cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zapotekere
Zapotekerne er et indianerfolk som hovedsakelig bor i Oaxaca i Mexico. Zapotekiske språk tilhører den otomangueanske språkfamilien.
Gresso
Gresso er en tidligere kommune i distriktet Locarno i kantonen Ticino i Sveits. Kommunen ble skilt ut fra storkommunen Vergeletto i 1882. Den 10. april 2016 ble de tidligere kommunene Vergeletto, Gresso, Mosogno og Isorno slått sammen med kommunen Onsernone.
Som selvstendig kommune hadde Gresso et areal på 11,1 km² og innbyggertallet var 35.
Noa (navn)
Noa er et fornavn av begge kjønn med flere opprinnelser.
Etymologi
Kvinnenavnet Noa har flere opprinnelser. Det er:
Mannsnavnet Noa er:
Utbredelse
Navnet Noa brukes både som kvinnenavn og mannsnavn. Noa var i 2008 det mest populære navnet på jentebarn født i Israel. I noen land, som Norge, er navnet mest brukt som mannsnavn. I Norge er allikevel formen Noah mer bruk enn Noa for mannsnavnet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Skåredalen skole
Skåredalen skole er en 1. – 10. barne- og ungdomsskole som ligger øst i Haugesund kommune. Skolen åpnet 6. januar 2003, og har i overkant av 500 elever.
Fasilitetene er blant annet et skolebygg med 20 klasserom, bibliotek, diverse spesialrom og avdeling til administrasjon. Det er også et eget bygg med idrettshall, flerbrukshall, kantine, konferanserom, helsesøster, musikkrom og sløydsal.
Uteområdet består av basketstativer, fotballbinge og naturareal. I tillegg finnes det fotballbane, sandvolleyballbane, en utendørs basketballbane, 60 meter løpebane, hoppegrop og skaterampe. Totalt er området ca. 23 mål.
Det arrangeres årlig en turnering i streetbasketball ved skolen.
Klar – ferdig – gå!
I starten kunne vinnerlaget få opptil kr. 5 000 til noe de trenger i kommunen eller på skolen, men høsten 2009 ble konseptet endret og premien ble etter det en KFG-pokal. Programmet inneholdt heller ikke konkurranser for innringere og filminnslag slik det gjorde først, og sendetiden ble forkortet fra en og en halv time til en halv time. Våren 2010 ble programmet sendt siste gang.
2 Unlimited
2 Unlimited er et nederlandsk-belgisk euro-dance band som nøt stor popularitet på 1990-tallet. Gruppa består av den nederlandske rapperen Ray Slijngaard og den nederlandske sangerinnen Anita Doth. Den ble dannet i 1991 og oppløst i 1996 - inntil de ble gjenforenet i 2012. I en kort periode på slutten av 1990-tallet besto gruppa av to andre artister, men dette ble ingen suksess.
Gruppa fikk sitt store internasjonale gjennombrudd i 1993 med sangen "No Limit", fra albumet med samme tittel. De hadde kort etter stor suksess med låter som blant annet "Tribal Dance", "Faces", "The Real Thing", "No One", "Here I Go", "Nothing Like the Rain" og "Jump for Joy".
Gruppa utgav fire studioalbum, ett samlealbum og 19 singler i perioden 1991 til 1998.
Historikk
Bandet besto fra starten av Raymond Lothar Slijngaard og Anita Danielle Dels, og ble produsert av Philip Wilde og Jean-Paul de Coster. Wilde og de Coster hadde begynt å lage noe av musikken da de kontaktet Slijngaard for å være med på å skrive tekster og opptre. Han fikk med seg Doth, som han kjente fra noen klubber i Amsterdam, og i 1991 begynte de å utgi musikk. I 1992 kom debutalbumet Get Ready! og det var særlig låtene "Get Ready For This", "Twilight Zone", "Workaholic" og "The Magic Friend" som ble populære. Førstnevnte ble forøvrig utgitt på singel allerede i 1991. Albumet ble en moderat suksess i Nederland og Storbritannia hvor det henholdsvis havnet på 12.- og 37.-plass. Det havnet på en 197.-plass i USA men solgte tilstrekkelig til å få Gull.
I 1993 lanserte de albumet No Limit, som ble deres store internasjonale gjennombrudd. Det var særlig sangen "No Limit" som de fikk suksess. Den oppnådde førsteplass i en rekke land (deriblant Frankrike, Nederland, Storbritannia og Sverige) og solgte i 2,8 millioner eksemplarer. Andre populære låter fra albumet var "Tribal Dance", "Faces", "Maximum Overdrive" og "Let The Beat Control Your Body". Selve albumet havnet på førsteplassen i Storbritannia og Nederland. Noe som regnes som overraskende siden dansmusikk vanligvis begrenses til singler.
Bruddet i 1996
I 1996 oppstod det uoverensstemmelser, og Doth og Slijngaard sluttet å opptre sammen. Doth har senere fortalt at artistlivet aldri var enkelt og at Slijngaard hadde kraftige humørsvingninger som han lot gå ut over andre. Hun gir Wilde mesteparten av skylden for å ha krevd alt for mye av dem.
Isteden prøvde man å fortsette med en helt ny besetning som bestod av to kvinnelige sangere, Romy van Ooijen og Marjon van Iwaarden. De utgav albumet II i 1998. Det ble ingen stor suksess, og fikk dårlig kritikk. Bandet ble oppløst året etter.
Gjenforeningen
I 2009 opptrådte Doth og Slijngaard sammen for første gang på 13 år i en "I Love The 90s"-konsert i Belgia. Senere på året startet de et samarbeide under navnet Ray & Anita. Samarbeide resulterte i to singler i løpet av 2009 og 2010.
I 2012 gjorde de det kjent at de atter ville opptre under navnet 2 Unlimited. Gjenforeningen skjedde i samarbeide med Jean-Paul de Coster, en av bandets opprinnelige to produsenter. Doth forlot bandet i 2016.
Electric
Electric er en sang av Madrugada utgitt på debutalbumet Industrial Silence i 1999, og senere som singel i 2000. Begge utgivelser er utgitt på Virgin Records. Sangen er produsert av Kai Andersen og Madrugada og spilt inn i Athletic Sounds i Halden – sammen med resten av Industrial Silence. Sangen er også tilgjengelig på Live At Oslo Spektrum DVD-en.
Singelen lå fem uker på VG-lista i 2000, med nummer 13 som beste plassering.
Clara Schumann
Clara Josephine Wieck Schumann (1819–1896) var en tysk pianovirtuos og komponist fra romantikken.
Sammen med navn som Franz Liszt, Frédéric Chopin og Anton Rubinstein hører Clara Schumann til 1800-tallets beste pianister. Hun reformerte klaverspillet ved å kreve at man spilte absolutt notetro, og hun medvirket dermed sterkt til det som i dag er fortolkningspraksis.
I løpet av sin 61 år lange karriere endret Clara Schumann pianokonsertens format og repertoar. De gikk fra å være en plattform for framvisning av virtuositet til en kanonisert og standardisert konserttype, basert på verk fra den klassisk-romantiske perioden. I prosessen endret hun publikums smak.
Clara Schumann bidro i betydelig grad til å gjøre ektefellen Robert Schumanns musikk kjent og akseptert i Europa, både gjennom sin konsertvirksomhet og ved å redigere og utgi verkene hans. Hennes egne komposisjoner er først i senere tid blitt viet oppmerksomhet.
Oppvekstår
Claras utvikling var bemerkelsesverdig hurtig. Selv regnet hun en konsert 20. oktober 1828 som sin offentlige debut, og den markerte starten på en over 60 år lang strålende konsertkarrière. Hun begynte også å komponere i ung alder. Quatre Polonaises op. 1 ble publisert da hun var ti eller elleve år gammel. Snart fulgte Caprices en forme de Valse, Valses romantiques, Quatre Pièces Caractéristiques, Soirées Musicales, en klaverkonsert og mye annet.
Clara Wieck ble første gang kjent med Robert Schumann i 1828, da hun var åtte-ni år gammel. Fra oktober 1830 bodde han et års tid hos Wiecks for å få undervisning av Claras far. Mot slutten av 1835 utviklet det seg en romanse mellom Schumann og den 16 år gamle Clara. To år etter ba Schumann om Friedrich Wiecks samtykke til å ekte Clara. Til tross for at Robert var en lovende komponist og allerede en temmelig vellykket musikkredaktør, forbød Claras far enhver kontakt mellom dem. Faren hadde gjennom hele datterens oppvekst forsøkt å få full kontroll over henne, og denne hangen antok nå tyranniske dimensjoner. Han booket opp flere konsertturneer for å sikre at de ble holdt geografisk atskilt og overvåket henne nærmest døgnet rundt. En gang sendte han henne i 1837 til venner i Dresden. Akkurat denne taktikken slo feil da det viste seg at vennene tok stilling for det unge kjæresteparet. Brev Clara skrev til Robert i all hemmelighet tyder på at faren nektet henne tilgang til blekk:
Og en annen gang:
Clara og Robert gikk i september 1839 rettens vei for å få tillatelse til å gifte seg. Etter å ha holdt ut farens uthalingstaktikk, giftet de seg endelig 12. september 1840, dagen før Clara fylte 21 år og uansett nådde myndighetsalder.
Samliv med Robert Schumann
Clara og Robert Schumann fikk i årene 1841 til 1854 åtte barn, hvorav sju vokste opp. Yngstebarnet Eugenie (1851–1938) ble en kjent pianist og forfatter.
De første fire årene bodde ekteparet i dagens Schumann-Haus i Leipzig. Personer som Felix Mendelssohn Bartholdy, H.C. Andersen og Franz Liszt var hyppige gjester i hjemmet som hadde en egen sal der det ble arrangert konserter og opplesninger.
I perioder hadde Robert Schumann problemer med den psykiske helsen og tumlet iblant med selvmordstanker. Fra tidlig 1854 forverret tilstanden seg alvorlig, og 4. mars 1854 ble han lagt inn på et psykiatrisk sykehus ved Bonn der han bodde fram til sin død drøyt to år seinere.
Joseph Joachim og Johannes Brahms
Clara og Robert møtte fiolinisten Joseph Joachim første gang i november 1844, han var da rundt 14 år. Clara og Joachim ble etterhvert gode venner og hun spilte flere konserter sammen med ham enn med noen annen. De ble spesielt kjente for sine framføringer av Beethovens sonater for fiolin og klaver.
Etter at Robert ble lagt inn på institusjon, bodde Brahms hos Clara Schumann og fulgte henne på konsertreiser. Alle nyere biografier om Clara Schumann stiller spørsmål om hva som egentlig skjedde mellom de to. Forholdet omtales i avsnittet «Dyrebareste venninne» i artikkelen om Johannes Brahms.
De siste årtiene
Etter ektemannens død sendte Clara fem av barna til oppfostring hos andre. Bare de to yngste, Eugenie og Felix, ble igjen hjemme hos henne. I oktober 1857 flyttet hun til Berlin, og i 1863 slo hun seg ned i Baden-Baden.
I Baden-Baden var hun i et års tid i et forhold med komponisten Theodor Kirchner. Han led av alvorlig spillavhengighet, og det slet såpass på forholdet at hun gjorde det slutt i 1864. Livet hennes ble på ny fylt av konsertreiser gjennom Europa, over alt ble hun feiret som en av Europas største pianister.
Revmatisme, artritt, og problemer med hørselen gjorde at hun begynte å trappe ned konsertene fra 1873 av. I 1874 tok hun en pause fra konsertvirksomheten og i 1875 gav hun bare konserter i Tyskland. Fra 1876 var hun regelmessig til London og i 1888 tok hun avskjed med det trofaste London-publikum med Robert Schumanns Carnaval. I 1878 ble hun klaverlærer («Ersten Klavierlehrerin») ved Dr. Hoch’s Konservatorium i Frankfurt am Main, en stilling hun hadde til 1892. Hun redigerte også Robert Schumanns komposisjoner og bidro til å få musikken hans utgitt på musikkforlaget Breitkopf & Härtel.
Sin siste konsert gav hun 12. mars 1891, i en alder av 71 år. Men hun fortsatte å undervise og spille til husbruk fram til sitt siste leveår. Den 26. mars 1896 ble Clara Schumann rammet av et slaganfall og døde få måneder seinere. Etter eget ønske ble hun bisatt ved siden av Robert Schumann på Alter Friedhof Bonn.
Komponist
Faren sørget for at Clara fikk komposisjonsundervising allerede fra ung alder. Lærere var thomaskantoren Christian Theodor Weinlig og kapellmester Heinrich Dorn. Undervisningen var nok ikke spesielt grundig, spesielt i de første komposisjonene er det lett å spore mangelen på teoretisk skolering. Robert Schumann omgikk taktfullt denne svakheten i en omtale av hennes Soirées musicales op. 6 (1834–1836) i Neue Zeitschrift für Musik ved å karakterisere stykket som en «fremmedartet fantasi.»
På Clara Schumanns tid ble komposisjoner skrevet av kvinner sett på som uvanlig. Da musikkritikeren Carl Ferdinand Becker omtalte Klaverkonsert i a-moll op. 7, skrev han at det naturligvis ikke kunne bli snakk om en seriøs kritikk siden det tross alt var snakk om et verk skrevet av en kvinne. At Clara skrev verket i fjorten-femten års alder ser ikke ut til å ha betydd mye for vurderingen. Clara Schumann skrev om Klavertrio op. 17 at stykket var blitt til tross svangerskap, økonomisk motgang og pianistiske fiaskoer, og «selvsagt er det fruentimmerarbeid, det mangler kraft, her og der også oppfinnsomhet.» Kritikerne holder likevel denne klavertrioen som hennes høydepunkt, i tillegg regnes tre lieder fra op. 12 og tre romanser for klaver og fiolin op. 22 blant det beste hun skrev. Robert Schumann gav lieder-syklusen op. 13 den største anerkjennelse, men skrev litt seinere om komposisjonene hennes:
Til forskjell fra den engelske komponisten Ethel Smyth klarte ikke Clara Schumann å fri seg fra omgivelsenes vurdering. Kanskje var det derfor at hun ikke prioriterte komponistgjerningen. Mens ektemannen levde komponerte hun i hovedsak for å tekkes ham, etter hans død sluttet hun helt å komponere. Clara Schumanns verk er sjelden å høre i dag, men det betyr ikke at de er dårlige eller mindreverdige. Hun skrev for sine egne opptredener, og stykkene er akkurat så virtuose som publikum på 1800-tallet ville de skulle være.
Klavervirtous
Tross åtte barnefødsler og en ikke alltid like samarbeidsvillig mann, var Clara Schumann i stand til å hevde seg i en mannsdominert verden. Hun ble feiret og vant æresbevisninger over hele Europa. Totalt holdt hun offentlige konserter i 160 ulike byer. Mest aktiv var hun i store byer, rundt 50 % ble holdt i de sju byene London, Leipzig, Wien, Berlin, Dresden, Hamburg og Frankfurt. Spesielt populær var hun i Hamburg, der hun opptrådte i alt nitten ganger fra og med den første opptredenen i 1835 til den siste i 1881.
På første halvdel av 1800-tallet steg det fram flere virtuose solister som tok tidas publikum med storm. Av fiolinister var Niccolò Paganini, Joseph Joachim og Ole Bull særlig populære. Blant pianistene ble Clara Schumann, Franz Liszt, Frédéric Chopin, Sigismund Thalberg og Friedrich Kalkbrenner regnet til de beste. Det skjedde en rivende teknisk utvikling av klaveret de første tiårene av 1800-tallet, og nyvinningene inspirerte både komponister og pianister til å ta klaverkunsten til nye høyder.
Tidlig i karrieren var Clara Wiecks konsertrepertoar preget av den virtuositeten som publikum forventet seg. På programmet sto dagsaktuelle lettvektere som Friedrich Kalkbrenner, Camille Pleyel, Ignaz Moscheles og Henri Herz. Seinere i karrieren presenterte hun musikk av mer betydelige komponister som Mozart, Bach, Beethoven, Mendelssohn, Chopin, Brahms og ektefellen Robert Schumann.
Faren og Clara var nøye med å samle på konsertprogrammene hennes, og originalprogrammer fra så godt som alle de offentlige konsertene hennes er bevart, 1,312 i tallet. En statistisk analyse viser at hun i høy grad satte sitt preg på det som er blitt en kanonisk og standardisert konsertform basert på verk fra den klassisk-romantiske perioden.
Ebbe Parsner
Parsner vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1948 i London. Sammen med Aage Ernst Larsen kom han på andreplass i dobbeltsculler bak de britiske roerne Bert Bushnell og Richard Burnell.
Edington (Wiltshire)
Ved folketellingen i 2011 var det 734 innbyggere i landsbyen og sognet.
Historie
I 878 sto slaget ved Ethandun utenfor landsbyen (eller nær Eddington, Somerset).
Det ligger rester av et kloster fra middelalderen, Eddington Priory der. Det ble grunnlagt av augustinerne, og har en kirke fra 1300-tallet. På 400-tallet måtte William Ayscough, biskop av Salisbury og skriftefar av kong Henrik VI, flykte fra Salisbury på grunn av opprør der. Han dro til Edington, hvor han gjemte seg i kirken. Han ble funnet, og 29. juni 1450 ble han dratt vekk fra alteret under messen, og myrdet på jordet utenfor.
Landsbyen arrangerer årlig en godt besøkt musikkfestival, Edington Music Festival.
Caldes de Montbui
Caldes de Montbui er en spa-by og kommune i comarcaet i Vallès Oriental i Catalonia, Spania. Stedet er plassert i den øverste dalen ved Caldeselven, og kommunens høyeste punkt er fjelltoppen til El Farell, på 816 moh.
Trialsyklene av merket Sherco blir produsert ved en fabrikk i Caldes de Montbui.
Vektløfting under Sommer-OL 1968
Vektløfting under Sommer-OL 1968. Det var trettende gang som vektløfting var på det olympiske programmet under OL i Mexico by. Det ble konkurrert i sju ulike vektklasser alle kun for menn. Sovjetunionen ble beste nasjon med tre gullmedaljer.
Augon Johnsen
Augon Johnsen (født 10. april 1953 i Skien) er en norsk grafisk designer, illustratør og billedkunstner som særlig har arbeidet med grafikk.
Augon Johnsen er utdannet ved Bergen Kunsthåndverksskole der han tok diplomeksamen i 1982. Han drev Dynamo Bergen Designstudio sammen med Bernt Endre. Da jobbet han også med idéutvikling og fotografi. Siden 1988 har han vært frilans illustratør og grafisk designer med oppdrag blant annet som avistegner for Bergens Tidende. Han har også laget bokomslag for flere norske forlag og identitetsdesign innen kultur og næringsliv.
Augon Johnsen har vært representert på en rekke utstillinger, deriblant tre ganger på Statens Høstutstilling og like mange ganger på Sørlandsutstillingen. Han er innkjøpt av Riksgalleriet, Norges Bank, kunstforeninger og flere andre.
Augon Johnsen bor og arbeider i Bergen, dit han flyttet i 1976. Han er faren til tegnerne Åshild (født 1978) og Mari Kanstad Johnsen (født 1981).
Aage Ernst Larsen
Aage Ernst Larsen (født 3. august 1923 i Gladsaxe kommune, død 31. oktober 2016) var en dansk roer som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Larsen vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1948 i London. Sammen med Ebbe Parsner kom han på andreplass i dobbeltsculler bak de britiske roerne Bert Bushnell og Richard Burnell.
Kirkegata
Kirkegata, også Kirkegaten og Kyrkjegata, er vanlige gatenavn i Norge, og har flere betydninger:
Cochin-jøder
Cochinjødene er et jødisk samfunn som tradisjonelt bodde i området rundt byen Cochin i den sør-indiske delstaten Kerala. Cochinjødene har bodd i India i over 2000 år, men har alltid hatt kontakt med jødene i Midtøsten og har derfor ikke mista noe av den jødisk kulturen eller de jødiske tradisjonene over hundreårene.
Historie
Cochinjøder er delt opp i tre forskjellige grupper med ulike opphav. Den eldste av dem er en gruppe som heter meyuhassim («de med særføremoner»). Legendene deres sier at de var handelsmenn som bosatte seg i India (som de sier var det samme landet som Bibelen kalte «Ofir») i kong Salomos tid. Den andre gruppa heter mesjuhararim («de som ble satt fri»), og man tror at de opprinnelig var slaver til meyuhassim-jøder, men senere konverterte til jødedommen og ble satt frie. Den siste gruppa heter paradesi («utlendingene») og omfatter jøder som i senere tid flytta til Cochin-området fra Midtøsten.
Man tror at cochinjødene først bodde i Kudungallur. I 379 fikk en cochinjøde ved navn Josef Rabban styremakten over landsbyen Anjuvannam, nær dagens Cochin, av kongen Parakaran Iravi Vanmar. Under Josef Rabbans styre ble Anjuvannam et selvstendig jødisk fyrstedømme, og man tror at de fleste cochini-jødene flyttet dit. Staten ble svært rik og mektig, og ble derfor angrepet av araberne i 1524. Jødene ble overvunnet og flyktet fra Anjuvannam til Cochin, der kongen ga dem land og penger for å bygge en ny landsby. De etablerte seg selv igjen som handelsmenn i Cochin, spesielt i internasjonal pepperhandel.
På 1600-tallet ble Cochinriket inntatt av portugiserne, som forfulgte både cochinjødene og den lokale syrisk-ortodokse kirken. I 1660 fikk Nederland makt over Cochinområdet, og i 1795 tok det britiske imperiet makten. Under britisk styre vokste det jødiske samfunnet i Cochin seg rikt og velstående igjen.
I 1940-årene bodde det noen tusen cochinjøder i India, men de fleste av dem har siden emigrert til Israel. Det er i dag mindre enn hundre jøder i Cochin.
Språket
Cochinjøder snakker en dialekt av malayalam, kalt jødisk-malayalam. Dialekten skiller seg ut ved sin bruk av svært mange hebraiske lånord. Mange av disse er ord for jødisk religiøse omgrep, som torá, siddúr og halakhá, men mange hebraiske ord ble også brukt i sammenhenger som er uvanlige på hebraisk. Man sier for eksempel അവന് ശലോമ് ആയി avan sjalåm áyi (han ble «sjalom») for å fortelle at noen er død.
Dialekten bruker også mange spesielle ord, som har sin opprinnelse i malayalam, men ikke brukes på vanlig malayalam, for å beskrive Gud på en måte som passer med jødedommen. De fleste av disse ordene er direkte omsatt fra hebraisk til malayalam, for eksempel ആദിപെരിയോന് ádiperiyån «den høyeste», ഒരുവന് ആയവന് oruvanáyavan «den eneste» og മൂലമ് ഉഡയോന് múlam udayån «den som finnes i seg selv». Cochinjødar bruker også noen uttrykk som inneholder blanding av hebraisk og malayalam, som ആലമ്പഡച്ചവന് álam padatsjavan, som er satt sammen av det hebraiske ordet álam («universet») og det malayalamske ordet padatsjavan («skaperen»).
Cochinjøder er stolte av det indiske opphavet sitt og har holdt på identiteten og språket sitt til og med etter at de flyttet til Israel. Man tror det er omtrent 7 000 jøder som bruker jødisk-malayalam i Israel i dag.
Kolestrand
Kolestrand er en gård i Lund kommune, Dalane i Rogaland. Gårdsnavnet skrives også Kolestrond, og har tidligere vært skrevet Kalvestrand. Stedet ligger i gamle Heskestad kommune, på grensen til Sokndal kommune.
Verdens sju nye underverk
Verdens sju nye underverk er en foreslått revidering av Antipatros fra Sidon sin liste over Verdens syv underverker fra 140 f.Kr., som er den mest kjente av flere tilsvarende lister. Revideringen er organisert av det sveitsiske selskapet New Open World Corporation (NOWC) og ble offentliggjort i Lisboa i Portugal, på Estádio da Luz, Benficas stadion, 7. juli 2007, eller 07.07.07.
Avstemming
Utvelgelsen skjedde ved en avstemning via telefon eller Internett. Den første stemmen var gratis for registrerte medlemmer og ytterligere stemmer kunne kjøpes av NOWC. I tillegg mottok NOWC sine inntekter fra donasjoner, utstyrssalg og salg av TV-rettigheter. Over 100 millioner stemmer ble mottatt før avstemningen ble avsluttet 6. juli 2007.
Historie
NOWC er ikke forbundet med UNESCO, men en tidligere generaldirektør i UNESCO, Federico Mayor, har arbeidet for prosjektet som privatperson. NOWC planlegger å fortsette med tilsvarende kåringer, og først ut er Naturens sju underverk.
Overskuddet fra prosjektet skal blant annet gå til å finansiere gjenoppbyggingen av deler av de enorme Buddhastatuene i Afghanistan, som Taliban-regimet ødela i mars 2001. Også andre mesterverk verden rundt skal sikres bevaring.
Yves Brayer
Yves Brayer (født	18. november 1907 i Versailles, død 29. mai 1990 i Paris) var en fransk maler.
Verdens sju nye underverk
Kandidatene
De 21 finalistene, listet alfabetisk sammen med stikkordene som NOWC assosierer kandidaten med:
Kritikk
Enkelte i Egypt ser prosjektet som en konkurranse mot statusen til Giza-pyramidene, som er det eneste overlevende av de sju klassiske underverkene. «Dette er trolig en konspirasjon mot Egypt og landets sivilisasjon og monumenter», skrev kommentatoren Al-Sayed al-Naggar i en ledende statseid dagsavis. Den egyptiske kulturministeren Farouq Hosni sa at prosjektet var «absurd» og beskrev dets grunnlegger, Weber, som en mann som var mest opptatt av å drive egenreklame. Den egyptiske eksperten på verdensarven, Nagib Amin, har pekt på at i tillegg til det kommersielle aspektet, så har stemmene ingen vitenskapelig basis.
Etter klagene fra Egypt, er pyramidene gitt en spesiell status og fjernet fra kandidatene det var mulig å stemme over. På nettstedet heter det: «The New7Wonders Foundation designates the Pyramids of Giza — the only remaining of the 7 Ancient Wonders of the World — as an Honorary New7Wonders Candidate, and removed it from the voting.»
Tidligere kandidater
Blant de siste 77 kandidatene som ble vurdert, men som ikke nådde finaleheatet på 21 var:
Eksterne lenker
Weltwunder
Sibirtiger
Sibirtiger eller amurtiger (Panthera tigris altaica) er en underart av tiger som også er kjent som mandsjuriatiger. Den regnes som det største kattedyret i verden.
Utbredelse
Sibirtigeren er utbredt i Amurområdet, et område som inkluderer deler av Øst-Russland, Nordøst-Kina og Nord-Korea. Den trives i temperert skog, der barskog, eik og bjørk dominerer.
Beskrivelse
Sibirtigeren regnes som den største av underartene, men i snitt er den jevnstor med eller til og med mindre enn Bengaltigeren. Sibirtigere har blekere utfarging enn de andre underartene. Den er blekorange/okergul langs sidene og de øvre partiene av kroppen, mens undersiden er nærmest hvit. Generelt har sibirtigere også mer hvitt i pelsen enn alle andre underarter. Stripene langs sidene, som ikke er like mange i antallet, varierer i farge fra brunt til gråbrunt. Pelsen er generelt lengre og tettere enn hos de tigere som lever i varmere strøk. Pelshårene blir gjerne ca. 40–105 mm lange og har en tetthet på ca. 3 000 pelshår pr. cm². Den kan tåle temperaturer ned mot minus 46o celsius. Sibirtigeren har dessuten en mer utpreget manke. Det har aldri vært dokumentert hvite sibirtigere, selv om noen har hevdet å ha sett slike. Studier sibirtigerens genmateriale viser også at denne ikke har det muterte genet som gjør at noen tigere blir hvite eller svært bleke.
En studie med mtDNA fra 2009 viser at kaspitigeren var en svært nær slektning av sibirtigeren. Det er derfor framsatt en teori om at kaspitigeren oppsto som følge av sibirtigerens vandringer langs Gansukorridoren (også kjent som Silkeveien), fra øst via Sibir og til områdene rundt Kaspihavet og Aralsjøen i vest. Forslag om å reintrodusere sibirtiger til dette området er alt framsatt.
En fullvoksen hann kan veie ca. 150–300 kg (i snitt 160–190 kg) og måler opp mot 330 cm fra snutespiss til halerot. Hunnen er generelt mye mindre og veier gjerne ca. 100–150 kg (i snitt 110–130 kg) og måler opp mot 260 cm fra snutespiss til halerot. Skulderhøyden er rundt 120 centimeter hos fullvoksne hanner. Den er altså like høy som en fullvoksen hannløve, men en god del lengre. I fangenskap kan sibirtigeren i de mest ekstreme tilfellene veie opp mot 450 kg.
Sibirtiger regnes som verdens største kattedyr. Det er imidlertid kjent at avkom (hybrider) etter en hannløve og en hunntiger, en såkalt liger, kan bli enda større. Ligere er imidlertid ikke fertile og kan derfor ikke produsere eget avkom. De eksisterer heller ikke i naturen.
Sibirtigre er solitær og skyr normalt mennesker. Hannen oppretter enorme territorier som den forsvarer mot artsfrender av samme kjønn og andre dyr som konkurrerer om føden. Hunnen etablerer mindre territorier som gjerne overlapper hannens. Hannens territorium kan således overlappes av flere hunnterritorier.
Higher EP
Higher EP er en EP fra det norske rockebandet Madrugada. Det ble utgitt på plateselskapet Virgin Norway Records i 2000 og er produsert av Kai Andersen og Madrugada.
Sibirtiger
Beskrivelse
I senere år har russiske myndigheter jobbet for å bevare den sibirtigeren og amurleoparden i naturen. Sistnevnte er enda mer sjelden.
Higher EP
«Higher» er den eneste sangen fra EP-en som ble gitt ut på Industrial Silence, men alle sangene var tidligere gitt ut. «Higher», «Tonight I Have No Words for You» og «The Riverbed» ble gitt ut på New Depression EP, mens «Highway 2.000.000» fantes på den utsolgte Madrugada EP.
Rancho Mirage
Rancho Mirage er en by i Riverside County, sør i delstaten California i USA. Byen vokste frem i 1920-30-årene, men ble ikke kjent før etter Andre verdenskrig, da stedet ble oppdaget av personer som Frank Sinatra, Bob Hope, Fred Astaire og Ginger Rogers. Byen har tolv golfbaner.
Den tidligere amerikanske presidenten Gerald Ford kjøpte et hus i Rancho Mirage, hvor han døde i 2006.
Inger Vonheim
Inger Vonheim (født 3. mars 1943 i Velfjord i Brønnøy, død 18. februar 2009 i Oslo) var en norsk forfatter. Hun fikk sin første novelle på trykk i debutantantologien som Gyldendal ga ut i 1975.
Hinohara
Hinohara (檜原村 eller 桧原村 Hinohara-mura) er en landsby i Nishitama, Japan som ble grunnlagt i 1889. Hinohara er den eneste gjenværende administrative enheten i Honshu-delen av Tokyodistriktet som fortsatt er klassifisert som en landsby. Landsbyen hadde per 1. januar, 2006 et folketall på 3.043, et areal på 105,42 km², og en befolkningstetthet på 28.9/km². Hinohara ligger ved den øvre delen av Akigawaelva, ei bielv til Tamaelva. Hovedindustrien i landsbyen er skogbruk.
Strandlinje
Strandlinje er skjæringslinjer mellom land og en vannflate i havet eller i innsjøer. På grunn av bølgeslagenes erosjon (abrasjon), i kaldt klima også frostsprengning og iserosjon, kan det dannes innhakk i landoverflaten som markerer strandlinjer. Hvis havet stiger eller synker i forhold til landoverflaten, kan disse innhakkene bevares som merker etter tidligere havnivå.
Norge
Strandlinjene har betydning også for studiet av den eldste bosetningshistorien i Norge, da nærhet til sjøen ofte har vært en lokaliseringsfaktor for bosetning i Kystnorge. Anders Nummedal ble en pioner innenfor norsk steinalderarkeologi, da han med sitt utgangspunkt som geolog studerte strandlinjer. Nummedal var spesielt interessert i kvartærgeologien i Finnmark, og ved studier av strandlinjene der i årene 1925-32, kom han over seks boplasser tilhørende komsakulturen fra eldre steinalder i Norge.
Islandske hunderaser
Det finnes kun en islandsk hunderase med internasjonal anerkjennelse, nemlig den islandske fårehunden.
Koranoid
Koranoid er en bok utgitt i 2005 og skrevet av en norsk forfatter under psevdonymet Erik Bakken Olafsen. Boka er religionskritisk. Forfatteren oppgir i avisintervjuer at han har studert Islam i Iran og at han er anonym på grunn av sin egen sikkerhet, og viser blant annet til drapet på den nederlandske filmregissøren Theo van Gogh
Islandske hunderaser
Om islandsk fårehund
Opprinnelig kom trolig denne hundens forfedre til sagaøya med norske vikinger på 800-tallet. På Island har den så utviklet seg til dagens hund gjennom århundrene, gjennom krysning med ulike andre hunderaser som har blitt ført til øya. Man kan i så måte tenke seg at det tidlig også ble ført hunder dit fra både Storbritannia og Irland.
Rasen kan snarere kalles en landrase enn en hunderase. Den er ikke like homogen som de hunderaser folk flest forestiller seg, i det en rekke relativt ulike varianter eksisterer.
Koranoid
Koranoid presenterer tre livsskjebner: hovedhistorien er om en autist som får Koranen «på hjernen» og som befaler at alt i bokollektivet han bor i må foregå som Profeten foreskriver.
Den ene historien som er flettet inn i denne, er om en norsk sjøkaptein som kommer til et arabisk land og blir muslim, og den andre er om en skrudd svensk forsker som forsker på en retning innen islam som kalles «de klanderverdige».
Fylkesvei 630
Fylkesvei 630 (Fv630) går mellom Seltun og Voldum og mellom Hjelle og Bjoråk i Lærdal. Veien var en del av europavei 16 fram til Borgundtunnelen og Seltatunnelen ble åpnet i 2004 og 2003.
Før 1. januar 2010 var Seltun – Voldum riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei. Etter at Tuftåstunnelen ble åpnet 2008 ble også den gamle traséen mellom Hjelle og Bjoråk del av veien.
Tunnelstrekningen er bare åpen om sommeren.
Erstattet av
Upper Street
Upper Street er hovedgaten i Islington i London.
Den er en del av hovedveien A1, og går fra krysset mellom A1, Pentonville Road og City Road, nordover forby Angel undergrunnsstasjon, forbi Business Design Centre, deler seg ved Islington Green der Essex Road tar av, går forbi kinoen Screen on the Green, rådhuset og ender ved Highbury and Islington undergrunnstasjon der A1 fortsetter som Holloway Road.
Gaten har mange fasjonable butikker, restauranter og teatre, spesielt i den nordlige delen. Et kjent sted er den nå nedlagte restauranten Granita, hvor Tony Blair og Gordon Brown skal ha gjort opp om lederskapet i Labour Party etter valgseieren. Det er også mange barer, og gaten sies å ha flere serveringssteder enn noen annen gate i Storbritannia.
Det er et antikvitetsmarked ved Camden Passage, og på Chapel Market ved Angel selges frukt og grønt, klær og annet.
I 2005 startet bydelsforvaltningen prosjektet «Technology Mile», hvor det ble lagt opp trådløs internettforbindelse langs hele gaten. Ved hjelp av rutere på lyktestolpene kan alle med trådløst nettverkskort koble seg til bydelens tjenester og gjennom denne til internett langs hele gaten, også inne på kaféer og barer.
Tatt av vinden
Tatt av vinden (1936) er en roman skrevet av Margaret Mitchell (1900–1949). Handlingen utspiller seg i borgerkrigstidens Amerika. Boken ble filmatisert i 1939 (Tatt av vinden). Clark Gable spiller rollen som Rhett Butler, og Vivien Leigh spiller rollen som Scarlett O'Hara.
Utgivelse
Kjærlighetsromanen, som utspiller seg i Georgia før og under Den amerikanske borgerkrigen, ble oversatt til en rekke språk og ga forfatteren flere priser, blant annet Pulitzerprisen. Den ble også en stor suksess da den ble lansert i Norge i 1937.
Forfatter
Sørstatsforfatteren Margaret Mitchell (1900 – 1949) var egentlig journalist. Da en bilulykke bandt henne til senga benyttet hun tiden til lesing og begynte å skrive selv. Tatt av vinden ble påbegynt i 1926, og det tok ti år før den var ferdig til utgivelse.
Handlingsreferat
Historien finner sted i delstaten Georgia under den amerikanske borgerkrigen (mellom 1861 og 1865) og gjenoppbyggingstiden (mellom 1865 og 1877) og begynner ved et opprør hvor syv delstater - inkludert Georgia - erklærte sin løsrivelse fra resten av Unionen. Handlingen begynner 15. april 1861, ved en plantasje som eies av familien til den velstående irske immigranten Gerald O'Hara. Den eldste av de tre O'Hara-døtrene, 16 år gamle Scarlett, er bevisst, vittig og intelligent - men uinteressert i skolegang. Scarlett er forferdet over å høre at mannen hun er hemmelig forelsket i, Ashley Wilkes, skal kunngjøre sin forlovelse med sin kusine Melanie Hamilton.
Dagen etter arrangerer Wilkeses en heldagsfest på eiendommen deres, hvor Scarlett ser en mørk fremmed. Hun får vite at denne mannen heter Rhett Butler, og at han har et rykte på seg for å forføre unge kvinner. Gjennom dagen forsøker Scarlett å flørte skamløst med alle tilstedeværende mann, inkludert Melanies bror Charles. Det blir offentliggjort at en krig blir erklært, og at flere av mennene kommer til å verve seg til militæret. Scarlett aksepterer et frieri fra Melanies bror, Charles Hamilton. De gifter seg to uker senere, før Charles blir sendt til krig. Men han dør av meslinger, bare to måneder senere. Scarlett føder senere sønnen deres, Wade Hampton Hamilton. Som enke blir hun nødt til å farge kjolene sine svarte, bære slør offentlig, og unngå samtaler med unge menn. Scarlett sørger ikke over tapet av ektemannen hun knapt kjente, men beklager hennes forhastede beslutning om å gifte seg med Charles.
Borgerkrigen går dårlig for Konføderasjonen. I september 1864 er Atlanta beleiret fra tre sider. Melanie begynner å føde, med bare den uerfarne Scarlett og en ung slave ved navn Prissy for å hjelpe seg. Alle de trente legene er nødt til å ta hånd om alle de soldatene, på grunn av krigen. Soldater fra Konføderasjonen setter fyr på Atlanta, før de overlater byen til unionshæren. Midt i kaoset føder Melanie en gutt, som får navnet Beau. Situasjonen er imidlertid dyster: Scarletts mor er død, faren hennes har mistet forstanden av sorg, søstrene hennes er syke av tyfoidfeber. Mange av slavene har reist sin vei, fienden har brent all bomullen deres, og det er ingen mat å finne.
Den lange og slitsomme kampen for å overleve begynner. Det er flere sultne mennesker og dyr, sammen med en alltid tilstedeværende trusselen fra fienden som stjeler eller brenner det lille de kan finne. På et tidspunkt dreper Scarlett en soldat som forsøker å invadere hjemmet hennes. Hun begraver den døde soldaten i hagen. Etter krigen blir enrekke ublu skatter pålagt plantasjen. Scarlett kjenner bare én mann med nok penger til å hjelpe henne - Rhett Butler. Hun tar på seg sin eneste pene kjole, leter etter ham i Atlanta, men oppdager ham i et fengsel. Han nekter å hjelpe. når han innser at hun bare ønsker å få tak i pengene hans. Scarlett møter også Frank Kennedy, en middelaldrende butikk-eier fra Atlanta som er forlovet med Scarletts søster: Suellen.
Scarlett innser at Frank også har penger, og ønsker at Frank skal gifte seg med henne i steden for å gifte seg med Suellen. Frank ønsker å holde sin unge kone lykkelig, og gir Scarlett pengene som er nødvendig for å betale skatten de skylder. Men når Scarlett går gjennom regnskapet i Franks butikk, oppdager hun at mange mennesker skylder ham penger. Bekymret for muligheten for å måtte betale enda mer skatt, og irritert over Franks dårlige forretningssans, tar hun kontroll over butikken. Til Franks lettelse, og Scarletts forferdelse, oppdager Scarlett at hun er gravid.
En kveld blir Scarlett forsøkt ranet av to kriminelle. Men hun slipper unna ved hjelp av Big Sam, en tidligere ansatt for Tara. Frank og Ku Klux Klan forsøker deretter å hevne sin kone, men Frank blir skutt og drept. Senere, ved Franks begravelse, ber Rhett om at Scarlett burde gifte seg med ham. Ett år senere kunngjør Scarlett og Rhett deres forlovelse, noe som forårsaker sladder på byen. De reiser på bryllupsreise til New Orleans. Når de kommer tilbake til Atlanta, bygger paret et stort, glorete nytt herskapshus på Peachtree Street. Rhett betaler gladelig for at huset skal bygges etter Scarletts spesifikasjoner. De får snart en datter, Bonnie, som senere dør i en ulykke. Rhett ønsker å forlate Atlanta, og forteller at han ikke lenger elsker Scarlett.
Agritubel
Agritubel Pro Cycling Team var et profesjonelt kontinentallag i landeveissykling fra Frankrike. Laget ble opprettet i 2005 med hovedvekt av franske ryttere. Lagets sponsor var Agritubel, en internasjonal produsent av metallrør til kveginnhegninger, husdyrbestand og gårdsdrift.
Laget ble hvert år, med unntak av det første, invitert som wildcard til å delta i Tour de France.
Etter 2009-sesongen ble laget lagt ned.
Salomon Toraldson
Salomon Toraldson var biskop i Oslo fra 1322 og frem til han døde i 1351. Han var dessuten riksråd i en periode på nesten 30 år under kongene Magnus VII Eriksson og Håkon VI Magnusson.
Han ble i et diplom fra 1319 og et fra 1320 nevnt som korsbroder i Nidaros, og han skal ha vært prest i Stavanger og Slidre.
Salomon ble den siste biskopen i Oslo som ble valgt regulært av domkapittelet. Etter ham ble det paven som innsatte biskoper, selv om domkapittelet fortsatte å velge dem og deretter be om godkjenning av sitt valg. Med etterfølgeren Gyrd Aslason ble det problemer rundt valget; han ble flyttet til Stavanger bispedømme etter kort tid, mens Sigfrid ble hentet fra Stavanger til Oslo etter pavens ordre.
Salomon var den eneste biskopen i Norge som overlevde svartedauen i 1349.
Johan Ernst Mowinckel
Johan Ernst Mowinckel (født 23. mai 1759 i Bergen, død 26. mars 1816 i Bergen) var en norsk kjøpmann og konsul.
Han var sønn av kjøpmann Johan Ludwig Mowinckel, opprinnelig fra Hannover i Tyskland, og var oldefar til Johan Ludwig Mowinckel og Agnes Mowinckel, samt tippoldefar til Sigmund Mowinckel og Randi Vibe Selmer Mowinckel (1892-1984).
Heinrich Abeken
Heinrich Abeken (født 19. august 1809 i Osnabrück i Tyskland, død 8. august 1872) var tysk teolog og prøyssisk bystyremedlem i det tyske utenriksdepartementet i Berlin.
Under krigen mellom Tyskland og Østerrike i 1866 samt under krigene mot Frankrike i 1870 og 1871, bodde Abeken i det prøyssiske militære hovedkvarter. En stor del av de tyske utsendingene fra denne tiden skal ha blitt skrevet av Abeken. Hans helse ble dårligere på disse reisene, og han døde etter en sykdom som hadde vart i flere måneder. Abeken var en sponsor for et arkeologisk institutt i Roma og han var et medlem av Archeological Society of Roma. Han grunnla en vennekrets som drev med gresk litteratur i Berlin.
Testikkelkreft
Testikkelkreft er en sjelden kreftype som rammer rundt 250 menn i Norge hvert år. Dette utgjør bare ca. to prosent av kreftdiagnosene som stilles på norske menn hvert år. Men mens kreft generelt oppstår oftest hos eldre mennesker, er testikkelkreft oftest diagnostisert hos yngre menn (15-50 år). Ifølge data fra Kreftregisteret utgjør testikkelkreft 44 % av alle kreftdiagnoser i aldersgruppen 15-29 år, og er her den klart hyppigste.
De aller fleste pasienter kan bli helbredet fra testikkelkreft. Det gjelder å starte behandlingen så raskt som mulig for å unngå spredning til andre organer, selv om spredning er sjelden for denne type kreft. Behandlingsformer som benyttes er kirurgi, strålebehandling og kjemoterapi. De aller fleste blir behandlet med kirurgi i starten og det avhenger om man har non-seminom eller seminom om man får kjemoterapi eller strålebehandling. Mengden og typen av behandling bestemmes også ut ifra hvor langt spredningen har kommet. Mengden av markør-proteinene AFP og HCG i blod-serum forteller om hvor langt sykdommen kan ha kommet og de er vesentlige for valg av videre behandlingsform.
I de fleste tilfeller av testikkelkreft er det såkalte kjønnsceller, celler som er forløpere til sædcellene, som utvikler seg til kreftceller. I sjeldne tilfeller kan testikkelkreft også oppstå i såkalte Leydigceller og Sertoliceller. Typen som oppstår i kjønnscellene (germinalcelletumor) kan deles inn i to hovedgrupper basert på utseende til kreftcellene, seminomer og nonseminomer. Det er fortsatt ikke klarhet i årsaken til at testikkelkreft oppstår, men forskere har holdepunkter for at det første steget fra normale celler til kreftceller skjer allerede i fosterstadiet, og at en forstyrrelse av hormonbalansen i mors liv kan være av betydning. Det er også en overhyppighet av sykdommen hos menn som har vanskeligheter med å få barn og for menn hvor ikke begge testiklene har kommet helt ned i pungen ved fødselen.
Testikkelkreft kan blant annet avsløres ved å måle hCG-verdiene i blodet.
I Norge får alle pasienter tilbud om nedfrysing av sæd dersom de skal ha tilleggsbehandling som kan påvirke fruktbarheten.
Liv Hukkelberg
Liv Hukkelberg (født 28. juni 1954) fra Kongsberg er utdannet klaverpedagog og lektor i musikkpedagogikk fra Norges musikkhøyskole. Som musikkpedagog i Ål tok hun initiativet til Hallingdal regionkor, som hun dirigerte fra 1986–1990. Har dirigert Kongsberg pikekor fra 1987 til 1998 og også hatt Kongsberg blandede kor noen år.
Skrev læreverket «Sangskolen» (mål: å lære barn og unge å synge etter noter) sammen med Sissel Gjerland Ekra (Lyche musikkforlag -1996). Fra 2001–2005 var hun rektor ved Flesberg kulturskole. Hukkelberg har vært ansatt ved Kongsberg kulturskole siden 1996, og er prosjektleder for Den Blå Timen.
Hun er moren til Hanne Hukkelberg, norsk sanger, komponist og artist.
Garborgheimen
Garborgheimen er et jærhus i Time kommune. Den er kjent som et kunstnerhjem ettersom forfatteren Arne Garborg (1851–1924) ble født, vokste opp og bodde her inntil han flyttet hjemmefra som 16-åring. Stedet har vært museum siden 1951.
Huset ligger på gården Garborg i Time på Jæren, ca. 8 km fra Bryne og 5 km vest for Undheim. Huset ble bygget av Arne Garborgs foreldre Ane Oline og Eivind Aadneson Garborg i 1848, og var i familiens eie og bruk frem til 1869, da Eivind tok sitt eget liv. 3. februar 1939 ble Garborgheimen og Hå gamle prestegard fredet av Riksantikvaren. Etter initiativ fra garborgvennene Inge Krokann, Knut Liestøl og Rolf Thesen, overtok Time kommune Garborgheimen 8. april 1940. Kjøpesummen på 3000 kroner kom fra Bondeungdomslaget (1000) og Kirke- og undervisningsdepartementet (2000). Fram til 1947 bodde det folk i huset. Ved hundreårsjubileet for forfatteren i 1951 ble det museum.
Huset er skildret i Garborgs selvbiografiske skrifter, særlig i romanen Fred, men også i Bondestudantar og Den bortkomne Faderen. Også i Haugtussa og i Knudaheibrev omtales huset og interiøret.
Huset er et godt bevart jærhus og har vært fredet som kulturminne fra 1939. Innredningen og møbler fra 1850-tallet gir et godt bilde av den kulturelle og sosiale bakgrunnen til dikteren. Noen få gjenstander er stedsautentiske, blant annet den blå kisten, en hylle og en lysestake, mens det meste er tidsautentisk.
Garborgheimen er tilgjengelig for publikum søndager fra påske til utgangen av september, hver dag i sommersesongen og ellers etter avtale.
I forbindelse med den planlagte etableringen av Nasjonalt Garborgsenter ble det i 2007–09 diskutert om senteret burde ligge i Bryne sentrum eller i tilknytning til eldre bygg med tilknytning til dikterens liv; Garborgheimen eller Knudaheio. Senteret ble til slutt lagt i sentrum av Bryne.
I april 2016 åpna Norges største digitale formidlingsløype, Garborgløypa, i Garborgheimen, Knudaheio og Time kyrkje.
Bon Jovi
Bon Jovi er en amerikansk rockegruppe fra Sayreville, New Jersey. Gruppa ble startet i 1983 og består av vokalist og navnebror Jon Bon Jovi (John Francis Bongiovi, Jr), gitarist Richie Sambora, keyboardist David Bryan, trommeslager Tico Torres, samt nåværende bassist Hugh McDonald. . Gruppas besetning har stortsett vært den samme hele tiden, det eneste unntaket er Alec John Such som sluttet i 1994, som uoffisielt ble erstattet av Hugh McDonald. Den fikk sin første hit med låten Runaway i 1984. I 1986 ble Bon Jovi verdenskjent med sitt tredje album, Slippery When Wet. Gruppas fjerde album, New Jersey ble like suksessfullt i 1988 og mellom 1986—1995 hadde Bon Jovi 13 Top 40-hits i USA. Av disse var de fire nummer en-hits på Billboard Hot 100: «You Give Love a Bad Name», «Livin' on a Prayer», «Bad Medicine» og «I'll Be There for You».
Gruppa har også hatt Topp 10-hits som «Wanted Dead or Alive», «Born to Be My Baby», «Lay Your Hands on Me», «Bed of Roses» og «Always». Singelen "It's My Life" fra 2000, gjorde Bon Jovi kjent for et yngre publikum, som har bruk av ulike stilarter i musikken sin, for eksempel country på albumet Lost Highway fra 2007. Lost Highway debuterte som nummer 1-hit på Billboard 200, det samme gjorde The Circle i 2009. 12. mars 2013, ga Bon Jovi ut deres 12. studioalbum, What About Now. Bon Jovi har så langt gitt ut 12 studioalbum, tre samlealbum og to livealbum. Den er en av de mestselgende musikkgruppene igjennom tidene med over 130 millioner solgte album, og har hatt over 2 700 konserter i over 50 land for fler enn 35 millioner fans. Bon Jovi ble innlemmet i UK Music Hall of Fame i 2006. Gruppa ble også hedret med Award of Merit på American Music Awards i 2004, og som låtskrivere og samarbeidspartnere ble Jon Bon Jovi og Richie Sambora innlemmet i Songwriters Hall of Fame i 2009. I 2018 ble bandet innvotert i Rock and Roll Hall of Fame.
Under Russlands invasjon av Ukraina 2022 dukket det opp en viral video hvor innbyggerne i Odessa forberedte seg på å møte et russisk angrep, mens en trommeslager spilte til Bon Jovis hit «It's my life». Bon Jovi støttet videoen og spredte den videre, med kommentaren «This is for the ones who stood their ground... Odessa, Ukraine. #SlavaUkraini», på norsk «Dette er for dem som forsvarte seg ... Odesa, Ukraina. #ÆreTilUkraina»