cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beneš-dekretene
Dekretene
Dekretene var 143 midlertidige lover vedtatt av president Edvard Beneš, under og umiddelbart etter andre verdenskrig i en periode da parlamentet ikke var samlet. Dekretene ble vedtatt av presidenten i samråd med regjeringen og et «råd» av eksilpolitikere («state council» bestående av et bredt spekter politikere ) og innebar omfattende endringer i det samfunnet, «a vertiable revolution by decree» ifølge Skilling. Politikken formulert i disse dekretene var i hovedsak basert på det såkalte Košice-programmet (av april 1945) utformet av landets første etterkrigsregjering (Košice ble frigjort av sovjetiske styrker i januar 1945 og fungerte en periode som hovedstad). Programmet ble utformet uten mandat fra befolkningen og uten en lovgivende forsamling. Utformingen av Košice-programmet skjedde med vesentlig innflytelse av kommunistpartiet.
Beneš la til grunn en forutsetning om juridisk kontinuitet som han hadde formulert under krigen: Den tyske invasjonen i mars 1939 og den fransk-britiske svikt i beskyttelsen av rest-Tsjekkoslovakia var et brudd på Münchenavtalen som dermed ble ugyldig. Ifølge Beneš var dermed alt som skjedde etter München (herunder Beneš egen avgang) annullert, ikke relevant og ulovlig, Tsjekkoslovakia fortsatte dermed å eksistere ubrutt. Tsjekkoslovakias nye nasjonalforsamling trådte sammen første gang 28. oktober 1945. I løpet av den siste uken før ble 40 dekreter utstedt i stort tempo for å komme parlamentarisk behandling i forkjøpet. Disse dekretene omhandlet en rekke område blant annet symfoniorkesteret, det nye parlamentets arbeidsform, nasjonalisering av fabrikker, tvangsarbeid for dømte kollaboratører og nasjonal ære.
Den midlertidig nasjonalforsamling vedtok 8. mai 1946 lov nummer 115 som ga straffefrihet for ellers straffbare handlinger som hadde til formål å støtte frihetskampen for tsjekkere og slovaker ellers om var rettferdige gjengjeldelser mot okkupasjonsmakten og dens medhjelpere. Amnestiet gjaldt for handlinger i perioden 30. september 1938 til 28. oktober 1945.
I utredningen for EU-parlament nevner den britiske juristen Lord Kingsland noen hovedgrupper dekreter:
Dekret nummer 16 og 138
For å kompensere for det store folketapet etter fordrivelsene ble det satset på bosetting av etniske tsjekkere og slovaker (dekret nummer 28) og det ble 17. juli 1945 opprettet en bosettingsadministrasjon (dekret 27).
Dekret nummer 33
Dekret nummer 33 gjaldt statsborgerskap for etniske tyskere og etniske ungarere (madjarer). Dette ble forberedt i eksil og vedtatt 2. august 1945 straks Potsdamavtalen (artikkel XII) hadde tillatt fordrivelse av etnisk tyskere. Ifølge en tjenestemann i innenriksdepartementet var hensikten med med denne forordningen å frata tyskere og madjarer tsjekkoslovakisk borgerskap slik at de kunne uttransporteres fra tsjekkoslovakisk territorium. Nummer 33 klargjorde ikke hvem som skulle regnes som tysk. Etter München-avtalen fikk sudettyskerne statsborgerskap i det tyske riket samtidig som de formelt hadde beholdt sitt tsjekkoslovakiske. Da Tsjekkoslovakias juridiske kontinuitet ble bekreftet ved Potsdamavtalen og republikken gjenopprettet, ble også sudettyskerne tsjekkoslovakiske statsborgerskap videreført (eller gjenopprettet). Deres tsjekkoslovakiske statsborgerskap ble dermed inndratt formelt i dekret nummer 33. Tsjekkoslovaker som hadde fått tysk statsborgerskap etter München-avtalen var formelt sett fortsatt tyske borgere.
Nasjonalisering av bedrifter
Tsjekkoslovakias parlament godkjente dekretene 28. mars 1946. Diskusjonen i ettertid har vært konsentrert om et mindre antall av dem.
Iverksettelse
Dekretene ble utarbeidet av eksilregjeringen under krigen, men ikke vedtatt av parlamentet og iverksatt før etter Potsdamkonferansen sommeren 1945. Den tsjekkoslovakiske eksilregjeringen mente at det tyske folket hadde et kollektivt ansvar for andre verdenskrig, og for forbrytelsene som ble begått under den. Regjeringen mente at den tysktalende minoriteten var et undergravende element som måtte fjernes fra landet med makt. Rundskriv fra regjeringen i 1945 og 1946 snakket om den endelige likvideringen av den tyske koloniseringen (tsjekkisk: ukončeni likvidace německé kolonisace). Klement Gottwald snakket om å ta igjen for Bílá Hora (nederlaget på det hvite berg) og rette opp feilen begått av Přemyslidene da de tyske kolonistene ble invitert til landet.
Ved frigjøringen våren 1945 ble Tsjekkoslovakias opprinnelige administrative system erstattet av «nasjonale komiteer» med myndighet innenfor et distrikt. Disse komiteene eller rådene var i prinsippet folkevalgte og styrte sikkerhetsstyrkene innenfor sitt distrikt. Komiteen delte blant annet ut våpenløyver, bostedsløyver og attester på «nasjonal pålitelighet». Komiteen avgjorde også hvem som fikk beholde statsborgerskap og hvem som skulle utvises. I 1945-1946 var det tautrekking mellom de sentrale myndighetene ved innenriksdepartementet og distriktskomiteene. Komiteene var dominert av personer fra kommunistpartiet som gikk inn for en streng håndhevelse av dekretene blant annet når det gjaldt blandingsekteskap. Iverksettingen involverte også konflikt om jord ved at tsjekkiske tilflyttere til Sudetenland ønsket tilgang til jord etter fordrevne, mens etniske tsjekkere i Sudetenland ofte hadde slekts- eller vennskapsforhold til etniske tyskere. I byer og områder med en vesentlig tsjekkisk befolkning ble komiteen og den lokal administrasjon dominert av disse, i områder med lite eller ingen etnisk tsjekkisk befolkning utpekte innenriksdepartementet administrative kommisjoner som virket til tallet på tilflyttere var stort nok til å gjennomføre valg.
I forbindelse med dekret nummer 5 av 19. mai ble personer av tysk etnisitet definert ved medlemskap i tysk forening eller politisk parti etter 1929 eller hadde krysset av for «tysk» på en folketelling etter 1929. Unntak kunne gjøres for personer som aktivt hadde motarbeidet nazistenes regime. Dette ble 2. august 1945 endret til at tsjekkere, slovaker og andre medlemmer av slaviske folkeslag som hadde tatt tysk statsborgerskap etter press eller under spesielle omstendigheter ikke skulle regnes som tyske. Det var også frykt for de økonomiske konsekvensene av at faglært arbeidskraft forsvant fra landet gjennom fordrivelsen av etniske tyskere og omkring 300,000 etniske tsjekkere som hadde blitt tyske under okkupasjonen.
Statsborgerskap og deportasjon
De tsjekkoslovakiske myndighetene sendte motstridende signaler. For eksempel sendte den midlertidige regjeringen i Praha 12. juni 1945 ut et notat til alle distriktskomiteer angående tiltak for deportering av tyskere. To dager senere sendte imidlertid regjeringen beskjed om at de lokale komiteene skulle stanse all utsendelse inntil sikkerhetsstyrkene ga tillatelse. Fordrivelsen av etniske tyskere, blant annet fra Brno, begynte før Potsdamavtalen var forhandlet ferdig. Ved en protokoll til Potsdamavtalen fikk Benes støtte av de allierte til utvisning og tvangsflytting av et uspesifisert antall sudettyskerne i «ordnete og humane» former.
Ved iverksetting av fordrivelsen og dekretene møtte myndighetene i det frigjorte Tsjekkoslovakia samme utfordringer med definisjon av etnisitet som den tyske okkupasjonsmakten. Før krigen hadde landets myndigheter lagt til grunn at at en kvinne fikk samme etnisitet som ektemannen. Iverksetting av nummer 12 var basert på etnisk klassifisering i folketellingen i 1930 eller medlemskap i organisasjon eller politisk parti med tilknytningen til personer av tysk eller madjarsk etnisitet. Nummer 33 klargjorde ikke hvem som skulle regnes som tysk, og ved iverksettingen baserte myndighetene seg på tidligere dekreter som bestemte at enhver som hadde erklært seg som etnisk tysk eller vært tilsluttet en tysk forening i 1929 ble regnet som tysk. I praksis ble opplysningene om morsmål i folketellingen fra 1930 brukt selv om mange av disse regnet seg som helt tsjekkiske. Ved folketellingen i 1930 var det opp til enkelte å velge etnisk tilhørighet og i forbindelse med folketellingen var kampanjer, omtrent som valgkamper, for å få innbyggerne til å velge den eller andre siden. Da stemningen tilspisset seg ble hverdagslige ting synlig uttrykk for tilhørighet for eksempel å handle i tyske eller tsjekkiske butikker. Både nazistene og myndighetene etter krigen forsøkte en gang for alle å fjerne mellomkrigstidens frihet til å velge etnisk tilhørighet, ifølge Bryant.
Omkring 300,000 tsjekkoslovakiske borgere som i mellomkrigstiden hadde erklært seg som tsjekkiske, hadde under okkupasjon valgt å bli tyske, og disse måtte bevise at hadde handlet under ekstremt press for å beholde tsjekkoslovakisk statsborgerskap. Ekteskap på tvers av etniske skiller gjorde tolkning av dekret nr 33 og iverksetting vanskelig. Myndighetene anså alle etnisk tsjekkere som under okkupasjonen hadde giftet seg med en etnisk tysker hadde med viten og vilje samarbeidet med fienden. Tsjekkiske kvinner gift med tysktalende menn var i utgangspunktet unntatt konfiskering av eiendom, men i praksis ble hele familiens eiendom beslaglagt. Lokale myndigheter ignorerte ofte deler av nummer 33 og andre direktiver fra sentralregjeringen, og betraktet tsjekkiske kvinner som tyske dersom de var gift med en tysktalende tsjekkoslovak. En talsmann for landets statistikkbyrå uttalte at en tsjekkisk man eller kvinne som gjennom ekteskap sluttet seg til det tyske folk og dermed deserterte fortjener ikke sentimental behandling. I 1945 var det omkring 90,000 blandingsekteskap i landet og disse hadde omkring 150,000 barn. Noen ledende politikere beskrev blandingsekteskap som «kreft på nasjonens kropp», mens for eksempel Zdeněk Fierlinger barn og tsjekkiske kvinner i blandingsekteskap ikke skulle lide for det nazistene gjorde. I 1946 ble flere togtransporter med i hovedsak tsjekkisktalende familier sendt til de alliertes okkupasjonssoner. Da fordrivelsene stort sett var fullført i løpet av 1946 var det omkring 33,000 etnisk tyske menn og 15,000 kvinner gift med etnisk tsjekkere igjen i landet. Blandingsekteskapene utgjorde en stor del av de etniske tyskerne som ble værende i landet.
Etniske tyskere som hadde ytt aktiv motstand mot okkupasjonsmakten var unntatt deportasjon. I mange tilfeller var det ikke nok å være antinazist for å unngå utvisning, det var også nødvendig å ha demonstrert «tsjekkofil» atferd. Fordrivelsen av etniske ungarere ble mindre konsekvent gjennomført, blant annet på grunn av motstand fra regjeringene i Ungarn, Storbritannia og USA. En større andel madjarer ble værende i Slovakia der de har utgjort omkring 10 % av befolkningen siden krigen. Tsjekkoslovakiske myndigheter hadde planlagt å utvise 200,000 borgere av ungarsk etnisitet fra Slovakia, men motstand fra regjeringene i Ungarn, Storbritannia og USA førte til at bare 80,000 ble tvangsflyttet over grensen til Ungarn. I tillegg ble 44,000 tvangsflyttet til Sudetenland.
Under Potsdamkonferansen kjente stormaktene til at fordrivelsene allerede pågikk. Stormaktene protesterte ikke og ga til dels praktisk hjelp til forflytningen. Potsdamdokumentene viser ikke grunnleggende uenighet i fordrivelsen, selv om USA og Storbritannia mislikte måten og tidspunktet det skjedde. Etter press fra Tsjekkoslovakia skal de de allierte ha akseptert at sudettyskerne var «passive krigsforbrytere» som kunne kastes ut uten kompensasjon. Tsjekkoslovakiske politikere la vekt på at etniske tyskere hadde kollektivt ansvar for krigsforbrytelser begått i landet. I henhold til et program annonsert 5. april 1945 forbeholdt Tsjekkoslovakias myndigheter seg retten til å inndra tysktalende tsjekkeres statsborgerskap på bakgrunn av deres opptreden under krigen. Den tsjekkoslovakiske presse drev en massiv propaganda mot etniske tyskere med påminnelser om krigsforbrytelsene. Dette ble forsterket av Den røde armé som sto i landet og som deltok i aksjoner mot etniske tyskere.
Rettsoppgjør
Dekret nummer 16 omhandlet straffeforfølgelse for nazistiske forbrytere, forrædere og deres medhjelpere. Dekretet gjaldt forbrytelser mot staten, forbrytelser mot personer, forbrytelser mot eiendom og angiveri. Dekretets paragraf 10 omhandlet berikelse i forbindelse med rasebasert forfølgelse, i praksis gjaldt det nazistenes beslag og fordeling av jødenes eiendeler, men dekretet nevner ikke holocaust eller jødene som offer. Dekretet la opp til strengere straffer enn landets ordinære straffelov og introduserte beslag av eiendom og tvangsarbeid som straff. Angiveri var ikke med i dekretet slik det ble utarbeidet i eksil og kunne resultere i dødsstraff i de mest alvorlige tilfellene. Til oktober 1945 ble 97 % av tiltalte dømt og en av åtte fikk dødsstraff. Josef Pfitzner, nazistenes borgermester i Praha under okkupasjon, ble etter en to dagers rettssak dømt til døden og hengt på plassen for Pankrác-fengselet med 30,000 tilskuere. Før kommunistenes maktovertakelse i 1948 hadde 723 personer blitt dømt til døden, av disse ble 686 fullbyrdet (95 %) som er den høyeste andelen fullbyrdete dødsstraffer i etterkigstidens rettsoppgjør. I Norge ble 22 av 25 dødsdommer fullbyrdet, i Frankrike 791 av 7037 (11 %). I Slovakia ble 27 av 65 dødsdommer fullbyrdet. Domstolsordningen i Tsjekkoslovakia lignet på den man hadde i andre lands rettsoppgjør blant annet Frankrike (der det også vare fire lekdommere og en fagdommer), Nederland og Danmark. Over 100,000 straffesaker ble ført på grunnlag av nummer 16. I tillegg ble 180,000 saker reist for forbrytelser mot den nasjonale ære på grunnlag av dekret nummer 138 («det lille dekret»), av disse ble 46,422 dømt. Dekret nummer 138 ble iverksatt administrativt av de nasjonale komiteene i hvert distrikt og disse komiteene kunne dømme til inntil ett år i fengsel eller 1 million tsjekkoslovakiske kroner.
Berørte parter
Dekretene 5, 12 og 33 retter seg i all hovedsak mot alle tsjekkoslovaker av tysk eller ungarsk avstamning, deriblant alle som hadde erklært seg som tyskere eller ungarere i folketellinger i Tsjekkoslovakia siden 1929, borgere som fikk innvilget tysk statborgerskap under okkupasjonen, samt medløpere. Disse personene omtales som «statsmessig upålitelige». Tsjekkiske ektefeller av tysktalende menn ble ofte klassifisert som tyske og dermed gitt mindre matrasjoner og senere deportert.
Dekret nr 5 utstedt 19. mai 1945 opphevet (ugyldiggjorde) alle rettshandlinger fra okkupasjonstiden. Dette dekretet innebar også nasjonalisering av bedrifter og fabrikker drevet av «statsmessig upålitelige» personer, noe som medførte at betydelige deler av Tsjekkoslovakias økonomi ble kontrollert av regjeringen.
Åtte av de 143 dekretene berører personer som ikke er etniske tsjekkere/slovaker, tolv eller femten berører dem indirekte. Disse dekretene bestemte at etniske tyskere, etniske ungarere og medløpere skulle miste statsborgerskap og deres eiendom konfiskeres. Dekretene ga også anledning til å sette de som mistet statsborgerskap i tvangsarbeid. Det er en viss uenighet om hva dekretene egentlig foreskrev, og fordriving fra landet nevnes ikke konkret. Tsjekkiske myndigheter mener at dekretene bare omhandler eiendom og statsborgerskap, mens selve utkastelsen fant sted i regi av stormaktene.
Fordrivelsene
Minst tre millioner mennesker ble fordrevet fra sine hjem i de tsjekkiske kronlandene Böhmen, Mähren og Slovakia på slutten av og etter andre verdenskrig. Dekretene la grunnlaget for dette ved inndragelse av statsborgerskap og eiendom. Fordrivelsene av etniske tyskere fra Tsjekkoslovakia og Polen er det største enkelttilfelle av tvungen migrasjon som er kjent fra historien. Dekretene opphevet statsborgerskap for tysktalende tsjekkoslovaker som ikke kunne bevise sin lojalitet til Tsjekkoslovakia; eiendommene deres ble beslaglagt og de var i flere måneder uten vanlig rettslig vern. Dekretene nevner ikke selve fordrivelsen. Hevnlystne tsjekkiske nasjonalister bemerket at sudettyskere, som på 1930-tallet hadde agitert for Heim ins Reich, fikk akkurat det de ba om. Blant de fordrevne var også flere hundre tusen tyske borgere som hadde slått seg ned i Tsjekkoslovakia under okkupasjonen.
I forbindelse med fordrivelsen ble det opprettet leirer med til dels meget vanskelige forhold for de internerte. Folketellinger indikerer at antallet sudettyskere i denne perioden ble redusert fra tre millioner til 250,000, mens en halv million etniske ungarere ble landsforvist. En tysk-tsjekkisk historikerkommisjon anslår at 16,000 ble drept i forbindelse med utdrivingen av sudettyskerne, mens ytterligere 6,000 dødsfall ikke er gjort rede for. Andre kilder oppgir at opp mot 30,000 ble drept eller døde på andre måter. Ifølge Bryant skyldes 6,000 dødsfall voldsbruke og 5,000 var selvmord. Bund der Vertriebenen (de fordrevnes forbund) hevder at 250,000 døde på grunn av de vanskelige forholdene eller ble drept av hevnlystne tsjekkere. Tallene er usikre både fordi befolkningen var i bevegelse på slutten av krigen og fordi det er uklart hvilke tsjekkoslovakiske borgere som var å regne som etnisk tyske. Før transporten ut av landet ble mange etniske tyskere plassert i konsentrasjonsleirer drevet av den tyske okkupasjonsmakten. Mangelen på dokumenter fra kaoset etter frigjøringen gjør det vanskelig å få full og detaljert oversikt.
Med et moderne begrep regnes fordrivelsen som etnisk rensing. Folkerettsjuristen Felix Ermacora uttalte i 1991 at fordrivelsen oppfylte kriteriene for å bli betegnet som folkemord, hva flere andre folkerettsjurister ser seg uenig i. Ermacora argumenterte med at fordrivelsen var folkemord etter folkemordskonvensjonen av 1946 og antallet drepte ikke var avgjørende fordi fordrivelsen var planlagt og iverksatt med det mål å fjerne en folkegruppe. Hayden mener at den tilsiktede etniske rensingen og utslettelsen av spor tysk kultur i landet samsvarer med folkemordkonvensjonens definisjon av folkemord. Regjeringen rettferdiggjorde fordrivelsen av etniske tyskere som et ledd i straffeforfølgelsen av kollaboratører. Ifølge Benjamin Frommer gjorde imidlertid deportasjonen av alle etniske tyskere et fullstendig rettsoppgjør umulig: Med unntak for noen fremstående krigsforbrytere og nazister som ble straffeforfulgt straks etter frigjøringen, unnslapp de fleste rettsoppgjør fordi de var utvist fra landet. Ved å legge vekt på kollektiv skyld ble det praksis få individuelle saker.
De fleste fordrevne endte opp i Bayern i den amerikanske okkupasjonssonen, noen endte opp i andre deler av det okkuperte Tyskland eller i Østerrike. Britiske myndigheter aksepterte i begynnelsen ikke at de fordrevne organiserte seg i okkupasjonssonene, men snudde på dette punktet i 1946. I 1947 hadde det regjerende britiske Labour gjennom samarbeid med Sozialdemokratische Partei Deutschlands også kontakt med sudettyskernes sosialdemokratiske parti.
«Den ville fordrivelsen»
I løpet av 1945 ble omkring 700,000 etniske tyskere fordrevet og ytterligere 300,000 flyktet. De tre månedene med voldelige fordrivelser blir omtalt som «den ville fordrivelsen» (tsjekkisk: «divoký odsun»). Volden var verst fra midten av mai til slutten av juli 1945. Mishandling og henrettelser av etniske tyskere var vanlig i alle deler av landet, etter hvert ble mishandlingen utført av leirvakter og soldater. Fra midten av juni 1945 tok det tsjekkoslovakiske militæret styringen og begynte å tvinge etniske tyskere ut av landet i stort antall. Mellom 650,000 og 800,000 flyktet eller ble kastet ut før Potsdam-konferansen, der det ble bestemt at Tsjekkoslovakia skulle stanse den «uautoriserte» fordrivelsen som da pågikk. Etter press fra den britiske regjeringen stanset Beneš voldsbruken 16. juli 1945 før Potsdamkonferansen ble innledet 17. juli. Benjamin Frommer mener Beneš-regjeringen har hovedansvaret for voldsbruken og den ville fordrivelsen fordi Benes i okkupasjonstiden lovet «fryktelig gjengjeldelse» mot tyskerne. Ifølge Frommer var fordrivelsen og voldsbruken derfor ikke et resultat av eksplosivt raseri i folket, men målrettet, planlagt og styrt av tsjekkiske ledere. Regjeringen oppfordret til «selvtekt» og gjorde lite for hindre lynsjejustis, ifølge Frommer.
Dødsmarsjen fra Brno skjedde under den ville fordrivelsen. I Brno, en tysk språkøy i Mähren, måtte tysktalende gi fra seg husnøkkelen og fikk ta med seg bare det nødvendigste og bare så mye de klarte å bære. Fra Brno ble de drevet til fots 50 km til grensen til Østerrike. Omkring 2000 døde eller ble drept på veien.
I byen Postoloprty (tysk: Postelberg) ble minst 800 etniske tyskere torturert og henrettet 3-6. juni 1945. Massakren var utført av hæren med bifall fra lokalbefolkningen.. I byen Staré Město pod Landštejnem (tysk: Altstadt) sør i Böhmen ble kvinner, barn og eldre fratatt verdigjenstander og deretter drevet over grensen til Østerrike. Seks menn blant annet den lokale lederen av NSDAP ble holdt tilbake, torturert og henrettet.
I Ústí nad Labem ble minst 43, trolig over 100 og kanskje så mange som 200, sudettyskere massakrert 31. juli 1945 under Potsdamkonferansens siste dager. Etniske tyskere måtte gå med hvite armbind med bokstaven N (for Němec, tysk) og var lette å få øye på. Massakren i Ústí ble trolig utført av soldater, milits og noen sivile. «Werwolf» fikk skylden for den store eksplosjonen i et ammunisjonslager nord i Ústí og dette ble brukt som påskudd for å angripe de gjenværende etniske tyskere i byen. Avisen Rude Pravo la 2. august skylden for eksplosjonen på tyskere og oppfordret til «å rense grenseområdene med jernhånd». Fra våren 1945 til slutten av juli var omkring 22,000 etniske tyskere fordrevet fra Ústí over grensen til Sachsen.
Fordrivelser etter Potsdam
Fra oktober 1945 til januar 1946 ble det mer eller mindre en pause i fordrivelsene. I siste halvår 1945 (etter møtet i Potsdam) skjedde fordrivelsene eller tvangsforflytningen på bakgrunn av Potsdamavtalen, og fra og med 1946 skjedde uttransporteringen i ordnete former («regulated») og under tilsyn av de allierte. Omkring 2,34 millioner tysktalende ble offisielt utvist og tvangsflyttet etter den «ville fordrivelsen». Gerlach oppgir at til 1. november 1946 var 2,170,598 etniske tyskere blitt transportert ut av landet under alliert oppsyn. Omkring 700 personer ble henrettet fra slutten av krigen i 1945 til kommunistene tok makten i 1948, flere enn i hele kommunistregimets tid.
Etter Potsdam ble den britiske regjeringen bekymret for det som foregikk i Sudetenland. En britisk parlamentarikerdelegasjon krevde høsten 1945 at statsminister Attlee stanset fordrivelsene. Bakgrunnen for protesten var delvis frykt for at okkupasjonssonene ville bli overbelastet i tillegg til bekymring for behandlingen av sudettyskerne.
Eiendom og tilflytting
I Sudetenland ble nesten alle landbrukseiendommer beslaglagt av staten. Omfordeling av jord ble administrert av lokale kommisjoner under landbruksdepartementet. Jorden ble til dels gitt til personer fordrevet fra landets østligste områder annektert av Sovjetunionen. Samtidig ble en stor del av landeiendommene gjort til statlig eiendom, noe som fortsatte etter at kommunistregimet kom til makten i 1948. På grunnlag av dekretene ble også en rekke bedrifter (bare større bedrifter med minst 150 ansatte) innenfor gruvedrift, kraftproduksjon og vareproduksjon nasjonalisert.
Mellom 500,000 og 650,000 tsjekkere flyttet til Sudetenland fra mai til august 1945, slik at det i august 1945 var i alt 1,2 millioner etniske tsjekkere i området. Fra og med september og ut 1945 kom ytterligere 500,000 tilflyttere, slik at folketallet i Sudetenland medregnet etniske tyskere passerte 3,5 millioner i desember 1945. Tilflytterne var tiltrukket av utsiktene til å overta eiendom som sudettyskerne måtte forlate, og regjeringen oppmuntret til dette. I en radiotale 11. mai 1945 ba Klement småbrukere og landarbeidere forberede seg på beslag av sudettyskernes landeiendom. Den raske tilstrømningen av bosettere fra andre deler av Tsjekkoslovakia førte blant annet til ukontrollert okkupasjon av landeiendom fra etniske tyskere og utbredt plyndring. De lokale myndighetene forsøkte å bremse tilstrømmingen, og vakter på jernbanestasjonene begynte å kontrollere de reisende og deres bagasje.
Jødenes situasjon
Den tyske okkupasjonsmakten deporterte nær 90 % av jødene i Böhmen og Mähren, og 70 % av jødene i Republikken Slovakia ble deportert av Jozef Tisos regime eller av den tyske okkupanten.
Sommeren 1945 kom omkring 20,000 jøder tilbake fra deportasjon og konsentrasjonsleirer. I Sudetenland ble jøder assosiert med etniske tyskere blant annet fordi de snakket tysk og sendte barna til tyskspråklige skoler. Dette ble i henhold til dekretene brukt som bevis for at jødene var «upålitelige» personer. De ble ofte behandlet som etniske tyskere og ble blant annet tvunget til å gå med armbind som viste at de var tyske. I for eksempel Ústí nad Labem ble det utstedt et direktiv som bestemte at alle som hadde registrert seg som tysktalende (også jøder) i folketellingen i 1930 skulle regnes som tyske. Det jødiske forbundet kritiserte dette, og de lokale myndighetene i Ústí nad Labem begrunnet beslutningen med at «de fleste jøder snakker ikke tsjekkisk og går rundt i Ústi og snakker tysk, noe som gjør tsjekkerne oppbragt». Fordi jødene snakket tysk var de ikke ønsket i det avgermaniserte grenseområdet (Sudetenland). Jødenes eiendom ble konfiskert av nazistene under krigen og deretter av Tsjekkoslovakias myndigheter etter krigen i henhold til dekretene. Dekretene gjorde unntak for jødisk eiendom, og tilbakeføringslover vedtatt i 1946 skulle sikre at jøder (overlevende eller deres arvinger) skulle få tilbake eiendommer, men dette ble motarbeidet av lokale ledere. I Praha forsøkte de lokale myndighetene å identifisere etniske tyskere ved hjelp av lister over abonnenter på det tyskspråklige teateret, mange av disse var jøder og ble deportert til Tyskland i strid med instruks fra innenriksdepartementet.
Demografiske, kulturelle og økonomiske konsekvenser
Fordrivelsen endret i betydelig grad den demografiske sammensetningen i Tsjekkoslovakia. I 1950 var 94 % av innbyggerne i Böhmen etniske tsjekkere. Tyske skoler ble forbudt etter krigen. I 1950 var det rundt 165,000 etniske tyskere igjen i Tsjekkoslovakia og innen 1991 hadde tallet falt til 47,789. På 1980-tallet giftet over 90 % av de etniske tyskerne seg med etniske tsjekkere slik at tyskere ble stadig mer utvisket som etnisk gruppe. I 1991 utgjorde landets tre store minoriteter (etnisk polske, tyske og roma) bare 140,000 av Tsjekkias 10,3 millioner innbyggere.
Landskapene som utgjorde Tsjekkoslovakia (de tsjekkiske kronlandene og Slovakia) hadde gjennom nesten et årtusen vært flerkulturelle og bebodd av både tyskere, tsjekkere og ungarere, og tyskerne utgjorde før annen verdenskrig omkring en fjerdedel av befolkningen. Fordrivelsen påvirket også landets økonomi; siden det ikke fantes nok tsjekkiske eller slovakiske nybyggere til å befolke de avfolkede sudettyske områdene, sank både folketallet og dermed også produktiviteten i tradisjonelle industrigrener. Omtrent 250,000-300,000 etniske tyskere, i all hovedsak anti-nazister og uunnværlige fagarbeidere, fikk forbli eller ble tvunget til å bli i landet. I Böhmens industrielle kjerneområde omkring Ústí nad Labem og Chomutov oppsto det knapphet på arbeidskraft i de store kullgruvene og myndighetene forsøkte blant annet å forsinke fordrivelsen av tyske gruvearbeidere. Over 1,5 millioner tsjekkere og slovaker flyttet til Sudetenland etter fordrivelsene. Også en del etniske ungarere, roma og etniske tsjekkere fra Wien ble tvunget eller oppfordret til å flytte til områdene tømt for etniske tyskere.
Etter at fordrivelsen av etniske tyskere ble avsluttet i 1948 var ambisjonen å «homogenisere» befolkningen, inkludert de gjenværende tysktalende, til en felles kultur. Spor av landets tyske fortid ble systematisk fjernet. Forskning fra byen Ceske Velenice viser at innbyggerne kjenner lite til byens sudettyske fortid. Sentralmyndighetene i Praha samarbeidet med lokal initiativ for å skrive om historien slik Sudetenland fremsto som nesten rent tsjekkiske. For eksempel i landsbyen Hnanice (tysk: Gnaldersdorf) sør i Mähren var det i mellomkrigstiden 90 % etniske tyskere, mens det i 1950 ikke ble registrert en eneste tysktalende. Husene i Hnanice forlatt av etniske tyskere ble plyndret og tyskspråklige bøker fra biblioteket ble brent og erstattet av tsjekkisk. Områdene tømt for etniske tyskere ble befolket av personer fra andre deler av Böhmen og Mähren, fra områder avstått til Sovjetunionen (Ukraina), og fra Volhynia.
Samtidig med folkeforflyttingene drev regjeringene Fierlinger og Gottwald målrettet «tsjekkifisering» og «slovakifisering» av landet. I 1950 var andelen tsjekkere og slovaker i Sudetenland 94 % mot 68 % før krigen. I Slovakia var 87 % av befolkningen etniske slovaker. Hovedstaden Praha gikk fra å være en etnisk svært blandet by av tsjekkere, tyskere og jøder før krigen til å bli en nesten ren tsjekkisk by etter krigen. Det kommunistiske partiet tjente politisk på den etniske homogeniseringen. Ved parlamentsvalget i 1946 fikk partiet opp mot 90 % av stemmene i de tidligere tyskdominerte områdene. Flere hundre tidligere sudettyske landsbyer i grenseområdet ble jevnet med jorden etter at kommunistene kom til makten i 1948. For bosettingsadministrasjon var det en viktig oppgave å fremheve eller fremstille «grenseområdene» (Sudetenland) som opprinnelig tsjekkiske. En stor utstilling i Praha i 1947 hadde som formål å vise at bestrebelsene på «germanisering» av grenseområdene var kortvarige og ikke rotfestet. Bosettingsadministrasjonen ville også vise at bosettingen var en suksess for å avverge internasjonalt press for å reversere fordrivelsen av etniske tyskere. Fordrivelsene og eksproprieringen av eiendom ble fulgt opp av en omfattende omfordeling av jord: I alt involverte dette 30 millioner dekar og omkring 1 million småbrukere og landarbeidere fikk fordeler av omfordelingen. Jordreformen var ikke sosialistisk og styrket snarere enn svekket privat eiendomsrett, jorden ble ikke nasjonalisert og ingen kollektivbruk ble opprettet. I Böhmen, som i Polen og Ungarn, ble befolkningen svært ensartet etter hendelsene i perioden 1939-1946, en situasjon som ble bevart og voktet av kommunistregimene som kom til makten etter krigen. Gottwald beskrev fordrivelsene, bosettingene og omfordelingen som en «tsjekkifisering» av hele grenseområdet.
Over hele landet ble spor av tysk fortid fjernet så mye som mulig. For eksempel ble Neues Deutsches Theater (Det nye tyske teater) i Praha døpt Smetanovo divaldo (Smetana teater). Tidligere tospråklige gateskilt ble erstattet av tsjekkiske skilt og tyske navn på steder og byer ble byttet ut med tsjekkiske. Tsjekkiske navn med spor av tysk fortid ble også endret for eksempel Německý Brod (tysk vadested) ble endret til Havlíčkův Brod etter den tsjekkiske forfatteren Karel Havlíček Borovský. I Karlovy Vary (tysk: Karlsbad) var lokale myndigheter særlig ivrige med å fjerne spor av badebyens nesten rene tyske fortid. Skulpturen av Beethoven ble stående, mens skulpturen av Goethe ble skadet og flyttet. Tysk tekst på monumenter ble fjernet. Omkring 60 tysk-språklige minneplater satt opp av takknemlige badegjester ble fjernet, mens et like stort antall på andre språk ble værende.
Stadfesting og straffefrihet
I mars 1946 vedtok nasjonalforsamlingen at alle dekretene var gyldige og skulle regnes som lov. Parlamentet vedtok 8. mai 1946 lov nr. 115/1946 som fritok tsjekkoslovakiske borgere alt juridisk ansvar for straffbare handlinger i perioden fra 30. september 1938 til 28. oktober 1945, deriblant overgrep mot tyskere og ungarer (loven gjelder fortsatt), såfremt de «hadde til hensikt å bidra til kampen for å gjenvinne tsjekkere og slovakers frihet eller var en rettferdig gjengjeldelse for handlinger begått av okkupantene og deres medhjelpere». Loven ga straffefrihet for handlinger som ellers ville vært straffbare.
Etterspill
Britene var i utgangspunktet og særlig på grunn av Münchenavtalen sympatisk innstilt til Tsjekkoslovakia og Beneš' nasjonale løsning. I vesten avtok denne sympatien blant annet på grunn av den brutale behandlingen av de etniske tyskerne i landet. Fra 1949 var dessuten Vest-Tyskland alliert med Storbritannia, Frankrike, USA og andre vestlige land, mens kommunistene i 1948 tok kontroll over Tsjekkoslovakia og trakk landet mot Sovjetunionen. I Storbritannia var det etter krigen en økende mistillit til Stalin samtidig som Edvard Beneš ble oppfattet som naiv. I Vest-Tysklands ledelse var oppfatningen at Tsjekkoslovakia med fordrivelsene hadde forlatt den vestlige verden.
Dekretene som gjaldt personer av tysk eller ungarsk etnisitet er særlig omstridte fordi de ikke skiller mellom okkupasjonsmaktens medløpere på den ene siden og den etniske gruppen på den andre siden. Personene ble straffet kollektivt og bare personer som kunne bevise at de hadde deltatt i motstandsarbeid, ble fritatt. Fordrivelsene var lenge et tabubelagt tema i Tsjekkoslovakia og det kommunistiske regimet bidro til å legge lokk på saken. Frykt for krav om erstatning eller tilbakeføring av eiendom er en bakgrunn for at dekretene fortsatt er omstridt. Betegnelsen sudettysker eller «sudet» ble forbudt i mai 1945 og ble lite brukt i kommunisttiden. Tyskere ble ikke anerkjent som en egen etnisk gruppe Tsjekkoslovakias grunnlov av 1960. Tsjekkias statsminister Václav Klaus unngikk også betegnelsen under kontroversen i 1996 om fordrivelsene. I felleserklæringen (1997) fra Helmut Kohl og Václav Klaus erkjente tyske myndigheter at den nasjonalsosialistiske voldsstrategi overfor det tsjekkiske folk var med på å legge grunnen for etterkrigstidens flukt, tvungne utvisning og tvungne omplassering.
Dekretene ligger til grunn for tsjekkisk og slovakisk politikk. De fleste dekretene ble etter hvert opphevet eller de hadde tidsbegrenset gyldighet, mens en del dekreter, blant annet de omstridte dekretene som gjaldt personer av tysk eller ungarsk etnisitet, ble stående. I 2002 ble dekretene som gjaldt etniske tyskere og etniske ungarere bekreftet av Tsjekkias parlament ved et enstemmig vedtak og uten debatt. Dekretene anses som en del av Tsjekkias lovverk. For de fleste tsjekkere anses dekretene som hellige og urokkelige («sakrosankt»). Blant tsjekkiske historikere har det vært en utbredt oppfatning at utvisningene og fordrivelsen var en ubehagelig men nødvendig reaksjon på sudettyskernes opptreden under okkupasjonen. I sin presidenttid beklaget Václav Havel fordrivelsene i offentlige uttalelser. I 1991 ble det iverksatt to lover om erstatning for beslaglagt eiendom i Tsjekkoslovakia. Disse lovene omhandlet bare eiendom beslaglagt av myndighetene i kommunisttiden. Beslag av jødenes, sigøynernes og sudettyskernes eiendom var ikke et tema.
Ledende politikere i Tsjekkia mener sudettyskerne ikke har krav på unnskyldning. I 1996 var 86 % av velgerne i Tsjekkia negative til partier som ville be sudettyskerne om unnskyldning. I forbindelse med det tsjekkiske presidentvalget i 2013 stilte Karel Schwarzenberg spørsmål om legitimiteten til dekretene. Schwarzenbergs utspill skapte voldsom debatt i Tsjekkia. Milos Zeman poengterte at Schwarzenbergs kone bare snakket tysk og synet på dekretene og hendelsene etter krigen bidro til Zemans valgseier. Tsjekkias utgangspunkt har vært at fordrivelsene ble autorisert av stormaktene i Potsdam. De tre stormaktene var de reelle myndighetene i Tyskland og Østerrike mens fordrivelsene pågikk. Sovjetunionen og USA kontrollerte også deler av Tsjekkoslovakia. Etter 1990 har ikke stormaktene fra Potsdam noen formell rolle. Etter at Tsjekkias parlament hadde stadfestet dekretene som gjaldt fordrivelse, erklærte statsminister Tony Blair sin støtte til Tsjekkia i saken og uttalte at «the results of the war could not be brought into question». Blair understreket i april 2002 at resultatene av andre verdenskrig var urokkelige. President Vladimir Putin og USAs viseutenriksminister støttet Blairs uttalelse. USAs regjering uttalte i 1996 at Potsdamavtalen er et historisk faktum og avtalen var basert på internasjonal lov, og regjeringen ser derfor ingen grunn til at noen skal sette spørsmålstegn ved avtalen.
Dekretene og konsekvensene av disse var etter Beneš ønske ikke et tema i Tsjekkoslovakias offentlighet etter krigen. Etniske tsjekkere og sudettyskere har en lang felles forhistorie som ble visket ut. Regjeringen endret stedsnavn i Sudetenland for å gi området et mer tsjekkisk og mindre tysk preg. Potsdam-avtalen bruker uttrykket «overføring» (transfer) om utvisning og fordrivelse etniske tyskere og etniske ungarer. I Tsjekkia er uttrykket «fordrivelse» fortsatt kontroversielt som betegnelse for det som skjedde. Den tsjekkiske betegnelsen odsun blir dels forstått i betydning «overføring, flytting» (særlig blant de som støtter den offisielle tsjekkiske linjen) og i betydningen «fordrivelse» (særlig blant de som støtter sudettyskerne). Bokstavelig kan odsun oversettes som «fjerning» (engelsk removal). Fordrivelse eller utkastelse heter på tsjekkisk vyhnání. Den tsjekkiske regjeringen har gitt amerikanske forskere tilgang til arkivene fra krigen for å forske på det som skjedde.
Forholdet til Tyskland
Dekretene og fordrivelsene var lenge et vesentlig problem i relasjonen mellom Tyskland og Tsjekkoslovakia. I Forbundsrepublikken var det et stort antall fordrevne med etterkommere og disse hadde stor politiske innflytelse i etterkrigstiden, og de lykkes også å påvirke den amerikanske kongressen. DDR anerkjente i 1950 utvisningene som irreversible, rettferdige og endelige, mens Vest-Tyskland protesterte mot DDRs anerkjennelse og opprettholdt i utgangspunktet kravene fra de fordrevne. I 1954 aksepterte imidlertid Vest-Tyskland å oppgi alle krav på bakgrunn av tiltak iverksatt av USA, Storbritannia, Frankrike og deres allierte med hensyn til tysk eiendom beslaglagt som ledd i erstatning eller som følge av krig. Som et ledd i Ostpolitik signerte Vest-Tyskland og Tsjekkoslovakia 11. desember 1973 en traktat (Prahatraktaten ) som opphevet Münchenavtalen, men samtidig opprettholdt endringer i statsborgerskap som følge av Münchenavtalen. Vest-Tyskland aksepterte med det at sudettyskerne hadde mistet statsborgerskap i Tsjekkoslovakia. De fordrevne dannet forbund, Landsmannschaft, som presset på for anerkjennelse og kompensasjon, og ble en viktig politisk faktor særlig i Bayern og CSU. I 1992 signerte Tsjekkoslovakia og det gjenforente Tyskland en vennskaps- og naboskapsavtale. Tsjekkia innførte en lov om tilbakeføring av eiendom ekspropriert etter 1948 med unntak for ekspropriering gjort på grunnlag av dekretene. Blant sudettyskere og deres etterkommere er det en utbredt oppfatning av de-nazifisering av Tsjekkoslovakia var et påskudd til regelrett etnisk rensing. På sudettyskernes årlige møte i 1996 kritiserte Theo Waigel, daværende finansminister i Tyskland, og Edmund Stoiber, ministerpresident i Bayern, Tsjekkoslovakia for fordrivelsen av tre millioner etniske tyskere fra landet. Waigel krevde at Tsjekkoslovakias regjering tok avstand fra dekretene som lå til grunn for fordrivelsene og amnestiet som ble gitt for overgrep mot etniske tyskere. Václav Klaus ga Waigel et skarpt tilsvar. Klaus hadde tidligere sagt at Tsjekkoslovakia aldri ville gi noen kompensasjon til de fordrevne sudettyskerne. Tsjekkia ønsker ikke å oppheve dekretene dels for å unngå omfattende krav om tilbakeføring av eiendom, dels av patriotiske grunner ifølge The Economist.
I november 1989 (like før han ble valgt) sendte Havel brev til Richard von Weizsäcker der han personlig fordømte fordrivelsene og beskrev fordrivelsene som «dypt umoralske» handlinger. Havel mente de hadde moralsk skadet tsjekkerne like mye som de fordrevne og at ondskap ikke måtte besvares med ondskap. Havel sammenlignet senere overgrepene mot sudettyskerne med Hitlers og Stalins overgrep, og insisterte på at tsjekkerne lot seg konfrontere med denne uhyggelige delen av landets fortid. Han ville ikke gå med at nazistenes større overgrep rettferdiggjorde behandlingen av sudettyskerne. Havels unnskyldning ble dårlig mottatt i Tsjekkoslovakia. Havel insisterte på at tsjekkerne ble konfronterte med denne delen av sin historie. Havel og forbundspresisdent Weizsäcker utveklset unnskyldninger under statsbesøk i 1990. Havels beklagelse fikk liten oppmerksomhet i Vest-Tyskland, for eksempel ble det ikke gjengitt av de store avisene. Blant sudettyskerne styrket imidlertid Havels unnskyldning kravet om å få vende tilbake. Havel ble samtidig kritisert av enkelte tsjekkoslovakiske politikere som ikke ville akseptere retur. Havel tok også avstand fra ideen om enhver form for kollektiv skyld. Han sto samtidig fast på Tsjekkoslovakias beslutning om å ikke gi noen kompensasjon for folkeforflytningen etter krigen og at de fordrevne bare skulle få en unnskyldning.
I 1997 signerte Tsjekkia og Tyskland en nøye gjennomtenkt felleserklæring der det er uklart om Tsjekkia ber om unnskyldning. Felleserklæringens beklagelser medførte ingen politiske eller økonomiske forpliktelser («…they will not burden their relations with political and legal issues which stem from the past»). Felleserklæringen fikk større oppmerksomhet og til dels lovprist i begge landene. I 2005 kom en ny beklagelse fra den tsjekkiske regjeringen spesielt rettet mot anti-nazistiske sudettyskere som hadde lidd urett etter krigen. Forbundskansler Gerhard Schröder la vekt på årsaken til tragedien var nazistenes okkupasjon og at dette nå var et tilbakelagt kapittel. Richard von Weizsäcker, kjent for å konfrontere Tyskland med sin nazistiske fortid og ingen venn av sudettyskernes organisasjon, kritiserte dekretene offentlig, blant annet i en tale ved Karlsuniversitetet i Praha i 1995. Weizäcker argumenterte for at dekretenes antakelse om kollektiv skyld ikke er holdbar. Forbundskansler Helmut Kohl ba den tsjekkoslovakiske regjeringen gi kompensasjon som en gest til sudettyskerne for deres tap. Etter press fra sudettyskernes foreninger ble spørsmål om eiendom fjernet fra den tysk-tsjekkoslovakiske vennskapsavtalen av 1992.
I ettertid har det vært diskutert om Münchenavtalen var ugyldig i utgangspunktet (ab initio eller ex tunc) eller om den ble opphevet ved partenes handlinger på et senere tidspunkt. Dersom avtalen var ugyldig i utgangspunktet, er det juridisk grunnlag for å avvise sudettyskernes krav overfor Tsjekkoslovakia. Hans-Christoph Seebohm, leder for de fordrevne og samferdslesminister i Forbundsrepublikken, skapte stor oppstand da han i 1964 hevdet at Münchenavtalen fortsatt gjaldt (det vil si at Sudetenland var å regne som en del av Tyskland). Baade mener den neppe kan regnes som ugyldig i 1938 og viser til at Frankrike og Storbritannia ikke stilte spørsmål om Münchenavtalen til tross for at Hitler åpenbart brøt avtalen da resten av Böhmen og Mähren ble okkupert. Dessuten ble en tsjekkoslovakisk eksilregjering opprettet først i 1940, et år etter den tyske okkupasjonen, og ble anerkjent av de allierte. I august 1942 konstaterte Churchills regjering at Hitler med vilje hadde brutt Münchenavtalen og at avtalen dermed ikke var bindende for Storbritannia. Charles de Gaulle erklærte på vegne av Frankrike at Münchenavtalen var ugyldig i utgangspunktet (engelsk: null and void). Ifølge Baade hadde Tyskland etter kapitulasjonen i praksis akseptert at Münchenavtalen var opphevet, også i mangel av en fredsavtale med Tsjekkoslovakia, og at Tyskland ikke ville fremme krav på Sudetenland. Den italienske regjeringen erklærte i 1944 at Münchenavtalen var ugyldig i utgangspunktet. Sovjetunionen var ikke part i Münchenavtalen og var den første stormakten som overfor Tsjekkoslovakias regjering erklærte at de ikke anerkjente avtalen i utgangspunktet eller på noe senere tidspunkt. Antonín Novotný krevde at Forbundrepublikken avviste Münchenavtalen før Tsjekkoslovakia kunne opprette diplomatiske relasjoner, regjeringen i Bonn svarte at avtalen var gyldig etter folkeretten og ble ugyldig først da Hitler brøt den. Utenriksminister Kiesinger fortalte 13. desember 1966 Forbundsdagen at Münchenavtalen var opphevet, men uten å angi når avtalen ble ugyldig. Konrad Adenauers regjering insisterte på de fordrevnes rett til å vende tilbake til Tsjekkoslovakia, mens Storbritannia mente dette var å benekte et historisk faktum. Prahatraktaten mellom Vest-Tyskland og Tsjekkoslovakia (1973) er den egentlige fredsavtalen mellom de to landene, og den annullerte Münchenavtalen men holdt rettighetene til de fordreven utenfor. Storbritannia og USA ville ikke anse Münchenavtalen som ugyldig i utgangspunktet fordi det kunne skape en farlig presedens for internasjonale traktater. Storbritannia holdt til 1992 fast ved at Münchenavtalen i utgangspunktet var gyldig, statsminister Thatcher hadde to år tidligere beklaget Storbritannias rolle i den «katastrofale» (disatrous) appeasmentpolitikken. I 1997 la Tysklands regjering for godt bort alle krav i henhold til Münchenavtalen.
Etter tsjekkisk lov tilhører fortsatt eiendom som de fordrevne sudettyskerne måtte etterlate seg den tsjekkiske staten. Ifølge tsjekkiske myndigheter fulgte loven om konfiskasjon av tysk eiendom prinsippene i Parisavtalen og Potsdamavtalen fra 1945. Nederland, Belgia, Luxemburg og Danmark fulgte samme praksis.
Grunnlovsmessighet og søknad om EU-medlemskap
I mars 1995 vurderte Tsjekkias konstitusjonsdomstol i Brno om dekret nummer 108 (av 25. oktober 1945) var grunnlovsstridig. Retten konkluderte med at Beneš ikke hadde overskredet sine fullmakter ved å utstede dekretet. Retten konkluderte også med at dekretene var lovlige og i samsvar med grunnleggende menneskeretter, en konklusjon som ble begrunnet blant annet med at tyskerne var kollektivt ansvarlig for forbrytelsene begått av Hitlers regime i Tsjekkoslovakia. Timothy W. Ryback beskriver dommen som «remarkable» og «the worst possible decision». Ingen andre europeiske land har akseptert kollektiv skyld, mens Nürnbergdomstolen eksplisitt avviste prinsippet om kollektiv skyld. Tsjekkisk presse applauderte dommen, mens den tyske utenriksministeren Klaus Kinkel var «sjokkert» og fordømte domstolens bruk av «kollektiv skyld».
Før Tsjekkias inntreden i EU i 2004 ble det stilt spørsmål om dekretene var til hinder for medlemskap. Det var særlig ni av dekretene som i den forbindelse ble fremhevet som mulige hindre. Det dreide seg om dekret nr. 5, 12, 28 og 108 som gjaldt konfiskasjon av eiendom, nr 33 som gjaldt statsborgerskap og 16, 138, 71 og 115 som gjaldt strafferett og prosedyre. De tre juristene Jochen A. Frowein, Ulf Bernitz og Lord Kingsland utredet i 2002 saken på oppdrag fra EU-parlamentet. De var ikke enige på alle punkter, men avga en felles uttalelse.
Lord Kingsland uttalte i sitt notat at han mente dekretene i og for seg var vedtatt på grunnlovsmessig måte. Han pekte på at det samme var gjort under andre verdenskrig av statsoverhodene i Nederland, Norge og Jugoslavia.