cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stridsøkskulturen
Utforskning og levninger
I Mellom-Europa, Øst-Europa og Nord-Europa kalles kulturgruppen like ofte for den båndkeramiske kulturen etter den store undergruppen av båndkeramisk kultur i Tyskland, Polen, Tsjekkia, Slovakia, Sveits og Nederland.
Andre omtalte undergrupper er for eksempel den danske enkeltgravkulturen, den svensk-norske stridsøkskulturen, den finske båtøksekulturen og den russiske Fatjanovokulturen. De ulike navnene på ellers overlappende fenomener kommer delvis av ulik arkeologisk forskningstradisjon og delvis ut fra behovet for å skille mellom mindre detaljer innenfor ellers likelydende kulturer.
I sitt eldste stadium er alle grupper av stridsøkskulturer kjennetegnet av stridsøkser, ganske lik den svensk-norske undergruppens eldste øksetype. I senere stadier finnes det få stridsøkser i de sentraleuropeiske områdene, mens de er tallrike i de nordlige og de østlige områdene. De fleste stridsøkser funnet i Norge er av samme type som de svenske, men fremstilt av lokale bergarter, slanke og elegante, ofte slipt og polert. Som redskaper var de ubrukelige, heller ikke gode våpen. Til det bruk har folk fortsatt med stein- og flintøkser, mens stridsøksene har tjent en symbolsk funksjon, som et statussymbol.
Stridsøkskulturene er ulik den eldre traktbegerkulturen (svensk Trattbägarkulturen, engelsk Funnelbeaker culture). Stridsøksfolkene la større vekt på husdyrhold og mindre vekt på jordbruk enn traktbegerfolk, var mer mobile på utkikk etter nytt beiteland, og mer opptatt av våpen. Og mens traktbegerkulturen hadde kollektive megalittgraver, hadde stridsøkskulturen individuelle graver. Gravene er enmanns- eller dobbeltgraver, ofte under flat mark, men iblant også under en lav haug.
Den døde ligger alltid i sove- eller fosterstilling med opptrukne knær, i en trekiste nedsatt i bakken. Nær hode eller overkropp lå mannens stridsøks eller kvinnens smykker. Ved den dødes føtter ble det satt et leirkar, trolig med mat i. Funntettheten er størst i områder med mulighet for enkelt åkerbruk, der den eldste jordbruksfasen har etterlatt flest spor.
Sammenlignet med traktbegerkulturen med sine megalittgraver og kollektive graver, synes det å ha skjedd en overgang til et mer individualistisk samfunn i stridsøkskulturene. Stridsøkskulturene er nært beslektet med den noe yngre vesteuropeiske klokkebegerkulturen (svensk Klockbägarkulturen, engelsk Beaker culture), men introduksjonen av metall endret de sosiale strukturene.
Rundt 3,000 graver er blitt avdekket fra Skåne til Trøndelag. De bortimot 3,000 stridsøksene som er funnet, har vært spredt over hele Norden, skjønt mest sparsommelig i det nordlige Sverige og nordlige Norge. Mindre enn 100 bosetninger er blitt identifisert, og deres etterlatenskaper er forsvinnende få, ettersom de er funnet på landbruksområder som har vært dyrket og pløyd helt opp til moderne tid. Den norske arkeologen Einar Østmo har rapportert funnsteder nord for polarsirkelen, i Lofoten og så langt nord som dagens Tromsø.
I sammenheng med germansk innvandring har Einar Østmo framhevet at kystområdene rundt Atlanterhavet og Nordsjøen og til dels rundt Østersjøen var knyttet sammen av en livskraftig maritim økonomi som tillot en vidtrekkende geografisk spredning og et tettere kulturelt fellesskap enn i innlandet. Det store antallet av helleristninger i Sverige og Norge som viser betydelig skipstrafikk, er blitt sett på som en klar indikasjon på handelsruter. For sjøfarende kulturer som den nordiske var sjøen en hovedvei og ikke en hindring.
Forholdet til jamnakulturen
En genetisk undersøkelse utført av Haak et al (2015) fant ut at en stor andel av slekten til stridsøkskulturens befolkning kom fra jamnakulturen, og sporet således stridsøkskulturens opprinnelse til migrering av jamnakulturen fra de pontiske steppene for 4,500 år siden. Rundt 75 prosent av DNA fra skjeletter fra stridsøkskulturen i sen-neolittisk tid som ble funnet i Tyskland, hadde en nøyaktig likhet med DNA fra enkeltindivider i jamnakulturen. Den samme studien beregnet et bidrag på 40–54 prosent av forfedrene fra jamnakulturen i DNAet til dagens befolkning i sentrale og nordlige Europa, og et bidrag på 20–32 prosent i dagens befolkning i sørlige Europa, unntatt befolkningen på Sardinia (7,1 prosent eller mindre) og i mindre grad Sicilia (11,6 prosent eller mindre). Haak et al merket seg også at deres resultater antydet at haplogruppene R1b og R1a «spredte seg inn i Europa fra øst etter 3000 f.Kr.».
Kuldebølgen i Europa 2006
Kuldebølgen i Europa 2006 var en uvanlig kuldebølge, noe som resulterte i unormale vinterforhold over store deler av Europa. Dette markerte en periode av ekstreme meteorologiske forhold hvor Sør-Europa hadde kulde og snø, mens steder i Nord-Norge var uvanlig mildt.
Fenomenet startet 20. januar i Russland med temperaturer under -40°C og bredte seg videre til Sentral-Europa. Deler av Polen, Slovakia og Østerrike opplevde temperaturer falle under -30°C. Kulden resulterte i dødsfall for anslagsvis 50 mennesker i Russland, og det var mange døde også i Moldova og Romania. En endelig dødsstatistikk viste omkring 200 døde i Europa. De abnorme forholdene avtok gradvis mot slutten av måneden.
Temperaturmålinger under kuldebølgen
Nær frysetemperaturer ble også notert i Balearene, nordvestlige Afrika og lengst sør i Spania.
Fylkesvei 1856
Fylkesvei 1856 går mellom Basterud og Stange kirke i Stange kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 193 (Hedmark).
Akers Trading Company
Akers Trading Company var et søsterselskap av Akers mekaniske verksted som ble grunnlagt på midten av 1960-tallet for å rekruttere norske fagfolk til State Fishing Corporation i Ghana. Selskapet hadde derfor et kontor i Tema i Ghana.
Per Arne Bjørkum
Per Arne Bjørkum (født 30. april 1952) er en norsk forsker i Statoil. Han har skrevet boka Annerledestenkerne (1998), hvor han argumenterer for at framskritt innen vitenskapene kommer fra de som våger å tenke radikalt annerledes.
Akers Trading Company
31. august 1967 signerte selskapet kontrakt om å ta over driften av trålerene produsert av Akers mekaniske verksted, i tre år. Driften varte til slutt til oktober 1972.
Per Arne Bjørkum
Bjørkum tok doktorgrad ved Universitetet i Oslo, Det matematisk-naturvitenskapelige fakultet i 1992. Han er utdannet cand.real. innenfor petroleumsgeologi ved Universitetet i Bergen. Bjørkum har vært tilsatt ved Statoil fra 1990. Først som seksjonsleder, senere som teknisk rådgiver, overgeolog, sjefsforsker for leting og nå som spesialist. Før tiden ved Statoil har han erfaring som seniorforsker, avdelingsleder og fagleder ved Rogalandsforskning og som seniorgeolog ved Esso Norge.
Han var dekan ved Det teknisk-naturvitenskapelige fakultet ved Universitetet i Stavanger fra 2007 til 2011. Bjørkum har vært tilsatt som professor II i reservoargeologi ved HIS/UiS fra 1993 og som professor II ved UiB, Institutt for geovitenskap fra 2001.
Han er sønn av yrkesskolerektor og ordfører Alf Bjørkum, Ørland.
Sabri Sarıoğlu
Sabri Sarıoğlu (født 26. juli 1984 i Çarşamba i Samsun i Tyrkia) er en tyrkisk fotballspiller. Han kan spille både forsvar og midtbane. Han har spilt for Galatasaray i hele sin profesjonelle karriere. Hans foretrukne posisjon er høyreback. Han er kjent for sin utholdenhet og fart og blir kalt av fansen Speedy Gonzales. Han har spilt 44 landskamper for Tyrkias herrelandslag i fotball, og deltok i fotball-EM 2008, hvor Tyrkia kom til semifinalen.
I 2011 ble han Galatasarays kaptein, etter at Arda Turan gikk til Atletico Madrid. Etter at Emmanuel Eboue kom til Galatasaray har Sarıoğlu slitt med spilletiden.
Nossa Senhora de Nazaré
Nossa Senhora de Nazaré er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Oban
Oban (skotsk-gælisk: An t-Òban i betydningen betyr «Den lille bukta») er en ferieby i regionen Argyll and Bute i Skottland. Antall innbyggere er beregnet til 8140 innbyggere for 2020. Til tross for Obans beskjedne størrelse er byen den største mellom Helensburgh og Fort William. I turistsesongen øker byens innbyggertall opp til 24 000 mennesker. Oban ligger lokalisert ved Firth of Lorn. Bukten danner en nær perfekt hesteskoform, beskyttet av øya Kerrera og bortenfor denne øya er Isle of Mull. I nord er den lange og lavtliggende øya Lismore og fjellene Morvern og Ardgour.
Turistattraksjoner i Oban inkluderer The Waterfront Centre, St. Columbas-katedralen, Oban-destilleriet, Dunollie Castle, Dunstaffnage Castle og McCaig's Tower.
Forhistorie og arkeologi
Rett nord for Oban, ved Dunstaffnage, ble det gjort utgravninger i 2010 av Argyll Archaeology i forkant av utviklingen av European Marine Science Park («Det europeiske maritime vitenskapspark»), og bevis på at det også bodde mennesker i området fra neolittisk tid (bondesteinalderen) og fram til de tidlige historiske periodene. Arkeologene oppdaget gravbål som var i bruk i flere generasjoner under sen jernalder og en gård i bruk en gang mellom slutten av 700- og 900-tallet e.Kr.
Historie
Før 1800-tallet forsørget selve byen svært få husholdninger, og opprettholdt bare mindre fiske-, handels-, skipsbyggings- og steinbruddsindustrier, og noen få hardføre turister. Sistnevnte henspiller på Samuel Johnson med James Boswell, som hadde en reise på 83 dager gjennom Skottland, og som en skrev en rapport om det: A Journey to the Western Islands of Scotland (1775). Handelsselskapet Renfrew etablerte et lagerhus der omkring 1714, som et lokalt utsalgssted for sine varer, men en tollbod ble ikke ansett nødvendig før i 1736, med «Oban regnes som et ordentlig sted for å tømme fartøyer for sildefisket».
La Plata
La Plata er hovedstaden i Provincia de Buenos Aires i Argentina. Byen ble grunnlagt av guvernør Dardo Rocha den 19. november 1882. La Plata skulle være delstatshovedstad etter at hovedstaden Buenos Aires ble utskilt som et føderalt område i 1880. Byen har en befolkning på 564 000 (2001).
Oban
Historie
Den moderne byen Oban vokste opp rundt destilleriet, som ble grunnlagt der i 1794. Et kongelig charter hevet byen til en baroniburgh i 1811. En baroniburgh skiller seg fra kongelig burgh ved at tittelen ble gitt til en godseier som sjef for sine leietakere, holder sine gods direkte fra kronen. Disse ble opprettet mellom 1450 og 1846. Avtalen ga godseieren rett til holde ukentlige markeder, men svært få av disse som utviklet seg markedsbyer. Den populære forfatteren Walter Scott besøkte området i 1814, året da han publiserte det fortellende diktet The Lord of the Isles; interessen for diktet brakte mange nye besøkende til byen. Byen ble gjort til parlamentarisk burgh i 1833. En jernbaneforbindelse – Callander og Oban Railway – ble godkjent i 1864, men det tok flere år å nå fram til byen. Det siste sporet til Oban åpnet 30. juni 1880. Dette brakte ytterligere velstand, revitaliserte lokal industri og ga ny energi til turismen. Også på dette tidspunktet startet arbeidet med det skjebnesvangre Oban Hills Hydropathic Sanatorium. Hydroterapi er bruk av vann til behandling av sykdommer og lindrende smerter. Byggingen av Oban Hydro-hotellet begynte i 1881 på en høyde øst for sentrum, ble aldri ferdigstilt på grunn av økonomiske vanskeligheter og ligger for tiden i ruiner.
La Plata
Direkte oversatt til norsk betyr La Plata «Sølvet».
Oban
Historie
Arbeidet med McCaig's Tower, et fremtredende lokalt landemerke, startet i 1895. Betalt av den rike filantropen John Stewart McCaig (1824–1902) hadde konstruksjonen som mål, i vanskelige tider, å gi arbeid til lokale steinhoggere. Imidlertid opphørte konstruksjonen i 1902 etter velgjørerens død.
La Plata
«La Plata» var også et skip i tysk tjeneste som ble senket ved polarsirkelen ved Rødøy i Nordland 4.oktober 1943. Det var amerikanske fly fra hangarskipet Ranger som uskadeliggjorde La Plata. Båten ble kjørt på land på Prestsand (ei strand) på Rødøy.
Oban
Historie
Glencruitten House ble bygget i 1897 for James Gemmel Boutein, og ble bygget på stedet til en tidligere eiendom. Den er oppført som verneverdig bygning i kategori B siden 1971, Bygningen et slott i skotsk stil, eller skotsk baronialhus, som ble betydelig endret i 1903. En bibliotekfløy ble lagt til i 1927/1928. Den opprinnelige arkitekten, Edward Appin, var også involvert i arbeidet som ble fullført i 1903.
Under den andre verdenskrig brukte handelsskip og skip tilhørende Royal Navy Oban som en viktig base i slaget om Atlanterhavet. Royal Navy hadde en signalstasjon nær Ganavan, og en overvåkningsstasjon for fiendtlig ubåtaktivitet, som kunne oppdaget overflate- eller ubåtfartøy mellom Oban, Mull og Lismore. Det var et kontrollert minefelt i Sound of Kerrera, som ble operert fra en bygning nær campingplassen ved Gallanach. Royal Air Force opererte en flybåtbase ved Ganavan og på Kerrera, og en flyplass ved North Connel, bygget av Royal Air Force. Et sektoroperasjonsrom ble bygget nær flyplassen; etter krigen ble dette utvidet til å bli Royal Observer Corps Group HQ.
Oban var også viktig under den kalde krigen da den første transatlantiske telefonkabelen (TAT-1) kom i land ved Gallanach Bay. Dette førte Hot Line mellom USAs presidenter og Sovjetunionens generalsekretærer. Ved North Connel, ved siden av flyplassen/flyplassen, var NRC (Nuclear Reporting Cell) fra Royal Observer Corps (fra 29. oktober 1925 til 31. desember 1995).
Severdigheter
Området rundt Oban har en dramatisk natur med kysten og fjellene, i tillegg til historisk lokale slott og gamle religiøse steder.
I Oban er St. Columbas katedralen, Oban-destilleriet, McCaig`s Tower og War and Peace museum.
Nord for byen er den naturlige bergformasjonen Fingals Dogstone som i en legenden er knyttet til Giant's Causeway i Nord Irland. Nord for byen ligger også Dunstaffnage Castle og Dunollie Castle.
Utenfor Oban ligger øyene Mull, Iona og Staffa.
Kathleen Hughes
Kathleen Winifred Hughes (født 8. september 1926 i Middlesbrough i England, død 20. april 1977) var en britisk historiker. Hun var først og fremst kjent for sitt arbeide med irsk kirkehistorie, og da særlig den tidlige kristne kirken i Irland.
Hughes begynte sine studier ved Bedford College ved University of London. I 1951 disputerte hun over en doktorgradsavhandling om Finnian av Clonard.
Pauline av Württemberg
Pauline av Württemberg kan vise til flere personer:
Guy av Lusignan
Guy av Lusignan, også omtalt som Guy av Jerusalem eller Guy av Kypros (født ca. 1150 eller 1159/1160, død 18. juli 1194 i Nikosia) var en fransk ridder som, ved ekteskap, ble konge av Jerusalem, og førte kongedømmet inn i en katastrofe i slaget ved Hattin i 1187.
Politisk framgang
I 1168 la Guy og hans brødre seg i bakhold og drepte Patrick av Salisbury, 1. jarl av Salisbury, som var på veg tilbake fra en pilegrimsreise. De ble forvist fra Poitou av deres overherre, Rikard Løvehjerte som da var fungerende hertug av Aquitaine.
Guy dro til Jerusalem ved et tidspunkt mellom 1174 og 1180. I 1174 giftet hans eldre bror Amalrik seg med datteren til Baudouin av Ibelin og kom således innenfor hoffets sirkler. Amalrik fikk også beskyttelse av Baudouin IV av Jerusalem og hans mor Agnes av Courtenay som holdt grevskapet Jaffa og Ascalon og var gift med Reginald av Sidon. Han ble utpekt som Agnes’ kommandant i Jaffa og ble siden kommandant for kongedømmet. Senere oppsto det fiendtlige rykter om at han var Agnes’ elsker, men det er tvilsomt. Det er sannsynlig at hans framgang hadde til hensikt å fjerne ham fra den politiske omkretsen til Ibelin-familien som bar assosiert med Raymond III av Tripoli, fetter av Amalrik og tidligere bailli eller regent. Hva som er sikkert er at Amalrik av Lusignans suksess sikret Guy sosialt og politisk straks han kom til Det hellige land.
Manuskriptet Den gammelfranske fortsettelsen av Vilhelm av Tyr fra midten av 1200-tallet, tidligere tilskrevet Ernoul, hevet at Agnes rådet sin sønn til gifte Sibylla til Guy, og at Amalric hadde ført Guy til Jerusalem med dette særlig for øye. Imidlertid er det usannsynlig med tanke på den hast som dette bryllupet kom i gang. Guy må allerede ha vært i kongedømmet da beslutningen ble tatt. Det synes som om kongen, som var mindre smidig enn tidligere historikere har beskrevet ham som, overveide de internasjonale konsekvensene: det var viktig for Sibylla å bli gift med noen som kunne skaffe ytre hjelp og støtte til kongedømmet, ikke noen fra den lokale adelen. Mens den nye kongen av Frankrike, Filip II August, fortsatt var mindreårig var det fremste håpet om ytre hjelp Baudouin IVs fetter, Henrik II av England som hadde gitt ed til paven en pilegrimsreise som bot for mordet på Thomas Becket. Guy var vasall av Rikard Løvehjerte og Henrik II.
Tidlig i 1182 da hans helse begynte å skrante gjorde Baudouin IV Guy til regent av Jerusalem. Imidlertid hadde både han og greve Reynald av Châtillon gjort provokasjoner mot Saladin i løpet av toårsfreden, men det var hans militære nøling ved beleiringen av Kerak som fikk kongen til å mistet sine illusjoner for ham. I løpet av 1183 og 1184 forsøkte Baudouin IV å få sin søsters ekteskap til Guy annullert, noe som viste at Baudouin fortsatt holdt sin søster i en viss gunst. Kongen ønsket seg en lojal svoger, og var frustrert over Guys ulydighet. Sibylla var i Ascalon med sin ektefelle. Uten hell i å drive sin søster fra Guy endret kongen hvem som skulle være hans etterfølger, og plasserte Sibyllas sønn fra hennes første ekteskap som sin arving, i nærvær av henne selv. Selv om Sibylla ikke var ekskludert fra arverekkefølgen holdt Guy en lav profil fra 1183 og til hans hustru ble dronning i 1186.
Kongegemal av Jerusalem
Da Baudouin IV endelig døde av sin spedalskhet i 1185 ble Baudouin V konge, men han var et sykelig barn og døde i løpet av et år. Guy dro sammen med Sibylla til Jerusalem for stesønnens begravelse i 1186 sammen med tungt bevæpnet eskorte som han stasjonerte i byen. Raymond III som var nidkjær på å beskytte sin egen innflytelse og sin nye politiske allierte, enkedronningen Maria Komnene, gjorde forberedelser for Jerusalems Haute Cour (det føydale rådet i kongedømmet) mens Sibylla ble kronet til dronning av patriark Heraclius av Jerusalem. Raynald av Chatillon fikk folkelig støtte for Sibylla ved å vedlegge at hun var «li plus apareissanz et plus dreis heis dou rouame» («den mest åpenbare og rettmessige arvingen til kongedømmet»). Med klar støtte fra kirken var Sibylla ubestridt herskeren.
Imidlertid før hun ble kronet måtte hun gå med på kravene til opposisjonelle rådsmedlemmer at hun ville annullere sitt ekteskap med Guy for å tilfredsstille dem, så lenge som hun fritt valg i sin neste ektemann. Lederne av rådet gikk med på dette og Sibylla ble kronet som dronningregent. Hennes neste ektemann sjokkerte de opposisjonelle rådsmedlemmene: hun giftet seg på nytt med Guy som da ble konge i august 1186. Dronningen fjernet kronen fra sitt hode og ga den til Guy som da kunne krone seg selv i september 1186.
Sibyllas halvsøster Isabella og hennes ektemann Humphrey IV av Toron var Raymond III og Ibelin-familiens valg for tronen. Da Sibyllas foreldres ekteskap hadde vært annullert og både hun og Baudouin IV hadde blitt legitimert av kirken ble Isabella sett på av mange som den egentlige lovlige arvingen til tronen. Imidlertid ville ikke Humphrey IV støtte sin hustru Isabellas krav, og han dissosierte seg fra dem og sverget sin troskap til Sibylla. Humphrey ble en av Guys nærmeste allierte i kongedømmet.
Hattin og Jerusalems undergang
Kongedømmets viktigste bekymring var Saladins framgang. I 1187 forsøkte Guy å oppheve Saladins beleiring av Tiberias på tvers av råd fra Raymond III. Guys hær ble omringet og avskåret på tilgang av vann, og den 4. juli ble Jerusalems hær fullstendig ødelagt i slaget ved Hattin. Guy var en av de få som ble tatt til fange som ble spart av muslimene etter slaget, sammen med sin bror Geoffrey, Raynald, og Humphrey.
De utmattede fangene ble fraktet til Saladins telt hvor Guy ble gitt et beger med vann som et tegn på Saladins generøsitet. Da Guy ville gi begeret videre til Raynald slo Saladin begeret unna og sa at siden Guy ikke hadde bedt om tillatelse til å gi Raynald vann var ikke han, Saladin, forpliktet til å vise dem nåde. Da Saladin anklaget Raynald for være en som ikke holdt det han lovte svarte Raynald at «konger har alltid handlet som dette». Saladin henrettet Raynold selv ved å slå hodet hans av med hans sverd. Da Guy ble ført fram og så Raynalds lik falt han på knærne. Saladin ba ham om å reise seg med ordene: «Virkelige konger dreper ikke hverandre.»
Guy ble holdt fange i Damaskus mens Sibylla sammen med Balian av Ibelin forble bak de beskyttede murene av Jerusalem. Byen ble overgitt til Saladin den 2. oktober. Sibylla skrev til Saladin og bønnfalt ham om å løslate hennes ektemann, og Guy ble endelig løslatt i 1188 og tillatt å reise til sin hustru. De søkte tilflukt i Tyr, den eneste byen som fortsatt var på kristne hender, takket være forsvaret til Konrad av Montferrat, den yngre brorern av Sibyllas første ektemann.
Guy versus Konrad
Konrad nektet å gi beskyttelse til Sibylla og Guy som måtte slå leir utenfor bymurene i månedsvis. Guy tok da initiativet og begynte å beleire Akko i påvente av støtte fra det tredje korstog. Dronningen fulgte ham, men døde av en pestepidemi som brøt løs i løpet av sommeren 1190. Sammen med henne døde også hennes to døtre. I henhold til de overlevende medlemmene av Jerusalems råd mistet Guy sin autoritet som kongegemal da Sibylla døde. Kronen ble da gitt videre til Sibylla. Ibelin-familien fikk i all hast skilt Isabella fra Humphrey og giftet henne med Konrad av Montferrat som da krevde kongedømmet. Guy ga derimot ikke opp og fortsatte å kreve om anerkjennelse som konge.
I 1191 da Guy forlot Akko med en liten flåte og gikk i land ved Limassol på Kypros for å søkte hjelp og støtte fra Rikard Løvehjerte, nå konge av England og Angevin-riket. Som tidligere vasall sverget han på nytt troskap til Rikard, og var tilstede ved kongen bryllup med Berengaria av Navarra. Han deltok i krigstokt mot Isaak Komnenos av Kypros. Som motytelse for dette støttet Rikard ham da kongen kom fram til Akko mot Konrad. Sistnevnte hadde derimot støtte fra sin slektning Filip II August av Frankrike og Leopold V av Østerrike. Denne spliden kom til å gjøre hele det tredje korstoget mindre vellykket.
Konflikten fortsatte i løpet av hele beleiringen av Akko, skjønt det hindret ikke Guy fra galant å berge Konrads liv da han var omringet av fienden. En midlertidig avtale ble nådd ved at Guy skulle få fortsette å være konge i resten av sitt liv, men bli etterfulgt av Konrad og Isabella eller deres arvinger. Imidlertid i april 1192 innså Rikard at han ikke kunne forlate Midtøsten uten en endelig løsning på problemet. Kongedømmet ble avgjort ved valg blant adelen: Konrad ble valgt enstemmig og Guy aksepterte nederlaget. Kun dager senere ble Konrad myrdet, og Isabella giftet seg raskt med Rikards nevø Henrik II av Champagne. Da han døde i 1197 giftet Isabellas seg med Guys bror Amalric.
Herre av Kypros
Som kompensasjon for tapte av kongedømmet Jerusalem kjøpte han Kypros fra Tempelridderordenen i 1192. Disse hadde i sin tur kjøpt øya fra Rikard etter at han hadde erobret det fra Isaak Komnenos. Teknisk sett var Guy herre av Kypros da det ikke var et kongedømme, og bruken av en kongelig tittel (om det i det hele tatt skjedde) var en levning fra Jerusalem som han ikke hadde holdt i egen rett. I løpet av hans regime på Kypros ble den berømte reisende filosofen Altheides født (1193) på Kypros.
Død
Guy døde i 1194 uten overlevende arvinger (hans døtre med Sibylla døde av pesten i Akko), og han ble etterfulgt av sin bror Amalric som mottok den kongelige kronen av keiser Henrik VI av Det tysk-romerske rike. Etterkommere fra Amalric fortsatte å styre kongedømmet Kypros inntil 1474. Guy ble gravlagt i Tempelridderordenens kirke i Nikosia.
I fiksjonen
Guy av Lusignan opptrer som en hovedfigur i en av fortellingene i Dekameronen av Giovanni Boccaccio (første dag, fortelling 9), hvor kritikken fra en dame fra Gascogne forvandler kongen av Kypros fra en tølperaktig fyr til en hederlig tempelridder.
Guy opptrer også i en rekke historiske romaner, blant annet Zofia Kossak-Szczuckas Król trędowaty (Den spedalske konge); Graham Shelbys The Knights of Dark Renown; og Cecelia Hollands Jerusalem. Generelt fremstilles han som vakker, men svak og tåpelig ung mann. Ronald Welch i Knight Crusader og Jean Plaidy (Eleanor Hibbert) i The Heart of the Lion har begge framstilt ham sympatisk som tiltalende og ridderlig. Begge gir det feilaktige inntrykket at han var langt yngre enn kong Rikard Løvehjerte – i virkeligheten var han flere år eldre.
Guy ble portrettert som en fredselskende eldre mann, drevet i krig av Raynald av Châtillon, i en film fra 1963, Al Nasser Salah Ad-Din, som ble regissert av den egyptiske regissøren Youssef Chahine. En annen svært fiktiv versjon av Guy, som en arrogant, intrigant skurk (og som tempelridder) ble spilt av Marton Csokas i filmen Kingdom of Heaven fra 2005. Denne filmen forvrenger helt hans forhold til Sibylla, som synes å ha vært av felles lojalitet og at han var hennes eneste ektemann, skjønt dette ble korrigert i regissørens utgave av filmen.
I den historiske Arn-trilogien om Arn Magnusson som tempelridder av den svenske forfatteren Jan Guillou blir Guy framstilt som en intrigant, udugelig og selvisk skurk som bidrar til at Saladin erobrer Det hellige land.
Robert av Thornham
Robert av Thornham (død 26. april 1211) var en engelsk soldat og administrator. Han hadde samme navn som sin far og hans gods i Kent, og var den yngre bror av Stephen av Thornham, en dommer og administrator.
Liv og virke
Robert skaffet seg et ry i forbindelse med erobringen av Kypros i 1191 under kong Rikard I av England i løpet av det tredje korstog. På ordre fra kong Rikard I ledet han halve flåten i et slag. Som følge av dette fikk han ansvaret å kontrollere øya mens resten av korsfarerhæren dro videre til Det hellige land. Han administrerte Kypros i begynnelsen sammen med Richard Camville, og deretter alene da han beseiret en gruppe av kypriotiske opprørere.
Han forlot Kypros da Rikard solgte øya til Tempelridderordenen, som igjen solgte det videre til den avsatte kongen av Jerusalem, Guy av Lusignan, i 1192. Robert ble tettere knyttet til kongen og som kongens familiaris fraktet han Rikards utstyr fra Det hellige land og til England. Da kongen ble tatt til fange i 1192 i Wien var vilkårene for hans løslatelse at menn skulle stå som «pant» for at løsepengene ville bli betalt. Robert var blant de som fungerte som gisler, skjønt øyensynlig ikke for lenge ettersom han var tilbake ved kongens side i 1194 ved Poitiers.
Han ble utpekt som seneschal (seremonimester, egentlig en administrator av kongens utenlandske affærer) av Anjou. Han tjenestegjorde under Rikard I i Frankrike, hovedsakelig i Anjou og Normandie, i resten av Rikards regime. På rundt samme tid ble han også utpekt som high sheriff av Surrey, men han kom ikke tilbake til England før etter at Rikards død. I 1196 ledet han tropper på Rikards vegne inn i Bretagne i et ikke heldig forsøk på å ta barnehertugen av Bretagne til fange, Arthur, nevø av Rikard, da dennes mor Constance, forsøkte å motstå Rikards kontroll. I 1197 opphøyde Rikard sin trofaste tjener til den engelske adel ved å la ham gifte seg med Joan, datter av William Fossard, en baron i Yorkshire.
Robert var ikke med Rikard ved beleiringen av festningen Château de Chalus-Chabrol i 1199 hvor han ble truffet av et pil som siden drepte ham. Etter Rikards død ble han en viktig kilde til informasjon om kongens aktiviteter
Etter kongens død overførte han seremonielt festningen Chinon til den nye kongen, Rikards bror Johan av England. Han reiste med Johan i Normandie og England i flere år før han ble utpekt til seneschal av Anjou og Gascogne i 1201. I de neste årene lå han i strid med franske og opprørske baroner i Poitou som førte til at han måtte begrense seg til de nordlige områdene. I 1203 gjorde han et forsøk på erobre byen Angers fra franskmennene, men selv om han delvis ødela byen hadde ingen suksess, og ble tvert imot tatt til fange. Han ble løslatt mot løsepenger i 1205 og fortsatte å tjene Johan, reiste sammen med i hærtoktene i Anjou i 1206. I årene 1205 til 1207 fokuserte han på sin tjeneste som high sheriff i Surrey før han dro tilbake til Frankrike i 1207 som seneschal av Poitou.
Robert døde den 26. april 1211 med biskopen av Winchester ved hans dødsleie.
Ludvig XI av Frankrike
Ludvig XI av Frankrike (født 3. juli 1423 i Bourges i Frankrike, død 30. august 1483 i slottet Plessis-les-Tours), med tilnavnet «Den varsomme» (fransk: le Prudent), var en monark av huset Valois som styrte som konge av Frankrike fra 1461 til 1483. Han etterfulgte sin far, kong Karl VII. Han er blitt kalt «det europeiske diplomatiets far».
Bakgrunn
Ludvig var den førstefødte sønnen til kong Karl VII og hans hustru Marie d’Anjou. Han ble døpt i katedralen i Bourges av biskopen av Laon, Vilhelm av Champeaux. Hans gudfar var hertug Johann II av Alençon.
Ludvig viste seg allerede i ungdommen som herskesyk og lumsk, og som motstander av sin far og hans elskerinne Agnès Sorel.
Tidlig liv
Som en upålitelig og ulydig dauphin (tronarving) av Frankrike, gikk Ludvig åpent ut mot sin far i et kortvarig opprør kjent som Praguerie (1440), da han flyktet fra hoffet. Betegnelsen «Praguerie» kom av at et lignende opprør hadde skjedd i Praha. Kongen tilga de opprørske vasallene, inkludert sin sønn Ludvig, som han lot styre provinsen Dauphiné. Der regjerte han med administrativ dyktighet.
Ludvigs uavlatelige intriger førte til sist til at hans far forviste ham fra hoffet. Fra Dauphiné styrte han sitt eget rike og giftet seg – mot sin fars vilje – med Charlotte av Savoie, datter av Ludvig, hertug av Savoie. Karl VII sendte en hær mot sønnen for tvinge sønnen til å lyde kongens vilje, men Ludvig rømte til hertugdømmet Burgund hvor han ble tatt vennlig imot av Filip III, hertug av Burgund, som var den franske kongens fremste fiende.
Konge
Da Karl VII døde i 1461, forlot Ludvig hoffet i Burgund for å ta sitt kongerike i besittelse. Han stod fortsatt under hertug Filips beskyttelse. Ludvig gjorde det til sitt prosjekt å bekjempe de store kronvasallene og legge deres eiendommer inn under kronen. Hans sans for intriger og hans heftige diplomatiske aktivitet ga ham tilnavnet «den listige» (mellomfransk: le Rusé). Et annet tilnavn var «den universelle edderkopp» (mellomfransk: l'universelle Aragne), som han fikk fordi hans fiender anklaget ham for å spinne nett av intriger og konspirasjoner.
Da han 1468 ble tatt til fange av Karl den djerve, ble han tvunget til å etterkomme flere krav. Men i påfølgende konflikter med Burgund hadde han imidlertid hellet med seg.
I 1472 grep hertug Karl I av Burgund, sønn av Filip III, til våpen mot sin rival Ludvig XI, som greide å isolere hertugen fra hans engelske allierte ved signere avtalen i Picquigny (1475) med Edvard IV av England. Avtalen avsluttet formelt hundreårskrigen. Da Karl I av Burgund døde i slaget ved Nancy i 1477, døde også dynastiet til hertugene av Burgund ut. Ludvig inngikk da ekteskap med Karls datter Maria av Burgund, i et forsøk på å få Burgund underlagt Frankrike. Dette førte til krig med den tysk-romerske keiser. Krigen endte med nederlag for Ludvig.
Men Ludvig klarte imidlertid å få kontrollen med en rekke områder i Burgund, inkludert selve hovedområdet Burgund og Picardie. På dette tidspunktet var det ingen utenlandske makter som utgjorde en direkte trussel mot Ludvigs styre, og han var følgelig i stand til å eliminere sine opprørske vasaller, ekspandere den kongelige makten og autoriteten, og styrke den økonomiske utviklingen i Frankrike. Alt i alt klarte Ludvig å fullføre Karl VIIs påbegynte verk: å styrke den franske kongemakten og etablere et fast økonomisk fundament for sin utøvelse av kongemakten. Han anvendte hensynsløst statsdiplomati for å knuse det burgundiske riket og uthule de store nabomaktene fra avstand.
Han døde i 1483 og ble etterfulgt av sin sønn Karl VIII.
Av historikere betraktes Ludvig XI som en av Frankrikes mest betydningsfulle regenter - begavet, velutdannet og handlingskraftig.
Ekteskap
Han ble gift i 1436 med Margareta Stuart av Skottland, datter av kong Jakob I av Skottland. Men senere forviste han Margareta, og giftet seg på nytt i 1451 med den bare åtteårige Charlotte av Savoia (ekteskapet ble fullbyrdet da Charlotte var 14 år gammel).
Barn i dette andre ekteskapet:
Kallrustad
Kallrustad er en gard i Nordlia i Østre Toten (gnr. 122). Garden ble trulig rydda i høymiddelalderen, men ble liggende øde etter svartedauden. Den ble gjenopptatt på 1600-tallet, og totalarealet var da ca. 400 mål. I 1832 ble eiendommen delt i to like store bruk, øvre og nedre Kallrustad.
Nedre Kallrustad (Ner-Kallrustad) ble seinere ytterligere oppdelt, og den gjenværende jordvegen ble i 1965 solgt til bruket Engelia, (som opprinnelig tilhørte Ner-Kallrustad). Beitet og skauen ble lagt ut til boligtomter og barneskole i 1980 (boligfeltet Kallrustadskauen og Nordli skole). Feltet og skolen er en del av tettstedet Nordlia. Hovedbygningen på Ner-Kallrustad står fortsatt, på utskilt tomt. Denne er fra 1800-tallet, men ble ca. 1900 påbygd av eieren Rasmus Daffinrud. Som formann i avholdslosjen Nordliens Haap ville han gi foreninga et møtelokale.
Følgende småbruk er unna Kallrustad: I tillegg kommer 80-90 boligtomter.
Gardsnavnet har ifølge Norske Gaardnavne opprinnelig lydt Karlaruðstaðr, altså rydningsstedet til Karl (Karli).
Oskar Mosfjeld
Frantz Oskar Mosfjeld (født 20. januar 1896, død 21. april 1977 i Skien) var en norsk Ibsen-forsker, lektor og dr. philos.
Han tok den filosofiske doktorgrad i 1950 med avhandlingen Henrik Ibsen og Skien: En biografisk og litteratur-psykologisk studie, som særlig tar for seg Ibsens oppvekst. Francis Bull var førsteopponent, og Halvdan Koht meldte som opponent ex auditorio. Han arbeidet som lektor ved Vestheim skole til han ble pensjonist i 1963.
Jean Moulin
Jean Moulin (født 20. juni 1899 i Béziers i Frankrike, død 8. juli 1943 i nærheten av Metz) var en fremstående fransk motstandsmann under andre verdenskrig. Han var leder for det nasjonale motstandsrådet Conseil national de la résistance.
Moulin vervet seg til den franske hæren i 1918, men første verdenskrig tok slutt før Moulin kunne bli med og kjempe mot sentralmaktene.
I 1940 var Moulin prefekt i departementet Eure-et-Loir med kontor i Chartres. Etter den tyske invasjonen tok to tyske soldater seg til rette i et hus i landsbyen Luray og skjøt ned en gammel kone som hyttet etter dem med neven. De surret den døde til et tre og sa til datteren hennes at der fikk moren hennes bli stående. Moulin ringte til det lokale tyske hovedkvarteret og protesterte. Han ble innkalt og fikk seg forelagt en offentlig erklæring som hevdet at fransk-senegalesiske infanterister hadde foretatt en massakre på deler av lokalbefolkningen. Moulin hadde ikke hørt om noen slik hendelse og nektet å sette navnet sitt under. Han ble da rundjult og slengt inn i en celle. Av redsel for ytterligere tortur skar han over halsen sin med en glassbit - like under kjeven slik at han blødde mye, men ikke ramte arterien. Han ble innlagt på sykehus og løslatt etterpå. Noen måneder senere ble han oppsagt fra stillingen sin han som prefekt av Vichy-regimet, og flyttet tilbake til hjemtraktene sine ved Avignon.
Nossa Senhora dos Remédios
Nossa Senhora dos Remédios er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Jean Moulin
Moulin arbeidet for å forene Charles de Gaulles bevegelse Frie Frankrike og la résistance. Han advarte om at motstandsbevegelsen ellers kom i hendene på kommunistene. Under kodenavnet «Max» reiste han rundt i Frankrike, på vakt overfor Gestapo og Vichy-regimets milits. Hans største bragd var opprettelsen av Motstandsbevegelsens nasjonalråd 27. mai 1943, et råd med 16 medlemmer som representerte ialt åtte motstandsgrupper, fem politiske partier og to fagforeninger. På et hemmelig møte i Paris var rådets første beslutning å anerkjenne de Gaulle som anfører for en provisorisk fransk regjering. Sommeren 1943 ble Moulin avslørt som leder for la résistance og arrestert av Gestapo i Lyon, der han ble forhørt og torturert i tre uker av SS-offiseren Klaus Barbie. Med mellomrom viste Barbie den bevisstløse Moulin til andre tilfangetatte motstandsledere for å skremme dem. Under de brutale forhørene røpet Moulin ingenting.
Moulin døde den følgende måned i nærheten av Metz; dødsårsaken er ikke endelig påvist.
Jean Moulin ble først begravet på Père-Lachaise, men 19. desember 1964 ble hans levninger overført til Panthéon.
Torsten Lindberg
Torsten Gustav Adolf Lindberg (født 14. april 1917 i Nässjö, død 31. august 2009 i Malmö) var en svensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Lindberg ble olympisk mester i fotball under Sommer-OL 1948 i London. Han var målvakt på det svenske laget som vant fotballturneringen. Sverige vant åttendedelsfinalen med 3-0 over Østerrike og i kvartfinalen beseiret de Korea med 12-0. I semifinalen møtte de som de beseiret med 4-2 og finalen vant de med 3-1 over Jugoslavia.
Lindberg var målvakt og spilte nitten landskamper for.
Vevring
Vevring er ei bygd i Sunnfjord kommune i Vestland. Bygda ligger på nordsida av Førdefjorden i tidligere Naustdal kommune. Bygda var sentrum i den tidligere selvstendige kommunen Vevring fram til 1964. Kommunen ble opprettet som Vevring formannskapsdistrikt i 1837.
Vevring ligger midt mellom Førde og Florø, langs fylkesvei 611 via Stavang. Vevring har rundt 300 innbyggere, fordelt på grendene Redal, Gryta, Vevring og Kvellestad. Fra Redal i øst til Horne i vest er det omkring 10 km. Hver høst siden 1979 har det blitt arrangert en stor kunstutstilling i bygda. Der er det også en skulpturpark.
Vevring kommune 1837–1964
1. januar 1964 ble kommunen delt og slått sammen med andre kommuner. Området nord for Førdefjorden med 439 innbyggere (unntatt Steindal krets) ble slått sammen med deler av Naustdal til den nye Naustdal kommune.
Området sør for Førdefjorden med 407 innbyggere ble slått sammen med Askvoll kommune og området sør for Førdefjorden i Bru kommune til den nye Askvoll kommune.
Steindal krets i Vevring med 25 innbyggere, ble slått sammen med Florø, Eikefjord og Kinn kommuner samt deler av Bremanger og Bru til en ny kommune som fikk navnet Flora kommune.
Eugène Estève
Eugène-Martin-François Estève (født 26. mars 1807 i Paris i Frankrike, død 1. juli 1848 i Zikawei i Shanghai i Kina) var sammen med pater Claude Gotteland den første jesuitt som kom som misjonær til Kina på 1800-tallet, etter at ordenen var blitt oppløst i 1770-årene og gjenopprettet i 1814.
Det var Luigi de Besi, den apostoliske vikar for Shandong og Henan, og midlertidig ansvarlig for bispedømmet Nanjing, som i brev til jesuittergeneralen, pater Roothaan, den 18. september 1841 bad om å få jesuittmisjonærer så fort som mulig. De kristne i Jiangnan hadde allerede tidligere fremført samme ønske til jesuittgeneralen (1832), dronningen av Portugal (1838) og pave Gregor XVI (1840).
De to franske jesuittene ankom Shanghai 12. juni 1842.
Kauśika prajnaparamita
Kauśikaprajñāpāramitā, også kalt Prajñāpāramitā for Kauśika (sanskrit: Kauśika prajñāpāramitāhṛdaya), er en av mange forkortede utgaver av den Store Prajñāpāramitā Sūtra. Denne lille teksten er bevart både på sanskrit, tibetansk og kinesisk.
I den tibetanske buddhistiske kanon bærer den tittelen 'phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa ko'u shi ka, oversatt fra et sanskrit-manuskript fra Nepal med tittelen Ārya Kauśika prajñāpāramitā.
Teksten ble oversatt til kinesisk av Dānāpala under tittelen Fóshuō dìshì bānruò bōluómìduō xīnjīng (佛說帝釋般若波羅蜜多心經).
Bjørn Strøm
Bjørn Marienborg Strøm (født 11. desember 1982 i Svolvær, Norge) er en norsk tidligere fotballspiller. Han har tidligere spilt for Knausen, FK Lofoten, Tromsø IL, FK Haugesund og Tromsdalen Fotball.
Bjørn Størm slo gjennom i 2000 på FK Lofoten som en målfarlig spiss og kantspiller. Han spilte kvalifisering for allnorsk 1. divisjon i sin første sesong som A-lagsspiller, men FK Lofoten tapte over to kamper mot Mandalskameratene. Strøm begynte jusstudier ved Universitetet i Tromsø høsten 2002. Han signerte for Tromsø IL midt i sesongen etter å ha prøvespilt både for dem og Tromsdalen UIL. Han scoret en del mål på Tromsøs andrelag, men fikk aldri muligheten på A-laget.
Foran 2003-sesongen gikk han til Tromsdalen UIL, hvor han ble en umiddelbar hit. De neste sesongene var han en av dem som spilte flest kamper på laget, men da Tromsdalen rykket ned til 2. divisjon i 2004 gikk han igjen til Tromsø IL. 24. juli 2005 fikk han sin tippeligadebut hjemme mot Odd Grenland. Hans hittil eneste tippeligakamp endte med tap 0-1. Kort tid etter dette gikk han tilbake til Tromsdalen og var med å sikre opprykk til 1. divisjon. Han var med å sikre plassen for Tromsdalen i 2006-sesongen, men gikk til FK Haugesund etter sesongslutt.
2007-sesongen ble bra for Bjørn Strøm. Han spilte fast på A-laget store deler av sesongen og avsluttet med å spille hele cupfinalen mot Lillestørm 11. november 2007.
Den 11. desember 2013 valgte Strøm og legg opp.
Ziti
Ziti er en type pasta. Den er formet som lange, hule rør med glatt tekstur og kappet med rett snitt. Det finnes også en kortere variant som av og til kalles «kuttet ziti» eller bare «ziti». Navnet kan også referere til enkelte penne-baserte retter. Det finnes også en bredere variant av ziti som kalles zitoni, og en riflete variant ziti rigati.
Ordet ziti er italiensk flertallsform av zito, en dialektisk variasjon av zita, som betyr «brud». I Puglia i Italia viser ordet til «ektefellene». Bakt ziti er en tradisjonell rett som serveres i bryllupsbanketter som «brudens pasta».
Coo-Trois-Ponts vannkraftverk
Coo-Trois-Ponts vannkraftverk (fransk: La centrale hydroélectrique de Coo-Trois-Ponts) er et vannkraftverk i Ardennene i det sørlige Belgia, rundt 35 km sørøst for Liège. Dette er et såkalt pumpekraftverk med to reservoarer i forskjellig høyde, og har en total installert kraftproduksjonseffekt på 1 100 MW. Vannkraftverket stod ferdig utbygd i 1979.
Atriplectididae
Atriplectididae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i. I denne familien er det bare beskrevet fem arter, fra de sørlige områdene.
Coo-Trois-Ponts vannkraftverk
Kraftverket ligger i nedslagsfeltet til elva Amblève. Det fungerer ved at vann pumpes opp til et reservoar på toppen av Brume-åsen når belastningen på strømnettet er liten og kraftprisen er lav, som regel om natten. I perioder med høy belastning kjøres vannet motsatt vei, gjennom kraftturbinene, og ut i det lavereliggende reservoaret, som ligger i en av Amblèves gamle meandere.
Atriplectididae
Utseende
Slanke vårfluer med slanke vinger. Antennene er lengre enn forvingen. Hodet mangler punktøyne (ocelli). Maksillarpalpene er fem-leddete hos begge kjønn, lange og slanke. Mesonotum har to lengderekker av børster. Larven har forkroppen (prothorax) sterkt forlenget (fra det andre beinparet og fremover), hodet og prothorax er svært smale. Prothorax har tre langsmale ryggplater, mesothorax (det andre kroppsleddet) to plater. Den smale forkroppen kan trekkes inn i mesothorax. Larvehuset er laget av sandkorn og grus holdt sammen med silke.
Levevis
I alle fall noen av artene lever på bunnen av stilleflytende bekker i skog, mest i bakevjer og små dammer. De er trolig åtseletere som lever av døde leddyr som har blitt ført med strømmen.
Utbredelse
Familien har en sørlig utbredelse og er kjent fra Australia, Sør-Amerika og Seychellene.
FC Hämeenlinna
FC Hämeenlinna er en finsk fotballklubb fra byen Hämeenlinna. Klubben spiller for tiden i finsk førstedivisjon, (Ykkönen), som er det nest øverste nivået i finsk fotball. Klubbens nåværende trener er Teuvo Palkki.
FC Hämeenlinna spiller sine hjemmekamper på Kaurialan kenttä som har en kapasitet på over 4000 tilskuere.
Klubben ble etablert i 1991 da klubbene PaKä Hämeenlinna og HPK Hämeenlinna fusjonerte og tok navnet Kesko-Team Hämeenlinna. Det nåværende navnet fikk klubben i 1997.
Geografi
Geografi er vitenskapen om hvordan jordas ytre ser ut og hvorfor den ser slik ut, og som setter dette i relasjon til hvordan menneskelig aktivitet påvirker og påvirkes av jorda. Ordet geografi kommer fra gresk γη (ge) eller γεια (geia) som betyr «jord» og «jordsmonn» og γραφειν (grafein), med betydningen «å skrive» eller «å beskrive».
Geografi kan deles inn i to undergrener, naturgeografi og samfunnsgeografi. Begge grenene er tverrvitenskapelige, med innslag av for eksempel hydrologi, geologi, klimatologi, sosiologi og matematikk.
I tillegg omfatter det store begrepet geografi: kartografi, geomatikk, geografisk informasjonssystem, geostatistikk, og geodesi.
Geografiens historie
Den første kjente kulturen som aktivt utviklet geografi som en vitenskap var antikkens Grekenland. For eksempel fortelles det om Anaximander fra Milet at han skal ha vært den første som omkring 550 f.Kr. tegnet et kart over jorden og havet. Herodotos fra Halikarnassos (484–424 f.Kr.) skrev et stort antall geografiske tekster. Også Klaudios Ptolemaios (cirka 100 til 175 e.Kr.) samlet topografisk informasjon og ga ut instruksjoner om hvordan kart burde tegnes. Romerne utviklet senere avanserte kartografiske teknikker da de utforsket nye områder. I middelalderen videreutviklet i første rekke araberne Muhammad al-Idrisi, Ibn Battuta og Ibn Khaldūn teknikkene som var oppfunnet av grekerne og romerne, og utviklet også nye, egne teknikker. I Europa gikk interessen for geografien derimot tilbake. Vitenskapen ble holdt i live i Kina og Orienten.
Først etter Marco Polos oppdagelsesreiser økte geografiinteressen igjen i Europa. De lange oppdagelsesreisene på 1500- og 1600-tallet gjenopplivet interessen for geografien, verden fikk mer detaljerte kart og flere teoretiske idéer. I den såkalte opplysningstiden ble geografi en anerkjent vitenskap. Geografien ble en etablert akademisk disiplin ved universitetene rundt om i Europa (blant annet i Paris og Berlin). Flere geografiske foreninger ble stiftet på 1800-tallet, blant annet den franske Société de Géographie i 1821, den britiske Royal Geographical Society i 1830 , det russiske geografiske selskap i 1845 og de amerikanske American Geographical Society i 1851 og National Geographic Society i 1888. Flere vitenskapsmenn som Immanuel Kant, Alexander von Humboldt, Carl Ritter og Paul Vidal de la Blache var delaktig i geografiens utvikling fra filosofisk til akademisk disiplin.