cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det store spranget (film)
Om filmen
Filmen fikk blandet mottakelse av filmkritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 56% på Rotten Tomatoes (2011), og 53% på Metacritic. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den bare to av fire stjerner. Anmelderne i publikasjoner som Chicago Tribune, San Francisco Chronicle og TV Guide var blant de som gav den best omtale, mens Washington Post, Time Magazine og The Wall Street Journal var blant de som gav den dårligst omtale.
Aftenpostens anmelder gav den terningkast fem, VG terningkast fire og Dagbladet terningkast tre.
Den vant prisen for «beste foto» ved London Critics Circle Film Awards og prisen for «beste produksjons design» ved Los Angeles Film Critics Association Awards. Den ble i tillegg nominert til Gullpalmen ved Filmfestivalen i Cannes.
Alfred Larsens gate
Alfred Larsens gate (2–24) er en gate ved området Tempe sør for Trondheim som strekker seg fra sørlig til nordlig retning fra Valøyvegen til Valøysvingen. Gaten fungerer som adkomstveg for frittstående eneboliger og rekkehus, og er en gjennomfartsvei for boligområdet i Valøysvingen mot nord. Nærmeste kollektivtilbud for Alfred Larsens gate er med AtB og deres bussforbindelser med rutene 3, 4, 6A, 7, 9, 44, 46, 47, 54, 92, 94, 104 og 146 fra Holtermanns veg.
Bad Boys II
Bad Boys II er en amerikansk action-komedie fra, regissert av Michael Bay, produsert av Jerry Bruckheimer, med blant annet Will Smith og Martin Lawrence i hovedrollene.
Filmen ble dårlig mottatt av anmelderne, men ble en stor publikumssusksess.
Handlingsreferat
Åtte år etter hendelsene fra den første filmen, undersøker Miami Police Department en strøm av ecstasy på vei inn i Miami. Marcus Burnett og Mike Lowrey går til et KKK-møte hvor det selges narkotika. I en skuddveksling blir flere KKK-medlemmer drept eller skadd, og Marcus blir ved et uhell skutt av Mike. Flere politifolk kommer snart og arresterer de overlevende Klan-medlemmene, som avsløres som distributører av narkotika - men bare er kjøpere av stoff. Marcus setter spørsmålstegn ved om han fremdeles ønsker å være partner med Mike.
I mellomtiden skjuler Mike et forhold til Marcus sin søster, Syd, som er en undercover-agent for byrået Drug Enforcement Administration. Mike og Marcus havner ved et uhell midt i DEA-aksjonen, noe som resulterer i skuddveksling og en bil-jakt, ødelegger lokalområdet og gjør sjefen deres Conrad Howard rasende. Marcus og Mike oppdager Syds jobb som undercover-agent, og sjefen Howard krever at de finner leverandøren av ecstasy til Miami.
Etterforskerne lokaliserer en båt som ble brukt til narkotika-smugling, og de oppdager at en narko-baron, Johnny Tapia, bruker døde kropper til å smugle narkotika og penger. Herskapshuset og båten til Johnny Tapia blir raidet av politiet, og alt av narkotika og penger blir konfiskert. Imidlertid kommer en hevngjerrig russisk gangster, Alexei, seg vekk fra raidet, og planlegger å hevne seg over vennene hans som døde.
Visebølgen i Norge
Visebølgen er en musikk- og kulturbevegelse som i Norge startet midt på 1960-tallet. Bølgen hadde sitt høydepunkt på 1970-tallet. Viser blir tradisjonelt assosiert med den enslige trubaduren med gitar. Fra 1960-tallet og utover omfatter visebegrepet tekstlige og musikalske uttrykk innenfor flere musikksjangrene.
Visens venner og Søndagsposten
Visens venner ble etablert i 1944 «med formål å dyrke, verne og fremme den gode vise», og var en lukket forening der medlemmene måtte inviteres inn. De ti sangene i Visens venners viser, første samling (1950) er skillingsviser, romantiske viser og folkelige viser med revypreg. Foreningen sto i nær kontakt med NRK, ikke minst gjennom medlemmet Otto Nielsen som i oktober 1957 startet Søndagsposten. Radioprogrammet ble en scene for visediktere fra hele landet. Innsendte tekster fikk melodier laget av Otto Nielsen, Bjarne Amdahl, Finn Ludt, Johan Øian og andre komponister fra miljøet omkring Visens venner, mens andre bidragsytere skrev både tekst og melodi. Mange av visene ble gitt ut på plate, og en god del ble «slagere». Vidar Sandbeck fikk i 1958 et gjennombrudd med Pengegaloppen som først ble framført i Søndagsposten. Andre viser som stammer fra Søndagsposten, er Julekveld i skogen (tekst Astow Ericson, melodi Otto Nielsen), Trubadurvise (tekst Einar Skjæraasen) og Ofelias vise (tekst og melodi Hartvig Kiran). Faste medarbeidere som Alf Prøysen og Erik Bye bidro også til programmet. Sjøl om den kommende visebølgen skulle hente mye av inspirasjonen fra andre kanter av verden, ble også disse visene sunget i viseklubber og på festivaler gjennom de neste tiårene.
Tidlig påvirkning fra USA
Joan Baez og Bob Dylan ble forgrunnsfigurer for den nye folkemusikkbølgen. Tidlig ble hun også lagt merke til i Norge. På denne tiden framførte også Peter, Paul and Mary blant annet sin hit Blowin' in the Wind, en versjon som i utgangspunktet hadde større kommersielt gjennomslag enn Bob Dylans original, også i Norge.
Etter hvert begynte folkesangerne å dukke opp i norske platebutikker og i norsk radio, ikke minst i programmene til Rosa Seierstad. Gjennom hennes grammofonkabareter ble lytterne kjent med ikke bare den amerikanske visetradisjonen, men også den svenske, danske, franske og tyske. Kari Svendsen er et eksempel på direkte påvirkning. Hennes fascinasjon for Pete Seegers banjospill oppsto etter at hun hadde hørt ham i et av disse programmene.
Rosa Seierstad var ikke den eneste som spilte denne musikken. Et karakteristisk eksempel er programmet «Ord mot krig. Stemmer fra vår egen generasjon.» 28. desember 1965 med Tor Åge Bringsværd som programleder og sanginnslag med Joan Baez, Ulla Sjöblom, Tom Lehrer og Jan Malmsjö.
Den svenske visetradisjonen
Tre artister platedebuterte i 1961 på LP-en Trubadurer & poeter: Olle Adolphson med to egne viser og to der teksten var av Beppe Wolgers, Lars Forssell med egne gjendiktinger fra fransk av Georges Brassens og Henri Salvador, og Alf Hambe med fire egne viser.
Fra 1962 til 1969 var «Vispråmen Storken» i Stockholm sentral i utviklingen av «den svenska visvågen». I 1963 kom albumet Fred Åkerström sjunger Ruben Nilson. Han fulgte opp med å gi ut viser av Birger Sjöberg (1964) og Fritz Sjöström (1965). Med Dagsedlar åt kapitalismen (1967) dreide han repertoaret i politisk retning, men vendte stadig tilbake til «klassikerne». Debuten til Cornelis Vreeswijk, Ballader och oförskämdheter (1964), inneholdt bare eget materiale, men også han skulle senere tolke Taube, Bellmann, Forssell med flere.
Andre som sto på scenen om bord i «vispråmen», var Finn Zetterholm, Ewert Ljusberg, Git Magnusson,
Bølgen kommer
Lørdag 14. februar 1948 deltok «Viseklubben i Sørlandslaget» på et arrangement i Romerikslaget i Oslo. På slutten av 1950-tallet dukket «Skandinavisk Viseklubb» opp i Oslo. Den første klubben i den nye bølgen kan ha vært viseklubben i Håløyglaget i Oslo, som i februar 1966 startet med ukentlige samlinger der repertoaret var «folksongs, negro spirituals og viser».
Alf Cranners LP Fiine antiquiteter (1964) var en tidlig utgivelse i den nye visebølgen. Med bare gitar som akkompagnement framførte Cranner atten sanger, de fleste norske folkeviser. En viktig var Olle Adolphson, som Cranner møtte gjennom Visens venner. Komponisten Geirr Tveitt ble fascinert av Fiine antiquiteter og tonesatte Aslaug Låstad Lygres dikt Vi skal ikkje sova for Cranner. Samarbeidet førte også til Alf Cranners andre LP Både le og gråte (1964) med tekster av Jakob Sande. Det varierte samarbeidet med andre kunstnere fortsatte med lyrikeren Harald Sverdrup (Vers og viiiiiiser, 1966) og Alfred Janson (Rosemalt Sound, 1967). På den siste ble viser og jazz kombinert.
Åse Kleveland (1965) og Birgitte Grimstad (1966) platedebuterte begge med samlinger som var representative for det visemiljøet som var i ferd med å vokse fram. Det var sanger på norsk, dansk, svensk, engelsk og fransk, det var folkeviser og nytt materiale, det var poesi og «protestviser».
En annen visepioner var Ivar Medaas, som ikke bare formidlet tradisjonelle og nye norske viser, men også plukket opp amerikanske og svenske sanger. LP-en Trubaduren kommer (1965) åpnet med en norsk versjon av Lillsysterns undulat är död fra debutplaten til Cornelis Vreesvijk.
Dolphins Viseklubb
12. mars 1966 startet Dolphins Viseklubb i Frisksportrestauranten i Oslo, men flyttet senere til større lokaler i Frimurerlosjen. Initiativtakeren Ole Hauki var blitt kjent med den nordamerikanske folk song-tradisjonen under et lengre opphold i USA. De første som opptrådte i Dolphins var gruppa The Sing Singers som Hauki hadde startet året før med blant andre Ole Paus som medlem.
De første fra Dolphins-miljøet som ga ut plate, var duoen The Young Norwegians. Medlemmene Lillebjørn Nilsen og Bjørn Morisse møttes i Dolphins. I 1966 kom den første singelen med sangene Plenty Nothingness and Love og Det står ein friar uti gare. Året etter kom den første av to LP-plater, Things On Our Mind. På Music (1968) var også Steinar Ofsdal blitt medlem.
I 1968 gjorde Arne Bendiksen studioopptak med medlemmer av klubben, men platen Viser i trengsel kom ikke ut før i 1972. Her deltok Øystein Sunde, Sissel og Eivind Kvambe, Finn Kalvik, The Young Norwegians, Hege Tunaal, Lars Klevstrand, Bjørn og Ulf, Kari Svendsen, Jon Arne Corell, Peter Skodbo og Kinsfolk.
Klubber og festivaler
Over hele landet ble det etablert viseklubber – ofte kalt vise- og lyrikklubber. Fra Dolphins-miljøet kom Jack Berntsen i 1968 til Svolvær, der han startet Viseklubben Lovisa og fem år senere festivalen Tråilltampen i Hamarøy i Nordland. I Oslo ble det høsten 1969 etablert viseklubb i Bikuben (teater), biscenen til Det norske teatret. Etter at Dolphins ble lagt ned, ble Bikuben og Club 7 tilholdssteder for visemiljøet i Oslo. (Se oversikten Norske visemiljøer.)
De fleste av de tidlige norske festivalene var dominert av akustiske innslag, også den første Kalvøyafestivalen som ble arrangert av Viseklubben Hades i Bærum (1971). Etter hvert fikk Kalvøya og mange andre festivaler sterkere preg av rock og pop, det gjaldt også Vise- & lyrikkfestivalen i Haugesund (1970-72), Småberganfestivalen i Trondheim (1971-73) og Ragnarock i Oslo (1973-75).
Inspirasjonen var de store festivalene ute i verden, som Monterey (1967), Woodstock (1969) og Isle of Wight (1970). Her opptrådte enslige sangere med kassegitar på lik linje med tunge rockeband. I løpet av 1960-tallet hadde den tekstorienterte og mer og mindre akustiske musikken blitt en sentral del av ungdomskulturen – og ikke minst av ungdomsopprøret. Stadig dukket nye artister opp, til dels med stor kommersiell suksess, som Donovan, John Sebastian, Arlo Guthrie, Leonard Cohen og Melanie – og Joni Mitchell som skrev sangen Woodstock uten sjøl å ha vært der. Det hadde derimot gruppa Crosby, Stills, Nash & Young som hun da turnerte sammen med. En uke etter Woodstock-festivalen framførte Mitchell sangen under Big Sur Folk Festival i California, en av de svært mange musikkfestivalene som eksisterte i denne perioden.
Två tungor
Høsten 1972 ga Fred Åkerström ut et album som illustrerer den daværende spennvidden i norsk og nordisk visesang. Tittelsporet er Åkerströms egen gjendikting av Inger Hagerups tekst med melodi av Finn Kalvik. Kjærlighetsdiktet blir også en metafor for albumet som helhet. A-sida er var og poetisk, mens B-sida er eksplisitt venstreradikal. Som sentrale musikere under innspillingen, bidrar Kalvik og Lillebjørn Nilsen til å demonstrere i hvor stor grad musikalske ferdigheter var en viktig del av visebølgen. Finn Kalvik har sagt: «Hvis jeg noen gang har hatt noen ambisjoner, så må det ha vært å bli en like bra gitarist som Bert Jansch og Paul Simon.»
Den politiske visesangen, «protestvisene», hadde vært en viktig del av den amerikanske bølgen på 1960-tallet og ble også med inn i den norske. Den eldre garde var til dels skeptisk, som Otto Nielsen: «[J]eg kan ikke akseptere alle som synger om all verdens nød og urettferdighet og fattigdom og soper inn en masse penger på det. [...] [D]et vesentlige for meg blir: formidling av glede.» 1970-tallet skulle gi oss mange norske visesangere som sang om urettferdighet, men uten å sope inn penger. Samtidig var det mange som gjorde sitt beste for å spre glede - eller var poesi. Når det er sagt: Otto Nielsen skrev sjøl minst to protestviser: He Is Dead, But He Won't Lie Down (1966) og Kjære Trægde (1978).
Fløtt deg EEC
Platetittelen Fløtt deg EEC, du står i veien for sola er blitt stående som et slags symbol på den politiske musikkulturen i forkant av folkeavstemningen i 1972 om norsk medlemskap i EF. Et tydeligere eksempel er visa Karlsøy i Troms med PS-gruppa (1971), om et fraflyttingstrua lokalsamfunn i Nord-Norge. Distriktspolitikken var et svært viktig tema i den norske EF-kampen. Problemstillinger omkring sentrum kontra utkant skulle gjennom de neste åra prege den politiske debatten, og også sette dype spor i visemiljøet. Det samme gjaldt en rekke andre saker som var aktuelle fram mot folkeavstemningen.
Som medlem av PS-gruppa satte Jon Arne Corell melodi til flere tekster av Rudolf Nilsen. I 1973 ga de tidligere Dolphins-aktivistene Corell, Carl Morten Iversen, Lars Klevstrand, Lillebjørn Nilsen, Steinar Ofsdal (også fra PS-gruppa) og Kari Svendsen ut På stengrunn - 16 Sanger av Rudolf Nilsen, et album som viser ikke bare de politiske sidene ved forfatteren, men også poesien og humoren.
Viseverksteder
Det første viseverkstedet ble gjennomført av Lars Hauge under Festspillene i Nord-Norge i 1971. I forkant av viseverkstedet under festspillene i 1972, reiste Hauge i regionen i flere uker for å finne visemiljøer og folk som ville delta i Harstad. Resultatet ble danning av interimstyre for Nordnorsk Viseforum. Gjennom det neste tiåret ble nasjonale, regionale og lokale viseverksteder viktige for utviklingen av visemiljøet. Formen var gjerne en kombinasjon av seminarer, sosialt samvær og om kveldene konsert eller visekro som var åpen for publikum.
Allied Command Operations
Allied Command Operations (ACO) er en av de to overkommandoene i NATOs militære kommandostruktur. Den andre er Allied Command Transformation.
Visebølgen i Norge
Dialektbølgen
Da visebølgen kom på 1960-tallet, skjedde det stort sett på normalisert bokmål og nynorsk – i tillegg til engelsk, svensk og litt dansk og fransk. Alf Prøysen og Vidar Sandbeck hadde tidligere skapt slagere på hedmarksdialekt, men for de unge visesangerne var dette foreldregenerasjonens populærmusikk. Med sjuendeplass da albumlista i VG startet i 1967, ble Erik Byes utgivelse med tekster av Einar Skjæraasen den første dialektbaserte LP-en på hitlistene. Den neste var samleplata med Alf Prøysen i 1971, Du ska få en dag i mårå.
Sporadiske dialektinnslag dukket opp på norske plateutgivelser, som to av Skjæraasens tonsatte dikt på Dobbeltportrett med Hege Tunaal og Lars Klevstrand (1969). Ivar og Eivind Bøksle ga ut Viser fra Sørlandet (1972). Men dialektbølgen tok ikke av før med LP-en Vømmøl'n i 1974. De fire venstreradikale Blindern-studentene i Vømmøl Spellmannslag kom fra ulike kanter av landet, men det var Verdal-dialekten til Hans Rotmo som dominerte. Gruppa ga ut to LP-er som begge ble enorme salgssuksesser, og som dermed viste vei for norsk populærmusikk generelt.
I 1974 kom det som visstnok var den første plata på nordnorsk, singelen 50 mil for Norge/Bygdevise (Kor er hammaren, Edvard) med Jack Berntsen og Kystfolket. Året etter kom en LP med sanger fra to Hålogaland Teater-oppsettinger, Det e her æ høre tel (1973) og Æ e ikkje aleina (1974). Senere skulle forfatteren Klaus Hagerup og teatret levere viser som Sangen om fattigfolks lærdommer (1975, gitt ut med Nordnorsk Visegruppe 1977) og Sluttsang (Ellinors vise) (1977, gitt ut med Ungdomslaget Ny Von 1978).
Blant utøvere som etter hvert begynte å synge på dialekt, var Halvdan Sivertsen og Jan Eggum. Sivertsen (platedebut 1973) gikk over til nordnorsk på Nordaførr (1979), mens Eggum (debut 1975) for alvor tok i bruk bergensdialekten på Alarmen går (1982).
Organisering
Organiseringen av visemiljøet startet i Nord-Norge, med danning av et interimstyre for Nordnorsk Viseforum i 1972 og formell stifting året etter. Østnorsk Viseforum fulgte ett år etter. Da den nasjonale overbygningen Norsk Viseforum ble stiftet på Vinstra 4. august 1975, var det også etablert visefora på Sørlandet, Vestlandet og i Møre og Romsdal. I løpet av det neste året kom også Trøndelag med.
Allied Command Operations
ACOs hovedkvarter ligger i Casteau, nord for den belgiske byen Mons, og er av historiske årsaker kjent som Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHAPE). Øverstkommanderende for ACO har, også dette av historiske grunner, tittelen Supreme Allied Commander Europe (SACEUR), og er «dobbelthattet» som sjef for den amerikanske U.S. European Command.
Visebølgen i Norge
Organisering
Visemiljøet var lite homogent. Til en viss grad fungerte klubbene som kjernen i aktiviteten, men disse var ganske ulike. Noen var sosiale foreninger som for en stor del baserte seg på allsang, kombinert med at gitaren ble sendt rundt for soloinnslag. Andre praktiserte åpen scene foran et publikum som sjøl ikke var utøvende. Noen var i realiteten mer og mindre fast organiserte visegrupper. En del var rene konsertarrangører som engasjerte profesjonelle artister. Flere steder var det kombinerte jazz- og viseklubber. Svært mange av disse miljøene hadde en levetid på bare noen få år.
Krystalgade (København)
Krystalgade er en gate i København som går fra Købmagergade ved Rundetårn og munner ut i Nørregade. På veien krysser den Peder Hvitfeldts Stræde og Fiolstræde.
Visebølgen i Norge
Organisering
De regionale viseforaene fanget også opp enkeltutøvere og grupper som ikke var del av et lokalt visemiljø. Både nasjonalt og regionalt var viseforaene i hovedsak en amatøraktivitet, men uten å ekskludere de profesjonelle. Det samme gjaldt festivaler som Tråilltampen, som eksisterte fra 1973 til 1987. Her var det fri påmelding og ingen markedsføring basert på kjendiser. Både amatører og profesjonelle fikk reiseutgiftene dekt og gratis overnatting i telt. Initiativtakeren Jack Berntsen sa det slik i 1978:
Krystalgade (København)
Veistykket er kjent tilbake fra 1492 og ble omtalt som et lite strede, men uten navn. Fra år 1600 kjennes gaten under navnet Skidenstræde, men endret i løpet av 1700-tallet uoffisielt navn til Krystalgade. Den gang var det magistraten som tok seg av gatenavnene. I 1818 var Skidenstrædes beboere så lei av det belastende navnet at de søkte om endring: «Da Skidenstræde, nu af Nye broelagt, er en særdeles smuk og reel Gade...fordrister Samme Gaard- og Huuseiere sig underdanigst at ombede...at Samme nu ogsaa maatte faae et andet Navn.» De foreslo selv Krystalgade, og dette ble innvilget.
Langs gaten ligger Københavns synagoge fra 1833 som ble tegnet av G.F. Hetsch, Københavns hovedbibliotek, Københavns Universitet med det tidligere Zoologisk Museum og det tidligere Daells varehus som senere ble ombygd til hotell Sankt Petri.
Synagogen ble i februar 2015 ramt av et terrorangrep som menes å ha vært rettet mot danske jøder inne i synagogen. Den 37-årige vakten Dan Uzan ble drept av den 22-årige Omar Abdel Hamid El-Hussein.
Visebølgen i Norge
Organisering
«Vi ønsker å hjelpe til å bygge opp en bred amatørbevegelse. Uten denne kan det ikke utvikles et skikkelig profesjonelt miljø. Du kan si at vårt mål er å vanne den grasrota kunsten kommer fra. Målet vårt er å få folk til å lage noe sjøl, som en motvekt til discokulturen og kommersialiseringen som bare sløver og passiviserer.»
Andre festivaler i delvis samme kategori var Åsgårdspell i Tromsø (1979-81), Draugenfestivalen på Senja (ca. 1980-84), Digrefestivalen på Stiklestad (1980-84), Feginsfestivalen i Trondheim (1981-82) og Vestlandsfestivalen i Os ved Bergen (1981-82).
I det organiserte visemiljøet er det også i perioder gitt ut ulike medlemsblad. Novisa (Nordnorsk Viseforum ca.1974-?), Vis-a-visa (Nordnorsk Viseforum 1977- ca. 1985) VisAvis (Østnorsk Viseforum 1977-), Versego (Trøndersk Vise- og Lyrikkforum 1980-87) og Viseversa (Norsk Vise- og Lyrikkforum ca. 1981-86).
Viser som populær musikk
Med Det året det var så bratt (1971) var Øystein Sunde den første fra Dolphins-miljøet som nådde toppen av den norske albumlista. Året før hadde 1001 fnatt vært oppe på 4.-plass. Ved årsskiftet 1970/71 lå singelen Jaktprat topp 10 i fire måneder. Et års tid senere hadde Finn Kalvik suksess med singelen En tur rundt i byen og albumet Tusenfryd og grå hverdag, og i 1973/74 var det Lillebjørn Nilsens tur til å gå helt til topps med singelen Barn av regnbuen og albumet Portrett. Ole Paus hadde tre album på topp 20 i 1973-75, men nådde topp 10 først med de tre Paus-postenplatene (1977-78).
Andre viseartister som var 10 eller bedre på albumlista i perioden 1967-87, var Alf Cranner (1967, best 10), Birgitte Grimstad (1967, best 10), Erik Bye (1968 og 1973, best 6), Alf Prøysen (1971-72, best 2), På stengrunn-albumet (1974, best 10), Vømmøl Spellmannslag (1974 og 1975, best 1), Stein Ove Berg (1975, best 7), Lars Klevstrand (1977, best 9), Ballade! (1978 og 1980, best 5) og Knutsen & Ludvigsen (1983, best 3).
Visegrupper
I Aftenpostens spalter dukker ordet «visegruppe» opp for første gang i 1966, men da brukt om en viseklubb internt i Håløyglaget i Oslo. I oktober 1967 omtales «visegruppen The Young Norwegians». Dette var ikke den eneste gruppa i Dolphins-miljøet, men den første som gjennom plateutgivelser ble synlig for et større publikum. Om begrepet var nytt, hadde «vokalgrupper» eksistert lenge som del av populærmusikken. Fra 1940-tallet og framover hadde duoen Kurt Foss og Reidar Bøe enorm suksess, ikke minst med Arne Paasche Aasens Blåveispiken som solgte over 100 000. Andre populære vokalgrupper var The Monn Keys, Søstrene Bjørklund og Salhuskvintetten.
Utover 1970-tallet kom plateutgivelser med eksplisitt politisk orienterte visegrupper som PS-gruppa (1971/72, videreført i På stengrunn-prosjektet 1973), Isenkram (1974) og Kjerringrokk (1975). Fra etableringen i 1974 ga Plateselskapet Mai ut plater med en rekke grupper som Vømmøl Spellmannslag (1974) og senere Hans Rotmo-prosjekter, Amtmandens døtre, Folk flest (1975), Strengegjengen, Hans og Stein, Viseklubben Lovisa, Frosk (1976) og Ungdomslaget Ny Von (1978).
Samtidig var det en stor flora av grupper med repertoar som representerte bredden i visemiljøet. Blant visegrupper som la stor vekt på et gjennomarbeidet musikalsk uttrykk, kan nevnes Stiftelsen, fra starten Loelvens Stiftelse, som eksisterte i to utgaver (plateutgivelser i 1974 og 1981), Nordnorsk Visegruppe (1977 og 1979) og Ryfylke Visegruppe (1981, 1983 og i 1985 som Ryfylke).
Folkrock og visejazz
Begrepet folkrock blir dels brukt om krysningen av «folk song» og rock, dels om tradisjonsmusikk i kombinasjon med rock. I den første betydningen var Asbjørn «ASA» Krogtoft en pioner i Norge med bandet 1-2-6 og singelen Graveyard Paradise (1967). Som soloartist fulgte han opp med singelen Rekkene som ble en stor hit i 1969. Inger Lise Andersen (senere Rypdal) hadde i 1968/69 suksess med Fru Johnsen, en norsk versjon av countryrock-sangen Harper Valley PTA og ett av mange eksempel på populærmusikk som kommenterte samfunnsforhold.
I bandet på albumet Garman (1972) hadde Ole Paus blant andre med seg musikere fra rockegruppa Pussycats. Han var ikke den eneste som supplerte den akustiske gitaren med et tyngre lydbilde. Mange av viseplatene på 1970-tallet kan like gjerne kalles pop eller rock – eller jazz. På det siste feltet var Alf Cranner pioneren med Rosemalt Sound (1967) i samarbeid med Alfred Janson. En som markerte seg med flere jazzorienterte utgivelser på 70-tallet, var Lars Klevstrand.
Samarbeidet mellom felespilleren Sigbjørn Bernhoft Osa og Saft førte til opptreden under Ragnarock-festivalen i 1973 og LP-en Stev, Sull, Rock og Rull der Osa var med på 3 av 14 spor. Mange grupper hentet elementer fra norsk folkemusikk inn i rocken, men få prøvde å reindyrke kombinasjonen. Det tydeligste eksemplet var Folque som ga ut sju studioalbum mellom 1974 og 1983, svært inspirert av britiske band. Med sterke innslag av folkemusikk fra Møre og Romsdal, grenser også de to platene med Vårsøg (1977 og 1978) til folkrock.
Bølgen roer seg
Aktiviteten i det organiserte visemiljøet dabbet av mot midten av 1980-tallet. Klubber og regionale visefora ble lagt ned eller gikk mer og mindre i dvale. Under jazzfestivalen i Molde hadde Naustet vårt vært et tilholdssted for blant andre viseinteresserte, men etter 1987 var det slutt. Det samme året ble den nordnorske festivalen Tråilltampen arrangert for siste gang på mange år.
På seint 70- og tidlig 80-tall dominerte norsk språk og dialekt innafor pop og rock, også pønkrock og nyveiv. Visebølgen hadde vært med på å legge grunnlaget for dette. På 1980-tallet platedebuterte band som Raga Rockers (1983), Jokke & Valentinerne, deLillos (1986) og DumDum Boys (1988) på norsk. Samtidig hadde engelskspråklige utøvere stor suksess, som The Monroes (1983), a-ha (1985), Dance with a Stranger (1987) og The September When (1989).
Tradisjonell visesang gjorde seg i liten grad gjeldende på hit-listene, men det er mulig å si at sjangeren fusjonerte med populærmusikken generelt. Et eksempel som kan plasseres i kategorien «visepop», er Jørn Hoel. Etter platedebuten i 1982 kom gjennombruddet med Varme ut av is (1987) der tre av de mest populære sangene hadde tekst av visedikteren Trygve Hoff. Anne Grete Preus hadde bakgrunn fra Veslefrikk som må kunne kalles folkrock-band, og fra Can Can. Etter flere soloalbum med eget materiale, nådde hun toppen av albumlista med Vrimmel (1996). Enda nærmere visetradisjonen finner vi Kari Bremnes. Hun hadde bakgrunn fra Viseklubben Lovisa i Svolvær, visegruppa Stiftelsen og som duo sammen med broren Ola Bremnes.
Tidlig på 1990-tallet platedebuterte en rekke populære grupper med tekster som lå nært visetradisjonen, som Tre Små Kinesere (1991), Hellbillies (1992), Vamp, Di derre og D.D.E. (1993). Omkring tusenårsskiftet begynte norske hip hop-artister for alvor å gi ut album på morsmålet, med utøvere som Tungtvann, Klovner i kamp, Pen Jakke (2000), Gatas Parlament (2001), Jaa9 & OnklP (2003) og Side Brok (2004). (Årstall angir albumdebut, flere ga først ut EP.)
I tillegg til å sette spor i form av påvirkning på andre musikksjangere, har mange av aktørene fra visebølgen fortsatt å turnere med kassegitar eller i andre musikalske sammenhenger. Noen viseklubber har overlevd sammenhengende siden 1970-tallet, og etter tusenårsskiftet har det kommet nye til. Høsten 2014 hadde Bergens Tidende en optimistisk artikkel som fortalte at «Vestnorsk Viseforum er vekket til live og skal prøve å puste liv i en ny visebølge».
Den norske visebølgen roet seg midt på 1980-tallet, men ebbet aldri helt ut.
Fargemetning
Metning eller renhet er i fargeteori et uttrykk for intensiteten i en farges kulør. En farge med høy grad av metning har et skarpt og klart preg, mens en farge med mindre metning får et ullent og gråaktig preg. En farge helt uten metning blir en gråtone. Metning er den ene av tre koordinater (fargekanaler) i fargemodellen HSV.
Metning er bestemt ved en kombinasjon av lysintensitet og hvor mye lyset er spredd over ulike bølgelengder i spekteret. Den reineste fargen oppnår en ved lys med én bølgelengde og høy intensitet, som ved laserlys. Når intensiteten faller, faller også fargemetningen. Ved subtraktiv fargeblanding (som ved vannfarger) oppnår en mindre metning ved å blande inn hvitt, svart, grått eller kulørens komplementærfarge.
Magnus Brostrup Landstad
Magnus Brostrup Landstad (født 7. oktober 1802 i Måsøy, død 8. oktober 1880 i Kristiania) var en norsk prest, salmedikter, folkeminnesamler og salmebokutgiver. Han var fetter av Hans Peter Schnitler Krag.
Bakgrunn og arbeid
Landstad flyttet med faren Hans Landstad (1771–1838) som også var prest, først i 1806 til Øksnes, til Vinje i 1811 og til Seljord i 1819. Han tok teologisk embedseksamen (cand.theol) i 1827 og arbeidet deretter som residerende kapellan i Gausdal. Han ble gift med Wilhelmine «Mina» Margrete Marie Lassen i 1828, datter av Dorothea Andrea Lange og Hadelandpresten Andreas Lassen.
Landstads slekt stammet fra gården Landstad i Verdal som finnes omtalt i 1333. I 1559 nevnes den i Norske Regnskaber og Jordebøger. Landstad var barn nr tre av ti, og hans første år i nøysomme kår i Finnmark og Nordland etterlot sterke naturinntrykk. Som sin far valgte han å bli prest, og i studietiden var han huslærer i Vinje i Telemark. Møtet med «Mina» beskrev han i februar 1827 slik: «Ja, jeg har da faaet Kjæreste, og den som søt er, thi aldrig gaves der nogen mer god, from, blid, skjøn og inderlig elskverdig Kvinde.» I 1828 tok han teologisk embetsmann, og det ble danset til langt på natt på prestegården i Seljord: «Alle var glade.» I 1829 giftet han seg med Wilhelmine. Av deres fjorten barn døde syv tidlig. Dette fikk sterkt innpå paret, som søkte trøst i troen.
Magnus Brostrup Landstad ble sogneprest i Kviteseid i 1834, der han og familien ble sterkt svekket av lungesykdom det første året. Han overtok 1839 prestekallet i Seljord etter farens død.
Rundt 1840 begynte han å samle inn folkeviser, og etter å ha fått noen på trykk i redigert versjon, begynte hans samarbeid med Ivar Aasen. Landstad ønsket en versjon tett opp til norrønt, mens Aasen mente dette ville gjøre visene vanskelig tilgjengelige for folk. Landstad fulgte rådet, og tok utgangspunkt i Telemarksmål i stedet. I 1853 utkom Norske Folkeviser med «Draumkvedet» og «Margit Hjukse», 133 tekster med kommentarer og opplysninger, ialt 942 sider. P.A. Munch kalte boken «en nasjonal skatt». Bjørnstjerne Bjørnson skrev begeistret at han hadde lært seg alle visene utenat. Her fant Edvard Grieg teksten til «den bergtatte». Henrik Ibsen fant inspirasjon som merkes i Olaf Liljekrans. Hulda Garborg skrev skuespillet Liti Kjersti, mens Arne Garborg skrev diktsyklusen Haugtussa. Også Gerhard Munthes arbeidet med stoffet han fant i folkevisene. I 1849 flyttet han med kone og tolv barn til Fredrikshald (Halden), hvor han fikk et prestekall, og ble deretter prost i Borgersyssel prosti.
Magnus Brostrup Landstad ble tildelt St. Olavs Orden i 1870. Etter et slagtilfelle i 1874 flyttet han til Christiania, og fra 1876 ble han tildelt offentlig pensjon på kr 4.000 årlig. Landstad er gravlagt på Vår Frelsers gravlund. Hans enke levde til 1892.
Det er spesielt som salmedikter og folkeminnesamler Landstad har gjort seg bemerket. I Seljord ligger Landstad-instituttet, oppkalt etter ham.
Landstad og Aasen
Men Landstad holdt på det norske ordvalget i salmene, og Knut Hamsun har påpekt det viktige i at salmene var på et språk som alle kunne forstå. «Er det en Forbrydelse, når jeg synger og skriver for det norske Folk?» spurte Landstad indignert, men folk reagerte på former som «Du som sid i Kirken». Det skal være «sitter» på norsk og sidder på norsk-dansk – sid er hverken norsk eller dansk. «Du vil naadig se adende», fortsatte han, men det heter «attende» på nynorsk, og i verken dansk eller norsk riksmål finnes ordet «adende». En kjepphest hos Landstad var også at ordet «som» brukes lite i norsk, og derfor kan sløyfes helt, slik at han skrev «Du er den Enest, frelse kan» og «Hvad er et Menneske, her sviv». I virkeligheten innehar «som» syvendeplassen blant de mest brukte norske ordene. Like feilaktig avskrev Landstad dialekten i Halden, der han hadde vært prest i ni år, som «mindre ægte» enn dialektene i fjellbygdene. Han tok i bruk norrøn genitiv, som «Vilje Mands» og «Naaderne Guds», men stavet på samtidens dansk – dette frarådet Aasen. Landstad anså også feilaktig ord som «ansvar» og «spott» som tyske, og ville ha dem «sopt ut» (idet han like feilaktig trodde at «å feie» er et tysk verb). Da Aasen gjorde ham oppmerksom på at ordene fantes i norrønt, godtok han dem, men ordet «vesen» (et tysk innlån) kunne han ikke fordra: «Gud skje Lov, at dette Væsen ikke findes i min Salmebog.» I den endelige utgaven av salmeboken måtte han stryke de fleste dialektordene, og i den autoriserte versjonen fra 1924, Landstads reviderte, har man nøyd seg med å fornye språket i tråd med vanlig norsk dagligtale.
Av Landstads salmer er «Fra fjord og fjære» og «Jeg vet meg en søvn i Jesu navn» med i dansk og svensk salmebok.
Folkeminnesamling
Landstad etterlot seg omkring 30.000 håndskrevne sider, blant annet med innsamlede oppskrifter, skikker, folkeviser og sagn. Omkring 4500 sider av materialet er publisert. Gjennom dette arbeidet reddet han mye folkediktning. Han tok også til orde for vern av materielle kulturminner.
Sjakalen (1997)
Sjakalen (originaltittel: The Jackal) er en amerikansk actionthriller fra 1997 regissert av Michael Caton-Jones. Filmen handler om en beryktet leiemorder som leies av russiske mafiaen for å drepe en fremstående politiker i USA. Hovedrollene spilles av Richard Gere og Bruce Willis i hovedrollene, mens en sentral birolle spilles av Sidney Poitier.
Filmen regnes som en nyinnspilling av Sjakalen fra 1973, men avviker en del fra denne.
Handlingen
Den beryktede leiemorderen Sjakalen – verdens mest fryktede og beryktede morder – har av den russiske mafia fått i oppdrag å likvidere en viktig person i det amerikanske, politiske systemet. Oppdraget koster 70 millioner dollar. Declan Mulqueen, en fengslet IRA-terrorist, er den eneste som kan stoppe ham. FBIs assisterende direktør tar derfor et enormt ansvar og risiko når han bestemmer seg for å sette fri Mulqueen for å stoppe Sjakalen. Leiemorderen Sjakalen er derimot svært vanskelig å få has på da han er konstant på farten, stadig i ny forkledning. Han er ekspert på å endre sitt ansikt, hår, stemme, alder og kroppsspråk. Han bruker alle nødvendige undergrunnskontakter for å skaffe våpen og falske pass uten å etterlate spor.
Popularitet og økonomi
Sjakalen innbragte 159 millioner dollar på verdensbasis, hvorav 55 millioner i USA.
Anmelderne
Filmen ble dårlig mottatt av kritikerne og har bare fått 23 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den bare 1,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 2,5 av 4 stjerner.
Både VGs og Dagbladets anmeldere gav den terningkast tre.
Annet
Regissøren av den originale filmen, Fred Zinnemann, var svært lite begeistret for nyinnspillingen og forlangte at tittelen skulle endres. Derfor ble den bare hetende The Jackal.
Gatlingvåpenet brukt av Bruce Willis i filmen hadde navnet "Polish ZSU-33 14.5 mm", men eksisterer ikke i virkeligheten.
I rollene
(utvalg)
Assück
Biografi
De var et av de viktigste nordamerikanske ekstrem metal-bandene og har fremdeles en sterk kult av tilhengere. De er noen ganger beskrevet som det beste eksempelet på «hardcore kids playing death metal», og de fyller det lydbildet bra, med meget teknisk tromming, ned-stemte gitarer og grøtete vokaler. Det er ingen gitarsoloer, i motsetning til mesteparten av death metal, og mere poetiske og eksistensielle, vagt politiske tekster, avlevert i en unik og omhyggelig utmålt rytme som deres grindcore-forgjengere Napalm Death.
Misery Index, tittelen på Assück's andre album, er et uttrykk som sammenfatter summen av de nasjonale arbeidsledighets- og inflasjonstall, brukt unoffisielt for å vurdere en nasjons økonomiske helse. Bandet Misery Index oppkalte seg selv etter albumet, og henter tung musikalsk påvirkning fra Assück.
Victor Thorn
Victor Thorn (født 25. september 1874, død 11. august 1950 ) var en norsk kombinertløper som vant Holmenkollrennet i 1895. Han ble tidenes første vinner av Holmenkollmedaljen dette året. Thorn gikk for Skikluben Odd i Oslo.
Han var sønn av skipsfører Jens Svendsen og Karen Lilleby og ble gift i 1912 med Eva Sandberg (1887–1916), datter av Christen Sandberg. Sammen med sin svigerfar var han innehaver av ⅍ Reinerts Møller fra 1892.
Han ble gift annen gang i 1917 med Anna (Molla) Bjørnvall (1896–1990). Deres datter Eva Thorn (1918–) ble gift første gang i Stockholm i 1942 med Vilhelm Scheel (1913–1975), tysk universitetsmester i fekting, skilt 1946, og annen gang gift i 1948 - også i Stockholm - med oberst Emil Michael Dons Erla (1919–1980), krigsflyver for RAF på Vestfronten og 1964 sjef for luftkommando Sør-Norge. Datteren Sidsel Valborg Thorn (1920–) ble gift med alpinisten Sverre Lassen-Urdahl. Med Eva Sandberg ble han far til bankbestyrer Knut Thorn (1914–2000) og Inger Thorn (1915–). Inger ble gift i 1939 med advokat Rolf Øksne Askvig og 2. gang med Hartvig Kaas Munthe, hvis første hustru, Hildur Hansteen, døde 8. august 1952.
Romerike historielag
Romerike Historielag ble stiftet 1. august 1920, og er en paraply-organisasjon for de 17 lokale historielagene på Romerike.
Romerike Historielag er medlem av Landslaget for lokalhistorie og spiller en aktiv rolle i Akershus Kulturvernråd og i styret i Akershusmuseet. Romerike Historielag har sitt senter i eget hus: den fredede sidebygningen på Skedsmo prestegård. Her er bibliotek med bl a lokallitteratur og mikrofilm med Romerikes kirkebøker og folketellinger. Aktiviteten er stor rundt leseapparatene
Laget utgir egen årbok og medlemsblad som sendes til medlemmene 4 ganger i året.
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Nittedal historielag – stiftet 1953
Søren Løchstør
Søren Løchstør (død 1742) spilte en rolle under svenskekongen Karl XIIs hærtog i Norge i mars 1716, mot siste del av den store nordiske krig.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Raumnes historielag
Søren Løchstør
Løchstør kom til Hakedals Jernverk (Hakadals Verk) som fullmektig rundt år 1700, og han giftet seg med Else Robsahm, datter av jernverkseier Lars Robsahm. Paret flyttet senere til Christiania, der Løchstør hadde praksis som prokurator (advokat).
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Ullensaker historielag
Søren Løchstør
Ble rett før krigsutbruddet i 1716 fradømt advoktatbevillingen for tredje gang på grunn av «usømmelig prosedyre». Evakuerte med familien til sin svigerfamilie på Hakedals Jernverk da svenskene inntok Christiania i mars 1716.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Hurdal historielag
Søren Løchstør
Den 26. mars 1716 fanget han opp svenskenes forsøk på å gjøre en knipetangmanøver for å slå de norske styrkene ved Gjellebekk Skanse (Trefningen ved Gjellebekk). Svenskene var på vei opp Nittedal og overnattet i Hakadal. De svenske offiserene la seg inn på Hakedals Jernverk og pratet fransk om strategien, noe Løchstør fanget opp. Om morgenen den 27. mars skrev Løchstør et brev om svenskenes planer og fikk sendt brevet over Nordmarka til generalløytnant Lützow på Gjellebekk. For dette ble Løchstør etter krigen belønnet med å få tilbake advokatbevillingen sin, som han beholdt til han døde.
Lokalhistoriker Fredrik Schjander d.e. spekulerer i boka Streiftog på Krokskogen hvem Løchstør brukte som budbringer, senere kjent som grenaderen, fra Hakadal til Gjellebekk. Schjander tror det må ha vært Engelhardt Robsahm, bror til Løchstørs kone Else Robsahm. Robsahm var 20 år og hadde fått sin skolegang i Christiania, i motsetning til sine foreldre og søsken på Hadekals Jernverk som var mer fullblods svensker. Etter svenskenes nederlag gikk Robsahm i advokatlære hos Løchstør, og unggutten fikk alt i desember 1716 innvilget advokatbevilling som den yngste i landet.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Nannestad historielag – stiftet 1954
Sergej Sjakhraj
Sergej Semjonovitsj Sjakhraj (russisk: Сергей Семёнович Шахрай; født 28. juni 1958), sovjetisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1980 i Lake Placid.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Lørenskog historielag – stiftet 1954
Sergej Sjakhraj
Sjakhraj vant en olympisk sølvmedalje kunstløp under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Sammen med Irina Moisejeva kom han på andreplass i parløp, bak sine landsmenn Irina Rodnina og Aleksandr Zajtsev.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Skedsmo historielag
Sergej Sjakhraj
Sjakhraj ble verdensmester i kunstløp 1980, i parløp sammen med Irina Moisejeva.
Romerike historielag
Lokallagene tilsluttet Romerike historielag
Høland historielag
Enebakk historielag – stiftet 1955
Aurskog historielag
Eidsvoll historielag
Fet historielag – stiftet 1953 Gjerdrum historielag
Blaker og sørum historielag – stiftet 1970
Lillestrøm historielag
Rælingen historielag
Møte (album)
Møte er et musikkalbum med Terje Nilsen og Bodø Sinfonietta, utgitt i 2010.
Christel Wegner
Christel Wegner (født 16. november 1947 i Moorburg ved Hamburg, død 11. februar 2023 i Spania) var en kommunistisk tysk politiker for partiet Deutsche Kommunistische Partei (DKP), senere Die Linke. Uttalelser hun kom med om DDR og Stasi førte til hennes sksklusjon fra eget part.
Bakgrunn, utdannelse og arbeid
Wegner vokste opp i et kommunistisk hjem. Hun ble utdannet sykepleier. Fra 1968 til 1990 jobbet hun ved sykehuset i Buchholz in der Nordheide og var representant for de ansatte i personalstyret. Fra 1990 til 1992 tok hun videreutdannelse og arbeidet deretter fra 1992 til 1993 ved Niedersächsischen Landeskrankenhaus Lüneburg. Fra 1994 til 2002 var hun leder for pleietjenesten ved sykehuset i Buchholz; i desember 2007 ble hun pensjonert.
Politiske verv og medlemskap
Wegner er medlem av ledelsen til DKP i Niedersachsen. Hun var siden partiet ble grunnlagt i 1968. 27. januar 2008 ble hun valgt inn i landdagen i Niedersachsen på for partiet Die Linke uten å være partimedlem. Dessuten var hun medlem av Vereinigung der Verfolgten des Naziregimes Bund deutscher Antifaschisten (VVN BdA), fagforeningen Ver.di og passivt/betalende medlem av Greenpeace.
Politisk posisjon og innflytelse
Wegner ble landskjent da hun i februar 2008 i et intervju med ARD-magasinet Panorama uttalte at det var nødvendig med en revolusjonær omveltning for å få en annen samfunnsform, at kapitalen skulle vekk og at man trengte en samfunnsmessig kontroll over produksjonsmidlene. Til beskyttelse overfor reaksjonære krefters undergravning skulle denne staten beskyttes av en hemmelig tjeneste. I henhold til Panoramas pressemelding, som førte til en mediestorm, mente Wegner med det siste et Stasi, lik det man fant i DDR. I forhold til partiet Die Linkes politiske posisjon sa Wegner i samme intervju: «Die Linke vil oppnå forandringer med reformer, og vi har oppfatningen: Det rekker ikke. Vi vil bygge om samfunnet». Videre forsvarte Wegner byggingen av Berlinmuren og sa at Berlinmuren ble bygget for å holde vesttyskere ute slik at de ikke fikk ødelegge DDRs økonomi eller kjøpe opp billige varer. Hun bekjente seg i «uinnskrenket solidaritet med de kamerater som har brukt hele sitt liv for oppbyggingen av en annen samfunnsform.» Hun nevnte i denne sammenheng særlig Margot Honecker som hun sa at hun hadde støttet både «idealistisk og materielt». Samtalen ble offentliggjort av ARD i utsnitt.
Kritikk fulgte nå fra alle partier som sitter i Bundestag, også fra Die Linke. Hubertus Heil, generalsekretær i SPD, kalte Wegners ytringer for „antidemokratisch und geschichtsvergessen“. Partiledelsen i Die Linke distanserte seg også fra innholdet i Wegners uttalelser. Parlamentarisk leder for Die Linkes fraksjon i Niedersachsens Landag, Tina Flauger, ba Wegner om å nedlegge sitt mandat i Landdagen. Gregor Gysi kritiserte også de vesttyske avdelingene av Linke for å ha samarbeidet med DKP ved Landdagsvalget i Niedersachsen i 2008 og antydet også at Wegner var Agent Provocateur for Verfassungsschutz. Klaus Ernst, viseleder for Die Linkes parlamentariske fraksjon i Forbundsdagen omtalte DKP som en sekt. Den niedersächsische fraksjonen til Die Linke ekskluderte Wegner 18. februar 2008. Christel Wegner trådte imidlertid ikke tilbake og ble sittende i Landdagen som fraksjonsløs representant.
Christel Wegner anklaget Panorama for villedende redigering og erklærte at hun ikke ønsket Stasi tilbake. Hun hadde kun sagt at alle stater har en hemmelig tjeneste og at dette var naturlig også for en sosialistisk stat. Disse uttalelsene ble innenfor Die Linke sett på som utilstrekkelige samtidig som man kritiserte mediefremstillingen.
Tala (kommune)
Tala er en kommune (spansk: municipio) i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Tala.
Historie
Tala ble grunnlagt 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Mario Pérez (2010-2015).
São Miguel
São Miguel er den største og mest folkerike øya i Asorene i Portugal. Den dekker et areal på 759 km² og har cirka 140 000 innbyggere. Den største byen er Ponta Delgada med om lag 45 000 innbyggere.
Geografi
São Miguel strekker seg 64 km fra øst til vest og er mellom 8 og 14 km bred. Den har fått kallenavnet «Den grøne øya» og er stort sett dekket av enger og sletter i lavlandet. Den gamle laurisilva-skogen er stort sett erstattet av eksotisk vegetasjon. Enkelte varmekilder (caldeiras) finner en for det meste i sentrale deler av øya. São Miguel har tre stratovulkaner og kalderaer, Sete Cidades, Agua de Pau, Caldeiras og Furnas. De vulkanske massene er knyttet sammen av kjegleliknende masser som danner toppene.
Området mellom Sete Cidades og Fogo er et monogenetisk vulkanfelt som består av 270 vulkaner. De består hovudsaklig av basaltiske kjegler. Dette er området som sist hadde vulkansk aktivitet på øya. En har talt 19 utbrudd de siste 3000 årene, det siste kjente kom i 1652.
Det høyeste punktet på São Miguel er Pico da Vara på 1103 meter over havet.
Azorenes to største innsjøer ligger på øya, nemlig Lagoa das Sete Cidades og Lagoa das Furnas.
Historie
São Miguel var den andre av øyene i Asorene hvor det ble grunnlagt portugisisk bosetting i 1427.
Königswinter
Königswinter er en by i Nordrhein-Westfalen i Tyskland med ca. 40 000 innbyggere. Den ligger på den østlige siden av Rhinen ovenfor Bonn.
Historie
Königswinter nevnes første gang i år 1015 som Winetre. Keiser Henrik II skjenket kvinnestiftet Dietkirchen i Bonn et gods i Winetre som han hadde overtatt fra grev Wilhelm og hans bror Boppo. Det finnes imidlertid arkeologiske funn (bl.a. gravstener) som stammer fra året 680.