cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Høyenergipartikler
Høyenergipartikler er en fellesbetegnelse for høyhastighets ioniserte partikler som skapes under ekstreme forhold på f.eks. sola. Det kan være rester av en plasmastrøm som eksploderer ut i en stråle med plasma. Den blir raskt innhentet av solas tyngdekraft og danner en høy bue kjent som en solerupsjon. Buen er vanligvis så høy at man kunne puttet jorda inn og allikevel ha masse plass på begge sider. Høyenergipartiklenene er restene erupsjonen som ikke ble fanget av solas tyngdekraft. Sola sender ut ioniserte partikler mot jorda med hastigheter nær lysets. De fleste blir avledet av jordas magnetosfære, men rundt polene er magnetfeltet lavt og partiklene kolliderer med partikler i stratosfæren og danner det kjente aurora borealis og aurora australis (nord-lys og sør-lys).
Uten magnetosfæren ville partiklene revet vekk atmosfæren vår. Høyenergipartikler består hovedsakelig av hydrogenkjerner som kastes ut fra sola gjennom solerupsjoner.
Campaign for Real Ale
CAMRA (eller Campaign for Real Ale (Kampanjen for Real Ale)) er en uavhengig, frivillig, forbrukerorganisasjon i Storbritannia, med hovedmål å promotere real ale og de tradisjonelle britiske pubene. Organisasjonen ble grunnlagt i 1971 og har sterke bånd til britisk kulturarv, og har over 185 000 medlemmer (juni 2016). Medlemsfordelene inkluderer et månedlig nyhetsbrev og fri inngang til CAMRA-organiserte ølfestivaler.
CAMRAs kampanjemål er promotering av små bedrifter, reformere lisenslovgivingen og redusere skatt på øl. De prøver også å arbeide for utbredelsen av mindre vanlige øltyper og lignende drikker, som for eksempel:
CAMRA gir også ut Good Beer Guide, en årlig bok guide til anbefalte puber som serverer real ale og register over bryggerier i Storbritannia.
Tjalling Koopmans
Tjalling Charles Koopmans (født 28. august 1910 i 's-Graveland i Nederland, død 26. februar 1985 i New Haven i Connecticut i USA) var en nederlandsk økonom. Han ble i 1975 tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel sammen med Leonid Kantorovich for deres bidrag til feltet ressursfordeling, spesielt for deres teori angående optimal bruk av ressurser. .
Koopmans flyttet til USA i 1940. Der arbeidet han for en stund for en etat i Washington D.C.. Etter en stund reiste han til Chicago hvor han ble en del av forskningslaben ved Cowles Commission for Research in Economics som var tilknyttet University of Chicago. I 1946 ble han amerikansk statsborger i USA. I 1955 beynte han som professor ved Yale University der han jobbet med optimal vekst og aktivitetsanalyse.
Koopmans' tidlige arbeid med Hartree–Fock–teorien er assosiert til Koopmans' teorem, som er velkjent innen kvantekjemi. Koopmans ble tildelt Nobelprisen (sammen med Leonid Kantorovich) for hans bidrag til feltet om ressursfordeling, spesielt teorien om optimal bruk av ressurser. Arbeidet som førte til tildelingen fokuserte på aktivitetsanalyser, studiet av samspillet mellom «input» og «output» i produksjonen og forholdet mellom økonomisk effektivitet og pris.
Tanja Torbergsen
Tanja Birgitte Torbergsen (født 3. mai 1966, gift Bergersen) er en norsk tidligere skøyteløper. Som aktiv representerte hun flere skøyteklubber, Ishavsbyen Skøyteklubb og senere Oslo Idrettslag, hvor hun tilbrakte flere sesonger i begge klubbene. Hun startet riktignok i Tromsø Skøyteklubb som ung og var også en sesong innom Ask Skøyteklubb. I barneårene var hun innom IL i BUL Tromsø i friidrettsgruppa.
Christopher L. Smith
Christopher L. Smith (født 15. mars 1970 i Fort Lauderdale i Florida i USA er en tidligere kongressrepresentant for Det demokratiske parti i Floridas delstatskongress.
Tanja Torbergsen
Torbergsen vant sprint-NM i 1984, og tok bronse i 1987, hun har også en bronse i fra stafett-NM i 1988.
Christopher L. Smith
Han var senator i delstatssenatet valgt fra 31. distrikt 2012–2014 (var da minoritetsleder i delstatssenatet) og gjenvalgt for perioden 2014–2016. I perioden 2008–2010 var han valgt fra 29. distrikt som omfattet deler av Broward og Palm Beach counties og gjenvalgt 2010–2012 fra 29. distrikt.
Lady Lovely Locks
Leketøy-serien
Dukkene ble produsert fra 1987 til 1989. Dukkene består av forskjellige karakterer. Alle, bortsett fra prinsen, har langt hår. De fleste dukkene kom med tre-fire pixietails. Disse var små dyr med en lang, fargerik hale. Pixietailene kunne brukes enten i håret til dukkene, eller til barna. I tillegg til de faste karakterene finnes det andre dyr og lekesett.
Dukkene
Originale Lady Lovely Locks
Karakterer:
Tilbehør:
Klær:
Enchanted Island Collection:
Dyr:
Sparkle Pretty Collection
Palace Pets:
Tegnefilm
Tegnefilmene begynte i 1987, samtidig med leketøyslinjen. Lady Lovely Locks er prinsesse i kongeriket Lovely Locks. Hun og vennene har som oppgave å holde kongeriket trygt. Blant karakterene i serien finner vi Lady Lovely Locks, Maiden Fair Hair, Maiden Curly Crown, Pixietails, Prince Strong Heart, Shining Glory, Silky Pup og Silky Mane. De onde karakterene er Duchess Raven Waves, Hair Ball og Comb Gnomes. Serien ble produsert av franske og japanske tegnere som også produserte Rainbow Brite, Jem og andre tegnefilmer på 80-tallet.
Hi-Tops gav ut fem Lady Lovely Locks-filmer på 80-tallet. I det siste har det kommet nye videoer på markedet. De er en del av et DVD-sett som heter "Girls Rule Vol.1." Dvd-en inneholder "Jem, Rainbow Brite og Lady Lovely Locks". Flere episoder er også tilgjengelige på DVD i "Biggest DVD Ever"-serien for Lady Lovely Locks. To episoder har aldri blitt vist, bortsett fra på den australske VHS-versjonen. Filmene skal også ha blitt gitt ut på norsk.
Episodene er:
Bøker
Det ble også gitt ut et lite antall bøker, i tillegg til leketøyet og tegnefilmene. Blant disse er "An Enchanting Fairy-Tale Adventure", "For the Love of Lovely Locks", "Lady Lovely Locks Original Story" (1987), "Silkypup Saves the Day", "Silkypup's Butterfly Adventure" (1987) og "The Golden Ball". Bøkene skal også ha blitt gitt ut på norsk.
Populær-kultur
I den 8. episoden "Killer Queen" av "That 70s Show" sier karakteren Randy: "Donna, Hyde har allerede gitt meg et kallenavn. Det er Mrs. Lady-Lovely-Locks." Dette er en anakronisme, siden Lady Lovely Locks-linjen ikke ble produsert før i 1987.
Transmission
Transmission er et dataprogram som kan brukes for å behandle torrentfiler, primært utviklet for Linux og Mac OS. Programmet baserer seg på et p2p-system for å distribuere filer over nettverk. Programmet et såkalt open sourceprogram, som vil si at kildekoden til programmet er tilgjengelig for alle.
Selv om det er mye snakk rundt dette med piratkopiering og torrent, er denne type fildeling også brukt i lovlig sammenheng (eks. deling av linux-distribusjoner).
.pro
.pro (professional) er et generisk toppnivådomene på internett. Det ble opprettet i 2002 og drives av Registry Services Corporation. Formålet med domenet var å signalisere til nettbesøkende at innehaveren av nettstedet er en kvalifisert utøver av sin profesjon, men .pro har til nå ikke oppnått noen særlig popularitet.
.pro-domener er svært dyre sammenlignet med andre domener. Profesjonelle kvalifikasjoner må verifiseres, og domenet koster USD350, med et engangs registreringsgebyr på USD100.
.pro har tre andrenivå-domener: .law.pro, .med.pro, og .cpa.pro, reservert henholdsvis for advokater, leger, og autoriserte revisorer (certified public accountant). Registrering direkte på andre nivå ble senere også tillatt, med visse regler og restriksjoner.
Registreringer behandles av akkrediterte registrarer.
Noen registrarer har utnyttet et smutthull som gjør at .pro-domener kan registreres på vegne av en tredjeperson, så lenge det finnes en nominell registrant med korrekte kvalifikasjoner. På denne måten ble .pro-registrering uten restriksjoner tilbudt ved å benytte kvalifikasjonene til noen med tilknytning til registraren.
Eksterne lenker
Toppdomän
Krus
Krus er et drikkekar som brukes til varme drikker som kaffe og te eller kalde drikker som øl eller saft. Gamle krus ble skåret i tre eller bein eller forma av leire, mens de fleste moderne krus er laget av keramiske materialer. Krus kan variere i størrelse og kan romme fra ca. 0,1 til 5 liter. På norsk brukes betegnelsen krus om tre forskjellige typer drikkekar: 1. Om drikkekar som er laget av glass, keramikk, metall, papp eller plast og med hank i sida, og uten tilhørende skål. Slike krus brukes ofte i mindre formelle sammenhenger til kaffe eller te. Kaffe- eller tekoppen brukes derimot i mer formelle sammenhenger som for eksempel i selskap der skåla forhindrer søl på duken. Kruset har gjerne større volum enn koppen og kan også være godt å varme hendene på.
2. Om drikkekar med lokk og hank, der korpus er laget av glass eller keramikk. Krus brukes også i dag om tilsvarende drikkekar av tre eller metall, men disse kalles helst kanne eller drikkekanne.
3. Om begerformet drikkekar av keramikk uten hank.
Gods of War
Gods of War er det tiende studioalbumet til heavy metal-bandet Manowar. Det ble gitt ut i 2007.
Real ale
Real ale (cask ale) er en betegnelse på upasteurisert og ufiltrert øl av overgjæret type. Begrepet ble innført på 70-tallet i Storbritannia av CAMRA, som kjempet for å hindre at real ale skulle dø ut i Storbritannia. I real ale er gjæret ikke filtrert ut, og derfor fortsatt levende til stede i ølet ved tapping på flaske eller tønne. Gjæringsprosessen fortsetter således etter tappingen på flaske eller fat, og gjør at smaken fortsetter å utvikle seg etter tappingen. Slik øl holder seg også som regel lenger på flaske enn hva tilfellet er med pasteurisert øl.
Real ale skal serveres fra cask (hvis det altså ikke kommer på flaske), og inneholder således kun kullsyre som oppstår under gjæringen. Norsk industriøl finnes kun på keg, og øl servert på cask er i dag svært sjeldent i Norge.
Referanser
Cask ale
Tysklands opprustning i 1930-årene
Tysklands opprustning i 1930-årene innebar en massiv utvidelse av Tysklands hær, marine og flyvåpen i tidsperioden mellom nazistenes maktovertagelse i januar 1933 og starten på andre verdenskrig 1. september 1939. Opprustningen omfattet både mannskap og materiell. Opprustningen av Wehrmacht, som ble grunnlagt i 1935 som overordnet organisasjon for hæren (Heer), marinen (Kriegsmarine) og flyvåpenet (Luftwaffe) var en integrert del av den nasjonalsosialistiske politikken, og var for Hitler den viktigste forutsetningen for gjenerobring av Det tyske rikets stormaktsstatus.
Som resultat av den energisk gjennomførte gjenopprustningen, som hadde fundamentet sitt lagt allerede i Weimarrepublikken, oppstod det med Wehrmacht en sterk militær maktfaktor på det europeiske fastlandet, men på grunn av en ineffektiv rustningsorganisasjon og mangelen på en enhetlig opprustningsplan lyktes det ikke å skape det nødvendige grunnlaget for en opprustning i dybden som kunne understøtte en lengrevarende krig. I direkte sammenheng med opprustningen oppstod myndigheten for fireårsplanen, som utover å stå for selve opprustningen også hadde til oppgave å ruste opp industrien slik at den understøtte en krigsøkonomi. I løpet av syv år ble det skapt en vernemakt på 4,5 millioner mann av den i Versaillestraktaten fastlagte hæren på 100,000 mann. Men på grunn av det rasende tempoet som opprustningen foregikk under, var den imidlertid svekket av betydelige mangler hva angikk kvaliteten av materiell og personell.
Utgangssituasjonen i Weimarrepublikken
Nederlaget i første verdenskrig og den herav følgende Versaillestraktaten styrte fullstendig tankegangen i Reichswehr. De pålagte drastiske nedskjæringene ble ikke godtatt av politikerne og størsteparten av befolkningen, så den traktatmessige fastlagte hæren på 100,000 mann i syv infanteridivisjoner ble av hærledelsen ansett for å være en overgangsløsning og for å være grunnlag for en større hær som ikke var underlagt traktatmessige begrensninger. For at nå dette målet var ledelsen av Reichswehr villig til å overtrede betingelsene i Versaillestraktaten og anvende illegale midler – fortrinnsvis ved utrustning av såkalte innbyggervern med militært utstyr, tillatelse av De sorte riksvern (Schwarze Reichswehr) og militært samarbeid med Sovjetunionen (Rapalloavtalen) for å tilegne seg grunnleggende taktisk og teknisk kunnskap. Frem til starten av 1930-årene forble omfanget og den militære verdien av disse tiltakene, såvel personelt som materielt, forholdsvis liten.
Første opprustningsprogram
Avskjedigelsen av Hans von Seeckt som sjef for hæren i oktober 1926 og den langsomme erkjennelsen i hærledelsen av at kun et samarbeid med lovgivningsmakten kunne gi politisk ryggdekning av den ønskede opprustningen, betydde et skifte i forholdet mellom Reichswehr og den av hæren skeptisk betraktede riksregjeringen. Dermed meddelte Reichswehrminister Geßler regjeringen i november 1926 at den hittil gjennomførte hemmeligholdelsen overfor statens ledelse ville bli opgitt og at de fremover ville bli informert om de frem til da iverksatte opprustningstiltakene. På grunn av den følgelig aksepterte politiske kontrollen med Reichswehr var regjeringen under rikskansler Wilhelm Marx og hans sosialdemokratiske etterfølger Hermann Müller parat til å finansiere de fortsatt hemmeligeholdte rustningstiltakene. Deretter ble det Første opprustningsprogrammet godkjent av hærsjefen etter to års forarbeid, og 18. oktober ble det bevilget av regjeringen. Målet for dette programmet, som for første gang samlet hærens alle materielle opprustningsplaner i et femårig program, var å sikre utstyr og ammunisjon til en hær på 16 divisjoner, begrenset lageroppbygging og tiltak til styrkning av industrikapasiteten i tilfelle en mobilisering skulle finne sted. Dette målet skulle nås frem mot 1932 og det skulle brukes 350 millioner Reichsmark fra et hemmelig fond. Målt i forhold til de samlede bevilgningene til Reichswehr i størrelsesordenen 726,5 millioner RM (=8,6 % av statsbudsjettet) virket de 70 millioner RM som dermed var til rådighet årlig, forholdsvis beskjedne, men det må betraktes som en nyskapelse i den tyske hærs historie at de komplekse forholdene omkring fremstillingen av bestemte former for militært utstyr i et moderne program målrettet ble avstemt etter hverandre i en samlet plan.
Andre opprustningsprogram
I januar 1928 tiltrådte Groener posten som Reichswehrminister og herved kom det mer dynamikk i opprustningsanstrengelsene, ettersom han var en mann med den nødvendige politiske, militære og økonomiske kompetansen. Med henblikk på en ytterligere utbygging av Reichswehr ble ”Zweite Rüstungsprogramm” ferdiggjort tidlig i 1932, og det dannet senere det innledende grunnlaget for opprustningen i Det tredje riket. Med et budsjett på 484 millioner RM skulle det skapes grunnlag for en hær på 21 divisjoner med utstyr, våpen og ammunisjon og det skulle bygges lagre til seks ukers krig. Det ble for første gang satt av 110 millioner RM til Luftwaffe, som skulle bestå av i alt 150 fly. Under inntrykk av de vanskelige økonomiske forholdene var det en langfristet plan som dekket perioden fra april 1933 til mars 1938. I november ble planen endret, og etter endringen var tanken at det tidlig i 1938 skulle være i alt 570,000 mann med våpen. Da det var snakk om et maksimalt antall rustningstiltak og da det av den grunn også var snakk om et stramt kalkulert program, viste det seg å være ytterst ømfintlig overfor endringene i de økonomiske forholdene som følge av Depresjonen, så Groener ble tvunget til å be om ytterligere 1 milliarder RM fordelt over fem år fra regjeringen. Situasjonen ble mer vanskeliggjort av at noen rustningsvirksomheter forlangte høye priser for på denne måten å redde seg igjennom krigen. Som følge av kravene i Versaillestraktaten var det ikke mange våpenfabrikker og de hadde derfor monopollignende forhold, som for eksempel Borsig eller Simson. Når man ser tilbake på rustningspolitikken i Weimarrepublikken står det klart at en langfristet og omfattende rustningsplanlegging ikke først oppstod ved nazistenes maktovertagelse, men allerede ble grunnlagt ved det første og andre rustningsprogrammet.
Endring av rustningspolitikken i Det tredje riket
Med Adolf Hitlers maktovertagelse skjedde det en radikal endring av militærpolitikken. Groeners retningslinje, som gikk ut på at det utelukkende var de politiske synspunktene vedrørende oppgavene for et flersidig sikkerhetssystem innenfor rammene av Reichswehr som skulle tilgodeses, ble raskt forlatt til fordel for den tanken som hadde eksistert siden Reichswehrs opprettelse; at militæret skulle ha en fremtredende rolle i samfunnet. Et tegn på militærets nye stilling var det at den nye Reichwehrministeren, general Werner von Blomberg, ble tatt i ed den 30. januar før resten av regjeringen. Særlig sigende var Hitlers tiltredelsestale overfor representantene for Reichswehr 3. februar 1933, hvor han straks meddelte at hans politikk alene handlet om å gjenvinne den politiske makten og at forutsetningen fra nå av var en oppbygging av Wehrmacht. Opprustningen av Reichwehr, som Hitler betegnet som statens viktigste innretning, fikk høyeste prioritet.
Status over opprustningen etter maktovertagelsen
Et memorandum til Blomberg fra mars 1933 i anledning av Westerplatte-affæren betegnet den daværende militære situasjonen som «håpløs». Hæren manglet mannskapsreserver, utstyr og frem for alt ammunisjon. Riktignok kunne det påregnes at det avsluttede forarbeidet til den andre opprustningsplanen snart ville gi synlige resultater, men i mars 1933 var ingen av de mange tiltakene i planen blitt gjennomført. Reichsmarine rådet ikke engang over de skipene som det var berettiget til ifølge Versaillestraktaten. Innenfor de lette skipsklassene var grensen nesten nådd, men av de tillatte seks lommeslagskipene (eufemistisk kalt Panzerschiffe; panserskip) var kun tre i ordre og ingen var ennå ferdiggjort. Det ennå ikke eksisterende Luftwaffe bestod av tre "reklameskvadroner", som kun var utrustet med et mindre antall sivile flymaskiner. På daværende tidspunkt hadde Reichwehr kun i ubetydelig grad overskredet personellrammene i Versaillestraktaten.
Utenrikspolitiske faktorer
På grunn av den uavklarte utenrikspolitiske situasjonen avholdt rikskansleren seg fra offisielle bekjentgjørelser av konkrete opprustningstiltak, siden man ikke ville risikere militær intervensjon fra Frankrike eller Polen og gjerne ville se resultatet av nedrustningskonferansen i Genève. Hitler var (i motsetning til Blomberg og Neurath) ikke fullstendig avvisende overfor et positivt resultat av konferansen for derved å unngå utenrikspolitisk isolasjon, men det ble ikke til en grunnleggende overenskomst, ettersom de fremlagte kompromissforslagene ikke inneholdt forbedringer i den tyske delegasjonens øyne. Den 14. oktober 1933 erklærte uttreden av Folkeforbundet og nedrustningskonferansen det endelige bruddet med Groeners kollektive sikkerhetssystem og markerte skiftet til Blombergs foretrukne politikk om å bero på militær styrke alene.
Opprustning av hæren
For rustningstiltakene i året 1933 gjaldt fortsatt det andre opprustningsprogrammet. Da man ville i gang med det samme, begynte man straks en indirekte opprustning i form av vidtgående forbedringer av den militære infrastrukturen og en oppbygging av virksomheter som ble eid av hæren. Et klart brudd på Versaillestraktaten foregikk i det skjulte, noe som spesielt dreide seg om en intensiv støtte fra militæret til oppbygging av en våpenindustri. På denne måten ble det i det sentrale Tyskland grunnlagt og understøttet utallige opprustningsvirksomheter. Innen 1934 hadde 18 store fabrikker, som f.eks. Bochumer Verein i Hannover, Borsig i Berlin og Krupp-Gruson i Magdeburg begynt våpenproduksjon.
Opprustningsprogrammer
Mot årets slutt endret de politiske rammene seg: utenrikspolitisk etter at den britiske og den franske regjeringen hadde avfunnet seg med Tysklands uttreden av Folkeforbundet, og innenrikspolitisk fordi Reichswehr kun kunne imøtegå konkurransen fra SA ved selv å vokse. Det langfristede planleggingsprogrammet fra 1932 forekom ikke lengre Reichswehr tidssvarende, så i desember 1933 besluttet man å utvide hæren til 300,000 mann. Programmet som var lik det fra 18. desember 1933 ble underskrevet av sjefen for troppekontoret, generalløytnant Ludwig Beck, og gikk ut på at det frem til mars 1938 skulle bygges opp en hær som i fredstid bestod av 21 divisjoner, og som ved mobilisering kunne bli til 63 divisjoner.
Tidlig i 1934 presset Hitler på for en hurtigere gjennomføring av desemberprogrammet, hvorved han lå på linje med Beck som var av den oppfattelse at tyngdepunktet i oppbyggingen måtte ligge i de første to årene, også hvis dette betydde en opprustning i dybden frem for Hitlers foretrukne opprustning i bredden. På grunn av det organisatoriske fundamentet fra det andre opprustningsprogrammet nådde Reichswehr uten større problemer opp på 180,000 mann i begynnelsen av 1934. De 21 divisjonene bestod stort sett kun av kadrer og hadde langt fra oppnådd sine fulle personelle og materielle styrker, ettersom utvidelsen av hæren fulgte et skjema om at hver divisjon skulle stille opp to nye divisjoner. Således var det av de planlagte 189 infanteribataljonene kun oppstilt 109 og de to panserbataljonene hadde kun tolv stridsvogner. Hæren hadde kun forsyninger nok til seks ukers krig. Ved planspill regnet man fra den tredje krigsmåneden med et fall i forsyningene til få prosent og den mulige krigsproduksjonen av ammunisjon til kun 50 %.
Juliprogrammet 1935
Siden det til forsvar mot et mulig fransk angrep skulle stå ti innsatsklare divisjoner ved grensen, og ettersom disse kadrene av den grunn ikke kunne brukes ved utbyggingen av hæren, forhøyet hærens ledelse opprustningsmålet til 30-36 divisjoner. Med Hitlers proklamasjon om vernehøyhet (tysk: Wehrhoheit, "Gesetz über den Aufbau der Wehrmacht") den 16. mars 1935 ble fredshærens styrke nå fastsatt til 36 divisjoner. Med den samtidige bekjentgjørelsen om "Vernepliktsloven" ble nå også formelt de siste begrensningene fra Versaillestraktaten avskaffet, og innføringen av den alminnelige verneplikten fra 1. oktober 1935 bekjentgjort. Herved hadde Hitler innfridd et løfte til generalene fra 1933. I juli ble generalstabens utarbeidede planer godkjent, og fra den tid og frem til 1. oktober 1939 skulle det skje en utvidelse av hærens styrke til omkring 700,000 mann (bestående av 33 infanteri- og 3 panserdivisjoner). For første gang ble det også stilt opp konkrete tall for krigshæren, som skulle vokse fra 28 divisjoner i april 1936 til 49 i 1939 og endelig til 63 divisjoner i 1941.
Guantánamo (andre betydninger)
Guantánamo kan vise til
Tysklands opprustning i 1930-årene
Det endelige opprustningsprogrammet
I 1936 ble det til slutt bestemt en endelig opprustningsplan med det såkalte augustprogrammet. Tross reduksjonen i antallet av infanteridivisjoner betydde utkastet en styrkning i forhold til juliprogrammet fra 1935, siden tanken om styrkning av angrepskraften ble tilgodesett med oppstilling av tre lette divisjoner og fire motoriserte infanteridivisjoner. Den frem til da mindre synlige krigshæren skulle bestå av 102 divisjoner, som fortrinnsvis omfattet 72 infanteridivisjoner pluss 21 landevernsdivisjoner og sammen med sterke korpstropper nå opp på en samlet mannskapsstyrke på 3,6 millioner mann. Dermed overgikk man på bare syv år den 40-årige oppbyggingsprosessen av den keiserlige hæren, som ved krigsutbruddet i 1914 hadde rådet over 2,1 millioner mann.
Økonomiske problemer
Tilgangen til materiell kunne imidlertid på ingen måte holde følge med den enorme veksten i personellet. En opprustning i dette tempoet måtte en eller annen gang føre til økonomiske problemer, som det dog ikke ble tatt hensyn til av verken militærledelsen eller den politiske ledelsen. De nasjonaløkonomiske konsekvensene av denne raske opprustning, den umåtelige fortsettende økonomiske belastningen og de herav følgende sosiale følgene hadde ingen betydning for hærledelsen og ble i foredrag og memoranda kun omtalt i forbifarten eller ikke i det hele tatt.
Således betydde minimumsanskaffelsesordrene, som industrien også etter høydepunktet av opprustningen skulle effektuere, at det i fremtiden ville oppstå uholdbare tilstander, noe som blant annet kan legges merke til ved at fra 1942 ville disse postene utgjøre mer enn driften av hæren (se oversikten over). De forrykte konsekvensene av minimumsanskaffelsen ville vise seg senest fra 1940, hvor man regnet med en årlig tilvekst i maskingevær på 36,000 som det ikke ville være bruk for.
Fra 1936 skjedde det løpende omdisponeringer og dermed en oppbremsing av opprustningen da mangelen på råstoffer ble til en prekær faktor. Således er det ikke noe tilfeldig at det var i denne perioden at Hitlers fireårsplan ble til. Dette programmets fokusering på utnyttelse av alle hjemlige råstoffkilder og utbygging av en industri til fremstilling av erstatningsprodukter - fortrinnsvis syntetisk gummi og syntetisk bensin - uten å ta hensyn til rentabiliteten og den dermed forbundne målsetningen om å gjøre ervervslivet krigsdyktig, må ses i sammenheng med hærens augustprogram. De økonomiske problemene ble imidlertid ikke løst herved. Således kunne allerede i 1937 kun 50 % av hærens behov for kobber dekkes, noe som fikk hærens øverstbefalende til å meddele at en betydelig del av den ammunisjonen som skulle produseres i 1939 ville bli utlevert uten O-ringer og tennsats. Utover knapphet på metaller var det også mangel på råstål fra 1937, hvilket førte til rasjonering av jern og stål. Følgelig kunne det i dette året i stedet for de 750,000 tonn stål månedlig som hæren krevde kun leveres 300,000 tonn. En ytterligere skarp kamp om fordelingen oppstod etter Hitlers ordre til Organisation Todt om å utbygge Siegfriedlinjen uten å ta hensyn til den økonomiske situasjonen. Knappheten på stål førte i desember 1938 til at Reichswirtschaftsministeren innførte en stopp for alle ordrer på stålbarrer og –plater til industrien, hvorved det oppstod graverende forsinkelser på leveringene av våpen, utstyr og ammunisjon. Heeresamt og generalstaben tok deretter konsekvensen og meddelte at størstedelen av krigshæren først kunne klargjøres den 1. april 1941 og at de ønskede ammunisjonsbeholdningene først ville kunne nås 1. april 1942. Hitler hadde imidlertid ikke blikket rettet mot lageroppbygging og krevde et enda høyere tempo i opprustningen, noe som i april 1939 fikk hærledelsen til å meddele at 34 infanteridivisjoner hadde så godt som ingen våpen og utrustning og at reservehæren kun hadde 10 % av de nødvendige geværene og maskingeværene samt at det samlede ammunisjonslageret hadde falt fra seks ukers kamp til 15 dagers kamp. Den gjennomførte opprustningen i bredden tillot følgelig ikke fremstilling av lagre, så den ønskede oppbyggingen av reservemateriell kunne ikke gjennomføres.
Opprustning av marinen
I likhet med hærens opprustning tok opprustningen av marinen sitt utgangspunkt i det andre opprustningsprogrammet, hvorved det også her fra 1933 først ble anvendt midler på infrastruktur, slik som utbygging av kystforsvarsanleggene, havnene, verftene og egne våpenvirksomheter. I 1933 var det ingen klar målsetning for utbyggingen av marinen fordi man ville avvente resultatet av nedrustningskonferansen i Genève og fordi Hitler i begynnelsen var en hard motstander av en maritimt rettet tysk politikk og en anstrengt utbygging av marinen, da han derved ønsket å få til en utligning av Storbritannia. Ved sin første samtale med marinesjefen Erich Raeder tidlig i 1933 gjentok Hitler sine politiske retningslinjer:«aldri flere kamper mot England.» Imidlertid så det ut til at Raeder hadde overbevist rikskansleren om nytten av marinen i forbindelse med makt- og forbundspolitikken, for Hitler endret senere mening og var ikke lenger motstander av en opprustning til sjøs. Marinens innledende krigsspill ble gjennomført ikke bare for å forhindre Frankrike i å trenge inn i Østersjøen, men også for å avskjære landets sjøveier gjennom en aktiv sjøkrigsføring i Atlanterhavet. Derfor var det allerede med i de to opprustningsprogrammene og i planen til Reichswehrs marine å oppnå paritet med Frankrike.
Planer for skipsbygging
I begynnelsen av 1934 ble ordrene på panserskipene D og E med økt tonnasje (senere kjent som Gneisenau og Scharnhorst) samt fire jagere avgitt. Etter å ha forlatt nedrustningskonferansen tok marinens ledelse heller ikke lenger hensyn til Versaillestraktatens begrensninger, noe som førte til en ny plan for skipsbygging i mars. Denne inkluderte bygging av åtte panserskip, tre hangarskip, 18 kryssere, 48 jagere og 72 ubåter, og skulle gjennomføres frem til 1949. Mot slutten av 1934 ble det innenfor rammene av denne planen avgitt ordre om bygging av de tunge krysserne Blücher og Admiral Hipper samt fem jagere. Samtidig ble planene om det første store slagskipet - Bismarck - lagt frem, slik at man kunne regne med at byggingen herav kunne starte i sommeren 1936. Med disse byggeordrene ble rammene fra Versaillestraktaten brutt, noe som dog ikke fikk konsekvenser siden dette kunne holdes hemmelig for offentligheten.
I den etterfølgende tiden kom det til alvorlige stridigheter innenfor marinens ledelse, men også mellom denne, utenriksministeriet og Hitler over detaljene i planene for skipsbygging og den politiske målsetningen. Det hele endte med at dette programmet langt ifra kunne realiseres frem til krigsutbruddet. Spesielt et så langfristet opprustningsprogram som byggingen av skip viste seg følsomt overfor kortfristede endringer i planene. I januar 1935 understreket Hitler at på grunn av det forventede utenrikspolitiske trykket som følge av folkeavstemningen i Saar skulle tempoet i opprustningen settes i været, noe som fikk marinens ledelse til å bestille ytterligere fem jagere og fremskynde byggestart for Flugzeugträger A (senere kalt Graf Zeppelin) til 1. april 1935, selv om det enda ikke var truffet beslutning om de viktigste dimensjonene på dette skipet. Denne forhastede planen lot seg ikke gjennomføre og først 16. november ble Flugzeugträger A og søsterskipet Flugzeugträger B satt i ordre; men til slutt ble ingen av de to skipene ferdiggjort. Den tysk-britiske marineavtalen som ble underskrevet 18. juni, og som marineledelsen under alle omstendigheter bare betraktet som foreløpig, betydde ikke noe tap for marinen, ettersom den i stedet for de nåværende 144,000 tonn nå kunne utvides til 520,000 tonn. Men dette kunne dog ikke utnyttes siden verftskapasiteten allerede var fullt utnyttet, hvilket medførte at ytterligere ordre ikke kunne mottas av verftene.
Bygging av ubåter
Også politikken vedrørende bygging av ubåter forble uklar. Lederen av ubåtforsvaret Karl Dönitz krevde at man konsentrerte seg om bygging av Type VII, en ubåt på 750 tonn som var kjennetegnet ved å ha stor slagstyrke i forhold til sin størrelse. Men i marineledelsen hadde man større operasjoner for øye, og som et kompromiss ga Raeder dermed ordre om bygging av syv båter av typen Type VII og fire båter av den større Type IX samt åtte båter av de små Type II-ubåtene. Byggepolitikken som ikke var bestemt av verken militære eller politiske mål, men av de eksisterende økonomiske mulighetene, avslørte seg blant annet ved at det i 1937 ble gitt ordre på ytterligere åtte små Type II ubåter, kun fordi det overraskende nok var ledig verftskapasitet. Ved krigens utbrudd var det 46 ubåter til rådighet hvorav kun halvparten var egnet til operasjoner til sjøs.
Montevizija
Montevizija, tidligere MontenegroSong, er en årlig musikkonkurranse arrangert av kringkasteren RTCG i Montenegro. Vinneren får representere Montenegro i Eurovision Song Contest. Konkurransen tok over for sangkonkurransen Montevizija (2005–2006) som fungerte som semifinale til staten Serbia og Montenegros nasjonale finale.
Tysklands opprustning i 1930-årene
Skipsbyggingsplanen fra 1937
Hitlers forsøk på tilnærmelse til Storbritannia for å få frie hender mot øst, hadde ikke den ønskede suksessen, og i 1937 ble Storbritannia for første gang sett på som en mulig motstander i de studiene som ble utført av marinens operasjonsavdeling. Det ble det tatt hensyn til i Raeders utvidede byggeprogram fra 21. desember 1937, som ikke kun omfattet nybygging av seks slagskip men også tilføyelse av to til de to allerede påbegynte hangarskipene. Denne planen ble på grunn av den anspente økonomiske situasjonen ikke til noe. I 1937 kunne det ikke igangsettes bygging av et eneste krigsskip. Overfor de høytsvevende planene tok bestanden av skip seg ved årets slutt temmelig beskjeden ut. Marinen bestod av tre panserskip, seks lette kryssere, syv jagere og tolv torpedobåter.
Montevizija
Da Montenegro ble suveren stat, omdøpte kringkasteren RTCG konkurransen til MontenegroSong. Konkurransen ble holdt tre år på rad, fra 2007 til 2009, før landet trakk seg fra konkurransen i 2010 og 2011. Fra 2012 til 2017 valgte RTCG landets bidrag internt. Den første internt valgte kandidaten var Rambo Amadeus.
Tysklands opprustning i 1930-årene
Økonomiske problemer
I likhet med de andre to forsvarsgrenene var også marinen underkastet problemet med knappheten på stål. I tillegg disse forsyningsvanskelighetene var det også organisatoriske problemer som viste seg ved at marinen ganske sikkert etter Hitlers konferanse med sjefene for de ulike forsvarsgrenene den 5. november 1937 hadde blitt tildelt en forhøyelse av den månedlige kvoten på stål fra 45,000 til 70,000 tonn, men at verftene slett ikke var i stand til å arbeide med disse mengdene. I april 1938 lå forbruket på kun 53,000 tonn. Enda vanskeligere viste spørsmålet om arbeidskraft seg å være, fordi mangelen på personell i slutten av 1938 kunne bare delvis dekkes av de forordnede tjenesteforpliktelsene i juli, mens det økte behovet for arbeidskraft til byggingen av slagskipene i 1939 slett ikke kunne dekkes. Dessuten betydde boligmangel for verftsarbeiderne og de voksende tjenesteforpliktelsene et dårlig arbeidsmiljø.
Montevizija
I 2018 gjenoppsto konkurransen under sitt opprinnelige navn, Montevizija.
Tysklands opprustning i 1930-årene
Økonomiske problemer
Den samlede byggingen av skip slepte seg avsted på grunn av manglende forsyninger av stål og andre metaller, foruten den tydelige mangelen på fagkyndige. En oppstilling som ble laget til Raeder, viste at siden byggestarten lå forsinkelsene på samtlige skip på omkring 12 måneder, i verste fall på hele på 22 måneder, selv om det ble investert enorme pengesummer i skipsbyggingen:
Selv om det i 1939 ble brukt over tolv ganger større bevilgninger kunne verftene som følge av den pålagte pausen av Versaillestraktaten ikke uten videre kompensere av den grunn. De stod overfor de store problemene ved bygging av krigsskip og måtte først høste tidkrevende erfaringer. Følgelig tok det Deutsche Werke i Kiel nesten fem år å bygge den tunge krysseren Blücher, fra ordren ble mottatt til skipet kunne tas i bruk. Den lette krysseren Karlsruhe tok det 3½ år å bygge og selv en jager tok nesten tre år. Som et ekstremt eksempel kan panserskipet Deutschland nevnes, som det tok nesten ti år å bygge.
Opprustning av Luftwaffe
Ingen andre tyske forsvarsgrener gjennomførte en så rivende utvikling som Luftwaffe, som fra Versaillestraktatens totalforbud vokste til 4,000 fly ved fronten ved krigens utbrudd. Det skyldtes i begynnelsen at det ikke hadde stivnede tradisjoner som skulle følges og på grunn av den politiske vekten som dets sjef, Hermann Göring, kunne bidra med. Opprustningen i luften var også basert på fundamentet i det andre opprustningsprogrammet fra sommeren 1932. I dette programmet ble det regnet med opprettelse av rene utdannelsesenheter i 1933/34 og frem til 1937 med oppbygging av 21 skvadroner med 150 kampfly (78 rekognoseringsfly, 54 jagerfly og 18 bombefly). De startvanskelighetene som Luftwaffe måtte slåss med ses ikke kun ved at det ikke hadde en organisasjonsstruktur å falle tilbake på, men også ved at den personkretsen som var knyttet til militær luftfart var særdeles begrenset. Således var det i 1933 kun 76 offiserer i Reichsluftfahrtministerium og de flygende enhetene bestod av tre kamuflerte "reklameskvadroner", som hadde blitt opprettet i 1930 og utelukkende var utrustet med biplaner. I starten stod det 550 kvalifiserte flyoffiserer til rådighet, hvorav 220 var utdannet i Lipetsk i Sovjetunionen.
Montevizija
Montevizija
I denne perioden var Montenegro en del av staten Serbia og Montenegro. Montevizija fungert dermed som en semifinale til Serbia og Montenegros felles, nasjonale finale. Bandet No Name vant fellesuttaket i 2005 og representerte Serbia og Montenegro i Eurovision Song Contest samme år. Året etter trakk Serbia og Montenegro seg fra Eurovision Song Contest, og landet opphørte samme år å eksistere.
Tysklands opprustning i 1930-årene
Opprustning i luften
Det tidligste memorandumet om de grunnleggende spørsmålene innenfor luftkrigføringen var Die deutsche Luftflotte av direktøren for Lufthansa, Dr. Robert Knauss, som i mai 1933 ble forelagt viseministeren i Reichluftfartministerium. Knauss gikk ut fra at Tysklands stormaktsstilling bare kunne etableres ved en øyeblikkelig utbygging av en flåte av bombefly og hevdet at byggingen av to panserkryssere under de nåværende maktforholdene ikke ville endre noe, men at man for de samme pengene kunne bygge 400 bombefly, noe som ville utgjøre et godt avskrekkningsmiddel (opprinnelig overfor Frankrike og Polen). Tross Milchs uttalte enighet med memorandumet ble teoriene kun uvelkomment medtatt i det første offisielle programmet for opprustning i luften fra juni 1933, som inntil slutten av 1935 forutså oppstilling av 600 kampfly i 51 skvadroner. Tyngdepunktet lå ganske entydig i den planlagte oppstillingen av 27 bombeskvadroner, men allikevel bestod bombeflyflåten verken av Knauss' ønskede flytyper og likeledes ble den ønskede størrelsesorden nådd, for i stedet for de 400 bombeflyene han forlangte skulle kun 250 være klare til innsats i siste del av 1935. Et tidligere formulert program med i alt 1,000 fly i året 1934 ble ansett for å være urealistisk, siden det oversteg produksjonskapasiteten.
Montevizija
MontenegroSong
Denne sangkonkurransen var Montenegros første uttak til Eurovision Song Contest som suveren stat.
Tysklands opprustning i 1930-årene
Programmet for opprustning av flyvåpenet fra 1934
Tross erkjennelse av viktigheten av en strategisk luftkrig ble tyngdepunktet allerede tidlig lagt på et taktisk flyvåpen, fordi man trodde at man med tomotors bombefly kunne motstå et eventuelt angrep fra de mulige motstanderne Frankrike og Polen. Ettersom kapasiteten samtidig umuliggjorde produksjon av store og middelstore bombefly, var en ny opprustningsplan nødvendig. Som følge av denne situasjonen ble et nytt produksjonsprogram vedtatt den 1. juli 1934, som for en pris på 10,5 mrd. RM rommet anskaffelse av 17,015 fly av alle typer frem til mars 1938. Planen omfattet i alt 5,112 kampfly:
Det store antallet skolefly gjorde det tydelig at Luftwaffes ledelse på dette tidspunktet fortsatt la stor vekt på utdannelse og konsolidering av forsvarsgrenen. I den første fasen skulle det frem mot slutten av 1935 bygges rundt 4,000 fly, noe som svarte til en firedobling av produksjonen på kort tid. I slutten av 1934 var det allerede levert drøyt 2 000 fly, noe som betydde at man var kun 6 % bak i forhold til planen og at industriplanleggerne i luftfartsministeriet hadde prestert et mesterstykke i planleggingen. På tidspunktet hvor Hitler presenterte Luftwaffe for offentligheten i mars 1935 rådet Luftwaffe over ca. 2 000 fly, herav 800 kampfly. Tross det var man også i luftfartsministeriet klar over at det i de fleste tilfeller dreide seg om gamle modeller. De 270 inntil videre utleverte bombeflyene var derfor kommandofly av typen Ju 52 og Do 11. De 100 jagerflyene var dobbeltdekkere av typen Ar 64 og Ar 65. Sjefen for utviklingsavdelingen i luftfartsministeriet major Wolfram von Richthofen, uttrykte den daværende holdningen nøyaktig idet han uttalte «det noenlunde brukbare er bedre enn ingenting.» De nye mellomdistansebombeflyene Do 17, He 111 og Ju 87 hadde ennå en til dels langvarig utviklingsfase foran seg. I starten var det flaskehalsproblemer ved fremstillingen av motorer, siden det kun var Junkers som hadde deltatt i videreutviklingen i 1920-årene og virksomhetene Daimler-Benz og BMW først måtte samle erfaringer. Følgelig kom det frem til midten av 1936 til flere utvidelsesprogrammer som hadde til formål å gjennomføre teknologiskiftet uten at det av den grunn gikk ut over produksjonskapasiteten. Industrien viste seg å være forholdsvis fleksibel og forandringene kunne gjennomføres fullt ut i løpet av 1937.
Den endrede opprustningen fra 1936
Tross vanskelighetene som fulgte av den raske oppbyggingen var årene 1933 til 1936 preget av et effektivt samarbeid mellom de ledende personene i luftfartsministeriet, fordi Göring som bekledte et utall av poster, lot sine kompetente medarbeidere Erhard Milch, Wilhelm Wimmer og Walther Wever stort sett få frie hender. I tillegg var den hittidige opprustningen preget av en fornuftig planlegging, som i motsetning til de andre to forsvarsgrenene tok hensyn til de økonomiske faktorene. Tross det at tyngden lå på de taktiske bombeflyene ble betydningen av de strategiske bruksområdene ikke oversett, fordi Wever erklærte allerede i 1935 som sjef for Luftkommandoamt at Luftwaffes oppgaver lå i offensiven mot «fiendens kampkraft, altså mot det fiendtlige flyvåpenet og derpå den fiendtlige hærens kraftkilder» og utarbeidet derfor retningslinjer for den videre utviklingen av et strategisk bombefly.
Göring erkjente mistroisk sine overordnede offiserers suksess, men da Wevers døde 3. juni 1936 begynte en ny æra i Luftwaffe. Göring blandet seg heretter mer i sakene og begynte å spille de tre øverste Luftwaffe-offiserene ut imot hverandre. Som etterfølger for Wevers utpekte han generalløytnant Kesselring, som sjef for Luftwaffes forvaltningskontor var ekspert i organisasjonsspørsmål, men i den nye posten som sjef for generalstaben (inntil 2. juni 1937 Luftkommandoamt), var han ikke noe heldig valg. Samtidig ble generalstaben nå direkte underlagt Göring. Dermed ble Milchs oppgave som stedfortredende øverstkommanderende for Luftwaffe i det daglige arbeidet i praksis avsluttet, da han heretter kun tok over fra Göring i faktiske nødstilfeller. Den største feiltagelsen var utskiftningen av sjefen for det tekniske kontoret, general Wimmer med Görings tidligere flygerkamerat Ernst Udet, som senere til og med ble forfremmet til Generalluftzeugmeister. Udet hadde ganske vist stor erfaring med å fly, men hadde verken tekniske eller organisatoriske evner. På det tekniske området kom det nå innimellom til graverende endringer. Utviklingen av et strategisk bombefly ble satt i annen rekke og det ble heretter lagt vekt på evnen til å fungere som stupbombere, hvorved Udet forventet å oppnå en større treffsikkerhet. Den groteske konsekvensen var at fremtidige bombefly skulle kunne fungere som stupbombere, således også det tunge He 177 og det lovende Ju 88. De påbegynte overveielsene fra 1937 over en moderniseringsfase som skulle gjennomføres frem til 1940, hvor de daværende typene slik som He 111, Do 17 og Ju 86 skulle erstattes av forbedrede typer ble ikke til noe. Dette fordi det ville bety et graverende inngrep i den bestående serieproduksjonen og fordi man regnet med at omstillingen av fabrikkene ville ta opp til ni måneder å gjennomføre. For å forenkle de etter hans mening kompliserte produksjonsprosessene fikk Udet den idéen at man skulle bygge en enhetscelle med en enhetsmotor, noe som i betraktning av de forskjelligartede anvendelsene i luftkrigføringen og farten i den tekniske utviklingen var en tanke fjernt fra virkeligheten.
Konsentrert program for opprustning i luften
Etter det Hitler oppfattet som et nederlag i Münchenforliket bekjentgjorde Göring den 14. oktober 1938 selv med de internasjonale spenningene tatt i betraktning, at det skulle gjennomføres et enormt opprustningsprogram som skulle føre til en femdobling av Luftwaffes størrelse. I denne sammenheng snakket han om en generalmobilisering av de økonomiske ressursene, uten å komme inn på hvordan dette nøyaktig skulle foregå. Etter denne proklamasjonen fremla Luftwaffes generalstab i slutten av oktober et "Konsentrert program for opprustning i luften", som omfattet økning av flystyrkene til 20,000 fly frem til tidlig i 1942 med følgende fordeling:
Selv om Luftwaffes ledelse hovedsakelig regnet med å yte støtte til hæren og beskyttelse av det hjemlige luftrommet, ble den strategiske luftkrigskomponenten ikke fullstendig oversett, siden opprustningsplanen inneholdt utbygging av fire eskadrer med omkring 500 langdistansebombefly av typen He 177, men de utilfredsstillende motorene, den uavklarte brennstoffsituasjonen og fullt utnyttede produksjonskapasiteten tillot ikke en produksjon og dermed ikke en oppstilling av en strategisk luftflåte.
Økonomiske problemer
Den aktuelle råstoffsituasjonen gjorde et på den måten utopisk program uaktuelt fra begynnelsen. Følgelig kom selv det tekniske kontoret til den konklusjonen at en slik produksjonsstigning ikke kunne gjennomføres og at man for å kunne oppretholde en slik luftflåtes kampevne under en tenkt krig i 1941 hadde behov for flybrennstoff i så store mengder at en oppfylling av de nødvendige - ikke eksisterende - lagertankene ville kreve import av 85 % av den på daværende tidspunkt eksisterende produksjonen av flybensin på verdensmarkedet. Utover den inkompetente ledelsen kom det nå også til den vanlige knappheten på råstoffer. Følgelig kunne kun en tredjedel av stålbehovet dekkes allerede i 1937, til tross for forbedring av forsyningssituasjonen på grunn av at Göring var befullmektiget i fireårsplanen, og det kom til en produksjonsnedgang i 1938. Den politiske ledelsens forsøk på å overvinde den daværende stagnasjonen med alt for store utfordringer, måtte gi bakslag ved en så komplisert sak som opprustning i luften. Som et eksempel kan den forhastede utdannelsen til personellet nevnes, hvorved alene fra mai 1939 til krigens start 281 piloter mistet livet og 76 ble alvorlig skadet. De endrede politiske betingelsene hadde også en negativ innflytelse. Storbritannia så ut til å bli en ny motstander, som man frem for alt ikke var teknisk forberedt på. Den manglende utdannelsen av besetningene i de spesielle betingelsene som en innsats mot De britiske øyer ville medføre, den lille rekkevidden og forholdsvis beskjedne kampstyrken av de stående taktiske bombefly til rådighet, tydet på at man ikke i tilstrekkelig grad var forberedt på en slik kamp og utfordring.
Således hadde den frem for alt i Storbritannia mistroisk betraktede oppbyggingen av Luftwaffe frembragt en internasjonal risiko, som selv Luftwaffe ikke mer kunne klare.