cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Go-Kashiwabara
Hans egennavn var Katsuhito (勝仁). Han var den første sønnen til keiser Go-Tsuchimikado. Go-Kashiwabara gjorde sin andre sønn Tomohito til sin kronprins, som kalte seg Go-Nara som keiser.
På grunn av effekten av Oninkrigen, under Sengoku-perioden, var den keiserlige familie så fattig, at den offisielle kroningseremonien ikke fant sted av økonomiske grunner. 22. mars 1521, 21 år etter å ha fått embedet, ble han etter donasjoner fra Hongantempelet (本願寺) og Muromachi shogunatet formelt kronet. Daijo-e eller Oharae, de religiøse kroningseremoniene kunne han ikke avholde.
Hans regjeringstid var i Sengoku-perioden, perioden til de krigende imperier. Verken keiseren eller Muromachi shogunatet hadde virkelig makt. Japan var oppsplittet i talløse territorier, som hadde herskere som ledet kriger mot hverandre i allianser som ofte skiftet over tid.
Willich
Willich er en by i Tyskland i delstaten Nordrhein-Westfalen med rundt 50 000 innbyggere. Byen ligger i kreisen Viersen i nærheten av byene Düsseldorf, Mönchengladbach og Krefeld. I tillegg ligger den omtrent 30 km fra grensen til Nederland. Byen er vel kjent for slottet Neersen med friluftsteater og næringsparken Münchheide med flere japanske firmaer.
Historie
Byen ble grunnlagt i 1970 da de tidligere selvstendige landsbyene Willich, Anrath, Schiefbahn og Neersen ble slått sammen. Landsbyene er derimot mye eldre, og Willich ble nevnt for første gang på 1100-tallet.
Hoola Bandoola Band
Hoola Bandoola Band ble grunnlagt i Malmö i Sverige av Mikael Wiehe, Björn Afzelius og Peter Clemmedson, og regnes som et av de viktigste bandene innen den svenske proggmusikken. Navnet tok de fra en Donald Duck-film, der en mengde maur gikk til angrep på Donalds piknikkurv med kampropet Hoola Bandoola.
Bandet var ikke opprinnelig spesielt politisk, men ble påvirket av sin tid, og flere av bandets låter regnes i dag blant de fremste klassikerne innen svensk politisk musikk. De var samtidig det progg-bandet på 1970-tallet med størst kommersielt gjennomslag. Etter at bandet ble oppløst i 1976 startet både Afzelius og Wiehe på det som etter hvert skulle bli meget suksessrike solokarrierer. Bandet hadde en kort gjenforening i 1996, og samlet seg også til en konsert etter at Afzelius gikk bort i 1999. Sommeren 2011 er de igjen gjenforent for en turné, der de blant annet besøker Oslo.
Diskografi
Livealbum
Samlingsalbum
Bryterstyring
Bryterstyring er en alternativ form for styring av datamaskiner. Dette er primært benyttet av mennesker som ikke har mulighet til å styre datamaskiner ved hjelp av vanlig mus og tastatur. Bryterstyring er ment å gjøre datamaskiner mer tilgjengelige.
En person som bare kan betjene et fåtall brytere, mellom én og 5 vanligvis, må bruke en metode for å kunne ha tilgang til alle funksjonene på et tastatur eller styring av mus. En metode benytter seg av et skjermtastatur med såkalt bryterstyrt skanning. Skjermtastaturet er kjent fra smarttelefoner, hvor man trykker på bokstavene på et tastatur vist på skjermen. En annen metode går ut på å kode trykkene på en eller flere brytere ved eksempelvis morsekode.
Her finnes det mange løsninger å velge mellom, og de enkelte hjelpemiddelsentralene kan rådgi om forskjellige løsninger som er anbefalt i forhold til den enkelte. En spesialenhet kalt NAV Kompetansesenter for tilrettelegging og deltakelse har dyptgående kunnskap om alternativ styring.
Typer av brytere
Det finnes i dag store variasjoner på type brytere. Alt fra enkle knapper som trykkes på til hodebrytere, sug/blås brytere og andre varianter. Det finnes også brytere som kan fange opp øyets bevegelse. Disse er kjent som SCATIR brytere. Det er varierende hvor slitsomt det er å benytte enkelte brytere, derfor er tilpassing og valg av bryter minst like så viktig som valg av datamaskin og programvare.
Antallet av brytere
Det er vanligst å benytte 1 eller 2 brytere i dag. Ved bruk av 1 bryter, er det vanlig at datamaskinen eller produktet flytter rundt mellom alternativer og et enkelt klikk aktiverer. Ved bruk av 2 brytere fungerer dom oftest den ene som flytt og den andre som aktiver/velg.
En ny teknologi fra First Device gjør at man kan ha flere funksjoner i en enkelt bryter. Dette gjør at eksempelet over med 5 brytere kan implementeres i 1 eller 2 brytere. Dette er et lite skritt på veien for å gjøre datamaskiner og annet utstyr mer tilgjengelige.
Tilkobling av brytere
En bryter kan ikke kobles direkte til en datamaskin. Nesten alle brytere kommer med 3,5 mm Jack plugg og er avhengig av en USB enhet eller PS2 enhet for å kunne kobles til en datamaskin. Her finnes det forskjellige produkter. Noen kan finnes via referansene under.
Thor Jørgen Tjørhom
Thor Jørgen Tjørhom (født 23. mai 1962) er en norsk lokalpolitiker som representerer Senterpartiet. Han var ordfører i Sirdal kommune i to påfølgende perioder fra 2003 til 2011 og igjen fra 2015 til 2019.
«Murmansk» (1955)
«Murmansk» (W206) var en lett krysser av Sverdlov-klassen (sovjetisk betegnelse: Prosjekt 68bis) som først tjenestegjorde i Nordflåten i den sovjetiske marinen og senere i flåten ved samme navn i den russiske marinen. Skipet ble bygget i Sovjetunionen i 1955 og var i tjeneste under den kalde krigen frem til 1992. På julaften 1994 gikk skipet på grunn rett utenfor Sørvær i Finnmark, da slepet røk mens det var under slep fra Russland til opphugging i India.
Historie
«Murmansk» ble bygget ved verftet Zavod nr. 402 i Severodvinsk. Kjølen ble strukket 28. januar 1953 og skipet ble sjøsatt den 24. april 1955. Den 22. september samme år ble krysseren satt i tjeneste hos den sovjetiske marinen. Skipet sluttet seg til 2. krysserdivisjon, som ble opprettet i 1956.
Skipet var i tjeneste frem til 1992 og ble deretter solgt for opphugging til India i 1994. Under slepingen fra Russland, som fant sted den 24. desember 1994, slet imidlertid skipet fra seg slepet og gikk på grunn ved den vesle bygda Sørvær i Hasvik kommune. Det ble først antatt at de kraftige vinterstormene ville ødelegge de delene av «Murmansk» som stakk opp over vannet, men i 2009 var bevilgningene til demontering av fartøyet endelig på plass. Siden det havarerte skipet var i svært dårlig forfatning da avgjørelsen for å fjerne det ble tatt, hadde bergingsmannskapet ingen mulighet til å taue det til land. Skipet måtte tørrlegges, skjæres opp og fjernes bit for bit. I 2012 hadde arbeidet begynt og en flytende tørrdokk hadde blitt bygget rundt skipet for å gi tunge maskiner anledning til å komme tett innpå det. I april 2012 startet fjerningen av vannet i tørrdokken rundt vraket. I midten av mai var tørrdokken nesten tømt for vann, og demonteringen av skipet kunne begynne. Skipet var fullstendig demontert og fjernet fra stedet i midten av desember 2012, knappe 18 år etter at det hadde forlist og strandet på skjær. Oppryddingen kostet 360 millioner kroner.
Krysseren «Murmansk» har opp gjennom årene vært tema for mange diskusjoner om hvorvidt den inneholdt radioaktive miljøgifter eller ikke. Enkelte hevdet at skipet inneholdt polonium-210, som er en meget sterk alfakilde med en halveringstid på 138 dager. Etter demonteringen og hevingen av skipet ble det imidlertid fastslått at det ikke fantes noe helsefarlig atomavfall om bord.
Ofotens Tidende
Ofotens Tidende var en avis som kom ut i Narvik i Nordland i perioden 1899 til 2000.
Avisa ble grunnlagt av den kvenske typografen Isak Wilhelm Taavonike Johansen, og første utgave kom ut 13. mai 1899 med undertittelen «Upolitisk nyheds-og avertissementsblad for Ofoten». I begynnelsen kom avisa ut ukentlig, men samme år økte man til to utgivelser i uka. Et nytt eierskap i 1902 tok sikte på å gjøre avisa til dagsavis, men planene ble aldri realisert, og etter en liten periode med tre utgivelser i uka gikk man i 1906 tilbake til to, før man i 1929 igjen økte til tre utgivelser i uka.
Carl Næsje kom inn som avisas redaktør i 1910 og forble redaktør til sin død i 1948. Etterkommerne overtok da redaksjonen, og fortsatte å prege avisen frem til den gikk inn.
I 1924 ble avisen partiavis for Høyre og Frisinnede Venstre, og i 1927 lå opplaget på 3000 eksemplarer. Under andre verdenskrig var avisen den eneste av byens fire aviser som ikke gikk inn, og den forble Narviks største avis frem til 1957/58, da Arbeiderpartiets Fremover overtok. Begge hadde da et opplag på rundt 6000 eksemplarer.
I sitt siste fulle driftsår 1999, hadde avisa et opplag på 3606 eksemplarer (mot Fremovers 10 114 eksemplarer), og hadde i flere år vært et underskuddsforetagende, særlig etter at kommunale institusjoner sluttet å annonsere. Nedleggelsen skjedde ikke uten motstand, og mange fryktet at A-pressens Fremover ville få for stor dominans. At nedleggelsen skjedde dagen etter at A-pressen la ned Bladet Harstad, førte til spekulasjoner om Ofotens Tidende ble lagt ned av eieren Harstad Tidende Gruppen AS mot at Harstad Tidende slapp konkurranse fra A-pressens Harstad i Harstad.
Primo februar 2007 gjenoppsto avisen som nettutgave, til protest fra tidligere eier. Våren 2009 ble nettavisen lagt ned grunnet manglende inntekter. I januar 2010 startet nok en nettutgave opp, som Ofotens Tidende 2.0. Med 2.0-versjonen satset Ofotens Tidende på brukergenerert innhold. Grunnet uenighet med forrige utgivere angående navnebruken, endret nettavisa navn til Ofotingen. I 2015 revitaliserte Ofoting bruken av navnet Ofotens Tidende som en seksjon med historiske tilbakeblikk med relevans til Ofoten-regionen.
Arkivdokument
Et arkivdokument er et dokument som en arkivskaper har mottatt eller produsert som en del av sin virksomhet. Det er likegyldig hvilket format dokumentet er på, det kan like gjerne være et tradisjonelt papirdokument som et filmopptak, et elektronisk dokument, uttrekk av en database, en mikrofilm eller en MP3-fil. Det avgjørende for om det er et arkivdokument eller ikke er om det har betydning for arkivskaperen og at det ikke er holdt utenfor dennes arkiv (vært gjenstand for arkivbegrensning).
For at en arkivskaper skal vurdere et dokument som et arkivdokument vil det vanligvis oppfylle minst et av følgende kriterier:
Hva som regnes som arkivdokument vil være ulikt fra arkivskaper til arkivskaper. Eksempelvis er Noark-5 et arkivdokument for Riksarkivet fordi de hadde ansvaret for å utarbeide den. For Finansdepartementet vil Noark-5 være til informasjon og muligens et arbeidsredskap. Likeledes vil arkivdokumenter hos en som driver med kursvirksomhet bestå av bl.a. kursinvitasjoner, mens de som mottar invitasjonene oftest vil kaste dem etter en tid.
Arkivdokumenter i en virksomhet er relatert til oppgavene virksomheten har eller ønsker å ha og til driften av selve virksomheten.
Abels bautaen ved Froland verk
Bautaen er hugget ut av et steinbrudd på Hauglandsheia i Mykland og utsmykningen er foretatt av Gustav Vigeland. Flere kjente personer arbeidet for å få bautaen realisert, deriblant statsråd Jørgen Løvland og eier av Aftenposten Amandus Schibsted. Minnesmerket ble offisielt avduket 5. august 1905.
Bautaen måtte i 1964 flyttes grunnet bygging av vei, men er i dag fortsatt et kulturminne knyttet til Frolands Verk.
James Kwalia C’Kurui
James Kwalia C'Kurui (født 12. juni 1984 i Trans-Nzoia i Kenya som James Kwalia Chepkurui) er en friidrettsutøver som konkurrerer for Qatar i mellomdistanseløp.
Soga om Droplaugs-sønene
Soga om Droplaugs-sønene (norrønt Droplaugarsona saga) er en islendingesaga fra 1200-tallet. Historien foregår nær sjøen Lagarfljót nordøst på Island ca år 1000 og handler om de to brødrene Helge og Grim. Sagaen har blitt beskrevet som «rik på detaljar, heller laus i komposisjonen, men med livfullt teikna situasjonar som gjer sterkt inntrykk».
Grim (Grímr) og Helge (Helgi) er sønner av Torvald Tidrandasson - som døde da guttene var små, og av enken Droplaug. Da hun blir beskyldt for utroskap oppstår det uvennskap mellom brødrene, som vil beskytte morens ære, og storbonden Helge Åsbjørnsson (Helgi Ásbjarnarson). Helge blir drept av storbonden, og Grim hevner sin bror med å drepe Helge Åsbjørnsson.
Kadampa
Kadampa var en skole innenfor tibetansk buddhisme. Dromtönpa var en tibetansk lek-mester og den fremste disippelen til den store indiske buddhist-mesteren Atisha (982-1054). Han grunnla skolen og var opphav til tre overleveringslinjer som han ga til sine disipler. Kadampa-skolen var berømte og respekterte for sin ærlige og oppriktige praktisering av dharma. Den best kjente læren fra denne tradisjonen var leksjonene om bodhicitta (senere ble disse spesielle presentasjonene kjent som Lojong (Blo-ljong)) og Lam Rim (Den trinnvise stien) av Atisha.
Soga om Droplaugs-sønene
Sagaen er kjent fra håndskriftet Möðruvallabók (ca 1340); et senere håndskrift (fra 1400-tallet) med et utdrag av teksten representerer en tekstversjon som avviker noe, og er mer omfangsrik. Versjonen fra Möðruvallabók regnes som en sekundær versjon, og den eldste, opprinnelige versjonen av teksten er ukjent. Hovedpersonenes slektsopphav presenteres i Brandkrossa þáttr.
Sagaen ble oversatt til nynorsk av Johan Hovstad som Soga um Droplaugs-sønene (Samlaget, 1931), og av Jan Ragnar Hagland som Soga om Droplaugs-sønene i fembindsverket Islendingesagaene, 2014.
Kadampa
Reformatoren Tsongkhapa (Btsong-ka-pa) samlet de tre overleveringslinjene i Kadampa og integrerte dem, sammen med Sakya, Kagyu og andre læresetninger i sin presentasjon av doktrinen. Den gjennomgående innflytelsen fra Tsongkhapa var så sterk at Kadampa-tilhengerne etter hans tid ble kjent som "Nye Kadampa"er (Tib. Sarma Kadampa) eller mer vanlig, som Gelug-skolen, mens de som hadde vært Kadampa-tilhengere før Tsonkhapas tid ble kjent som "Gample Kadampaer" eller bare "Kadampaer".
Alle de tre andre skolene innenfor tibetansk buddhisme (Nyingma, Sakya, Kagyu) tok opp Lojong-læren i sine overleveringslinjer. Gampopa (Sgam-po-pa) studerte Kadampa-tradisjonen i seks år før han senere ble den fremste disippelen til Milarepa (MI-la ras-pa), og han inkluderte Lojong og Lam Rim i sin overføringslinje, Karma Kagyu (Ka-rma Bka'-brgyud).
I dag bevarer og overleverer Gelug-tradisjonen Kadampa-linjens De Seks Kanoniske Teksters Skriftlige tradisjoner. Sammen med Dagpo Kagyu-tradisjonen bevarer og overleverer de "De Seksten Essensers Marg-Instruksjoner", og Dagpo Kagyu-tradisjonen bevarer og overleverer Nøkkelinstruksjoner for de Fire Edle Sannheter.
Et av de viktigste ordspråkene til Kadampa-mesterne sies å være:
Kadampa-linjen
Etter Atishas død (1054) organiserte hans hoveddisippel Lama Dromtonpa (Drom-tön Gyal-we Jungne, 1005 – 1054) overføringene hans i det som er kjent som "De Fire Guddommeligheter og Tre Dharmaer" – en tradisjon hvor den enkelte praktiserende kunne oppfatte alle doktrinene fra sutraene og tantraene som å være uten selvmotsigelser og bruke dem personlig som komplementerende metoder for å oppnå oppvåkning. Etter hvert ble denne linjen kjent som Atishas Kadam-tradisjon, Syv Guddommelige Dharmaers Storartede Arv.
Lama Dromtonpa overførte de forskjellige linjene fra Athisha ved å dele dem mellom De Tre Edle Brødre. Til en ga han skriftlige tradisjoner, til den andre ga han muntlige overleveringer, og til den tredje marg-instruksjonene. De Tre Edle Brødre var Geshe Putowa (Puto Rinchen Sal), Geshe Chenngawa (Chengawa Tsultrim Bar) og Geshe Phuchungwa (Phuchungwa Shönu Gyaltsen).
Bordtennis under Sommer-OL 2008 – Lag menn
Gruppe A
13. august
Kadampa
De Skriftlige Tradisjoners Linje
Geshe Putowa (1031–1106) mottok overleveringen og ansvaret for å bevare læren i de skriftlige tradisjoner, de seks Kadampa-skriftene og skjulte de muntlige sutra- og tantraoverleveringene fra Dromtonpa.
Petrocerus catiena
Petrocerus catiena er en dagsommerfugl som tilhører familien Riodinidae.
Bordtennis under Sommer-OL 2008 – Lag menn
Gruppe B
14. august
DS «Orkla» (1908)
DS «Orkla» var et dampskip bygget i 1908 for Salvesen & Thams. Skipet gikk i trafikk mellom Trondheim og Thamshavn fram til 30. april 1949. Etter å blitt utleid noen korte perioder, ble skipet solgt til det belgiske rederiet N.V. Elbos KAAI Boom i 1951. Skipet skal da ha vært benyttet i Belgisk Kongo. Senere er skipet angivelig observert i Peru omkring 1960, hvoretter alle spor forsvinner.
Bordtennis under Sommer-OL 2008 – Lag menn
Gruppe C
13. august
Kadampa
De Skriftlige Tradisjoners Linje
De seks Kadampa-skriftene som han bevarte er:
Bordtennis under Sommer-OL 2008 – Lag menn
Gruppe D
13. august
14. august
Petrocerus catiena
Utseende
En middelsstor (vingespenn ca. 35 millimeter), brun sommerfugl. Forvingene er litt tilspisset.
Utbredelse
Arten er utbredt i Brasil.
Systematisk inndeling
Arten ble tidligere regnet til slekten Calydna.
Kadampa
De Skriftlige Tradisjoners Linje
Ifølge tradisjonen leses den femte av disse, En Krone blant Fødselshistorier, om morgenen under Den Store Bønnefestivalen (Monlam). Det var også en del av Kadampa-tradisjonen å undervise de to tekstene Jatakamala og Udanavarga samtidig, og når de underviste i Shantidevas Bodhisattvacharyavatara så underviste de i Shikshasamucchaya også.
De skriftlige tradisjonene kan deles i to hovedtyper: De som tar for seg den ultimate virkeligheten og visdom om tomhet; og de som tar for seg konvensjonell virkelighet og de utallige aktivitetene som hører med til bodhicitta.
De seks Kadampa-skriftene ble hovedsakelig brukt for å kaste lys over naturen til bodhisattvaens mange aktiviteter. Blant de skriftene som tar for seg den ultimate visdommen om tomhet, ble det særlig lagt vekt på Nagarjunas seks skrifter om tomhetsfilosofi, som En avhandling om middelveien og så videre, sammen med kommentar fra senere indiske mestere og Athishas egne kommentarer om middelvei-synspunktet og de to sannhetenes natur.
Dette var hovedskriftene som ble studert i den Gamle Kadampa-skolen.
De Muntlige Overleveringers Linje
Geshe Chenngawa (Chengawa Tsultrim Bar) fikk ansvaret for å bevare den muntlige tradisjonen av instruksjoner (muntlig overlevering). Disse overleveringene handlet i hovedsak om De fire edle sannheter. En av hans studenter, Jayulwa, arvet en spesiell praksis som het Changa Kague og som ble del av Dagpo Kagyu-linjen.
Marg-instruksjonenes linje
Geshe Phuchungwa (Phuchungwa Shönu Gyaltsen) mottok overleveringen og ansvaret for å bevare læren som heter Marg-instuksjonene i Kadampas Seksten Sirkler. Som støtte mottok han også fullmakter, instruksjoner og hemmelig instruksjoner fra En Lampe på Stien mot Oppvåkning (En. Lamp for the Path to Enlightenment Sanskrit: Bodhi Pradipa, Tib: byang chhub lam gi rdon mey). Marg-instruksjones linje stammer fra de hemmelige muntlige overføringene fra Athisha og er samlet i En Juvel-Bønnekrans av Dype Instruksjoner i Bodhisattva-metoden. Denne teksten regnes som hovedteksten for Kadampaene, og kalles også Den Dyrebare Boken. Disse instruksjonene ble bare overlevert til en student i hver generasjon i en enkeltstående overføring frem til hemmeligholdet ble opphevet på Narthang Shönu Lodrö sin tid. Senere ble denne læren tatt inn i Karma Kamptsang Kagyu-linjen av Pal Tsuglak Trengwa og i Gelug-tradisjonen av den første Dalai Lama, Gyalwa Gedun Drup.
Lojong-linjen
Disse muntlige overleveringene er kjent som "Instruksjonene for å trene sinnet i Mahayana-tradisjonen" (Tib., Theg-chen-blo-sbyong-gi-gdampa-pa). Ifølge Gyalwa Gedun Drup hadde Athisha mottatt tre linjer med Lojong-overleveringer: En fra den indonesiske mesteren Serlingpa (Tib. gSer-gling-pa), også kjent som Suvarnadvipa, en fra den indiske mesteren Maitriyogi, og en tredje fra den indiske mesteren Dharmarakshita. Atisha overleverte dem i hemmelighet til sin hoveddisippel, Lama Dromtonpa.
På De Tre Edle Kadampa-Brødrene sin tid ble mange av disse muntlige overleveringene samlet sammen i teksten Doktrinens trinn (Lam Rim; tib.: sTan-rim). Likevel ble linjen fra Atishas indonesiske mester Dharmakirti (Lojong – Læren om hvordan man trener på bodhicitta) fortsatt hemmeligholdt på denne tiden.
Da tiden var inne ble Lojong-Læren offentliggjort. Først publiserte Geshe Kham Lungpa Åtte sesjoner for å trene sinnet (Tib., bLo-sbyong-thun-brgyad-ma), og så skrev Geshe Langri Tangpa (1054–1123) Åtte vers for å trene sinnet (Tib., bLo-sbyong-tshig-brgyad-ma). Etter dette forfattet Sangye Gompa En Offentlig Forklaring (Tib., Tshogs-bshad-ma) og Geshe Chekhawa (1102–1176) skrev Syv Punkter om å Trene Sinnet (Tib., bLo sbyong-don-bdun-ma).
På denne måten kom læren fra de muntlige overleveringene av Lojong frem i lyset og ble kjent for allmennheten. Før de ble avdekket var den hemmelige linjen som følger: Dharmakirti → Atisha → Dromtonpa → Potowa → Sharawa (1070–1141) → Chekhawa (1101–1175). Fra Khamlungpa, Langri Tangpa og Chekhawa og fremover ble de offentlig kjent og senere integrert i alle de fire skolene innenfor tibetansk buddhisme. (Disse Kadampa-Lojong-tekstene ble samlet i antologien Hundre tekster for å Trene Sinnet (Tib. bLo-byong-brgya-rtsa)).
Arven etter Athisha
Je Athisha hadde to hovedstudenter ved siden av den berømte Dromtonpa (Drontön Gyalwe Jungne) som stiftet Radreng-klosteret. De to andre var Khu (Khutön Tsöndru Yungdrang) og Ngok (Ngok Legpe Sherap). Ngok etablerte dharma-senteret i Sangphu Neuthok, og dette instituttet ble senere utviklet videre av hans nevø, oversetteren, Ngok Loden Sherap, og det ble kilden for alle de tibetanske sentrene for avanserte studier (Shedra). Ngatso Lotsawa Tsultrim, en oversetter som bragte Atisha til Tibet, og som tjente under ham i 19 år var en annen viktig student under Athisha. Ngatso Lotsawa Tsultrim mottok undervisning fra Athisha, Jnana Akara og andre, og hans hovedlinje kalles Ngatso Kagyu.
Det blir sagt i den tibetanske buddhist-tradisjonen at den som holder Kadampa-linjen har sine kropper utsmykket med de fire goddommene (Shakyamuni, Avalokiteshvara, Tara and Achala). Deres tale er smykket med de tre Pitakaene (Kurvene): Vinaya pitaka, Surra pitaka og Abidharma pitaka. Deres sinn er smykket med praktiseringen av de tre læresetninger (etisk disiplin, meditasjon og visdom). Det blir sagt at Kadampaene praktiserer Syv Guddommelige Dharmaer: De fire guddommene og de tre pitakaene. Kadampaene la hovedsakelig vekt på Sutra-stien (Unionen av Barmhjertighet og Visdom).
Generelt kan man si at læren etter Kadampaene blir holdt i hevd av alle de fire skolene innenfor tibetansk buddhisme.
Jan-Erik Støstad
Jan-Erik Støstad (født 21. oktober 1953) er generalsekretær i SAMAK, Arbeiderbevegelsens nordiske samarbeidskomité. Han er en norsk sosialøkonom og politiker (Ap). Fra 2005 til 2012 var han statssekretær i Arbeidsdepartementet, under Bjarne Håkon Hanssen, Dag Terje Andersen, Rigmor Aasrud, Hanne Bjurstrøm, og Anniken Huitfeldt.
Han jobbet i perioden 1979–2000 i Finansdepartementet. I perioden 2000–2005 var han tilknyttet Samfunnspolitisk avdeling i LO. Han er gift med sosialøkonom og forfatter Karine Nyborg.
Han har gitt ut bøkene «Velferd til salgs – helse, omsorg og skole i et rikt samfunn» (Aktuell, 2004), «Sosial dumping: Trues den norske modellen?» (Gyldendal, 2013), og «En fjerde vei for velferden: På sporet av framtidas helse, omsorg og skole» (Gyldendal, 2015).
Izzat Ibrahim ad-Douri
Izzat Ibrahim ad-Douri (alternativt Izzat Ibrahim al-Douri og Izzat Ibrahim al-Duri; arabisk: عزة ابراهيم الدوري, født 1. juli 1942 i Al-Daur i Saladin i Irak, død 26. oktober 2020 ) var Iraks visepresident under Saddam Hussein frem til USAs invasjon i 2003. Han var også viseordfører i Saddam Husseins revolusjonsråd. Senere ledet han Baathpartiet, som var blitt forbudt i landet.
Bakgrunn
Izzat Ibrahim ad-Douri ble født nær byen Tikrit som sønn av bonden Ibrahim Khalil al-Douri og hans hustru Hamdah Saloum al-Douri. Han fikk tilnavnet «ismannen» ettersom han solgte isblokker i ungdommen og unge år.
Han var sufi-muslim og tilhørte naqshbandiordenen.
Baath-politiker, visepresident
Han ble involvert i revolusjonær politikk sent i tenårene, og ble etterhvert en nært samarbeidende med Saddam Hussein. Begge deltok de i etterretninfsvirksomhet for Baathpartiet og tok del i det som ble kjent som 17. juli-revolusjonen i 1968.
Fra 1970 til 1974 var han landsbruksminister i Saddams regime, og 1974–1979 innenriksminister. Fra 1979 til 2003 var han Iraks visepresident under Saddam Husseins regime. Dermed var han Saddam Husseins nestkommanderende, og det gjaldt også på partinivå.
Ad-Duri overlevde i 1998 et attentat i Karbala.
Etter Saddams fall
Etter USAs invasjon i 2003 holdt ad-Douri seg i skjul og var den høyest rangerte baathpartisten som var etterlyst av de nye irakiske myndigheter og av USA. ad-Douri var mistenkt for angrep på USAs styrker. Ti millioner dollar i dusør ble lovet av USA til den som kunne bidra til at han ble fakket.
Den 12. november 2005 ble det rapportert at han var avgått ved døden, men det viste seg ikke å stemme. På et opptak oppfordret ad-Douri den 1. januar 2013 å styrte Iraks regjering, som da var ledet av Nouri al-Maliki.
Al-Douri ble oppgitt drept i felt den 17. april 2015 under irakiske militære styrker og sjiamilitsers angrep på Tikrit, i nærheten av Al-alaas-oljefeltene utenfor byen. Det ble sagt at kroppen skulle tas til Bagdad for å identifiseres med DNA-analyse. Det viste seg å ikke være ad-Douri.
Den 6. april 2016 dukket han igjen opp i en video på YouTube, hvori han oppfordret til motstand mot den sjiittiske dominans og innflytelse fra Iran i Irak.
Det er blitt spekuleet i om al-Douri sammen med irakiske opprørere stod i ledtog med IS, som hadde fått fotfeste i Irak de seneste år før ad-Douris død. Disse bånd er meget uklare. Enkelte har hevdet at generalen har hjulpet IS. Blant annet BBC har skrevet om at han skal ha spilt en nøkkelrolle for deres offensiv i 2014.
Den 26. oktober 2020 meddelte Baathpartiet via en uttalelelse på dets offisielle Facebook-side at ad-Douri hadde dødd samme dag.
Floren kapell
Floren kapell er en langkirke fra 1902 i Stjørdal kommune, Trøndelag fylke.
Byggverket er i tre og har 170 plasser.
Liste over formennene for Republikken Adygias statsråd
Formannen for Republikken Adygias statsråd er leder for parlamentet.
Statsrådet hadde tokammersystem 2001 – 2006: Representantenes råd og Republikkens råd.
Adygia gjeninnførte ettkammersystem i 2006.
Pål Veiden
Pål Veiden (født 2. juli 1958) er en norsk samfunnsforsker og førsteamanuensis i sosiologi ved Høgskolen i Oslo.
Veiden er en aktiv bidragsyter i offentlig debatt. Han har i perioder vært fast skribent i Morgenbladet, og har publisert en rekke essays i populærvitenskapelige tidsskrifter.
Veiden har også vært prosjektleder i den liberale tenketanken Civita.
Liste over kulturminner i bydel Grorud
Liste over kulturminner i bydel Grorud er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i bydel Grorud i Oslo. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Achill
Achill (irsk: Acaill eller Oileán Acla) er den største øya utenfor nordvestkysten mot Atlanterhavet, i grevskapet Mayo i Irland. Øya har et areal på 147,6 km², og har de høyeste klippene mot havet i Irland med en høyde på 688 meter. I henhold til folketellingen i 2011 har den en befolkning på 2 569 innbyggere.
Omtrent halvparten av øya, også landsbyene Achill Sound og Bunacurry, er i gaeltacht, den tradisjonelle irsktalende regionen i Irland, selv om det store flertallet av øyas befolkning snakker engelsk som sitt daglige språk. Øya har fastlandsforbindelse over Michael Davitt-broen, en svingbro bygget i 1949 til erstatning for en tidligere bro fra 1887. Det er flere landsbyer på øya, de største er Achill Sound, Keel, Dooagh, Dooega og Dugort. De eldste bosetninger som er påvist går tilbake til rundt 3000 f.Kr. Øyas værbitte landskap har inspirert mange kunstnere og forfattere, blant annet Camille Souter, Robert Henri, Paul Henry og Heinrich Böll.
Overherrer
Achill ligger i baroniet Burrishoole på området til det gamle irske herredømmet Umhaill (Umhall Uactarach og Umhall Ioctarach), som opprinnelig omfattet et område som strekker seg fra grensen mellom grevskapen Galway/Mayo til Achill Head.
De arvelige høvdingene i Umhall var Uí Máille, anglifisert som O'Malleys, dokumentert i området i 814 e.Kr. da de med suksess slo tilbake et angrep fra norrøne nordboere som vikinger i Clew Bay. Den anglo-normanniske invasjonen av Connacht i 1235 førte til at Umhalls territorium ble overtatt av den normanniske adelsfamilien Butler og senere av de Burgos. Herredømmet under Butler i Burrishoole fortsatte inn på slutten av 1300-tallet da Thomas le Botiller ble dokumentert i å være i besittelse av Akkyll og Owyll.
I det sørvestlige hjørnet av Achill står fortsatt deler av tårnhuset Carrickkildavnet Castle, et festningsanlegg fra 1400-tallet. Det var knyttet til klanen O'Malley (irsk: Ó Máille), en regjerende familie av Achill. Grace O' Malley, eller på irsk, Gráinne Ní Mháille, var den mest kjente av fra familien O'Malley. Det synes som hun ble født i det irske området rundt Clewbukten i Connacht rundt 1530, men kildene om henne kommer hovedsakelig fra engelske kilder. Faren hennes var en semi-selvstendig høvding, og tilhørte en familie av mektige sjøfolk som i over 300 år hadde de dominert den sørlige bredden av Clewbukten. Ved ed farens død tok hun selv aktiv ledelse av herredømmet til lands og sjøs. Grace ble en uredd leder og fikk berømmelse som sjøkaptein og pirat. Hennes plyndring og angrep gjorde henne fryktet opp og ned langs kysten av Irland og så langt unna som de ytre skotske øyene. Hun er kjent for å ha møtt dronning Elizabeth I i 1593 ved hennes hoff i Greenwich Palace. Hun døde rundt 1603 antagelig i Rockfleet Castle og ble gravlagt ved klosteret på Clare Island.
Innvandring
På 1600- og 1700-tallet var det mye migrasjon til Achill fra andre deler av Irland, spesielt Ulster, på grunn av datidens politiske og religiøse uro. En stund var det to forskjellige dialekter av irsk som ble snakket på Achill. Dette førte til at mange byområder ble registrert som å ha to navn under Ordnance Survey i 1824, og noen kart i dag gir fortsatt forskjellige navn for samme sted. Irsk dialekt i Achill har fortsatt mange spor etter seg i ulster-irsk.
I 1800- og tidlige 1900-tallet var sesongmessig migrasjon av gårdsarbeidere til Skottland for å plukke poteter; disse gruppene med «tattie howkers» ble kjent som Achill-arbeidere, selv om ikke alle var fra Achill, og ble organisert av potethandlere som gaffers eller gangers (arbeidsformann). Disse potetplukkerne reiste fra gård til gård for å høste avlingen og fikk kun grunnleggende overnatting.
Moderne tid
Like ved Dugort, ved foten av Slievemore-fjellet, ligger den forlatte landsbyen. Det er omtrent 80 ødelagte hus i landsbyen. Husene ble bygget av tørrmur, som betyr at det ikke ble brukt sement eller mørtel for å holde steinene sammen. Hvert hus besto av bare ett rom og dette rommet ble brukt som kjøkken, stue, soverom og til og med stall. I Achill, som i mange områder av Irland, ble et system kalt Rundale brukt til jordbruk. Jorda rundt en landsby ble leid og ble deretter delt av alle i landsbyen som beite for storfe og sauer. Hver familie ville da ha to eller tre små stykker land spredt rundt i landsbyen som de dyrket poteter. I mange år bodde det folk i landsbyen, men i 1845 slo den store hungersnøden til i Achill, som ellers i Irland. De fleste flyttet til den nærliggende landsbyen Dooagh, mens noen andre emigrerte. Å leve ved havet gjorde at fisk og skalldyr kunne brukes til mat. Landsbyen ble fullstendig forlatt, derav navnet Deserted Village («Den forlatte landsby») kom fra. Ruinene av husene står fortsatt som minnesmerke av et hardt og fattig liv på den irske landsbygda.
I 1894 ble jernbanelinjen Westport – Newport utvidet til Achill Sound. Jernbanestasjonen er nå et herberge. Toget ga en god tjeneste til Achill, og i 1894 fraktet det første toget på Achill-jernbanen likene til ofrene for drukningsulykke i Clewbukten. Denne tragedien skjedde da en båt veltet og trettito unge mennesker druknet. De hadde tenkt å møte dampskipet som skulle frakte dem til Skottland for å plukke poteter.
Den 15. september 1937 døde ti unge potetplukkere fra Achill i en brann ved Kirkintilloch like utenfor Glasgow.
Steder av interesse
Klippene i Croaghaun på den vestlige enden av øya er med 688 meter de høyeste sjøklippene i Irland,og de tredje høyeste i Europa (etter Færøyene og Norge), men er utilgjengelige via vei. Nær det vestligste punktet av Achill, Achill Head, ligger Keembuten som er ganske populær blant turister og noen lokale som surfested. Sør for Keemstranden ligger Moytoge Head som faller dramatisk ned mot havet. En gammel britisk observasjonspost, bygget under første verdenskrig for å hindre tyskerne i å landsette våpen til den irske republikanske hæren, står fortsatt på Moytoge. Under andre verdenskrig ble denne posten gjenoppbygd av de irske forsvarsstyrkene som en utkikkspost for hærens kystforsvar Den opererte fra 1939 til 1945.
Slievemorefjellet med sine 672 meter nord på øya er det nest høyeste fjellet Achill etter Croaghaun. I skråningene til Slievemore er den før nevnte forlatte landsby Deserted Village som resultat av den store sultkatastrofen på Irland. Rett vest for landsbyen står et gammelt martellotårn, små bastante forsvarstårn som ble bygget av britene mot enhver mulig fransk trussel om invasjon under napoleonskrigene. I det samme området er også en neolittisk grav som rundt 5000 år gammel.
Achillbeg (Acaill Beag, «Lille Achill») er en liten øy like ved Achills sørspiss. Dens innbyggere ble omplassert til Achill på 1960-tallet. Den amerikanske bokseren Johnny Kilbane (1889–1957) hadde tittelen som verdens fjærvektmester fra 1912 til 1923, den lengste noen sinne, men hans opphav var langt mer ydmyke. Hans far var født på Achillbeg, og Kilbanes berømmelse ble en plakett satt opp på øya for å markere 100 år siden hans første seier.
Carrickkildavnet Castle, også kjent som Kildownet Castle og Caisleán Ghráinne, er et lite tårnhus bygget tidlig på 1400-tallet. Det er lokalisert i Cloughmore, rett sør for Achill, og kjent for sin tilknytting til nevnte Grace O'Malley, sammen med det større festningen Rockfleet Castle i Newport.
Økonomi
Det var en stor vekst i turismen på 1960- og 1970-tallet, før livet var tøft og vanskelig på øya. Til tross for sunne besøkstall hvert år, er den vanlige oppfatningen at turismen i Achill har gått sakte ned siden sin storhetstid. For tiden er de største arbeidsgiverne på Achill to hoteller.
Finland under EM i friidrett 1946
Finland deltok med 20 utøvere under EM i friidrett 1946 som ble arrangert 22.–25. august 1946 i Oslo. Finland tok 12 medaljer under mesterskapet.
Fylkesvei 196 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 196 i de følgende fylkene:
Smalvingefly
Smalvingefly (Chilodes maritima) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Denne sjeldne arten er knyttet til takrørskog ved næringsrike ferskvann.
Levevis
Arten er knyttet til takrør (Phragmites australis). Larvene lever inne i stengler av takrør som er angrepet av andre minerende insekter, og spiser disse, enten levende eller døde, også parasiterte pupper. De voksne sommerfuglene flyr i juli – august.
Utbredelse
Smalvingeflyet finnes i Europa, unntatt lengst i nord og sør, og i Lilleasia. I Norge forekommer det noen få steder mellom Oslo og Farsund i Vest-Agder. Den er listet som hensynskrevende (DC) på Norsk rødliste for arter, og kan være truet blant annet av drenering av næringsrike vann med takrør.
Van der Graaf Generator
Van der Graaf Generator (også kjent som bare Van der Graaf), er et engelsk progressiv rock-band startet i Manchester i 1967 av Chris Judge Smith, Peter Hammill og Nick Peame. Bandet var på 1970-tallet viktige bidragsytere til progressiv rock, men oppnådde aldri den store berømmelsen som for eksempel Yes, Pink Floyd eller Genesis. En av årsakene kan være Hammills kompromissløse holdning til tekst og musikk, som begge deler var litt utenfor det man kan kalle radio-vennlig eller kommersielt. Bandet er kjent for sin litt utradisjonelle instrument-besetning da de har benyttet gitar i begrenset grad, men til gjengjeld har fløyte og saksofon vært en viktig del i bandets lydbilde.
1967–1972
I 1967 gikk trommeslageren Chris Judge Smith på Universitetet i Manchester sammen med vokalisten og låtskriveren Peter Hammill og pianisten Nick Peame. De spilte sammen og dannet bandet Van der Graaf Generator. Navnet på bandet tok de fra Van de Graaff-generator, som er et elektrisk instrument som produserer statisk elektrisitet.
I 1968 ble Pearne erstattet med Hugh Banton, og de ansatte Tony Stratton-Smith som manager for å få fart på karrieren. De ga ut singelen People You Were Going To, men kort etter utgivelsen sluttet Judge Smith. Bandet, som da besto av Hammill, Banton, Keith Ellis og Guy Evans, gikk nå i oppløsning.
Peter Hammill gikk i gang med innspillingen av det som var tenkt som et soloalbum, The Aerosol Grey Machine, og inviterte sine tidligere band-kollegaer for å spille i studio. Albumet ble utgitt som et Van der Graaf Generator-album, bandet ble «gjenopplivet» og nå begynte interessen for bandet å tilta. Ellis forlot bandet, og inn kom Nic Potter og David Jackson. I 1969 ga de ut albumet The Least We Can Do Is Wave To Each Other, som gjorde de til kulthelter i europa, og superstjerner i Italia.
Etter albumet H to He, Who Am the Only One i 1970, ga Potter opp sin posisjon i bandet. Men det var først etter albumet Pawn Hearts i 1971 at den siste spikeren i kista for Van der Graaf Generator som band ble slått. Da forlot Hammill bandet til fordel for sin solokarriere.
1975–1978
Etter fem soloproduksjoner formet Hammill på nytt Van der Graaf Generator i 1975, med innspillingen av albumet Godbluff. Etterfulgt av enda to album, henholdsvis Still Life og World Record, forlot Banton og Jackson gruppen i 1976. Deretter ble albumet The Quiet Zone / The Pleasure Dome, med fiolinisten Graham Smith, gitt ut under navnet Van der Graaf. Etter en konsertsetting i 1978 ble gruppen offisielt oppløst, men senere har flere av de tidligere medlemmene i bandet deltatt på mange av Hammills soloprosjekter.
1990-tallet og 2000-tallet
To ganger i løpet av nittitallet slo bandet seg sammen for engangsfremføringer, før Hammill, Jackson, Evans og Banton nok en gang fikk liv i Van der Graaf Generator i 2005. Jackson takket for seg igjen etter albumet Present, mens Hammill, Evans og Banton fremdeles spiller sammen og har gitt ut albumet Trisector i 2008.
Det ingriske opprøret
Det ingermanske opprøret (1918–1920) var et forsøk på å løsrive Ingermanland fra Sovjet-Russland. Opprøret ble ledet av en ingermansk gerilja som hadde bygd seg opp ved finsk hjelp. Krigen ble hovedsakelig ført på det karelske nes, og endte med et ingermansk-finsk nederlag, og Sovjet-Russland gjenerobret området. Under fredssamtalene i Tartu finske og ingermanske utsendinger å forhandle frem kulturell autonomi, men mislyktes i disse forsøkene. Som et resultat av krigen flyktet mellom 7000 og 8000 mennesker fra Ingermanland til Finland. Noen av disse flyttet tilbake til Ingermanland etter noen år.
Niels Stockfleth Darre
Niels Stockfleth Darre (født 13. februar 1765, død 9. oktober 1809) var en norsk offiser. Darre var sønn av generalmajor Michael Darre, og født i Fåberg.
Da han var 15 år gammel kom han inn på den militære matematiske skolen i Christiania. Han avsluttet studiene og ble dekorert med «Medallie for ualmindelig Duelighed og Flid» i 1783. Han ble umiddelbart beordret som sekondløytnant til 3. sønnenfjeldske (senere opplandske) dragonregiment. I 1784 ble han beordret til København til veterinær- og rideskolen. Han hadde talent for kartografi og karttegning og ble under oppholdet kjent med bl.a. statsministeren, general Heinrich Wilhelm von Huth og den senere rentekammerpresidenten C.D.F. Reventlow. Bekjentskapet førte til at da han kom hjem til Norge i 1787 ble han ansatt ved den militære oppmålingstjenesten. Da denne enheten senere ble slått sammen med den sivile oppmålingstjeneste, ledet Niels Stockfleth Darre dette kontoret.
I 1789 ble han forfremmet til premierløytnant og i 1799 til rittmester ved opplandske dragonregiment. I 1795 giftet han seg med Elen Askim, en bondedatter fra Østre Toten. Ved krigsutbruddet i 1807 ble han beordret som førsteadjutant hos den kommandrende generalen for sønnenfjeldske Norge, prins Christian August av Augustenborg. Prinsen selv uttalte at en av de viktigste grunnene til at felttoget i 1808 ble en suksess, for en stor del måtte tilskrives Darres «utmerkede konduite». Han tolket generalens befalinger og sørget for at disse ble satt ut i livet. Kong Frederik VI anerkjente denne innsatsen ved å utnevne ham til major og overkvartermester i generalstaben. Da Darre året etter var med i en politisk delegasjon til København, ble han dekorert av kongen personlig med Ridderkorset med ordene: «De har fortjent det».
Det daglige samliv i felten gjorde at prinsen ble svært avhengig av sin adjutant, og fra å være bare en våpenbror utviklet det seg et dypt vennskap mellom disse to. Det sies Darre kanskje var den eneste som var fullt innviet i prins Christian Augusts planer og tanker i det skjebnesvangre året 1809.
Kort etter å ha vendt tilbake fra svenskegrensen der han den 14. september 1809 avsluttet forhandlingene om konvensjonen ved Magnor med den svenske utsendte baron C. H. Anckarsvärd, ble han angrepet av nervefeber. Darre døde på sin egen Kraby gård i Toten. Han etterlot seg sin kone Elen og fem døtre.
Varisu (tamilsk film)
Varisu (norsk oversettelse: Arv) er en tamilsk dramafilm regissert av Vamshi Paidipally, som skrev manus sammen med Hari og Ashishor Solomon. Den er produsert av Dil Raju og Sirish for produksjonsselskapet Sri Venkateswara Creations. Hovedrollene spilles av Vijay og Rashmika Mandanna.
Handling
Vijay Rajendran, den yngste sønnen til en eminent forretningsmagnat, Rajendran Palanisamy, blir fornektet og kastet ut av huset da han nektet å bli med i familiebedriften, i stedet bestemte seg for å starte en oppstart av matlevering. Syv år senere får Rajendran diagnosen kreft i bukspyttkjertelen i avansert stadium og har bare noen få måneder igjen å leve. Han bestemmer seg for å avsløre sin terminale tilstand og gjøre en av sine to eldste sønner, Jay eller Ajay, til styreleder i selskapet, før hans forestående død.
Med dette i bakhodet planlegger Rajendran å feire sin 65-årsdag på en storslått måte, med den hensikt å kunngjøre begge sakene under feiringen. Vijay er også invitert etter ordre fra moren Sudha, som fortsatt anser ham som sin sønn. Vijay ankommer bare for å finne huset sitt i uorden. Jai er utro mot sin kone Aarthi med en annen kvinne Smitha, og forsømmer familien hans, inkludert tenåringsdatteren Ria. Ajay skylder enorme mengder penger til en finansmann Mukesh, og når han ikke er i stand til å betale tilbake pengene, tilbyr han å lekke selskapets hemmeligheter til farens forretningsrival Jayaprakash "JP". De to eldste brødrene selv snakker ikke med hverandre og kjemper stadig for å bli farens etterfølger.
I mellomtiden møter Vijay Divya, Aarthis yngre søster, som har vært forelsket i Vijay siden barndommen. Etter noen hendelser faller duoen for hverandre. Under Rajendrans bursdagsfeiring avslører JP og Mukesh dobbeltheten til Jai og Ajay, noe som forvirrer hele familien, spesielt Aarthi, som bestemmer seg for å søke om skilsmisse, samt Rajendran, som har mistet en forretningsavtale til JP på grunn av Ajays dobbelthet. Rajendran innser at han ikke kan stole på sine eldste sønner for å drive forretningsimperiet hans, og når ut til Vijay, som først nekter, men senere godtar å overta virksomheten etter å ha lært om Rajendrans sykdom.
I sjalusi og forferdelse forlater Jay og Ajay huset og går sammen med JP og Mukesh for å kvitte seg med Vijay som styreleder, men Vijay klarer å krysse hindringene og håndterer familiebedriften pent. Etter at Vijay reddet Ria fra menneskesmuglere, innser Jai sine feil og forsoner seg med Vijay, Aarthi og resten av familien. Vijay og Jai slår seg sammen for å stoppe Ajay fra å selge selskapets aksjer til JP, hvor de får ham til å innse feilene sine. Med hele familien nå samlet, spiser de et solid måltid sammen, til stor glede for Rajendran og Sudha. Når Rajendran dør, utfører de tre brødrene begravelsen hans sammen og sprer asken hans i Varanasi.
Produksjon
Den 26. september 2021 ble det kjent at Vijay skulle ha hovedrollen i en film for 66. gang. Filmens arbeidstittel var Thalapathy 66. Den var den første tamilske filmen som Dil Raju og Sirish produserte for produksjonsselskapet Sri Venkateswara Creations, og regissøren Paidipallys andre tamilske film etter Thozha (2016). Paidipally opplyste i september 2021 at produsentene opprinnelig hadde villet kunngjøre prosjektet tidlig i 2021, men at de måtte utsette planene på grunn av den andre bølgen av COVID-19-pandemien i India. Etter sigende skulle Vijay tjene ₹1,18 billion (15 millioner USD) for sin rolle i filmen. Det ble også sagt at han ville fremstå i to versjoner i filmen, ettersom den skulle utspille seg i to forskjellige tidsepoker.
Paidipally skrev historien og manuset sammen med Hari og Ashishor Solomon. Raju Murugan ble engasjert som dialogskribent, men han valgte bort prosjektet på grunn av andre filmforpliktelser. Murugan ble erstattet av Vivek for ytterligere manus- og dialogarbeid. Filmens sjefsfotograf var Karthik Palani, som var tidligere hadde fått stor oppmerksomhet i India for sitt arbeid i filmen Adipurush. Som sjefsklipper engasjerte produksjonsselskapet Praveen K. L. Dil Raju uttalte at familie og familierelasjoner ville stå i sentrum i den nye filmen, i likhet med de fleste av Vijays filmer fra 1990-tallet. I media oppstod det forventninger fra flere hold om at filmen ville bli tospråklig, med dialog på både tamilsk og telugu, men filmskaperne rykket ut og opplyste at filmen bare ville bli spilt inn på tamil. Den 21. juni 2022, like før Vijays 48-årsdag, ble det kunngjort at den nye filmen ville få tittelen Varisu.
Musikk
Musikken er komponert av Thaman S, som i denne filmen samarbeidet med Vijay for første gang. Albumet med filmmusikken består av seks sanger. Den første singelen, «Ranjithame», ble utgitt 5. november 2022. , den andre singelen «Thee Thalapathy» kom ut 4. desember, og den tredje singelen «Soul of Varisu» kom ut 20. desember. Lanseringen av albumen holdt 24. desember.
28. desember ga Billboard ut en liste over sanger som ble omtalt på listen over «Hot Trending Songs»-listen og hevdet at «Soul of Varisu» nådde «Top 1»-posisjonen etterfulgt av internasjonale utgivelser som Stray Kids; dette er en sjelden bragd for enhver sørindisk sang. «Ranjithame» samplet sangen «Mocha Kotta Pallazhagi» fra Ulavaali (1994).