cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kontekstualiseringssignal
Denne definisjonen har opphav i den amerikanske professoren John Gumperz, som mente at disse signalene vekker til live noen forventninger hos samtalepartnerne om hvilken kommunikativ aktivitet de er i. Signalene får den rollen at de aktiverer og henter den nødvendige bakgrunnskunnskapen fra hukommelsen vår, så vi kan dra våre slutninger på bakgrunn av konteksten. Sagt enkelt blir da kontekstualiseringssignaler de språktrekkene i en samtale som signaliserer hvilken kontekst som er relevant for samtalen.
Det er viktig å merke seg at både verbale ytringer så vel som kroppsspråklige gester kan fungere som kontekstualiseringssignaler.
Samme signal, ulikt innhold
For å konkretisere begrepet, sammenligner Stephen Levinson kontekstualiseringssignaler med knuter på lommetørklær, som man knyter for å huske noe spesielt. En dag kan en knute bety at man skal huske å handle melk, en annen dag kan en identisk knute være ment å skulle minne deg på å vaske gulvet.
Samme tegn blir dermed uttrykk for ulikt innhold, og saken er den samme for kontekstualiseringssignaler. En hånd i været med pekefingeren utstrukket signaliserer ikke det samme i klasserommet som om du står ute og peker på en fugl i et tre. Signalet inneholder derfor ikke i seg selv den bakgrunnen den er ment å mane frem, det blir det gjerne opp til sammenhengen den opptrer i å hjelpe oss med å tolke.
Eksempler på kontekstualiseringssignaler
Det kan være vanskelig å få tak på akkurat hva kontekstualiseringssignaler er. Her følger derfor noen eksempler som viser litt av spennet i hva som fungere som slike signaler.
Inga Bostad
Inga Bostad (født 1963) er en norsk filosof, forfatter og universitetspolitiker. Hun ble i 2009 valgt til prorektor ved Universitetet i Oslo, og var dermed universitetets nest øverste leder etter rektor Ole Petter Ottersen, og satt i vervet til 2013. Hun er ansatt ved Institutt for pedagogikk ved UiO.
Hun var utnevnt av rektor Geir Ellingsrud som viserektor i perioden 2006–2009, og ble da universitetets første viserektor. Fra 2014 til 2017 var Bostad direktør for Norsk senter for menneskerettigheter, et tverrfaglig senter under Det juridiske fakultet.
Bostad ble mag.art. i filosofi med avhandlingen Om språk, kunnskap og tvil: en analyse av Wittgensteins Über Gewisstheit i 1989, og ble dr.philos. med avhandlingen Tro eller tvil – en rekonstruksjon av filosofisk skeptisisme i 2005. I 1992 ble hun ansatt som universitetslektor ved Universitetet i Oslo, der hun siden 1990 har undervist i filosofihistorie, språk-og argumentasjonsteori og etikk. I 2005 etter avlagt doktorgrad ble hun førsteamanuensis og hun fikk opprykk til professor i filosofi i 2017.
Liste over sanger skrevet av George Harrison
Liste over George Harrison-sanger.
The Beatles
Harrisons komposisjonen som medlem av The Beatles:
Etter dato
I kronologisk rekkefølge etter hvilken dato de er innspilt:
Inga Bostad
Fra 2. mai 2006 til 1. juni 2007 ledet Bostad et regjeringsoppnevnt utvalg som så på de kristne formålsparagrafene i barnehagen og skolen (Bostad-utvalget).
Hans Olav Mørk
Han var på 1970-tallet tilknyttet Guds Fred-fellesskapet, og var medlem av visegruppen Kari Hansa og Gregers Hes. Han har vært gateprest i Kirkens Bymisjon og er fra 2005 ansatt i Bibelselskapet, med ansvar for den nye oversettelsen av Det gamle testamente. Han skrev teksten til vinnermelodien «Duett» i Melodi Grand Prix 1994, og har skrevet én salme i Salmer 1997 og flere i Norsk salmebok 2013. I 1995 skrev han diktet "våg å være".
Liste over sanger skrevet av George Harrison
Spor utenom album
Alle George Harrison-sanger er gitt ut offisielt, men er ikke på noen av Harrisons album som fortsatt er i trykk. (Sanger er i kronologisk rekkefølge.)
Beatles-sanger med George Harrison som hovedvokalist
I alfabetisk rekkefølge:
Lucio Fulci
Lucio Fulci (født 17. juni 1927 i Roma, død 13. mars 1996 også i Roma) var en italiensk filmregissør, manusforfatter og skuespiller. Han var kjent som en dyktig fagmann med en skarp tunge og sort sans for humor, og som ble særlig berømt sor sine splatterfilmer fra 1970- og 80-tallet.
Liv og virke
Lucio Fulci var opprinnelig legestudent, med ga dette opp for heller å jobbe i filmbransjen. Han jobbet som manusforfatter og produksjonsassistent på flere filmer før han fikk regissere sin debutfilm, komedien I Ladri (Tyvene). Han var svært dyktig og kunne hoppe harelett mellom sjangre, som musikaler, westernfilmer og komedier.
I 1968 lagde han sin første spenningsfilm, Una sul'altra, og den var så suksessfull at han kunne finanisere sitt drømmeprosjekt, Beatrice Cenci. Denne filmen var basert på en sann historie om en jente, Beatrice Cenci, som i 1599 tok livet av sin misbrukende far, og rettssaken som fulgte. Filmen var et krast angrep på staten og kirken, og viste Fulcis hat overfor den katolske kirke. Filmen ble misforstått når den kom ut og skapte sterke reaksjoner, og Fulcis fremtidige karriere så ut til å henge i en tynn tråd.
Men Fulci fant arbeide innen fjernsyn før han slo igjennom internasjonalt med Zombi 2 i 1979 (en navnmessig oppfølger til George A. Romeros Dawn of the Dead, som het Zombi i Italia). Filmen inneholdt modig filming, stemningsfull atmosfære og ikke minst mye blod og gørr.
På midten av 80-tallet ble han rammet av diabetes og personlige problemer, og filmene hans bar preg av dette. Men han hadde lysglimt i filmer som Murder Rock i 1983 og The Devil's Honey i 1986. I en av sine siste filmer, Il gatto ner cervello fra 1990, spilte han selv hovedrollen som seg selv – en paranoid skrekkfilmregissør som tror han er gal på grunn av sin store trang til sex og vold i filmene sine. Filmen hadde et begrenset budsjett og ikke den beste filmingen, men er allikevel utrolig komisk. Fulci var en talentfull skuespiller, og han hadde gjerne biroller i sine egne filmer.
I 1996 døde Fulci etter å ikke ha tatt insulindosen før han la seg. Mange har spekulert i om det var bevisst, men ingenting er bevist.
Stjerneblokkveien (Oslo)
Stjerneblokkveien (1–23, 2–22) er en vei på Grorud (bydel Grorud) i Oslo. Den går nordøstover fra Maria Dehlis vei og følger Hovedbanen et stykke før den ender i en snuplass.
Veien fikk navn i 1952 etter de stjerneformede blokkene som ble oppført i 1951- 1953, tegnet av arkitektene Bernt Heiberg og O.M Sandvik. Ideen med et trekantet trappehus og tre utspringende armer ble formet av de svenske arkitektene Sven Backström og Leif Reinius. Flere slike sammenkjedede stjernehus ble oppført i Sverige i årene 1944–1952.
Blokkene tilhører Stjerneblokkveien borettslag, som opprinnelig het «Jernbanens borettslag» og var bygget for NSB-ansatte.
Lr
LR, Lr, lR og lr kan bety:
Nygårdsjøen
Nygårdsjøen ligger ved fylkesvei 17 i Gildeskål kommune og er den nordligste bygda i kommunen. Nygårdsjøen ligger bare snaue 1 time, 6 mil sør for Bodø. Navnet Nygårdsjøen blir brukt som en felles betegnelse på flere bygder langs fjorden, Nordfjorden. Bygdene fra Ertenvåg i nord ved Nordfjorden til Sundsfjord i sør ved Holmsundfjorden har postadresse Nygårdsjøen. Områdets nærmeste nabo langs fjorden er Sandhornøy med sine hvite strender og fjellet Sandhornet med sin bringe av snø. Nygårdsjøen ligger innrammet mellom fjell og fjord. Her har jordbruk vært den viktigste næringen, men også småfiske. Det drives fortsatt jordbruk her, men i mindre grad enn før.
Her er det skole og barnehage, bank, butikk, tannlege, fiskeoppdrett, bilverksted, havn og båtverksted, bygg og anlegg, frisør, kafé og pub, camping og overnatting. Nå bor det ca. 400 personer på Nygårdsjøen, medregnet alle bygdene.
Tore Lahn-Johannessen
Tore Lahn-Johannessen (født 6. august 1962) er en tidligere norsk fotballspiller.
Lahn-Johannessen var angrepsspiller, og spilte mesteparten av karrieren for Råde IL i det daværende andre- og tredjedividisjon. I 1984 og halve 1985 spilte han for Moss Fotballklubb i det daværende førstedivisjon. I løpet av åtte seriekamper for Moss i 1984 fikk han tre scoringer.
Lahn-Johannessen fikk guttelandskamper for Norge.
Steinvik lager
Steinvik lager var et militært ammunisjonslager på Skatval i Stjørdal kommune i Trøndelag. Anlegget lå i Hammårsbukta ved Åsenfjorden.
Det 146 dekar store området ble konfiskert fra gårdene Håmmår (Hammer) og Svea (Sve) av den tyske Organisation Todt. Sjøhusene som fjordfiskerne i Håmmårsgrenda hadde brukt, ble brent, og det nærmeste småbruket ble konfiskert for å huse østeuropeiske krigsfanger.
Etter frigjøringen ble anlegget overtatt av det norske Forsvaret. Det ble brukt som forsyningslager for Trøndelag sjøforsvarsdistrikt frem til 2000.
Området ble solgt til offshorerederiet Taubåtkompaniet (senere BOA Offshore) i 2003. I 2009 ble området solgt til Direktoratet for naturforvaltning og forvaltet av Stjørdal kommune, og åpnet i 2013 som Håmmårsbukta friluftsområde.
Lu
LU, Lu, lU og lu kan bety:
Thomas Tveter
Bjørn Thomas Tveter (født 31. august 1972) er en norsk billedkunstner.
Tveter er utdannet med hovedfag i maleri fra Statens håndverks- og kunstindustriskole. Han har deltatt på flere kollektivutstillinger, særlig Høstutstillingen. Hans verk er innkjøpt av blant andre Helsebygg Midt-Norge og private samlere.
Tveter er medlem av Landsforeningen Norske Malere.
Triosonate
Triosonaten er en kammermusikkform som kjennetegnes av at to likeverdige melodistemmer spilles over en generalbassstemme.
Triosonaten var en av de viktigste og mest populære kammermusikalske formene i barokktiden, dvs mellom ca. år 1600 og 1750.
Innledning og karakteristika
Claudio Monteverdis operaer og kirkemusikalske verk kan ha vært forbildet, da de første sonatene baserte seg på hans ritorneller. Melodilinjene sto i fremste rekke, det ble lagt mindre vekt på klangfargen. Mange sonatesatser består av tostemmige fuger eller fugatos, i senere verk finner man også fullt utarbeidete trestemmige fuger hvor bassen kan delta som likeverdig stemme. I rokokkomusikken ble den fugerte stilen forlatt og førstestemmen overtok den solistiske hovedrollen, mens andrestemmen ble en harmonistemme. Utviklingstrinnene for de ulike formene for triosonater forløp parallelt med de tilsvarende kammermusikalske formene, som den senere virtuose solosonaten og sonateformene med flere stemmer.
Opprinnelige ble melodistemmene nesten utelukkende spilt på fioliner, gamber og zinker, mens man på 1700-tallet ofte finner treblåsere. Bass-stemmen ble vanligvis spilt på cello, bassgambe, fagott eller teorbe og den besifrede harmonigangen improvisert på cembalo, orgel eller lutt. Til tross for navnet, ble triosonater ofte framført av mer enn tre musikere, og originalt oppføringsmateriale tyder på at selv melodistemmen passasjevis kunne framføres av flere instrumenter. Slik var triosonaten en eksperimentform for det som på slutten av 1600-tallet førte til concerto grossoens oppblomstring.
Tidlig barokk
Triosonaten oppsto i Italia og har opphav i vokalmusikken på slutten av 1500-tallet. Giovanni Gabrieli bygde triopassasjer inn i canzonaene i sin Symphoniae sacrae fra 1597. Som den første egentlige triosonate regnes Canzone alla Francese a 4 (1602) for fiolin, corneto, 2 posauner (som støttestemmer) og generalbass (b.c.) av Lodovico Grossi da Viadana. De eldste triosonatesamlingene skapte fiolinisten Salomone Rossi med Primo libro delle Sinfonie e Gagliarde fra 1607 og Secondo libro fra 1608. Giovanni Battista Buonamente, Dario Castello, Giovanni Paolo Cima, Biagio Marini, Tarquinio Merula og Marco Uccellini skrev triosonater i samme tidsperiode.
Også nord for Alpene fikk denne nye typen instrumentalmusikk raskt aksept, først i Paul Peuerls Gantz Neuen Padovanen.... (Nürnberg 1613), hoffkapellmester Johann Stadlmayr fra Innsbruck i Philomenus cœlestis (1624), Johann Vierdanck og Johann Erasmus Kindermann i Deliciæ studiosorum (1643). I det franske området publiserte Henri Dumont trestemmige kirkepavaner i Meslanges (Paris 1657) og triosonater i Canti sacra (1662).
Høybarokk
De katolske prestene Giovanni Legrenzi og Maurizio Cazzati fra Bergamo utviklet en egen triosonatestil og oppførte sine sonater under messene. Rundt midten av 1600-tallet brakte Uccellini og Cazzati den norditalienske instrumentalstilen til de emilianske sentrene Modena og Ferrara. Musikerne i Modena innførte franske danseformer, skordatur og kanonformer, mens da-chiesa-stilens (kirkesonater) kantabilitet og kraftfulle klangfarger ble pleiet i Bologna, eksempelvis av Giovanni Maria Bononcini og Alessandro Stradella. Gjennom sine trio-symfonias øvet Legrenzi, Carlo Ambrogio Lonati og Lelio Colista umiddelbar innflytelse på Arcangelo Corellis og Henry Purcells verk.
Utenfor Italia ble triosonaten preget av Johann Heinrich Schmelzers Duodena Sonatorum Selectarum fra 1659, Heinrich Bibers Harmonia artificiosa-ariosa fra 1670 og de seks sonatene fra Musicalische Ergötzung (1691) av Johann Pachelbel. I Nordtyskland finner vi Dietrich Beckers Erster Theil Zwey-stimmiger Sonaten und Suiten fra 1674, og som et høydepunkt fra perioden Dietrich Buxtehudes triosonatesamlinger op. 1 og op. 2 (1696), hvor gamben delvis tas i bruk som andre melodiinstrument.
I England trådte en aldrende John Jenkins inn i det nye terrenget med noen trio-suiter. Han tilskrives – noe usikkert – tolv sonater for to fioliner og bass. De er så langt ikke funnet, men gjelder likevel som de første triosonater i italiensk stil som ble komponert i England. Bortsett fra disse publiserte William Young de første engelske triosonatene i Innsbruck, 1653.
Eksempler på trioer fra de to siste tiårene av 1600-tallet er den italienskfødte franske hoffkomponisten Jean-Baptiste Lullys Trios pour le coucher du roi og Marin Marais' gambeverker (1686) tilegnet Lully, samt hans sonate for fiolin, gambe og continuo med den programmatiske tittelen Sonnerie de Saint Geneviève du Mont de Paris.
Senbarokk
Arcangelo Corellis op. 1 (1681) og op. 3 kan sies å ha vært retningsgivende for den senbarokke triosonatetypen da chiesa (kirkesonater) med sine vekslinger mellom satser i langsomt-hurtig-langsomt-hurtig tempo som er så typisk for den emilianske fiolinskole. De enkelte satsene er for det meste fugale hvor bass-stemmen trekkes inn i enkelte passasjer. Corellis kammersonater (da camera) op.2 og 4 (1695) begynner med et langsomt «Preludio» og følges av to til tre dansesatser («Allemande», «Corrente», «Gavotte», «Gigue», «Sarabande»). Disse komposisjonene krever ikke så stor virtuositet av utøveren, noe som gjør dem interessante for amatører, og gir yrkesmusikere mange tolkningsmuligheter. Allerede i Corellis levetid fantes det 78 ettertrykk av disse verkene, noe som tydelig viser hvor populære de var, og hvilket utbredelsesområde de fikk. Den første publiserte samling med instrumentalverk av en kvinnelig komponist er Isabella Leonardas op.16 som inneholder elleve triosonater.
I blomstringstiden som fulgte Corellis italienske triosonater skrev Tomaso Albinoni op. 1, 3 og 8, og Legrenzi–eleven Antonio Caldara op. 1 (1693) og op. 2 (1699). Caldara var cellist og enkelte av sonatesatsene inneholder en obligat cellostemme. Flere av Albinonis og Calderas hurtige satser er fullt utarbeidede trestemmige fuger. Fra begynnelsen av 1700-tallet stammer sonatene til Francesco Antonio Bonporti (op. 4, 1704) og Antonio Vivaldi (Sonate da camera op. 1 fra 1705, for øvrig Vivaldis første publikasjon). De begynner med et da–chiesa–lignende preludium som etterfølges av dansesatser. Likeens inneholder Vivaldis verksamling op.5 to triosonater. Flere av Vivaldis sonater (op. 1 nr 8, 11 og op. 5 nr 6) oppviser i flere satser solosonatens konsertante struktur. Mens førstefiolinen gjennomgående tar den melodiske føringen utfyller andrestemmen den ostinate bass-stemmen. Evaristo Dall'Abacos sonater op. 3 fra 1712 er stort sett trestemmige.
I Tyskland skrev Georg Philipp Telemann rundt 140 triosonater, hvorav rundt en tredjedel følger Corellis struktur. I sonatesamlingen Essercizii Musici publiserte Telemann triosonater for de forskjelligste instrumenter i overstemmen: ved siden av fiolin den moteriktige flûte traversière, samt obo, blokkfløyte, gambe og obligat cembalo.
I Frankrike unngikk man av politiske grunner lenge enhver italiensk innflytelse, men fra rundt år 1700 våget noen unge komponister som var inspirert av Corellis musikk å forsøke en «gjenforening av italiensk og fransk musikksmak for å finne musikkens perfeksjon». François Couperin publiserte sine første triosonater under pseudonym, mens han med den sekssatsige Grande Sonate en Trio skildret Corellis inntog i Parnassus. I verket L'Apothéose de Lully fra 1725 feirer han mestrene Lully og Corelli ved å forene den franske og italienske stil i en avsluttende da-chiesa–triosonate. Andre franske triosonatekomponister er Jean-Féry Rebel med Recueil de Douze Sonates (1695), Élisabeth Jacquet de La Guerre (fire sonater fra 1695), André Campra, Joseph Bodin de Boismortier, Louis-Nicolas Clérambault med sonaten La Magnifique og Jean-Joseph Cassanéa de Mondonville (Op. 2). Jean-Marie Leclair fikk undervisning av Corellis elev Giovanni Battista Somis og skapte med sonatene op. 4, 13 og 14 (posthumt) et siste høydepunkt for den franske triosonaten etter at han tidligere hadde skapt seg et navn med sine solosonater. Broen over til den galante stil med over- og sidestemme finner sted i verkene til Louis-Gabriel Guillemain fra 1740 såvel som hos Jean-Philippe Rameau med Pièces de clavecin en concerts.
Henry Purcell i England tok inn elementer fra fransk musikk og fra den engelske consortmusikken i sine 24 triosonater. Det første bindet med 14 sonater kom i 1683, ti ytterligere sonater ble publisert i 1697, to år etter hans død. John Ravenscrofts sonater op. 1 og 2 skapte ham et navn posthumt, da åtte av hans triosonater opprinnelig ble trykket som Corellis op. 7 (Paris 1740). I England ble triosonatelitteraturen beriket gjennom innvandrede komponister som Johann Christoph Pepusch, Francesco Geminiani, Nicola Francesco Haym og Felice Giardini.
Rie Vierdag
Maria «Rie» Vierdag (født 22. september 1905 i Amersfoort, død 17. juli 2005 i Amsterdam) var en nederlandsk svømmer som deltok i de olympiske leker i 1924, 1928 og 1932.
Triosonate
Den galante stilen
I rokokkotiden forlot man barokkens strenge krav. På musikkfronten ga det seg uttrykk i den galante stilen fra ca. 1740 ved at den fugeaktige oppbygningen ble erstattet av at første overstemme i stadig større grad ble en solostemme mens andrestemmen oftere fikk en akkompagnerende funksjon. De eldre mesterne i denne stilen kommer fra Mannheimerskolen. Nevnes kan også musikere ved Fredrik II av Preussens hoff: brødrene Johann Gottlieb (1702–1771) og Carl Heinrich Graun (1704–1759) som etterlot seg mer enn 200 triosonater, og Johann Joachim Quantz og Carl Philipp Emanuel Bach. Sistnevnte skrev 29 triosonater mellom 1731 (Wq 143) og 1765, de første etter et barokt mønster, de siste tydelig frigjort fra den gamle stilen. I denne utviklingen står også de to triosonatene til dansk-norske Johan Henrik Freithoff (1713–1767).
Rie Vierdag
Vierdag vant en olympisk sølvmedalje i svømming i Sommer-OL i 1932 i Los Angeles. Hun var med på det nederlandske laget som kom på andreplass på 4 × 100 meter fri for damer, bak USA. De andre på laget var Corrie Laddé, Puck Oversloot og Willy den Ouden.
Triosonate
Den galante stilen
I sin sonate Discour zwischen dem Melancolico und dem Sanguineo (Wq 161/1 Nürnberg 1751) skisserte C.Ph.E. Bach allerede klassisismens temadialektikk. I det tyskspråklige området hører Wolfgang Amadeus Mozarts tidlige kirkesonater for to fiolinstemmer med orgelcontinuo til de siste innen denne musikkformen før den symfoniske stilen avløste triosonaten.
Hos italienske komponister følger triosonatene til Giovanni Battista Sammartini, Pietro Nardini (1760), Carlo Tessarini og Pietro Locatelli (op. 5 fra 1746 og op. 8) denne utviklingen. Gaetano Pugnanis op. 1, 3 og 9 er umiddelbare forløpere til de siste verkene i denne musikkformen: hos Luigi Boccherini og Giovanni Battista Viotti er de første spirene til den framtidige romantikken allerede merkbar.
Med den tiltagende selvstendiggjøringen av de enkelte stemmene gikk generalbassens tidsalder mot slutten. Flere og flere nye musikkformer oppsto. Fra slutten av 1600-tallet var fiolinsonaten utstyrt med generalbass, senere ble den overtatt av sonatetyper med obligat cembalo. Stryketrioen, klavertrioen og strykekvartetten ble etterhvert de dominerende formene innen kammermusikken.
Lyudmila Vasil’evna Zhuravleva
Lyudmila Vasil'evna Zhuravleva er en sovjetisk-ukrainsk astronom.
Zhuravleva har oppdaget en rekke asteroider, inkludert asteroidene 4086 Podalirius og 2374 Vladvysotskij. Zhuravleva ble rangert som nummer 43 på Harvard University sin liste over dem som oppdaget flest mindre planeter. Hun er kreditert med å ha oppdaget 200 slike objekter i verdensrommet i perioden 1972–1992. Hun arbeider ved Krim-observatoriet.
521 Brixia
521 Brixia er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Chloris. Den ble oppdaga den 10. januar 1904 av Raymond Smith Dugan fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter det latinske navnet på den italienske byen Brescia, fødestedet til Emilio Bianchi som beregnet dens bane.
MD
MD, Md, mD og md kan bety:
Arnie Robinson
Clarence Earl «Arnie» Robinson jr. (født 7. april 1948 i San Diego i California, død 2020) var en amerikansk lengdehopper.
I OL 1972 i München hoppet Arnie Robinson 8,03 meter, og tok dermed bronsemedaljen, slått av landsmannen Randy Williams og tyskeren Hans Baumgartner.
I OL 1976 i Montréal tok han gull med 8,35, foran Randy Williams på sølvplassen.
Han vant gull i lengdehopp under de Panamerikanske leker 1971.
Adolph Claudius Tidemand
Adolph Claudius Tidemand (født 3. juli 1854 i Christiania, død 12. juni 1919 på Tjøme i Vestfold) var en norsk kunstmaler, en ukjent nevø av den mer kjente Adolph Tidemand.
Bakgrunn og arbeid
Adolph Claudius Tidemand var sønn av legen August Tidemand, og var oppvokst i Christiania (Oslo). Han ble gjerne kalt Clas, og var yngst av fire brødre.
Den sene düsseldorferskole var preget av genremaleri, eller kostyme-genremaleri. «Det hadde en utpreget kulturhistorisk holdning, nesten vitenskapelig i sin nøyaktighet, lærtapetet, gobelinet og mandolinene var de vanlig kjennetegn», skriver Stephan Tschudi Madsen. Senere ville han bli folkelivsmaler, fortsetter Madsen, og i 1898 kaller han seg genremaler.
Sommeren 1883 har han et opphold på Værøy der han besøker sin onkel Nils Tidemand som da var sogneprest der. Det er kjent åtte bilder fra oppholdet, blant annet maleri av Værøy kirke.
Folkelivsmotiver, historiemaleri, landskap og portretter var kunstnerens hovedmotiver. Trolig var portrettmaling den største inntektskilden.
I 1880-årene traff han Caroline Gundersen, og i 1898 flytter han sammen med henne og søsteren Henriette til gården Bustangen på Tjøme i Vestfold.
Adolph Claudius Tidemands malerier har i noen grad blitt utgitt for å være malt av den mer berømte onkelen. Signaturen A.C.Tidemand lot seg endre til A. Tidemand. Bildenes motiver og alderdommelige stil bidro til dette. Kunsthistorikeren Stephan Tschudi-Madsens bok om den ukjente nevøen er først og fremst motivert ut fra å kunne forklare bilder som åpenbart utga seg for å være noe annet enn de var. Avsløringene var basert på undersøkeleser utført av Nasjonalgalleriets malerikonservator; boken er tilegnet den tekniske konservator.
Stefamilie
Stefamilie er betegnelsen på den utvidede sosiale familien man får når en av ens foreldre inngår et nytt ekteskap eller samboerskap.
Dette gjelder både når forelderen er enkemann eller enke og når ens foreldre er skilt. Hvis ens far inngår et nytt ekteskap, kalles den nye ektefellen stemor, mens hvis ens mor inngår et nytt ekteskap, kalles den nye ektefellen stefar. Barn av stemødre og stefedre fra deres eventuelle tidligere ekteskap kalles stesøsken. Uttrykk som stemor og stefar brukes i mindre grad hvis barna er voksne når deres foreldre inngår nye ekteskap. Den etymologiske roten til leddet ste- er nedertysk stef-, som tilsvarer gammelnorsk stjúp-, og betyr egentlig noe som er hugget av, her brukt i betydningen en som har tapt (en av) sine foreldre. I vestlig folketradisjon og folkeeventyr fremstilles stemødre og stefedre overveiende negativt. Kjente eventyr som Askepott, Snehvit og Hans og Grete viser stemødre som favoriserer seg selv eller sine egne barn på bekostning av stebarna. Å behandle noen stemoderlig betyr å behandle noen urettferdig.
Referanser
Madrastra
Irland under Sommer-OL 1988
Irland under Sommer-OL 1988. Sekstien sportsutøvere, femtito menn og ni kvinner fra Irland deltok i tolv sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De vant ikke noen medaljer. Bokseren Wayne McCullough var Irlands flaggbærer under åpningsseremonien.
Fylkesvei 3394
Fylkesvei 3394 går mellom Bandaksli og Krossli i Tokke kommune.
Rodolphe Töpffer
Rodolphe Töpffer (født 31. januar 1799, død 8. juni 1846) var en sveitsisk lærer, forfatter, maler og karikaturtegner. Han er regnet som en av de første tegneserieskapere.
Han ble født i Genève i Sveits. Faren, Adam-Wolfgang Töpffer, var en profesjonell maler og drev tidvis på med karikaturer. Faren ble hovedsakelig kjent som tegnemester for Joséphine de Beauharnais ved den franske tronen mellom 1804 og 1807.
Rodolphe søkte å utdanne seg i Paris, Frankrike, i året 1819 til 1920, før han returnerte til Genève hvor han fikk arbeid som skolelærer. I 1823 ble han i stand til å etablere sin egen grunnskole for gutter. Ti år senere, i 1832, ble han utpekt som professor i litteratur ved Universitetet i Genève.
Selv om han trivdes i sin valgte profesjon som professor ønsket han framgang i de aktiviter han holdt på med i fritiden som var skjønnmaling. Han stilte ut et antall med landskapsmalerier med lokale motiver, tydelig inspirert av den tidstypiske romantiske retning. Han forfattet også flere korte historier og noveller, foruten at han tidvis underholdt sine studenter med å tegne karikaturer.
Richard
Richard og Rikard er opprinnelig tyske mannsnavn sammensatt av delene rik som betyr «makt» eller «mektig» og hart som betyr «hard» eller «modig».
Utbredelse
Richard var et svært vanlig navn i England fra 1200-tallet til slutten av 1900-tallet.
Richard har i mange år vært et populært navn i USA.
Navnet Rikard er kjent i Norge fra 1300-tallet, men er ikke blant de mest brukte navnene i Norge i dag.
Rickard var populært i Sverige i 1920-årene og igjen fra 1960-årene til 1990-årene.
Richard er i dag et svært vanlig navn i USA.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Mine beste for barn
Mine beste for barn er en samleplate utgitt av Gustav Lorentzen i 2004.
Kjønnsrolleteorien
Kjønnsrolleteorien er en sosiologisk forklaringsmodell som omhandler de forventninger og assosiasjoner som er tillagt det å være av et kjønn, enten mann eller kvinne. Det er en variant av den allmenne rolleteorien, som hevder at de fleste handlemønstre er et resultat av innlærte «roller». Kjønnsrolleteorien var utbredt rundt midten av 1900-tallet, men ble i likhet med den allmenne rolleteorien utsatt for stadig større kritikk fra rundt 1970 og regnes nå i stor grad som forlatt av vitenskapen, spesielt innen sosiologi og kjønnsforskning, der teorien tidligere stod sterkt. Uttrykket «kjønnsrolle» (eller «mannsrolle» og «kvinnerolle») blir likevel fortsatt brukt en del i populær språkbruk, særlig i media.
Om teorien
Ifølge teorien eksisterer kjønnsroller innenfor alle kulturer i forskjellige former. Fra kultur til kultur er kjønnsrollene gjenstand for forskjellige syn, det vil si at ideen om kjønnsrollene har kulturelle variasjoner. For eksempel er det i Vesten kutyme at et individ av det kvinnelig kjønn i stor grad kan velge selv hvilket sett av forventninger det skal aspirere til selv, mens i andre kulturer har kjønnsrollen mindre personlige trekk over seg og er gjenstand for bedømmelse av flokken som helhet, eksempelvis kulturer hvor endogami eller eksogami er tvungent.
Kjønnsrolle er ifølge kjønnsrolleteorien den summen av forventningene som knytter seg til det å være jente/kvinne eller gutt/mann. Tradisjonelle oppfatninger er for eksempel at gutter skal være flinke med bil og at jenter skal være flinke til å lage mat.
Rent biologisk er det forskjell på gutter og jenter. Kvinner kan føde barn, og menn regnes for fysisk sterkere. I idretter og konkurranser kan man spesielt godt se denne forskjellen mellom kvinner og menn, og at det ofte er forskjellige konkurranser for de to kjønnene. Selv om det er noen forskjeller mellom gutter og jenter, så skulle ikke det i seg selv tilsi forskjell i hvilken jobb som velges, utdannelse, oppførsel hjemme og valg av aktiviteter. Likevel er det slik at gutter og jenter ofte velger forskjellig på flere områder i livet. Forventningene til en gutt og en jente er forskjellige helt fra fødselen av; en liten jente vil herme etter sin mors aktiviteter, og gutten etter sin fars aktiviterer, og sammenligne seg med ham.
Ved siden av foreldrene er det flere som er med på å påvirke hvordan menneskene blir. Eksempler på dette kan være nærmiljøet, filmstjerner, fotballspillere eller folk med synlige yrker, som lege eller lærer. Til sammen kan dette gi forventninger om at for eksempel gutten skal være interessert i bilmekanikk, data og sport, mens jenta skal være flinkere til å lage mat, interessere seg for husarbeid og være opptatt av hvordan hun ser ut.
Dette synet på kvinner og menn har forandret seg storlig de siste ti årene. Fra den hjemmeværende husmoren for femti år siden, som stelte for mann og barn, lagde mat, sydde klær, vasket og strøk, handlet og ryddet i huset, til den mer utdannings- og arbeidsfokuserte moderne kvinnen. Likevel gjør kvinner i dag 70 prosent av husarbeidet.
Yrkesvalgene som blir gjort av jenter og gutter beviser at en del tradisjonelle valg fortsatt gjøres. Innen helse- og sosialfag, musikk, dans og drama og formgivingsfag er fortsatt flertallet jenter. I motsetning til på byggfag, elektrofag og mekaniske fag, hvor gutter står for nesten alle plassene.
Per dags dato er kvinnene flertallet på universitetene, og antallet høyere utdannede kvinnelige jurister, leger og samfunnsvitere øker stadig. Dette kan føre til flere kvinner i lederstillinger, noe som kan endre ledernes tankegang.
Blant andre årsaker til forskjellen mellom kjønnene, er religion og kultur.
Kritikk av teorien
Kritikken mot kjønnsrolleteorien har blitt oppsummert slik:
R.W. Connell (2005) skriver at kjønnsrolleteoriens svakheter har blitt vist i gjentatte studier, men peker også på at uttrykket «mannsrolle» fortsetter å bli brukt populært.
Siden 1970 har man i Norge og andre land innenfor akademia forlatt større deler av ideen om kjønnsrollene som en statisk sannhet. Teorien ble innen kjønnsforskningen i stor grad avløst av teorier om kjønnsmakt, og på 1990-tallet stod poststrukturalistisk og postmoderne teori tildels sterkt. Uttrykket kjønnsrolle, og særlig det avledede ordet «mannsrolle», blir likevel fortsatt ofte brukt populært av bl.a. media og politikere.
Referanser
Estudios de género Socia genro Geslachtsrol Könsroller
Juha Kaunismäki
Juha Kaunismäki (født 6. mai 1979 i Helsingfors i Finland) er en finsk-norsk tidligere profesjonell ishockeyback. Kaunismäki begynte sin karriere i Jokerits juniorlag. Han spilte senere for Kiekko-Vantaa i ligaene Suomi-sarja (tredje nivå) og Mestis (andre nivå). Kaunismäki spilte totalt fem sesonger i Mestis, to med Kiekko-Vantaa og tre med Ahmat Hyvinkää. Han sluttet seg til Stavanger Oilers i 2003, og spilte der i 10 år til han la opp karrieren sin som ishockeyspiller. Per mars 2014 jobber han som sportslig koordinator i Stavanger Oilers, der han er ansvarlig for utvikling av nye talenter i klubben.
Dizzie Tunes
Dizzie Tunes var ei norsk showgruppe som ble dannet i 1959 av Tor Erik Gunstrøm, Svein Helge Høgberg, Einar Idland, Øyvind Klingberg og lederen Yngvar Numme.
Juha Kaunismäki
Kaunismäki ble tatt ut til Norges ishockeylandslag til Vinter-OL 2010. Han representerte Norge i VM i Ishockey i 2008 og 2009.
Dizzie Tunes
Gruppen ble dannet i Skien som et ordinært danseorkester, Rex Band. De besto gjennom hele perioden av tekstforfatter og instruktør Yngvar Numme, arrangør og kapellmester Øyvind Klingberg, Tor Erik Gunstrøm, Einar Idland og Svein Helge Høgberg. De platedebuterte i 1963 med singlen «Mette, Mette»/«Tog går til og fra» (Viking Music VM 23), tett fulgt av «Nå går det bra»/«Vi drar til syden» (Triola).
Gjennombruddet på plate kom med singelen «Store Føtter» (Troll TR 115 (1964) og på scenen med Chat Noir-revyen Å, så heldig vi er (1967). Gruppen etablerte seg med plateinnspillinger og TV-opptredener og ble i begynnelsen ansett som et pop-band, men siden debuten på Chat Noir i 1967 konsentrerte de seg hovedsakelig om musikalske revyer og show, først i samarbeide med Ivar Medaas og Wenche Myhre, siden tidlig på 1970-tallet med Kirsti Sparboe, Grethe Kausland og Benny Borg, og etter det med Hege Schøyen. Grethe Kausland var fra 1970-tallet en permanent del av gruppa.
Deres revyer, som vanligvis ble skrevet av Alfred Næss, regissert av Yngvar Numme, og produsert av Jørg Fredrik Ellertsen, hadde som regel fast spilletid først på Chat Noir og siden i Stockholm. Gruppen videreutviklet den ensembleformen i norsk revy som ble til med The Monn Keys.
Musikalsk
Som plateartister var Dizzie Tunes mest aktive frem til 1973. Den største singlesuksessen var «I et bitte lite miniskjørt», utgitt i 1968 (Troll TR 241. LP-debuten var Dizzie Tunes (Troll TRLP 3) (1967). 1969 kom den kontroversielle jazz/pop-innspillingen av Griegs melodier og norske folketoner, The New Sound Of Edvard Grieg. Den ble møtt med ramaskrik og krav om forbud ved lov fra tradisjonalister i det klassiske miljøet, noe som medførte uvanlig godt salg for en så smal utgivelse.
Oppsummering
Dizzie Tunes har stått for noen av de største revysuksessene på norsk scene på 1970-, 1980- og 1990-tallet, både kunstnerisk og publikumsmessig. De har også vært sentrale skikkelser i flere Montreux-belønnede TV-show samt i spillefilmen Tut og kjør. Gruppen har en stjerne i fornøyelsesparken Liseberg og fikk Hedersprisen under Komiprisen 2006 og Telemark fylkeskommunes kulturpris 2000.
Etter flere avskjedsforestillinger siden slutten av 1990-tallet ble gruppa til slutt oppløst i 2001.
28. mai 2017 ble Dizzie Tunes innlemmet i Rockheim Hall of Fame.
Rabatt (frakk)
Rabatt er oppslag (også kalt slag, legg og revers) langs bryståpningen på frakker og jakker. Ordet kommer fra fransk og betyr opprinnelig «brettet (ned)». Betegnelsen brukes særlig om de fargerike oppslagene på europeiske uniformsfrakker på 1700- og 1800-tallet. Slike rabatter viste ofte fôret, som var i en annen farge enn frakken ellers, og kunne dermed vise for eksempel hvilken avdeling soldaten tilhørte.
Krage
Betegnelsen rabatt om klær kan også brukes om bladkrage, en spesiell type krage som består av to firkantede, hvite lerretsstykker. Slike krager oppstod på 1600-tallet og har siden 1700-tallet vært en del av embetsdrakten for prester og dommere i enkelte land.
BollywoodFest
BollywoodFest er en filmfestival som arrangeres hvert år i Oslo. Festivalen ble for første gang arrangert på Soria Moria kino på Torshov i 2003. Festivalen fokuserer i hovedskap på indiske filmer og forskjellige dansesjangere fra India. Som eneste festival innen sin sjanger får en oppleve danseforestillinger i forkant av filmvisningene på kino.
Anerkjente gjester
BollywoodFest har gjennom en årrekke fått celebrert besøk fra Bollywoodindustrien. I 2010 var skuespiller Salman Khan festivalens hovedgjest sammen med resten av filmteaet til Dabangg.
Storkenebbveien (Oslo)
Storkenebbveien (1–33, 2A–8) er en vei på Sogn i bydel Nordre Aker i Oslo. Den kan nærmest regnes som en løkke i den nordligste delen av Flesåsveien. Det er også gangveiforbindelse opp mot Nordberg skole.
Navnet ble vedtatt i 1952, og det finnes også andre veier med plantenavn i området.
Konsentrasjon (kjemi)
Konsentrasjon er innen kjemi et mål for mengden av et stoff i et gitt volum av en løsning eller blanding. Bokstaven c blir ofte brukt som symbol for konsentrasjon. I likevektskonstanter blir skrivemåten [A ] brukt for konsentrasjonen av stoffet A.
I løsninger er en gjerne interessert i konsentrasjonen av løst stoff. Jo mer stoff som er løst, jo mer konsentrert er løsningen. Når konsentrasjonen er lav, snakker en ofte om tynne eller fortynnede løsninger. Det er spesielt vanlig å snakke om fortynnet syre og base.
Det er en grense for hvor mye av et stoff som kan løses i et bestemt løsemiddel. Når denne konsentrasjonen er nådd, er løsningen mettet. Om man fortsetter å tilsette mer stoff, vil dette felles ut.
Det brukes en rekke ulike numeriske skalaer for å uttrykke den kvantitative sammenhengen mellom komponentene i en løsning, basert på masse, mengde, volum eller antall.
Prosent
Den enkleste skalaen å måle konsentrasjon i, er prosent. Dette brukes ofte i husholdningsprodukter og innen medisin.
Vektprosent
Massefraksjon (XA for stoff A) fremkommer ved:
Volumprosent
I gassblandinger brukes ofte volumprosent fremfor vektprosent. For eksempel sier man at luft inneholder 78 volumprosent nitrogengass, som er volumandelen i "ren" luft. I 100 liter "ren" luft, vil det da være 78 liter nitrogengass.
Volumprosent brukes ofte også i væske-/væske-blandinger, for eksempel om etanol i vann. I en blanding med 40 volum% etanol, er det 0,4 liter ren etanol per liter av blandingen.
Molaritet
Dersom man har 6 mol av et stoff løst i en halv liter væske, vil molariteten være:
Protambulyx strigilis
Protambulyx strigilis er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne meget slanke arten forekommer fra Argentina i sør til Florida i nord.
Utseende
En stor (vingespenn 95 – 120 mm), slankbygd svermer, gulbrun. Hodet er temmelig stort og vredt, antennene spinkle og rundt 1/3 så lange som forvingene. Brystet er kanelbrunt i midten, mørkt brunrødt på sidene. Forvingen er lange og smale, lysbrune med noen mørkere flekker og tverrbånd. Bakvingene er lyst rødbrune med to diffuse, mørkere tverrbånd. Larven er gulaktig grønn med grønnhvite eller gulgrønne skråstriper på sidene.
Levevis
Larven lever på blader av Anacardium spondias og beslektede arter i sumakfamilien.
Konsentrasjon (kjemi)
Molaritet
Man kan da også regne ut massen av det løste stoffet. For eksempel vil 12 M HCl være 12 ganger den molare massen til HCl (12 mol ∙ 36,5 g/mol), eller 438 g HCl per liter.
Molalitet
Molalitet (m) er antall mol av løst stoff per kilogram løsemiddel. Mens molaritet er forholdet mellom antall mol løst stoff og volumet av løsningen, er altså molalitet forholdet mellom antall mol løst stoff og vekten av løsemidlet. I SI-enheter vil konsentrasjon da være mol/kg.
For eksempel vil 34,2 g sukrose (C12H22O11 med molvekt 342) løst i 200 g vann tilsvare 0,5 mol sukrose løst i 1000 g vann. Molaliteten er dermed 0,5 m.
Normalitet
Molaritet representerer ikke hvor reaktiv et stoff er. For eksempel er svovelsyre (H2SO4) en toprotisk syre (avgir to H+-ioner), mens saltsyre (HCl) er enprotisk (avgir ett H+-ion). Én liter med 0,1 M svovelsyre vil derfor nøytralisere dobbelt så mye base som én liter 0,1 M saltsyre. I slike tilfeller kan det være nyttig å oppgi konsentrasjonen i forhold til reaktiviteten. Normalitet (N) regnes ut ved å multiplisere molariteten med antall aktive enheter i det løste stoffet.
En normal er en gramekvivalent av et løst stoff per liter løsning. Gramekvivalenten til et stoff er molvekten dividert med antall reaktive komponenter.
Molprosent (molfraksjon)
Mange egenskaper i en løsning er avhengig av molforholdet mellom antall mol av det løste stoffet og antall mol av løsemidlet. Molfraksjon (XA for komponent A) er forholdet mellom antall mol av løst stoff, og antall mol av alle komponentene i blandingen.
Molprosenten får man ved å multiplisere molfraksjonen med 100.
"parts per..." (ppm/ppb)
For svært fortynnede løsninger kan det være hensiktsmessig å angi konsentrasjonen i milliondeler ("parts per million", ppm) eller milliarddeler ("parts per billion", ppb). Disse målene beskriver antallet av et stoff i et annet, og er således relatert til massefraksjon.
Glenn Hardin
Glenn Foster Hardin (født 1. juli 1910 i Derma, Mississippi, død 6. mars 1975) var en amerikansk friidrettsutøver, som var blant verdenseliten på 400 meter hekk i 1930-årene. I løpet av karrieren satte han tre verdensrekorder og vant to olympiske medaljer.
Eriosorusslekten
Eriosorus er en liten slekt av bregner innenfor hestesprengfamilien (Adiantaceae), som sammen med den meget nærstående slekten Jamesonia danner en monofyletisk gruppe.
Magne Myhra
Magne Myhra (født 18. september 1930, død 5. juni 2018) var en norsk lyriker og forfatter.
Eriosorusslekten
Slekten henføres i moderne, internasjonal systematikk til en familie man kaller Pteridaceae, og som omfatter også hestespreng-gruppen.
Magne Myhra
Han er lærerutdannet fra Stord lærarskule, var ansatt ved Voss folkehøgskole 1963-76, og fikk kunstnerlønn i 1978. Han debuterte med romanen Mistelteinen i 1959, om jødeforfølgelsene i Norge, og har også skrevet den selvbiografiske Sønn av en kvinne i 1978. Han har også skrevet dikt, ei barnebok, salmer og kåseri. Han er representert med én salme i Salmer 1997. Han fikk kulturprisen for Voss kommune i 1990.
Eriosorusslekten
Antall arter er 25, og de vokser høyt i Andesfjellene i Sør-Amerika. Bare tre arter vokser lavere enn 1,800 moh., og mer enn 13 arter trives på over 2,200 meter. De oppstod ifølge fossilfunn for første gang under oligocen. Slekten ble foreslått i 1852.
Disse bregnene er ytterst sjeldne og har vokst på øyer på den sørlige halvkule, inklusive Australia. Arten Anogramma Ascensionis vokste på St. Helena, men ble i moderne tid utryddet på grunn av tap av naturlige livsmiljø.
Arter
Denne slekten omfatter 25 kjente arter, og noen av dem er:
Fagerfjell
Fagerfjell er et fjell på østsiden av Blefjell i Flesberg kommune i Viken fylke. Det ligger cirka 45 minutter fra Kongsberg. Toppen ligger 794,5 meter over havet.
Det er blitt bygd et turistsenter ved Sandvatnet på østsiden av Fagerfjell, om lag 650 moh. Det har tre skiheiser, fem nedfarter og hotell.
Stormyrveien (Oslo)
Stormyrveien (1–19, 2–20) er en vei på Hellerud i bydel Alna i Oslo. Den går fra Rundtjernveien til Grankollveien.
Veien fikk navn i 1933 etter Stormyr skytebane, som lå øst for veien.
Kalde føtter (film)
Kalde føtter er en norsk komedie fra 2006. Manus var ved Thomas Moldestad og regien var ved Alexander Eik. Filmen foregår i et ikke-navngitt sted i Bygde-Norge og ble innspilt på Rena i Hedmark.
Handling
Kalle kommer endelig tilbake til hjembyen, etter å ha tjent seg søkkrik i USA på Lick-a-baum; en genial oppfinnelse som skal g rånere friskere ånde. Kalle har nå bare en tanke i hodet: Bli sammen med Trine, den peneste kvinnen i hele fylket.
Men før Kalle rekker å gjøre sitt fremstøt, har den små-nevrotiske, dølle Christer kommet Kalle i forkjøpet og fridd til Trine. Kalle blir rasende, og legger deretter en sleip plan for å stanse bryllupet deres - og feie Christer av banen for godt.
Mottakelse
Filmen fikk blandet mottakelse blant filmanmeldere. NRK Kulturavdelingen gav den terningkast tre og kaller manuset tynt og skuespillerprestasjonene ujevne. Stavanger Aftenblads anmelder gav den terningkast fire og skriver «Påfunnene kiler lattermusklene i rikelig monn.» Og at regissør Alexander Eik «stortrives med materialet han har fått mellom hendene.». Av Bergensavisens anmelder fikk den terningkast én og blir kalt et «makkverk». VGs anmelder kalte filmen «den verste norske filmen det siste tiåret». Hos Side2 havnet den midt på treet med terningkast tre.
Hans Baumgartner
Hans Baumgartner (født 30. mai 1949 i Stühlingen) er en tidligere tysk lengdehopper. Under OL 1972 i München tok han sølvmedalje i lengde med et hopp på 8,18, seks centimeter bak vinneren Randy Williams. Han deltok også under OL 1976 i Montreal, men uten å ta noen medalje.
Baumgartner ble tysk mester i lengde hvert år i perioden 1971 – 1974.
Baidu
Baidu (kinesisk: 百度; pinyin: Bǎidù) er et kinesisk teknologiselskap, som spesialiserer seg på internettrelaterte tjenester og produkter, inkludert søkemotor, kunstig intelligens, skytjeneste r og e-handel. Baidu er den største søkemotoren i Kina med over 70% markedsandel per 2020. Baidu er også en av de største internettbedriftene i verden etter markedsverdi og inntekt.
Tjenester:
Baidu har også investert i eller kjøpt opp flere andre selskaper innen ulike felt, som for eksempel iQiyi (videostrømming), Didi Chuxing (transport), Ofo (sykkeldeling), ByteDance (innholdsplattform), Kuaishou (kortvideo), Ximalaya (lydbok), Meituan-Dianping (matlevering) og Ctrip (reise). I tillegg har Baidu utviklet eller støttet flere åpne kilder-prosjekter, som for eksempel Apollo (selvkjørende bil), PaddlePaddle (dyp læring), ECharts (datavisualisering) og StarrySky (virtuell virkelighet).
Ragnar Leivestad
Ragnar Skouge Leivestad (født 27. juni 1916 i Trondheim, død 14. januar 2002) var professor i teologi ved Universitetet i Oslo 1966–83.
Leivestad var universitetsstipendiat i teologi fra 1945 til 1950 og prest i Ås 1951-62. Han ble dr.theol. i 1954 og var fra 1962 tilknyttet universitetet, først som lektor, og fra 1966 til 1983 professor i nytestamentlig teologi. Leivestad tilhørte kirkens liberale fløy. I et intervju i Aftenposten i 1992 fortalte han at han hadde forlatt den kristne tro, og regnet seg som agnostiker.
Han ga ut flere bøker, bl.a. Guds straffende rettferdighet, Predikeren, Der apokalyptische Menschensohn, Nytestamentlig gresk grammatikk, Hvem vil Jesus være? (1982) og Hva vet vi om Jesus? (1995). Han var medlem av Vitenskapsakademiet fra 1973. Han er representert med én salme i Salmer 1997 og Norsk salmebok 2013.
Else Iveland
Else Iveland (født 5. august 1926, død 1. juli 2002) var en norsk lærer, misjonær og salmedikter.
Hank Aaron
Henry Louis «Hank» Aaron (født 5. februar 1934 i Mobile i Alabama, død 22. januar 2021 i Atlanta i Georgia ) var en amerikansk baseballspiller for Atlanta Braves og Milwaukee Brewers.
Else Iveland
Hun var sammen med ektemannen Tobias Iveland misjonær i India 1951-57 og i Bangladesh 1960-70, som utsendinger for den norske santalmisjon, og hadde også senere verv i misjonen. 1974-86 arbeidet hun ved Kristelig Gymnasium i Oslo. Hun har skrevet salmen «Lovsyng Gud som gav oss livet, pris hans navn som alt har gjort» i Norsk Salmebok. Hun er mor til Kari Iveland.