cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaksinediplomati
Japan
I juli lovet Japan å gi 11,6 milliarder yen (109 millioner US$) ttil fem lands langs floden Mekong: Kambodsja, Laos, Myanmar, Thailand og Vietnam på grunn av bekymring for en for sterk kinesisk innflytelse på vaksineproduksjon og distribusjon i Asia.
Russland
Russland, som var det første land som erklærte å ha godkjent en Covid-19-vaksine, Gam-COVID-Vac (Sputnik V), sa at 20 land, «blant dem Brasil, Indonesia og De Forente Arabiske Emirater, hadde bedt om tilgang.»
USA
USAs helse- og omsorgsminister Alex Azar sa at USA vil dele en vaksine med andre land bare etter at USAs egne behov var ivaretatt. USA har lagt inn ordre for mange milliarder dollar for kjøp av hundrevis av millioner vaksinedoser fra Storbritannias AstraZeneca og Tysklands BioNTech SE i samarbeid med det amerikanske Pfizer. Den 11. august 2020 fortalte Moderna om en bestilling for 1,5 milliardet dollar av 100 millioner vaksinedoser fra USAs føderale regjering.
Eisenstadt bispedømme
Eisenstadt bispedømme er et av Østerrikes ni katolske bispedømmer. Det omfatter delstaten Burgenland og har sitt sete i Eisenstadt.
Vaksinediplomati
USA
USA tilbød vaksineutvikling til Indonesia den 3. august i en telefonsamtale mellom Pompeo og Retno Marsudi.
Eisenstadt bispedømme
Dagens delstat Burgenland hørte inntil første verdenskrig til den transleithanske (dvs. ungarske) delen av Østerrike-Ungarn, og lå derfor på det kirkelige plan under bispedømmene Szombathely (tysk Steinamanger) og Győr (tysk Raab). 1922 ble de tyskspråklige sognene i disse to bispedømmene skilt ut som Det apostoliske administraturet Burgenland, som ble administrert av Wiens erkebiskop. 1960 ble administraturet opphøyet til bispedømme.
Vaksinediplomati
USA
Mexicos utenriksminister inngikk en avtale med Johnson & Johnson om utprøving av amerikanske vaksiner i Mexico og i USA.
Pionery-geroi
Pionery-geroi (originaltittel: Пионеры-герои) er en russisk film fra 2015 regissert av Natalja Kudrjasjova.
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 1996
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 1996 ble arrangert i Colorado Springs i USA i 1996.
Operasjon Windmill
Operasjon Windmill (offisielt: United States Navy Second Antarctic Developments Project) var en amerikansk utforskning- og treningsekspedisjon til Antarktis i 1947–1948. Operasjonen var en oppfølger til Operasjon Highjump og ble ledet av kommandørkaptein Gerald L. Ketchum. Ekspedisjonens flaggskip var USS «Burton Island».
Benínar-demningen
Demningen er en 87 meter høy og 380 meter lang gravitasjonsdam i betong. Den skaper et reservoar som er 243 hektar (2,43 km²) stort, og har et største oppdemmet vannvolum på 68 millioner m³.
Jan Honningdal
Jan Kristian Honningdal (født 1959 i Ålesund) er en norsk kristen gitarist og sanger. Han er tilknyttet Ungdom i Oppdrag (UiO), som lovsangsleder. Han har skrevet nærmere 200 sanger og utgitt 7 album, hvor også ektefellen Tove Honningdal deltar.
Livshistorien
Jan Honningdal vokste opp i Ålesund. Sammen med foreldrene gikk han i Ålesund frikirke. Han deltok tidlig med sang i menigheten. Moren spilte piano, mens Jan stod på en skammel for å kunne se over kanten på prekestolen. Han var aktivt med i sangkor, korps og band.
På 1970-tallet kom han i kontakt med Jesusbevegelsen og Ung Visjon i Molde.
I 1976 opplevde Jan Honningdal å bli fylt av Den hellige ånd, denne opplevelsen forandret hans liv på den måten at han fikk en større frimodighet og vitnetrang. Samme året ble Åse Søndagsskolehus, i Spjelkavik ved Ålesund, et frittstående bedehus (? frimenighet). Mange unge søkte til menigheten. Møtene var preget radikal kristen forkynnelse med helbredelse for syke. I dette miljøet ble Jan med i bandet Zadok, som er hebraisk og betyr rettferdiggjort. Bandets mål var å spille på heltid. Etterhvert viste det seg at det ikke ble noen bandkarriere.
I 1977 begynte Jan på et tre måneders disippeltreningskurs i regi av Ungdom i Oppdrag. Fra da av har han vært engasjert i dette arbeidet. Til å begynne med som selger av litteratur for Ungdom i Oppdrags forlag Prokla Media. Senere hadde han et opphold hvor han noen år kjørte lastebil og avtjente verneplikten. Han har i en årrekke vært fulltidsansatt i Ungdom i Oppdrag, som lovsangsleder.
Om sommeren kjører Jan turisttog i Ålesund. Dette eier han sammen med sin bror Nils-Ivar Honningdal.
Sangforfatter
Jan Honningdal har skrevet rundt 200 sanger, de fleste i sjangerne lovsang og pop. Mange av sangene er mye brukt i menigheter både i Norge og utlandet. Flere av sangene er oversatt til mer enn 20 språk.
Sangen Majestet, konge i evighet er trolig den mest brukte av sangene, den synges blant annet i undergrunnsmenighetene i Kina. Sangen lå bortgjemt i tre år før den ble tatt fram på begynnelsen av 1990-tallet, i anledning den første nyttårsfestivalen, i låven på gården Grimerud ved Hamar. Her ble den fremført offentlig første gang. Siden kom den som tittelspor på albumet Majestet i 1992. Dette albumet var ment til intern bruk under Ungdom i Oppdrags festivaler på Grimerud, men endte i stedet opp som Jan Honningdals mest solgte album, og har solgt over 16 000 eksemplar bare i Norge.
Lovsang
Jan Honningdal, mangeårig lovsangsleder i Ungdom i Oppdrag (UiO). Han har uttalt at målet er hver gang å finne sanger hvor både barn og eldre kan være med å lovsynge.
Lovsang innen kristen sangtradisjon oppstår som en naturlig følge av kjærlighetsforholdet til Jesus. Lovsang har ingenting med musikkinstrumenter eller musikkstil å gjøre, men synges i takknemlighet for alt som Gud har gjort for menneskene. Gud har behag i at mennesker gir sitt hjerte til Jesus og takker ham. I lovsangen kommer Gud nær. Lovsang er ikke noe som karismatiske menigheter har funnet opp, men har eksistert siden kong Davids tid.
Arkeologiåret 1770
Arkeologiåret 1770 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1770.
Ulrikke (TV-serie)
Ulrikke er en norsk TV-serie fra 1986 for barn og ungdom. Serien består av fire episoder, og regien var ved Ann-Cathrin Ramberg. Manus var skrevet av Mathis Mathisen, som hadde utgitt barneboken Ulrikke og pappa i 1980. Steinar Ofsdal hadde komponert musikken som ble brukt i serien. Sjefsfotograf for produksjonen var Per Moen. Serien ble sendt på NRK Fjernsynet i 1986.
Handling
Serien handler om femåringen Ulrikke, som bor sammen med faren sin. Moren døde for flere år siden i en ulykke. Ulrikke synes pappa og hun har det fint og ikke trenger noen andre, men gradvis gjennom serien går det opp for henne at faren har fått en kjæreste som heter Merete. Da blir femåringen redd for at pappa ikke trenger Ulrikke lenger.
Waldemar Hermann Schmettau
Waldemar Hermann von Schmettau (født 26. mai 1719 i Dresden, død 24. oktober 1785 i Pløn) var en tysk adelig offiser, kommanderende general i Norge og fritenker og forfatter av antikirkelige skrifter.
Familie og tidlig karriere
Schmettau blev født i Dresden. Hans foreldre var prøyssisk kammerherre Carl Friedrich riksfriherre von Schmettau til Holdorf og Hedwig født baronesse Løvendal (1695-1725), datter av baron Woldemar Løvendal. Schmettau-familien stammet fra Schlesien, og hadde tjent mye penger på handel og som «vekselherrer». På morssiden stammet han fra Fredrik III av Danmark.
Etter foreldrenes død i 1728 vokste Schmettau opp i sin morfars hus i Dresden. I 1736 ble han immatrikulert ved universitet i Leipzig, hvor han studerte klassiske språk, rettsvitenskap og filosofi. Fra 1740-41 foretok han sin dannelsesreise, med et lengre opphold i Paris, og forsøkte deretter uten hell å få militærtjeneste hos Fredrik II av Preussen i krigen mot Østerrike, slik flere av fetterne hadde. Som lensherre av landsbyene Königswalde, Holdorf og Ganzow var Schmettow kongens vasall.
Resten av felttoget fulgte han Bayerns hær som frivillig oberstløytnant. En måned etter at Karl Albrecht av Bayern ble valgt til keiser i januar 1742, ble Schmettau og 6 fettere utnevnt til grever. Dette var fetteren Samuels fortjeneste, som hadde skiftet side fra Østerrike til Preussen like før krigen, og var feltmarskalk for seierherrene.
Høsten 1743 ble Schmettau keiserlig oberst og kommandør av infanteriregimentet til prinsen av Sachsen-Hildeburghausen. Dette innebar at han endelig kunne gifte seg med Amalie de la Croix de Frechapelle, en hoffdame hos keiserinnen som han hadde gjort kur til. På vegne av brudens foreldre signerte J.H.E. Bernstorff, som var venn med begge ektefeller. Parets barn var Carl (1744), Benedikte (1746) og Waldemar Friedrich (1749).
Offiser i Danmark
Straks etter Fredrik Vs tronbestigelse i 1746 fikk Schmettau bevilling av kongen til å kjøpe et kyrassérregiment forlagt i Itzehoe. Regimentet kostet Schmettau 12000 daler. Familien flyttet derfor også nordover fra Celle til Itzehoe, og 1750 til Schleswig. Han ble også i dansk tjeneste benyttet til andre verv, som ved utarbeidelsen av et nytt ekserserreglement for rytteriet, og deltok flere ganger i felttog for fremmede hærer. I 1748 ble han kammerherre, 1753 generalmajor og i 1757 æresmedlem av Kunstakademiet.
St.Germain og Norge
Feltmarskalk grev St.Germain, gav Schmettau kommando over en divisjon, bestående av 4 norske regimenter og de nyopprettede «lette» avdelinger, og betrodde ham under marsjen inn i Mecklenburg sikringen av hærens høyre flanke. Men på grunn av tsar Peter 3.s død endte krigen uten sverdslag.
Schmettau ble i januar 1764 utnevnt til general til hest og kommanderende general i Norge, og da der i april samme år ble opprettet et norsk «Krigsdirektorium», ble han formann i dette. Direktoriets første og viktigste oppgave var å utarbeide en plan til omordning av den norske hær etter St.Germains prinsipper. Schmettau var i alt vesentlig tilhenger av St.Germains teorier. Dette fremgår bl.a. av at en stor del av dem går igjen i sønnen Woldemar Friedrich Schmettaus «Patriotische Gedanken eines Dänen über stehende Heere». Men Schmettau forstod nødvendigheten av å ta hensyn til stedlige omstendigheter, og han fikk derfor gjennomslag for at det ikke ble foretatt så store innskrenkninger i de utskrevne «nasjonale» regimentene som St.Germain hadde ønsket.
I privatlivet var Schmettau den elskverdige verdensmann, også overfor den borgerlige del av befolkningen. Han inntrådte som medlem av Videnskabernes Selskab i Trondhjem og bidro til å skaffe selskapet predikatet «kongelig». Han gav støtet til oppførelsen av dramatiske forestillinger i Christiania og bidro i byens selskapelige liv. Han passet seg for å vekke forargelse ved åpenlyst å legge kjetterske meninger for dagen og tok derfor del i de offentlige gudstjenestene. Han søkte å gi den norske nasjon beviser på den sympati og aktelse, som etter hans eget sigende var innpodet i ham fra han var barn. Schmettau var godt likt i Norge, også fordi morfaren Ulrik Frederik Valdemar Løvendal og oldefaren Ulrik Frederik Gyldenløve hadde vært svært populære. Også etter at Schmettau måtte forlate Norge, bevarte han sin varme interesse for landet.
Fratredelse fra posten i Norge
Kun i 3 år forble Schmettau i sin høye stilling. I begynnelsen av 1767 hadde han et skarpt sammenstøt med det danske Kancelli angående gjenoppbygging av Fredrikstad etter en brann. Schmettau begikk her et formelt overgrep mot «Kongens Højhed», og holdningen i denne saken var den formelle anledningen til at han måtte gå av 14. april 1767. Den virkelige grunnen er antakelig at han var røket uklar med St.Germain, som igjen var hærsjef. Marskalken kunne ikke finne seg i den uforbeholdenhet og fasthet Schmettau utviste i sin forfektelse av sitt syn på organiseringen av hæren i Norge. St.Germain var bestemt på å gjennomføre sine planer om en grundig reduksjon av de utskrevne regimentene. Det må være dette Schmettau sikter til, når han senere i et brev til kongen skriver at han foretrakk å fratre generalkommandoen i Norge fremfor å handle mot sin overbevisning.
Fritenker og forfatter
«Han var en brav General, ja, den eneste, vi havde, aktiv og ærlig,» skriver Peter Frederik Suhm i anledning av Schmettaus avskjedigelse, og denne mening ble delt av mange. Forøvrig gikk han av med en god pensjon og fikk dekket gjelden han hadde opparbeidet i Christiania. Kongen tilkjennegav sin «fulde Tilfredshed» med hans tjeneste og gav ham løfte om Elefantordenen.
Schmettau bosatte seg i Plön i Holstein, hvor han sysselsatte seg med religiøse og filosofiske spekulasjoner. I 1771 lot han trykke det «eneste ugudelige Skrift» som ble utgitt under Johann Friedrich Struensees trykkefrihet: Blätter, aus Liebe zur Wahrheit geschrieben. Boken var særlig påvirket av de engelske deister. På første blad i boken står: «En soldat skal adlyde, filosofens plikt er å elske sannheten». Skriftet var ennå ikke kommet i salg da det tyske Kancelli i begynnelsen av 1772 åpnet sak mot Schmettau. I mellomtiden var trykkefriheten på ny innskrenket. Schmettau hevdet at han kun var pliktig til at svare for militært verneting. Etter et år med anklager og brevskriving ble saken stanset ved et kongelig reskript. Senere skrev Schmettau andre stykker av lignende art.
I 1774 skrev Schmettau til den franske ambassadøren i Konstantinopel, Charles Gravier de Vergennes (1717-87), og foreslo i et memorandum opprettelsen av en kristen serbisk stat i allianse med tyrkerne og Frankrike. Schmettau tilbød seg i all beskjedenhet som konge for denne staten, blant annet med den begrunnelse at Schmettau-familiens genealogi forteller om avstamning fra en serbisk konge.
I 1776 mottok Schmettau Elefantordenen, sammen med Andreas Peter Bernstorff og Grigorij Aleksandrovitj Potemkin. Schmettau døde i Plön 1785.
Kirkevalget i Norge 2019
Kirkevalget i Norge 2019 er et kirkevalg til bispedømmeråd/kirkemøtet og menighetsråd i Den norske kirke som avholdes 8. og 9. september 2019. Kirkerådet har fått inn søknader fra 2 uavhengige valglister, som begge har samlet inn over 300 underskrifter. Dette var kravet, som gjør dem berettiget som nominerings grupper. Det er den liberale lista "Åpen Folkekirke" og en ny konservativ liste. Den nye lista bærer navnet "Bønnelista". I tillegg til disse vil også kirkens interne systemer oppnevne "Nominasjonslista", den tradisjonelle lista av kandidater nedsatt av bispedømmenes nominasjonskomiteer, sammensatt med kandidater med ulike syn.
Fristen for å levere inn listeforslag var 30. april 2019. Ved fristens utløp hadde Nominasjonslista og Åpen Folkekirke levert inn lister i alle 11 bispedømmer. Bønnelista hadde levert inn lister i 8 bispedømmer. I Møre bispedømme ble det sendt inn klager på prosessen på godkjenning av listene og klagen fra Bønnelista ble innvilget av Kirkerådet, som dermed fikk lever inn liste på overtid og endte opp med lister i 9 bispedømmer. Bønnelista stiller ikke liste i Sør Hålogaland og Oslo bispedømme.
Nytt i 2019
Nytt ved dette valget er at Kirkerådet stiller økonomiske midler til rådighet for alle nominerings grupper. Nytt er også at det denne gangen kun er direkte valg. Ved foregående valg har noen bispedømmer latt sine menighetsråd stemme frem 3 av 7 kandidater til sine bispedømmeråd.
Ved kirkevalget i 2015 var likekjønnet vigsel en viktig teologisk sak der skillet mellom teologisk liberale og konservative kandidater ble klart. Ved valget i 2019 er dette skillet enda tydeligere, ved at Åpen folkekirke står for vigsel av homofile og lesbiske, mens Bønnelista er et tydelig konservativt alternativ. Tidligere har kandidater måtte redegjøre for sitt syn i disse sakene på Nominasjonslisten. Dette året har de kun fått et generelt spørsmål, om hvorfor de stiller til valg. Kandidatene på Nominasjonslisten er derfor ikke bundet til et klart standpunkt, men kan stemme som de vil fra sak til sak i Kirkemøtet.
Kandidatene på alle 3 lister blir presentert med CV og bilde på Den norske kirke sin offisielle nettside, mens utfyllende presentasjon av kandidatene blir presentert på de enkelte listenes egne hjemmesider.
Valgordning
Menighetsråd velges ved preferansevalg eller listevalg der det finnes flere lister, mens bispedømmeråd velges utelukkende ved bruk av listevalg.
Nomineringsgruppene skaffet innen 30. april 2019 minimum 7 kandidater til å fylle listene i de enkelte bispedømmene. Maksimum 18 kandidater pr. liste. Et nytt krav var også at minst 20% av kandidatene på en lista skal være under 30 år.
Åpen folkekirke og Bønnelista er organisasjoner som ligner kirkepolitiske partier, mens Nominasjonsliskomiteens liste, som består av kandidater nominert av ungdomsrådene og lokalmenighetene i hvert bispedømme, har ikke et partiprogram eller medlemmer. Demokrati kan baseres på partier, eller på at tillitsvalgte er direkte ansvarlig overfor velgerne, og valgordningen, som forutsetter partier, vil sannsynligvis bli gjenstand for debatt etter valget.
Remo Fischer
Remo Fischer (født 13. august 1981 i Bäretswil) er en sveitsisk langrennsløper.
Fischer deltok i Vinter-OL 2006, 2010 og 2014.
Arkitekturåret 1883
Arkitekturåret 1883 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1883.
Santa Maria (California)
Santa Maria er en by i Santa Barbara County, California, USA. Byen ble grunnlagt i 1874, og hadde i 2008 et innbyggertall på 111 972. Den er fylkets største by og også den raskest voksende byen. Santa Maria er kjent for sin vinproduksjon og for sin spesielle grilling.
Santa Maria ligger 38 km nord for Lompoc og 270 km nordvest for Los Angeles. Arealet er 51,2 km². Hovednæringen er landbruk, og det produseres blant annet vindruer, jordbær, selleri, salat, erter, squash, blomkål, spinat, brokkoli og bønner.
Den lokale flyplassen har regelmessige flygninger til Los Angeles og Las Vegas, og det er bussforbindelse til alle omkringliggende byer.
Film
Santa Maria-dalen har vært mye brukt som filmlokasjon for Hollywood. Noen filmer som er filmet i dalen inkluderer:
9908 Aue
9908 Aue er en asteroide i asteroidebeltet som ble oppdaget 25. mars 1971. Asteroiden tilhører Koronis-familien og har en omløpsbane omkring Solen på 4.94 år.
Asteroiden ble oppdaget av Cornelis Johannes van Houten og Ingrid van Houten-Groeneveld på fotografiske plater tatt av Tom Gehrels ved Palomar Observatory ved å benytte Samuel Oschin teleskopet. Den ble først gitt overgangsnavnet 2140 T-1, og ble senere omdøpt Aue etter den tyske poeten Hartmann von Aue som deltok i det tredje korstog.
Aleksander Suuman
Aleksander Suuman (født 25. april 1927 i Laekvere, Lääne-Viru fylke, død 19. april 2003) var en estisk lyriker og maler. Han var også kjent under den estifiserte formen av navnet sitt, Suumani Sass.
Aleksander Suuman kom fra en bondefamilie. Fra 1947 til 1954 studerte han ved det estiske kunstakademiet, og underviste deretter ved kunstskoler: 1954-58 i Tallinn og 1957-75 i Tartu. Fra 1980 underviste han ved kunstakademiet i Tallinn. Han er kjent som naturmaler og spilte en symbolsk rolle for den estiske miljøbevegelsen og estisk landskapsvern.
Som lyriker debuterte han i 1963 med Å seda inimeste. Han utga i alt 12 samlinger fra 1963 til 2000. Dikt i utvalg ble utgitt tre ganger, i 1977, 1988 og 2002. Hans lyrikk omfatter flere sjangre: naturdikt, sentrallyrikk, aforismer og konkret lyrikk.
Natalja Kudrjasjova
Natalja Aleksandrovna Kudrjasjova (Наталья Александровна Кудряшова; født 1978) er en russisk regissør, skuespillerinne og manusforfatter.
Tommy Kvarsvik
Tommy Kvarsvik (født 1. desember 1983 i Odda) er en norsk forfatter og oversetter.
Han har jobbet som tegneserieforfatter av Donald Duck-historier for det nederlandske forlaget Sanoma Uitgevers, i tillegg til å være oversetter for norsk Donald Duck & Co. Kvarsvik har dessuten publisert en novelle i tidsskriftet Vinduet og har blant annet utdanning ved Forfatterstudiet i Bø og mastergrad i nordisk språk og litteratur ved Universitetet i Agder. Han har også studert digital mediadesign.
17. serierunde i Adeccoligaen 2007
17. serierunde i Adeccoligaen 2007 startet som en full runde den 5. august med åtte kamper den som alle startet klokken 18.00. Som et ledd i et dommerutvekslingsprogram hadde for øvrig kampen mellom Hønefoss og Tromsdalen en finsk hoveddommer.
Thomas Clarkson
Thomas Clarkson (født 28. mars 1760 i Wisbech i Cambridgeshire, død 26. september 1846 i Playford) var en engelsk abolisjonist, og en ledende forkjemper mot slavehandel i Det britiske imperiet. Han var delaktig i å stifte The Society for Effecting the Abolition of the Slave Trade (direkte oversatt: Samfunnet for å fremme avskaffelsen av slavehandel) og bidro til å oppnå at Det britiske imperiet innførte stans i slavehandel fra 1807. I sine senere år kjempet Clarkson også for avskaffelse av slaveri i verden ellers, blant annet var han i 1840 hovedtaler på den internasjonale anti-slaverikonferansen som ble holdt i London.
Tidlig liv og utdanning
Clarkson var sønn av pastor John Clarkson (1710–1766). Han gikk på Wisbech Grammar School, hvor hans far var rektor, og han fortsatte på St Pauls skole i London i 1775. Clarkson tok høyere utdanning på St Johns College i Cambridge, hvor han begynte i 1779 Her gjorde han det utmerket, og det kan synes som han likte seg på universitetet, selv om han gikk for å være en seriøs og gudfryktig mann. Han fikk sin bachelorgrad i 1783 og fortsatte på Cambridge for å følge i sin fars fotspor i den anglikanske kirken. Han ble ordinert til diakon, men gikk aldri videre til prestetjeneste.
Åpenbaringen av slaveriets grusomheter
Det var ved Cambridge i 1785 at Clarkson deltok i en essaykonkurranse som skulle føre ham inn på den veien han skulle forfølge resten av livet. Temaet for essayet var  Anne liceat invitos i servitutem Dare (Er det tillatt å ta til slave den som ikke vil?),, og det førte Clarkson å vurdere spørsmålet om slavehandel. Han leste alt han kunne om emnet, blant annet tekster av tidligere abolisjonister. Det han fant ut gjorde Clarkson forferdet, og endret hans liv. Han forsket også videre på temaet ved å møte og intervjue de som hadde personlig erfaring med slavehandel og slaveri.
Arkeologiåret 1772
Arkeologiåret 1772 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1772.
Thomas Clarkson
Åpenbaringen av slaveriets grusomheter
Etter å ha vunnet konkurransen hadde Clarkson det han kalte en åndelig åpenbaring fra Gud mens han reiste til hest mellom Cambridge og London. Etter å ha avbrutt sin reise ved Hertfordshire skjedde det noe som han selv senere beskrev som at "En tanke kom inn i mitt sinn". Tanken som hadde satt seg i han var "at hvis innholdet av essayet var sant, var det på tide at noen burde se til at disse ulykkene ble brakt til en ende "(Clarkson, History, vol. 1). Denne erfaringen og følelsen av et kall førte ham til å vie sitt liv til å avskaffe slavehandelen.
Etter å ha oversatt essayet til engelsk slik at den kunne få et bredere publikum, publiserte Clarkson det i brosjyreform i 1786 som An essay on the slavery and commerce of the human species, particularly the African, translated from a Latin Dissertation, som ble hedret av Universitetet i Cambridge i 1785.
Arkeologiåret 1772
Dødsfall
1772 in archaeology
Thomas Clarkson
Åpenbaringen av slaveriets grusomheter
Publiseringen av essayet hadde en umiddelbar effekt, og Clarkson ble introdusert til mange andre som støttet avskaffelse av slaveriet, noen av dem hadde også allerede publisert artikler og drevet kampanjearbeid. Disse inkluderte innflytelsesrike personer som James Ramsay og Granville Sharp, kvekere og andre. Bevegelsen hadde samlet styrke i noen år, etter å ha blitt grunnlagt av kvekerne både i Storbritannia og i USA, med støtte fra andre begge sider av Atlanterhavet. I 1783 hadde 300 kvekere, hovedsakelig fra London-området, presentert for Det britiske parlamentet verdens første underskriftskampanje mot slavehandel.
Etter dette forsøket dannet en liten gruppe innenfor denne bevegelsen en stående komite for mer målrettet påvirkningsarbeid; Komiteen for avskaffelse av slavehandelen. Dette var en liten og livssynsnøytral gruppe som kunne drive lobbyvirksomhet mer vellykket ved å innlemme støtte fra Den anglikanske kirke og Det britiske parlamentet (kvekerne var utestengt fra parlamentet til 1800-tallet, mens Den anglikanske kirke hadde rett til seter i House of Lords). De tolv grunnleggende medlemmene omfattet ni kvekere og tre banebrytende anglikanere - Thomas Clarkson, Granville Sharp, og William Wilberforce.
Kampanjen mot slaveriet
Clarksons forskning tok ham til engelske havner som Bristol, hvor han fikk mye data fra utleieren av Seven Stars pub. (Bygningen står fortsatt i Thomas Lane.) Han reiste også til Liverpool og London for å samle viktige bevis for å støtte saken.
En av de første afrikanske handelsskip som Clarkson besøkte var The Lively. Selv om det ikke var et slaveskip, hadde det last av høy kvalitet som fikk en kraftig innvirkning på Clarkson. Skipet var lastet med vakre afrikanske varer: skåret elfenben og vevet duk, sammen med råvarer som bivoks, palmeolje og krydder. Clarkson så at dette var gjenstander som krevde solid håndverk og store ferdigheter. Ideen om at de som hadde skapt disse sakene nå kanskje var slaver forferdet ham. Clarkson kjøpte prøver fra skipet og begynte å sette sammen en samling som han utviklet gjennom årene.
Clarkson fortsatte også å skrive mot slavehandelen. Han fylte sine arbeider med levende førstehåndsbeskrivelser fra sjøfolk, kirurger og andre som hadde vært involvert i slavetrafikken. Eksempler inkluderte An Essay on the Slave Trade, beretningen om en sjømann som hadde tjenestegjort om bord i et slaveskip, utgitt i 1789. Disse verkene gav et solid grunnlag for William Wilberforce sin første abolisjonistiske tale i det britiske parlamentet 12. mai 1789.
I 1791 introduserte Wilberforce det første lovforslaget for å avskaffe slavehandelen, som ble nedstemt klart med 163 stemmer mot 88. Wilberforce fortsatte å bringe spørsmålet om slavehandel inn for parlamentet, mens Clarkson reiste rundt og holdt trykket oppe i kampanjen og skrev tekster mot slaveriet.
Dette var arbeidsmodellen for en langvarig parlamentarisk kampanje, hvor Wilberforce fremmet forslag for å fornye slavehandel nesten hvert år. Clarkson, Wilberforce og de andre medlemmene av Komiteen for avskaffelse av slavehandelen og deres støttespillere var ansvarlig for å generere og opprettholde en nasjonal bevegelse som mobiliserte opinionen for sin sak. Men parlamentet nektet å la noe lovforslag mot slaveriet passere, og da Napoleonskrigene brøt ut hindret dette videre debatt i mange år.
Fra 1794 var Clarkson helse sviktende, han led av utmattelse. Han pensjonerte seg fra kampanjen og i 1796 giftet han seg med Catherine Buck. De flyttet tilbake til Sør-England på grunn av Catherine helse, og slo seg ned på Bury St. Edmunds 1806-1816, hvoretter de bodde på Playford Hall, halvveis mellom Ipswich og Woodbridge, Suffolk.
Da krigen med Frankrike syntes å være nesten over, gjenopplivet Clarkson og hans allierte antislaverikampanjen i 1804. Etter ti år steg han igjen til hest for å reise over Storbritannia og mobilisere støtte for saken, med sedvanlig entusiasme og handlekraft. Han var spesielt aktiv i å overtale parlamentsmedlemmer til å bli med i den parlamentariske kampanjen.
Tre år etter gjenopplivelsen av kampanjen fikk de gjennomslag, med at Det britiske imperiet forbød å ta slaver i Afrika i 1807. Clarksons innsats ble da rettet mot å sikre håndhevelse av loven og fremme kampanjen i resten av Europa. Han reiste til Paris i 1814 for å prøve å oppnå internasjonal enighet om en timeplan for å avskaffe slavehandelen. Han hadde da også utgitt en bok i 1808 om utviklingen av avskaffelsen av slavehandelen
Senere karriere
I 1823 ble foreningen The Anti-Slavery Society dannet, og Clarkson reiste igjen rundt i landet for å fremme saken og kampanjen. Han aktiverte nettverket som hadde blitt dannet tidligere, og dette resulterte i en underskriftekampanjer til parlamentet som krevde total frigjøring av slaver og oppheving av slaveriet. I 1833 ble ''Slavery Abolition Act' vedtatt, som opphevet slaveriet i hele det britiske imperiet.
Clarkson levde i ytterligere 13 år. Selv om hans syn var sviktende, fortsatte han å jobbe for avskaffelse av slaveriet i andre land, med særlig fokus på USA. Han var hovedtaler på den internasjonale anti-slaverikonferansen som ble holdt i London i 1840 - en æresbetegnelse. Konferansen hadde som hensikt å bygge opp støtte for å avskaffe slaveriet i hele verden og inkluderte delegater fra Frankrike, USA, Haiti og Jamaica.
Wimbledon-turneringen 1992
Wimbledon-turneringen 1992
Thomas Clarkson
Senere karriere
Thomas Clarkson døde 26. september 1846 i Playford, Suffolk, og ble gravlagt i landsbyen der 2. oktober i Mariakirken. En bauta til hans minne ble reist på kirkegården i 1857.
Cluny-klosteret
Benediktinerordenen var en nøkkelstein for stabiliteten i de europeiske samfunn på 1000-tallet, og delvis takket være en strengere tilslutning til den reformert benediktinerregelen ble Cluny en anerkjent leder av den vestlige klosterbevegelse fra slutten av 900-tallet. En rekke meget kompetente abbeder fra Cluny ble statsmenn i Europa. Klosteret i Cluny ble i seg selv det største, meste ansette og det som fikk de største donasjoner i Europa. Høydepunktet for Cluny-klosterets innflytelse var fra andre halvdel av 900-tallet og fram til tidlig på 1100-tallet. Klosteret ble plyndret og hovedsakelig ødelagt i løpet av 1790 under den franske revolusjon og kun en liten del av det som var opprinnelige er tilbake.
Thomas Clarkson
Minnesmerker
Etter hans død ble et monument over Clarksons liv reist i 1879, på Wadesmill i Storbritannia. Her står det innskrevet: «På dette stedet hvor dette monumentet står, i juni 1785, besluttet Thomas Clarkson å vie sitt liv til å bringe frem avskaffelsen av slavehandelen».
En av hans etterkommere, Canon John Clarkson, fortsetter i hans fotspor som en av lederne i foreningen The Anti-Slavery Society.
I filmen fra 2006 Amazing Grace ble Clarkson spilt av den britiske skuespilleren Rufus Sewell.
Cluny-klosteret
Organisasjonen
Klosteret i Cluny skilte seg på tre måter fra andre benediktinerhus: i dens organisasjonsstruktur, i dens forbud mot å eie jord i føydaltjeneste, og dens utførelse av liturgien som hovedvirksomheten. Mens de fleste benediktinerklostre beholdt sin selvstendighet og var kun uformelt tilknyttet hverandre skapte Cluny en stor forbundsorden hvor administratorene i enkelte hus tjenestegjorde som stedfortredere for abbeden i Cluny og svarte til ham. De underlagte husene som var direkte underlagt abbed av Clunys overoppsyn, ordenens autokrat, ble kalt for priorat og ikke abbedi. Priorene, eller overhodene av prioratene, møttes ved Cluny en gang i året for å avgjøre administrative saker og for å gi rapport. Mange andre benediktinerhus, selv tidligere grunnleggelser, kom til å se på Cluny som deres rettesnor. Da pave Benedict VIII i 1016 ga forordningen at Clunys privilegier også omfattet de underliggende husene var det ytterligere en drivkraft for andre benediktinersamfunn om å komme seg inn under ordenen i Cluny.
Delvis grunnet at ordenens velstand i nonneklostrene ikke ble sett på som kostnadseffektiv kan også være grunnen til ordenens åpenbare manglende interesse i å grunnlegge ny klostre for kvinner.
Clunys skikker er også representert i et skifte fra benediktinerklostrenes som selvbærende jordbruksenheter, tilsvarende til de samtidige villaer som overlevde i de mer romaniserte områdene av Europa og til landgods som i de mer føydale områdene, hvor hvert medlem gjorde fysisk arbeid i tillegg til å utføre bønnetjenester. Den hellige Benedict av Aniane, «den andre Benedict», hadde anerkjent at svartmunkene ikke lenger virkelig brødfødde seg selv utelukkende ved deres fysiske arbeid. I de klosterinstitusjoner som han hadde tegnet opp i 817 for å styre alle klostre i Frankrike på henstilling av kong Ludvig den fromme. Clunys avtale om å tilby evigvarende bønnetjeneste (laus perennis, bokstavelig «vedvarende ros») betydde at spesialiseringen av roller hadde utviklet seg lengre i Cluny.
Cluny ble kanskje det rikeste klosterhus i Vesten, noe som gjorde det mulig å leie bestyrere og arbeidsfolk istedenfor at brødrene selv gjorde noe arbeid. En slik velstand gjorde det mulig for munkene å tilbringe det meste av sin tid med bortimot konstant bønnetjeneste og således å opphøye sin posisjon til en profesjon. Til tross for deres løfter om fattigdom var klosteret i Cluny i stand til ha store kandelaber av rent sølv og begre av gull dekorert med kostbare edelsteiner for bruk ved alteret. Istedenfor kjøttsuppe og grøt som var den tradisjonelle klostermaten spiste munkene ved Cluny svært godt, stekt kylling (luksus i Frankrike den gang) og vin fra deres vingårder og ost som deres ansatte produserte. Munkene hadde de fineste lerretsklær og kostbare messedrakter gjort av silke ved messen. Mange av de gjenstander som framviste Cluncy-klosterets velstand er i dag utstilt i Musée Cluny i Paris.
Cluny-ordenens hus i Storbritannia
Alle de engelske Cluny-ordenens hus som var større enn celler var kjent som priory, noe som symboliserte deres underordnede funksjon til Cluny. På begynnelsen av 1000-tallet spredte Clunys innflytelse seg til De britiske øyer. Ved at overhodet for deres orden var abbeden i Cluny, var alle de britiske bestyrerne forpliktet til å krysse kanalen til Frankrike og reise til Cluny for å konsultere eller for selv å bli konsultert om ikke abbeden selv kom til England, noe han gjorde fem ganger på 1200-tallet og kun to ganger på 1300-tallet. Et kloster innenfor denne ordenen var nonneklosteret Delapré Abbey og klosteret i St Andrews Abbey i Northampton, klosteret St Pancras Priory i Lewes (hvor klosterforstander vanligvis hadde posisjonen som generalvikar for abbed av Cluny for England og Skottland); Pontefract Priory; og tre hus i Skottland, blant annet klosteret Paisley Abbey; og i 1056 ble det første nonneklosteret grunnlagt ved Marcigny og etter dette fulgte andre klostermedlemmer. Ordenens nonner var alltid i overlegent mindretall enn deres mannlige munker.
Kunst
For Cluny var hovedkunsten liturgien i seg selv, omfattende og vakker i inspirerende omgivelser, som reflekterte den nye dypfølte bølgen av fromhet på 1000-tallet; klosterforbønn var uunnværlig for å oppnå en tilstand av nåde, og verdslige herskere konkurrerte om å bli husket i Clunys endeløse bønner, var til inspirasjon for de kunstneriske begavelsene landet over og de som begunstiget kunsten.
Det raskt voksende samfunnet ved Cluny krevde bygninger i en stor skala. Eksemplene satt ved Cluny påvirket dyptgående arkitekturen i Vest-Europa fra 900-tallet til begynnelsen av 1200-tallet. De tre påfølgende kirkene, konvensjonelt kalt for Cluny I, II og III reiste klosteret den største bygningen i Europa før Peterskirken ble reist i Roma på 1500-tallet. Konstruksjonen av Cluny II, ca. 955-981, begynte etter de destruktive ungarske herjingene i 953 og som førte til at de burgundiske kirkene ble hovedsakelig bygd i stein.
Bygningskampanjene ble finansiert av de årlige folketellingene etablert av Ferdinand I av León, hersker av et forent Castilla og León, en gang mellom årene 1053 og 1065. Det ble reetablert av Alfonso VI i 1077 og bekreftet i 1090. Summen var fastsatt til 1000 golden aurei av Ferdinand og ble doblet av Alfonso VI i 1090. For Cluny var totalsummen ganske enkelt den største livrente som klosterordenen noen gang mottok fra en konge eller lekmann og ble aldri forbigått siden. Henrik I av Englands årlige tilskudd på 100 merker sølv (ikke gull) fra 1131 ser smålig ut i sammenligning. Folketellingen tillot abbed Hugo (død 1109) å bygge den enorme tredje klosterkirken. Da betalingen i muslimske gullmynter utpresset av León-Castilla senere forsvant var det en betydelig faktor til den finanskrise som forkrøplet Cluny og de øvrige Cluny-klostrene i løpet tiden til abbed Pons (1109 – 1125) og abbed Pierre le Vénérable (Peter den ærverdige, 1122 – 1156). Importen av gull til Cluny fra nyrike spanjoler trakk Spania for første gang inn i den større europeiske virkefelt.
Biblioteket
Biblioteket ved Cluny var sannsynligvis et av de rikeste og viktigste i Frankrike og i Europa. Det var et lagerhus med et stort antall meget verdifulle manuskripter. Herjingen av klosteret av hugenotter i 1562 førte til at mange disse ble ødelagt eller forsvant. Av de som ble igjen ble en del brent i 1790 av opprørsk mobb. Andre ble lagret unna i Clunys byhall.
Clunys innflytelse
I det fragmenterte og lokalbaserte Europa på 900- og 1000-tallet strakte Clunys nettverk dens reformasjonsinnflytelse vidt. Fri for forstyrrelse fra lekmenn og kirke, ansvarlig kun for paven, som da var i en svak og kaotisk tilstand med rivaliserende paver som ble støttet av konkurrerende adelsmenn, ble ånden fra Cluny følt som revitaliserende for den normanniske kirke, reorganiserte de kongelige franske klostre i Fleury og inspirerte Dunstan, erkebiskopen av Canterbury, selv om det var noen engelske klostre tilknyttet ordenen før Lewes, grunnlagt av den normanniske jarlen av Warren i Lewes en gang rundt 1077. De best bevarte husene i England er klostrene Castle Acre Priory i Norfolk, og ved Wenlock i Shropshire.
Fram til regimet til Henrik VI var alle klosterhus tilknyttet Cluny franske, styrt av franske priorer og kontrollert direkte fra Cluny. Henrik sørget for at de engelske husene ble uavhengige klostre og det skjedde som en politisk handling, en markering av Englands nasjonale bevissthet.
De første etableringene til Cluny-ordenen tilbød flyktninger asyl fra en kaotisk verden, men ved slutten av 1000-tallet hadde ordenens fromhet gjennomtrengt samfunnet. Det var i denne perioden kristningen av det sentrale Europa nådde sin endelige utstrekning.
Priorer fra god familie og med god utdannelse arbeidet ivrig med de lokale patroner, kongelige og adelige, hadde ansvarlige posisjoner i deres råd og kansellier og ble ofte utnevnt til biskoper. Cluny spredde skikken med ærbødighet for kongen som patron og som beskytter av kirken, og resultatet var at 1000-tallets konger gjennomgikk en åndelig holdningsendring. I England ble den engelske kongen Edvard Bekjenneren senere helgenerklært. I Tyskland skjedde gjennomføringen av idealene fra Cluny i forståelse med Henrik III av Det tysk-romerske rike som hadde giftet seg med en datter av hertugen av Aquitaine. Henrik var fylt med en sans for sin sakramentale rolle som en utsending av Jesus Kristus i en verdslig sfære som ga ham en åndelig og intellektuell basis for hans kontroll over den tyske kirke, noe som kulminerte i at en slektning av ham ble pave, pave Leo IX.
Den ny fromhet hos de verdslige lederne gjorde det mulig å gjennomføre bevegelsen Guds våpenstillstand for å temme aristokratisk voldsutøvelse.
Innenfor sin orden var abbeden av Cluny fri til sende en hvilken som helst munk til et hvilket som helst kloster og skapte en flytende struktur rundt en sentral autoritet som ble et vesenstrekk hos de kongelige kanselliene i England og i Frankrike, og av byråkratiet til de store uavhengige hertugene som eksempelvis Burgund. Clunys meget sentraliserte hierarki var også en naturlig treningsskole for katolske prelater: fire munker fra Cluny ble paver: Gregor VII, Urban II, Paschalis II og Urban V.
Cluny ble ledet av en velordnet etterfølgelse av dyktige og velutdannede abbeder som kom fra de høyeste aristokratiske sirkler, tre av dem ble helgenerklært: Den hellige Odo av Cluny, den andre abbed (død 942); Hugo av Cluny, den sjette abbed (død 1109) og Odilo av Cluny, den femte abbed (død 1049). Sistnevnte forsatte arbeidet med å reformere andre klostre, men oppmuntret også en tettere kontroll til de løsere husene til å knytte til abbeden av Cluny.
Cluny og de gregorianske reformer
Cluny var ikke kjent for dets strenghet eller askese, men abbedene ved Cluny støttet pavedømmets styrking og reformene til pave Gregor VII, som var en av deres egne, og Cluny-klostrene identifiserte seg nært med pavedømmet, – rik, ærverdig og verdslig. Tidlig på 1100-tallet mistet ordenen drivende kraft under svak ledelse. Det ble påfølgende styrket under abbed Peter den ærverdige (død 1156) som strammet opp slakke og løse priorer og fremmet en strammere disiplin. Cluny nådde sin siste maktperiode og innflytelse under abbed Peter da dets munker ble biskoper, legater og kardinaler over hele Frankrike og Det tysk-romerske riket. På den tiden da Peter døde hadde nyere og mer spartanske ordener som cistercienserordenen ført til en ny bølge av kirkelige reformer. Utenfor klosterstrukturene førte engelsk og fransk nasjonalisme til en atmosfære som ikke lenger var gunstig for selvstendige klostre styrt fra et overhode i hertugdømmet Burgund. Det pavelige skisma fra 1378 til 1409 førte til ytterligere delt lojalitet: Frankrike anerkjente en pave i Avignon og England en i Roma, og forstyrret forholdene mellom Cluny og dets tilknyttede hus. Under disse belastningene og slitasjen ble en del engelske hus, som klosteret Lenton Priory i Nottingham, nøytralisert (Lenton i 1392) og ikke lenger ansett som fremmede klostre, noe som svekket Cluny-strukturen.
På tiden av den franske revolusjon var engstelige klostre så gjennomført identifisert med Ancien Régime (det gamle regimet) at også Cluny ble undertrykket i Frankrike i 1790. Klostret ble bortimot helt ødelagt i 1810. Det ble senere solgt og benyttet som steinbrudd fram til 1823. I dag er det lite annet enn det ene av de opprinnelig 8 tårnene som gjenstår av hele klosteret.
Moderne utgravninger og undersøkelser av klosteret begynte i 1927 under ledelse av Kenneth John Conant, en amerikansk arkitektonisk historiker fra Harvard University, og fortsatte med ujevne avbrudd fram til 1950.
Bygningenes forfall og ødeleggelse
Fra 1100-tallet begynte Clunys betydelige finansielle problemer, hovedsakelig på grunn av byggingen av det tredje kloster. Veldedighet gitt til de fattige økte utgiftene. Klosterets innflytelse ble gradvis svekket mens andre religiøse klosterordener hadde framgang, først cistercienserordenen og deretter tiggermunkene på 1200-tallet. Svak ledelse av eiendommene og uvillighet til å la datterselskap betale årlige skatt bidro også til å minske Clunys inntekter.
Cluny skaffet seg lån og endte opp med å havne i gjeld til sine kreditorer som var handlende av Cluny eller jøder i Mâcon. Konfliktene med prioriene økte og pavens autoritet ble tyngre. Fram til 1300-tallet var det pavene som utnevnte abbedene. Krisene ved middelalderens slutt og religionskrigene på 1300-tallet svekket klosteret ytterligere. Munkene levde i luksus og det var ikke mer enn rundt 60 munker igjen på midten av 1400-tallet. Med overenskomsten i Bologna i 1516, overvåket av Antoine du Prat, fikk den franske kongen myndigheten til å utpeke abbeden ved Cluny.
Årene under og etter den franske revolusjon var fatale for alle klosterbygningene og dens kirke. I 1793 ble klosterets arkiver brent og kirken herjet av plyndringer. Klosterets jordeiendommer ble solgt i 1798 for 2 140 000 francs. Inntil 1813 ble klosterets bygninger benyttet som steinbrudd for å bygge hus i byen.
Juvikfjellet
Juvikfjellet  er et fjell i Vinje kommune i Vestfold og Telemark. Det har en høyde på 1 571 meter over havet og er det 14. høyeste fjellet i fylket av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Annegret Åsheim
Annegret Åsheim (født 1963) er en norsk tidligere svømmer fra Drøbak som representerte Drøbak-Frogn og Oslo IL.
Hun vant 5 NM-gull og 18 NM-medaljer i perioden 1976–1981.
Eocatops
Eocatops er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til sopp og åtsler.
Utseende
Små, mer eller mindre ovale til dråpeformede, fint hårete, gjerne rødbrune kadaverbiller. Kroppen har fin, tverr-risset mikroskulptur.
Levevis
Disse billene lever på åtsler av ulike slag. De kan fanges i store mengder i feller med råttent kjøtt som åte.
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 1998
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 1998 ble arrangert i Havanna på Cuba i 1998.
Hemiphileurus
Hemiphileurus er en slekt av biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Avlange, hvelvede, middelsstore (lengde gjerne ca. 20 millimeter), svarte biller. Hannen har to korte horn i pannen. Pronotum er hvelvet og rundet med en kraftig punktert midtfure, dekkvingene har markerte punktstriper. Beina er kraftige, leggene med nokså lange tenner på yttersiden.
Levevis
Larvene lever i råtten, død ved, de er rovdyr som jakter på andre vedlevende insekter. De voksne billene kan leve temmelig lenge.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, én art forekommer i Nord-Amerika.
Los Hurones-demningen
Los Hurones-demningen er en demning med et lite vannkraftverk i provinsen Cádiz i Spania. Det ligger i elva Majaceite, beliggende sør i landet. Vannkraftproduksjonen ster beskjeden.
Demningen er en 76 meter høy og 405 meter lang gravitasjonsdam i betong. Den skaper et reservoar som er 900 hektar (9 km²) stort, og har et største oppdemmet vannvolum på 135 millioner m³.
Arkeologiåret 1781
Arkeologiåret 1781 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1781.
Fødsler
1781 in archaeology
(Miss)understood
(Miss)understood er Ayumi Hamasakis sjuende studioalbum, og ble gitt ut tidlig i 2006.
Listeplasseringer
Med (miss)understood toppet Ayumi for første gang den prestisjefylte United World Chart med et originalalbum. Hun solgte hele 366 000 flere eksemplarer enn plassering nummer to.
Prosopocoilus (Metopodontus) umhangi
Prosopocoilus umhangi er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En stor (hannene 28-69 millimeter), noe bred, brunsvart hjortebille, dekkvingene brungule med mørke ytterkanter og en mørk stripe langs sømmen. Hannen har kraftige, krumme kjever, hos store hanner har disse store tenner langs nesten hele lengden inkludert en tann ved roten. Små hanner har enkle kjever som er fint sagtakkede i hele lengden. Hodet er litt lengre enn bredt, med et mer eller mindre V-formet søkk i midten. Antennene har en tre- eller fire-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt. Dekkvingene er glatte og nokså blanke. Beina er for det meste rødlige. Hunnen er mye mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, kroppsformen bredere, noe mørkere, hode og forkropp tett og kraftig punktert.
Utbredelse
Arten er kjent fra Tanzania og Malawi.