cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talorchestia pollicifera
Talorchestia pollicifera er en art i slekten Talorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Rudolf Fickeisen
Rudolf Fickeisen (født 15. mai 1885, død 21. august 1943) var en tysk roer som deltok i OL 1912 i Stockholm.
Fickeisen ble olympisk mester i roing under OL 1912 i Stockholm. Han vant firer med styrmann sammen med roerne Hermann Wilker, Albert Arnheiter og Otto Fickeisen. Mannskapet representerte Ludwigshafener Ruderverein.
Dagbladet Spill
Dagbladet Spill var Dagbladets spillsatsing fra 1999 til 2019 (under navnet PressFire i perioden 2011 til 2016). Nettsiden var en redaksjonell del av Dagbladets kulturavdeling, og var i en kort periode en YouTube-kanal.
Historie
Dagbladet Spill startet opp i 1999, først som en side med små flash- eller java-baserte nettleserspill. På slutten av 2004 ble nettsiden derimot endret til en redaksjonell nettside dedikert til videospill under Dagbladet Fredag, da med journalist Snorre Bryne som ansvarlig for spillinnholdet i avisen og på nett. Dagbladet Spill var en del av DB Medialab AS, Dagbladets nettselskap med ansvar for Dagbladet.no, men leverte innhold til både papir og nett.
Den gamle varianten av Dagbladet Spill med nettleserspill ble fjernet på denne tiden og erstattet med 123spill.no, en spillnettside Dagbladet kjøpte i 2004, og som fortsatt eies av Dagbladet per i dag.
Dagbladet Spill var, sammen med VGs tilsvarende satsing (ledet av Rune Fjeld Olsen), blant de første faste spillspaltene i avishus i verden.
Dagbladet Spill hadde flere skribenter som leverte anmeldelser og artikler, i tillegg til et samarbeid med nettsiden Gamer.no om deling av spillartikler. Avdelingen hadde også en rekke spillrelaterte blogger publisert i sitt eget bloggsystem. Den siste versjonen av bloggen ble lansert i 2009, og var på et tidspunkt Norges mest besøkte blogg.
PressFire
I februar 2011 ble den norske nettsiden PressFire.no, grunnlagt av Kjetil Svensen (som også var redaktør) og Jarle Hrafn Grindhaug i 2008, hentet inn i Dagbladets nye underselskap Berner New Media, som skulle forvalte nye digitale satsinger i mediehuset. Dagbladet Spill opphørte dermed å eksistere, ettersom PressFire tok over som spillansvaret i Dagbladet. PressFire er primært en nettside, men leverte minst én dobbeltside med innhold til papiravisa Dagbladet minst én gang i uken.
I 2012 ble imidlertid PressFire overført til DB Medialab igjen, etter at Berner New Media flyttet fokus over på fotball som følge av Dagbladets kjøp av rettighetene til Tippeligaen på nett.
PressFire fortsatte spilldekningen under Dagbladet i flere år som en del av Dagbladets kulturavdeling, og var på et tidspunkt nordens mest besøkte nettside om spill, med over 700 000 unike lesere i måneden. PressFire vant prisen som Årets Nisjenettsted i 2014 over andre nettsider som Godt.no og NRK Urørt.
Da Dagbladet ble rammet av store strukturelle endringer og nedbemanninger etter å ha blitt kjøpt av Aller, ble ledelsen enig med Jarle Hrafn Grindhaug og Erik Fossum om å skille avdelingen ut som et eget selskap. Grunnen skal ikke ha vært at PressFire skulle legges ned, men heller fordi det ikke var mulig å satse på dette tidspunktet. PressFire forlot dermed Dagbladet 1. januar 2016 og ble et eget selvstendig drevet selskap, med Fossum som daglig leder og Grindhaug som ansvarlig redaktør. Dagbladet eier 15 prosent av selskapet.
Tiden etter PressFire og YouTube-satsing
I en periode på litt over to år hadde ikke Dagbladet en dedikert spilldekning, før en ny YouTube-kanal med navnet Dagbladet Spill ble opprettet i februar 2018, og en utlysning til norske youtubere om muligheten til å jobbe for kanalen gikk ut på samme tid.
YouTube-kanalen ble lagt ned mindre enn ett år etter oppstart, og den siste videoen ble publisert i april 2019. Dagbladet står dermed igjen uten en dedikert spillredaksjon.
International Area Studies Review
International Area Studies Review (IASR) er et engelskspråklig fagfellevurdert akademisk tidsskrift utgitt på SAGE Publications på vegne av Center for International Area Studies (Hankuk University of Foreign Studies) og Institutt for fredsforskning i Oslo. Ansvarlig redaktør er Scott Gates. Tidsskriftet utgis kvartalsvis.
Tidsskriftets artikler omhandler internasjonal politikk, økonomi, kultur, sosiologi, rettsvitenskap og kunst. Første utgave av tidsskriftet ble utgitt i 1997.
Robert Reed Flatjord
Robert Reed Flatjord (født 27. januar 1982 på Sandane i Gloppen kommune) er en norsk forfatter, bosatt i Bergen. Han debuterte i 2007 med romanen «Edward Nansen».
A Little Bit of Heaven
A Little Bit of Heaven er en amerikansk romantisk dramakomedie fra 2011. Filmen er regissert av Nicole Kassell, og har Kate Hudson og Gael García Bernal i hovedrollene.
Handling
Den munnrappe, sprudlende og humørfylte Marley (Kate Hudson) er en typisk singel dame; hun tror ikke på ekte kjærlighet, og mener at man kan leve lykkelig alle sine dager uten en mann ved sin side. Vel, det vil si; uten en fast mann ved sin side. Men så opplever Marley alle menneskers store skrekk: Hun får påvist kreft. Plutselig blir Marley var om alle de tingene hun aldri har gjort i livet – og hun forelsker seg i legen sin, Julian (Gael García Bernal). Hun møter også Gud (Whoopi Goldberg), som gir henne tre siste ønsker før hun dør. Vi følger Marley mens hun prøver å overvinne frykten for å dø, beholde livsgnisten og samtidig sette pris på alt hun har i livet, både venner, familie – og ekte kjærlighet.
Talorchestia telluris
Talorchestia telluris er en art i slekten Talorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
O’Horten (filmmusikk)
Music From the Motion Picture O' Horten er et musikkalbum av Kaada med musikk fra filmen O' Horten (fransk tittel : La Nouvelle vie de Monsieur Horten), utgitt i 2008. Filmen er regissert av Bent Hamer. Plata ble utgitt på Kaada Recordings og lisensiert videre til det internasjonale plateselskapet Milan – som har spesialisert seg på filmmusikk utgivelser.
John Erik Kaada uttalte i Dagsavisen (29.10.2007) i forbindelse med kinopremieren "– Et bra soundtrack skal kunne stå på egne bein, samtidig som det skal gi en signatur til filmen. Jeg prøver alltid å lage musikk som står ut, som tilfører bildene noe. Det gir ikke mening for meg å gjenskape noe jeg har gjort før. AT musikken blir forskjellig fra film til film skyldes jo også at jeg har et ønske om å kaste meg inn i stadig nye ting. Det er sånn en lærer. Musikken til «O' Horten» blir veldig annerledes igjen: Skranglete, symfonisk, østeuropeisk og Tom Waits-aktig, forteller Kaada."
T-34
T-34 var en sovjetisk stridsvogn som hovedsakelig ble brukt under andre verdenskrig. Den ble produsert mellom 1940 og 1958. Vogna ble ansett for å være en svært god modell på det tidspunktet Sovjetunionen kom med i krigen, og dens effektive og formålstjenlige konstruksjon hadde stor innflytelse på stridsvognutviklingen. T-34 ble først og fremst bygget ved ChPZ-fabrikken i Kharkov i nåværende Ukraina, og utgjorde kjernen i sovjetiske panserstyrker under krigen. Etter krigen ble modellen en eksportsuksess, og i tillegg til å være den mest produserte krigsvognmodellen under andre verdenskrig ble den også historiens nest mest produserte totalt, bare overgått av sin etterfølger T-54/55. T-34 var så sent som i 1996 i tjeneste i 27 land.
T-34 ble utviklet fra BT-serien, og det var tenkt at den skulle erstatte denne, samt T-26, i tjeneste. Da den ble introdusert hadde den en god balanse av ildkraft, mobilitet og beskyttelse, selv om den i begynnelsen var hemmet av begrensnigner i ergonomi, mangelen på sambandsradio og den dårlige taktiske utnyttelsen av vognen.
Revolusjonerende nykonstruksjon
Før krigsutbruddet i 1939 var stridsvognen T-26 og BT-serien de vanligste modellene i det sovjetiske panservåpenet. T-26 var en langsom vogn som skulle støtte infanteriet, og hastigheten var tilpasset dette. BT-vognene var raskere, såkalte kavalerivogner, og var også lettere, men var ikke egnet til å bekjempe infanteri. Begge typene hadde tynt panser som beskyttet mot håndvåpenild, men ikke mot panserverngevær og 37 mm panservernkanoner. Bensinmotorene de benyttet hadde også lett for å ta fyr.
Ingeniøren Michail Kosjkin fikk i 1937 i oppdrag av Den røde armé å konstruere en etterfølger til BT-vognene. Den skulle produseres ved Kharkovs lokomotivfabrikk (KhPz) i Kharkov. Prototypen, kalt A-20, ble utrustet med 20 mm panser, en 45 mm kanon og ingeniør Aleksandr Morozovs nye "V-2" dieselmotor (merk at motoren, tross typebetegnelsen, var en V12-konfigurasjon.) Fra BT-vognen hadde den egenskapen at den kunne drives framover på hjul i tillegg til belter. Dette var en tilpasning til 1930-årenes dårlige beltedriftsystemer, og skulle bidra til å redusere vedlikeholdet og forlenge levetiden. I strid var derimot ikke hjul noen fordel, selv om det tillot en hastighet på 100 km/t på vei. Konstruktørene kom til slutt fram til at hjuldriften var en dårlig utnyttelse av volumet i vognen, og ga unødvendig mye ekstravekt.
Kosjkin overtalte den sovjetiske lederen Josef Stalin til å la ham utvikle en annen prototyp, en bedre pansret og bestykket «universalstridsvogn» som skulle erstatte både T-26 og BT-vognene. Den andre prototypen, som kaltes A-30, men snart ble omdøpt til T-32, hadde 30 mm panser, en 76 mm kanon og samme V-2 dieselmotor. Begge prototypene ble testet ved Kubinka i 1939, og det viste seg at den tyngre T-32 var like mobil som A-20. De dårlige prestasjonene til de sovjetiske stridsvognene i vinterkrigen mot Finland og tyske erfaringer fra slaget om Frankrike gjorde at militærledelsens skepsis og redsel for høye kostnader ble satt til side. En enda tyngre versjon av T-32, men med 45 mm frontpanser og bredere belter ble utviklet, og den ble satt i produksjon med navnet T-34.
To prototyper av T-34 ble ferdigstilt i februar 1940 og tilbakela en 2 000 km lang testtur fra Kharkov til Moskva, Smolensk, Kyiv og tilbake til Kharkov i april og mai. Noen feil ved motoren ble tydelige på den strabasiøse turen, og ble rettet. De første serieproduserte vognene ble ferdige i september 1940 og kom til helt å erstatte T-26, BT og T-28. Kosjkin døde av lungebetennelse i slutten av måneden og arbeidet med å utvikle T-34s motor ble gitt til Aleksandr Morozov. Han fikk også stillingen som sjefsutvikler ved KhPZ.
T-34 hadde et hjuloppheng av Christie-typen, det samme som BT-vognene, men uten muligheten for hjuldrift. Den hadde sterkt skrånende panser, kraftig motor og brede belter. Den første hadde en 76,2 mm kanon, og ble senere kalt T-34/76, en sedvane som stammer fra tysk etterretning fra krigen. Sent i 1943 kom produksjonen av den andre hovedtypen, T-34-85 (eventuelt T-34/85) som hadde et større tårn og en større 85 mm kanon.
Innledning og opprettholdelse av produksjonen
Den nye stridsvognen stilte sovjetisk industri ovenfor nye utfordringer. En rekke mindre monteringsfabrikker ble opprettet: Kharkovs dieselfabrikk nr. 75 monterte V-2-motoren, Kirovfabrikken nr. 185 i Leningrad produserte den opprinnelige L-11-kanonen og Dynamofabrikken i Moskva produserte elektriske komponenter. Vognene ble opprinnelig montert ved ChPZ nr. 183 og ved Stalingrads traktorfabrikk (STZ), og senere ved Krasnoje Sormovofabrikken nr. 112 i Gorkij. Man hadde dog visse problemer med defekte panserplater. På grunn av mangelen på den på den tiden nye V-2-motoren ble mange vogner i første omgang i 1940 levert med BT-vognenes konverterte flymotor, en løsning som hadde dårligere ytelse, girkasse og kobling (clutch). Man kunne bare utruste eskadronsjefenes vogner med radioapparater. L-11-kanonen oppfylte ikke forventningene, og Grabins designbyrå ved Gorkijfabrikken nr. 92 lagde en overlegen F-34 76,2 mm kanon. Byråkratene nektet i utgangspunktet produksjonsløyve til den nye kanonen, men Gorkij og ChPZ iverksatte produksjon uten lov, og Stalins statlige forsvarkomité ga offisiell tillatelse etter at styrker i felten hadde lovpriset den nye kanonen.
Konservative politikere la press på hæren for å få bygget de eldre stridsvognene T-26 og BT på bekostning av T-34 mens man ventet på de mer avanserte T-34M-vognene. Det tyske overraskelsesangrepet på Sovjetunionen 22. juni 1941 gjorde det plutselig tvingende nødvendig å fryse utviklingen og øyeblikkelig starte produksjonen av stridsvogner.
Tysklands raske fremganger tvang sovjeterne å flytte fabrikkene sine øst for Uralfjellene, en monumental oppgave. KhPZ ble gjenopplivet rundt Dzjerzjinski Urals jernbanefabrikk i Nizjnij Tagil. Fabrikken ble omdøpt til Stalins Ural stridsvognfabrikk nr. 183. Kirovfabrikken ble evakuert bare uker før Leningrad ble omringet, og ble flyttet sammen med Kharkovs dieselfabrikk til Stalins traktorfabrikk i Tjeljabinsk. Etter hvert gikk byen under navnet Tankograd. Vorosijilovs stridsvognfabrikk nr. 174 fra Leningrad ble innlemmet i Uralfabrikken og den nye Omskfabrikken nr. 174. Ordsjonikidze Urals tunge verktøysmaskinfabrikk (UZTM) i Sverdlovsk tok opp i seg flere mindre fabrikker. Mens disse fabrikkene ble flyttet i rekordfart ble Stalingrads traktorfabrikk hovedkilden for T-34, og produserte 40 % av alle disse vognene fram til den ble helt omringet i slaget om Stalingrad høsten 1942.
Bortsett fra dette avbruddet ble bare mindre endringer tillatt i produksjonen. Disse var ofte for å gjøre vognene enklere og billigere å produsere. Nye metoder ble utviklet av professor Jevgenij Paton for automatisk herding og sveising av plater. Kanonmodellen 76,2 mm F-34 modell 1941 ble redusert fra forgjengerens 861 til 614 deler. . I de to neste årene ble produksjonskostnadene for hver stridsvogn redusert fra 269 500 rubler i 1941, til 193 000 og senere til 135 000. Produksjonstiden ble halvert på slutten av 1942 til tross for at majoriteten av de erfarne fabrikksarbeiderne var blitt sendt til fronten. Deres erstattere var 50% kvinner, 15% gutter og 15% invalider og gamle mann. Samtidig gikk T-34 fra å være produsert med en finish tilsvarende vesteuropeiske og amerikanske stridsvogner til å bli et mer grovhugget produkt. Det ble dog ikke firt på den mekaniske påliteligheten.
Evolusjonær utvikling
I 1942 begynte arbeidet med å utvikle et nytt tårn, tatt fra det forlatte T-34M-prosjektet. Det ble bedre plass i vognen og en ny luke for vognkommandøren ga han bedre utsyn. På grunn av begrensede strategiske lager av gummi så ble det innført stålhjul. En ny clutch ble innført, noe som gjorde at motoren og girkassen med 5 trinn virket bedre sammen.
I 1942 og 1943 støtte sovjetiske styrker på de nye tyske stridsvognene Tiger I og Panther. Med erfaringer fra slaget ved Kursk og forespørsler fra fronten om mer ildkraft og lengre rekkevidde foretok sovjetiske militære myndigheter det vanskelige valget å bygge om fabrikkene for å produsere en ny modell som hadde større tårnkrans (fra 1 425 mm til 1 600 mm). Dette tillot at man kunne sette inn et større tårn, og med det en større kanon. T-34-85 sin nye 85 mm kanon var overlegen den gamle, og man flyttet radioen opp fra skroget til det nye tremannstårnet. Nå kunne vognkommandøren lede striden, og la laderen og skytteren skjøtte kanonen.
Kostnadseffektivitet
Kostnaden for å produsere en T-34-85 stridsvogn var 164 000 rubel, hvilket i begynnelsen var rundt 30 % høyere enn for enn tilsvarende modell 1943, men innen 1945 hadde prisen gått ned til 142 000 rubler. Under krigens gang hadde prisen for en T-34 nesten blitt halvert. Samtidig var mobiliteten nesten den samme, på tross av at den både hadde fått kraftigere bestykning og tykkere panser.
Ved slutten av 1945 var mer enn 57 000 T-34 blitt bygget. Av disse var 34 780 eksemplarer av den opprinnelige modellen, bygget fram til 1944, og ytterligere 22 559 av modellen T-34-85 bygget mellom 1944–45. Etter krigen ble storskalaproduksjonen avsluttet i Sovjetunionen. I 1946 ble for eksempel bare 2 701 eksemplarer produsert. Produksjonen ble gjenopptatt i 1951 i Polen og Tsjekkoslovakia, der respektive 1 380 og 3 185 T-34-85 ble produsert fram til 1956. Sent i 1960-årene gjennomgikk sovjetiske T-34-85 et moderniseringsprogram for eksporterte eksemplarer og reservestridsvogner. Den ble da hetende T-34-85M. Oppgraderingen besto i ny motor fra T-54/55-serien, noe som kan tas som et bevis på hvor langt sovjetmyndighetene var villige til å gå for å standardisere komponenter.
Til sammen regner man at det er produsert så mange som 84 070 eksemplarer av T-34, pluss opp til 13 170 selvdrevne artillerivogner på T-34s chassis. Vognen dukket opp her og der i konflikter under den kalde krigen.
Kamphistorie
I løpet av vinteren 1941-1942 dominerte T-34 igjen slagmarken, da tyske stridsvogner ikke kunne bevege seg i dyp gjørme og snø på samme måte med sine smale belter, men i stedet ofte ble sittende fast. Terrengegenskapene til T-34 var ganske enkelt overlegne. Det tyske infanteriet, som på dette tidspunktet for det meste var utrustet med tauede panservernkanoner av typene 37 mm PaK 35/36 og 50 mm PaK 38, hadde store problemer med å stanse de sovjetiske vognene. Bare de sovjetiske soldatenes mangelfulle utdannelse og den sovjetiske ledelsens sviktende kompetanse hindret at avdelinger med T-34 hadde noen større framgang.
Hovedsatsingen innen Den røde armé i 1942-43 besto i å gjenoppbygge det som hadde gått tapt i 1941, og å forbedre taktikken. Produksjonen av T-34 steg raskt, men all videreutvikling hadde blitt «fryst»; bare forbedringer som ga høyere produksjonstakt ble tatt med. De sovjetiske konstruktørene var klar over behovet for å rette visse mangler i konstruksjonen, men dette ville koste med hensyn på antall vogner som kunne bli produsert, og saken ble foreløpig liggende. Midt i 1943 kom T-34-produksjonen opp i rundt 1 000 vogner i måneden, mye høyere enn den tyske produksjonen. Tapene på sovjetisk side var dog høyere på grunn av den stadige tyske taktiske overlegenheten.
Tyskerne fant raskt ut at det eneste virkelige effektive våpenet de hadde til å bekjempe T-34 med, også på lang avstand, var luftvernkanoner, da spesielt 8,8 cm FlaK. I stor hast ble også fronten forsynt med nye panservernkanoner av type 75mm PaK 40, som fantes både i tauede og selvdrevne versjoner. På kjøretøysiden erstattet tyskerne i mars 1942 den korte 75 mm kanonen, StuK 37, i stormkanonen Sturmgeschütz III, med den lengre og forbedrede 75mm StuK 40 L/43, og på høsten med den enda mer effektive L/48. Disse kanonene ga granaten høyere utgangshastighet og bedre gjennomslagskraft, med betydelig høyere virkning på pansrede kjøretøy, og StüG III fikk med ett rollen som kanonpanserjager. Denne vognen hadde stor betydning på østfronten, og det er antatt at den allerede våren 1944 hadde slått ut ikke mindre enn 20 000 stridsvogner. Også de vanlige panserstyrkenes arbeidsjern, Panzer IV, fikk sommeren 1942 en lengre kanon, 75mm KwK 40 L/43, og i løpet av våren 1943 en L/48. Det kraftigste motmiddelet var uansett den helt nye Panzer V/Tiger I, som ble satt inn i kampene mot slutten av 1942. I 1943, da tyskerne innførte den middelstunge Panther-stridsvognen, kunne man se mange trekk fra T-34, og Sovjetunionen møtte nå en jevnbyrdig stridsvogn på slagmarken. Sovjetiske tap økte etter dette.
Da krigen brøt ut besto det sovjetiske stridsvognarsenalet av bare omtrent 4 % T-34, men da krigen var over utgjorde de minst 55 % av Sovjetunionens enorme produksjon av stridsvogner. Der hvor tyskerne bygde flere forskjellige og mer teknisk avanserte stridsvogner, og et stort antall undervarianter, satset Sovjetunionen på å masseprodusere én enkelt modell, som ble gradvis forbedret gjennom krigen for å møte utviklingen i stridsvogn-design. Dette kan sammenliknes med USAs satsing på M4 Sherman.
Etter andre verdenskrig
Etter andre verdenskrig ble T-34-85 brukt i mange land som var i sovjetisk interessesfære. Den nordkoreanske invasjonen av Sør-Korea i 1950 ble ledet av en brigade utrustet med rundt 120 T-34-85. De møtte amerikanske stridsvogner av type M24 Chaffee, M4 Sherman og M26 Pershing. Den nordkoreanske 105te panserbrigaden hadde noen tidlige framskritt mot det sydkoreanske infanteriet og lette stridsvogner av typen M24, men mistet momentet da de møtte amerikanske middelstunge stridsvogner av typen M26 og infanteri satt opp med panservernvåpen. Etter de første månedene av krigen støtte man sjelden på nordkoreansk panser.
T-34 utgjorde hovedstyrken i flere væpnede styrker innenfor Warszawapakten, og ble brukt mot det ungarske opprøret som ble slått ned i 1956 De ble også brukt i Midtøsten, i Vietnamkrigen og også så sent som krigen i Bosnia i 1990-årene. Kroatia arvet 25 eller 30 vogner fra Jugoslavia, men har nå tatt dem ut av tjeneste. T-34 ble sporadisk brukt i Afghanistan, men det er ikke kjent at de har blitt brukt mot koalisjonsstyrker. I Irak var T-34 i tjeneste så sent som tidlig i 1990-årene. Flere afrikanske stater, blant annet Angola og Somalia har brukt T-34-85 i nyere tid. Kubanske T-34-85 har også blitt brukt i Afrika.
Kina produserte T-34 under navnet Type 58. Produksjonen stoppet dog da Type 59 ble tilgjengelig. Et lite antall T-34 ble også i Kina bygget om til brannslukkingskjøretøy.
Totalt er T-34 blitt brukt i følgende 39 land, hvorav 27 brukte den så sent som i 1996 (disse er merket med asterisk (*)):
Midtøsten og Asia
Afrika
T-34-85 i finsk tjeneste
T-34-85 var en oppgradert modell av T-34 med tremannstårn og en 85 mm kanon utviklet fra en luftvernskanon. Panseret var opp til 110 mm i fronten og 75 mm på sidene. Disse stridsvognene ble benyttet i Karelen på sommeren 1944. På tross av at finnene trakk seg tilbake klarte de å erobre ni vogner av modell T-34-85. De fleste av disse ble erobret når den sovjetiske offensiven dabbet av og finnene klarte å gjenopprette linjene sine til en viss grad. Finnene tok umiddelbart syv av dem i bruk. De gjenstående to ble reparert og var klare til strid når krigen mellom Finland og Sovjetunionen tok slutt.
Etter fortsettelseskrigen vurderte man å erstatte 85 mm-kanonen med en 75 mm som også StuG III bruke, på grunn av mangel på ammunisjon til 85 mm-kanonene og de tyske kanonenes ellers gode egenskaper. Én stridsvogn ble bygget opp, men senere på vinteren 1944–1945 fikk den tilbake 85 mm-kanonen. Alle ni T-34-85 overlevde andre verdenskrig, og de var i bruk fram til 1962. De var meget populære blant mannskapene.
Symbolsk betydning
Hundrevis av T-34 ble benyttet som krigsminnesmerker i Sovjetunionen og de nye satellittstatene. Et eksempel er det sovjetiske krigsminnesmerket i Tiegarten i Berlin der en statue av en rødearmist er flankert av to T-34 stridsvogner.
Minst ett av disse monumentene var gjenstand for stor kontrovers. Dette var montert i Praha, på et monument over sovjetiske stridsvognmannskaper. Monumentet var tenkt å representere løytnant I.G. Gontjarenkos T-34-85, den første sovjetiske stridsvognen som kjørte inn i Praha i mai 1945, men vognen på toppen var en tung stridsvogn av typen JS-2m. For mange i Praha var dette monumentet også en påminnelse om den sovjetiske invasjonen som slo ned Prahavåren 1968. Stridsvognen ble malt rosa av kunstneren David Černý i 1991, men dette avstedkom en offisiell protest fra den russiske regjeringen. Černý ble arrestert, vogna ble malt grønn igjen. Dette resulterte i demonstrasjoner i gatene, og stridsvogna ble igjen malt rosa, denne gangen av femten parlamentsmedlemmer. Vogna ble etter dette omplassert på et militærmuseum.
En annen rosa T-34 er den såkalte Mandela Way Tank i London.
Fire stridsvognmannskaper og en hund (Czterej pancerni i pies) var en populær polsk TV-serie som ble sendt i 1960-årene, hvor en T-34 med taktisk merking 102 ble et popikon i Polen. Serien ble også vist i andre land bak jernteppet, hvor den også ble populær.
Betydning
T-34 var blant de viktigste våpensystemene i Den røde armé under andre verdenskrig. Det at østfronten utgjorde det avgjørende operasjonsområdet under krigen gjør at T-34s betydning ikke bør undervurderes. Når den først kom i tjeneste i 1940 var den den beste stridsvognkonstruksjonen i verden. I midten av krigen var den ikke lenger overlegen sine motstandere, men den var fortsatt bedre enn de fleste og var tilgjengelig i enormt antall.
Den forbedrede T-34-85 forble standard stridsvogn for Sovjetunionen med en uavbrutt produksjonsserie fram til slutten av krigen. Tyskerne svarte på T-34 ved å lage nye, svært dyre og komplekse andre generasjons stridsvogner, hvilket senket tempoet i stridsvognproduksjonen deres og førte til en vesentlig tallmessig overlegenhet på sovjetisk side. T-34 erstattet de fleste lette, middelstunge og tunge stridsvogner i sovjetisk tjeneste. Videreutviklingen av vogna ledet fram til T-44 og T-54/55, som ble bygget fram til 1981 og fremdeles er i tjeneste.
T-34s effektivitet som stridsvogn i mobile, samvirkende operasjoner viste seg å ha betydning for videre utvikling av pansret strid. Infanteristridsvognen viste seg å være et foreldet konsept, og ble forlatt av alle nasjoner ved slutten på krigen. Mens mere økonomiske modeller av andre kjøretøyer kom til å overta de forskjellige støtterollene stridsvognene hadde hatt, kom balanserte stridsvognkonstruksjoner til å bli mer spesialiserte og optimaliserte for deres spesielle rolle i mekanisert strid. Den middelstunge stridsvognens potensial, demonstrert til fulle av T-34, ledet til det moderne konseptet med en enhetlig stridsvognpark (main battle tank (MBT) på engelsk).
Tabell over stridsvognmodeller
Å identifisere ulike versjoner av T-34 kan være komplisert. Tårnstøp og ytre detaljer varierte mellom de forskjellige fabrikkene. Nye detaljer ble innført midt i en produksjonsserie eller ettermontert på eldre vogner. Skadede stridsvogner ble reparert, og i noen tilfeller brukte man komponenter fra nyere modeller, også hele tårn. Visse modeller fikk nytt panser improvisert fra vrakstål i forskjellig tykkelse. Dette ble sveiset fast i skroget og i noen tilfeller tårnet. Disse siste stridsvognene ble kalt s jekranami («med skjermer»).
Modellbetegnelser
Den tyske etterettnignstjenesten under andre verdenskrig kalte de to hovedproduksjonsmodellene for T-34/76 og T-34/85, der mindre modellserier fikk bokstavsbetegnelser som T34/76A. Disse navnene ble også senere brukt i Vesten, spesielt innen populærlitteratur. Siden 1980-tallet har mange akademikere, blant annet stridsvogneksperten Steven Zaloga, brukt de sovjetiske betegnelsene: T-34 og T-34-85, hvor mindre modellserier ble identifisert med år: T-34 modell 1940. Dette systemet er også i bruk i denne artikkelen.
Ifølge kilder som ble offentliggjort etter Sovjetunionens fall kaltes alle T-34 med originaltårnet og F-34-kanonen, altså konvensjonelt kjent som Modell 1941 og 1942, offisielt for Modell 1941 og versjonen med det sekskantede tårnet, Modell 1943, offisielt for Modell 1942.
Erobrede T-34 i tysk tjeneste ble kalt Panzerkampfwagen T-34(r), hvor r sto for Russland.
Stridsvognmodeller
T-34 (tysk betegnelse: T-34/76) var den opprinnelige stridsvognen med en 76,2 mm kanon.
Man fortsatte å gjøre diverse forbedringer på T-34-85, blant annet et større restaureringsprogram i 1960 og 1969. Alle T-34-85-modeller var svært like utvendig.
Utviklingen av den mer avanserte T-34M, som hadde ligget brakk siden før krigen, ble tatt opp igjen i 1944, og dette ledet til stridsvognen T-44. Den nye vognen hadde en tårnkonstruksjon som var basert på T-34-85, men hadde et nytt skrog, med torsjonsstaver og tverrstilt motor. Den hadde en lavere profil enn T-34-85, og var enklere å produsere. Mellom 150 og 200 av denne modellen ble produsert før krigen var slutt. Etter en viss modifikasjon på motoren og et nytt tårn, ble den døpt T-54, og ble satt i produksjon fra 1947.
Øvrige kampkjøretøyer
Etter andre verdenskrigen ble forskjellige egyptiske og syriske T-34 bygget om med 122 mm haubitser.
Støttekjøretøyer
Mange støttekjøretøyer og til og med sivile traktorer ble bygget på skroget til T-34, fra krigens dager til inn i 1990-årene. De fleste kjøretøyer som ble bygget om var enten skadede stridsvogner eller selvdrevet artilleri.
Stridseffektivitet
Stridseffektiviteten til tidlige T-34 kan best sammenlignes i form av «harde» faktorer – pansring, ildkraft og mobilitet – og «myke» faktorer, slik som ergonomi, brukervennlighet, anordninger for utsyn, innredningen ellers og så videre. T-34 var overlegen på de harde faktorene og svak på de myke.
De tre viktigste egenskapene ved stridsvogndesign har alltid vært pansring, ildkraft og mobilitet. T-34 var en utmerket balanse mellom alle tre under hele andre verdenskrig. I 1941 kunne det tykke, skrånende panseret stopp alle tyske panservernkanoner på normale avstander. T-34 kunne bare slås ut av den tauede luftvernkanonen 88 mm FlaK eller på nært hold av 50 mm og 75 mm kortløpede stridsvognkanoner. De fleste tyske stridsvogner på dette tidspunkt hadde ikke 75 mm kanoner, derimot var 37 mm mer vanlig. I midten av 1942 var T-34 sårbar mot forbedrede tyske våpen og forble det til krigens slutt. Pansringen var dog sammenlignbar med den amerikanske M4 Sherman og den tyske Panzer IV.
Ildkraften var ivaretatt i 1941 ved at T-34s 76 mm kanon med letthet kunne slå ut samtlige tyske stridsvogner. I 1943 ble denne utklasset av Panthers lange 75 mm og Tigers lange 88 mm. Innføringen av den sovjetiske 85 mm i 1944 gjorde ikke at T-345 ble likeverdig i ildkraft, men denne kanonen kunne fremdeles penetrere både Panther og Tiger på midlere avstander.
På mobilitetssiden bidro T-34 brede belter, gode hjuloppheng og store motor til å gi vogna en overlegen terrengmobilitet. Første generasjonens tyske stridsvogner hang ganske enkelt ikke med.
I sammendrag var T-34s harde faktorer en trendsetter internasjonalt innenfor stridsvognutvikling under krigens første år.
Ergonomisk sett var T-34 svak, selv om man gjorde visse forbedringer under krigen. Alle versjoner som var utrustet med 76 mm kanon led under det trange mannskapsrommet i tårnet, som var konstruert for to mann. Vognkommandørens sikte var dårlig, og luken som kunne åpnes framover tvang han til å observere slagmarken gjennom en liten observasjonsspalte og et nedsenkbart periskop. Han var også nødt til å avfyre kanonen. Til sammenligning hadde vanlige tyske, britiske og amerikanske stridsvogner bedre plass for mannskapene, men rom for tre personer i tårnet; nemlig vognkommandør, skytter og lader. Dette opplegget gjorde at vognkommandøren bedre kunne konsentrere seg på sin oppgave, nemlig å lede sine menn og koordinere med andre vogner i avdelingen, uten å for eksempel måtte gjøre ting som å rette inn og avfyre kanonen. Fra og med T-34-85 ble problemet, som man hadde observert allerede før krigen, korrigert.
Utsynet fra vognførerens plass var også dårlig. Noen vognførere rapporterte at deres optikk var så dårlig at de var nødt å kjøre med luken sin på gløtt, også i strid. Dårlig utsyn gjorde det også vanskeligere å utnytte terrenget til sine fordel. Taktisk var det også en ulempe, da andre stridsvogner hadde bedre utsyn.
Laderen hadde også en tung jobb, da det ikke fantes noen tårnkurv (en roterende gulvplate som følger med tårnet rundt). Dette problemet delte T-34 med mange andre stridsvogner, for eksempel den amerikanske M3 Stuart. Gulvet besto av ammunisjon, lagret i små metallkasser og dekket av en gummimatte. Ni granater var tilgjengelige fra stridsrommet, klare til bruk. Når disse ni var brukt opp var besetningen nødt til å ta fram flere granater fra kassene i gulvet, noe som gjorde at gulvet etter hvert ble strødd med åpne ekser og biter av gummimatten. Dette distraherte besetningen og forverret deres stridsevne.
Andre faktorer som minskede T-34 virkning på slagmarken i begynnelsen var det dårlige lederskapet, taktiske ferdighetene og mannskapenes utdannelse, en konsekvens av Stalins utrenskninger av det sovjetiske offiserskorpset på slutten av 1930-årene. Dette ble forsterket av tapet av de beste mannskapene under de katastrofale hendelsene i 1941. Mange mannskaper ble sendt i strid med bare grunnleggende militær utdannelse pluss 72 timers instruksjon i klasserom. Sammen med T-34s mangel på sambandsradio gjorde det at det var nesten umulig å koordinere stridsvognavdelinger i strid. Tyske pansertropper fant at de sovjetiske panserstyrkene angrep i tette formasjoner og dro lite, om ingen, nytte av terrenget. Mot årsskiftet 1943-1944 hadde det blitt bedre, men de sovjetiske stridsvognmannskapene nådde aldri helt opp til de tyske på utdannelsessiden.
John Berger (forfatter)
John Berger (født 5. november 1926 i Hackney, London, død 2. januar 2017 i Antony i Frankrike) var en engelsk forfatter, maler og kunstkritiker.
T-34
Eksterne lenker
cachekopi fra internettarkivet) (del II, del III)
Talorchestia terraereginae
Talorchestia terraereginae er en art i slekten Talorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Eir Aoi
Eir Aoi (藍井 エイル Aoi Eiru, født 30. november 1988 ) er en japansk sanger fra Sapporo på Hokkaido. Hun lager musikk for SME Records.
Biografi
Aois fjerde singel, «Cobalt Sky», kom ut 26. juni 2013. Hennes femte singel, «Sirius», kom 13. november 2013 og ble brukt som åpningssang i animeserien Kill la Kill. En av hennes andre sanger, «Sanbika», ble også brukt gjennomgående gjennom den serien. Aois sjette singel, «Niji no Oto» (虹の音) ble gitt ut 1. januar 2014, og ble brukt i spesialversjonen av Sword Art Online, kalt Sword Art Online: Extra Edition. Hennes syvende singel, «Ignite» kom 20. august 2014 og ble brukt som den første åpningssangen i den andre sesongen av Sword Art Online, kalt Sword Art Online II. Hennes åttende singel, «Tsunagaru Omoi» kom ut 12. november 2014 og ble brukt som åpningssang iTBS-showet Rank Okoku. Hennes niende singel, «Genesis» ble hadde premieredato 18. februar 2015 og ble brukt som outrosang i den andre sesongen av animeserien Aldnoah Zero. Hennes tiende singel, «Lapis Lazuli» ble utgitt 22. april 2015 og ble brukt som outrosang i animeserien The Heroic Legend of Arslan. Hennes tolvte digitale singel, «Cynthis no Hikari», kom ut 25. mars 2015 og ble brukt som åpningssang i videospillet Sword Art Online: Lost Song. Hennes tredje album, D'Azur, ble utgitt 24. juni 2015, mens hennes ellevte singel, «Shoegazer», kom 28. oktober 2015.
Somatidiopsis
Somatidiopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Parmenini er ganske små, brunlige trebukker. Antennene er vanligvis omtrent så lange som kroppen. Dekkvingene er ovale uten markerte "skuldre". Beina er forholdsvis korte og kraftige.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Talorchestia sulensoni
Talorchestia sulensoni er en art i slekten Talorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
Chappell Nunataks
Chappell Nunataks er en gruppe nunataker («spisse fjelltopper») 3 nautiske mil vest for den sentrale delen av Cobham Range. De ble navnsatt av geolog-gruppen fra New Zealand (1964–65) etter J. Chappell, en geolog på ekspedisjonen.
Jack Lillo
Jack Lillo (født 25. april 1915, død 25. mai 1996) er en tidligere norsk friidrettsutøver som representerte Torshaug IF.
Den engelske Lods
Den engelske Lods er et episk dikt, eller en versroman, av den norske forfatteren Henrik Wergeland, først utgitt i 1844.
Forfatteren opptrer selv i fortellingen, og møter fortellingens hovedpersoner: losen John Johnson, hans kone Mary Ann, sønnen Francis og hans kjæreste Anna. Fortellingen er et romantisk melodrama med trekk av den gotiske romanen: udødelig kjærlighet, en ond lord som forpurrer kjærligheten, adskillelse, ulykkelig død, og flere andre «træf» fra skjebnens side. Etter adskillelse, gjenforening og de to unges død finner John og Mary Ann alders hvile i Hardanger.
Fortellingens ytre rammefortelling, med dikterjegets reise til England, har bakgrunn i en reise Wergeland gjorde til England i 1831. Boken er en av de få utgivelser fra Wergeland som ble en kommersiell suksess i hans egen tid
Henrik Wergeland og Den engelske Lods
Under et besøk i Portsmouth i 1831 fikk han se admiral Horatio Nelsons skip «HMS Victory» og dette inspirerte ham til å skrive Den engelske Lods
Anna Hahner
Anna Hahner (født 20. november 1989) er en tysk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 81 i maratonløpet.
STS-61-B
STS-61-B (Space Transportation System 61-B) var den andre romferden med romferja Atlantis. Romferja ble sendt opp 26. november 1985 fra John F. Kennedy Space Center i Florida og returnerte til jorda 3. desember samme år. Hovedmålet med turen var å sette kommunikasjonssatellittene Morelos-B, AUSSAT-2 og SATCOM KU-2 i bane rundt jorda.
Ombord på romferja var sju astronauter, deriblant Rodolfo Neri Vela, som med det ble den første meksikaneren i verdensrommet.
Turkmenistan under Sommer-OL 2016
Turkmenistan deltok under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, Brasil i perioden 5. – 21. august 2016.
Rodolfo Neri Vela
Rodolfo Neri Vela (født 19. februar 1952 i Chilpancingo i Guerrero) er en meksikansk tidligere astronaut og ingeniør. I 1985 ble han den første meksikaneren og den andre latinamerikaneren i verdensrommet, da han deltok på romferjeoppdraget STS-61-B, som var et samarbeid mellom det meksikanske kommunikasjons- og transportdepartementet og NASA. Oppdraget varte fra 26. november til 3. desember.
Neri har en doktorgrad i elektromagnetisk stråling fra University of Birmingham.
Før frosten
Før frosten er en dansk dramafilm fra 2019, regissert av Michael Noer.
Handling
I Danmark på 1800-tallet opplever en bonde en veldig dårlig høst, og får dermed ikke nok mat til å mette familien sin.
Priser
Jesper Christensen vant Bodilprisen for beste mannlige hovedrolle i 2020 for rollen som Jens og Louize Nissen Robertprisen for årets kostymedesigner samme år.
Darren
Darren er et engelsk mannsnavn med usikker opprinnelse. Navnet er vanlig blant annet i Irland.
Etymologi
Darren har usikker opprinnelse. Det kan være en engelsk form av irske Darragh eller Dáire, «eik». Det kan også være en variant av Darrell, som har opprinnelse i det franske etternavnet D'Arielle, «fra Arielle». Darren er også et walisisk ord for «kant» og brukes i flere walisiske stedsnavn.
Andre former av navnet er blant annet Daren, Darin, Daryn, Darian og Darrin.
Utbredelse
Darren var et populært mannsnavn i England i 1970- og 1980-årene.
Konklave
Ordet konklave kommer fra latin con + clave, «med nøkkel», på grunn av tradisjonen om at man isolerer kardinalene fra omverdenen inntil de har valgt en pave. Den første gangen dette skjedde, i 1241 skal kardinalene bokstavelig talt ha blitt låst inne i Det sixtinske kapell av den romerske senatoren Matteo Rosso Orsini; de brukte lang tid på å bestemme seg, og til slutt ble de låst inne med beskjed om at de ikke fikk slippe ut før de hadde valgt en ny pave. Man regner allikevel konklavenes historie tilbake til 1061, da det ved valget av Aleksander II for første gang var bare kardinalene som hadde stemmerett; selv om det ikke var snakk om innlåsing frem til 1241 var reglene rundt valget i all hovedsak de samme fra 1061.
Darren
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Konklave
Se også
&
Lisa Hahner
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 82 i maratonløpet.
Solanum quitoense
Solanum quitoense, kjent som naranjilla («småappelsin») i Costa Rica, Panama og Ecuador, og som lulo (fra quechua) i Colombia, er en staude i søtvierfamilien. Den stammer opprinnelig fra nordvestlige Sør-Amerika, og er nå også utbredt i sørlige Mellom-Amerika.
Frukta, eller bæret, som har oransje skall, er spiselig, og benyttes særlig mye til jus. Smaken er sitrusaktig.
Planta har avlange hjerte- eller ovalforma blader som kan bli opptil 45 cm lange.
Inhalasjonsveiledning
Inhalasjonsveiledning er en gratis tjeneste i apotek for dem som har astma eller KOLS og bruker inhalasjonsmedisin, det vil si å ta medisiner ved bruk av inhalator. Målet med opplæringstjenesten er at de som bruker inhalasjonsmedisin skal lære seg å bruke inhalatoren på riktig måte.
Bakgrunn
Tjenesten er opprettet etter forslag til statsbudsjettet for 2016 der det ble foreslått at pasienter med astma eller KOLS skulle få veiledning i bruk av inhalasjonsmedisin av farmasøyter på apoteket. Tjenesten skal være betalt og finansieres av det offentlige.
I budsjettproposisjonen fra Helse- og omsorgsdepartementet stod det: «Det er dokumentert at over 50 pst. av pasientene med astma/kols bruker medisinene feil. Det foreslås å innføre en prøveordning med en utvidet veiledningstjeneste til denne pasientgruppen (teknisk inhalasjonsveiledning). En veiledning i hvordan inhalasjonsmedisinene skal brukes, foreslås gjennomført av farmasøyter som jobber i apotek, og kan f.eks. tilbys førstegangsbrukere. Målsettingen er å bedre behandlingstilbudet ved å forebygge feilbruk og bedre etterlevelsen av behandlingen. (...) Det er i dag rundt 400,000 brukere av inhalasjonslegemidler, hvorav 150,000 nye brukere hvert år».
== Beskrivelse av tjenesten ==
Det er enten pasienten selv som etterspør tjenesten eller legen. Det kan også være at behovet for denne veiledningstjenesten avdekkes av ansatte i apotek.
Tadsjikistan under Sommer-OL 2016
Tadsjikistan deltok under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, Brasil i perioden 5. – 21. august 2016. Den tadsjikiske troppen bestod av syv utøvere som deltok i fire ulike idrettsgrener; boksing, friidrett, judo og svømming. Dette var sjette gangen Tadsjikistan deltok i et sommer-OL siden landet ble selvstendig fra Sovjetunionen. Sleggekasteren Dilshod Nazarov var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Héctor García Molina
Héctor García Molina (født 1954 i Monterrey i Nuevo León, død 2019) var en meksikansk informatiker.
Tadsjikistan under Sommer-OL 2016
Dilshod Nazarov tok Tadsjikistans aller første gullmedalje i olympiske leker, da han vant herrenes finale i sleggekast.
Héctor García Molina
Han var direktør for Departementet for informatikk ved Stanford University, hvor han underviste blant annet Larry Page og Sergey Brin, som seinere grunnla Google, samt Leonard Bosack og Sandra Lerner, grunnleggerne av Cisco Systems.
García hadde en doktorgrad i informatikk fra 1979 fra samme universitet. Han ble tildelt en rekke priser for arbeida sine.
Jutulhogget (andre betydninger)
Jutulhogget kan vise til:
Tünde Szabó
Tünde Szabó (født 8. februar 1989) er en ungarsk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton.
Hun representerte Ungarn under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 83 i maratonløpet.
Hermann Wilker
Hermann Wilker (født 24. juli 1874, død 28. desember 1941) var en tysk roer som deltok under De olympiske leker i 1900 i Paris og 1912 i Stockholm.
Wilker ble olympisk mester i roing under OL i 1912 i Stockholm. Han vant firer med styrmann sammen med roerne Otto Fickeisen, Albert Arnheiter og Rudolf Fickeisen. Mannskapet representerte Ludwigshafener Ruderverein. Wilker hadde tolv år tidligere vunnet en olympisk bronsemedalje i samme klasse.
Talorchestia tucurauna
Talorchestia tucurauna er en art i slekten Talorchestia innenfor tangloppefamilien av ordenen Senticaudata, som inngår i gruppen av amfipoder.
USA-mesterskapet i friidrett 2022
USA-mesterskapet i friidrett 2022 var det nasjonale mesterskapet i friidrett for utøvere fra USA.
Mesterskapet fungerte også som uttakningsstevne for VM i friidrett 2022.
Referanser
<References />
Otto Fickeisen
Otto Fickeisen (født 24. desember 1879, død 15. desember 1963) var en tysk roer som deltok under de olympiske leker i 1900 i Paris og 1912 i Stockholm.
Fickeisen ble olympisk mester i roing under OL 1912 i Stockholm. Han vant firer med styrmann sammen med roerne Hermann Wilker, Albert Arnheiter og Rudolf Fickeisen. Mannskapet representerte Ludwigshafener Ruderverein. Fickeisen hadde tolv år tidligere vunnet en olympisk bronsemedalje i samme klasse.
Ejler Allert
Ejler Arild Emil Allert (født 27. november 1881, død 25. mars 1959) var en dansk roer som deltok i OL 1912 i Stockholm.
Allert ble olympisk mester i roing under OL 1912 i Stockholm. Han vant firer med styrmann inriggers sammen med Jørgen Hansen, Carl Møller, Carl Pedersen og Poul Hartmann (styrmann). Mannskapet representerte Nykjøbings paa Falster.
Clifton Sunada
Han representerte USA under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i omspillet.
Franck Chambilly
Franck Chambilly (født 3. september 1970) er en fransk judoka.
Fjordgaarden Mo
Fjordgaarden Mo er et hotell i Mo i Rana i Rana kommune på Helgeland i Nordland. Hotellet befinner seg i Søndre gate 9. Det ligger ved sjøsiden ut mot Ranfjorden, 500 meter fra Mo i Rana stasjon.
Franck Chambilly
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i omspillet.
Baugur Group
Baugur Group er et islandsk investeringsselskap. Dagens konsern har sitt utspring i dagligvarekjeden Bónus, som ble dannet i 1989 av Jón Ásgeir Jóhannesson og faren Jóhannes Jónsson. Bare tre år senere var Bonus den største matvarekjeden på Island og Færøyene.
Fjordgaarden Mo
Hotellet het tidligere Fjordgården hotell og ble da drevet som en egen avdeling av Rica Meyergården hotell. Hotellet ble bygd på 1990-tallet.
Baugur Group
Etter en sammenslåing med et annen kjede i 1993 ble det det dannet et risikokapitalselskap, Baugur. Baugur ble notert på den islandske børsen ICEX i 1998. Den utenlandske veksten skjøt fart, først og fremst gjennom investeringer i Storbritannia. I 2003 ble Baugur, som nå hadde fått navnet Baugur Group, ut fra børsen.
Fjordgaarden Mo
Hotellet var opprinnelig sesongåpent i månedene mai-august, og ble mye brukt av bussturister fra EU-land.
Baugur Group
I dag har Baugur eierandeler i flere hel- eller deleide selskap, blant andre Debenhams, Topshop og Keops.
Baugur Group ble begjært konkurs 4. februar 2009.
Fjordgaarden Mo
Spiserestauranten bordsetter 120 gjester
Heteropalpini
Heteropalpini er en gruppe av biller som tilhører familien Disteniidae, ofte plassert som en underfamilie av trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstorew (8-20 millimeter) trebukker.
Levevis
Som andre trebukker lever larvene av de fleste artene i død ved. De voksne billene er oftest nattaktive.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i den nordlige delen av Sør-Amerika.
Prince Royce
Geoffrey Royce Rojas (født 11. mai 1989 i The Bronx i New York), best kjent under artistnavnet Prince Royce, er en singer-songwriter fra USA. De fleste sangene hans er på spansk og tilhører sjangerne bachata, pop og R&B. Han debuterte som sanger i 2009.
Freden i Novgorod
Freden i Novgorod var en fredsavtale som ble inngått 2. april 1557, og som avsluttet den store russiske krig mellom Sverige under Gustav Vasa og Russland under Ivan den grusomme. Vilkåret var at våpenhvilen mellom landene skulle gjelde i 40 år og at en regulering av grensedragningen mellom landene, basert på Nöteborgstraktaten, skulle gjennomføres.