cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volga-1 kraftverk
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1949, og første byggetrinn stod ferdig i 1952. Kraftverket har senere blitt utvidet og fornyet ved en rekke anledninger.
Jonas Ramus (historiker)
Norriges Kongers Historie ble utgitt i København av Peter Nørwig, som to år senere slo seg ned i Bergen som byens første privilegerte boktrykker. Ludvig Holberg, som nettopp hadde fått utgitt Peder Paars, var trolig den som beveget Nørwig til å utgi denne krøniken, som er spekket med underlige hendelser og spekulasjoner som sammensveiser bibelsk, gresk-romersk og norrøn mytologi, med historikere fra antikken til hans egen tid for å konstruere genealogier fra Odin/Odyssevs og den mytiske kong Nor til Harald Hårfagre.
Ramus og kona Anna skal ha fått mange barn, men de fleste døde tidlig. Sønnen Daniel Ramus etterfulgte faren som sogneprest til Norderhov fra 1717, da faren var blitt syk.
Margaret av Anjou
Margaret av Anjou (fransk: Marguerite, født 23. mars 1430, død 25. august 1482) var dronning av England ved å bli gift med Henrik VI av England fra 1445 til 1461, og på nytt fra 1470 og til 1471. Margaret ble født i hertugdømmet Lorraine inn i huset Valois-Anjou som den nest eldste datteren til René I av Napoli, konge av Napoli og hertug av Lorraine, og Isabella, hertuginne av Lorraine.
Hun var en av fremste figurene i en rekke av dynastiske borgerkriger kjent som rosekrigene og ved tider ledet hun personlig den ene parten, huset Lancaster. Grunnet hennes ektemanns jevnlige utbrudd av sinnssykdom, styrte Margaret kongeriket i hans sted. Det var hun som innkalte til et storråd i mai 1455 som ekskluderte fraksjonen til huset York ledet av Richard Plantagenet, 3. hertug av York, og således tente den gnisten som utløste innbyrdeskrigen som varte i mer enn 30 år, desimerte den gamle adelen i England, og bidro til at tusenvis av menn ble drept, inkludert hennes egen og eneste sønn, Edward av Westminster, prins av Wales, i slaget ved Tewkesbury i 1471.
Margaret ble tatt til fange av seirende yorkister etter lancasternes nederlag ved Tewkesbury. I 1475 ble hun kjøpt fri av sin fetter, kong Ludvig XI av Frankrike. Hun ble sendt til Frankrike, og bodde der som en fattig slektning av den franske kongen til hun døde der, 52 år gammel. Hun er gravlagt i katedralen i Angers. Hun var en modig forkjemper for rettighetene til sin sønn og ektemann, men var politisk uklok og skadet deres sak ved å skaffe utenlandsk hjelp på bekostningen av engelske interesser.
Tidlig liv og ekteskap
Margaret ble født den 23. mars 1430 ved Pont-à-Mousson i Lorraine, et len i Det tysk-romerske rike øst for Frankrike styrt av en undergrein av de franske kongene, huset Valois-Anjou. Margaret var den nest eldste datteren av René I av Napoli, konge av Napoli, og Isabella, hertuginne av Lorraine. Hun hadde fem brødre og fire søstre, foruten også tre halvsøsken fra hennes fars forhold med sine elskerinner. Hennes far, populært kjent som «den gode kong René» var hertug av Lorraine og av Anjou og ble titulert som konge av Napoli, Sicilia og Jerusalem; han har blitt beskrevet som «en mann med mange kroner, men ingen kongedømmer». Margaret ble døpt i Toul i Lorraine, og i omsorgen til hennes fars gamle barnepike Theophanie la Magine tilbrakte hun de første årene ved festningen Tarascon ved elven Rhône i Provence i sørlige Frankrike, og i den gamle kongelige palasset ved Capua i nærheten av Napoli i kongedømmet Sicilia. Hennes mor tok seg av hennes utdannelse og kan ha arrangert for henne å bli undervist av den lærde Antoine de la Sale, som også underviste hennes brødre. I barndommen var hun kjent som «la petite créature».
Det ble diskuterte flere ekteskapskandidater for Margaret, og i 1439 ble det innledet forhandlinger om å gifte henne til den engelske kongen i det håp om at det ville avslutte den lange og kostbare krigen mellom England og Frankrike. Den engelske forhandleren var William de la Pole, 1. hertug av Suffolk. Da hun var kun fjorten år ble hun formelt forlovet til Henrik VI, konge av England, som var åtte år eldre. Suffolk kom til Frankrike med et stort følge for å eskortere Margaret til England. Hun ble fraktet til England og den 23. april 1445 ble de viet i en privat seremoni av biskopen av Salisbury ved Titchfield Abbey i Hampshire, ikke langt fra Southampton. Den 28. mai ble hun ønsket velkomment til London med stor overdådighet og to dager senere, den 30. mai, ble hun kronet ved Westminster Abbey av John Stafford, erkebiskop av Canterbury. Hun var da 15 år gammel, og ble beskrevet som vakker og i tillegg som «allerede en kvinne: lidenskapelig og stolt og viljesterk.»
På denne tiden gjorde Henrik krav på også den franske tronen og kontrollerte samtidig store deler av Frankrike. Henriks onkel, kong Karl VII av Frankrike, gikk med på ekteskapet med Margaret til sin rival på det vilkår at han ikke måtte gi den sedvanlige medgiften og isteden mottok landområdene Maine og Anjou fra England. Den engelske regjering, som fryktet en negativ reaksjon, holdt disse vilkårene hemmelig for den engelske offentligheten. De som forventet gjenopptagelse av de engelske kravene på franske territorier trodde at hun allerede forsto at hennes plikt var å beskytte interessene til den engelske kronen. Hun synes å fulgt ledelsen til mor, som kjempet for å etablere sin ektemanns krav på kongedømmet Napoli og fra sin bestemor på farssiden Yolande av Aragón som styrte Anjou «med en manns hånd», holdt provinsen i orden og holdt engelske unna. Ved eksempelet til sine kvinnelige slektninger og med hennes egen personlighet synes hun helt i stand å bli «kronens forkjemper».
Fødselen av en sønn
I de første årene av ekteskapet var det et godt forhold mellom Margaret og Henrik. Derimot gikk det neppe lenge før hun begynte å forstå at henne fromme og fredelige ektemann var svak og ubesluttsom. Margaret var på bortimot det meste det motsatte av sin forsiktige ektemann, som var mest interessert i religion og ikke i militære saker, og oppfylte således ikke de forventninger man hadde til en myndig middelalderkonge. Han hadde styrt siden han var kun noen få måneder gammel, og alle hans handlinger var kontrollert av regenter. Den virkelige makten bak tronen var hertugen av Suffolk og en del andre adelsmann. Margaret støttet seg på Suffolk, og hertugen og hans hustru ble hennes nærmeste venner og rådgivere, og hun støttet dermed hans politikk. Det førte til spenninger og motsetninger ved hoffet. På toppet av dette førte Henriks fromhet og sin avhengighet til sin skriftefar til at han unngikk enhver seksuell kontakt med Margaret, og hun ble ikke gravid i løpet av de første åtte årene av ekteskapet. At dronningen ikke kunne frambringe et barn må ha vært et tung press på henne. Våren 1453 besøkte hun «Our Lady of Walsingham», et valfartssted og en helligdommen for jomfru Maria i Walsingham i Norfolk som det var antatt ga støtte til ufruktbare kvinner. Kort tid etter var hun sikker på å ha blitt gravid. Da han ble gift med Margaret var hans mentale helse allerede ustabil og da det utenkelige skjedde, at hun ble gravid og senere da deres eneste sønn, Edward av Westminster, prins av Wales, ble født den 13. oktober 1453, fikk Edvard fullstendig sammenbrudd og gikk inn i en dyp katatonisk tilstand. Det gikk rykter om at han var ute av stand til å avle et barn og at den nye prinsen av Wales var resultatet av et utenomekteskapelig forhold. En samtidig ballade skrevet av yorkist refererer til «fals heryres fostered» og selv pave Pius II skal ha sagt at Margaret og «de som har besudlet kongens kammer» hadde overtatt styringen av landet. Samtiden var derimot forsiktig med å spekulere i en mulig barnefar, men senere historikere har vært mindre forsiktige, blant har Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset, eller James Butler, 5. jarl av Ormond, begge faste støttespillere av dronningen, blitt pekt på, men det er ingen bevis på at andre enn Henrik VI var prinsens far.
Margaret var av fransk opprinnelse og sympatier. Hun var også intelligent og hadde utseendet med seg, men var også viljesterk, sta, bydende, og manglet de forsonlige trekk som hennes vanskelig posisjon krevde, noe som bidro til at hun ikke ble populær. Hun var en dyktig administrator og var sjenerøs mot sine tjenere. Hun gikk til messe jevnlig og ga til mange veldedighetssaker. Hun bidro til å bedre Englands ullhandel ved å få over dyktige håndverkere fra Flandern. Hun innførte også veving av silke i England ved å tiltrekke seg utenlandske arbeidere. Hun ble beskytter av et laug kalt Søsterskapet av silkekvinner som var basert i Spitalfields i London. Hun delte også sin ektemanns kjærlighet til lærdom og støttet opprettelsen av Queens' College ved Universitetet i Cambridge ved et charter i 1448, og som derfor har navn etter henne. Hennes heraldiske våpenskjold er også grunnlaget for lærestedets våpenskjold.
Elizabeth Woodville, født omtrentlig 1437, senere dronning av England som framtidig hustru av hennes ektemanns rival, kong Edvard IV av England, skal etter sigende ha tjenestegjort for Margaret som terne ved hoffet (maid of honour) hos dronning, men bevisene er for sparsomme til at historikerne har etablert dette absolutt sikkerhet: flere kvinner ved hoffet hadde navnet Elizabeth eller Isabella Grey. Elizabeth Woodville giftet seg med sin første ektemann, John Grey av Groby, en gang rundt 1452.
Fiendskap mellom Margaret og hertugen av York
Etter å ha trukket seg tilbake fra London for å bo i overdådige tilstand ved Greenwich, var Margaret opptatt av å ta seg av sin unge sønn og viste ingen tegn på politisk vilje før hun trodde at hennes ektemann var truet av å bli avsatt av den ambisiøse Richard Plantagenet, 3. hertug av York, som hadde blitt utpekt som regent mens Henrik var mentalt ufør fra 1453 og til 1454. Hertugen var en troverdig fordringshaver til den engelske tronen og ved slutten av hans regenttid var det mange mektige adelige og slektninger som var forberedt til å støtte hans krav. Hertugen av York var mektig og dominerende mens Henriks egne rådgivere var korrupte. Kongen selv var tillitsfull, føyelig og i økende grad ustabil mens Margaret var både trassig og ikke særlig populær, samtidig fast bestemt på å holde fast på tronen til fordel for hennes avkom. Dog er det minst en forsker som har identifisert kilden til huset Lancasters påfølgende fall ikke så mye som huset Yorks ambisjoner som Margarets dårlig bedømte fiendskap mot York og hennes egen altfor store overbærenhet med upopulære allierte. Dronningen var uansett en mektig kraft i politikken og kong Henrik var som kitt i hendene hennes når hun ønsket å noe gjort.
Margarets biograf Helen Maurer er imidlertid uenig med at tidligere historikere har datert fiendenskapet mellom dronningen og York til den tiden da han ble regent. Hun mener at det gjensidige fiendskapet oppsto rundt to år senere i 1455 i kjølvannet av det første slaget ved St. Albans da Margaret oppfattet ham som å utfordre kongens autoritet. Maurer baserer denne konklusjonen på en skjønnsom undersøkelse av Margarets mønster i å overrekke gaver; det avslører at Margaret var omsorgsfull i å demonstrere at hun favoriserte både York og Somerset likt tidlig på 1450-tallet. Maurer hevder også at Margaret synes å ha akseptert York som regent og mener at det er ingen betydelige bevis som støtter en langvarig tro på at hun var ansvarlig for at yorkistene ble ekskludert fra det store rådet som fulgte Henriks mentale bedring (se nedenfor).
Den avdøde historikeren Paul Murray Kendall, som er åpenbart fiendtlig innstilt til Margaret, har på den andre siden holdt fast ved at dronningens allierte Somerset og William de la Pole, daværende jarl av Suffolk, ikke hadde noen vanskeligheter i å overtale henne om at York, til da en av Henriks meste tillitsfulle rådgivere, var ansvarlig for at hun var upopulær og allerede for mektig til at han kunne bli stolt på. Margaret ikke bare overbeviste Henrik om å tilbakekalle York fra hans posisjon som guvernør i Frankrike og isteden forvise ham til Irland, hun forsøkte også flere ganger å få ham myrdet på hans reiser til og fra Irland, en gang i 1449 og på nytt i 1450. Somerset og Suffolks felles ansvar for den hemmelige overgivelsen av den franske provinsen Maine i 1448, og det påfølgende tapet av resten av Normandie i 1449 opprørte det engelske hoffet og førte til opptøyer, opprør av adelen, og på opprop for arrestasjon og henrettelse av de to ansvarlige. Hva som også fremmet det uforsonlige fiendskapet mellom Margaret og York var hans popularitet i underhuset. Richard av York kom trygt tilbake fra Irland i 1450, konfronterte kongen og ble igjen installert som den fremste rådgiveren. Kort tid etter ble Henrik enig om å sammenkalle parlamentet for ta opp reformer. Da parlamentet kom sammen kunne ikke kravene ha vært mer uakseptable for Margaret: ikke bare ble både Somerset og Suffolk anklaget for kriminell vanstyre av de franske affærer og undergrave rettferdigheten, men Suffolk (nå en hertug) ble også anklaget for at han hadde misledet kongen mot hertugen av York. Reformkravene krevde at York ble anerkjent som kongens fremste rådgiver, og underhusets ordstyrer, kanskje mer inderlig enn klokt, foreslo til og med at hertugen av York ble anerkjent som arving til tronen. Imidlertid greide Margaret i løpet av de neste månedene igjen å få kontrollen over kongen, parlamentet ble oppløst, den uforsiktige ordstyreren ble kastet i fengsel, og Richard av York trakk seg skyndsomt tilbake til Wales.
I 1457 ble England på nytt i opprør da det ble oppdaget at Pierre de Brézé, en mektig fransk general og en tilhenger av Margaret, hadde gått i land på den engelske kysten og brent ned byen Sandwich. Som leder av en fransk styrke på 4000 menn fra Honfleur, hadde han dratt fordel av kaoset i England. Borgermesteren, John Drury, ble drept i dette angrepet. Det ble deretter etablert tradisjonen, som eksisterer den dag i dag, at borgermesteren av Sandwich bærer en svart kappe for å vise sin sorg over denne usle handlingen. Margaret, som ble assosiert med de Brézé, ble emne for ondsinnete rykter og vulgære ballader. Den offentlige indignasjonen var så stor at Margaret, med den største motvilje, ble tvunget til å gi Richard Neville, 16. jarl av Warwick, en slektning av hertugen av York, en militær kommisjon om overvåke og trygge havet for tre år. Han holdt allerede posisjonen som kaptein av byen Calais.
Leder av Lancaster-fraksjonen
Fiendskapet mellom de rivaliserende fraksjonene York og Lancaster flammet snart ut i væpnet konflikt. I mai 1455, kun over fem måneder etter at Henrik VI var blitt bedre etter sin mentale sykdom og Richard av Yorks regentskap ble avsluttet, innkalte Margaret til et storråd hvor yorkistene ble ekskludert. Rådet fremmet en samling av likestilte ved Leicester for å beskytte kongen «mot hans fiender». York var åpenbart forberedt på en konflikt og marsjerte snart sørover med en hær for å møte lancasterhæren som marsjerte nordover. Sistnevnte gikk på et knusende nederlag i det første slaget ved St. Albans den 22. mai 1455. Somerset ble drept, Wiltshire flyktet fra slagmarken og kong Henrik ble tatt til fange av den seierrike hertugen av York.
I 1459 tok fiendtlighetene opp igjen i slaget ved Blore Heath hvor James Tuchet, 5. baron Audley, ble beseiret og drept av yorkistisk hær ledet av Richard Neville, 5. jarl av Salisbury.
Militære kampanjer
Mens Margaret forsøkte å skaffe ytterligere støtte for Lancasters sak i Skottland, klarte hennes fremste hærfører Henry Beaufort, 3. hertug av Somerset, å skaffe en betydelig seier for henne i slaget ved Wakefield den 30. desember 1460 ved å beseire den kombinerte hæren til hertugen av York og jarlen av Salisbury. Begge mennene ble halshogd og deres hoder ble plassert på staker ved portene til byen York. Da Margaret var i Skottland på den tiden slaget skjedde er det utelukket at hun hadde gitt ordre til deres henrettelse, til tross for den generelle overbevisningen om det motsatte.
Framgangen økte med en ny seier i det andre slaget ved St. Albans, hvor hun var til stede, den 17. februar 1461. I dette slaget ble de yorkistiske styrkene til Richard Neville, 16. jarl av Warwick, beseiret, og hun ble endelig gjenforent med sin ektemann, som hadde vært holdt som fange hele tiden siden det forrige slaget ved samme sted. Det var etter dette slaget at det finnes en tvilsom framstilling at hun i en hevngjerrig handling skal ha beordret henrettelsen av to yorkistiske krigsfanger, William Bonville, 1. baron Bonville, og sir Thomas Kyriell, som hadde hatt som oppgave å passe på kongen for å unngå at han kom til skade under slaget. Kong Henrik hadde lovet de to ridderne immunitet, men dronningen bestemte at de skulle dø. Det er påstått at hun førte de to mennene til en rettssak hvor hennes sønn var dommer. «Min gode sønn,» skal hun etter sigende ha spurt, «hvilken død skal disse ridderne dø?» Til tross for kongens bønn om nåde, skal prins Edward ha svart at deres hoder skulle kappes av.
Margaret er vanligvis framstilt i historiske romaner som en hevngjerrig og ondskapsfull kvinne som utryddet alle som sto i hennes vei. I tilfellet med henrettelsen av Bonville og Kyriell er kildene motstridende. En annen versjon enn den over hevder at Margaret og prinsen kun overvar henrettelsen og at andre ga ordren. Ved Edvard IVs parlament i 1461 er kun Henrik VI fordømt i forbindelse med henrettelsene og uttalte at han oppførte seg som en «bedragersk kujon». Som historikeren Helen Maurer har pekt på, tre andre yorkistiske fanger, inkludert jarlen av Warwicks yngre bror, ble spart for henrettelse, noe som motsier framstillingen av Margaret som den «hevngjerrige ulvetispa i den populære framstillingen».
Lancasterhæren ble beseiret i slaget ved Towton den 29. mars 1461 av Edvard, sønn av den avdøde hertugen av York. Det er beskrevet som «antagelig det største og blodigste slaget som noen gang er blitt utkjempet på engelsk jord,» I henhold til kronikører var det mer enn 50 000 soldater fra husene York og Lancaster som kjempet i timevis midt i en snøstorm den dagen. Da kongefamilien fikk høre om nederlaget flyktet Henrik med dronningen og deres sønn først til Wales og deretter til Skottland. Slaget reduserte kraftig Lancasters makt og posisjon i nord. Seierherren Edvard utnyttet situasjonen ved å utrope seg som konge form av Edvard IV av England
Margaret var bestemt på å vinne tilbake sin sønns arv og kom seg over til Frankrike. Hun gjorde sin fetter, kong Ludvig XI av Frankrike, til sin allierte, og på hans oppfordring kunne hun kontakte sin tidligere fiende og en tidligere tilhenger av Edvard IV, Richard Neville, jarlen av Warwick. Han hadde blitt uvenner med sin tidligere venn etter Edvard hadde giftet seg med Elizabeth Woodville, og han søkte nå hevn over at han hadde mistet sin politiske innflytelse. Warwicks datter, Anne Neville, ble giftet bort til Margarets sønn Edward i desember 1470 for å sikre den nye alliansen. Hun insisterte på at Warwick deretter reiste tilbake til England og bevise seg selv før hun fulgte etter. Han gjorde så, beseiret Edvard IV som flyktet til Burgund og fikk løslatt Henrik VI fra Tower of London og som ble plassert på tronen på nytt den 3. oktober 1470. Det var «en trist og sørgelig figur, som ble paradert gjennom Londons gater i en loslitt blå drakt av George Neville, erkebiskopen av York, og satt opp som en marionettkonge, som den ambisiøse Warwick gjennom.» Henrik VIs tid som gjeninnsatt konge ble kort, fra oktober 1470 til april 1471.
Nederlag ved Tewkesbury
På den tiden Margaret, Edward og svigerdatteren var klare for følge Warwick tilbake til England, huset York igjen kommet ovenpå. Warwick møtte Edvard IV i slaget ved Barnet den 14. april 1471 og ble beseiret og drept. Margaret og hennes følge seilte til England og da de kom i land ble de forskrekket og nedslått over å høre om huset Lancasters nederlag i slaget ved Barnet og at jarlen av Warwick var blitt drept. Margaret marsjerte sine egne styrker for å samle seg med lancasterstyrkene i Wales, ledet av Jasper Tudor, halvbror av Henrik VI. Sammen med sønnen red mor og sønn blant soldatene og ropte oppmuntrende ord til dem og lovte dem belønninger. De ble forfulgt av styrkene til Edvard IV som forsto at han måtte slå til raskt for å forhindre den nye trusselen. Den 3. mai på en meget varm dag slo den trøtte lancasterhæren leir for natten ved Tewkesbury. Kong Edvard jaget på sin hær for å forhindre Margarets nå fram til Wales og forsterkninger. Han nådde til sist i underkant av 5 km fra Margarets hær og tvang dem således å møte dem i kamp.
Den unge Edward, prinsen av Wales, var den formelle lederen av lancasterhæren, men den reelle hærføreren var Edmund Beaufort, 4. hertug av Somerset. Under press fra Edvards leiesoldater fra Flandern med deres geværer, stormet Beaufort ned fra sin posisjon og angrep Edvards høyre flanke, men ble snart slått på flukt og hans oppførsel førte til at yorkistene vant slaget. Margaret som hadde søkt tilflukt i nærheten ble tatt til fange. Hennes 17 år gamle sønn Edward ble drept, men omstendighetene er uklare. Det er ikke kjent om han ble drept under slaget eller henrettet etter slaget av hertugen av Clarence. Om han døde i selve slaget ville han ha vært den eneste prins av Wales som noensinne har falt i kamp.
Etter slaget var Margaret helt nedbrutt, og ble først sendt til Wallingford Castle og deretter overført til langt sikrere Tower of London. Henrik Vi ble også satt inn i Tower igjen, og i kjølvannet av Tewkesbury døde han natten til 21. mai, men årsaken til hans død er ukjent. I fem år ble hun værende fange, men behandlet med respekt. I 1472 ble Margaret gitt i varetekten til sin tidligere terne ved hoffet, Alice Chaucer, hertuginne av Suffolk, som var et barnebarn av poeten Geoffrey Chaucer. Margaret ble værende her inntil Ludvig XI av Frankrike betalte henne fri og hun kom til Frankrike den 29. februar 1476.
Død
Margaret levde de neste seks årene i Frankrike som en fattig slektning av kongen på ulike steder i Bar og Anjou. Hun var avhengig av sin knappe pensjon fra den franske kongen som fikk henne til å avgi sitt krav på sin fars arv. Hun bodde hos Francis de Vignolles da hun døde i hans château i Dampierre-sur-Loire, i nærheten av Saumur (Anjou) den 25. august 1482, 52 år gammel. Hun ble gravlagt i katedralen i Angers ved siden av sine foreldre. Hennes far, René I av Napoli, så henne antagelig ikke etter 1470, hadde dødd året før. Hennes levninger ble fjernet og spredt av revolusjonære som herjet katedralen under den franske revolusjon. I løpet av hennes siste år skrev kronikøren Georges Chastellain fra Burgund trøst for henne Temple de Bocace som handlet om ulykkene til samtidens fyrster.
Kunstneriske framstillinger
Margaret er en betydelig figur i William Shakespeares første tetralogi av historiske dramaer: Kong Henrik VI – Del I, II, III, og dessuten Richard III. Hun er den eneste figur som opptrer i live i alle fire stykker. Shakespeare framstiller Margaret som et intelligent, nådeløs kvinne som enkelt dominerer sin ektemann og som tevler voldsomt om makten med sine fiender. Kong Henrik VI – Del II har Margaret en affære med hertugen av Suffolk og sørger over hans død ved å bære rundt på hans halshogde hode. I Kong Henrik VI – Del III stikker hun personlig en kniv i hertugen av York på slagmarken etter først å hånet og ydmyket ham, og blir preget av selvmordstanker da hennes sønn Edward er drept foran henne. Til tross for det faktum at Margaret tilbrakte resten av livet sitt utenfor England etter at hennes ektemann og sønn er døde, lar Shakespeare henne komme tilbake til hoffet til Rikard III av England i det fjerde dramaet. Hun fungerer som en klassisk profet av typen Kassandra hvor hun dramatisk forbanner flertallet av adelen for deres andel i huset Lancasters fall. Alle hennes forbannelser blir sannhet ved at de som er forbannet blir forrådt og henrettet av Rikard III av Gloucester, og hver figur reflekterer over hennes forbannelse før han ble henrettet. Shakespeare har på berømt vis beskrevet Margaret:
Margaret er tittelfiguren i Giacomo Meyerbeers opera fra 1820: Margherita d'Anjou.
I The Wars of the Roses (de fire nevnte dramaene av Shakespeare), en produksjon fra 1963 av Royal Shakespeare Company, innspilt og vist av BBC i 1965 og 1966, ble Margaret framstilt av Peggy Ashcroft. I den andre serien av The Hollow Crown: The Wars of the Roses (en dramatisering av Shakespeares tetralogi nevnt over) i tre deler som ble vist i 2016 ble Margaret framstilt av Sophie Okonedo.
Julie Skarland
Julie Skarland (født 1960) er en norsk motedesigner utdannet ved Studio Berçot i Paris. Hun satset på klær de første årene, men har senere gått over til produksjon håndverk slik som duker, grytekluter, votter, toalettmapper, vesker og smykker. Hun har åpnet butikk både i Paris og India.
Anguirus
Anguirus (アンギラス, Angirasu) er et monster fra Godzilla-filmene. Han debuterer først i filmen Godzilla Raids Again og er Godzillas første fiende, men blir senere Godzillas beste venn. Han ser ut som en Ankylosaurus og er 60 meter høg og 100 meter lang. Han veier over 1000 tonn. Anguirus har pigger på ryggen og på halen, og horn på hodet.
Julie Skarland
Skarland begynte på arkitekturstudiet ved NTH i 1982, men sluttet etter ett år. Deretter tok hun kjole- og draktlinjen ved Brundalen samt svennebrev på Tillskärerakademiet i Stockholm. I 1987 søkte hun seg inn på moteskolen Studio Berçot i Paris. Hun beskrev det som et sjokkartet møte med et strengt regime, men av de 80 studentene som begynte var hun en av de 16 som fullførte. Etter to år ved skolen fikk hun jobb hos designeren og parfymøren Jean-Marc Sinan.
Anguirus
Spesielle egenskaper
Anguirus har ingen "spesielle" våpen. Han bruker tennene, klørne, hornene og ryggskjoldet som våpen. Dette har bidratt til interessere for ham spesielt blant fansen. Ha er blitt kjent for å slenge seg bakover mot fienden og ramme den med ryggskjoldet.
Julie Skarland
Skarland har designet eget merke, «Julie Skarland», som har blitt solgt i Japan, USA, England, Italia og Norge i tillegg til hennes butikk i Paris. Stilen er inspirert av motemetropolen Paris og blandet med norske bakgrunn. I 1991 laget hun kolleksjoner under eget navn og i 1998 åpnet hun sin første butikk i Paris. Hun har hatt motevisninger og presentasjoner av kolleksjonene på motemesser i Paris, Milano, New York, Oslo, Tokyo og Osaka. Under merket Princess Factory (etablert i 1993) har hun produsert eksklusive plagg som har figurert på omslaget av magasiner som Vogue, ELLE og The Face.
Anguirus
Anguirus opptreden i filmene
I den første filmen slåss Anguirus mot Godzilla, ettersom Godzilla er ond. Det slutter med at Godzilla vinner, men begge to faller ned fra en klippe. Anguirus tilbakevender i filmen Godzilla vs. Gigan der han hjelper Godzilla å redde verden fra King Ghidorah og hans venn, monsteret Gigan. Godzilla og Anguirus vinner når monsterøyen forstirres av atomprøvesprengninger. Anguirus bli skylt i land og kommer ikke igjen før i filmen Godzilla vs. Mechagodzilla, der han slåss mot Mechagodzilla, utkledd som Godzilla. Han er et av mange monster i filmen Destroy All Monsters der han sammen med de andre blir kontrollert av romvesenet kilaaks. Kilaaks sender King Ghidorah til Fuji-san for å tilintetgjøre dem, men Angurirus holder han fast med tennene. Anguirus kommer tilbake i filmen Godzilla: Final Wars der han er en motstander av Godzilla.
Julie Skarland
I 2005 flyttet hun til India hvor hun har produsert en økologisk kolleksjon basert på indiske råstoffer og lokal arbeidskraft. Her gikk hun gradvis vekk fra klesproduksjon og over til håndverk.
Anguirus
Anguirus opptreden i filmene
Anguirus er populær hos mange fans for sin lojalitet og tapperhet.
Julie Skarland
Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum i Trondheim viste en retrospektiv utstilling av en del av hennes arbeider i 2003.
Utmerkelser
I 2003 ble hun tildelt prisen "Årets designer for 2002" under Oslo Fashion Awards og i 2007 ble hun tildelt Trondheim kommunes kulturpris for 2006.
Gjemselund
Gjemselund er en bydel i Kongsvinger som domineres av Gjemselund stadion, hjemmebanen til Kongsvinger IL. Like ved ligger også Nye Kongsvinger Ishall.
Marija Gimbutas
Marija Gimbutas (litauisk Marija Gimbutienė) (født 23. januar 1921 i Vilnius, død 2. februar 1994 i Los Angeles) var en litauisk-amerikansk arkeolog kjent for sin forskning i neolittisk og bronsealderens kulturer i «Gamle Europa», et begrep hun selv innførte. Hennes verker, utgitt i årene 1946 og 1971, introduserte nye synsvinkler ved å kombinere tradisjonell arkeologisk forarbeid med lingvistisk og mytologisk tolkninger, men hun fikk til dels blandet mottagelse blant sine kollegaer, dels ble hun betraktet som radikal og nyskapende, dels preget av forenklinger og spekulasjoner.
Tidlig liv
Gimbutas ble født som Marija Birutė Alseikaitė av foreldrene Veronika Janulaityté Alseikiené og Danielius Alseika i Vilnius, på den tiden en del av Polen. Hennes foreldre var medlemmer av den litauiske intelligentsia, en sosial klasse som steg fra bondestanden i løpet av Det russiske tsardømmet. Hennes mor mottok doktorgraden i oftalmologi ved Universitetet i Berlin, mens hennes far mottok sin medisinske embetseksamen fra Universitetet i Tartu i 1910. Etter den russiske revolusjon i 1917 var hennes foreldre med på å grunnlegge det første litauiske sykehus i Vilnius. I løpet av denne perioden fungerte hennes far også som utgiver av dagsavisen Vilniaus Žodis og det kulturelle tidsskriftet Vilniaus Šviesa, og var en framtredende talsmann for litauisk uavhengighet i løpet av krigen med Polen. Gimbutas' foreldre var kjennere av tradisjonell litauisk folkekunst og inviterte hyppig samtidige musikere, kunstnere, og forfattere til sitt hjem, slike som Vydūnas, Juozas Tumas-Vaižgantas, og Jonas Basanavičius. Med tanke på sin sterke kulturelle oppvekst har Gimbutas sagt:
Familien bosatte seg i Kaunas, Litauens daværende hovedstad, i 1931, da hun begynte sine studier. Det samme året ble hennes foreldre skilt, og hun levde sammen med sin mor og broren Vytautas i Kaunas. Fem år senere døde faren brått, og ved sin fars dødsleie sverget Gimbutas på at hun skulle bli forsker: «Helt plutselig begynte jeg å tenke på hva jeg skulle bli, hva jeg skulle gjøre med livet mitt. Jeg hadde vært skjødesløs med sportslige aktiviteter, svømte flere kilometre, skøytet, syklet, red på hest. Jeg endret meg helt og begynte å lese».
I løpet av de neste årene deltok hun i etnografiske ekspedisjoner for å nedtegne tradisjonelle folkeminner, og studerte litauiske trosforestillinger og dødsritualer. Hun tok eksamen fra Aušra Gymnasium i Kaunas i 1938, og ble innrullert ved Universitet Vytautas Magnus det samme året hvor hun studerte lingvistikk ved Fakultet for filologi. Hun begynte deretter ved Universitetet i Vilnius for å studere arkeologi under Jonas Puzinas, foruten også lingvistikk, etnologi, folkeminne og litteratur. I 1941 giftet hun seg med arkitekten Jurgis Gimbutas. Det påfølgende året fullførte hun sin magisteravhandling, «Modes of Burial in Lithuania in the Iron Age» (Begravelsesmetoder i Litauen i jernalderen) med hedersbevisninger.
Gimbutas opplevde under den andre verdenskrig den store omveltningen i sitt hjemland, som var under omfattende okkupasjon av henholdsvis Sovjetunionen og Tyskland fra 1940–1941 og 1941-1943. Et år etter at hun fødte datteren Danuté i juni 1942, flyktet den unge familien fra landet i kjølvannet av den nye sovjetiske okkupasjonen, først til Wien og deretter til Innsbruck og så til Bayern i det sørlige Tyskland. I sine refleksjoner fra den urolige tiden har Gimbutas bemerket, «Livet bare vrengte meg som en liten plante, men mitt arbeid bare fortsatte i samme retning». I 1946 mottok hun sin doktorgrad i arkeologi, og med bifag i etnologi og religionshistorie fra Universitetet i Tübingen med doktoravhandlingen Die Bestattung in Litauen in der vorgeschichtlichen Zeit («Forhistoriske begravelsesritualer i Litauen»), som ble utgitt samme år. Mens hun hadde en stilling som post doc. ved Tübingen fødte hun sin andre datter, Živilé. Familien Gimbutas forlot Tyskland, og bosatte seg USA i 1949.
Karriere
I USA fikk Gimbutas arbeid ved Harvard University som oversetter av østeuropeiske, arkeologiske tekster. Hun begynte deretter som foreleser ved Fakultet for antropologi. I 1955 fikk en forskerstilling ved Harvards Peabody Museum.
Kurgan-hypotesen
I 1956 introduserte Gimbutas Kurgan-hypotesen, som kombinerte arkeologiske studier av de særegne gravhaugene (russisk Kurgan = gravhaug) i Øst-Europa med lingvistikk for utrede en del problemer i studiet av urindoeuropeisk talende folk som hun kalte «kurganere» i et forsøk på å utrede deres opprinnelse og spore deres folkevandringer inn i Europa. Denne hypotesen og hennes tverrfaglige tilnærming hadde betydelig innvirkning på studiet av indoeuropeere (se Indoeuropeistikk).
Som professor i arkeologi ved University of California, Los Angeles, fra 1963 til 1989 ledet Gimbutas flere betydelige utgravninger av neolittiske funn i sørøstlige Europa mellom 1967 og 1980, inkludert i Sitagroi og det neolittiske funnstedet Achilleion i Thessalia i Hellas. Ved å grave gjennom kulturlag som representerte en tidsepoke før samtidige beregninger av den neolittiske bosetningen av Europa – hvor andre arkeologer ikke hadde forventet å finne ytterligere funn – avdekket hun en rekke kulturobjekter fra dagligliv og religiøse kulter som hun forsket på og dokumenterte resten av karrieren.
Sen-feministisk arkeologi
Gimbutas fikk uventet berømmelse med sine tre siste bøker: The Goddesses and Gods of Old Europe (Gudinner og guder i Gamle Europa, 1974); The Language of the Goddess (Gudinnens språk, 1989) som inspirerte en utstilling i Wiesbaden i 1993/1994; og hennes siste bok, The Civilization of the Goddess (Gudinnens sivilisasjon, 1991), som presenterte en oversikt over hennes spekulasjoner om neolittiske kulturer over hele Europa: bosettingsmønstre, sosiale strukturer, kunst, religion, og graden av lese- og skrivekyndighet.
Litteratur og priser
Gimbutas’ skrifter, bøker og utgivelser er huset, sammen med de av hennes kollega, mytologen Joseph Campbell, ved biblioteket Joseph Campbell and Marija Gimbutas Library på campus ved Pacifica Graduate Institute i Carpinteria, rett sør for Santa Barbara, California.
Bedømmelse og ettermæle
Joseph Campbell og Ashley Montagu har hver for seg sammenlignet viktigheten av Marija Gimbutas’ arbeid med Rosettastenen i å avkode egyptiske hieroglyfer. Campbell skrev forordet av en ny utgave av Gimbutas' Gudinnens språk (1989) før han døde, og nevnte ofte hvor mye han angret på at hennes forskning på de neolittiske kulturer i Europa ikke hadde vært tilgjengelig da han skrev The Masks of God (Guds masker, fire bind, 1959–1968).
Joan Marler, Gimbutas' personlige redaktør og grunnlegger av Institute of Archaeomythology (Institutt for arkeologisk mytologi) skrev:
Kritikk
David Anthony, professor i antropologi ved Hartwick College, motsatte seg Gimbutas' påstand at det var et utstrakt matriarkalsk samfunn før invasjonen av «Kurgan-folket», og pekte på at Europa hadde både bygdeborger og våpen, og således antagelig også krigføring lenge før den antatte invasjonen.
Andrew Fleming skrev i artikkelen «The Myth of the Mother Goddess» (Myten om Jordgudinnen, 1969) at han var uenig i Gimbutas' ide at neolittiske spiraler, sirkler, og groper var symboler på øyne, at øyne, ansikter og kjønnsnøytrale figurer var symboler på kvinnekjønn, og Gimbutas' påstand at kvinnefigurer var symboler på gudinner.
Kritikere har også pekt på at gravgjenstander som karakteriserte mer gjenkjennbare neolittiske kjønnsroller ikke ble tatt hensyn til av Gimbutas. De har stilt spørsmål ved hennes utheving av kvinnelige figurer når mange mannlige eller kjønnsnøytrale figurer også ble funnet på de samme arkeologiske funnstedene. Peter Ucko har spekulert i om Gimbutas' påståtte fruktbarhetsfigurer var intet annet enn neolittiske dukker og leketøy. Kanskje særlig Gimbutas' forsøk på å avkode neolittiske tegn som ideogrammer i Gudinnens språk (1989) har fremmet den hardeste akademiske motstanden.
Innflytelse på den nyhedenske bevegelse
Gimbutas' teorier har i utstrakt grad blitt omfavnet av et antall forfattere i den motkulturelle og nyhedenske bevegelse, skjønt hennes egne fagfeller har ofte betraktet Gimbutas' konklusjoner som spekulative. Gimbutas identifiserte spredte og komplekse paleolittiske og neolittiske kvinnerepresentasjoner som hun mente avbildet en enkeltstående og universell «Store Mor» eller «Store Gudinne», men hun manifesterte også en rekke av kvinnelige guddommer: slangegudinner, biegudinner, fuglegudinner, fjellgudinner, herskerinne av dyr og videre som ikke nødvendigvis var allestedsnærværende over hele Europa.
I en video med tittelen «The Age of the Great Goddess» (Den store gudinnes tidsalder) diskuterte hun de ulike manifestasjonene til Gudinnen, og framhevet den ytterste enhet bak dem alle som jordens kvinnelighet.
I 2004 utga filmregissøren Donna Read og den nyhedenske forfatteren og aktivisten Starhawk en felles dokumentarfilm om livet og arbeidet til Gimbutas: Signs Out of Time.
Brigach
Brigach er ei elv i Baden-Württemberg sør i Tyskland, og er den korteste av to elver som danner Donau. Brigach har sitt utspring i en høyde på 925 meter over havet i St. Georgen i Schwarzwald. Av byer langs Brigach finner man Villingen-Schwenningen og etter 43 kilometer renner den sammen med Breg i Donaueschingen og danner Donau.
Land Thüringen (1920–1952)
Land Thüringen var en delstat i Tyskland som eksisterte fra 1920 til 1952. Staten ble opprettet under Weimarrepublikken, fortsatte under det tredje rike, såvel som under den sovjetiske okkupasjonssone og Den tyske demokratiske republikk.
Land Thüringen ble opprettet den 1. mai 1920 gjennom en sammenslåing av de syv statene Fristaten Sachsen-Weimar-Eisenach, Fristaten Sachsen-Meiningen, Fristaten Sachsen-Altenburg, Fristaten Sachsen-Gotha, Fristaten Schwarzburg-Rudolstadt, Fristaten Schwarzburg-Sondershausen og Folkestaten Reuß.
Landshovedstaden var Weimar.
Radiopeileorientering
Radiopeileorientering er en sport som kombinerer orientering og radiopeiling. Forkortelsen for sporten er på norsk rpo og på engelsk ARDF som står for amateur radio direciton finding. RPO utøves ved at deltagerne skal fra et felles startpunkt finne fem radioposter i valgfri rekkefølge og deretter til et felles målpunkt. Både antall poster som er funnet og total løpstid teller i konkurransen. Postene er ikke avmerket på kartet og utøverne finner disse ved bruk av radiopeilemottakeren og med kart og kompass som hjelpemiddel. På hver post er det plassert en liten radiosender. Alle senderne er synkroniserte og i løpet av en periode på fem minutter sender de i ett minutt hver.
I Norge arrangeres det ukentlige rpo løp på Østlandet og Norgesmesterskap på 80m og 2m. De Nordiske landene arrangerer Nordisk Mesterskap som er et turnerende mesterskap. Norge skal arrangere Nordisk Mesterskap i 2007.
Utstyr radiopeilemottakere
For mottak av signalene fra postene brukes en radiopeilemottaker. På 80 m brukes en håndholdt radiomottaker med innebygget ferrittantenne som avbildet. Retningen til RPO-posten bestemmes ved å dreie radioen rundt samtidig som man lytter på signalstyrken. Retning til posten er der hvor signalet er svakest i antennens lengderetning. Nøyaktigheten er avhengig av avstand til posten, og det er mulig å bestemme peilingen med en nøyaktighet på mellom 5 og 10 grader. Siden antennen har to lengderetninger, må løperen bestemme om retningen er til eller fra. Dette gjøres ved å koble sammen to antenner, en elektrisk antenne og den magnetiske ferrittantennen. Antennens egenskap endres til å skille mellom det sterkeste og det svakeste signalet når radiomottakeren vendes 180 grader rundt.
Historie
Radiopeileorientering startet som en sport blant radioamatører på 1930-tallet. I Øst-Europa har sporten vært utbredt, både som folkesport og som militær sport hvor dette var en del av deres militære beredskap. I Skandinavia har sporten størst utbredelse i Sverige. I Norge er det først og fremst i østlandsområdet at sporten utøves, og da innenfor radioamatørmiljøet, hvor utøverne har kombinert orientering og radiopeileorienteing. Tidligere ble dette omtalt som revejakt, men denne betegnelsen er nå ikke brukt i Norge. Mange speidere har stiftet bekjentskap med denne sporten gjennom aktiviteten radiospeiding.
Beskrivelse av konkurranse og regler
Radiopeileorientering følger internasjonale regler for konkurransen som er utformet av IARU. Denne organisasjonen er ansvarlig for internasjonale konkurranser som VM og EM. I Norge er rpo organisert av foreningen  Radiopeileorientering Norge (LA-ARDF), som igjen er tilsluttet NRRL.
En konkurranse i radiopeileorientering utøves som et vanlig orienteringsløp. Hver utøver har et orienteringskart, kompass og en radiopeilemottaker. For hver radipeiling til postene kan utøveren tegne inn retning på kartet. Styrkenivået fra radioposten gir en indikasjon på avstanden, og hvis utøveren tar peilinger fra flere steder på kartet vil kryssningspunktene vise hvor posten er plassert innenfor en usikkerhetsradius fra 100m til 300m. Posten er markert med et lite o-flagg på 15x15cm og er synlig kun på kort avstand. Posten må derfor finnes i den perioden når den sender. En av utfordringene til rpo løperen er derfor å beregne løpsfart slik at posten nås i den perioden den sender, hvis ikke må man vente til neste periode for å finne den.
Varianter av radiopeileorientering
Det finnes flere ulike varianter av radiopeileorientering.
Fox o-ring består i å finne poster som er markert på kartet innenfor en liten radius. Postene sender kontinuerlig med svak styrke og høres kun når man er innenfor området hvor posten er markert på kartet. Det kan være flere enn fem poster i et løp.
Postantallet og periodetid kan variere. Internasjonale regler som følges i VM og EM har løyper med fem poster med fem minutts syklus. I Sverige bruker de syv poster og ti minutts syklus på postsenderne.
Park radio-o er en konkurranseform hvor postene sender hele tiden med på ulik frekvens. Løperne må da finne postene ved å søke på de ulike frekvensene som oppgis før start. Vanlig postantall er fem eller seks.
Eksterne lenker
Organisasjoner for Radiopeileorientering
Konkurranser i Radiopeileorientering
Swansea City AFC
Swansea City Association Football Club er en walisisk fotballklubb som spiller i Championship i England. Klubben ble stiftet i 1912, og ble valgt inn i The Football League i 1920. «The Swans», som er kallenavnet til Swansea City, spiller hjemmekampene sine på Liberty Stadium i Swansea. Byen Swansea ligger i det sørlige Wales, omtrent sju mil vest for den walisiske hovedstaden Cardiff. Swansea og erkerivalene Cardiff City FC er de eneste walisiske klubbene som har spilt fotball på det øverste nivået i England. Swansea spilte sin første sesong på øverste nivå sesongen 1981-82 etter tre opprykk på fire sesonger. Klubben endte på sjetteplass, men rykket ned igjen sesongen etter.
Swansea City kom på tredjeplass i The Championship sesongen 2010/11, og nådde kvalifiseringsfinalen der de møtte Nottingham Forest. Den første kampen endte 0-0, selv om de måtte spille med ti mann etter en utvisning for Swansea Citys Neil Taylor i det første minuttet av første omgang. Returkampen hjemme på Liberty Stadium vant de 3-1, og dermed ble Swansea City klare for spill i den øverste divisjonen i det engelske ligasystemet.
I sesongen 2012/13 vant Swansea Ligacupen i England med Michael Laudrup som trener. Ett år senere, i februar 2014 ble Laudrup sparket som trener og Garry Monk tok over som midlertidig hovedtrener. Monk ble ansatt permanent som manager i mai 2014.
Historie
Området rundt Swansea har tradisjonelt vært et område hvor rugby har vært populært, og til tross for tidligere forsøk på å starte en fotballklubb under navnet Swansea Villa, var det ingen etablerte fotballklubber i området før stiftelsen av Swansea Town AFC, som fant sted sommeren 1912. Som for mange andre klubber i Sør-Wales, ble Swansea City AFC en del av Southern Leagues andre-divisjon det påfølgende året. J.W. Thorpe ble klubbens første styreleder. Et område eid av Swansea Gaslight Co., kalt Vetch Field (norsk bokmål: Vikkesletta; norsk navn ikke offisielt) på grunn av vegetasjonen som vokste der, ble leid ut til klubben og brukt som hjemmebane.
Klubbens første profesjonelle kamp var 1–1-oppgjøret mot Cardiff City 7. september 1912 på Vetch Field. I løpet av sin første sesong av Welsh Cup vant Swansea City cupen, som første lag fra Sør-Wales.
Spillerstall
Oppdatert 1. mars 2023.
Fylkesvei 774 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 774 i de følgende fylkene:
Valentín Canalizo
Valentín Canalizo (født 14. januar 1794, død 20. februar 1860) var president i Mexico i 2 perioder, totalt 10 måneder i 1843 og 1844.
Fylkesvei 801 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 801 i de følgende fylkene:
Segmentering
Segmentering kan vise til
Jean Grey
Jean Grey er en fiktiv superheltinne i tegneserier utgitt av det amerikanske tegneserieforlaget Marvel Comics. Hun ble skapt av Jack Kirby og Stan Lee og opptrer i amerikanske tegneserier utgitt av Marvel Comics. Hun har vært kjent under flere alias, som Marvel Girl, Phoenix og Dark Phoenix, og hun er best kjent som et av de fem opprinnelige medlemmene av X-Men.
Jean Grey er en mutant som er født med telepatiske og telekinetiske krefter, som senere ble forsterket av den kosmiske kraften kjent som Phoenix Force. . Jean Grey er en mutant født med telepatiske og telekinetiske krefter. Jean Grey ble skapt av forfatter Stan Lee og kunstner Jack Kirby og dukket for første gang i en tegneserie i september 1963. Under forfatterskapet av Chris Claremont og Dave Cockrum og deretter John Byrne på slutten av 1970-tallet, gjennomgår Jean Grey en betydelig transformasjon fra X-Men sitt svakeste medlem til gruppens mektigste medlem. Jean Grey har blitt beskrevet som en av Marvels mest bemerkelsesverdige og sterkeste kvinnelige helter. Famke Janssen spilte karakteren som voksen i 20th Century Fox’ X-Men-filmer, mens Sophie Turner spilte henne som tenåring og ung voksen.
Bakgrunn
Jean Grey er den yngste datteren av Elaine Grey og professor John Grey. Hun og hennes eldre søster, Sara, ble oppdratt i et gårdshus nær Bard College i Annandale-on-Hudson, New York, hvor faren hennes underviste i historie. Da Jean var ti år gammel, lekte hun med sin beste venninne, Annie Richardson, som ble utsatt for en bilulykke. Jean opplevde Annies død gjennom sin telepati, noe som traumatiserte henne og vekket hennes latente krefter. Hun ble funnet av professor Charles Xavier, en telepat som drev en skole for unge mutanter. Xavier hjalp Jean med å kontrollere hennes krefter og tok henne inn som et av sine første elever og X-Men-medlemmer under navnet Marvel Girl.