cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gdańsk
Severdigheter
Gdańsk regnes som en av Europas vakreste middelalderbyer, og utgjør et viktig severdighetskompleks i midteuropeisk sammenheng. Dette til tross for at mesteparten av den historiske gamlebyen ble gjenoppbygd etter andre verdenskrig. Mot slutten av middelalderen ble Gdańsk det viktigste kulturelle sentrum i Pommern. I renessansen og barokken virket her også fremragende kunstnere som Willem, Abraham og Izaak van den Blocke, Antoni van Obberghen eller Andreas Schlüter.
De viktigste severdighetene i Gdańsk er hovedsakelig fra gotikken, sengotikken, senrenessansen samt manierismen, og befinner seg i Główne Miasto (Hovedbyen) og Stare Miasto (Gammelbyen).
Byens kirker er for det meste bygd i gotikk. Av interesse er Mariakirken (verdens største mursteinskirke), Dominikanerkirken, St. Jan-kirken, St. Katarina-kirken, St. Peter og Paulus-kirken, Treenighetskirken, og Kongekapellet, sistnevnte bygd i barokkstil.
Museet for andre verdenskrig er Gdansks nye store severdighet. Museet gir en fremstilling av andre verdenskrig som en helhet. Museet for andre verdenskrig er omdiskutert i Polen, og kort tid etter åpningen ble direktøren avsatt.
Av andre severdigheter kan nevnes hovedbyens gotiske rådhus, det manieristiske store arsenal og Gamlebyens rådhus, det sengotiske Artushovet, og et stort antall murhus med rekonstruerte fasader og karakteristiske bislag, blant annet Det gylne hus og kongehusene.
Av spesiell interesse er også den såkalte Kongeveien, som strekker seg langs Gdańsks representative gate Ulica Długa og dens forlengelse Długi Targ. Kongeveien strekker seg fra Den høye port, gjennom Den gylne port og frem til Den grønne port. Bak Den grønne port strekker den maleriske promenaden Długie Pobrzeże seg langs elven Motława.
Av andre kjente steder kan nevnes Westerplatte og Oliwa, den sistnevnte kjent for sitt katedralkompleks.
Vennskapsbyer
Astana, Barcelona, Bremen, Cleveland, Helsingør, Kaliningrad, Kalmar, Marseille, Nice, Odessa, Rotterdam, Rouen, Sefton, St. Petersburg, Åbo, Vilnius
Ryan Chappelle
Ryan Chappelle var en fiktiv person i TV-serien 24 som ble spilt av Paul Schulze. Han var med i serien fra sesong 1 som Regional Division Director for det fiktive forvaltningsorganet Counter Terrorist Unit (CTU).
I sesong 3 av serien får USAs president et krav fra terrorister om at Chappelle måtte drepes ellers ville sivile amerikanere dø. Derfor ble Chappelle bedt om å ta sitt eget liv, men han klarte ikke å gjøre det. Ryan Chappelle ble drept av ett skudd i bakhodet klokken 06:59:53 i sesong 3.
Til tross for at Chappelle ikke var en av de mest prominente og best likte figurene, anses hans død av mange seere for å være en av de mektigste og mest dramatiske scenene i 24. At presidenten i USA ga ordre til gjennomføringen av drap på en amerikansk borger etter krav fra en terroristgruppe utløste en omfattende debatt blant fans og kritikere. Selv om Chappelle ikke var en elsket figur blant seerne var det mange som plutselig ble mer sympatisk innstilt til ham da han ble ofret til beste for nasjonen.
Dykket
Dykket er en norsk spillefilm fra 1989 regissert av Tristan DeVere Cole, med Bjørn Sundquist og Eindride Eidsvold i hovedrollene. Filmen er en actionthriller med handling fra dykking i Nordsjøen. Den har blitt gitt ut på DVD sammen med flere andre norske klassikere fra Filmeffekt AS.
Handling
Dypdykkeren Bricks har jobbet med å inspisere og reparere oljeinstallasjoner på havbunnen i Nordsjøen i mange år. Etter 524 dykk har han fått nok. Han ønsker også at hans kollega og bestevenn Gunnar også burde slutte i denne jobben. Men Gunnar er både gift og har barn, så han trenger den godt betalte jobben. Bricks, Gunnar og hans nye partner, Rolf, har satt seg i helikopteret, for å ta en velfortjent ferie på fastlandet. Brocks planlegger også en ferie til Syden, sammen med sin kone Ann.
Men rett før de skal reise hjem kommer en melding fra olje-selskapet Scanoil om at en trål har satt seg fast rundt en oljerørledning, og stenger for en ventil på 110 meters dyp. Gunnar og Rolf blir bedt om å foreta et kort rutinedykk for å åpne ventilen igjen. Scanoil lover bra betaling for jobben. Den stengte ventilen koster selskapet 2 millioner kroner i minuttet i upumpet olje. Gunnar og Rolf tar jobben, men på 100 meters dyp henger dykkerklokka seg fast i trålen. Dette utvikler seg snart til en kamp på liv og død.
Frogner Hovedgård
Frogner Hovedgård er en tidligere storgård i det gamle Aker herred, nå en del av Oslo. Gården strakte seg fra Frognerelven til Skillebekk og fra Frognerkilen til Majorstustrøket. Den omfattet også store deler av Frognerparken. Hovedgården dekket mesteparten av dagens Bydel Frogner, som den har gitt navn til, men ikke Bygdøy og arealene øst for Uranienborg og nord for Majorstuveien. Til eiendommen hørte Frognerseteren med Frognerseterskogene og fra 1788 halve nabogården Frøen vest for Frognerelven. De opprinnelige delene av gården øst for Frognerelven og Frognerdammene kom innenfor byens grenser ved byutvidelsen i 1878.
Gården var lenge kirkegods og krongods. Fra 1600-tallet til slutten av 1800-tallet tilhørte gården velstående embetsmenn og byborgere i Christiania, bl.a. slekten Toller, Bernt Anker og Benjamin Wegner, men i 1896 ble den overtatt av kommunen. Mye av gårdens opprinnelige areal øst for Frognerelven ble på 1700-tallet forpaktet bort til byborgere som løkker. De siste eierne, Wegner og Gade, solgte etter hvert løkkene til byggetomter for den ekspanderende byen. Ved salget til kommunen i 1896 var alle arealer øst for Kirkeveien allerede privatisert.
Ved slutten av 1700-tallet var Frogner etablert som et av de største gårdsbrukene i landet med rundt 2 500 dekar dyrket mark og store skogsområder i Nordmarka, i nyere tid kalt Frognerseterskogen. Gården fikk sin herskapelige bebyggelse rundt tunet sør i Frognerparken i 1750-årene, etter at major Hans Jacob Scheel som den første av eierne bosatte seg der og rev de eldre bygningene. Hovedbygningen ble utvidet til sin nåværende størrelse av Bernt Anker i 1792. Bygningene har siden 1909 huset Oslo Bymuseum og Oslo Museum. Herskapsbygningene og parken med Frognerdammen er motivet i maleriet «Frogner Hovedgaard» (1842) av I.C. Dahl, et hovedverk i norsk nasjonalromantisk malerkunst.
Scheel anla i 1750-årene en barokkhage nord og øst for hovedbygningen. Under Wegner ble hageanlegget omdannet til en romantisk landskapspark rundt 1840. Etter at kommunen overtok gården ble store deler av de gjenværende arealene utlagt til offentlig park, Frognerparken, og Gustav Vigelands skulpturanlegg (Vigelandsanlegget) oppført i parkens sentrum i perioden 1928–1943.
Tidlig historie
Frogner var en av de største og tidligst bosatte gårdene i Oslo-området, og dens historie kan strekke seg tilbake til eldre jernalder. I løpet av middelalderen ble den delt i flere bruk, etter hvert to, som fikk betegnelsene Nordre og Søndre Frogner. Gårdene ble i løpet av middelalderen kirkegods under Hovedøya kloster. I forbindelse med reformasjonen ble brukene inndratt under kronen i 1532. Som følge av krigene på midten av 1600-tallet ble Frogner-gårdene i 1659 pantsatt til den rike nederlandskfødte finansmannen Selius Marselis, generalpostmester i Norge. Ettersom kronen aldri innløste pantet, ble gårdene Nordre og Søndre Frogner etter Marselis' død i 1667 solgt til den velstående overhoffrettsassessor Niels Toller d.y., og hans etterkommere eide gårdene de følgende hundre årene. Frognergårdene ble dermed knyttet til hovedstadens fremste familiekretser. Etter Niels Tollers død ble Søndre Frogner overtatt av general Caspar Herman Hausmann, som gjennom sitt rike giftermål med Tollers datter Karen Toller ble en betydelig godseier og trelasthandler samt Christianias største skipsreder. Hausmann var kommanderende general i Norge under den store nordiske krig. Den andre svigersønnen, general Hans Ernst von Tritzschler, gift med Anne Cathrine Toller, arvet Nordre Frogner. Anne Cathrine ble etter Tritzschlers død gift med Johan Henrik Garmann. De to gårdene Nordre Frogner og Søndre Frogner ble gjennom arv og kjøp samlet til én eiendom av oberstløytnant Ulrik Frederik de Cicignon, Hausmanns dattersønn, i 1744.
Frem til ca. 1750 var Frogner en bondegård drevet av leilendinger, men ble deretter brukt som lystgård og sommerresidens av velstående Christiania-folk. Major Hans Jacob Scheel kjøpte gården i 1747 av sin svoger U.F. de Cicignon og brukte den fra 1750 som helårsbolig. I 1749 oppførte han et nytt våningshus i lafteverk, men kort tid etter må han ha besluttet å gjøre det om til en «herregård» etter dansk modell ved å forlenge det og bygge på en midtark. Hele bygningen ble samtidig omsluttet med nye yttervegger i utmurt bindingsverk, og alle vegger ble hvitkalket for å illudere murverk. Scheel oppførte også uthusbygningene som omga gårdsplassen på tre sider og anla barokkhagen nord og øst for hovedbygningen. I 1752 ble han oberstløytnant og sjef for de norske fortifikasjonene. Men byggearbeidene på Frogner oversteg hans økonomiske evne, og han rakk ikke å fullføre alle planer for anlegget før pengemangel tvang ham til å selge gården i 1760. Scheel fortsatte sin militære karriere og endte som generalmajor og kommandant i Fredrikstad, hvor han døde i 1774, dypt forgjeldet.
Kjøperen ved salget av Frogner i 1760 var kjøpmann Friderich Clauson (1719–1773), som i flere år hadde forpaktet gårdens løkke Fredriksberg. Clauson fullførte Scheels uferdige byggearbeider før han flyttet inn med sin familie i 1766, og det er hans initialer som pryder vindfløyen på Frogners tårn. Han hadde som mål å utvikle gården til et mønsterbruk. I 1766 ble han medeier i Bærums Jernverk og i 1772 eneeier. Men Friderich Clauson døde allerede året etter, og hans enke Eleonora Leuch (1738–1786) giftet seg med sogneprest i Aker og slottsprest på Akershus festning Bernt Anker Sverdrup, som dermed ble eier i 1774. Neste eier fra 1787 til 1790 var rittmester Iver Elieson, som i sin korte eiertid utvidet gårdens areal betydelig ved å kjøpe halvparten av gården Store Frøen. Arealene vest for Frognerelven ble dermed slått sammen med den opprinnelige jordveien på Frogner og drevet under ett helt til kommunen anla Frognerparken.
1800-tallet: Anker, Wegner og Gade
I 1790 ble gården kjøpt av Bernt Anker, trelasthandler, skipsreder, jernverkseier og antagelig Norges rikeste mann i sin tid. Bernt Ankers yngre bror Peder Anker eide Bogstad gård, og begge bygget om gårdene sine på lignende måte. Bernt Anker utvidet hovedbygningen med tilbygg i utmurt bindingsverk på begge sider, så den fikk en samlet lengde på mer enn 54 meter. Den fikk da i hovedsak det utseendet den fortsatt har. Etter at Bernt Anker døde som barnløs enkemann i 1805, gikk gården i henhold til testamentet sammen med det meste av hans øvrige formue til Det ankerske Fideikommiss, som i 1807 solgte Frogner til hans nevø Morten Anker. De dårlige tidene etter Napoleonskrigene gjorde at grosserer Morten Anker måtte innstille sine betalinger, og i desember 1836 ble Frogner solgt på tvangsauksjon. Morten Anker selv fikk i henhold til auksjonsvilkårene rett til bosette seg på Langeløkken under Frogner for resten av sin levetid.
Fulda
Fulda er en by som ligger ved elven av samme navn, øst i den tyske delstaten Hessen, nær grensene til Thüringen og Bayern. Byen er forvaltningssentrum for landkretsen (Landkreis) Fulda og sete for bispedømmet Fulda. Pr. 31. desember 2007 har Fulda 64 097 innbyggere. Fulda er også kjent som hjembyen til Tobias Sammet, frontfigur i Edguy og Avantasia. Også Edguys to gitarister kommer fra byen.
Frogner Hovedgård
1800-tallet: Anker, Wegner og Gade
Kjøperen i 1836 var industrimannen Benjamin Wegner (1795–1864), medeier av og direktør for Blaafarveværket på Modum. Han ble senere medeier i Hassel Jernværk og Hafslund hovedgård, og konsul og senere generalkonsul i Norge for de tre hansabyene Hamburg, Lübeck og Bremen samt for kongeriket Portugal. Han var født i Königsberg og kom til Norge i 1821 med oppdrag å kjøpe Blaafarveværket på vegne av bankieren Wilhelm Christian Benecke. I 1824 giftet han seg med Henriette Seyler (1805–1875), som tilhørte en bankierfamilie i Hamburg som eide Berenberg Bank. Wegner rev sydfløyen i anlegget for å åpne tunet og gi utsikt til Frognerkilen, og tårnet som hadde stått over innkjørselen midt i sydfløyen ble flyttet og satt opp på hovedbygningen. Han omgjorde også den gamle barokkhaven til en romantisk landskapshave og erstattet Ankers gamle lysthus med en åttekantet paviljong i form som et romersk rundtempel.
Wegner og de senere eierne videreførte tradisjonen fra Bernt Anker med storslått selskapelighet på Frogner. I deres tid ble det stadig drevet et utstrakt landbruk på gården, men løkkene på det opprinnelige gårdsarealet ble forpaktet bort og etter hvert solgt. På Ankers og Wegners tid hadde gården omkring 30 tjenestefolk. Wegners store industriinteresser førte til at han under en forbigående krise under det økonomiske tilbakeslaget i 1848 måtte selge Frogner, men han beholdt Frognerseteren med Frognerseterskogen (Trevollskogen), som dermed ble skilt fra gården.
Fulda
Historie
Helt fra starten av kristendommens innføring i Tyskland under Frankerriket har Fulda vært et av landets sentrale religiøse sentre. Byens historie er således nært knyttet til Klosteret Fulda. Klosteret ble grunnlagt i 744 på oppdrag fra «Tysklands apostel» Bonifatius, som også selv ble gravlagt her i 754. Klosteret fikk i 774 status som rikskloster av Karl den store.
Frogner Hovedgård
1800-tallet: Anker, Wegner og Gade
Gården ble kjøpt av kjøpmann Fredrik Georg Gade d.e. (1807–1859) fra Bergen for 72,500 speciedaler. På grunn av sykdom overlot Gade forretningen i Bergen til sin sønn og slo seg ned på Frogner, hvor han gikk energisk inn for gårdsdriften og fornyet uthusene øst for anlegget. Arvingene overtok Frogner som sameie, administrert av sønnen Gerhard Gade (1834–1909), som bodde der til sin død. Han var amerikansk gift og konsul for USA, og han fikk i 1878 besøk av tidligere borgerkrigsgeneral og president Ulysses S. Grant under dennes reise i Europa. Presidenten med følge var gjester ved en stor gallamiddag på Frogner og ble underholdt av et kor av studentersangere.
Wegners arvinger solgte Frognerseteren i 1864 til Thomas Heftye, og Heftyes arvinger solgte Frognerseteren til Kristiania kommune i 1889.
Fulda
Historie
I 1114 ble Fulda for første gang omtalt som by (civitas).
Frogner Hovedgård
Fra gård til bybebyggelse
I siste del av 1800-tallet ble mye av gårdens jordvei utparsellert til bybebyggelse (Frogner), og i 1896 solgte Gade-familien det gjenværende til Kristiania kommune, som hadde planer om videre utbygging og anlegg av kirkegård. I kjøpekontrakten hadde Gerhard Gade forbeholdt seg rett til å bli boende på gården til sin død. Gårdens areal utgjorde mer enn 2 000 mål, hvorav 560 mål var tilbake da kommunen overtok. Gades borett sammen med Kristianiakrakket i 1899 reddet gården fra å bli nedbygget, og snart våknet interessen for å bevare bebyggelsen som kulturminne og jordene som park og rekreasjonsområde. En liten del gikk med til anlegget av Vestre Gravlund, men det meste ble utlagt til offentlig park i 1902. Kommunen hadde planer om å gjøre gården til embetsbolig for Oslos borgermester Sofus Arctander, men dette ble forhindret av Foreningen det Gamle Christiania, forløperen for Oslo Bymuseum, som åpnet sin første utstilling i hovedbygningen i 1909. Museet har siden hatt tilhold på Frogner og etter hvert tatt hele gårdsanlegget i bruk. Siden 2006 har Bymuseet vært en del av Oslo Museum.
I 1914 ble den store jubileumsutstillingen anlagt i Frognerparken, på det arealet som fra 1920-årene ble brukt til Vigelandsanlegget. Frognerparken er idag Norges mest besøkte turistattraksjon.
Fulda
Historie
Først i 1752 ble Fulda opphøyet til bispedømme av pave Benedikt XIV. Selve klosteret ble oppløst i forbindelse med sekulariseringsprosessen i 1802.
Frogner Hovedgård
Fra gård til bybebyggelse
Barokkhagen nord for hovedbygningen har i årene 2005-2008 vært arkeologisk undersøkt, og det er lagt planer for en restaurering av hagen med delvis tilbakføring til situasjonen i Bernt Ankers tid omkring 1800.
Kulturminne
Frogner Hovedgård ble fredet som kulturminne etter Lov um bygningsfreding i 1927. I 2009 ble hele Frognerparken fredet etter Lov om kulturminner. Gården har nummer 86141 i Riksantikvarens kulturminnebase.
Presidentvalget i Palestina 2005
Det palestinske presidentvalget i 2005 — det første presidentvalget i Palestina siden 1996 — ble avholdt søndag 9. januar 2005 i de bebodde områdene rundt Vestbredden og Gazastripen. Valget ville avgjøre hvem som skulle ta over som palestinsk president etter Yasir Arafat, som døde 11. november 2004.
Valget ble overvåket av rundt 800 valgobservatører, deriblant den tidligere amerikanske presidenten Jimmy Carter.
Kandidater
Marwan Barghouti, som for tiden sitter fengslet i Israel etter å ha blitt dømt for flere drap, annonserte sitt kandidatur like før registreringsfristen utløp. Overraskende nok trakk han seg 12. desember 2004, noe man antok ville bane vei for en klar valgseier til Mahmoud Abbas.
James Bickford
James John «Jim» Bickford jr. (født 2. november 1912, død 3. oktober 1989) var en amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1936 i Garmisch-Partenkirchen, 1948 i St. Moritz, 1952 i Oslo og 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Bickford var USAs flaggbærer under åpningsseremonien i både 1952 i Oslo og 1956 i Cortina d'Ampezzo.
«Hovvarpner»
«Hovvarpner» var en brigg som ble bygget på Tangen i Tvedestrand i 1856, og var på 135 kommerselester. Skuta var typisk for norsk skipsfart i årene 1850 – 1900. Hun ble bygget med lokale materialer og seilt av et mannskap som var rekruttert lokalt. Navnet Hovvarpner kommer fra norrønt Hofvarpnir, navnet på hesten til Frigg, kona til Odin. For å reise kapital og spre risiko var hun, som så mange andre skip fra sin tid, finansiert som et partrederi, Hovedreder var Peder Bjørn Hansen fra Eidbo.
«Hovvarpner» seilte i over 30 år. Hun seilte blant annet på USA, Middelhavet, Sør-Amerika, Australia og India.
«Hovvarpner» var i aktiv tjeneste fram til 1887, hvor hun går ut av Veritasregisteret. Hun endte sine dager ved Gullholmen ved Eidbostranda i Tvedestrandfjorden. I dag ligger fremdeles en stor bunnseksjon igjen og rester av akterstavnen kan ennå sees. Skuta er registrert av Norsk forlishistorisk forening.
Kossebakken (Tønsberg)
Kossebakken er en 100 meter lang gate i Tønsberg sentrum. Den går fra Nedre Langgate som bilvei opp til Kossegården, og fortsetter deretter som gangvei med trapp opp til Nedre Slottsgate. Kossebakken har fått navn etter Kossegården som igjen har navn etter familien von Koss. Ingen eiendommer har adresse i gaten.
Alex Scherpf
Siden 1965 var Scherpf bosatt i Norge. Han gikk ut fra regilinja ved Statens Teaterhøgskole som sceneinstruktør i 1985. Fra 1985 til 1997 regisserte han en rekke stykker ved Agder teater, Det norske teater, Beaivvás Sámi Teáhter, Teater Ibsen og Nationaltheatret.
I 1995 skrev han familieforestillingen Antilla som en erstatning for Kaptein Sabeltann i Kristiansand Dyrepark. det året forestillingen med Kaptein Sabeltann ble lagt til Asker.
Scherpf har også vært tekstforfatter, oversetter, skuespiller og instruktør for ulike oppsetninger og har regissert filmer, musikaler og revyer. Han mottok ulike priser for sine produksjoner, blant annet Komiprisen for beste forestilling i 2005 ("Hurra for Andersen") og Heddapris for beste scenografi/kostyme i 2000 ("Vølunds Saga" ved Beaivvás Sámi Teáhter). Han ble tildelt Kulturprisen i Kautokeino kommune i 2002 og Kulturprisen i Vest-Agder fylke i 2013.
Scherpf døde av hjernesvulst 9. august 2014 etter lengre tids sykeleie.
Hans Seland
Hans Andreas Johanneson Seland (født 5. mars 1867 i Nes, død 30. juni 1949 samme sted) var forfatter, politiker, bonde og målmann.
Seland var bondesønn og vokste opp på gården Seland i Nes ved Flekkefjord. Foreldrene var Johannes Ingvarson Seland (1829–1915) og Karen Sofia Staalesdotter (1835–1924). Journalisten og redaktøren av Fedrelandsvennen, Johannes Seland (1912–99) var Hans Selands nevø.
Seland gikk på amtsskolen i 1883–84 og på Stend landbruksskole 1884–86. Han drev slektsgården Seland fra 1896 til 1938.
Forfatterskap
Hans Seland debuterte som forfatter i 1890 med Ungdom : Espen sine songar. Fra vinteren 1893 arbeidet han som bladmann i Nordmanden i Oslo og slo da gjennom som forteller. De neste åra arbeidet han hjemme på gården vår og sommer. Ofte reiste han på forteller- og foredragsferder om høsten og var hjemme og skrev på vinterstid. Det ble både barnebøker, bygdelivsskildringer, «skjemtesoger», artikler og brosjyrer, sanger og salmer – 32 bøker i alt.
I 1903 fikk Hans Seland statens forfatterstipend for å reise til Amerika. I 1925 representerte han Norges Bondelag ved 100-årsfeiringa for norsk utvandring til Amerika. Han skrev boken «Um Amerika» (1904)
"Denne bog indeholder neppe noget som ikke er
sandt og rigtigt, og det er neppe paa norsk skrevet
noget om Amerika som i høiere grad fortjener at bli
almindelig kjent end dette. Det er en praktisk
fornuftig mands beretning om de ting derover som
han saa og forstod. - - - Han har ikke ladet sig
bringe ut av fatningen, og mange ting har han set
tvert igjennom som ikke faa har undlatt at forstaa
efter aarelangt ophold derover."
Hans Seland ble tidlig opptatt av Hetle-saken og gav ut flere bøker om saken og justismordet.
Hans Seland bidro til å endre betydningen av begrepet «bureising». Fra gammelt av er dette brukt om en generell nyetablering av familie og bosted. Seland skrev en roman med navnet Bureising i 1910. Den handlet om å dyrke ny jord og å reise hus og uthus til en ny familie – etablere er nytt gårdsbruk. Da han senere ble styremedlem i Landmandsforbundet – senere Norges Bondelag, arbeidet han aktivt for å etablere et statlig støtteprogram til slike etableringer – og i ettertid er det denne betyningen vi forbinder med begrepet.
Fra 1915 redigerte han Grannen, et samlingsblad for Flekkefjord og bygdene omkring. Grannen er i senere år gitt ut på nytt av Flekkefjord historielag.
Politiske og andre verv
Seland var medlem av herredsstyret i Nes fra 1907 til 1912. Han satt også i skolestyret og likningsnemnda. I tjue år var han kommunerevisor. Han hadde også revisorvervet i Nes Sparebank.
Han var vararepresentant til Stortinget fra 1916 til 1918 (Lister krets) og fra 1922 til 1924 (Vest-Agder fylke). Han møtte på det overordentlige stortinget i 1918. Han representerte Venstre den første perioden og Bondepartiet den andre.
Fra 1916 til 1937 satt han i landsstyret for Norsk Landmandsforbund, det senere Norges Bondelag. I 1939 fikk han lagets gullmerke.
Sosialhjelp
Sosialhjelp er en form for understøttelse som kan ytes, dersom der ikke finnes annen tilgjengelig hjelp i form av trygd eller annet. Gjennom tidene har slike ytelser vært hjemlet i forskjellige lover, som «Forsorgsloven» og «Lov om sosial omsorg». Ytelsene har variert med hva lovgivere og kommuner har sett som riktig og nødvendig, men har vanligvis gått på å sørge for et minstemål av mat, klær og tak over hodet.
Sosialhjelpen har røtter i kristendommens allmissebegrep, og var ukjent i Norden før dette.
Historisk
Etterhvert som kristendommen fikk rotfeste ble det klostrene som fikk ansvaret for den sosiale omsorgen. Reformasjonen førte til at det ble kongens myndigheter som skulle styre dette. Ansvaret ble etterhvert forflyttet til lokale styrer, slik at fattigstyre eller forsorgsstyre ble en del av det kommunale apparatet.
Sosialhjelp i Norge i dag
Offentlig sosialhjelp tildeles i Norge gjennom NAV. Vilkårene for dette er fastsatt i «Lov om sosiale tjenester i arbeids- og velferdforvaltningen» (Lov 2009-12-18 nr 131).
Følgende sosiale tjenester inngår i NAV-kontorenes obligatoriske oppgaver:
I 2013 mottok ifølge Statistisk sentralbyrå 120 775 personer sosialhjelp i Norge. For 49 152 var dette viktigste kilde til livsopphold. Totalt ble det utbetalt 5,12 milliarder kroner i sosialhjelp dette året.
Kaiserslautern
Kaiserslautern er en by i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz, i det vestlige Tyskland, ikke langt fra grensen til Frankrike. Byen ligger ved den store skogen Pfälzerwald, sentralt i området Pfalz. Næringslivet består av produksjon av bildeler og jern. Rådhuset i byen er 84 meter høyt og ble bygd i 1968.
Byen er kanskje mest kjent for fotballklubben 1. FC Kaiserslautern, som har vunnet den tyske serien fire ganger.
Casuals (subkultur)
Casuals brukes som betegnelse for subkulturgrupperinger rundt fotballklubber som kjennetegnes ved at de bruker dyre «casual» merkeklær på fotballkamper, og gjerne slåss mot andre casuals. Forbund, klubber, andre fotballtilhengere, myndigheter, presse og politi omtaler ofte casuals som ramp, pøbler eller risikosupportere, og deler av aktivitetene er kriminelle.
Casualsgruppene kaller seg «firmaer». Casualkulturen i Norge er liten, men har fått relativt stor pressedekning.
Begynnelsen og 1980-årene
Casualbevegelsen startet i England, da fotballsupportere fra lag som Everton, Liverpool, Nottingham Forest og West Ham kom tilbake fra europacupkamper iført dyre italienske og franske designerklær. Disse ble hovedsakelig stjålet fra butikker under voldelige opptøyer, som gjerne var vanlig da engelske supportere dro utenlands. I starten brukte mange hooligans og medlemmer av «firmaer» klærne for ikke å vekke oppmerksomhet hos politiet, og for lettere å kunne infiltrere rivaliserende grupper, samt komme inn på puber. På den tida konsentrerte politiet seg fortsatt hovedsakelig om skinheads. Gradvis ble casualsene en stor bevegelse, med ukentlige skiftninger i moten. Bevegelsen fikk stor betydning for ungdomskulturen. Høydepunktet kom mot slutten av 1980-årene, og volden i bevegelsen døde etter hvert ut samtidig som rave og acid house kom.
1990-årene til i dag
På midten av 1990-årene opplevde casualkulturen en stor oppgang igjen, men fokuset på klesstil hadde endret seg litt. Mange fans så på casualstilen som en slags uniform som gjorde dem annerledes enn vanlige supportere.
Med det nye århundret beveget mange casuals seg vekk fra «uniformen», og begynte å bruke mer obskure klesmerker som skilte dem fra både vanlige supportere og klesmerker som politiet hadde begynt å holde utkikk etter. Klesmerkene er blitt en kode casuals imellom, og blant de som er populære i miljøet er Lacoste, Stone Island, Fred Perry, Burberry, One True Saxon, C.P. Company, Barbour, Aquascutum, Henry Lloyd, Paul & Shark og Adidas. Skandinaviske klesmerker som Norrøna og Fjällräven er også mye brukt innad i miljøet både inn- og utlands.
Casuals i Norge
I dag (2009) finnes det casuals-miljø rundt Vålerenga («Iskoboys»), Brann («TjuagutteneBergen»), Viking («Stavanger Yngre/F19/F19 Juniors»). HamKam («Briskebys Beste Borgere»), Start («Christianssand Herreekvipasje»), Lillestrøm («Sportsklubbens fineste»), og Fredrikstad («Brigade RødHvit»). Det er i all hovedsak VIF og Brann som har et casualmiljø av en viss størrelse. Både i Oslo og i Bergen er antallet et sted mellom 50 og 70 personer. I andre klubber er antallet så lavt som 5–20. Til tross for den beskjedne massen har flere hendelser fått både politiet og pressens oppmerksomhet på kulturen. I de øvrige tippeligaklubbene Sandefjord, Lyn, Stabæk og Odd Grenland skal det ifølge politiet ikke finnes casuals-miljø. Lyn er flere steder nevnt som en klubb med et casuals-miljø, men politiet har senere tilbakevist dette.
Det ser også ut til at det er i ferd med å dannes et miljø rundt. Før landskampen mot på Ullevaal Stadion i 2007 ble et 50-talls casuals fra 4 klubber i Norge tatt.
Slåssing og sammenstøt
Det har vært flere møter mellom forskjellige casualsgrupper. I april 2007 møttes Brann- og Vålerenga-casuals i Bergen De samme møttes også i slutten av juli, i Mjøndalen, da Brann spilte borte mot Mjøndalen IF og Vålerenga borte mot Stabæk. I slutten av august møttes Brann- og Start-casuals i Kristiansand. På rykte-siden til Iskoboys nevnes også slåsskamper mellom Start -og Ham-Kam-casuals, og Brann – Viking-casuals samt Lillestrøm-Vålerenga
På internettsiden til Iskoboys finner man også flere omtaler av møter i 2006. Foran kampen mellom Lyn og Brann fortelles det: «I det vi er i ferd med å gi opp, får vi beskjed om at Brann befinner seg i Spikersuppa. Det blir t-banen til Nasjonalteateret og ca. 20 gutter beveger seg nedover. Adrenalinet fosser i blodet, og de to grupperingene får fort øye på hverandre. Ingen nøling, 40 gutter løper mot hverandre og braker sammen. Slag og spark blir utvekslet, gata eksploderer og folk fighter overalt. En av våre løper rett i en knoke og tar telling. En rimelig stor bergenser går i bakken, men fortsette å fighte, en annen havner i buskene.»
Tiltak mot aktivitetene
Etter en slåsskamp 26. august 2007 mellom casuals fra Bergen og Kristiansand som ble filmet av TV2 og presentert i nyhetene, ble problemene knyttet til disse gruppene tatt opp på politisk topplan i et møte mellom kulturminister Trond Giske, justisminister Knut Storberget og Norges Fotballforbund 28. august. I etterkant av møtet har bl.a Start valgt å utestenge casuals, eller voldspøbler som de kalles, som man kjenner navnet på, fra Sør Arena.
Det er aksept i pressemiløet for å identifisere casuals «…som er en trussel mot det store og viktige supportermiljøet», sier for eksempel generalsekretær Per Edgar Kokkvold i Norsk Presseforbund, «…det (er) de som står for den alvorlige og gjentatte kriminaliteten som skal identifiseres, og dette synes jeg er helt i tråd med pressens oppgave med å forebygge kriminalitet.»
Slagsmål og vold i 2009
I 2009 var det en rekke episoder hvor casuals var involvert, spesielt i Oslo og i forbindelse med Vålerengas kamper. De verste av disse tilfellene skjedde 19. april i forbindelse med kampen mellom Vålerenga og Brann, 16. mai i forbindelse med kampen mellom Vålerenga og Fredrikstad og 25. oktober utenfor Ullevaal stadion da Sandefjord møtte Vålerenga.
Etter en voldsepisode på åpen gate i Bergen 18. oktober 2009 da en polsk arbeider ble sparket og påført brudd på hodeskallen og flere ansiktsskader. To 20-åringer fra bergensområdet ble pågrepet i forbindelse med hendelsen og kan bli siktet for grov legemsbeskadigelse som kan gi opptil 6 års fengsel. De har selv forklart at de har tilknytning til casualsmiljøet.
Dom og bot
En 18-åring som ble arrestert for bråk av politiet i Bergen, og som en av de mest aktive i en gruppe på 25 personer, i forbindelse med fotballkampen mellom Brann og Vålerenga 23. april 2007, ble i retten dømt til å betale en bot på 6 000 kroner. Retten la spesiell vekt på at det må reageres strengt for å stoppe miljøer som det casuals representerer.
Forbud mot å oppholde seg på eller ved stadion
En 19-åring fra Oslo ble 12. oktober 2009 ilagt forbud mot å oppholde seg på stadion (Ullevål, Brann stadion, Sør Arena) og i en omkrets på 500 meter med bakgrunn i slåssing. Saken skal opp for retten i november 2009.
Høye bøter for forsøk på å skape masseslagsmål
I forbindelse med landskampen Norge-Danmark på Ullevål i mars 2011 da norske casuals forsøkte å få til bråk med danske supportere, men ble stoppet av politiet, ble to menn på 21 og 27 år dømt til å betale bøter på henholdsvis 16 800 og 14 400 kroner for å ha aktive roller. Den ene hadde teleskopbatong og oppførte seg aggressivt. Bestemmelsene om ordensforstyrrelse ble brukt som rettslig grunnlag for kjennelsen.
Utestengelse i 2010-sesongen
29. mars 2010 ble det kjent at styret i LSK hadde besluttet å utstenge den uønskede supportergruppen Ultras Felt C for hele sesongen. Vedtaket ble gjort under henvisning til tribunereglementets paragraf 4 som omhandler ultras og casuals. Hele gruppen på ca. 40 er uønsket og informasjon som sendes de øvrige klubbene vil gjøre det vanskelig for medlemmene også å komme seg inn på bortekamper. 2. mai 2010 tas imidlertid Ultras Felt C inn i varmen igjen etter samtaler med Lillestrøm Sportsklubb og Kanarifansen. Et samlet UFC får amnesti av klubben og returnerer til supporterfeltet på Åråsen. Tribunereglementets § 4 fjernes.
2011
Sent i september ble et fåtall casuals pågrepet før kampen mellom Vålerenga og Brann.
TPC Deere Run
TPC Deere Run er en golfbane i den amerikanske delstaten Illinois som inngår i banenettverket Tournament Players Club. Banen ligger mellom elvene Rock og Mississippi i byen Silvis og er tegnet av D.A. Weibring i samarbeid med PGA-touren. Banen åpnet i 2000 og er arena for PGA-turneringen John Deere Classic hvert år. TPC Deere Run spilles par 71.
Casuals (subkultur)
2013
Etter at et tredvetall casuals laget bråk utenfor Ullevaal før kampen mellom Vålerenga og Brann 15. september, pågrep politiet 4-5 personer som ble ilagt bøter på fra 30 000 til 45 000 kroner.
2014
Kvelden før en fotballkamp mellom Brann og Vålerenga i Bergen, ble 20 personer fra casualsmiljøene pågrepet av politiet etter masseslagsmål i Fyllingsdalen. De risikerer bøter opp mot 45 000 kroner ifølge jourhavende.
Politiet offentliggjør data
Et høringsdokument fra Politidirektoratet datert 8. februar 2012 lister følgende casualsgrupperinger registerert i det norske, nasjonale etterretningssystemet Indicia:
I 2009-sesongen ble det registrert 80 ”hendelser” relatert til grupperingene. 10 av disse knyttet til ordensforstyrrelser i bysentrum. 5 ordensforstyrrelser inkluderte et større antall personer (12-70).
Kinloss
Kinloss (skotsk-gælisk: Cinn Lois) er en landsby i Moray i Skottland. Den ligger nær kysten, om lag 5 km fra Findhorn og 4 km fra Forres. Det er beregnet antall innbyggere for 2020 utgjør 1440 personer.
Historie
Kong David I av Skottland fikk etablert Kinloss kloster for cistercienserordenen i 1150. Klosteret ble tildelt verdifulle rettigheter for laksefiske på elven Findhorn av Robert Bruce i 1312 og ble et av de største og rikeste religiøse husene i Skottland. Det første kjente kongelige charter ble gitt i 1532 til Robert Reid, abbed av klosteret. Under abbeden ble klosteret et senter for akademisk dyktighet på 1530-tallet. Ved hans død donerte han eiendommen sin for å grunnlegge Universitet i Edinburgh. Klosteret ligger nå nesten fullstendig ødelagt og i ruiner. Klosteret og byen var en del av den føydale baroniet Muirton.
Nordøst for landsbyenligger Kinloss Barracks, tidligere Royal Air Forces flybase RAF Kinloss, som åpnet 11. april 1939. Det antas at 1000 fly ble demontert ved Kinloss, etter slutten av andre verdenskrig. Det er pågående undersøkelser for å avdekke for mulig radioaktiv forurensning i RAF Kinloss.
Klima
I likhet med resten av slettene i Skottland har Kinloss et maritimt klima (Köppen: Cfb). Det er et av de mildeste klimaene på denne breddegraden, og er mildere enn Angoon i Alaska for nesten identiske breddegradskoordinater, begge påvirket av plasseringen på vestkysten av den tempererte sonen, med iskalde netter den andre. Selv om den skotske landsbyen ligger på fastlandsøya i Storbritannia, er dens høyeste rekorder også høyere, noe som viser at det ikke bare er effekten av maritimt.
Vestlig høstlibelle
Vestlig høstlibelle er en libelle som tilhører familiegruppen libeller (Libellulidae).
Vestlig høstlibelle var tidligere regnet som en egen art. Det er diskusjon om hvorvidt vestlig høstlibelle er en underart (form av) rødbrun høstlibelle (S. striolatum), eller en egen art. Dette er ikke avgjort. Det finnes glidende overganger mellom artene.
Utbredelse
Vestlig høstlibelle er utbredt i vestlige Europa. I Norge langs kysten av vestlandet, herav navnet.
Utseende
Vestlig høstlibelle ligner på rødbrun høstlibelle, det er kun små ytre forskjeller.
Kjønnene er noe ulike. Bakkroppen hos hannen har rød grunnfarge. Brystet er brunlig og har skitten-gule flekker (tegninger) på siden. Hunnen er svakere farget i grå-brunt og mangler den klare røde fargen på bakkroppen. Både hannen og hunnen kan skilles fra andre libeller på de særpregete anal-vedhengene, bakerst på bakkroppen.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 60 og 65 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i mindre innsjøer eller myrtjern i lavlandet, med varierte bredder, med  vegetasjon, mudder og noe sand og stein. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra juli til månedskifte av oktober/november.
Vestlig høstlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Smellere
Smellere (Elateridae) er en artsrik familie av biller som kan kjennes på at de kan «smelle» hvis de havner på ryggen. En tapp på forbrystet passer inn i en grop på mellombrystet, og dersom tappen presses ut av gropa, spretter den ut med et smell og billen kastes opp i luften, slik at den kan snu seg. Smellet kan også skremme eventuelle fiender. Larvene, såkalte kjølmark, er harde, glatte og ofte gul- eller rødaktige. Noen arter spiser planterøtter og kan være problematiske skadedyr, andre lever i død ved. En god del arter er knyttet til hule trær og er typiske gammelskogsinsekter, truet av moderne skogbruk. En del tropiske arter kan sende ut lys, noen ganger så kraftig at et par av disse billene i en flaske utgjør en godt brukbar leselampe.
Utseende
Smellere er små til store (2–70 mm) biller, vanligvis langstrakte og litt flate. Hodet er kort og bredt, med små fasettøyne. Antennene er 11-leddete, vanligvis ganske lange, trådformede, sagtakkede eller kamformede. Ofte er antennene lengre og mer forgrenede hos hannene enn hos hunnene. Brystskjoldet (pronotum) er mer eller mindre firkantet sett ovenfra, gjerne omtrent så langt som bredt. Sidekantene er som oftest tydelig markerte, og bakhjørnene er mer eller mindre tilbaketrukket. Dekkvingene er langsmale, vanligvis omtrent så brede som brystskjoldet, som oftest med tydelige lengdestriper. Oversiden har ofte kontrasterende fargemønstere eller skjellkledte områder, kan også være metallfarget. Beina er forholdsvis korte og slanke, og kan foldes inntil kroppen, men ikke så tett som hos halvsmellere (Throscidae).
Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.
Levevis
Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, og enkelte kan være brysomme skadedyr, andre er rovdyr. Mange arter bruker flere år på larveutviklingen. De voksne billene flyr godt og treffes ofte flygende, på blomster eller i vegetasjonen. Mange smellere er skogsinsekter, og en rekke arter, særlig av slekten Ampedus, er knyttet til hule trær. For at disse skal kunne overleve, er det nødvendig at gamle, hule trær blir tatt vare på og også at nye trær får anledning til å stå til de begynner å råtne og blir hule.
Skadedyr og nyttedyr
Noen arter av smellere er brysomme skadedyr i jord- og hagebruk fordi larvene (kjølmark) spiser røtter. Kornsmellere (slekten Agriotes) kan kjennes på sitt sterkt hvelvede brystskjold. Flere av disse artene kan gjøre skade på korn og andre avlinger. Vanligst i Norge er åkersmeller (Agriotes obscurus). Stripesmeller (Agriotes lineatus) kan også være brysom. På den andre siden kan de smellerlarvene som er rovdyr være nyttige ved å redusere bestandene av potensielle skadedyr.
Lysende arter
Noen tropiske smellere, særlig i slekten Pyrophorus, lyser i mørket. De er kjent som cucujos i spansktalende land. De sender ut lys fra to lysorganer ved bakhjørnene av brystskjoldet (pronotum) og ett lysorgan ved bakkroppen. Dette lyset kan ha forskjellig farge, ofte «kaldt» lys fra brystskjoldet og rødaktig lys fra bakkroppen. Lyset fremkommer ved en meget energieffektiv prosess, se omtale under lysbiller (Lampyridae). Også larvene og til og med eggene er selvlysende. De levende billene brukes som selvlysende smykker, og noen biller i en flaske kan være en brukbar lampe.
Systematisk inndeling med fokus på norske arter
Underfamiliene Cebrioninae og Aplastinae ble tidligere regnet som egne familier (Cebrionidae og del av Plastoceridae), og underfamilien Lissominae har dels blitt regnet som en egen familie (Lissomidae), dels til familien halvsmellere (Throscidae).
Gjöll
Gjöll eller Gjoll er elva som skiller levende fra døde i norrøn mytologi. Navnet kommer av at elva støyer og gjaller. Elva tilsvarer Styx i gresk mytologi. I den greske mytologien er det fergemannen Charon som setter de døde over elva. I den norrøne myologien må de døde over Gjallarbrua for å komme til Hel, navnet på dødsriket i den norrøne litteraturen.
Gjallarbrú
Gjallarbrú er i norrøn mytologi broen som leder til dødsriket. Broen, som går over elva Gjöll, er belagt med gull og voktes av Modgunn.
Gjallarbroen nevnes i myten om Balders død. Balders bror Hermod reiser til dødsriket på Odins hest, Sleipner, for å hente Balder tilbake fra de døde. Han må passere Gjallarbroen, men blir der stoppet av Modgunn. For å komme over broen må han oppgi hvem han er og hva han skal, før han får lov å passere.
Troy Davis
Troy Davis (født 9. oktober 1968 i Savannah i Georgia i USA, død 21. september 2011 i Jackson i Georgia i USA) ble den 19. august 1989 dømt for mordet på politimannen Mark MacPhail i Savannah, Georgia og henrettet 22 år senere.
Detaljene
Politimannen Mark MacPhail jobbet som sikkerhetsvakt på en restaurant da han grep inn i en krangel mellom flere menn på en parkeringsplass i nærheten. Han ble skutt i hjerte og ansikt uten å ha rukket å trekke sin egen pistol. MacPhail, som var 27 år gammel, var sønn av en oberst i det amerikanske militæret, gift, hadde en 2 år gammel datter og en nyfødt sønn. Han hadde begynt i Savannah Police Department i 1986 etter seks år i militæret.
En av mennene i kranglen, Sylvester Coles, gikk til politiet og hevdet at Davis var innblandet i drapet på MacPhail, og Davis ble pågrepet fire dager senere. Under rettssaken mot ham i 1991 var det mange vitner som uttalte at de hadde sett ham skyte MacPhail. To andre vitnet om at han hadde tilstått drapet for dem. Drapsvåpenet ble aldri funnet, og ingen fysiske bevis knyttet ham til mordet. Gjennom sin anke og etterfølgende klager, opprettholdt Davis sin uskyld. Han ble dømt til døden i august 1991. Mange klagesaker i statlige og føderale domstoler fulgte.
Davis og hans advokater hevdet at den rasemessige sammensetningen av juryen og dårlig forsvar fra tidligere advokater hadde påvirket hans rett til en rettferdig rettergang. Syv av de opprinnelige ni øyenvitnene som hadde knyttet Davis til drapet, trakk hele eller deler av sine vitnesbyrd fra den første rettssaken. Flere uttalte at de hadde følt seg presset av politiet til å implisere Davis i mordet på MacPhail. Nye vitner impliserte i stedet Sylvester Coles i mordet. Davis ble sittende på dødscelle gjennom alle påfølgende klager og ankesaker.
I mai 2011 ba Amnesty International om at dødsdommen måtte gjøres om. Den 17. september 2011 hadde over 660 000 mennesker undertegnet begjæringen om benådning, deriblant pave Benedikt XVI, erkebiskopen av Atlanta, William Sessions (tidligere leder for FBI), tidligere president Jimmy Carter, Harry Belafonte, søster Helen Prejean foratterinne av «Dead Man Walking», og skuespilleren Mike Farrell, flere representanter for det europeiske parlamentet og erkebiskop Desmond Tutu. Den 7. september 2011 ble datoen for henrettelsen fastsatt til 21. september 2011 etter at den allerede var blitt utsatt tre ganger.
Amnesty International og andre organisasjoner som National Association for Advancement of Colored People tok opp saken og ba om en ny gjennomgang. Amnesty Norge aksjonerte utenfor den amerikanske ambassaden i Oslo.
Vestfold skyttersamlag
Vestfold skyttersamlag ble stiftet under navnet Jarlsberg og Laurvik amts folkevæpningssamlag, den 3. februar 1882. Samlaget har vært medlem av DFS siden oppstarten i 1893 og har vunnet samlagsskytingen på landsskytterstevnet hele ni ganger.
Historie
Navnet på samlaget ble omdøpt fra Jarlsberg og Laurvik amts folkevæpningssamlag til Vestfold folkevæpningssamlag i 1883. Samlaget besto da av følgende 14 skytterlag: Hof, Sande, Harald Haarfagre, Foden, Strømmen, Vaale, Træf i Aasgaardsstrand, (Brunlaugnes) Brunlanæs, Skytaren i Hof, Stokke, Kodal, St. Halvard, Gyttesø skl af Sande, Fredriksværn. Vestfold skyttersamlag hadde i 1893 med 18 skytterlag 438 skyttere, 140 rifler og 32 tusen skudd. Allerede to år senere, i 1895, besto samlaget av 28 skytterlag med 885 skyttere. I 1977 var antallet skytterlag redusert til 19. Nedgangen har fortsatt og i år 2000 besto samlaget av 16 skytterlag.
Karlsruhe
Karlsruhe er en by i den tyske delstaten Baden-Württemberg, i det sydvestlige Tyskland. Den ligger ved Rhinen, like i nærheten av grensen til Frankrike, ca. 60 km. syd for Ludwigshafen og ca. 80 km. nordvest for Stuttgart.
Den tyske forfatningsdomstolen holder til i Karlsruhe. Det finnes et universitet og seks faghøyskoler. Byens borgermester er Heinz Fenrich (CDU).
Geografi
Karlsruhe ligger i Oberrheinische Tiefebene ved de små elvene Alb og Pfinz samt ved Rhinen og grenser i øst til utstikkerne til Schwarzwald og Kraichgau.
Karlsruhe er med en gjennomsnittstemperatur på 10,9 °C en av de varmeste byene i Tyskland. Den beskyttede plasseringen i Oberrheindalen gjør ofte Karlsruhe trykkende varm med høy luftfuktighet om sommeren. Vinteren er mild. Over tid har byen hatt 17,1 dager i året hvor temperaturen ikke stiger over frysepunktet.
«Nimrod»
«Nimrod» var ekspedisjonsskipet som Ernest Shackleton benyttet på Nimrod-ekspedisjonen til Antarktis (1907–1909). Det var en 41 år gammel skonnert på 334 brt som hadde blitt brukt som sel- og hvalfangstskute. Shackleton betalte £5 000 for fartøyet og rigget det om til en barkantin. «Nimrod» hadde også en dampmaskin som hjelpemotor, men hun gjorde ikke mer enn seks knop under dampfart.
Karlsruhe
Geografi
Bysentrum var den eldste delen av byen og ligger sør for slottet i en kvadrant definert av ni gater. Den sentrale delen av slottet ligger i øst-vest-retning, og der er to fløyer i slottet, begge i 45° i forhold til den sentrale delen slik at de peker sørøst og sørvest. Dermed ligger de også parallelt med gatene som definerer bysentrumet.