cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Savoia-Marchetti S.55
S.55 «Polar»
S.55-flyet som fikk kallenavnet «Polar» gjorde en bemerkelsesverdig innsats til tross for at det det ikke var forberedt for de krevende forholdene over Nordishavet, og hadde fløyet flere timer (120 timer) enn alle andre fly inkludert rivalen Dornier Wal. Etter at de overlevende var hentet ut av den sovjetiske isbryteren «Krassin» 12. juli 1928 kunne Maddalena forberede hjemturen. Flyet landet utenfor Sesto Calende 31. august etter å ha tilbakelagt 18 000 km.
Balbos formasjonstokt
Den italienske flymarskalk Italo Balbo ble berømt for sin organisering av en skvadron med S.55 for kryssing av Atlanterhavet i 1933. Slike store formasjoner for langdistanseflygning ble senere kalt "Balbo-formasjon". Historien begynte like etter Balbo ble forfremmet av Mussolini til statssekretær for den italienske luftfarten i 6. november 1926 til tross for manglede erfaring. Etter et lynkurs i flyvning ble han en viktig talsperson for flyvningen som fremdeles var i pioneræaren, med en tro om at man skulle kunne fortsette i pionerenes spor i større skala. Den italienske eventyrismen skulle dermed fortsette, for å kaste ære og heder over det italienske folket (og det fascistiske regimet), gjennom flyvning for å skape den ene bragden etter den andre.. Den første formasjonsflyvning med S.55 over lange avstander var fra 26. mai til 2. juni 1928, deretter kjent som Croceira Aerea del Mediterrano Occidentale (luftkrysningen av Vestre Middelhavet). 61 sjøfly av forskjellige typer (mest S.59bis) var avgitt for dette krysningstoktett på 3 000 km som fant sted fra Orbetello i Italia til Spania og Frankrike, av disse 8 S.55 fly. Suksessen med dette oppdraget inspirerte et nytt tokt for det neste året, Croceira Aerea del Mediterrano Orientale (luftkrysningen av Østre Middelhavet) med 35 sjøfly - av disse var 32 fly av type S.55. I juni 1929 dro disse sjøflyene fra Taranto i Italia til Athen i Hellas, deretter til Istanbul i Tyrkia. Derfra fløy den store formasjonen til Varna i Romania og til Odessa i Sovjetunionen. Det var det første historiske besøket av et flyvåpen fra et vesteuropeisk land i Sovjetunionen. Flyene tilbakela 5 000 km under dette krysningsoppdraget.
I etterdønningene av at suksessen disse luftkrysningene ble presentert for offentligheten, besluttet Balbo, som ble minister for det italienske luftvåpenet den 12. september 1929, at man skulle forsøke seg på en transatlantisk flyvning for å krysse det store havet. I ett år forberedte italienerne seg på krysningen over Søratlanterhavet i fotsporene etter flyveren de Pinedo som hadde dratt dit i februar 1926. Flykonstruktør Alessandro Marchetti ble overtalt til å utvikle en ny variant, S.55A. Det nye flyet måtte ha mer brenselskapasitet og bredere pongtongskrog for å kunne takle de lange avstander over et røft hav; og fikk lukket førerkabin med siste nytt i styringsinstrumenter. For det spesielle oppdraget fikk varianten «TA» som betyr Transversata Atlantica.
Den søratlantiske krysningen startet 17. desember 1930 da 16 S.55 og S.55A delt i fire skvadroner, svart (Nera), rød (Rosse), hvit (Bianca) og grønn (Verde) som kallenavn på hver, lettet fra Orbetello. Det var begynnelsen på Crociera Aerea Transatlantica Italia-Brasile (Transatlantisk luftkrysning Italia-Brazil). Formasjonen fløy vestover med stopp på Los Alcazares, Kenitra, Villa Cisneros og Bolama i Portugisisk Guinea og gjorde et stopp i den portugisiske kolonien. Dårlig vær hindret fortsettelsen av krysningen fram til 5. januar 1931, da dro formasjonen på nytt ut - men flere fly enten forulykket eller havarerte med alvorlig motortrøbbel. To fly, I-VALL og I-BOER krasjet mens to andre fly måtte landes på åpen sjø. 10 fly kom fram til Natal etter 18 og en halv timer flyvning 10. januar 1931.
Suksessen med den transatlantiske krysningen avslørte mange problemer som krevde nye iog forbedrede varianter enn S.55A, oppmuntret Balbo til å planlegge et nytt oppdrag som skulle krysse Nord-Atlanteren mellom Europa og Nord-Amerika. For dette formålet utviklet Marchetti S.55X. X sto for romertallet, «ti» og indikerte at det var tiårsjubileum for grunnleggelsen av det italienske flyvåpenet Regia Aeronautica samtidig med at leveransen skulle finne sted fra januar 1933. Balbo ga krysningen navnet Croceira Aerea del Decennale - Tiårsluftkrysningen på norsk. En verdensutstilling i Nord-Amerika som skulle markere «Century of Progress», skulle åpnes i dette året og der ønsket italienerne å demonstrere italiensk progressivitet med en massiv og oppsiktsvekkende flydemonstrasjon. Den siste av de 25 S.55X sjøflyene ble levert 9. juni 1933 til Balbo, som umiddelbart startet flyøvelsene for å gjøre besetningene kjent med sine nye fly, mens et fly, I-SLAN flydd av major Magna, var sendt ut for å teste den nordre krysningsruten over Atlanterhavet. Utreisedatoen var 1. juli 1933. Fra Orbetello ledet Balbo den store formasjonen på 25 fly delt i åtte skvadroner - svart, grønt, hvitt og rød med to ulike kjennetegn; stjerne og sirkel. Den nordre ruten fra Amsterdam i Nederland til Londonderry i Storbritannia var valgt for å komme til Reykjavik på Island. Etter en stopp på den islandske sagaøya dro formasjonen videre til Cartwright i Labrador, Canada den 12. juli etter en trøbbelfri flyvning. Den første formasjonsflyvning over Atlanterhavet var blitt en realitet.
Bare et fly hadde forulykket i Amsterdam, så det var egentlig 24 S.55X som foretok noe som var en triumftur i rundflyvning til Shediac, Montreal, Chicago, New York og tilbake til Shoal Harbour, Newfoundland hvor besetningene ble hyllet som helter. Ankomsten i verdensutstillingen i Chicago var en stor PR-suksess for general Balbo som ble ønsket velkommen av borgermesteren og guvernøren i delstaten Illinois, og fikk æren av å få en gate oppkalt etter seg; Balbo Avenue.
På hjemvegen valgte italienerne en søndre rute for å krysse Atlanterhavet på nytt, igjen fulgte man fotsporene etter De Pinedo som også hadde valgt den samme ruten via Azorene. Et annet fly, I-RANI, forulykket uten tap av menneskeliv 9. august under krysningen, men tre dager senere, 12. august, kunne general Balbo fullføre oppdraget med en overflyvning over Roma med alle 23 fly i perfekt formasjon til allmenn jubel fra italienerne.
Æ lengte hjæm
Æ lengte hjæm er et musikkalbum med Petter Wavold, utgitt i 1997 av selskapet Norske Gram.
Savoia-Marchetti S.55
Balbos formasjonstokt
Balbos personlige fly, S.55X I-BALB ble varetatt for det neste årets flyutstilling i Milano, men gikk tapt under krigen.
I Brasil
Den brasilianske João Ribeiro de Barros og hans mannskap på tre krysset Atlanterhavet i en S.55 «Jahn» den 24. april 1927. De startet fra Santiago-øya (Kapp Verde), krysset Atlanteren og landet på Fernando de Noronhas Island, Brasil.
Historien startet allerede i Spania da de spanske luftkommandantene Ramón Franco (broren til Francisco Franco, den senere diktatoren i Spania) og Mariano Barberán planla en atlanterkrysning til Buenos Aires. De fikk rede på at den italienske adelsmannen Onorevole Casagrande vil ta den samme ruten over Søratlanterhavet. Dermed kom det til et kappløp mellom spanjolenes Dornier Wal og det italienske S.55 med tilnavnet Alcyone. Avreisen var den 22. januar 1926, og etter store vansker klarte spanjolene å komme seg til Rio de Janeiro den 4. februar etter flere stopp.
Dette inspirerte sivilpiloten João Ribeiro de Barros til å gjøre et forsøk i motsatt retning fra Brasil, med endepunktet i Italia. Kappløpet mellom spanjolene og italienerne hadde sluttet med at Casagrande måtte avbryte flygningen etter en storm i Casablanca, Marokko 26. desember 1925, så et ledig fly var tilgjengelig for de Barros. Det var S.55 flyet med navnet Alcyone. Etter å ha hevet flyet og fått det returnert til SIAI-fabrikken, ble det kjøpt for en sum på 200 millioner brasiliansk réis. Arbeidet ble dog forsinket fordi kaptein Francesco de Pinedo planla en atlantisk krysning fra Italia til Sør-Amerika, så man vil at æren skulle tilfalle en italiener. Barros måtte deretter vente fram til slutten på året 1926 før flyet var blitt tilgjengelig. I den 13. oktober 1926 kunne Barros endelig dra bort fra Lago Maior på Sesto Calende i Italia, og nådde Gibraltar. Ved ankomsten oppdaget de hvorfor det var fusk med drivstoffpumpen, italienerne hadde saboterte flyet i Geneva ved å helle såpe, sand og vann i drivstoffiltrene.
Etter å ha fått flyet som var gitt navnet Jahú etter Barros` fødested med serienummeret I-BAUQ reparert, dro de videre til Kanariøyene hvor de var nødt til å utbedre flyet i lang tid. Vanskene hadde blitt så uoverkommelig at Barros ved et tidspunkt hadde tenkt å gi seg, men kaptein Newton Braga som var med som annenpilot, overbeviste ham om å fortsette. De nådde den brasilianske kysten 28. april - under slep, for de opplevd motorhavari og måtte få assistanse av det italienske skipet «Angelo Toso» til øya Fernando de Noronha. Ved en skjebnes ironi opplevde Barros` italienske rival de Pinedo den samme forsmedelse som ham. Til tross for at han var først kommet dit 22. februar, måtte flyet taes i slep i det siste stykket av den brasilianske krysseren «Barroso».
Barros kunne likevel komme fram i triumf ettersom han hadde gjennomførte den første søramerikanske atlantiske krysningen mot alle odds, og etter å ha nådd Sao Paulo hvor flyet landet på Santo Amaro innsjøen den 1. august 1927, var ferden avsluttet. Flyet ble permanent satt på land etter at Barros oppgav alle planene om en retur til Europa.
Etter de to suksessfylte krysningene var interessen for S.55 sjøflyet vekket i Brasil, men de hadde ikke forventet seg det som skulle komme i 1930, da Italia ville gjennomføre en prestisjefylt bragd ved å krysse Atlanterhavet i formasjonsflygning over Søratlanterhavet. 12 S.55TA (TA står for Traversta Atlantica) fra 93 Grupo di Bombardamento Idrovolanti dro 17. desember 1930 vestover fra Italia, og nådde den brasilianske kysten den 10. januar 1931. Bare et fly gikk tapt underveis.
Etter å ha kjøpt til seg hele flotiljen på 11 fly med kaffebønner etter kortvarige forhandlinger like etter ankomsten i Rio de Janeiro 15. januar 1931, ble flyene satt i operativ tilstand sommeren det samme året, etter at flybesetningene var ferdigutdannet. Den brasilianske marinen opprettet Flotilha Mista Independente de Aviōes de Patrulha for disse 11 S.55 flyene og 3 amerikanskbygde Martin PM flybåter. Dessverre gikk to fly tapt 3. september da nr. 5 og nr. 9 kolliderte med hverandre med tre dødsfall, og i det neste året gikk nr. 3 tapt i et flykrasj med tre dødsfall 26. april. Etter den kortvarige revolten i 1932 fikk de gjenværende flyene nye numre som tidlig var på nr. 1 til 11, P1S-16 til P1S-20, senere forandret til 1-P-4 til 1-P-8. De ble utrangert i 1936 og erstattet med tyskbygde Focke-Wulf Fw 58 Weihe landbaserte fly.
AEI og SISA i Italia
Det italienske flyvåpenet ønsket ikke å akseptere det uortodokse flyet etter jomfruturen sommeren 1924, så SIAI, som hadde tapt flere lukrative anbudskonkurranser hos det italienske militæret, kom ut i krise. Marchetti dermed så seg etter et nytt marked, og fant det i sjøflypassasjerselskapene som var i ferd med å etablere et transportrutenettverk mellom Italia og omkringliggende land i Middelhavsregionen. Ved å ha ledige produksjonsfasiliteter og mindre endringer på flyet til varianten S.55C (C for Commerciale) kunne han overtale AEI (Società Anonima Aero Espresso Italiana) til å kjøpe fem S.55C fly. Den første, I-ABOR, var levert i sommeren 1925. Et annet flyselskap, SISA (Società Italiana Servizi Aerei), kjøpte to S.55C fly også, men overførte dem til AEI like etterpå.
S.55C hadde en besetning på fire pluss åtte passasjerer delt med fire i hver skrog hvor det var fire passasjerseter, med fire store firkantede vinduer på hver side av skrogene og to triangulære vinduer like under vingeroten. Det var benyttet i korte kommersielle flyruter, men var satt inn på den nye Brindisi-Athen-Istanbul internasjonale ruten i våren 1926. Da denne ruten ble en permanent del av flytrafikken i 1. mai 1927, var det allikevel Dornier Wal som overtok, selv om S.55C ble benyttet som reservefly. S.55C var levert i 1925-1926 med Lorraine Dietrich 12D motorer bygd i lisens av Isotta-Fraschini, men disse motorene som bare hadde en ytelse på 400 hestekrefter, og ble skiftet ut med de bedre egnede Isotta-Fraschini Asso 500 motorer. Alle S.55C ble utrangert i begynnelsen på 1930-tallet da Ala Littoria overtok AEI.
SAM og Ala Littoria i Italia
En ny og forbedret variant med dypere og mer rommelige tvillingskrog i rektangulær form, S.55P, var utviklet i 1928. Den tillot to ekstra passasjerseter, ett i hver skrog, med bagasjerom i tillegg. SAM (Società Aerea Mediterranea) kjøpte 13 fly, og det viste seg å være et godt kjøp. I tjeneste demonstrerte disse S.55P flyene høy effektivitet og regularitet i sammenligning med andre sjøfly. Som forgjengeren S.55C var det først satt inn i ruten Roma-Cagliari, senere til Brindisi og Valona, og fra Roma til Tripoli i Libya eller fra Napoli til Tripoli og Tunis i den franske kolonien Tunisia. De opprinnelige Asso 500 motorene ble skiftet ut med Asso 500R og Fiat A24R som hadde en ytelse på 700 hestekrefter. Med Asso 500 var vektgrensen for sikker flyving på 7 300 kg, med Asso 500R 7 500 kg, og med Fiat A24R 7 800 kg.
Jernbanelinjen Neumünster–Flensburg
Jernbanelinjen Neumünster–Flensburg er en tysk jernbanestrekning mellom Kiel og Hamburg. Den ble åpnet i flere etapper i kombinasjon med forskjellige delstrekninger på eksisterende strekninger.
Savoia-Marchetti S.55
SAM og Ala Littoria i Italia
Ala Littorina overtok SAM i 1934, og dermed 9 S.55P fly som var overført til det tyrrenske havet per 30. juni 1933. Med tiden ble samtidige motorer skiftet ut mot Fiat A24R, og i 1935 var det fire tilbake; to i tyrrenske flyruter, to i adriatiske flyruter over Adriaterhavet. Ala Littoria hadde en sikkerhetsregel om at S.55P som nådde 1 800 flygetimer, skulle trekkes fra aktiv tjeneste. Sist gang et S.55P fly i Ala Littoria farger fløy, var i året 1937.
Jernbanelinjen Neumünster–Flensburg
Strekningen blir betjent av fjern-, region- og lokaltrafikk og av internasjonale ICE/EC- og nattog fra Aarhus og København i Danmark via Hamburg til Berlin, Amsterdam, Basel og Praha.
Savoia-Marchetti S.55
SAM og Ala Littoria i Italia
En liten kuriositet er I-AABE som var på lån fra det italienske flyvåpenet, S.55 MM.45018, c/n 10009, i en kort periode av SAM.
Jernbanelinjen Neumünster–Flensburg
Jernbanebroen over Kielkanalen har en fri seilingshøyde på 42 m. Fordi Rendsburg stasjon ligger nær kanalen ble det nødvendig å bygge en 4,5 km lang jernbanesløyfe, Rendsburg jernbanesløyfe, for å nå denne høyden. Den ble tatt i bruk 1. desember 1913. Til da hadde jernbanetrafikken gått over to parallelle svingbroer.
Savoia-Marchetti S.55
Det amerikanske eventyret
3 S.55P fly var eksportert til USA i 1929. De var kjøpt av Airvia Transportation som hadde underskrevet på kontrakten hos American Aeronautical Corporation, et datterselskap av Savoia-Marchetti. De første to flyene kom til USA i våren 1929, det tredje flyet kom etterpå i september det samme året. De var utstilt for publikum i forhåpning om å vinne gehør i det voksende passasjerflymarkedet, men kjøperen gikk konkurs før man rakk å bruke flyene. NC-105H var siden benyttet på ruten fra Jersey City til Sparta, men gikk tapt under en brann på Lake Mohawk i mai 1934. De andre to flyene gikk videre til Alaska Airlines som satte NC175M på bakken som reservedelsbeholdning for NC20K som fløy fram til det ble skadet på sitt ankersted i Juneau 30. september 1937. Det ble deretter opphugd.
Det amerikanske datterselskapet American Aeronautical Corporation ville starte flyproduksjon på amerikansk grunn, og fikk et enslig S.55 fly bygd, c/n 1 med registernummeret NC379N. Det var ferdigbygd sommeren 1930 og utstilt på New York-flyutstillingen i dette året. Det hadde Isotta-Fraschini Asso 500 motorer, men disse ble erstattet med amerikanskbygde Wright Cyclones motorer. Ingen kjøper meldte seg i begynnelsen, så flyet ble solgt til et utenlandsk selskap 26. desember 1930. Compania Transportes Aereos Mexico-Cuba med base i Cuba satte flyet inn i ruten mellom Veracruz og Havanna. NC379N forulykket våren 1931 etter kort tid.
I tjeneste for Sovjetunionen
I året 1932 fikk det sovjetiske passasjerflyselskapet Aeroflot lov til å sende bestilling på 5 S.55P fly fra Italia. Den nye varianten, «P», var modifisert for de sovjetiske forholdene med oppvarmingsapparater for førerkabinen og passasjerrommene samt kraftigere motorer av type Isotta-Fraschini Asso 750. For langdistanseferd ble det også montert radioutstyr. Man hadde først ønsket å gi tvillingsskrogene større rigiditet for landing på islagte overflate, men dette var oppgitt. I 1932 hadde sovjeterne planer om å kjøpe seg også den militære varianten av S.55, minst 30 fly i første omgang for torpedobombeflyrollen, men finansielle problemer hindret dette. Samme året ble S.55 valgt av Aeroflot for tjeneste i Sibir og den sovjetiske østkysten. Man hadde først ønsket å kjøpe 6 fly, men måtte nøye seg med 5 fly.
I juni 1933 var fire S.55P klar for leveranse i delvarer for montering i sovjetiske fabrikker i Sevastopol, mens det femte og siste skulle foreta en flyvning helt fram til Khabarovsk i Sibir fra Sesto Calende i Italia. Pilotene Demchenko og Kukin dro til Italia, og møtte sine to italienske kollegene som vil utgjør halvparten av besetningen på fire mann. 8. juli 1933 så avreisen fra Sesto Calende med stopp i Brindisi, Athen og Istanbul fram til Odessa, en reise som tok dem to dager. Men mangel på passende drivstoff i begynnelsen hindret besetningen fra å fortsette i flere dager fram til ankomsten i Sevastopol hvor flyet var utsatt for testkjøring og tekniske undersøkelser. De to italienerne dro hjem, så Demchenko dro videre 28. juli mot øst. Flyet måtte landet fjorten ganger underveis til Vladivostok på over 10 500 km, i tidlig august landet Demchenko på Stillehavet. Han foretok en rundflyvning til Petropavlovsk og tilbake i løpet av fire dager i september 1933, og ved vinterens ankomsten hadde flyet tilbakelagt seg 22 000 km.
Alle fire sjøflyene opererte i østre Sovjetunionen med base i Vladivostok og Khabarovsk som post- og passasjerfly. Det femte flyet, S.55P-flyet som fikk vintertilpassede motor i kontrast til de andre S.55P, skulle til nord for luftekspedisjoner over Nordishavet fra Sevastopol. Men underveis til Irkutsk gikk flyet i lav høyde over Volgafloden ved Stalingrad da det krasjet ned i vannet. Besetningen overlevd ikke. S.55P opererte på disse rutene: Khabarovsk-Petropavlovsk-Kamchatsky, Vladivostok — Alexandrovsk-Sakhalinsky Is Petropavlovsk-Kamchatsky, Khabarovsk-Okha-Alexandrovsk-Sakhalinsky.
I 2006 oppdaget tømmerhuggerne rester etter et uidentifisert fartøy i Khabarovski Krai, og rapporterte om dette til myndighetene. I september 2015 kom en ikke-statlig organisasjon, RSM (Russland søkeorganisasjon) til området og undersøkte funnstedet. Det vist seg å være det savnede S.55P-flyet ført av pilot Alexander Svetogorv med elleve andre om bord fra byen Alexandrovsk-Sakhalinsky på øya Sakhalin den 26. juni 1935. Etter to timer og femten minutter underveis til Khabarovsk opphørte all kommunikasjon med flyet, og det ble sendt ut søkegrupper. Flyet hadde en verdifull last på to million rubler om bord under bevoktning av to NKVD offiserer. Flyet ble aldri funnet under leteaksjonene. Det var først i 2015 krasjstedet var lokalisert på et fjell 67 km fra landsbyen Lazarev.
Møre og Romsdal politidistrikt
Møre og Romsdal politidistrikt er tillagt politimyndighet på innretninger på norsk kontinentalsokkel og i Norges økonomiske sone mellom 62. breddegrad og 65. breddegrad 30 minutter.
Savoia-Marchetti S.55
I tjeneste for Sovjetunionen
Under undersøkelsene av vrakstedet oppdaget RSM-personale at noen hadde kommet til flyvraket før dem og tatt pengene med seg.
Nicholas la Cava
Nicholas la Cava (født 24. oktober 1986) er en amerikansk roer som spesialiserer seg i firer, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 8.
Savoia-Marchetti S.55
I strid
S.55 sjøflyene ble erstattet med CANT Z.506B sjøfly i 1938, og så dermed lite strid under den andre verdenskrigen, men var i kamp under den spanske borgerkrigen og det brasilianske grunnlovsopprøret i 1932. I den sistnevnte konflikten hadde den brasilianske marinen, som forble lojal mot regjeringsmakten, syv tilgjengelige S.55 fly i juli 1932. Fra og med 11. juli deltok S.55 sjøflyene i stridighetene som bombefly mot opprørsstyrkene i Sao Paulo-delstaten med sin last på 400 kg. Disse sjøflyene spilte en viktig rolle i ødeleggelsen av Itaupu-fortet som beskyttet havnen i byen Santos i 3. og 5. september, da det ble sluppet over 1,2 tonn bomber. Opprørerne kapitulerte 2. oktober, og dagen etter ble S.55-flyene innlemmet i en ny bombeflyflotilje, Primeira Flotilha de Bombardeio e Patrulha for en kort stund. 3 S.55 ble utrangert i de følgende måneder etter revoltens slutt.
Møre og Romsdal politidistrikt
Det var lenge uavklart hvor politidistriktets hovedsete ville bli lagt. Den 16. desember 2015 ble det kunngjort at hovedsetet skulle være Ålesund.
Kåre
Kåre er et mannsnavn. I norrønt var navnet tilnavn til adjektivet kárr som betyr «med krøllet hår». Kári er en islandsk og færøysk variant av navnet.
Møre og Romsdal politidistrikt
Basert på de to sammenslåtte politidistriktenes størrelse (261 og 262 ), har Møre og Romsdal politidistrikt omkring 523 ansatte.
Savoia-Marchetti S.55
I strid
I Spania dukket 3 S.55X opp på Balearene i begynnelsen på den spanske borgerkrigen, da Italia gav bort disse flyene til nasjonalistene, idet man sloss om herredømmet over disse strategiske viktige øyene som kunne gi dem og italienerne viktige flybaser for angrep på det spanske fastlandet. Det første angrepet med S.55X var over Mallorca mot Pollensabukta hvor flere fartøyer ble angrepet med liten hell 19. august 1936. Men republikanerne med sine Savoia S.62 sjøfly var raske med å lokalisere basen disse tre flyene kom fra. De gikk til angrep et par dager senere utenfor byen Palma. Alle flyene ble truffet, hvorav det ene ble sterkt skadet og de to andre var lettere skadet. De ble trukket bort fra øya Mallorca like etterpå.
Kåre
Navnedag er den 22. september i lag med Kyrre.
Møre og Romsdal politidistrikt
Tjenestesteder
Distriktet har følgende politistasjoner:
Savoia-Marchetti S.55
I strid
Under den andre verdenskrigen hadde det rumenske flyvåpenet en sjøflyflotilje som deltok i krigen mot Sovjetunionen etter 22. juni 1941. Blant disse var 7 S.55 fly som var oppført på flyflåtelisten, til tross for at bare fire var operative om gangen. De første krigsdagene var hektiske for de rumenske sjøflyene som hadde en viktig rolle med å konfrontere de sovjetiske styrkene som hadde en meget aggressiv strategi under aksemaktenes angrep. Ved 25. juni startet sovjeterne et avledende angrep på de rumensk-tyske styrkene ved å krysse den brede floden Donau og tok seg til Chilia på den andre siden. Rumenerne reagert voldsomt; de sendt to elvemonitorer og 6 sjøfly mot landingsstedet. Samtlige var S.55 fly som hadde 50 17 kg antipersonellbomber hver. Effekten var så sterk at sovjeterne trakk seg tilbake.
Møre og Romsdal politidistrikt
Funksjonell struktur
I februar 2016 ble det besluttet overordna organisasjonsmodell for politidistriktet:
Kåre
Utbredelse
Kåre er kjent én enkelt gang som fornavn i Norge på 800-tallet, og ble deretter først vanlig som fornavn på 1900-tallet. Kåre er kjent brukt i norske middelalderballader, blant annet i «Råmund unge».
Savoia-Marchetti S.55
I strid
I resten av krigen var disse rumenske flyene sendt ut på stridpatrulje opptil 25 nautiske mil fra egne baser, men mangel på reservedeler for både fly og motor førte til færre og færre operative fly, i 1943 var det ugjenkallelig forbi.
Møre og Romsdal politidistrikt
Funksjonell struktur
Det er også besluttet fire geografiske driftsenheter:
Kåre
Utbredelse
Kåre er i dag et vanlig navn i Norge, og formen Kári er vanlig på Færøyene og Island.
Savoia-Marchetti S.55
Produksjon
Det var produserte 253 fly medregnet NC.1001 prototypen i 1924 til 1935. Registeringslistene fra Italia oppgav ikke data om de sju S.55 flyene som var solgt til Romania, og noen av flyene i sivil tjeneste var opprinnelig bygd for militær benyttelse i begynnelsen.
Museumsfly
Det siste gjenværende eksemplar er bevart og finnes i Brasil, i  TAM "Asas de um sonho" museum, i São Carlos, São Paulo. Flyet, registrert som I-BAUQ med navnet «Jahu» var den  S.55 som ble brukt av Kommandør João Ribeiro de Barros på hans flyvning over Sør-Atlanteren i 1927. Det var opprinnelig et privatfly bygd for Eugenio Casagrande i 1925, på et tidspunkt da det italienske flyvåpenet hadde nektet å bestille det ukonvensjonelle flyet i de første to år fram til 1926. Det hadde produksjonsnummer c/n 10509 med registernummeret I-SAAV, og var det første flyet med de nye vannkjølte Isotta-Fraschini Asso 500 motorer.
Flyet som da het «Alcione», skulle ut på en transatlantisk krysningsflyvning med ekstra brenselskapasitet som tillot 17 timers flyvning, men forulykket i Casablanca, Marokko under en storm 26. desember 1925. Etter å ha blitt hevet, var det solgt til brasilianeren de Barros som fikk det overhalt med nye motorer med større ytelser på 525 hk, større skrog og nye instrumenter for navigasjonsflyvning. De Barros hadde opprinnelig tenkt seg å krysse Atlanterhavet fram og tilbake, derfor har han fått sitatene Vou Ali («Jeg går dit») og Ja Volto («Jeg vil tilbake») malt på styrbord og babord skrog, som ble lakket i rød med svart bunn og hvite registernummer, I-BAUQ.
Tidlige teatre i Napoli
Teatre for diverse musikk- og dramaoppvisninger begynte å åpne i Napoli (Italia) i midten av 1600-tallet som en del av den generelle spanske politikse og kulturelle ekspansjon inn i Kongedømmet Napoli som var blitt et spansk lydrike. Ingen av de tidlige teatre fungerer som dette nå, da alle ble erstattet av senere facsiliteter i modten av 1700-tallet. I mange tilfeller står dog bygningene og brukes i dag til andre ting. Dette inkluderer:
La Commedia
Bygget omkring 1550 var teatret hjemmet til profesjonelle tropper fra Spania som spilte i «provinsene». Her ble grunnlaget for masker og kostymefigurer lagt i den innovative Italienske Commedia dell'arte. Teateret ble revet og erstattet av kirken San Giorgio dei Genovesi som fortsatt står. Denne skulle betjene den Genovesiske befolkning i Napoli på denne tid. I mange år ble dog kirken kalt San Giorgo alla commedia vecchia (gammelt teater).
Teatro dei Fiorentini
Teatro dei Fiorentini ble bygget i det første tiåret av 1600-tallet. Det skulle erstatte det ikke fungernde Commedia-teateret og fungerte inn på 1700-tallet og overlevde mange år med omkringliggende byfornyelse. Et etablisiment som kaller seg Fiorentino eksister i dag på den samme stedet, men har ikke fungert som teater på mange år. I dag er det en bingohall.
San Bartolomeo
Forløperen til dagens opera San Carlo var teateret San Bartolomeo. Det ble bygget i 1620, og var stedet for oppføringen av den første relle opera i Napoli, dvs. arbeid av Monteverdi og andre fra nord, som hadde begynt å sive sydover.
San Bartolomeo ble lukket da teateret San Carlo åpnet i 1737. Bygningen ble konvertert til en kirke og står den dag i dag.
Allihies
Allihies (irsk: Na hAilichí, som betyr «Klippefeltene») er en landsby i grevskapet Cork i Irland. Den ligger ved kysten vest i grevskapet, ved Ballydonegan Bay og er den siste landsbyen i vestenden av Bearahalvøya. Fra 1812 til 1882 var det kobbergruver i drift på stedet. Da gruvedriften ebbet ut førte det til en stor befolkningsnedgang da mange emigrerte for å jobbe i amerikanske eller kanadiske gruver. Det var et forsøk med påfølgende drift av gruvene på 1920-tallet og ytterligere letearbeid fra 1957 fram til 1962 da det ble endelig slått fast at gruvene ikke lenger var drivverdige. Et gruvemuseum, Allihies Copper Mine Museum, åpnet i 2007.
Gruvedrifts historie
Det har vært utvunnet kobber i dette området siden bronsealderen. I 1812 etablerte John Lavallin Puxley (1772-1856) et selskap for å drive Berehaven-kobbergruvene ved Allihies. I løpet av det følgende århundret, mellom 1812 og 1912, ble 297 000 tonn malm registrert som passerte gjennom smelteverket i Swansea i Wales fra gruvene ved Allihies. Boring i denne perioden av Berehaven-selskapet fant sted i hele bylandet Allihies, og de tilstøtende distriktene Cloan og Kealoge.
Summa Corporation
Eiendommer
Dette nye holdingselskapet til Hughes hadde varierte investeringer, herunder:
Allihies
Gruvedrifts historie
Tre motorhus er fortsatt synlige fra Allihies, men er nå i ruiner. Den mest visuelt framtredende er bygningen for menneskemaskinen til Mountain Mine, som ligger i horisonten over landsbyen, og installert av ingeniørselskapet Michael Loam og Son fra Cornwall i 1862. En menneskemotor (engelsk: man engine) er en innovativ mekanisme, opprinnelig tysk, med fram- og tilbakegående stiger og stasjonære plattformer som ble installert i gruver for å sende gruvearbeidere opp og ned i de ulike arbeidsnivåene, særskilt i store dybder.
Summa Corporation
Historie
Da Howard Hughes døde i 1976 i en alder av 70 år ble administratorer utnevnt, ledet av hans fetter William Lummis. De fleste av Summas virksomheter ble gradvis avviklet. Summas Nevadas interesser i gruver ble solgt ved utgangen av 1976, mens KLAS-TV og Hughes Sports Network ble begge solgt i 1978. Hughes Airwest ble solgt til Republic Airlines for 38,5 millioner dollar i oktober 1980, og Hughes Helicopters ble solgt til McDonnell Douglas for 470 millioner dollar i januar 1984. Hotell- og casino-virksomheten ble gradvis solgt i løpet av 1980-tallet da de opprinnelige virksomheter ble solgt, Summa omarbeidet seg selv til en eiendomsutvikler, med store områder ubebygd land som Hughes hadde kjøpt rundt Las Vegas som utgangspunkt.
Howard Hughes Corp. ble kjøpt av Rouse Company i 1996. Rouse ble, i sin tur, kjøpt opp av General Growth Properties i november 2004. Den nåværende versjonen av Howard Hughes Corporation ble skilt ut i 2010 og er nå en utvikler og operatør av planlagte samfunn.
Allihies
Gruvedrifts historie
På slutten av 1800-tallet ble nyutviklede kilder til kobbermalm bearbeidet i Afrika, Amerika og Australia. Et påfølgende fall i den verdensomspennende prisen på kobber førte i 1884 til nedleggelsen av gruvedriften ved Allihies. Det resulterte i storstilt emigrasjon i området hvor mange av gruvearbeiderne som fant veien til nyutviklede gruvesentre i USA og Canada. Blant disse sentrene er byen Butte i Montana hvor mange familier med etternavn som Lowney, Harrington og andre kan spore sine aner tilbake til Allihies og Bearahalvøya.
Can-Erin-gruvene ble i løpet av 1950- og 1960-årene avvannet og det ble gjennomførte evalueringsboring, noe som resulterte i en vurdering av at en gjenåpning ikke var økonomisk levedyktig, gitt anslåtte driftskostnader og verdens kobberpriser. Selskapet bemerket imidlertid at Mountain Mine «har betydelig uprøvd ressurspotensial».
Maskinhuset til Mountain Mine har siden 2003 gjennomgått konservering av Mining Heritage Trust of Ireland. Det fullførte bevaringsprosjektet og noe av det underjordiske gruvearbeidet var gjenstand for TV-dokumentaren «Townlands» på RTÉ One i 2005.
Daphne du Mauriers roman Hungry Hill (1943) er en fiksjonalisert fortelling om flere generasjoner av et mineeiende dynasti og basert løslig på Puxley-familiens historie.
Presidentbesøk
I 2007 ble prestegjeldet besøkt av Irlands president Mary McAleese for åpningen av Allihies Copper Mine Museum, til minne om områdets gruvearv. Museet holder til i kapellet bygget av gruvearbeidere fra Cornwall i 1845. Kobberårene ved Allihies ble oppdaget i 1812 og fungerte til 1884, og mange gruvekapteiner, gruvearbeidere og håndverkere fra Cornwall ble ansatt sammen med irer.
Landsbyen fikk også oppmerksomhet i juni 1990 da den ble valgt som ett av de første stedene Mary Robinson besøkte i sin vellykkede kampanje for valg som president i Irland.
Christen Seeberg
Christen Seeberg (født 26. juli 1880, død 26. august 1937) var en norsk forretningsmann og idrettsmann.
Seeberg var utdannet både merkantilt og militært. Han ble premierløyntnant i 1902 og kaptein i 1918. Han startet sportsforretning i Karl Johans gate 45 i Kristiania (Oslo) i 1914, og var fra 1916 også disponent ved Oslo Farveri.
Han var kjent for oppfinnelsen av en spesiell skibinding («Seeberg-patent»), som kom på markedet ca. 1925. Han var også kjent som fagmann innenfor skismøring.
Som friidrettsutøver representerte han Kristiania IF og Tjalve. Han vant 5 NM-gull i lengde, tresteg og stav i lengde i perioden 1898–1903. Han vant også det første skandinaviske mesterskapet i tikamp i Malmø i 1902. Senere var han aktiv som idrettsleder, blant annet som formann i Oslo Skøiteklub.
Fevik bad
Fevik bad er blitt betegnelsen på Fevik gård, som var en betydelig eiendom på Fevik på 1800-tallet, da «Fevig jernskibsbyggeri» – senere «Sørlandets skipsbyggeri» lå ved Fevikkilen.
Nåværende hovedbygning ble oppført av skipsreder Ole Boe i perioden 1859-1864. Tegningene til huset ble laget av den sveitsiske arkitekten Meinich, og det antas at det ble oppført av byggmester Heinecke.
På siste del av 1800-tallet ble det anlagt en have hvor det ble plantet en rekke utenlandske treslag, bl.a. et mammuttre (Sequoiadendron giganteum), og et ekte kastanjetre (Castanea sativa).
Eiendommen har senere skiftet eier flere ganger – bl. annet drev «Norsk Folkeferie» eiendommen på 1950- og 1960-tallet som et feriested, og bygget flere utleiehytter.
I dag er eiendommen i privat eie. Bolighuset er restaurert og i god stand, og huset fikk «Bygningsvernsprisen» i 1996. Byggets fasade og flere av trærne i haven er delvis vernet.
Gentile Portino de Montefiore
Han ble kreert til kardinal i mars 1300 av pave Bonifatius VIII.
Salhusfjorden
Salhusfjorden er en fjord i Bergen og Meland kommune i Hordaland. Den ligger mellom Salhus i sørøst og Frekhaug på Holsnøy i nordvest og starter der Byfjorden, som kommer sør fra Bergen sentrum, møter Herdlefjorden som kommer nordvest fra.
Salhusfjorden ender mellom Klubben i Knarvik i nord og Hordvikneset i sør. Fra her går Osterfjorden videre nordøstover, mens Sørfjorden går sørøstover.
Dag Klaveness
Dag Klaveness (født 29. august 1945, død 30. oktober 2020 ) var en norsk biolog og limnolog. Han var fra 1992 professor ved Universitetet i Oslo.
Klaveness var cand.real. i botanikk (spes. marin botanikk, 1971) og hadde doktorgradskompetanse (1978) på arbeider med mineraldannende mikroorganismer.
Giovanni Giorgio Trissino
Giovanni Giorgio Trissino (født 22. juli 1877, død 22. desember 1963) var en italiensk rytter som deltok i OL 1900 i Paris.
Trissino ble olympisk mester i høydehopp med hesten Oreste. Han delte tittelen med franske Dominique Maximilien Gardères på hesten Canéla, begge med høyden 1,85 meter. I lengehoppkonkurransen kom han og Oreste på andreplass med et hopp på 5,70 meter
Skjern Å
Skjern Å er ei elv i det vestlige Jylland i Danmark. Den er 94 kilometer lang, og Danmarks tredje lengste elv. Den har et nedbørfelt på 2 100 km², og med en middelvannføring på 36,6 m³/s er den Danmarks største elv regnet etter vannføring.
Korsett
Korsett er et plagg som benyttes for å gi torso en ønsket form av estetiske eller medisinske grunner (enten mens det bæres, eller med mer varig virkning). Både kvinner og menn har brukt og bruker korsett, men det er mest brukt blant kvinner.
Skjern Å
Elva har utspring i et lite tjern i Tinnet Krat i Vejle kommune, bare en halv kilometer nordvest for Gudenåens kilde. Den renner derfra mot nordvest og passerer gjennom innsjøene Rørbæk Sø (56 moh) og Kulsø (54 moh). Den renner deretter i vestlig retning og passerer like ved byene Brande, Tarm og Skjern, som den har navn etter. Elva munner ut i den sørøstlige delen av Ringkøbing Fjord gjennom Skjern Å-deltaet, som er Danmarks eneste elvedelta.
Korsett
I den senere tid er også ordet korsett brukt av moteindustrien om plagg som utseendemessig ligner på tradisjonelle korsetter, uten å faktisk fungere som det. Disse har gjerne hentet elementer fra korsetter, som snøring og spiler, men mangler korsettenes kroppsformende virkning.
Skjern Å
Store områder langs den nedre del av elva og dens tilløp, fra Arnborg til munningen i Ringkøbing Fjord var utpekt til å bli Skjern Å nasjonalpark. Planene ble imidlertid oppgitt igjen i mars 2012.
Embaúba
Embaúba er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Korsett
Etymologi
Ordet korsett kommer fra det franske ordet for kropp, corps, som igjen stammer fra latinske corpus. I middelalderen ble det franske ordet corset brukt om både jakker og kjoler, og også om kroppsrustning. Dagens bruk av ordet korsett rekker ikke lenger tilbake enn 1800-tallet.
Midjetrening
Det er en alminnelig feiloppfatning at det var vanlig å snøre inn titalls cm i midjen, men realiteten er at det kun var et fåtall som drev med såkalt midjetrening; systematisk strammere snøring av korsett med hensikt å oppnå en permanent smalere midje. Både salgstall fra korsettprodusenter og bevarte korsetter viser at de fleste ikke snørte inn mer enn 2,5-5 cm.
Historie
Fra slutten av 1300-tallet var det vanlig at motebevisste europeiske kvinner brukte kjoler som var snørt for å få dem til å sitte strammere og fremheve figuren. Etterhvert som moten i løpet av 1400-tallet endret seg fra helskårne kjoler til separate kjoleliv og skjørt ble det mer fokus på hvordan klærne satt på kroppen, og en god passform var lettere å få til dersom man hadde et fast underlag, i form av et stramt snørt kjoleliv.
Renessanse og barokk (1500- og 1600-tallet)
Det første ordentlige korsettet stammer fra den første halvdelen av 1500-tallet, da aristokratiske damer begynte å bruke spiler av hvalbarder som oppstiving i kjolelivene. Disse kjolelivene kunne ha snøring foran eller bak og være enkle eller dekorative, undertøy eller overtøy. Snørelivene hadde som oftest stropper, og noen snøreliv hadde også avtagbare ermer. Snørelivene på 15- og 1600-tallet gav overkroppen en konisk form, der bysten ble presset flat og midjen snøret inn. Fokus lå imidlertid på å oppnå den fasjonable rette formen på overkroppen, heller enn at midjen skulle være så smal som mulig. Det ble sagt at det trengtes hele 14 kilo hvalbarder bare til korsettene til dronning Christinas hoffdamer i Sverige.
Rokokko (1700-tallet)
På 1700-tallet hadde korsettene fortsatt en konisk form, men de ble nå skåret på en slik måte at bysten ble presset opp og frem, heller enn å bli presset flat. Skjæringen foran ble også dypere og midjen noe smalere.
Empire (sent 1700-tall og tidlig 1800-tall)
Den franske revolusjon i 1789 førte til store forandringer i motebildet. Med empiremotens inntog ble de tidligere århundrers rigide snøreliv kassert, og erstattet med korsetter hvis primære oppgave var å løfte og støtte bysten.
Victoria-tiden (1837-1901)
Etterhvert som midjen gradvis krøp tilbake på sin naturlige plass og ble mer definert, ble det igjen nødvendig med lengre korsetter og strammere snørt liv. Så lenge klesdrakten holdt seg smal, var korsettene lange, men da skjørtene ble videre på 1850- og 60-tallet ble de mye kortere. Korsettenes funksjon var nå å skape en smal midje. Korsettene hadde vanligvis en blanchett i front, og snøring bak. Frem til omtrent 1840 hadde de stropper. På dette tidspunktet var det også enerådende å forme korsettet ved hjelp av kiler, men på slutten av 1840-tallet var det noen som begynte å sy korsetter av en rekke paneler i stedet. Dette ble stadig mer populært, og etter omtrent 1880 ble ikke lenger korsettene sydd etter den tradisjonelle kile-metoden. Etter dette kunne imidlertid panelene ha isydde kiler i bysten eller ved hoftene, for å oppnå ønskelig form.
Da krinolinen på 1870-tallet ble kastet til fordel for køen, og kjolene ble formsydd rundt hoftene, ble det nødvendig med lengre korsetter. Disse korsettene, som gikk langt ned over hoftene, hadde en avrundet form. Fra 1880-tallet ble formen "hardere", med en skarpere overgang fra midje til hofte.
I perioden 1880–1900 nådde korsettbruken sitt høydepunkt. I 1886 ble det solgt over 52.000 korsetter i Storbritannia.
Den Edwardianske epoken (1901-1910)
Overgangen til det ny århundret kom med en endring i kvinners silhuett. I stedet for at korsettene snørte inn litt over alt, skulle de nå kun snøre inn i siden og ryggen. Fronten ble skåret rett. Denne silhuetten kalles S-linjen, og illustreres i figurene nedenfor. S-linjen hadde sitt høydepunkt i årene 1904-1905, etter dette begynte silhuetten gradvis å rette seg opp. Fra omtrent 1907 ble kjolene smalere, og korsettene fulgte utviklingen ved å bli enda lengre, i noen tilfeller så lange at det var umulig å sette seg ned med korsettet på.
Korsetter i herremoten
I likhet med kvinner har herrer også modellert kroppen for at den skulle samsvare med det rådende skjønnhetsidealet. En type herrekorsetter er kjent fra 1400-tallet, og det finnes referanser til at enkelte menn i militæret brukte korsetter på 1700-tallet, men det var ikke før den såkalte dandy-moten på begynnelsen av 1800-tallet at herrekorsetter ble populære blant motebevisste menn. Dette ble riktignok latterliggjort i datidens magasiner, og idealet med en smal midje forsvant fra motebildet på 1830-tallet. Korsetter ble likevel brukt både av herrer med noen kilo for mye og av menn i kavaleriet gjennom resten av 1800-tallet.
Diskurs
Diskurs (fra latin discursus, løpe frem og tilbake) betyr tale, samtale og drøftelse. I lingvistikken viser begrepet til strukturer som er større enn setningen og som ikke kan behandles innenfor rammene for grammatikkens regler. I samfunnsvitenskapene og i kulturforskningen oppfattes en diskurs som et språklig materiale knyttet til et gitt kulturelt felt og det settet med begreper, problemstillinger og formuleringer som ligger nedfelt i dette. Diskurs har også blitt brukt i utvidet forstand om ikke-språklig materiale.
Mer fagspesifikk bruk av diskursbegrepet
Innenfor litteraturvitenskapen og narratologien kan termen diskurs ha en mer spesifikk betydning, når den betegner måten en fortelling er fremlagt på, i motsetning til historien som ligger bak (altså handlingen, fabelen, plottet). Det er Gérard Genette som har introdusert termene discours og histoire brukt om dette skillet.
Språkforskeren Émile Benveniste skiller mellom språklige ytringer som implisere den som ytrer (discours) og de som ikke gjør det (récit).
Diskurs i samfunnsvitenskap og kulturforskning
Som et samfunnsfilosofisk og idéhistorisk begrep ble begrepet diskurs utviklet av Michel Foucault på 1960-tallet og framover. Her henviser diskurs til en institusjonelt fundert måte å tenke på. Diskursbegrepet framhever at det er en sammenheng mellom kreftene i samfunnet slik de materialiserer seg i institusjoner, i språket og i individets erkjennelse. Diskurs i en slik betydning er tett forbundet med forskjellige teorier om makt, hvor det å kunne definere diskursen ofte sidestilles med det å definere virkeligheten selv. Det foregår en stadig kamp om ordene som skal beskrive verden. Et eksempel kan være forskjellen mellom å bli kalt terrorist eller frihetskjemper.
Diskursanalyse
Den systematiske undersøkelsen av diskurser og diskursive fenomener kalles diskursanalyse. Innenfor lingvistikken skiller en gjerne mellom formell diskursanalyse (analyser av språklige strukturer større enn setningen), samtalsorientert diskursanalyse, og kritisk diskursanalyse (forkortelse CDA, en samfunnskritisk diskursanalyse delvis påvirket av Foucault). Innenfor samfunnsvitenskapen og kulturforskningen kan diskursanalyse være tro mot Foucaults diskursanalyse i dens forskjellige varianter, men samtidig finnes i andre former, f.eks. Laclau/Mouffes diskursanalyse. Bruken av diskursbegrepet innenfor litteraturvitenskapen og kulturteorien ble særlig utviklet innenfor den postkolonialistiske litteraturteorien, der en Foucault-påvirket diskursanalyse av kolonialismen (colonial discourse analysis) ble utført av Edward Said (som undersøkte orientalismen som diskurs) og andre.
Smil (album)
Smil er et musikkalbum med Petter Wavold, utgitt i 2005.
Ghana under Afrikamesterskapet i friidrett 2018
Ghana deltok som under Afrikamesterskapet i friidrett 2018 (utendørs) fra 1. til 5. august 2018 i Asaba i Nigeria.
Medaljevinnere
Medaljevinnere var:
Inger Pedersen
Inger Astrid Pedersen (født 3. mai 1936 i Flekkefjord, Vest-Agder) er en norsk journalist og politiker (Ap) fra Narvik. Hun var innvalgt på Stortinget fra Nordland i to perioder 1985–1993. Hun var også statssekretær i Miljøverndepartementet 1979–81 mens Rolf Hansen var miljøvernminister.
I det sivile liv var hun journalist i avisa Fremover, Narvik 1959-1985 og informasjonssjef i Narvik kommune 1993-1998.
Kretsreformen i Sachsen i 2008
Kretsreformen i Sachsen i 2008 (tysk: Kreisreform Sachsen 2008 og Kreisgebietsreform 2008), også kalt Forvaltnings- og administrasjonsreformen 2008 (tysk: Verwaltungs- und Funktionalreform 2008) var en reform av den administrative inndelingen i den tyske delstaten Sachsen som trådte i kraft den 1. august 2008. Reformen var den andre i sitt slag etter Tysklands gjenforening den 3. oktober 1990. En tidligere kretsreform ble gjennomført i årene 1994 og 1996.
Kretsreformen innebar at delstatens 22 kretser (Landkreise) gjennom sammenslåinger ble erstattet av 10 nye kretser, og at ordningen med 7 kretsfrie byer ble erstattet av 3 kretsfrie byer.
Reformen ble utarbeidet av en kommisjon fra delstatens kretser, kretsfrie byer og kommuner, og den 22. og 23. januar 2008 ble den vedtatt av det saksiske parlamentet i lov om omorganisering av landskretsene i Fristaten Sachsen og om endringer av andre lover.
Et forslag om å oppheve regjeringspresidentens embede ble ikke godkjent. Derimot ble embedet i § 6 av Lov om omorganisering av den saksiske forvaltning av 29. januar 2008 omdøpt til Landesdirektion.
Stadil Fjord
Innsjøen har et areal på ca. 17,1 km². Maksimal dybde er på ca. 2,5 meter. sammen med Vest Stadil Fjord og Ringkøbing Fjord utgjorde Stadil Fjord tidligere et sammenhengende område, men etter menneskeskapte oppdemninger er disse nå adskilt.
Hvallus
Hvallus (Cyamus boopis, eller også kalt: Paracyamus boopis) er en art i familien Cyamidae, innenfor den store gruppen av Caprelloidea, som i bredere forstand inngår i gruppen amfipoder (amfipoder). De er relativt nært beslektet med gruppen spøkelseskreps.
Den er fastsittende på huden til knølhval hvor den lever som parasitt. Larvene er planktoniske.
Siden de lever som snyltedyr på hvalen, er kroppen flattrykket, bakkroppen (abdomen) er nesten helt borte, og de tre bakre parene av lemmer har kraftige klør som den holder seg fast i hvalens hud med. Antenne på hodet er meget korte mens kjevene (mandiblene) er svært kraftige til å rive løs biter av huden fra hvalen.
Benign paroksysmal posisjonsvertigo
Benign paroksysmal posisjonsvertigo (BPPV), også kjent som godartet paroksysmal vertigo/svimmelhet og krystallsyke, er en sykdom som rammer labyrinten (vestibulum) og kan forårsake svimmelhet og balanseforstyrrelser som utløses av stillingsendringer. Oversatt til alminnelig norsk blir navnet på lidelsen godartet (benign) anfallsvis (paroksysmal) stillingsavhengig (posisjons) svimmelhet (vertigo).