cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vidar Lande (musiker)
Vidar Lande (født 19. januar 1949) er en norsk folkemusiker med utdanning i filosofi, som kommer fra Froland og Bygland i Aust-Agder. I 1975 ble han cand.mag. med fagene gresk grunnfag, norsk mellomfag og religionshistorie mellomfag. Lande tok i 1978 MA i filosofi ved Brock University, Ontario, Canada, og i 1990 PhD i filosofi ved Université d'Ottawa / University of Ottawa i Ontario, Canada. Han er kjent som en fremtredende formidler av folkemusikk og har mottatt flere priser for dette.
Folkemusiker og folkemusikksamler
Landes praktiske folkemusikalske virksomhet er i størst grad rettet mot rekonstruksjon av spillestiler i Setesdals- og Agder-området. Ved siden av dette har han også lært seg store deler av tradisjonen fra Telemark. Seks solo CD-er er laget med dette formålet. Han har i denne sammenhengen også transkribert store deler av den instrumentale folkemusikken i Agder og Telemark. En del transkripsjoner er tilgjengelige i publikasjonene Slåttar og spelemenn i Bygland (Norsk folkemusikksamling, 1983), og Otto Furholts Slåttar, med Kristiansand spelemannslag fra 2001.
I 2001 ble han tildelt Norsk folkemusikkfonds pris på 15 000 kroner, og juryen ga følgende begrunnelse:
For dobbel-CD-en Sordølen-slåtter og slåttestev fra Setesdal delte Lande Spellemannprisen 2004 i klassen folkemusikk/gammaldans med sangeren Gunhild Tømmerås. Han har ellers arbeidet med musikkarven etter reisende i Agder.
Vidar Lande har utgitt mange skriftlige publikasjoner om folkemusikalske og filosofiske emner (blant annet i eksistensfilosofi, religionsfilosofi, etikk og estetikk).
Puerto Rico under Sommer-OL 2008
Puerto Rico under Sommer-OL 2008. Tjueto sportsutøvere, sytten menn og fem kvinner fra Puerto Rico deltok i åtte grener under Sommer-OL 2008 i Beijing. De vant ingen medaljer. Bokseren McWilliams Arroyo var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Ut mot havet
«Ut mot havet» er en sang utgitt sommeren 1988 av artisten Rune Rudberg. Albumet sangen var på lå på VG-lista fra uke 27 til 45, hvor den hadde flere av ukene på annenplass og én uke på førsteplass.
Melodien ble først utgitt i 1986 av den tyske gruppen Mixed Emotions under tittelen «You Want Love (Maria, Maria)».
Gamasje
Gamasje er en fot- og beinbekledning av ulikt snitt som blir båret over skotøy og nederst på beinet for å beskytte sko, strømper og buksebein mot vann, skitt og kulde. Gamasjer er vanligvis formet som en strømpe uten såle eller fotstykke og trekkes på som en sokk eller festes med remmer, lisser eller knapper i sidene og med en stropp under foten. De kan være lave eller høye og dekke bare vristen og ankelen eller også gå opp på leggen eller over kneet. Gamasjer har tradisjonelt blitt laget av lin, ull eller lær.
Gamasjer brukt til beskyttelse mot snø for eksempel på ski kalles i Norge også for snøsokker eller østerdalssokker. De var tradisjonelt laget av bomull, lerret, lær eller vadmel. Den korteste varianten dekker åpningen av støvelskaftet for å hindre snø å trenge ned i støvelen, mens den lengste går rett under eller rett over kneet. Militære skiløpere på 1700-tallet hadde en langt type som gikk over kneet. En del av gamasjen gikk fremover fotbladet og ble holdt på plass av en rem under foten. Gamasjer av vadmel isolerer godt, mens bomull eller syntetiske materialer kan gi vindtett stoff. Vadmel er egnet i skogsterreng og i lavlandet. Østerdalssokker omtales til dels som knelange gamasjer til bruk på fjellet. Østersdalssokker beskrives til dels som snøsokker av skinn og var særlig egnet i våt kram snø. Norsk skogsarbeidere brukte tidligere snøsokker som de kjøpte hos skomakeren.
Norske soldater som på 1700-tallet brukte knebukser hadde samtidig lange trange gamasjer kalt støvletter.
Historikk og typer
Gamasjer har røtter tilbake til løse hosebein og overtrekksstrømper av lær. Den «moderne» typen som er uten såle har vært i bruk fra cirka år 1600. En slik gamasje dekket hælen, vristen og en del av leggen. Høye gamasjer, etter prøyssisk forbilde, var en fast del av infanteristuniformen på 1700-tallet. Senere ble lavere gamasjer som gikk til nedenfor knærne, vanlige. Gamasjer er fotsatt i bruk i flere moderne militære feltuniformer, blant annet den britiske battledressen.
På slutten av 1800-tallet og inn på 1900-tallet ble korte gamasjer over blanke svarte sko en del av finantrekket for herrer i vestlig mote. Gamasjer inngikk da i sterotypien av hvordan kapitalister kledte seg. Dette lever videre i for eksempel tegneseriefiguren Onkel Skrues bruk av flosshatt, spaserstokk og gamasjer. Tilsvarende gamasjer ble også brukt av fornemme damer som del av et fritidsantrekk.
Sportsgamasjer
Høye eller lave, vind- og vanntette gamasjer av forskjellig type har lenge vært vanlig del av et moderne turantrekk. Det gjelder særlig for skigåere og fjellklatrere som trenger beskyttelse mot vind og regn og for hindre snø og annet å komme ned i støvlene eller gjøre strømper og bukser for våte. Ikke sjelden blir slike gamasjer båret sammen med knebukser.
Leggings
Kraftigere gamasjer av lær kan brukes istedenfor ridestøvler med lange støvleskaft eller som beskyttelse av håndverkere og industriarbeidere som arbeider med for eksempel smiing og støping.
Høye gamasjer av bøyelig lær, gummi eller seilduk til sports- og friluftsbruk, kan på norsk også kalles leggings.
Dyregamasjer
Det finnes også beskyttende ridegamasjer for hester.
Etymologi
Det norske ordet gamasje kommer fra det danske gamache, tyske gamasche eller kamasche og det franske gamache, ord som igjen stammer fra det spanske guadamací og det arabiske gild gadamasiy som egentlig betyr «lær fra byen Ghadames i Libya». Gamasjer har også feilaktig blitt omtalt som gramasjer i muntlig norsk og dansk.
En «gamasjehelt» (etter det tyske Gamaschenheld) har vært en nedsettende betegnelse på en slags militær stuegris som er mer opptatt av parader og pedantisk eksersis enn virkelig kamp.
Spats og gaiters
Lave gamasjer som bæres under buksebeina, blir på engelsk gjerne kalt spats. Det er en kortform av spatterdashes, et ord som oppstod i 1680-årene og opprinnelig betegnet knehøye plagg som skulle beskytte strømper og bukser mot «sprut og flekker» fra søle og vann når en red til hest. Lange gamasjer som bæres over buksene, kalles i dag gjerne gaiters på engelsk (etter det franske guêtre). Gaiters betegner også blant annet lærsko med overstykke i tekstil.
Militære gamasjer kan kalles anklets, et ord som også er brukt i norsk (i entall anklet).
Stamford Hill
Stamford Hill er et område i den nordlige delen av distriktet Hackney i nordøstlige London. Det er lokalisert rundt 8,8 km nordøst for Charing Cross. Området er kjent for å ha en av de største grupper av hasidiske jøder i Europa. De i Stamford Hill pleide å bli referert til som «ultra-ortodokse», men betegnelsen «hasidisk» er i økende grad foretrukket på 2010-tallet.
Historie
Utviklingen av området begynte rundt år 1800, og i løpet av det neste århundret ble det reist mange eksklusive boliger der. London Road ble et viktig kommersielt senter for den voksende befolkningen. Det ble opprettet togforbindelse, og omkring 1880 ble det også laget forbindelse mellom trikkene fra Nord-London og Hackney-trikkene, slik at Stamford Hill ble et viktig knutepunkt.
Ankomsten av trikk og tog i 1872 førte til et omfattende byggeprogram som etablerte dagens bybilde i Stamford Hill, inkludert butikkene i Dunsmure Road ved 1884. Fra denne tiden og framover, særlig etter 1920-tallet, flyttet mange jøder hit fra Londons East End, og innvandret fra Øst-Europa. Flere synagoger ble etablert og en del eldre hus ble omformet til jødiske skoler. I Union of Orthodox Hebrew Congregations, en paraplyorganisasjon for hasidiske jøder, ble etablert her i 1926, og det ble magnet for de som praktiserte en streng jødedom og som flyktet fra stalinisme og nazisme i Europa. Tilflyttingen fra andre deler av London holdt seg også, og etter den andre verdenskrig bosatte mange av de som hadde mistet sine hjem i andre bydeler i nye boliger der. Blant kjente hasidiske ledere i Stamford Hill finner man Shotzer Rebbe og rabbi Chanoch Dov Padwa som bodde der fra 1955 og var Union of Orthodox Hebrew Congregations' åndelige leder inntil sin død i 2000.
Det moderne Stamford Hill
Antallet hasidiske jøder er beregnet til rundt 30 000 og vokser med 5 prosent i året. Det er det største hasidiske samfunn i Europa, og referert til som a square mile of piety, «en kvadratmile med gudsfrykt». Båndene til slekters opprinnelseland, særlig i Øst-Europa, har blitt bevart av mange både i klesvalg og form for gudsdyrkelse. Det er også mange som har sterke bånd til jødiske samfunn i andre land. Den største menigheten er Satmar, som har fem synagoger og flere tilknyttede menigheter. Den nest største er Belz, som har to eller tre synagoger. Totalt er det antatt at det er over femti synagoger i området, som også trekker til seg troende fra Stoke Newington, Upper Clapton og Tottenham.
Området har en sabbatsherold, som ved inngangen til sabbaten og høytider spiller jødisk musikk, en lokal versjon av sabbatssirenen som brukes i israelske byer. Det er også en egen redningstjeneste, Hatzola (hebraisk for «redning»), som drives av frivillige. På grunn av spesielle matregler er det et stort antall butikker som selger koshermat.
Hasidiske familier har gjennomsnittlig 5,9 barn, hvilket er omkring to og en halv gang landsgjennomsnittet. Dette har ført til at mange familier i området lever i overfylte leiligheter. Bydelsforvaltningen benytter seg av nasjonale retningslinjer for byplanlegging, hvilket legger begrensninger på bygging av flere boliger. Dette har ført til konflikt mellom forvaltningen og det jødiske samfunnet representert ved Union of Orthodox Hebrew Congregations.
En løsning som har blitt foreslått er å opprette et nytt ortodokst jødisk samfunn med omkring 300 hjem i Milton Keynes. Mange ønsker ikke å forlate Stamford Hill, blant annet fordi man der finner alt man trenger for å kunne leve i tråd med hasidiske regler, men samtidig er det klart at det er svært stort press på området.
The Long Road
The Long Road er det fjerde albumet til det canadiske rockebandet Nickelback. Albumet ble gitt ut 23. september 2003.
Albumet solgte mindre enn forgjengeren Silver Side Up, men var likevel en storselger med over 3 millioner solgte eksemplarer i USA og totalt 5 millioner i hele verden. Dette var forøvrig siste album til trommeslager Ryan Vikedal som kort tid etter ble byttet ut med Daniel Adair.
Robert Merton
Robert Merton er navnet til flere personer:
1091 Spiraea
1091 Spiraea er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 26. februar 1928 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Maria Garland
Maria Garland (født 16. mai 1889 i København, død 26. oktober 1967) var en dansk skuespiller.
Zinha
Antônio Luís Naelson Matías (født 23. mai 1976 i Itajá), bedre kjent som Zinha, er en brasiliansk-født meksikansk tidligere fotballspiller mest kjent som offensiv midtbanespiller for Deportivo Toluca i perioden 1999 til 2017 og for.
Maria Garland
Av hennes teaterroller huskes blant annet Magdelone i Henrich og Pernille (Holberg), Else Skolemesters i Barselstuen (Holberg), Fru Krans i Eventyr paa Fodreisen (Hostrup), Tante Et i Skærmydsler (Gustav Wied) og Marta Boman i Swedenhielms (Hjalmar Bergman). I Colombe (Anouilh) spilte Maria Garland først den lille rollen som Madame Georges, men rykket seinere opp i hovedrollen som Madame Alexandra.
Svenska Publishing-Priset
Svenska Publishing-priset er en svensk bokpris som deles ut årlig av Populär Kommunikation. Første gang var i 1990.
Suttungteatret
Suttungteatret var et teater på Tangen i Hedmark som bygget på av Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid, Suttung - et arbeid hun gikk i gang med etter annen verdenskrig. Den delen av kulturarbeidet som satset på teateroppsetninger, kalte seg Suttungteateret da det flyttet inn på det nye Tangen Samfunnshus i 1965. Etter råd fra politikeren og tangsokningen Odvar Nordli, som kjente til Refling Hagens arbeid, ble samfunnshuset utstyrt med en scene som svarte til Riksteaterets c-scene.
Mottoet for virksomheten var «Teateret for dikteren, og dikteren for folket». Det ble primært satset på dramatikk som var forsømt av institusjonsteatrene. Alle skuespill ble satt opp i full lengde uten strykninger, og med teksten som bærende element. Forestillingene ble til på dugnad, med prøver i helger og ferier, og spilt for et ikke-betalende publikum. All inntekt kom til å begynne med gjennom loddsalg og gaver, men teatret fikk etter hvert offentlig støtte fra kommune og stat, og fra skuespillerne som bidro med honorarer for oppdrag de hadde utenom teatrets store oppsettinger. I 1979 ble teatret tildelt Hedmarksprisen. Med Ingeborg Refling Hagens død i 1989, kan man si at Suttungteatrets tid var over, selv om enkelte krefter prøvde å fortsette virksomheten i mindre format.
Forhistorie
Suttungteatret har en forhistorie fra 1920- og 30-tallet. Da oppsto det på Ekeberg i Østre Aker (nå innlemmet i Oslo) en aktiv gruppe kunstnere og kulturarbeidere som kalte seg «De unge» eller «Kinck-Wergelandteateret». Pressen gav gruppen navnet «Ekebergkolonien». Ingeborg Refling Hagen var den drivende kraft, i samarbeid med malerinnen Birgit Abrahamsen, som hadde teatererfaring. De prøvde å bevege Nationaltheateret til å sette opp Hans E. Kincks lyriske drama Bryllupet i Genua, men da det ikke lyktes, gikk de i gang med å sette det opp med egne krefter. Noen av disse hadde teater- og skuespillererfaring. Birgit Abrahamsen tok seg stort sett av instruksjon og regi. Billedhuggeren Gunnar Janson hadde ansvaret for kulisser, og Eivind Groven hadde komponert musikken. I 1926 kom Bryllupet i Genua opp på Majol-teatret i Oslo, og i 1930 satte gruppen opp Wergelands diktverk Spaniolen.
Teaterhistorikeren Kristin Lyhmann skriver:"«Man kan si at det hele begynte med Kinck-Wergelandteateret i 20-åra. Men man kan også si at det begynte i 1932 da Ingeborg [Refling Hagen] ga ut sin første diktesamling, Jeg vil hem att. Fra da av slapp hun seg selv løs på scenen som oppleser. Hun skrev monolog på monolog for én kvinne. Tenk på «Lørdagskveld», «Jeg har møtt en engel», «Hvor kom vi fra», «Den syvende dag». Diktene må jo være tenkt for teater – og det var jo også slik hun brukte dem. [...] Da Suttungarbeidet kom i gang etter krigen, varte det ikke lenge før diktene ble satt opp dramatisk. [...] Suttungteaterets historie henger nøye sammen med hvordan Ingeborg hele tiden har søkt nye veier i det å formidle åndsliv.»"Om teaterarbeidet før okkupasjonen 1940-45, kan man bl.a. lese i Ingeborg Refling Hagens bok De unge (1979). Om arbeidet etter okkupasjonen har hun fortalt i Løftet må holdes (1981).
Suttungs husteater
En del av Ingeborg Refling Hagens litterære arbeid med barn og voksne etter okkupasjonen besto i å lage sceneframføringer av dikt, prosatekster (f.eks. noveller og romaner), scener fra skuespill, men også hele skuespill. Dette var tida for Suttungs husteater som ambulerte mellom private hjem og offentlige lokaliteter. Stuegolvet i Refling Hagens hjem Fredheim, fungerte som scene for mange framføringer. Fra slutten av 1940-årene og framover ble teaterarbeidet drevet av Refling Hagen selv, av og til var også Birgit Abrahamsen inne i bildet som instruktør, fram til sin død i 1961. I samband med det årlige Wergelandstevnet 17. juni, ble det satt opp Wergeland-farser, om formiddagen ble noen av disse ble framført utendørs. Tallrike framføringer så dagens lys på Fredheim, som mer og mer utviklet seg til å bli et studie- og kultursenter. Her satte man blant annet opp Hans E. Kincks skuespill Den siste gjest i 1963. I tidligere år hadde man spilt første akt, deretter to akter, og endelig hadde man fått opp hele det enorme dramaet om den italienske skandaleskribenten Pietro Aretino (1492-1556). "«Forestillingen varte fra midt på dagen til sene kvelden. Skuespillernes gjennomsnittsalder var knapt 20 år. Hun [IRH] hadde selv lært dem opp fra grunnen av, og flere var kommet langt. Alle store mannsroller ble spilt av unge jenter. Dette var begynnelsen til Suttungteateret, som med sine bedrifter har skapt ikke så rent lite norsk teaterhistorie.»"Refling Hagen var lenge alene om instruksjon og regi, Birgit Abrahamsen var imidlertid involvert i arbeidet med første akt. Neste kjempeprosjekt var Mot karneval av Kinck. Også denne forestillingen ble bygd gradvis opp nedenfra, over to år. Det ble spilt i sin helhet ved urframføringen på Tangen samfunnshus ved Kincks hundreårsjubileum i oktober 1965. Nå hadde Refling Hagen fått en medarbeider i Torleif Kippersund som var i stand til å gi henne avlastning med instruksjon og regi, og flere begavelser kom til.
Eva Stensrud
Stensrud kom med romanserien Storgårdsfolk på forlaget Cappelen Damm i 2001. Ved inngangen av 2012 vil det være utkommet til sammen 53 bøker i serien. De siste årene har Stensrud sluttet som lærer og viet seg helt til skrivingen.
Suttungteatret
Suttungteaterets glanstid
Arbeidet og tidspresset var betydelig – med leseprøver og øving på kveldstid, prøver fra fredag-søndag gjennom hele året, og uker med prøver og studier i alle ferier. Teatret hadde i sin mest aktive periode rundt 4-7 premierer pr år. Skuespillerne kom til teaterprøvene fra hele østlandsområdet, og ble innlosjert på Fredheim og i hjemmene til de av skuespillerne som hadde slått seg ned i nærheten. Flere sentrale skuespillere, som Kristin Lyhmann og Gudmund Groven, dengang ansatt ved Telemark teater (1975-80), pendlet ukentlig til prøver og forestillinger, det samme gjaldt Torleif Kippersund, en periode ansatt ved Det norske teatret, og hans familie.
Publikum kom fra fjern og nær, og det ble jevnlig satt opp busser fra Oslo til Suttungteatrets forestillinger. Til høydepunktene i teaterets historie hører forestillingen Den sidste gjest, med Torleif Kippersund i hovedrollen som skandalejournalisten Pietro Aretino, og to ulike oppsetninger av Kincks Driftekaren, begge ganger med Torleif Kippersund i hovedrollen, Wergelands sørgespill Barnemordersken med Kristin Lyhmann i tittelrollen, og Mot Karneval av Kinck med Svein Gundersen som hovedfiguren Niccolo Machiavelli. Flere episke verk ble satt opp på Suttungteatrets scene, som Mot Ballade av Kinck, Brudgommen og Vi må greie oss selv av Ingeborg Refling Hagen. Hennes drama Vi løfter de lenkede hendene våre om Andrew Furuseth, som Suttungteatret framførte i Hedmarksmuséets aula i 1989, ble den siste store forestillingen i det vi kan kalle Suttungteatrets glanstid.
Til enhver tid bodde det en «kjernestab» på Fredheim. Denne staben jobbet med studier, kultur og teaterarbeid. Driften av Suttung forlag, kultur- og teaterarbeidet var avhengig av den staben som til enhver tid holdt til på Fredheim.
Nybrottsarbeid
I boka Henrik Wergeland Såmannen, som kom ut i samband med Wergelandfeiringen i 2008, utarbeidet Kristin Lyhmann en oversikt over sceneframføringer av Wergeland. Wergelands dramatikk, større Wergelanddikt, og store deler av Wergelands kosmologiske dikt Mennesket, fikk sceniske framføringer på Suttungteatrets scene, likeså diktsyklusen Jødinden. I tillegg til arbeidet med Wergeland ble nesten alle Kincks dramaer oppført, blant dem de store skuespillene med handling fra renessanse og tidlig barokk. Det ble også satt opp skuespill av forfattere som Gunnar Heiberg, Jonas Lie, Henrik Ibsen, Amalie Skram, H. C. Andersen, Charles Dickens, greske tragedier som Perserne, Medeia og Ifigineia, i gjendiktning av Egil Kraggerud.
Parallelt med de større framføringene på Suttungteatrets scene, fortsatte tradisjonen med husteater, og i flere år arrangerte Suttungs husteater ikke bare framføringer i området rundt Tangen og Hamar, men flere steder i Oslo, Bergen, Hemsedal. Særlig ble en stor leilighet i Ole Vigs gate i Oslo, der teatret fikk disponere tre stuer på rad, med plass til rundt 100 publikummere, flittig brukt. Verk som Det befriede Europa og Den engelske Lods av Wergeland, noveller av Kinck, Mot Kveld av Trygve Andersen, De som var 14 av Aslaug Groven Michaelsen ble oppført her. Også H.C.Andersen-eventyr, Johannesevangeliet, Apostlenes gjerninger, Dronning Vastis gjestebud av I.R.Hagen, Ordets speil av Søren Kierkegaard, utdrag som Ibsens verk Brand og Peer Gynt, Hugos De elendige og Dickens To byer, såvel som lyrikk- og musikkvelder mm. ble arrangert som husteaterkvelder.
I sin magistergradsavhandling fra 1986 har Kristin Lyhmann laget en oversikt over alle oppførelser ved Suttungteatret. Også Svein Gundersen har skrevet om sitt arbeid med Kinck og Wergelands dramatikk, og om arbeidet med Ingeborg Refling Hagens politiske diktning for scenen.
Suttungteateret drev nybrottsarbeid på flere plan. En del av skuespillerne tok etter hvert kunst- eller skuespillerutdanning, flere ble pedagoger, og de som tok embetseksamen valgte gjerne å gå videre med det stoffet de hadde satt seg inn i gjennom teaterarbeid, studieleirer, lesesirkler og individuelle prosjekter tilknyttet Suttungteatrets virksomhet. Større og mindre avhandlinger på ulike nivå som er blitt produsert ved universitet og høgskoler har viktige forutsetninger i dette miljøet.
Nyere historie
Etter Ingeborg Refling Hagens død i 1989, valgte mange av de sentrale kreftene i teatret å satse på egen virksomhet, og Suttungteatrets faste ensemble ble oppløst. Noen av Ingeborg Refling Hagens slektninger fortsatte arbeidet i mindre format, her var hennes niese Aslaug Groven Michaelsen sentral. Denne virksomheten ble holdt oppe med den offentlige støtten Suttungteatret i sin tid hadde opparbeidet. Blant framføringene var Wergelands eventyrfarse Lyv ikke!, Christendommens første store Seier fra Mennesket, og en serie dramatiserte Kinck-noveller. Arenaen for forestillingene var fortsatt Tangen samfunnshus. To byer av Charles Dickens fikk imidlertid sin første oppførelse i Teatersalen i Rosenkrantz gate i Oslo.
Ingeborg Refling Hagens arvinger åpnet hennes hjem Fredheim som museum, forsøksvis drev de dette privat noen år, og fikk da bygget en erstatning for det gamle vognskjulet på eiendommen. Dette nye uthuset ble kalt Uteksti, og ble finansiert av innsamlete midler fra Suttungteatrets skuespillere på 1970- og 80-tallet; bygningen kan best karakteriseres som et låveteater.
Da statsstøtten falt bort, ble kreftene konsentrert om å holde oppe det årlige Wergelandstevnet 17. juni, fremdeles med noe offentlig støtte fra Stange kommune. Uteksti dannet rammen om opplesninger, sceneframføringer og foredrag av ymse slag. Wergelands tidlige skuespill, som det Holberg- og Cervantesinspirerte Øllegaard Frøken, var gjengangere. Man antar at Wergeland var 12-14 år gammel da han skrev disse arbeidene, og de unge aktørene som framførte dem, var omtrent på samme alder. Wergelands mer avanserte farser, så som Engelsk Salt, Irreparabile Tempus, Lyv ikke! og det store frihetsdiktet Det befriede Europa, er også satt opp i nyere tid - en særlig begivenhet var det da Jan van Huysums Blomsterstykke fikk sin sceniske urframføring. I en del år ble Wergelandfeiringen flyttet fra Fredheim til Tangen samfunnshus.
Kleppe-pakke
«Kleppe-pakke» er et uttrykk som oppstod på 1970-tallet som en betegnelse på vanlige tiltak fra regjeringen for å få inntektsoppgjøret til å gå opp, uten at det oppsto konflikter. Navnet «Kleppe» viser til den kjente politikeren og daværende finansministeren Per Kleppe. Hensikten med Kleppe-pakka var blant annet å forhindre inflasjon.
Suttungteatret
Tidligere medarbeidere
Flere av skuespillerne fra Suttungteaterets glanstid driver i dag egen virksomhet. Eksempelvis satset Torleif og Anne-Gry Kippersund og deres sønn, skuespilleren Anders Kippersund, en årrekke på arbeidet med Barne- og Ungdomsteatret på Tangen. Torleif Kippersund opprettet også en Novellesalong, der han gjennom flere år framførte Kinck-noveller - et resultat av denne virksomheten er en rikt utstyrt lydbok med de elleve novellene fra samlingen Flaggemusvinger. Torleif Kippersund var i flere år fast medarbeider ved Kinck-dagene i Strandebarm som oppleser, skuespiller/instruktør og foreleser. Anders Kippersund har vært leder for Turnékompaniet fra tidlig 1980-tall, med i gruppen er hans skuespillersøsken Inga-Live Kippersund, Peter Kippersund, og Jonas Kippersund. Gruppen er prisbelønt og har turnert over hele landet; de driver Hamar teater, en viktig kulturarena på Hamar. Turnékompaniet spiller Shakespeare som sommerteater ved Atlungstad Brenneri, og på Hamar teater har gruppen hvert år Høstkomedie og Romjulsteater på sitt repertoar, i januar arrangerer teatret festivalen Monofon.
Kleppe-pakke
Per Kleppes selvbiografi (utgitt 2003) fikk også navnet Kleppepakke.
Suttungteatret
Tidligere medarbeidere
Dramatiker, regissør og skuespiller Svein Gundersen har blant annet vært regissør i Hedmark Teater, Klomadu teater, Teaterforum, og han har arbeidet som frilans regissør i mange sammenhenger, også internasjonalt. Han er særlig kjent for sine store, visuelle landskapsforestillinger, og flere av hans forestillinger for barn og unge har turnert over store deler av landet. I en tiårs-periode var han leder av UNIMA-Norge, han initierte og ledet da Fri Figur (nå: Go Figure!) - biennale for norsk figurteater, og var en årrekke engasjert i UNIMAs internasjonale arbeid. Som professor i drama og teater på Oslomet initierte og ledet han studiet i figurteater som tilbys ved universitetet. Han driver egen virksomhet i Kulturproduksjoner, sammen med skuespiller og dramatiker Karen Høie. Karen Høie har hatt oppdrag ved flere regionteatre og vært tilknyttet Teaterverkstedet på Trikkestallen i Oslo, Klomadu teater og Teaterforum.
Gudmund Groven var ansatt som skuespiller ved Telemark teater (nå: Teater Ibsen). Han startet så, sammen med Kristin Lyhmann, Campbellerteatret, og drev dette noen år, før han ble tilsatt ved Østfold Teater, der han arbeidet en årrekke. Kristin Lyhmann videreførte sin virksomhet som teaterhistoriker og dramatiker. Kristin Lyhmann og Gudmund Groven etablerte i 2009 Nes Lenseteater, som med sine utendørs forestillinger på nybygd scene i vannkanten ved Glomma har vakt stor begeistring.
Skuespillerne Svein Hellesøy og Hilde Kveim startet Teater 82 og drev denne gruppa i noen år. Etter endte teaterstudier i Frankrike og Italia var Kveim i flere år med som skuespiller i Turnékompaniet. Sigrid Salen var sentral i opprettelsen av Wergelandakademiet, og drev noen år teatervirksomhet i Oslo, under navnet Paulinateatret. Vidar Olaussen initierte, og var i en 15års-periode arrangør for den spektakulære Høyfjellskonserten ved Rondane, han var med å starte opp Peer Gynt på Gålå og Kristinspelet på Sel, og er pt med i grupperingen sceneGundbrandsdal, mens Åse Grøan ble pionér i virksomheten til sykehusklovnene i Bergen. Karin Sveen, Heidi Bonde, Frøydis Alvær og Kirsti Birkeland fortsatte sin forfattervirksomhet, Kirsti Birkeland var også aktiv som forteller, og Frøydis Alvær drev en årrekke Teaterverkstedet for barn og unge på Røa. Andre, som Ingrid Book, Knut Thorstensen, Dag Leversby, Valborg Maria Sirnes og Øyonn Groven Myhren er blitt profesjonelle billedkunstnere eller musikere, Valborg Maria Sirnes har også vært aktiv som forteller og kunstformidler.
Som det har vært sagt, er fruktene av Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid uoverskuelige. Mange av skuespillerne har drevet aktivt litteratur- og teaterarbeid med barn og unge, så som Brita og Oddvar Halrynjo, Ive Skalmerud Larsson, Anne Jorunn Kydland Lysdahl, Gunnar Steen, Siri Lappegård, Beate Kraggerud m.fl. Også virksomheten til Wergelandakademiet og Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim blir drevet av tidligere elever av Ingeborg Refling Hagen.
Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim
Foreningen «Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim» kjøpte eiendommen Fredheim i 2015, bygningene var da i forfall. Foreningen arbeider for å restaurere og bevare forfatterens unike kunstnerhjem, og igjen gjøre det til et levende kultursenter. Restaureringsarbeidene på hovedhuset er kommet langt, Kulturlåven er blitt oppgradert, og tilknyttet denne er reist et moderne servicebygg, tegnet av arkitekt Tore Lahn. Kulturhuset Fredheim arrangerer et variert program med forfatterbesøk, foredrag, lesekvelder, dramalesing, konserter, teaterforestillinger, forteller- og opplesingskvelder, temporære utstillinger. Arrangementene blir avholdt både i selve kunstnerhjemmet Fredheim, og i Kulturlåven, der foreningen også arrangerer temporære kunstutstillinger. Kulturhuset Fredheim disponerer to faste utstillinger: Utstillingen «Jeg foretrekker lyset - en forfatter, et århundre» om Ingeborg Refling Hagens liv og virksomhet, har lånt sin tittel fra et av forfatterens dikt, og er laget av Svein Gundersen (idé, tekst) og Tore Lahn (design). Utstillingen "Wergeland i 200" er en gave fra Nasjonalbiblioteket og biblioteket ved Universitetet i Agder. På foreningens webside kan man lese om Fredheims omfattende kulturarbeid, og om bakgrunnen for dette. Foreningen står som arrangør av den årlige Wergelandsfeiringen på Tangen, som igjen er flyttet hit, og vokser. Stedet er også arena for «Ingeborgdagene», en kulturfestival som Stange kommune arrangerer i samarbeid med Ingeborg Refling Hagens kulturhus Fredheim.
Lilly Bølviken
Karriere
Lilly Henriksen vokste opp i Arendal og ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1942. Hun arbeidet deretter som sekretær i Statens prisdirektorat 1942–1945 og ble i 1945 dommerfullmektig i Sør-Hedmark. Samme år ble hun gift med høyesterettsadvokat Magne Bølviken. I 1946 vendte hun tilbake til Statens prisdirektorat som kontorsjef ved distriktskontoret for Hedmark og Oppland 1946–1952. Hun ble i 1952 byrettsdommer i Oslo byrett, som tredje kvinne, og var i flere år byrettens eneste kvinnelige dommer. I kraft av dette var hun en av Norges fremste kvinnelige jurister på den tiden.
Hun var dommer i Høyesterett fra 1968 til 1984. Da hun i 1968 tok sete som høyesterettsdommer måtte man endre på måten man tiltalte Høyesterett når man åpnet forhandlingene i en sak. Tidligere ville prosessfullmektigen åpne med: «Høyst ærverdige herrer, rikets øverste dommere.» Dette ble endret til den kjønnsnøytrale tiltaleformen man har i dag: «Høyst ærverdige rett, rikets øverste dommere.»
Lilly Bølviken var aktivt engasjert i kvinnesaken særlig i 1950- og 1960-årene; hun var i tolv år (1954–1966) medlem av landsstyret i Norsk Kvinnesaksforening og var foreningens 1. nestleder 1960–1966; foreningens leder i de seks årene hun var nestleder var senere likestillingsombud Eva Kolstad.
Hun var formann for Ekteskapslovutvalget som i 1986 la frem forslag til nye lovregler om inngåelse og oppløsning av ekteskap i ekteskapsloven. leder for tilsynsrådet for Bredtveit fengsel, medlem av kontrollkomiteen for Landsbanken og leder for Stortingets billighetserstatningsutvalg.
Bølviken ble tildelt Den Kongelige Norske St. Olavs Orden i 1978. Hun døde i 2011.
Chronicles: Vol. One
Chronicles: Vol. One (Memoarer: Del 1) er den første delen av Bob Dylans planlagte boktrilogi.
Boken ble utgitt 5. oktober 2004 av Simon & Schuster, i Norge er den utgitt av Damm. Boken har 304 sider og dekker utvalgte punkter i Dylans liv. Boken var en av fem finalister for å vinne National Book Critics Circle prisen i biografisjangeren for utgivelsesåret 2004.
I et intervju med Rolling Stone, fortalte Dylan at han var veldig rørt av bokens positive respons. «Most people who write about music, they have no idea what it feels like to play it. But with the book I wrote, I thought, The people who are writing reviews of this book, man, they know what the hell they’re talking about. It spoils you … they know more about it than me. The reviews of this book, some of ’em almost made me cry—in a good way. I’d never felt that from a music critic ever.» Det er kjent at Dylan jobber med ett nytt bidrag til den planlagte trilogien sin.
Lydboken er lest av skuespilleren Sean Penn
1092 Lilium
1092 Lilium er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 12. januar 1924 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Pierino Gamba
Piero Gamba, også kjent som Pierino Gamba, (født 16. desember 1936 i Roma, død 30. januar 2022 i New York) var en italiensk dirigent. Han begynte sin musikalske utdannelse da han var 8 år gammel, og dirigerte sin første konsert etter bare et halvt år. Gamba besøkte Oslo i 1948 og i 1949.
University of Tennessee
University of Tennessee (forkortet UT) er et delstatseid universitetssystem, og et land-grant-universitet i Knoxville i delstaten Tennessee i USA. Det ble opprettet i Knoxville som Blount College i 1794, og fikk avdeling i Chattanooga i 1886 (Grant College). Siste campus – i Martin, kom til i 1900 (Hall-Moody Institute).
Læresteder og skoler
Skolene og de underlagte campusene omfatter blant annet:
Ved universitetet var det 44 717 studenter og 2 804 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene i snitt om lag US$ 5 500 for studenter folkeregistrert i Tennessee, avhengig av studiested. Studiene gis opp til doktorgradsnivå, men i Martin kun til mastergradsnivå.
Ernest Rude
Ernest Rude (født 23. januar 1871, død 22. mars 1948 i Oslo) var en norsk fotograf. Han var gift med Margrethe Arneberg (1876–1954), og sammen fikk de barna Ingerid, Rolf (1899–1971), Alfhild, Kari og Aase.
Etter utdannelse hos sin far, fotograf Christoffer Gade Rude (1839–1901), hos Dahllöff i Stockholm og senere i Tyskland, kom han hjem og bestyrte sin fars fotoforretning i Christiania, Rude Foto. Fra 1907 overtok han denne sammen med en kompanjong. Fra 1910 var han alene og flyttet forretningen senere til Tordenskiolds gate 7. Rude arbeidet blant annet med teaterfotografering på Det norske teateret sammen med fotografen John Riise.
Han var en av stifterne av Fotografernes Forening i 1894, formann i perioden 1912 til 1927 og ble æresmedlem av Norges Fotografforbund i 1946. Han mottok utallige premier og utmerkelser, blant annet Dannebrogordenen. Oslo Bymuseum har firmaets arkiv fra før 1952.
Tomasjord
Tomasjord er en bydel i Tromsø, og ligger på østsiden av Tromsøysundet, like nord for Tromsdalen. Postadresse er 9024 Tomasjord. Ved stortingsvalget i 2013 omfattet valgkretsen Tomasjord 4004 stemmeberettigede. Villabebyggelse dominerer det meste av bydelen, men de siste årene er det bygget ca. 450 leiligheter i blokker på Tomasjordnes.
Panchthar (distrikt)
Panchthar er et av Nepals 75 distrikter.
Tomasjord
I november 1942 opprettet det tyske sikkerhetspolitiet (Sipo) en fangeleir på Krøkebærsletta. Denne avløste fangeleiren Sydspissen, som lå helt sør på Tromsøya. Leiren var i all hovedsak en gjennomgangsleir for fanger fra Nord-Norge (nord for Lofoten) som skulle til Falstad, Grini eller Tyskland. Man antar at ca. 2000 fanger passerte Krøkebærsletta.
Ernest Rude
Rude Foto var en av Oslos mest tradisjonsrike fotoforretninger, med aner tilbake til tiden før fotografiets oppfinnelse. Forretningen ble i 1990 kjøpt opp av Japan Photo, som flyttet forretningen til Akersgata. Japan Photos videreføring av navnet Rude Foto opphørte i 2006.
Tomasjord
Tromstun ungdomsskole og Tromsdalen videregående skole ligger begge på Tomasjord. Elever på barnetrinnet går på skole enten på Tromsdalen skole eller på Lunheim skole. Den eneste større bedriften med tilhold i bydelen er Troms Kraft, som har hovedkontoret sitt her.
Panchthar (distrikt)
Distriktet ligger i det nepalere kaller åsene.
Panchthar hører til Mechi sone i Østregionen. I vest grenser Ilam mot Dhankuta, i nordvest mot distriktet Terhathum, i nordøst mot Taplejung, og i øst mot den indiske delstaten Vest-Bengal. I sør grenser det mot Ilam.
Antall distriktsutviklingskomiteer 41. Bykommuner 0.
Distriktet er en del av det området som limbu-folket rekner som sitt tradisjonelle hjemland, Limbuwan.
All the Right Reasons
All the Right Reasons er det femte albumet til det canadiske rockebandet Nickelback. Albumet ble gitt ut 4. oktober 2005.
William Paca
William Paca (født 31. oktober 1740, død 23. oktober 1799 i Maryland) var guvernør i Maryland og en amerikansk føderal dommer som underskrev den amerikanske uavhengighetserklæringen som en representant for delstaten Maryland.
William Paca ble født i Abingdon, Harford County, i den britiske kolonien Maryland, som den andre sønnen i familien, etter at hans eldre bror Aquila, og han hadde fem søstre. Paca studerte ved The College of Philadelphia (senere kjent som University of Pennsylvania), der han ble uteksaminert i 1759 med en grad i Bachelor of Arts. Han giftet seg i 1763 og fikk tre barn, men bare hans sønn John Filemon overlevde inn i voksenlivet.
All the Right Reasons
Abumet ble populært med en gang og solgte over 250 000 kopier i løpet av den første uken. Det er også det første albumet til Nickelback som toppet Billboard-listen. Under Billboard Music Awards i 2006 vant det tre priser i klassene Rock Album of the Year, Duo/Group of the Year og Hot 100 Artist Duo/Group of the Year. Det ble sluppet hele seks singler fra albumet: «Photograph», «Animals», «Savin' Me», «Far Away», «Rockstar» og «If Everyvone Cared». Totalt har albumet solgt nesten 5 millioner eksemplarer i USA og totalt 7 millioner i hele verden.
Les Ouvriers Européens
Les Ouvriers Européens er et bokverk skrevet av den franske sosiologen Pierre Guillaume Frédéric le Play, utgitt i 1855. Verket tar for seg de sosiale kårene til arbeiderklassen i forskjellige land i Europa. Norge er også representert, ved arbeidere fra Blaafarveværket – se Blaafarveværket – Levekårsundersøkelse.
Bøkene inneholder 36 monografier om budsjettene, kostholdet og de sosiale rettighetene til arbeiderne ved diverse industrier i landene han besøkte.
Inger Harriet Hegstad
Inger Harriet Hegstad (født 13. november 1944) er en norsk forfatter.
Hegstad har skrevet noveller og romaner for ukeblader i Norge, Sverige og Danmark, samt deltatt i flere nordiske roman- og novellekonkurranser.
Hun debuterte med romanserien Skjebnespill i 2003. I 2008 kom hennes til nå siste romanserie, Fiolsteinen, utgitt av forlaget Cappelen Damm. Fiolsteinen ble avsluttet med bind 24 (Ringen er sluttet) i desember 2011.
1093 Freda
1093 Freda er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 15. juni 1925 av Benjamin Jekhowsky ved Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger.
Ricardo Canales
Ricardo Gabriel Canales Lanza (født 30. mai 1982 i La Ceiba) er en honduransk profesjonell fotballspiller som spiller for den honduranske fotballklubben CD Motagua. Han spiller keeper, og er også en del av. Canales har tidligere spilt i klubben CD Victoria, også den på Honduras.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Kenneth Glass
Kenneth Gilbert Glass (født 24. juli 1913 i Toronto i Ontario, død 17. januar 1961 i Vancouver i Britisk Columbia) var en canadisk seiler som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Glass vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på den canadiske båten «Caprice» som kom på tredjeplass i 6-meterklassen bak «Bissbi» fra Sverige og den amerikanske båten «Gallant». Seilingene ble gjennomført i Port of Los Angeles mellom 5. og 12. august 1932.
Mannskapet på «Caprice» var; Glass, Gerald Wilson, Gardner Boultbee og Philip Rogers.
Salomos salmer
Salomos salmer fra intertestamentlig tid, ca. 50 f.Kr., er atten salmer som kun kjennes fra greske og syriske oversettelser fra hebraisk grunntekst. Salmene var inkludert i den greske oversettelsen av Det gamle testamente, Septuaginta (LXX).
Bakgrunn og tilblivelse
Bokens historiske og sosio-politiske kontekst er omtrent midten av det første århundre f.Kr. Salmenes skildrer etter all sannsynlighet politiske begivenheter og religiøse konflikter på denne tiden. De viser blant annet til Gnaeus Pompeius Magnus' berømte erobring av Jerusalem og tempelet i 63. f.Kr og hans grusomme død i Egypt etter nederlaget mot Gaius Julius Cæsar i 48 f.Kr.
Det er derfor vanlig å datere salmene til ca. 50 f.Kr. De greske og syriske manuskripter som vi har salmene overlevert i form av er relativt sene (tidsrommet 1000-1700 e.Kr.).
Teologi, form og miljø
Salmene er teologisk poesi og har et svært belærende og polemisk tonefall. Hovedtemaet i salmene er spørsmålet om Guds rettferdighet.
Salomos salmer er basert på Det gamle testamentes salmer, men i motsetning til de som etter tradisjonen stammer fra kong David, stammer disse salmene fra kong Solomo. Salmenes bruk er vanskelig å si noe om, men mest sannsynlig har de ikke vært brukt i liturgisk sammenheng slik som salmene i Salmenes bok.
Salmene bruker apokalyptiske vendinger for å skildre den kommende messianske tidsalder (jf. PsSal. 11 og 17-18). Salmene venter en jordisk, rettferdig «messiaskonge» av Davids hus, mot apokalyptikkens evige og trancendente messiasforestilling. PsSal. 17 minner svært mye om Salme 72.
Flertallet av salmene har fokuserer likevel på den individuelle botsfromheten.
Basert på salmenes teologi regner en del forskere med at salmene har blitt til i fariseeiske kretser og en del andre med essenerne, men det er ikke lett å avgjøre. Dersom salmene stammer fra fariseerne, burde de i så fall ha blitt tradert i den senere jødiske tradisjon (Rabbinismen) og ikke forbli borte frem til 1600-tallet.
Skyss
Skyss er et kollektivtrafikkselskap i Vestland fylkeskommune, etablert i november 2007. I forbindelse med fylkessammenslåingen av Hordaland og Sogn og Fjordane fra 1. januar 2020, ble Skyss slått sammen med kollektivenheten Kringom i Sogn og Fjordane, til én felles virksomhet. I løpet av 2020 skulle Skyss og Kringom samordne kollektivsystemene i det nye Vestland fylke og på sikt få et felles merkenavn. Det sammenslåtte selskapet administrerer kollektivtrafikken (buss, trolleybuss, bybane, ferge og hurtigbåt, men ikke tog) i hele Vestland fylke, og har ansvar for ruteplanlegging, tildeling av kontrakter, oppfølging av kvaliteten i rutetilbudet, salgskanaler og billettering, sanntidssystem, kundesenter, markedsføring og informasjon, og for videreutvikling av kollektivtilbudet.
Målfrid Vik Sønstabø er direktør i Skyss per 2022.
Prissone i Skyss
Det er 10 prissoner i Vestland. Sonene gjelder for reiser med buss, Bybanen, Askøybåten, Nordhordlandsbåten og tog mellom Bergen og Voss. Innenfor en sone betaler du samme pris, uansett hvor lang reisen er. Enkeltbilletter er gyldige i 90 minutt i en sone, og blir gyldige i 30 minutt ekstra for hver ekstra sone du betaler for. Dersom du skal krysse en eller flere sonegrenser på reisen din, vil billettprisen gå opp avhengig av hvor mange sonegrenser du krysser. Du betaler aldri for mer enn fire soner. Dersom du har periodebillett for en sone, men skal reise en tur inn i en annen sone, kjøper du enkeltbillett for den sonen du ikke allerede har billett for.
Vestland er delt inn i ti prissoner som gjeld for reiser med buss i Vestland, Bybanen, Askøybåten og Nordhordlandsbåten.
Hovedtrekk i soneinndelinga blir slik:
Statistikk
I Bergen økte tallet på reisende med 44 prosent i perioden 2010 til 2014. I 2010 hadde Skyss 39,6 millioner påstigninger på buss og Bybanen. I 2011 økte tallet på påstigninger med 12,5 prosent til 44,5 millioner. I 2012 var det totale tallet på påstigninger på buss og bybane 47,2 millioner, en økning på 6,1 prosent. I 2013 økte antall påstigninger ytterligere med 6,5 prosent til 50,3 millioner, og totalt var det 52,2 millioner påstigninger på buss og bybane i Hordaland i 2014. Det var en økning på 2,7 prosent fra 2013 til 2014. I Bergen ble det registrert omkring 39 millioner påstigninger i 2014, en økning på 3,2 prosent fra året før.
Budsjett og rammevilkår
Skyss' totale brutto driftskostnader var i 2018 på 2,643 milliarder kroner. De samlede inntektene var på 1,240 milliarder kroner, der billettinntektene utgjorde 999 millioner kroner. Billettinntektene dekker bare ca. 40 prosent av kostnadene ved driften av kollektivtrafikken. Utover billettinntekter og belønningsmidler fra staten (155 millioner kroner i 2018) blir kollektivdriften finansiert med midler fra Vestland fylkeskommune. Det er Fylkestinget i Vestland som vedtar Skyss' budsjett.
Kontrakter
Skyss kjører ikke selv buss, bybane, ferge eller hurtigbåt. Transportselskapene konkurrerer om å utføre kjøringen i de ulike ruteområdene. Skyss planlegger tilbudet, gjennomfører anbudskonkurranser, tildeler kontrakter og følger opp kvaliteten på tilbudet.
Buss
Busskjøringen i Vestland er delt inn i ruteområder, der følgende trafikkselskap har anbudskontrakt :
Busskontraktene er såkalte bruttokontrakter. Dette vil si at Skyss har inntektsrisikoen, mens operatørselskapene har en fast kontraktsgodtgjørelse (pluss et insentivsystem knyttet til kvaliteten på leveransen, målt blant annet gjennom kundeundersøkelser). Skyss planlegger rutestrukturen for busstrafikken i Hordaland og har ansvaret for billettsystemer, markedsføring, ruteinformasjon og kundesenter. Alle busser som kjører i trafikk for Skyss, er påført Skyssfarger og -dekor. Operatørselskapene kjøper inn og eier bussene, har arbeidsgiveransvar for sjåførene og utarbeider skiftplaner.
Bybane
Bybanen kjøres av Keolis Norge (tidligere Fjord1 Partner) i kontraktsperioden fra og med 01.07.2019 (bruttokontrakt). Bybanen AS har kontraktsadministrasjon for bybanedriften.
Hurtigbåt og lokalbåt
For hurtigbåt og lokalbåt i Hordaland har Skyss ansvar for i alt seks anbudskontrakter. Tre av kontraktene er såkalte nettokontrakter, som vil si at operatørselskapet selv har inntektsansvaret og ansvar for ruteinformasjon, markedsføring og billettsystem. De øvrige tre er bruttokontrakter, som tilsvarende betyr at det er Skyss som har inntektsrisikoen og ansvaret for ruteplanlegging, markedsføring og billettsystem. Fartøyene som opererer under bruttokontrakt, er påført Skyssfarger og -dekor.
Ferge
Skyss har ansvar for 11 fergekontrakter, som omfatter i alt 17 anbudsutsatte fergesamband. Alle fergekontraktene er bruttokontrakter, som betyr at operatørselskapene ikke får billettinntektene, men en fast godtgjørelse for driften av sambandene, mens Skyss har kunde- og inntektsansvar. Skyss har også ansvar for ruteplanlegging, ruteinformasjon og markedsføring.
Hordaland er verdensledende på innføring av elektriske fergedrift. Austevoll-sambandene fikk el-ferger i 2018, Masfjordnes-Duesund fikk el-ferge i 2019, og resten av sambandene får el-drift i løpet av 2020. Fergeflåten som blir utfaset i forbindelse med de nye fergekontraktene, hadde en snittalder på 30 år.
Fergekontrakter:
Tog
Skyss har ikke ansvar for tog, dette er Vys ansvar. Skyss og Vy samarbeider om kombinasjonsbilletter for buss/tog i Hordaland.
Sanntidsinformasjon
Skyss signerte i september 2011 kontrakt med Consat Norge AS for levering av system for sanntidsinformasjonssystem for busser i Hordaland. Sanntid gir oppdatert informasjon om når bussen er forventet å kjøre fra holdeplassen i alle ruteområder i Bergen, Os, Austevoll, Nordhordland, Askøy, Sotra og Øygarden. Systemet er i full drift med utstyr og skjermer i ca. 650 busser. Prognoser for avganger er tilgjengelig på sanntidsskjermer på terminaler og sentrale holdeplasser, i appen Skyss Reise, på skyss.no og på nettsiden avgangsvisning.skyss.no. Det er installert sanntidsskjermer på om lag 80 holdeplasser. Holdeplasser med mer enn 150 påstigende passasjerer i døgnet har vært prioritert.