cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges skoger
Barskogene
Barskogene domineres av grantre og furutre. Generelt kan en si at furua dominerer på tørr og næringsfattig jord, for eksempel på tørre sand- og grusmoer. Men den har det meste av sitt rotsystem ganske dypt, derfor klarer den seg godt og er heller ikke så utsatt for rotvelt. Grana dominerer på djup jord med god tilgang på fuktighet, men den har et grunt rotsystem og faller ofte i sterk vind. Grana er en nyinnvandra art i norsk flora, og har ennå ikke naturlig nådd over Langfjella og Saltfjellet i Nordland. I Nord-Norge går grana til Rana, med spredte lokaliteter i Salten, Troms og i Finnmark.
Furuskogene
Furuskogen kan etter artene i felt- og bunnsjiktet deles i fem typer: I lavfuruskogen er furua eneste treslag. Den fins på tørre moer og rygger, særlig i de indre, nedbørfattige strøka av Sør-Norge. I feltsjiktet dominerer tyttebær, krekling, røsslyng, tallrike lavarter og tørketålende moser.
Bærlyng-blandingsskogen fins i de noe kjøligere og fuktigere delene av landet, der jordsmonnet er tjukkere og humusinnholdet større. Denne skogen kan ha innslag av gran og bjørk. I feltsjiktet dominerer blåbær, blokkebær og røsslyng, sammen med lavarter og mer fuktighetskrevende moser.
Røsslyng-skinntryte-furuskog forekommer i høgereliggende strøk, og har innslag av fjellbjørk.
Furumyrskogene er glissen furuskog på fuktig mark tett opp til myrer. Feltsjiktet består av arter som blokkebær, torvull og molte. Bunnskiktet har moser som krever konstant fuktighet, som torvmoser.
Kalkfuruskoger er sjeldne i Norge, og fins bare på spredte lokaliteter som tørre kalksteinsrygger (også kalt kalkåser eller cuestaåser) eller andre kalkrike bergarter som olivin eller fyllitt. Her er ofte liljekonvall en vanlig art, og flere sjeldne og oppsiktsvekkende orkideer som marisko, flueblom og rød skogfrue kan vokse her.
Granskogene
Granskogene kan ut fra feltsjiktet deles i fem typer:
Blåbær-granskog er den vanligste granskogtypen på Østlandet og i Trøndelag. Den forekommer på steder med middels næringstilgang og middels fuktighet. Jorda har et typisk podsolprofil. Blåbær er den dominerende lyngarten, men tyttebær er også vanlig. Vanlige urter er maiblom, skogstjerne, gullris, nikkevintergrønn og hårfrytle. Smyle er alltid til stede, men vokser spredt og er steril på de mørkeste plassene. Tepper av etasjemose, fjærmose og furumose er vanlige.
Lågurtgranskogen finner en på forholdsvis tørr og næringsrik grunn, helst i låglandet i sør. Karakteristiske arter i feltsjiktet er skogfiol, markjordbær, legeveronika, fingerstarr, blåveis og hengeaks. På de kjøligste stedene kommer det inn vanlig bjørk og skogstorkenebb og på de varmeste hassel og snerprørkvein. Lågurtgranskogen har ofte brunjordsprofil.
På svært næringsrike lokaliteter med god fuktighet – særlig der grunnvatn trenger opp i overflata – utvikles høgstaudegranskog, med turt, tyrihjelm og større bregner som ormetelg som karakteristiske arter. Innslaget av bjørk og rogn kan være betydelig.
Gransumpskogen vokser på fuktig mark tett opp til myrer, gjerne noe mer næringsrik enn i furumyrskogene. Foruten torvmoser i bunnsjiktet og blåbær i feltsjiktet finner en arter som skogsnelle. Sumpbarskogene har gjennom 1900-tallet blitt utsatt for grøfting for å øke tilveksten.
Varmekjære lauvskoger (edellauvskog)
Til de varmekjære lauvtrea hører eik, ask, hassel, alm, svartor, lind, bøk og lønn. De kan enkelte steder danne rene bestand, men vanligst forekommer de to eller flere i blanda bestand. De har høgere varmekrav enn bartrea; en regner gjerne en gjennomsnittstemperatur på ca. 12 °C for de fire varmeste månedene, mens gran og furu krever ca. 8 °C.
Lauvskogene er lysåpne skoger med et rikt busk- og feltsjikt. I busksjiktet finner en arter som krossved, trollhegg og tysbast. Feltsjiktet kan tidlig om våren ha arter som blåveis, hvitveis, maigull, gullstjerne og marianøkleblom; senere på sommeren kransmynte, kranskonvall, storklokke og skogsvineblom. Av grasarter finner en høgvokste arter som skogfaks, myskegras og skogsvingel.
Innover i dalføra på Østlandet og nordover langs kysten kan en finne mindre lokaliteter av varmekjære lauvtrær utafor området for sammenhengende utbredelse. En finner dem da på særlig gunstige lokaliteter, som i bratte, sørvendte lier, ofte på rasmark innunder fjellskrenter. To arter varmekjære lauvtre har spredte forekomster nord for polarsirkelen, nemlig hassel som forekommer helt nord til Steigen, og alm som vokser nord til Beiarn like sør for Bodø.
I varmeperioder etter istida har de varmekjære lauvskogene hatt en langt videre utbredelse enn i dag.
Bøkeskoger
Bøk kan finnes i rene bestand, og har da et lystett kronetak som ikke tillater noe feltsjikt. Bakken dekkes av lauv og jordsmonnet er surt. Hvitveis er en art som tilpasser seg bøkeskogen godt, idet den blomstrer før trærne har satt blad. I feltsjiktet kan en ellers finne myske, gauksyre og hårfrytle. Det er vanlig å skille mellom smylebøkeskog og myskebøkeskog. I mer lysåpne bøkeskoger der bøka veksler med gran, kan feltsjiktet ha arter som maiblom og blåbær.
Bøka er det treslaget som sist innvandra til landet, for ca. 2000 år siden. Én teori er at bøka kan ha kommet med ballastjord fra Danmark eller andre land lenger sør. Når det gjelder verdens nordligste bøkeskog i Lindås i Hordaland, har det vært antyda at bøka har kommet med ballastjord fra Østlandet i Vikingtida.
Bjørkeskoger i låglandet
I kyst- og fjordstrøk fra Trøndelag og nordover fins det mye bjørkeskog. Denne kystskogen kan oppfattes som en overgangstype mellom låglandsbjørkeskogen inne i dalene og fjellbjørkeskogen
Låglandsbjørkeskogen kan ha både hengebjørk og vanlig bjørk. Disse krysser lett innbyrdes og danner utallige klimaraser, og de kan også krysse med fjellbjørk.
Fjellbjørkeskoger
Fjellbjørkeskogen kan også ha innslag av andre hardføre lauvtrær som selje, rogn, gråor og hegg. Feltsjiktet kan variere mye fra sted til sted og fra landsdel til landsdel.
I de indre og mindre nedbørrike fjelltraktene dominerer dvergusker som dvergbjørk og krypende einer, og lyngarter som blåbær, fjellkrekling og tyttebær. Gras og urter kan være de samme som i nærliggende barskog, men fjellplanter forekommer også i stort antall. Smyle, gulaks, sauesvingel, skogmarimjelle, gullris og skogstjerne er vanlige arter. Bunnsjiktet kan enkelte steder være helt dominert av reinlav og andre busklaver.
En spesiell type fjellbjørkeskog er høgstaudefjellskogen, som er karakterisert ved et uvanlig velutvikla feltsjikt med opptil mannshøge kratt av tyrihjelm, turt, mjødurt, skogstorkenebb, skogrørkvein og ballblom. Andre steder dominerer storbregner som strutseveng, skogburkne og ormetelg. Det er et svært produktivt økosystem som utvikles i sørvendte hellinger på kalkrik, næringsrik mark med tilgang på grunnvatn og med beskyttende snødekke om vinteren.
I de østlige fjelltraktene går barskogen høgere enn i de vestlige, og fjellbjørkeskogen har større innslag av bartrær enn i vest. En årsak kan være at grana i slike høgder kan formere seg ved rotskudd, og dermed konkurrerer bedre med bjørka. Mot vest synker barskoggrensa raskere enn bjørkeskoggrensa, slik at fjellbjørkeskogene i vest danner et breiere og mer homogent belte enn i øst.
Oreskog
Or krever jevn tilgang på fuktighet, og trives langs bekker og vassig. Innafor barskogsområdene kan en se oreskogen strekke seg som band langs bekkedalene. Om høsten skiller oreskogen seg klart fra den øvrige lauvskogen, idet den står med grønne blad til frosten kommer.
Hegg er vanlig sammen med både svartor og gråor. I svartorskogens busksjikt finner en arter som trollhegg og svartvier. Dessuten skjer foryngelsen av gamle trær ved stubbeskudd etter at stammen er død, slik at oreskogen gjerne har et preg av tett buskas. Vanlige arter i feltsjiktet er storbregner som skogburkne og strutseveng, og urter som soleihov og mjødurt. I bunnsjiktet er torvmoser og fagermoser vanlige.
Gråora er mindre varmekrevende og fins over hele landet. Den er et pionértreslag, og konkurrerer særlig godt på ustabil grunn som rasmark og sandstrender. Om våren er feltsjiktet dominert av for eksempel hvitveis og gullstjerne; senere på sommeren kommer skogstorkenebb og kratthumleblom. Nitrofile arter som brennesle, geitrams og rød jonsokblom er karakteristiske for gråorskogen.
Skogressursene
Det er ca. 75 000 km² produktivt skogareal i Norge. Dette utgjør 24 % av Norges landareal. Takstresultater fra Norsk institutt for jord- og skogkartlegging viser at det i 2003 var 704 millioner m³ stående skog i Norge. Volumet av stående skog under barskoggrensa er mer enn dobla sia 1925. Netto tilvekst (brutto tilvekst minus avvirkning og beregnet naturlig avgang) av stående skog i 2002 var 13,2 millioner m³, eller 1,8 %av totalt volum av stående skog.
Økningen i skogens biomasse (inkludert greiner og røtter) i 2002 gav en binding av karbon som tilsvarte om lag 45 % av de totale menneskeskapte CO2-utslippene i Norge.
Etter mye omtalte skogskader som følge av forurensning på 1980-tallet, har skogens helsetilstand sia midt på 1990-tallet vist en klar bedring.
Bestanden av de skogslevende hjortedyra har i de siste 20-30 åra økt betydelig, særlig som følge av flatehogst og planmessig beskatning. De store bestandene av hjortevilt påvirker vegetasjonen gjennom beiting. Dette kan ha betydning for landskapsbildet og det biologiske mangfoldet. Kjøttutbyttet i 2003 var 5 111 tonn elg, 1 453 tonn hjort og 146 tonn villrein.
Økonomi
I 2003 ble det utført 4 400 årsverk i skogbruket, ned fra 13 700 i 1970. Skogbrukets andel av BNP er i samme periode redusert fra 0,78 %til 0,26%. Bruttoverdien av samla avvirkning til salg var om lag 2,2 milliarder kr i 2003, og det ble eksportert trevarer og treforedlingsprodukter for 13,2 milliarder kr.
Skogkultur
Inngrep og tiltak som tidligere har ført til store endringer i skogøkosystemene, som planting, grøfting, gjødsling og sprøyting, har gått tilbake de seneste tiåra – trolig som en følge av lågere tømmerpriser og strengere restriksjoner. Bygging av skogsbilveger, som har åpna opp hittil urørte skogområder for skogsdrift og alminnelig ferdsel, har gått tilbake fra 780 km i 1992 til 130 km i 2003.
Registrering av biologisk mangfold er nå en del av skogbruksplanlegginga. Skogbruksplanlegginga tar sikte på å framskaffe stedfestet informasjon som gjør det mulig for skogeierne å bygge sin virksomhet på kartfesta kunnskaper om skogarealene, ressursene og miljøverdiene. Eksempler på miljøelementer er mengde av liggende død ved, antall gamle trær, tiurleiker og bjørnehi.
Vern
Ulike naturtyper huser spesialtilpassa arter av både insekter, planter og andre organismer. For å bevare variasjonen og ta spesielt vare på sjeldne naturtyper, er det nødvendig med særskilt vern.
Det er registrert 22 000 plante- og dyrearter tilknytta skogarealene i Norge, og om lag 900 av dem regnes som sjeldne eller trua. Konvensjonen om biologisk mangfold forplikter Norge til å identifisere og overvåke det biologiske mangfoldet.
Løvtrefluer
Løvtrefluer (Xylomyidae) er en gruppe (familie) av fluene (Brachycera), som sammen med mygg (Nematocera),  utgjør tovingene (Diptera). Den eneste (mulige) arten i Norge, Solva maculata, er ca. 10 mm.
Utseende
Disse fluene er mye lik vedflue (Xylophaginae), men kan skilles fra disse på vingenes ribbenett, hvor M<SUB>3</SUB> cellen er lukket.
De er slanke og lange og ligner noe på en parasittveps, som Ichneumonidae, men skilles lett fra vepser ved at den bare har ett par vinger og langt kortere antenner.
Levevis
Eggene legges i morkent tre, under bark. Larvene lever under bark, som rovdyr på barkebillelarver og fluelarver. De gjennomgår en fullstendig forvandling, med et puppestadium. Puppestadiet er i en fri puppe.
Systematisk inndeling
Xylomyidae tilhører overfamilien Stratiomyoidea. De andre nordeuropeiske familiene i denne gruppen er vedfluer (Xylophagidae) og våpenfluer (Stratiomyidae).
Tyrkisk olje-bryting
Tyrkisk olje-bryting er en form for bryting som er en stilart innen folkestil-bryting. På tyrkisk kalles stilarten Yağlı güreş.
Dette er Tyrkias nasjonalsport. Sporten er populær bl.a. i Japan og Nederland.
Beskrivelse
Bryterne har spesielle skinnbukser ( kypset ), og kroppen er smurt inn i olivenolje.
En kamp varer i 30 eller 40 minutter, maksimalt (jfr. regelendring fra år 1975).
Turneringer
Kırkpınar-turneringen holdes hvert år i Edirne (i "Turkish Thrace") siden år 1362.
Regler
Målet er å få lagt motstanderen ned på ryggen selv om de er innsmurt i olivenolje. Derfor er det lov å ta hånda nedi buksa til motstanderen for å få tak. Utenfor Tyrkia, arrangeres turneringer bl.a. i Nederland (av Koninklijke Nederlandse Krachtsport en Fitnessfederatie ).
Nvidia
Nvidia Corporation er en amerikansk produsent av grafikkort for datamaskiner. Nvidia lager grafikkprosessoren i skjermkort. De lager sitt eget kort som kalles FE (Founders Edition), dette skjermkortet har sitt eget design som kun Nvidia kan lage, tredjeparts produsentene har visse kriterier på designet som de må følge. Nvidias første suksessbrikke var Riva TNT og har siden gjort stor suksess med GeForce serien. Selskapet produserer også brikkesett for hovedkort under navnet nForce. Siden 2014, har Nvidia ekspandert til å fokusere på marked som videospill, profesjonell visualisering, datasentre og kunstig intelligens.
Historie
Nvidia ble grunnlagt av Jen-Hsun «Jensen» Huang, Curtis Priem, og Chris Malachowsky i 1993. Huang hadde tidligere arbeidet for Advanced Micro Devices (AMD), mens Priem og Malachowsky kom fra Sun Microsystems. Selskapet ble børsnotert 22. januar 1999.
I 2000–2002 overtok Nvidia den tidligere konkurrenten 3Dfx som hadde ledet markedet fra midten av 1990-tallet til 2000. Nvidia vant kontrakten til å utvikle grafikk-delen til Microsofts spillkonsoll Xbox som kom på markedet i 2001. I 2004 ble det kjent at Nvidia skulle assistere Sony i å utvikle grafikk-prosessoren til PlayStation 3.
Diplocaulus
Diplocaulus var en slekt av leponspondyle amfibier. Diplocaulus levde i permtiden og er mest kjent for lange utvekster på begge sider av kraniet som ga hodet en bumerang fasong, dette utviklet seg muligens som en forsvarsmekanisme, i og med at datidens rovdyr ville ha problemer med å svelge et byttedyr med så stort hode.
Vestkatalansk
Vestkatalansk er det ene av de to hoveddialektområdene av katalansk. Området omfatter den vestlige delen av Catalonia (Lleida-provinsen, den vestlige delen av Tarragona-provinsen og Terres de l'Ebre), Andorra, Franja de Ponent i Aragón og Valencia-regionen. Det viktigste kjennetegnet til disse dialektene i forhold til de østkatalanske dialektene er at trykklette vokaler ikke nøytraliseres.
Allard
Allard Motor Company var en britisk bilprodusent som ble stiftet i 1936 av Sydney Allard. Selskapet produserte omkring 1900 biler før det ble nedlagt i 1966.
Allard-biler var vanligvis utstyrt med en stor, amerikansk V8-motor i et lite og lett karosseri, noe som gav et høyt forhold mellom kraft og vekt.
Førkrigsmodeller
De første Allard-bilene ble bygget spesielt for konkurransekjøring. Den aller første modellen var utstyrt med en Ford V8-motor, montert i et karosseri basert på en Bugatti løpsbil.
Flere biler ble snart bygget, alle på spesialbestilling, og utstyrt med en rekke store Ford-motorer. Frem til 1939 og krigens utbrudd ble tolv Allard bygget, og Sydney Allard planla masseproduksjon, planer krigen satte en stopper for i første omgang. Allards selskap utviklet i stedet Ford-baserte lastebiler under krigen, og da krigen var slutt satt Allard på et stort lager med Ford-deler.
Etter krigen
Ved hjelp av Ford-delene på lager og karosserier med eget design ble tre modeller lansert etter 2. verdenskrig: Modellen J, en løpsbil for konkurransebruk, modellen K, en noe større modell ment for gatebruk, og L, med fire seter. Alle modellene var hovedsakelig bygget på Ford-deler, og var derfor enkle å vedlikeholde. Salget var godt for en bil produsert i små antall, og etterspørselen etter biler generelt var stor. Derfor introduserte Allard enda to modeller: M og N.
Sydney Allard så snart potensial i det amerikanske markedet, som var i bedre form økonomisk, og hadde en mangel på sportsbiler med god kvalitet. En spesialmodell ble utviklet, ment for det amerikanske markedet, J2, som var utstyrt med et nytt, uavhengig hjuloppheng bak. Bilene var tilgjengelige med en lang rekke forskjellige amerikanske motorer, blant annet en helt ny V8 fra Cadillac, som var mye kraftigere enn Ford-motorene som var brukt tidligere. Snart viste det seg å være lite økonomisk å sende amerikanske motorer til England for montering, og så sende bilene tilbake til USA, så bilene ble sendt uten motor til USA, og fikk motorene montert der.
Bilen ble en stor suksess, og den amerikanske mekanikken sørget for at amerikanske mekanikere kunne reparere bilene, ulikt de mer eksotiske britiske sportsbilene. Allard-biler ble brukt, med stor suksess, i konkurranser på begge sider av Atlanterhavet, og tok blant annet en tredjeplass på 24-timersløpet i Le Mans i 1950, og førsteplass i Rally Monte-Carlo i 1952.
Nedgangstider
Midt på 1950-tallet begynte Allard å slite som bilprodusent. Forsøket på å produsere en konkurrent til den populære Chevrolet Corvette, ved å bruke en Palm Beach med nytt karosseri og en Hemi-motor fra Dodge, ble en stor fiasko på grunn av nedgangstider i amerikansk økonomi sent på 1950-tallet, og Allard produserte kun noen få biler etter 1959, alle på spesialbestilling.
På 1960-tallet produserte Allard ingen biler selv, men trimmet Ford-modeller. Selskapet gikk under i 1966, da Sydney Allard døde, og en brann ødela fabrikken samme natt.
Allard-navnet ble kjøpt av et nytt selskap i 1991, men det ble aldri startet noen produksjon. I 1994 ble en ny versjon av J2 produsert av Allard Replicas, i både kit eller ferdigmonterte utgaver, etter avtale med eierne av Allard-varemerket. Produksjonen ble stanset i 1997.
En versjon av J2X blir i dag produsert i Montréal, Canada.
Nueva Helvecia
Nueva Helvecia (spansk for «Nye Sveits») er en by i Colonia-departementet i det sørvestlige Uruguay. Byen har om lag 10 002 innbyggere.
Historie
Nueva Helvecia ble grunnlagt i 24. april 1862.
Befolkning
Nueva Helvecia har 10 002 innbyggere (Beregning 2004)
Kilde:
Transport
Ruta 1 forbinder Nueva Helvecia med Montevideo (øst) og Colonia del Sacramento (vest).
433 Eros
433 Eros (overgangsnavn: 1898 DQ, tidligere kalt 433 Eros, av gresk: Ἔρως) er en silikatholdig asteroide (S-type-asteroide). Den er en nærjordasteroide og regnes derfor ikke som en del av asteroidebeltet eller «hovedbeltet» i solsystemet. Den er den nest største av nærjordasteroidene og er i størrelse bare overgått av 1036 Ganymed. Den er en av Amor-asteroidene, en gruppe jordnære asteroider navngitt etter asteroiden 1221 Amor.
433 Eros ble oppdaget den 13. august 1898 av den tyske astronomen Carl Gustav Witt, fra sitt observatorium Urania Sternwarte i Berlin. Samme dato ble den oppdaget av den franske astronomen Auguste Honoré Charlois. Witt publiserte oppdagelsen først og er derfor kreditert som oppdageren. Asteroiden er oppkalt etter Eros, den greske guden for kjærlighet.
433 Eros er den mest studerte av asteroidene. Studiene har vært viktige for bestemmelsen av parallakse, astronomisk enhet og massen til jorden og månen. Den var den første asteroiden som hadde et romskip i bane rundt seg, som også landet på selve asteroiden. NEAR Shoemaker gikk inn i en bane rundt asteroiden den 14. februar 2000 og landet på overflaten 12. februar 2001 for å foreta kjemiske analyser.
Asteroiden har en høyst irregulær form og måler 34.4×11.2×11.2 km. En karakteristisk bøy på midten gjør at den sett fra polene ligner på en banan eller en peanøtt. Dens masse er 6,687 x 1015 kg, som tilsvarer en timilliontedel av månens masse. Overflaten har en gyllenbrun farge, er tungt belagt med kratere og er dekket med et 10–100 meter tykt lag av regolitt.
433 Eros er også en Marskryssende asteroide og den første som ble oppdaget. Når den befinner seg i sitt aphelium, er asteroiden 1,783 astronomisk enhet (AE) fra solen – utenfor store halvakse til planeten Mars (1.52368 AE). Asteroidens minste avstand til solen (perihel) er mellom 1,017 og 1,3 AE. Banen har et potensial til å perturberes av interaksjoner med gravitasjon. Integrasjoner av dynamiske systemer tyder på at 433 Eros kan utvikle seg til å bli en jord-kryssende asteroide, som kan krasje med jorden. Skadene av et slikt nedslag vil være sammenlignbart med Chicxulubkrateret i Yucatán-halvøya i Mexico, som noen forskere knytter til utryddelsen av dinosaurene. Estimerte tidsskalaer på dette scenario varierer fra 2 millioner til 108–109 år.
Oppdagelsen
Oppdagelsen av 433 Eros blir kreditert den tyske astronomen Carl Gustav Witt. Han fotograferte asteroiden om natten den 13. august 1898 fra observatoriet Urania Sternwarte i Berlin. Han registrerte den som et himmellegeme med tilsynelatende størrelsesklasse 11 mens han foretok astrometriske målinger av posisjonen til asteroiden 185 Eunike. Det nyoppdagede objektet ble avbildet på et fotografi med to timers eksponering, i nærheten av stjernen β Aquarii i stjernetegnet Vannmannen.
Samme natt tok også den franske astronomen Auguste Honoré Charlois bilder av asteroiden fra sitt observatorium i Nice. Oppdagelsen ble imidlertid ikke publisert før noen dager etter Witts publikasjon, og Witt er derfor blitt kreditert som oppdageren. Denne forsinkelsen er gjerne blitt forklart med at Charlois glemte å undersøke de fotografiske platene i dagene like etter natten da de ble fremkalt. Den 14. august falt på en søndag, og den etterfølgende 15. august på en festdag. Det er blitt foreslått som en forklaring at Charlois tok fri og dermed glemte å undersøke de eksponerte bildene. Årsaken til forsinkelsen var imidlertid mest sannsynlig et teknisk problem med teleskopet, som hadde feilet i å skrelle bort virkningen av jordens bevegelser og dermed produserte mindre skarpe bilder. Dette forholdet ble avdekket i 2002 og medførte at den franske astronomen idag anerkjennes som en uavhengig oppdager.
439 Ohio
439 Ohio er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 13. oktober 1898 av Edwin Foster Coddington fra Lick Observatory i Mount Hamilton. Den er oppkalt etter den amerikanske delstaten Ohio, som igjen er oppkalt etter elven Ohio.
Dennis Storhøi
Jahn Dennis Storhøi (født 1960) er en norsk skuespiller som har medvirket i flere film og TV-produksjoner. Han scenedebuterte i 1985 og har hatt et lengre ansettelsesforhold ved Oslo Nye Teater.
Teater
Han debuterte på scenen i 1985 i stykket Fruen fra havet (på Den Nationale Scene). Han var i perioden 1986-1989 tilknyttet Rogaland Teater, hvor han spilte i stykker som Hvem er Ernest? (av Oscar Wilde), Brødrene Karamasov (av Fjodor Dostojevskij) og Shakespeare-stykkene En midtsommernattsdrøm og Romeo og Julie. Fra 1989 til 1991 opererte han som frilans.
Han var fast ansatt ved Oslo Nye Teater fra 1991 til 2009. Han har hatt større roller og hovedroller i stykker som bl.a Dracula, 40, Chicago, My Fair Lady, Hvem er redd for Virginia Woolf, La Cage aux Folles og En handelsreisendes død. I forbindelse med Ibsenåret 2006 medvirket han i Peer Gynt-forestillingen Verdensborger av gemytt som ble fremført på engelsk og spilt i flere land. Han har også spilt i flere sommershow/cabareter som: Jasså Gett, Let's Twist Again (ABC) og Skyfri Himmel (Parkteateret Moss). Han var også en av innlederne under den store hundreårsmarkeringen fra Drammen Teater, med kongefamilien i salen.
Han var i 2007 aktuell som hovedrolleinnehaver i det kjente stykket Spellemann på taket på Oslo Nye Teater. I 2008 spilte han for første tittelrollen i Peer Gynt-stemnet. I 2009 og 2010 turnerte han med POS Theatre Company og forestillingen Drapene i Aalst sammen med Aksel Hennie og Ane Dahl Torp.
Film og TV
Storhøi debuterte på film i 1988 i barnefilmen Kamilla og tyven og medvirket også i oppfølgeren året etter. Han har ellers gjort seg bemerket i filmer som Over stork og stein (1994), The 13th Warrior (1999) og Prosjekt Z (2021).
Han TV-debuterte i dramaserien Fedrelandet (1991) og har ellers gjort seg bemerket i serier som Seks som oss (2004–2007), Ved kongens bord (2005), Størst av alt (2007) og Kampen om tungtvannet (2015).
Wehrmacht-Untersuchungsstelle für Verletzungen des Völkerrechts
Wehrmacht-Untersuchungsstelle für Verletzungen des Völkerrechts (WuSt) var en del av rettsavdelingen i Oberkommando der Wehrmacht, den tyske militære overkommandoen under andre verdenskrig. WuSt hadde i oppgave å etterforske fiendtlige staters brudd på folkeretten. Lederen for etaten var juristen Johannes Goldsche, som allerede under første verdenskrig hadde vært nestleder i den prøyssiske arméens tilsvarende etat.
Dennis Storhøi
Teaterroller
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Wehrmacht-Untersuchungsstelle für Verletzungen des Völkerrechts
WuSt hadde bl.a. i oppgave å etterforske de sovjetiske massakrene på ukrainerne i Lviv i 1941, den sovjetiske Katyn-massakren, drapene på tyske krigsfanger og britenes senkning av hospitalsskip som «Tübingen» i 1944.
Rundt halvparten av WuSts arkiv er bevart. Den amerikanske juristen og historikeren Alfred de Zayas og andre forsket på materialet fra midten av 1970-tallet, og Zayas utgav senere sin anerkjente bok Die Wehrmacht Untersuchungsstelle für Verletzungen des Völkerrechts (1979), utgitt på engelsk som The Wehrmacht War Crimes Bureau, 1939-1945 (1989).
Dennis Storhøi
Andre teater
POS Theatre Company 2009-2010 Drapene i Aalst – (Dommeren)
Nationaltheatret, Oslo
ABC-teateret, Oslo 1990-1991
Marker Teaterselskap
Rogaland Teater, Stavanger 1986-1989
Den Nationale Scene, Bergen 1985-1986
Annet
Filmografi
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
TV-opptredener
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Skatologi
Skatologi er innen medisin og biologi studiet av ekskrementer. Skatologiske studier kan avsløre en lang rekke informasjon om et individ, blant annet hva individet har spist, generell helse, og eventuelle sykdommer og parasitter.
I England på slutten av 1800-tallet kunne begrepet også benyttes om uanstendig litteratur. I samme tidsrom ga ordbøker forklaringen vitenskapen om fossile avføringer.
Etymologi
Begrepet er sammensatt av skato-, fra det greske σκῶρ, skōr (genitiv σκατός, skatos) som betyr «møkk, avføring, skitt, lort»; avledet fra indoeuropeiske *sker-, «ekskrement», og -logi. Koprologi stammer fra det greske κόπρος med lignende betydning.
Psykologi
I psykologi er skatologi en besettelse av utskillelse eller ekskrementer, eller studiet av slike besettelser. I seksuell fetisjisme refererer skatologi til koprofili, når et vesen blir seksuelt opphisset av fekal materie, enten det er i bruk av avføring i ulike seksuelle handlinger, ser noen gjøre avføring eller bare ser avføringen. Hele subkulturer innen seksualitet er viet til denne fetisjen.
Litteratur
I litteraturen er «skatologisk» et begrep for å betegne den groteske kroppens litterære (billedlige) uttrykk eller trope. Det brukes til å beskrive verk som særskilt refererer til ekskresjon eller ekskrementer, samt til toaletthumor. Velkjent for sine skatologiske troper er den senmiddelalderske fiktive figuren Till Eulenspiegel og besittelsen av avføring. Et annet vanlig eksempel er John Drydens Mac Flecknoe, et dikt som bruker omfattende skatologiske bilder for å latterliggjøre Drydens samtidige Thomas Shadwell. Dens åpningslinjer, 1 og 2:
Gunhild Øyangen
Gunhild Elise Øyangen (født 31. oktober 1947 i Levanger) er en norsk gårdbruker, lektor og politiker (Ap).
Skatologi
Litteratur
Tysk litteratur er spesielt rik på skatologiske tekster og referanser, inkludert bøker som Josef Feinhals’ (Collofino) Non Olet («Det stinker ikke») fra 1939. En sak som har provosert uvanlig mye kommentarer i den akademiske litteraturen er Mozarts skatologiske humor som påvist i en del av hans brev og komposisjoner.
Gunhild Øyangen
Bakgrunn og virke
Hun var innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag 1989–2005, og var landbruksminister 1986–1989 og 1990–1996 i henholdsvis regjeringen Brundtland II og Brundtland III. Øyangen var Norges første kvinnelige landbruksminister og den landbruksministeren som har sittet lengst.
Skatologi
Litteratur
Peter J. Smith, i hans gjennomgang av engelsk litteraturs representasjoner av skatologi fra middelalderen til 1700-tallet, bemerker to holdninger til skatologi. En av disse framhever det lystige og det karnevalske. Dette finnes hos Geoffrey Chaucer og William Shakespeare. Den andre holdningen er selvavsky og misantropi. Dette finnes i verkene til jarlen av Rochester og Jonathan Swift.
Gunhild Øyangen
Bakgrunn og virke
Hun ble født i Levanger i 1947, som datter av gårdbruker og jordbærdyrker Kåre Utnes (1917–1990) og gårdbruker Hildur Bergljot Nilsen (1920–1982). Hun tok examen artium i 1967, ble cand.philol. i 1975, og har pedagogisk seminar fra 1977. Hun var timelærer ved Gerhard Schønings skole 1972–1973, lektor ved Brandsfjord ungdomsskole i Roan 1975–1977 og 1978–1980, ved Torshus folkehøgskole i Orkdal 1977–1978 og ved Orkdal videregående skole 1980–1981.
Øyangen har vært gårdbruker på farsgården Utnes i Agdenes siden 1981.
Deepwater Horizon
Deepwater Horizon er eid av rederiet Transocean. Den ble levert i 2001 fra Hyundai-verftet i Ulsan i Sør-Korea, og sank i 2010.
Deepwater Horizon var en halvt nedsenkbar plattform for boringer på havdyp ned til 2 400 meters dybde.
Den var av design "Reading & Bates Falcon RBS-8D".
Den var 121 meter lang og 78 meter bred. Plattformen hadde et boligkvarter med en kapasitet på 130 personer. Maksimum boredybde var 9100 meter.
Sertifisering
Deepwater Horizon var klassifisert hos American Bureau of shipping (ABS) og hadde bekvemmelighetsflagg i Marshalløyene. Maritimt regelverk tillater at plattformen er klasset i ett selskap, i dette tilfellet i ABS, og har andre spesifkke deler sertifisert av andre klasseselskaper. For Deepwater Horizon hadde Det Norske Veritas sertifisert i henholdt til reglene for ISM, MARPOL og ISPS, og videre styringssystemene som er knyttet til selskapet (Transocean), plattformen og prosedyrer knyttet til utblåsningsventiler (engelsk blow out preventer -BOP).
Dynamisk posisjonering
Plattformen hadde dynamisk posisjonering uten forankringsmuligheter levert av Kongsberg Maritime, med merkenavnet Kongsberg Simrad SDP 32. Systemet var et DP-klasse 3-system. Det tilsvarer ABS klassenotasjon DPS-3 eller DNV klassenotasjon AUTRO. Det vil si et redundant system der ingen enkelthendelse kan ta ut systemet. Det innebærer også to uavhengige maskinrom med en A-60 brannvegger mellom, uavhengige kabelføringer og uavhengige styringssystem. A-60 brannvegg innebærer at veggen minst skal tåle en hydrokarbonbrann på den ene siden av veggen i 60 minutter.
Den kunne operere med signifikant bølgehøyde på inntil 29 fot sammen med en bølgeperiode på 10 sekunder, vind på 30 m/s og strøm opp til 1,75 m/s. Den var videre dimensjonert for en signifikant bølgehøyde på inntil 41 fot sammen med en bølgeperiode på 15 sekunder, vind på 50 m/s og strøm opp til 1,75 m/s.
Den var utstyrt med åtte maskiner (trustere) hver med 4,5 til 5,5 MW kapasitet. Det var to i hvert av de fire hjørnene. Plattformen hadde seks separate og uavhengige maskinrom.
Som referansesystem var det to hydrofonsystemer (av type Kongsberg Simrad HiPAP) og fire DPS-200 DGPSer (av type Kongsberg Seatex DGPS og Thales Multifix DGPS). Den hadde da seks ulike referansesystemer med to prinsipper (hydrofon og DGPS).
Utblåsningen
Den 20. april 2010 begynte plattformen å brenne etter en eksplosjon. 11 av mannskapet omkom. Etter 36 timer sank den.
Den var da utleid til BP frem til september 2013. Ulykken skjedde på BPs Mississippi Canyon blokk 252, referert til som Macondo-prospektet, i den amerikanske sektoren av Mexicogolfen, om lag 66 kilometer utenfor kysten av Louisiana.
1522 Kokkola
1522 Kokkola er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 18. november 1938 av Liisi Oterma i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på byen Karleby.
Christoph Sumann
Christoph Sumann (født 19. januar 1976 i Judenburg i Steiermark) er en østerriksk tidligere skiskytter.
Gertrud von Le Fort
Gertrud friherrinne von Le Fort (født 11. oktober 1876 i Minden i Tyskland, død 1. november 1971 i Oberstdorf) var en tysk forfatter.
Christoph Sumann
I den tidlige delen av idrettskarrieren var Sumann langrennsløper. 2000/01-sesongen var den første sesongen hans i verdenscupen. Han vant sin første verdenscupseier i Brezno-Osrblie i 2001/02-sesongen. I 2005 var han med på det østerrikske stafettlaget som tok bronse under VM i Hochfilzen.
Gertrud von Le Fort
Bakgrunn
Gertrud von Le Forts forfedre var protestanter som på grunn av forfølgelser emigrerte fra Nord-Italia og Savoia og bosatte seg i Genève (de var ikke hugenotter). Hennes far, en prøyssisk offiser, Lothar von le Fort, var stasjonert i Minden da Gertrud ble født.
Christoph Sumann
Under VM i skiskyting 2009 i sør-koranske Pyeongchang tok han to VM-medaljer med sølv både på 4 x 7,5 km stafett og på 15 km fellesstart, da etter landsmannen Dominik Landertinger. Sumann avsluttet skiskytterkarrieren i 2014.
Gertrud von Le Fort
Bakgrunn
Hun tilbrakte barndommen på familiegodset Boek, nå en ortsteil av Rechlin ved Müritz i Mecklenburg, og i forskjellige garnisonsbyer der hennes far var stasjonert. Frem til hun var 14 ble hun undervist privat i familiehjemmet, delvis av faren. Først etter dette gikk hun på offentlig skole.
Etter at faren døde som storhertuglig kommissær for politisaker i Ludwigslust (1902) foretok Gertrud von le Fort noen reiser i Europa. Av avgjørende betydning for hennes fremtidige liv og virke fikk et opphold i Roma i 1907.
Hun fikk høyere undervisning i Hildesheim og fortsatte å studere ved universitetene i Heidelberg, Marburg og Berlin. Hun flyttet til Bayern i 1918 og bodde i Baierbrunn frem til 1939. Deretter bodde hun i Allgäu.
Forfatterkarriere
Selv om hun tidligere hadde publisert noen mindre verk, begynte Le Forts forfatterkarriere egentlig med utgivelsen i 1925 av det posthume arbeidet Glaubenslehre av hennes mentor, Ernst Troeltsch. Hun redigerte dette verket.
I 1926 konverterte hun til katolisismen, som skulle sette et dypt preg på hennes tanke, handling og forfatterskap. Hennes verker (fortellinger, lyrikk, romaner) har dype katolske røtter.
I 1928 publiserte hun sitt mest kjente verk Das Schweißtuch der Veronika («Veronikas svetteduk»), som hun fulgte opp i 1946 med fortsettelsesfortellingen Der Kranz der Engel («Englenes krans»). I Die Letzte am Schaffott («Den siste på skafottet», 1932) behandlet hun skjebnen til karmelittnonnene som ble henrettet under den franske revolusjon. Georges Bernanos dramatiserte materialet under tittelen «Den benådede frykt», som operaen Dialogues des carmélites av Francis Poulenc bygger på.
Hennes forestillinger om et «kristelig hellig tysk rike» og katolisismen står i krass motsetning til nasjonalsosialismens ideologi.
440 Theodora
440 Theodora er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 13. oktober 1898 av Edwin Foster Coddington fra Lick Observatory i Mount Hamilton. Den er oppkalt etter Theodora datter av Julius F. Stone.
Gertrud von Le Fort
Forfatterkarriere
von Le Fort var en av de mest betydningsfulle katolske forfattere i det 20. århundre.
Ola Hilmen
Ola Hilmen (født 3. august 1984) er en norsk folkemusiker og hardingfelespiller, tidligere medlem av gruppen Valkyrien Allstars, sammen med Tuva Syvertsen og Erik Sollid. For tiden frontfigur i bandet Guilty Pleasures. Hilmen er utdannet folkemusiker ved Norges musikkhøgskole og statsviter ved internasjonale studier UiO.
Zyklon
DVD-er
(Candlelight Records)
Francesc Macià
Han oppnådde rangen løytnant-kolonell i den spanske hæren. I 1922 stifta han selvstendighetspartiet Estat Català.
Macià var Catalonias president fra 1932 fram til sin død i 1933. Han er begravd i Cementri del Sud-Oest på Montjuïc i Barcelona.
Pembroke (Wales)
Pembroke (walisisk Penfro) er en by i Pembrokeshire. Den var tradisjonelt administrasjonssenteret i grevskapet, men det er nå flyttet til Haverfordwest.
Den viktigste severdigheten er ruinene av Pembroke slott, hvor kong Henrik VII av England ble født.
Byens havn, Pembroke Dock, har fått status som en egen by.
Paralgin Forte (band)
Paralgin Forte er et rockeband fra Drammen. Bandet ble dannet i 1993. De hadde en pause fra 1994 til 2004. Blant deres mest kjente låter er «Stavekontroll». Bandet ble oppløst i 2009. Bandet ble gjenforent i 2014 for å spille konsert i Oslo sammen med tidligere medlem Ralf Lofstad.
Martin Selmayr
Martin Selmayr (født 1970 i Bonn) er en tysk jurist. Han var fra 1. mars 2018 til 2019 generalsekretær i Europakommisjonens generalsekretariat. Selmayr var fra 2014 til 2018 stabssjef for Europakommisjonens president, Jean-Claude Junker. I 2019 ble han utnevnt som EUs faste representant i Østerrike.
Bakgrunn og virke
Selmayr er utdannet jurist ved universiteter i Genève, Passau og London, og har studert ved University of California, Berkeley. Selmayr har hatt en rekke posisjoner som kommunikasjonsdirektør for større tyske og europeiske selskaper. Han var jurist i Den europeiske sentralbanken 1998-2000, og i IMF 2000-2001. Selmayr ble i 2001 juridisk rådgiver i forlaget Bertelsmann Verlag, fra 2003 leder av Brussel-kontoret. Fra 1. november 2004 var han talsmann for EU-kommissær Viviane Reding. Han foreleser også i EU-rett ved universitetene i Passau og Saarbrücken.
Popium
Popium (uttales påppium) er en musikkgruppe fra Bergen, dannet i 1998. Gruppen ledes av låtskriver, vokalist og gitarist Frank Hammersland, tidligere frontfigur i Pogo Pops. Popium spiller melodiøs pop/rock ikke ulikt stilen til nevnte Pogo Pops.
Gruppen har av enkelte fått merkelappen supergruppe fordi medlemmene har bakgrunn i andre kjente bergenske grupper som Pogo Pops, Barbie Bones og Chocolate Overdose, men gruppen selv sier at de bare er «en gjeng kompiser som liker samme musikken».
441 Bathilde
441 Bathilde er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 8. desember 1898 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Østkatalansk
Det mest karakteristiske kjennetegnet i forhold til vestkatalansk er at trykklette vokaler nøytraliseres. Det vil si at trykklett /a/ og /e/ uttales [] (med unntak av i L'Alguer) og trykklett /o/ uttales [u] (med unntak av på Mallorca).
Kimono
Kimono 着物 (fra japansk kiru: ta på seg + mono: objekt, dvs. klær) er den tradisjonelle japanske nasjonaldrakten. Opprinnelig ble ordet kimono benyttet om alle klær for menn, kvinner og barn, men har etterhvert blitt reservert for en viss type nesten fotsid drakt. Når den i vesten primært oppfattes som en kvinnedrakt, er det på samme måten som at mange ved ordet bunad umiddelbart tenker først på kvinnedrakten.
Drakten svøpes rundt kroppen, alltid med den venstre siden over mot høyre, og holdes på plass av et bredt klesbelte som bindes sammen bak på ryggen. Dette beltet kalles obi.
Kimonoen brukes sammen med tradisjonelt fottøy, særlig med geta eller zori, og med strømpetypen tabi. Under den ytre kimonoen bæres som undertøy en kortere kimono som kalles nagajuban.
Bukhariske jøder
Bukhariske jøder (også kalt bukharajøder eller bukharijøder) refererer til jøder fra Sentral-Asia som snakker bukharisk; en dialekt av det persiske språket. Deres navn kommer fra den usbekiske byen Bukhara, som tidligere hadde et stort jødisk miljø. Etter Sovjetunionen kollapset har det store flertallet emigrert til Israel eller USA.
Bakgrunn
De bukhariske jødene stammer fra Israelittene, som aldri kom tilbake fra det babylonske fangenskap etter eksil i 7. århundre f.Kr.. I Sentral-Asia overlevde de i århundrer, som en følge av flere seirende hendelser. Miljøet ble effektivt fjernet fra resten av den den jødiske verden for mer enn 2 000 år, og klarte å overleve mot alle odds. De blir ansett som en av de eldste etno-religiøse gruppene i Sentral-Asia, og de har utviklet en egen, distinkt kultur opp gjennom årene. De bukhariske jødene mener selv at de opprinnelig nedstammer fra stammer i Issahchar og Nephtalli.
De fleste bukhariske jødene levde i Emiratet Bukhara (nåværende Usbekistan og Tadsjikistan), mens et lite antall levde i Russland, Kasakhstan, Turkmenistan, Afghanistan, Pakistan, Kirgisistan og noen andre deler av det tidligere Sovjetunionen. I Emiratet Bukhara var flesteparten situert i Samarkand, Bukhara og Kokand. I Tadsjikistan var flesteparten også i hovedstaden; Dusjanbe.
Før delingen av India kunne noen bukhariske jøder finnes blant den afghanske befolkningen i Peshawar, i den nordvestlige grenseprovinsen i India, (nå Pakistan). Etter delingen og dannelsen av Israel dro nesten alle disse jødene til Israel og andre land. Én synagoge eksisterer fortsatt i Peshawar, og det er to hovedsynagoger og flere jødiske kirkegårder som fortsatt brukes i havnebyen Karachi.
Navn og språk
Bukhariske jøder brukte det persiske språket til å kommunisere med hverandre, og senere utviklet de «bukharisk», en distinkt dialekt av det tadsjikisk-persiske språket med visse lingvistiske spor av hebraisk. Dette språket gjorde kommunikasjonen lettere med de lokale miljøene, og ble brukt i alle kulturelle og utdanningsmessige sammenhenger blant jødene. Det ble flittig brukt helt til området ble «russifisert» av russerne og utbredelse av «religiøs» informasjon ble hindret. Nesten alle bukhariske jøder idag bruker russisk som sitt hovedspråk og kun en minoritet holder seg til bukharisk.
Miljøet er hverken askenasisk eller sefardisk. De har blitt en av de mest isolerte jødiske miljøene i verden.
Historie
Det bukhariske miljøet i Sentral-Asia hadde perioder med fremgang, så vel som perioder med undertrykkelse. Etter opprettelsen av silkeveien mellom Kina og Vesten i 2. århundre f.Kr. som varte langt inn i 1600-tallet, flyktet mange jøder til Emiratet Bukhara, og spilte en viktig rolle i dets utvikling. Etter deres eksil fra Israel i år 135, kom de under Det persiske riket, og de blomstret og vokste i dette området. Likevel, omkring 5. århundre ble de forfulgt. Kjente jødiske akademier i Babylon ble stengt, mens mange jøder ble drept og drevet ut (Se Misjná). Etter arabermuslimenes erobring tidlig på 800-tallet, ble jøder (så vel som kristne) ansett som Dhimmier og ble bl.a. tvunget til å betale jizyaskatt. Den mongolske invasjonen på 1300-tallet var også et tungt slag for bukharijødene.
Peter Breggin
I hans mange bøker har han gjort seg til talsmann for å erstatte psykiatriens «tillit» til medisineringen og elektrosjokk med en humanistisk, omsorgstillit til psykoterapi, utdannelse og bredere menneskelige tjenester. Meningene om hans arbeid er delte, psykologen Bertram Karon, professor i psykologi ved Michigan State University, kaller Breggin for «amerikansk psykiatris samvittighet», men andre har bedømt hans meninger som uvitenskapelige og har unntatt hans vitnesbyrd som et resultat.
Bukhariske jøder
Historie
Ved begynnelsen av 1700-tallet ble den første synagogen laget i byen Bukhara. Dette var et brudd på loven til Omar, som hadde nedlagt forbud mot opprettelse av nye synagoger, så vel som ødeleggelse av de som hadde eksistert siden den før-islamske perioden. Historien om etableringen en av den første bukharasynagogen knyttes til to personer; den ene er den mektige Nadir Divan-begi («Divan-begi» var tittelen som ble gitt til den nest-mektigste mannen etter khan), den andre er en navnløs enke som overlistet en funksjonær.
Peter Breggin
En del av hans bøker er Toxic psychiatry, Talking Back to Prozac, Talking Back to Ritalin, og Brain-Disabling Treatments in Psychiatry.
Bukhariske jøder
Historie
I 1793 reiste rabbi Yosef Maimon, en sefardisk jøde fra Tétouan i Marokko som var en kjent kabbalist, til Bukhara. Hensikten med reisen var å samle inn penger fra jøder i Bukhara. Rabbi Maimon oppdaget imidlertid at de lokale jødene fulgte persiske leveregler, og han bestemte seg for å slå seg ned i området. Han krevde at de bukhariske jødene skulle begynne å følge den sefardiske troslæren. Dette førte til en splittelse blant jødene i Bukhara, mellom dem som fulgte rabbi Maimon og dem som ville holde fast ved sine persiske, islamske skikker. Til syvende og sist vant Maimons tilhengere med sitt syn, og de jødene som hadde forfektet persiske leveregler ble tvunget til å gå over til trosutøvelse etter sefardisk skikk.
Ved midten av 1900-tallet begynte bukhariske jøder å reise til det historiske Land of Israel. Området som de hadde slått seg ned i, i Jerusalem, ble kalt for det bukhariske strøket (Sh'hunat Buhori), og det eksisterer den dag i dag.
I 1865 tok russiske tropper over Tasjkent, og det var stor innstrømming av jøder til den nylig skapte Turkestan-regionen. Fra 1876 til 1916 hadde massevis av bukhariske jøder prestisjefylte jobber, og noen jøder var fremgangsrike. Jøder kunne fritt utøve jødedom.
Sovjet-perioden
Etter innføringen av Sovjetstyring over territoriet i 1917, ble de jødiske forholdene betraktelig forverret. Gjennom 1920- og 1930-tallet måtte tusenvis av jøder flykte fra religiøs undertrykkelse, konfiskering av eiendom, arrestasjoner og undertrykkelse, og de flyktet dermed til Palestina. I Sentral-Asia prøvde miljøet å bevare sine tradisjoner mens de viste lojalitet til myndighetene. Andre verdenskrig og holocausten medbragte over en million jødiske flyktninger fra de europeiske regionene av Sovjetunionen og Øst-Europa via Usbekistan. I starten av 1970-tallet skjedde en av de største bukhariske jødeutvandringene i historien, da de usbekiske og tadsjikiske jødene emigrerte til Israel og USA på grunn av slappere innvandringspolitikk.
Etter 1991
Etter oppløsningen av Sovjetunionen etableringen av den uavhengige republikken Usbekistan i 1991, var det en plutselig vekst i nasjonalisme, sjåvinisme (nasjonalsjåvinisme) og xenofobi i usbekiske folks bevissthet. Den islamske fundamentalismen i Usbekistan førte til en uventet vekst utvandringsraten blant jøder (både bukhariske og askenasiske). De neste 20 årene innvandret ca. 100 000 til Israel, 50 000 til USA (hovedsakelig Queens, New York). Omtrent 2 000 ble værende i Usbekistan, mens færre enn 1 000 ble igjen i Tadsjikistan (sammenlignet med 15 000 i Tadsjikistan i 1989)