiseskildringen Där solen lyser (1913), som handler om besøket i Siam. I 1912 ble "Indisk erotik. Fritt efter L. HOPE: The garden of Karna", som han skrev under pseudonymet L.Wica, utgitt. Deretter fulgte diktsamlingene Släckta fyrar (1916) og Svart och vitt (3 oppl. 1918), novellesamlingen Den gamla tallen (1919) og reiseskildringen Mellan två kontinenter (1920), etter reisen til Mellom-Amerika. I 1933 ble Nära öknen, som var en skildring av en rundreise i Tunisia, utgitt.
Slik blir hans forfatterskap beskrevet i Nordisk familiebok, utgitt 1904-1926:
Dokumentarfilmer
I årene fra 1920 til 1949 medvirker prins Wilhelm i nærmere 250 nyhetsfilmer. I samme periode produserer han et trettitalls filmer av det mere dokumentariske slaget. Disse filmene blir gjerne forkortet til PeWe-filmer. Han er alltid selv plassert i bildet, og forteller om de ulike plassene i en slags populæretnografisk reiseskildring. Noen av filmene er spilt inn i Afrika og Mellom-Amerika, men de fleste av dem er spilt inn i Sverige. I disse filmene om Sverige blir landet skildret som et nasjonalromantisk rike med arbeidsomme gamle menn og deres snille koner. Filmene preges av nasjonale, idylliske klisjéer, og reklamerer for å bevare det slik det har vært. Man skal huske på at dette var samtidig som Lubbe Nordström gjorde sine dokumentariske radioreportasjer om Lort-Sverige, en tid da Per Albin Hanssons folkhem tar form. Samtidig var prins Wilhelms innsikt om filmens gjennomslagskraft, et kraftig verktøy for å fremme sine hensikter, en radikal og moderne oppfatning forut for sin tid.
Korablino
Korablino (russisk: Кора́блино) er en by i Rjazan oblast i Russland. Byen ligger rundt 80 km sør for Rjazan. Innbyggertall: 14 200 (2005 est.), 14 690 (folketelling 2002).
Korablino ble grunnlagt i 1676, og den fikk innvilget bystatus i 1965.
Miravariabel
Miravariabler, etter stjernen Mira, er en klasse pulserende variable stjerner som karakteriseres av svært rød farge, pulserende perioder lengre enn hundre dager og en forskjell i lysstyrke på over en størrelsesklasse. De er røde kjemper i de siste stegene i sin utvikling (den asymptotiske kjempegrensen), som kommer til å kaste ut sine ytterste delene i rommet som en planetarisk tåke og bli en hvit dverg innen noen millioner år.
Miravariabler anses å være stjerner med mindre enn to solmasser, men de kan være to tusen ganger så lyssterke som solen på grunn av den enorme oppblåste størrelsen. De antas å pulsere på grunn av at hele stjernen ekspanderer og drar seg sammen. Dette skaper forskjeller i temperatur og radius, som begge er faktorer for variasjoner av lysstyrken. Perioden de pulserer med avhenger av massen og radiusen hos stjernen. Tidlige modeller av Miravariabler antok at stjernen forble sfærisk symmetrisk under denne prosessen (først og fremst for å holde datasimuleringer enkle snarere enn av fysikalske grunner). En senere studier av Miravariabler fant at 75 % av stjernene som kunne observeres ikke var sfærisk symmetriske, et resultat som stemmer overens med tidligere observasjoner av Miravariabler,  og derfor finnes det nå ønsker om å bruke superdatamaskiner til å gjøre realistiske tredimensjonale simuleringer av stjernene.
Gordon Dunn
Gordon Glover Dunn (født 16. april 1912, død 26. juli 1964) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Dunn vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i diskos med et kast på 49,36 bak sin landsmann Kenneth Carpenter som vant med 50,48 meter som var ny verdensrekord.
Lagtingsvalget på Færøyene 1974
Lagtingsvalget på Færøyene 1974 ble avholdt 7. november 1974. Javnaðarflokkurin forble det største partiet i Lagtinget, og partiets formann Atli Dam tok fatt på sin andre periode statsminister. Valget bød på liten forandring fra resultatet ved lagtingsvalget 1970, men Sjálvstýrisflokkurin doblet sin representasjon til to mandater, mens Sambandsflokkurin mistet ett av sine fem. Valgets uavhengige kandidater fikk til sammen én stemme mer enn Framburðsflokkurin, men ingen uavhengige ble representert.
José Figueres Ferrer
José Figueres Ferrer (født José María Figueres Ferrer Hipolito 25. september 1906 i San Ramón i Alajuela-provinsen, død 8. juni 1990) var president i Costa Rica i tre omganger, for første gang fra 1948 til 1949. Hans andre periode som president var fra 1953 til 1958, og tredje periode var fra 1970 til 1974.
La Rioja (Argentina)
La Rioja er hovedstad i provinsen Provincia de La Rioja som ligger nordvest i Argentina. Byen ligger ved foten av fjellene Sierras Pampeanas og har om lag 144 000 innbyggere (2001).
José Figueres Ferrer
Liv og virke
I hans første periode i presidentembetet, avskaffet han landets hær, nasjonaliserte landets banksektor, og han ga kvinner og personer med annen hudfarge stemmerett. Figueres var den eldste av fire barn av en spansk-katalansk lege og hans kone, som var lærer og som nylig hadde innvandret fra Catalonia til San Ramón i vest-sentrale Costa Rica. Figueres første språk var katalansk, som han snakket sammen med sine foreldre. Figueres ble en vellykket kaffe-dyrker og tauprodusent som på det meste sysselsatte mer enn 1000 avlingsdelere og fabrikkarbeidere.
La Rioja (Argentina)
Historie
Byen ble grunnlagt i 1591 av Ramírez de Velasco. Frem til slutten av det 19. århundre var dette den eneste byen av særlig betydning i provinsen, den hadde da om lag 8000 innbyggere. Mellom 1975 og 2001 tredoble innbyggertallet seg.
José Figueres Ferrer
Liv og virke
Figueres etablerte i 1944 det demokratiske partiet, som ett år senere ble omdannet til det sosialdemokratiske partiet. Partiet var ment å være en motvekt til det styrende National Republican Party (PRN), som ble ledet av den tidligere presidenten Calderón og senere av hans etterfølger Teodoro Picado. Figueres lanserte en revolusjon sammen med andre grunneiere og agitatorer i håp om å styrte regjeringen i Costa Rica. Figures og hans medsammensvorne håpte å bruke Costa Rica som hovedbase, og de planla å fjerne de tre sentrale søramerikanske diktatorer. Gruppen ble grundig overvåket av myndighetene, spesielt etter at de gjennomførte en rekke operasjoner som ble regnet som terrorangrep av myndigheten i 1945 og 1946. Disse angrepene var planlagt å utvikle seg til en generalstreik, men folket responderte ikke.
La Rioja (Argentina)
Næringsliv
Frem til slutten av 1970-tallet var byen preget av jordbruk og vinproduksjon. En bevisst utvikllingspolitikk har ført til at byen i dag har en mer variert industri, og er blant annet et av sentrene for Argentinas farmasøytiske industri.
José Figueres Ferrer
Liv og virke
I 1948 utviklet protestene over valgresultatet seg til en væpnet konflikt, deretter utviklet det seg til en revolusjonen. Med mer enn 2000 døde var resultatet av den 44-dager lange borgerkrigen, noe som gjør denne konflikten til den blodigste hendelsen i det 20. århundre i Costa Ricas allerede ganske blodige historie.
Mir Jafar
Mir Muhammed Jafar Ali Khan (født 1691, død 5. februar 1765), formell tittel Shuja ul-Mulk, Hashim ud-Daula, Nawab Ja'afar 'Ali Khan Bahadur, Mahabat Jang, vanligvis kjent som kun Mir Jafar, var en arabisk-indisk eventyrer og offiser som ble nawab av Bengal, Bihar og Orissa under det britiske styret der. Han er i India regnet som en forræder på grunn av hans rolle i å styrte Bengals siste uavhengige nawab, Siraj ud-Daulah, og hans bidrag til bengalernes nederlag i slaget ved Plassey. Han er for indere ofte kjent som Gaddar-e-Hind (Indias forræder), mens på bengali og urdu er ordet "mirjafar" eller "meer jafar" et synonym for forræder på lik linje med Quisling, Benedict Arnold og Philippe Pétain.
Yōkai
Yōkai (妖怪, «ånder» eller «fabelvesen») er en type obake, skapninger fra japansk mytologi som varierer fra de onde oni til de slue kitsune eller snøkvinnen Yuki-onna. Noen er delvis dyr og delvis menneskelig, som f.eks. kappa og tengu). Yōkai har overnaturlige krefter, og møter med mennesker kan få fatale utfall (for menneskene).
Dyreånder
I Japan finnes det mange dyr som blir sett på som innehavere av magiske evner. De fleste av disse er henge (変化), hamskiftere, som ofte imiterer mennesker, i hovedsak kvinner. Noen av de mest kjente dyreyōkai er:
Oni
En av de mest kjente skikkelsene i japansk mytologi er oni, som er en slags troll som holder til i fjellene, vanligvis med rød, blå, brun eller svart hud, to horn på hodet, og en bred munn med skarpe tenner, i tillegg til å være kledd i et lendeklede av tigerskinn. De bærer ofte jernklubber eller store sverd. Oni blir oftest beskrevet som onde.
Tsukumogami
Tsukumogami er vanlige husholdningsartikler, som har blitt levende i forbindelse med deres hundreårsdag. Dette kan f.eks. være bakezouri (stråsandaler), karakasa (gamle paraplyer), kameosa (gamle sakekrukker), og morinji-no-kama (tekjeler).
Menneskelige ånder
Mange yōkai var opprinnelig vanlige mennesker, som er blitt forvandlet til noe forferdelig og grotesk. Futakuchi-onna (二口女), får en ekstra munn i bakhodet, som inntar måltider ved å bruke kvinnens hår som en slags fangarmer. Denne tilstanden skyldes en kvinnes ekstreme bekymring over sin figur, og er bare ett av mange eksempler på ekstreme følelser som forårsaker overnaturlige endringer av mennesker. Andre eksempler på menneskelige yōkai er rokuro-kubi (mennesker som kan forlenge halsen om natten), ohaguro-bettari (en skikkelse, vanligvis en kvinne, som snur seg for å avsløre et ansikt bestående kun av en mørk munn), dorotabou (det gjenoppståtte liket av en bonde, som hjemsøker sitt misbrukte landområde), og mange fler.
Diverse
Det er uendelig mange yōkai som er for bisarre til å passe inn i noen kategori. Eksempler er abura-zumashi, en ånd med et hode som minner om en potet eller stein, og som drikker olje; amikiri, en skapning viss eneste mening med dens eksistens er å kutte opp myggnetting; og ushioni, en kudemon som av og til blir beskrevet å ha kropp som en gigantisk edderkopp.
I Was A King
I Was A King er et norsk band med tilholdssted Egersund og Oslo, opprinnelig startet i Egersund i 2005, med første konsert i slutten av 2006.
Bandet ledes av vokalist, gitarist og låtskriver som er eneste medlem som har vært med siden starten.
Bandet debuterte i 2007 med EP-en Losing Something Good For Something Better. I januar 2009 kom debutalbumet I Was A King som førte til at bandet fikk sitt gjennombrudd. Singelen «Norman Bleik» ble b-listet på NRK P3 og albumet ble svært godt mottatt av anmeldere. Blant annet skrev Vårt Lands anmelder: «Hvis 2008 var Snåsamannens år, blir 2009 I Was A Kings år». Albumet ble tatt opp i New York med blant annet Sufjan Stevens som gjestemusiker.
Cacau
Claudemir Jeronimo Barretto (også kalt Cacau) (født 27. mars 1981 i Santo André i Brasil) er en tysk profesjonell fotballspiller som spiller for den tyske fotballklubben VfB Stuttgart. Han spiller spiss, og er også en del av. Cacau har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Nacional Atlético Clube og 1. FC Nürnberg.
Landslagskarriere
Selv om Cacau er født i Brasil, ble han aldri tatt ut til landslaget deres.
Arsen Kotsojev
Arsen Kotsojev (ossetisk Коцойты Арсен) (født 15. januar 1872, død 4. februar 1944) var en sovjetisk forfatter. Han er en av grunnleggerne av den ossetiske prosaen, som hadde stor innflytelse på utformingen av det moderne ossetiske språket og den funksjonelle stilen av det. Han deltok i alle de første tidsskriftene på ossetisk.
Det finnes Kotsojev-gater i Vladikavkaz og Beslan. Noen av verkene til Kotsojev er pensum på skolen i ossetisk litteratur.
Livshistorie
Kotsojev var født i en fattig familie på landet (i byen Gizel, nær Vladikavkaz). I niårsalderen begynte han på den lokale skolen. Der fant han en stor boksamling: lesingen av disse bøkene beriket utdanningen hans. Etter skolen studerte Kotsojev på Ardon ortodokse seminar. En plutselig sykdom fikk den unge mannen til å forlate seminaret. Han vendte tilbake til landsbyen og begynte å skrive korte noveller for aviser i Nord-Kaukasus. Han jobbet også som lærer ved den lokale skolen.
I 1902 deltok Kotsojev i opprøret i Gizel, noe som forårsaket bortvising fra regionen. Han valgte å reise mot sør: til Sør-Ossetia, der han fortsatte som lærer og med å skrive korte noveller og fortellinger.
I 1910 begynte han å publisere et magasin kalt «Æфсир» (Æfsir, Aks [av hvete]). Magasinet utkom bare 14 ganger, men det hadde enorm innvirkning på den ossetiske litteraturen og journalistikken. Mange mesterverk i ossetisk litteratur var først publisert i «Æfsir».
I 1912 kom Kotsojev til St. Petersburg, der han arbeidet mange steder, inkludert i den populære Lenin-avisa «Pravda». Født på landet, kunne Kotsojev russisk til en viss grad, slik at han kunne lese en russisk avis.
Etter oktoberrevolusjonen ble Kotsojev veldig berømt. Han jobbet i ulike aviser og magasiner, innenfor utdanning, etc. Han døde i Vladikavkaz og ble gravlagt i haven til Litteraturmuseet.
Arbeid
De fleste historiene til Kotsojev er tragiske. Kotsojev skrev en del om situasjonen til personer fra tradisjonelle kulturer i den nye, Europa-orienterte verden, og om skjebnen til personer fra landsbygden i større byer.
Kotsojev oversatte også en del, for eksempel oversatte han flere historier av Pusjkin til ossetisk.
Rio das Ostras
Rio das Ostras er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Den by har lidd miljøpåvirkninger fra forurensning av strender, elver og innsjøer for mangel på grunnleggende sanitære og miljøskader på grunn av ulovlig okkupasjon av miljøvern områder (TFO) for beskyttelse og bevaring av biotiske egenskaper (fauna og flora). Den underjordiske kloakkrenseanlegget i natura boliger og bedrifter har ført til eutrofiering i aggressivt økosystemet.
Systemisk korrupsjon av byen startet fra sin politiske og administrative frigjøring den 10. april 1992 og ødela mye av Rio das Ostras at selv i dag er det ingen form for sanitærforhold. Mangelen på drikkevann, kloakk, rydder veier og offentlig transport er gamle og systemiske problemer for en kommune som mottas billioner i oljeroyalties.
Foreløpig mye av kysten av Rio das Ostras lider forkant av havet, erosjon og uordentlig uregelmessige bygninger. I byområdet er det en betydelig økning i slum, vold, arbeidsledighet og sosial ulikhet. Mangelen på grunnleggende sanitet påvirker hver kommune.
Porsche 924
Den første offisielle visningen av 924 fant sted i november 1975 på havneområdet i Camargue, sør-Frankrike. Modellen ble umiddelbart en suksess, og bidro ikke bare til å redde Porsche fra økonomisk krise, men sørget også for kapital som var nødvendig for å fortsette produksjon og utvikling av 911. 924 var i produksjon frem til 1988, da den ble avløst av 944.
I modellårene fra 1986 til 1988 ble bilen utstyrt med motoren fra 944, som ble lansert allerede i 1985, og skiftet navn til Porsche 924S.
Historie
924 skulle opprinnelig være Volkswagens toppmodell i coupé-segmentet. Volkswagen gav utviklingsoppdraget til Porsche, som fikk internkoden 425, og Porsche utviklet et nytt chassis og girkasse som kunne fungere med en eksisterende rekkemotor med fire sylindre fra Audi. De utviklet også hjulopphenget, samt design av interiør og eksteriør. Porsche bestemte seg for at bakhjulstrekk var det beste for prosjektet, og sørget for en vektfordeling på 48/52 foran/bak. Denne balansen sørget, til tross for den frontmonterte motoren, for bedre kjøreegenskaper.
På grunn av stadig økt bekymring rundt oljekrisen i 1973, kombinert med et direktørskifte hos Volkswagen, ble prosjektet satt på vent, og senere dumpet da Volkswagen bestemte seg for i stedet å videreutvikle Volkswagen Scirocco. Porsche behøvde samtidig en modell som kunne overta for 914, og gjorde en avtale med Volkswagens ledelse om å kjøpe 924-prosjektet for en sum som fortsatt er ukjent. Det spekuleres i at summen ligger mellom 100 og 160 millioner tyske mark, og det antas at beløpet uansett var lavere enn hva Volkswagen hadde betalt Porsche for å utvikle modellen.
Avtalen gikk ut på at bilen skulle bygges på den tidligere NSU-fabrikken i Neckarsulm, nord for Porsches hovedkvarter i Stuttgart, at Volkswagens ansatte skulle bygge bilen mens Porsche eide rettighetene. Modellen ble en av Porsches mestselgende modeller noensinne, og fordi den samtidig var relativt billig å produsere var den både lønnsom og enkel for Porsche å finansiere.
Den opprinnelige modellen var utstyrt med en firetrinns girkasse fra Audi, koblet til Volkswagens EA831 rekkemotor på 2,0 liter og fire sylindre som tidligere var brukt i Audi 100 og Volkswagen LT. Motoren leverte en effekt på 125 hestekrefter i europeisk utgave, mens den i USA hadde 95 hk på grunn av utslippskrav. Midt i 1977 ble amerikanske modeller utstyrt med katalysator, og effekten økte til 110 hk. Samtidig ble en tretrinns automatisk girkasse tilgjengelig i alle markeder. Europeisk og amerikansk utgave skilte seg fra hverandre ved andre støtfangere og blinklys.
Fra 1979 ble modellen tilgjengelig med en femtrinns manuell girkasse, i starten en såkalt «dogleg»-kasse fra Porsche, hvor første gir var plassert under revers på venstre side. Dette viste seg problematisk, og allerede i 1980 ble denne girkassen byttet med en tradisjonell H-giret kasse fra Audi. Bilen hadde skivebremser foran og trommelbremser bak, noe den fikk kritikk for i media, som så dette som et skritt tilbake fra 914 som hadde skivebremser på alle fire hjul som standard. Fra og med modellåret 1980 ble dermed bilen tilgjengelig i en såkalt «S»-utstyrspakke, som hadde skivebremser på alle hjul, fembolts hjulnav samt lettmetallfelger fra 924 Turbo.
Bilens eksteriør var hovedsakelig designet av nederlenderen Harm Lagaay, som arbeidet i Porsches designavdeling.
924 Turbo
Porsches ledelse så raskt behovet for en variant av 924 med høyere ytelser, som kunne dekke hullet mellom grunnmodellen 924 og sportsmodellen 911. Porsche hadde allerede sett fordelen med turboladere på flere løpsmodeller samt 911 Turbo, og valgte å benytte seg av denne teknologien også i 924. Dermed ble 924 Turbo lansert som 1978-modell.
Utgangspunktet var den samme 2,0 liters rekkemotoren fra Audi, som fikk en nyutviklet sylindertopp som ble montert for hånd i Stuttgart. Denne sørget for å senke kompresjonen til 7.5:1, og samtidig ble det utviklet en KKK K-26 turbolader for motoren. Med 0,6 bar turbotrykk økte effekten til 170 hestekrefter. Fordi motoren var tyngre enn utgaven uten turbo måtte også fjærene i hjulopphenget foran samt antikrengestagene byttes ut, og vektfordelingen var nå 49/51, i stedet for den opprinnelige 48/52-fordelingen.
For å sikre at motoren fikk nok kjøling, og for å skille modellen fra utgaven uten turbo, ble det montert luftinntak i fronten og panseret, 15-tommers aluminiumsfelger, skivebremser på alle fire hjul med fembolts hjulnav samt femtrinns girkasse. Støpte 16-tommers felger var ekstrautstyr.
Internt fikk modellen koden 931 (venstrestyrt) og 932 (høyrestyrt). Disse betegnelsene brukes ofte blant entusiaster.
Den turboladde motoren sørget for at effekten i 924 faretruende nærmet seg den i 911, mye takket være lavere vekt, men den bidro også til økte problemer med driftssikkerheten. Høy varme i motorrommet bidro til at turboladeren raskt ble utslitt, og for å løse dette problemet lanserte Porsche en ny utgave av 924 Turbo i 1981. Denne var utstyrt med en mindre turbolader med økt trykk, noe økt kompresjon (8:1) samt forbedret bensininnsprøytning. Effekten økte til 177 hk, og driftssikkerheten ble adskillig bedre.
Etter at salget av begge utgaver av 924 gikk svært godt lanserte Porsche en ny 924-variant i 1981. Denne hadde fått påmontert en ladeluftkjøler, kompresjonen var økt til 8.5:1, og en rekke andre små endringer var gjennomført. Denne spesialmodellen fikk navnet 924 Carrera GT, og var opprinnelig ment for racingbruk.
For å oppfylle homologeringsregler ble både 924 Carrera GT og den senere 924 Carrera GTS solgt som gatemodeller i tillegg til racingutgavene, hvor de hadde en effekt på henholdsvis 210 og 245 hestekrefter. Clubsport-utgaver av GTS var også tilgjengelig, med fabrikksmontert veltebur og racingstoler. Variantene av 924 Carrera GT var kjent under modellkodene 937 (venstrestyrt) og 938 (høyrestyrt).
Den mest potente løpsversjonen av 924 var 924 Carrera GTR, som hadde en effekt på 375 hestekrefter fra en svært modifisert utgave av 2,0-litersmotoren som ble brukt i alle varianter av 924. Denne modellvarianten kjørte inn til en syveneplass sammenlagt i 24-timersløpet på Le Mans, og var den bilen i løpet som brukte minst tid i depotet under løpet.
Produksjonen av 924 Turbo stoppet i 1982, med unntak av det italienske markedet, hvor den ble solgt frem til 1984. Dette var grunnet restriksjoner på motorer større enn 2 liter, noe som sørget for at etterfølgeren 944 ble uforholdsmessig dyr på grunn av en 2,5 liter stor motor.
924S
I 1986 ble 924S lansert. Porsche hadde innsett at etterhvert som prisen på 944 økte etterhvert som modellen fikk mer utstyr tilgjengelig og som standard mistet den også sin posisjon som Porsches innstegsmodell. 924S var utstyrt med en motor fra en tidligere utgave av 944, som leverte 150 hestekrefter, og drivverk fra 944, men med et vanlig 924-karosseri. Bilen hadde også beholdt 924s spartanske interiør. I 1987 ble en begrenset utgave kalt 924S Le Mans lansert, med motor fra 944 (163 hestekrefter), oppgradert understell og kosmetisk oppgradert interiør og eksteriør. Denne spesialmodellen hadde ikke elektriske vinduer eller soltak, og manglet også luftkondisjonering som standard, for å spare vekt.
I 1988, som var det siste året 924S var i produksjon, ble effekten i alle utgaver løftet til 163 hestekrefter. Dette gjorde 924S raskere enn 944-seriens grunnmodell, grunnet lavere vekt og et mer aerodynamisk karosseri. På grunn av dårlige vekslingskurser mot de viktigste markedene sent på 1980-tallet bestemte Porsche seg for å satse på dyrere modeller, og de droppet 924S før modellåret 1989. Samme år gikk grunnmodellen i 944-serien også ut av produksjon.
Rosentre
Rosentre eller palisander er sterkt farget trevirke fra treslag i slekta Dalbergia i erteblomstfamilien. Navnet er fornorsket fra engelsk «rosewood» og viser til at ferske snitt har roseduft. Spesielt i Tyskland og Sverige kalles rosentre for jakaranda, som egentlig er et helt annet treslag i trompettrefamilien.
På grunn av overutnyttelse er få trær kommersielt tilgjengelig. Rio-palisander (Dalbergia nigra) er listet i CITES appendiks I, og handel er derfor ikke tillatt. Som erstatning brukes Santos-palisander, som kommer fra et annet tre i erteblomstfamilien, Machaerium scleroxylon.
Torfrock
Torfrock er et nordtysk rockeband, startet av Klaus Büchner og Raymond Voß i 1976. Med sin nordtyske identitet, er de kjent for å holde i live det nedertyske språket med sine tekster.
Ivo Kurtini
Ivica «Ivo» Kurtini (født 23. juni 1922, død september 1990) var en jugoslavisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors. Kurtini vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Jugoslavias resultat i finalerunden: 2-2 mot Ungarn, og 4-2 over USA og 3-1 over Italia. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Kurtini spilte alle ni kampene i OL-turneringen.
Frank Dittrich
Frank Dittrich (født 23. desember 1967 i Leipzig i Øst-Tyskland) er en tysk tidligere skøyteløper. Han var først og fremst langdistanseløper, og oppnådde sine beste resultater på 5 000 og 10 000 meter.
Dittrich deltok i fire olympiske leker fra 1992 til 2002, med en fjerdeplass på 5 000 meter under vinter-OL i Albertville i 1992 som det beste resultatet. Under Vinter-OL 1994 på Lillehammer gikk han 10 000 meter i par med gullvinner Johan Olav Koss, og ble tatt igjen med en runde, men var likevel ikke langt unna bronsemedaljen. Bronse ble det imidlertid på 10 000 meter under VM på enkeltdistanser både i 1996, 1998, 1999 og 2000, og medalje av samme valør på 5 000 meter i 1997. Fra allround-VM har han også en bronsemedalje fra 1997 i Nagano.
Overvintringsteorien
Overvintringsteorien er en omstridt hypotese om at noen plante- og dyrearter overlevde istiden på Den skandinaviske halvøy ved å søke tilflukt i lokale isfrie områder, såkalte refugier. Den står i motsetning til «tabula rasa»-hypotesen som sier at isen dekte hele halvøya slik at alt liv ble utryddet, og at alle arter har innvandret etter istiden.
De første tanker om at planter hadde overlevd istiden i Norge finnes i arbeider av Axel Blytt fra 1870- og 80-årene, men teorien ble først klart formulert av Rutger Sernander i 1896. Teorien er et forsøk på å forklare flere eiendommelige forhold ved utbredelsen til enkelte fjellplanter. Mulige refugier kan ha vært fjelltopper som stakk opp av innlandsisen (nunataker), eller isfrie områder utenfor isranden.
Historikk
Teorier om at isbreene i tidligere perioder hadde vært større enn i dag ble utviklet i første halvdel av 1800-tallet av blant annet Jens Esmark og Theodor Kjerulf. I løpet av 1850- og 60-årene ble det akseptert at hele Den skandinaviske halvøy hadde vært dekket av is. En mente at isen hadde utslettet alt liv og at dagens arter måtte ha innvandret etter istiden fra sør og øst.
Axel Blytt publiserte i 1876 et arbeid om innvandringen av Norges flora, Forsøg til en Theorie om Indvandringen af Norges Flora under vexlende regnfulde og tørre Tider. De fleste skandinaviske fjellplanter har en sirkumpolar utbredelse i nordlige strøk, mens andre ellers bare finnes i Alpene og andre mellomeuropeiske fjell. Det er lett å forestille seg at disse plantene innvandret over land etter hvert som klimaet ble varmere.
Blytt kunne imidlertid også påvise at noen skandinaviske fjellplanter har sine nærmeste slektninger på den andre siden av Atlanterhavet i Grønland og Nord-Amerika. Blytt mente i 1876 at disse såkalte amfiatlantiske plantene hadde kommet til Norge etter istiden, men i et arbeid fra 1882 antydet han at noen planter kunne ha overlevd istiden i Norge. Den første klare formuleringen av overvintringsteorien ble gitt av Rutger Sernander i 1896:
Overvintringsteorien har hele tiden vært svært omstridt, og den er fortsatt verken endelig bevist eller motbevist. Mange fremstående norske botanikere har vært forkjempere for teorien, for eksempel Rolf Nordhagen, Eilif Dahl og Olav Gjærevoll. Teorien har også fått støtte av zoologer, som Carl H. Lindroth.
De fleste geologer har vært avvisende til teorien, ettersom det ikke har vært mulig å sikkert påvise isfrie områder ved geologiske metoder. Også noen botanikere, som Rolf Yngvar Berg, Anders Danielsen og Inger Nordal, har argumentert mot teorien. Zoologen Arne Fjellberg har bidratt med alternative forklaringer.
Bakgrunn for teorien
Mange av plantene i de skandinaviske fjellene har en utbredelse som er begrenset til to områder: et sørlig som omfatter den nordlige del av Jotunheimen, Dovre, Sunndalsfjella og Trollheimen, og et stort nordlig område som strekker seg fra polarsirkelen til Vest-Finnmark. Deler av Nord-Sverige og Enontekis i Finland ligger også innenfor det nordlige området.
Planter som finnes i begge disse områdene, kalles bisentriske, mens arter som kun finnes i ett av områdene, kalles unisentriske. Lapprose er et eksempel på en bisentrisk art, kantlyng er en nordlig unisentrisk art, og norsk malurt er en sørlig unisentrisk art. Tilhengerne av overvintringsteorien mener at utbredelsen til de bi- og unisentriske artene kan forklares ved adskilte nordlige og sørlige refugieområder.
Mange av de bisentriske artene har sin nærmeste forekomst i fjerne strøk. Lapprose har sin hovedutbredelse på Grønland og i Nord-Amerika og Øst-Sibir. Norsk malurt var tidligere ellers bare kjent fra Nord-Ural, men ble i 1952 funnet i Skottland. Masimjelt finnes bare i Kautokeino, mens de andre underartene av samme art er utbredt i Altaj, Nord-Sibir og Nord-Amerika.
Rolf Nordhagen og Gunvor Knaben gjorde omfattende studier av fjellvalmuene i den skandinaviske fjellkjeden, og beskrev mange underarter med svært lokal utbredelse. De mente at mangfoldet av fjellvalmuer ikke kunne ha utviklet seg i den forholdsvis korte perioden etter istiden, og at disse endemiske formene måtte ha overlevd i adskilte refugier.
Klimaet i områdene sør og øst for den skandinaviske innlandsisen var svært tørt med mye løss i lufta. Vegetasjonen var en blanding av tundra- og steppeplanter. Forholdene må ha vært dårlig egnet for mange planter som nå vokser i de skandinaviske fjellene, spesielt de som er avhengig av surt jordsmonn.
Den første floraen som vokste i Oslo-området og Østfold etter at isen smeltet, bestod av lyskrevende planter og hadde få fjellplanter. Funn fra eldre dryas (ca. 14 000 år siden) i Danmark inneholder ikke bare fjellplanter, men også arter vi i dag tenker på som ugras, for eksempel kornblom og dunkjempe. Her vokste også varmekrevende planter som solrose (Helianthemum) og Ephedra. Østersjøen dekket i perioder under isavsmeltningen Mellom-Sverige og må ha vært en betydelig barriere for innvandring sørfra.
Overvintringsteorien løser strengt tatt ikke problemet med at norske fjellplanter har sine nærmeste slektninger i fjerne strøk, men bidrar til å skyve problemet bak i tid. Man kan tenke seg at disse plantene før istidene, eller i en mellomistid eller interstadial, hadde en sammenhengende utbredelse. Isen har splittet opp utbredelsen, og plantene har etterpå ikke kunnet spre seg til hele sitt gamle område.
Man regnet tidligere med fire istider (glasialer) i pleistocen, men isotopundersøkelser av havbunnssedimenter viser at det var mange flere. Klimaet under en istid skifter mellom svært kalde perioder (stadialer) og mindre kalde perioder (interstadialer). Under siste istid var det flere interstadialer der klimaet var så mildt at planter kunne vokse i Norge. Hvis overvintringsteorien skal gi mening, bør det presiseres at man mener «overvintring» under siste istids maksimum for mellom 18 000 og 25 000 år siden.
Overvintringsteorien ble utviklet for å forklare forhold på Den skandinaviske halvøy, men tilsvarende teorier er blitt formulert for andre nordatlantiske områder som Grønland, Island, Svalbard og det østlige Canada. Alpene har mange flere endemiske plante- og dyrearter enn Den skandinaviske halvøy, og helt siden slutten av 1800-tallet er det blitt diskutert hvordan de overlevde istidene. Også her er det to konkurrerende teorier: enten flyttet artene til refugier utenfor iskappen, eller så overlevde de på områder som stakk opp av isen.
Dyr i refugiene
Hvis blomsterplanter overlevde i refugier, må en anta at det også levde insekter der. Carl H. Lindroth mente at han kunne bevise at løpebiller hadde overlevd i vestskandinaviske refugier ved å studere lengden på bakvingene. Arne Fjellberg mener derimot at utbredelsen til billeartene på Hardangervidda kan forklares uten å anta at det har vært refugier.
Det eneste endemiske pattedyret i Fennoskandia er lemen (Lemmus lemmus). Denne arten er hardfør og kan godt ha overlevd i refugier. Øst for Kvitsjøen overtar en annen art, oblemen (L. sibiricus). Slekten Lemmus var vanlig i Mellom-Europa under istidene. En undersøkelse av mitokondrielt DNA viser at lemen og oblemen skilte lag før siste istid. Bestanden av lemen var svært liten under siste istids maksimum, noe som tyder på at arten da var begrenset til små refugier.
Undersøkelser av mitokondrielt DNA viser at det er to ulike populasjoner av fjellmarkmus i Fennoskandia. En av dem er bare kjent fra Andøya, Ringvassøya, Reinøya og to steder i Russland. Dette kan tolkes som om fjellmarkmus overlevde istiden på Andøya, men det er usikkert om en såvidt krevende art kan ha klart seg der.
Sørlig tusenbeinkreps er funnet i flere smeltedammer i Trollheimen. Dette krepsdyret har sine nærmeste forekomster i Sverige og Danmark. Undersøkelser av mitokondrielt DNA viser stor variasjon mellom de ulike europeiske bestandene. Disse forholdene kan tyde på at arten har overlevd i lokale refugier.
Et annet hardført ferskvannskrepsdyr er marflo, som har en vid utbredelse i Norge og Nord-Europa. Molekylærgenetiske undersøkelser viser at de norske populasjonene har ulikt opphav. Bestandene i de nordvestre kyststrøkene skiller seg ut genetisk og må stamme fra et eget refugium.
Mulige refugier
Tilhengerne av overvintringsteorien ser for seg to typer av refugier: nunataker, altså fjelltopper som stakk opp av isen, og isfrie områder utenfor isranden, såkalte forlandsrefugier. Nordhagen mente at det hadde vært forlandsrefugier i Ryfylke, ved Sognefjordens munning og på Møre.
Gjærevoll mente at det var naturlig å sammenligne med dagens forhold på Grønland. Her finnes det både store isfrie kystområder og en rekke nunataker både på vest- og østkysten. Nord-Grønland er ikke isdekket på grunn av tørt klima. I dette området vokser 106 plantearter, og over 60 prosent av dem forekommer også i de skandinaviske fjellene. På de svært isolerte J.A.D. Jensens Nunatakker vokser det over 60 plantearter.
Et refugium som ligner på dagens Nord-Grønland kalles et tundrarefugium og må ha hatt et kontinentalt klima med lite nedbør. Refugier på nunataker i kystfjellene må derimot ha hatt et relativt fuktig klima. Eilif Dahl antydet at det hadde vært refugier i kystfjellene opp til Troms, mens Finnmark hadde hatt tundrarefugier. Det kan forklare forekomsten av noen planter i Troms og Finnmark, som svartkurle, masimjelt og purpurkarse.
På Møre og i Troms finnes det spisse fjelltopper med tegn på sterk frostsprengning. Det er vanskelig å tenke seg at isen kunne ha gått over disse toppene uten å slipe dem ned. Flatere fjell i samme område har store blokkhav, altså områder der marka er dekket av kantete blokker som er dannet ved forvitring av den lokale berggrunnen. Enkelte steder i blokkhavene er leirmineralene kaolinitt og gibbsitt blitt påvist. Disse mineralene dannes ved kjemisk forvitring i varmt og fuktig klima, noe som er et tegn på at blokkhavene er svært gamle.
Slike observasjoner tas ofte som et tegn på at disse områdene stakk opp av isen. Men de kan også forklares ved at innlandsisen var frosset fast til underlaget; denne typen kalde breer eroderer lite. Flyttblokker ligger noen steder på toppen av blokkhavet, noe som viser at isen har beveget seg over området. Blokkhavene i fjellene rundt Gudbrandsdalen og Østerdalen går så lavt at innlandsisen må ha dekt dem, men det er ikke utenkelig at fjell nærmere kysten har stukket opp som nunataker, for eksempel i Lofoten og på Sunnmøre.
Alternative botaniske forklaringer
En enkel forklaring på utbredelsen til de bi- og unisentriske artene er rett og slett at vekstforholdene er gode der de vokser, mens forholdene i andre norske fjellstrøk ikke passer for dem. I luken mellom de to områdene finnes det ikke like høye fjell, som lenger nord og sør.
De fleste bisentriske plantene foretrekker basisk eller nøytral grunn, men i luken er det til dels sure bergarter, for eksempel Grong-Olden-kulminasjonen. Store rasmarker og forekomster av dolomitt mangler. De bisentriske fjellplantene skyr kystklima og mangler i fjell nært havet. På grunn av de lave fjellene trenger kystklimaet i luken helt inn til øst for svenskegrensen.
Det kan tenkes at de bisentriske artene forekom i luken rett etter istiden. I den varme perioden som fulgte hadde fjellplantene i luken ikke samme mulighet for å flytte seg til høyereliggende områder. Da klimaet ble kaldere og fjellplantene igjen kunne spre seg, var jordsmonnet utvasket og dårlig egnet for krevende planter.
Det kan også diskuteres om de bisentriske artene er en godt definert gruppe. Det finnes ingen klare kriterier for å avgrense gruppen. Rolf Yngvar Berg påviste at fjellplantene kunne ordnes i en serie fra de sterkest bisentriske til de mest ubikvistiske der det er vanskelig å sette en grense for de bisentriske artene.
Teoriens status i dag
Molekylærgenetikk og kladistikk har utviklet seg mye etter Knabens arbeider. Nye studier basert på biokjemi og multivariat analyse av morfologiske trekk viser at mangfoldet av fjellvalmuer er mindre enn en trodde. Det er ikke faglig grunnlag for å opprettholde de mange underartene. Tiden som har gått etter istidens slutt er tilstrekkelig til at den observerte variasjonen har kunnet oppstå.
DNA-sekvensering viser at arktiske planter har lett å spre seg over lange avstander. Åpent landskap, sterk vind og at store områder er dekt med is og snø gjør at frø kan spre seg langt. De stadige klimasvingningene i pleistocen har kanskje ført til seleksjon av planter med god spredningsevne. Hos rødsildre er det påvist omfattende genflyt mellom de ulike populasjonene under siste istid. De amfiatlantiske plantene kan ha spredd seg til Skandinavia ved istidens slutt ved hjelp av vind, drivved, drivis, fugler og pattedyr.