cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanlig stikkflue
Vanlig stikkflue tilhører møkkfluene (Muscidae) som er en artsrik familie av fluer. Vanlig stikkflue som voksen suger blod fra pattedyr. Det er sjelden vanlig stikkflue plager mennesker, men for husdyrene kan den være en alvorlig plage.
Utseende
Det er flere ytre kjennetegn som skiller familiegruppen møkkfluer fra andre nærstående fluer. For en generell beskrivelse se hovedsiden om møkkfluer.
Kroppen er 6-7 millimeter lang. Den har en kort, fremoverrettet sugesnabel og ligner litt på tsetsefluene. Utseendet er ganske lik stor husflue, men vanlig stikkflue skiller seg fra stor husflue på sugesnabelen som stikker frem foran hodet. Husfluene har sugende munndeler.
Larvene er av den vanlig fluetype (maggot). De er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. De er mer eller mindre kjegleformede med hodet i den spisse enden. De har ingen form for bein, men på grensen mellom hvert ledd sitter en liten forhøyning som bærer korte pigger som hjelper dem å feste seg til underlaget.
Levevis
Vanlig stikkflue er en blodsugende flue og er ganske vanlig i Norge. Den er først og fremst er å finne i fjøs og staller. Begge kjønn suger blod fra husdyr, en sjelden gang også fra mennesker. Stikket klør ikke, slik som myggstikk, og det er vanligvis ikke noen særlig hevelse. I Norge flyr den fra mai til oktober. Midt på sommeren kan den påtreffes ute, men den lever for det meste i fjøs og staller.
Vanlig stikkflue kan spre noen sykdommer på husdyr, den kan også være bærer av (spre) parasitter.
Larvene lever i ku- og hestemøkk (saprofager), og bidrar  til nedbrytingen og dermed til stoffkretsløpet.
Vanlig stikkflue tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der fluens indre og ytre organer endres. Helt mot slutten av puppestadiet blåser fluen opp en «ballong», bak spalteåpning kalt frontalsuturen. Dette er nødvendig eller i alle fall til god hjelp, for å komme seg ut av puppehylsteret. Utviklingstiden eller generasjonstiden er avhengig av temeraturen.
Wanda Heger
Wanda Maria Heger (født Wanda Maria von der Marwitz Hjort; 9. mars 1921 i Kristiania, død 27. januar 2017) var en norsk sosionom, kjent for sin innsats for norske fanger i Tyskland under andre verdenskrig.
Newport County (Rhode Island)
Newport County er et fylke av i alt fem i den minste amerikanske delstaten Rhode Island. Fylket ligger øst i staten og består av øyene Aquidneck Island, Conanicut Island, Prudence Island og et stykke fastland i øst som grenser mot delstaten Massachusetts.
Wanda Heger
Hegers familie var tvunget til å bo i Tyskland for å unngå at faren Johan Bernhard Hjort ble holdt i fengsel. Fra slektens gods ved Berlin kunne Heger bevege seg relativt fritt omkring i Tyskland, og bidro med mat til fanger på så ulike steder som Sachsenhausen, Ravensbrück og Natzweiler. Heger og hennes familie kartla de norske fangene og opparbeidet lister og et omfattende kartotek. Disse oversiktene var viktige grunnlag for å gjennomføre redningsarbeidet i krigens sluttfase. Hun medvirket til evakueringen med de hvite bussene.
Newport County (Rhode Island)
Newport Countys totale areal er 812 km² hvorav 543 km² er vann. I 2010 hadde fylket 82 888 innbyggere og i 2014 var det 82 358. Administrasjonssenteret ligger i byen Newport.
Wanda Heger
Bakgrunn og familie
Wanda Heger var datter av Anna Cathrina Holst og høyesterettsadvokat Johan Bernhard Hjort. Hun vokste opp på Bestum i Aker, som den eldste i en søskenflokk på seks. Søsknene var Johan, Peter Fredrik, Helge Bernhard, Kirsti og Haldis.
Under andre verdenskrig i Tyskland møtte hun medisinstudenten Bjørn Heger, som da satt fengslet i Berlin. Etter krigen, i september 1945, giftet paret seg i sjømannskirken i Hamburg. Wanda og Bjørn Heger fikk seks barn blant andre forfatteren Anders Heger og tingrettsdommer Kim Heger. Wanda Hegers bror Peter ble gift med Didrik Arup Seips datter Tone. De møttes mens begge familiene bodde i Groß Kreutz der fedrene satt i en slags husarrest.
Arrestasjon av faren og sivilinternering
Faren var en av grunnleggerne av Nasjonal Samling i 1933 og hadde de påfølgende årene en sentral rolle i partiet. Han brøt imidlertid med partiet i 1936 og medvirket til 1940 i den nasjonalsosialistiske kretsen rundt Hans S. Jacobsen. Etter den tyske invasjonen av Norge i 1940 var Hjort involvert i Administrasjonsrådet og var aktuell som minister til Riksrådet. I løpet av det første okkupasjonsåret kom Hjort stadig mer i opposisjon til okkupasjonsmakten. I artikkelen «Norsk syn på statsrettens utvikling i Norge», publisert i Norsk Retstidende i september 1941, argumenterte han blant annet for at statssuvereniteten måtte utgå fra folket selv, underforstått at Nasjonal Samling bare styrte ved hjelp av okkupasjonsmakten. Reichskommissar Josef Terboven ble rasende da han leste artikkelen, og Hjort ble arrestert 21. oktober 1941. Etter et kort opphold på Grini, ble han sendt til fengsel i Berlin i februar 1942.
Arrestasjonen av Hjort vakte oppsikt i noen tyske kretser blant annet på bakgrunn av hans fremstående svogre. Hjorts søster Astrid, hennes mann og flere av hans tyske slektninger, arbeidet for å få Hjort ut av fengsel. Det var familien van der Goltz som hadde de rette kontaktene. Sommeren 1937 hadde Heinrich Himmler besøkt Hjorts svoger Rüdiger von der Goltz i Wannsee for å treffe Hjort og bli orientert om den nasjonalsosialistiske bevegelsen i Norge. Himmler hadde blitt kjent med Rüdiger von der Goltz og hans kone under riksbondedagene i Goslar i 1935. Mens Hjort var fengslet i Oslo, møtte Rüdiger von der Goltz den tyske administratoren for Norge, Terboven, under et møte i Berlin, men fikk blankt avslag på forespørselen om lettelser for Hjort.
I mellomtiden ble Hjort flyttet til Berlin, først til Alexanderplatz og deretter til fengselet i Prinz-Albrecht-Strasse. Da kom han også under SS-sjef Himmlers område og det kunne komme til en løsning. Fordi Hjort ikke hadde ledet noe motstandsarbeid eller gjort noe kriminelt, gikk Himmler etter samtale med sin partifelle Rüdiger von der Goltz, med på et kompromiss. Hjort skulle få slippe fri dersom hans tyske slektninger tok ansvar og overoppsyn med ham så lenge krigen varte. Wandas fetter Bodo von der Marwitz (1893–1982), som ikke var nazist, tilbød familien å bo på sitt gods i landsbyen Groß Kreutz. Landsbyen ligger vest i delstaten Brandenburg, som omkranser Berlin. Marwitz bodde ikke selv på godset, men på sin eiendom Friedensdorf, øst i Brandenburg.
Fru Anna Cathrina og de voksne barna, motsatte seg først denne ordningen, som ville bli en slags husarrest. Etter å ha besøkt mannen i fengsel, ga imidlertid moren klar beskjed til barna om at de måtte reise til Tyskland og bo der. Ellers ville han ikke overleve, mente hun. I oktober 1942 reiste mor og seks barn til Tyskland. Da de ankom Tempelhof lufthavn i Berlin, var faren sluppet fri og møtte dem der.
Godset i Groß Kreutz hadde også andre beboere. I kjelleren holdt franske krigsfanger til. Andre steder i bygningen bodde tyskere som hadde mistet sine boliger under bombingen.Også andre «sivilinternerte» fra Norge, Danmark og Frankrike ble plassert på godset. Mot slutten av krigen kom medlemmer av familien Marwitz og ble innkvartert på godset.
Familien Seip
Det var Wanda som satte hjelpearbeidet for fangene i gang. Avgjørende for fremdriften var hennes møte med Didrik Arup Seip. Seip var rektor ved Universitetet i Oslo ved krigsutbruddet, ble raskt involvert i motstandsarbeid gjennom Kretsen og ble internert i Sachsenhausen etter noen måneder på Grini. Familien Hjort hadde kontakt med hans hustru Johanne Seip. Wanda Heger ba om lov til å besøke rektor Seip i Sachsenhausen og fikk overraskende tillatelse. I mellomtiden var Seip flyttet til fengsel ved Gestapo-hovedkvarteret i Prinz-Albrecht-Strasse der Heger slapp inn. Seip hadde blitt flyttet fra Sachsenhausen under påskudd av at han skulle gjøre vitenskapelig arbeid for Ahnenerbe. Himmler skal ha blitt påvirket av Felix Kersten etter tilskyndelse av den svenske diplomaten Arvid Richert og den finske diplomaten Kivimäki. Seip informerte Wanda Heger om at det var 200 nordmenn i Sachsenhausen, og at nordmannen Bjørn Heger satt i samme Gestapo-fengsel i Prinz-Albrecht-Strasse som Seip. Fra Seip fikk Heger navn og nummer på en rekke fanger. Utover våren 1943 besøkte hun Sachsenhausen en rekke ganger. Den tidligere lett lubne Seip hadde i fangenskap blitt mager, utmattet og gammel. Seip var en internasjonalt kjent vitenskapsmann og æresdoktor ved Universitetet i Hamburg. Dersom Seip døde i fangenskap ville det bli en belastning for Himmler. Gjennom Wanda Hegers besøk kunne svenske aviser som Dagens Nyheter i november 1942 melde at Seip satt fengslet i Berlin under «relativt menneskeverdige former». Seip ble høsten 1942 flyttet til München og bodde der sammen med sin kone. Seip reiste til Berlin under påskudd av å bruke arkivene og bibliotekene der til sitt vitenskapelige arbeide. Høsten 1943 slo han seg ned på Groß Kreutz sammen med de andre etter at Berlin sentrum (inkludert håndskriftavdelingen på Statsbibliotektet der Seip arbeidet) fikk store ødeleggelser under bombingen 22.–23. november 1943.
Møte med Bjørn Heger
Bjørn Heger var skeptisk til den unge norske jenten som oppsøkte ham, og han lurte på om hun var en slags spion for fienden. Wanda hadde fått tillatelse til å besøke Bjørn i fengsel og kom dit hver uke. Han var arrestert på grensen til Sverige, under forsøk på å flykte fra Norge. Sommeren 1943 ble han frigitt fra fengselet i Prinz-Albrecht-Strasse, på betingelse av at han skulle arbeide i Leipzig på et sykehus for østeuropeere. På vei til Leipzig klarte han å komme i kontakt med Wanda, og ga utfyllende informasjon om forholdene i fengselet og i Sachsenhausen, samt om hvor han var på vei. Etter at Leipzig var ødelagt av bombing bosatte Bjørn Heger seg 6. januar 1944 i Groß Kreutz. Der ble han en viktig bidragsyter til fangearbeidet.
Matpakker og kartlegging av internerte
Med utgangspunkt i boligen i Groß Kreutz bygde familien opp et utstrakt hjelpearbeid for norske fanger i konsentrasjonsleirer i Tyskland, med Wanda Heger som drivkraft. I starten var det fanger i Sachsenhausen som fikk matpakker fra familien. Etter hvert omfattet arbeidet også leirene Ravensbrück nordøst i Tyskland og Natzweiler i Alsace (Frankrike).
Heger oppsøkte også fengslene og fant frem til nordmenn. Den svenske legasjonen i Berlin hjalp også med at opplysninger ble formidlet til den norske legasjonen i Sverige, i strid med svensk nøytralitet. Når de i Groß Kreutz hadde fått en god liste med navn, ble den levert til forretningsmannen Camillo Holm i Berlin. Holm fikk listen maskinskrevet i flere kopier. En kopi gikk via den svenske legasjonen i Berlin til den norske minister Niels Christian Ditleff i Stockholm. Sekretær Erik Bache ved evakueringskontoret hadde til slutt et kartotek med 7500 navn. Lister over internerte ble også formidlet til Det internasjonale Røde Kors i Sveits. Røde Kors' representant i Berlin, Dr. Marti, skrev frustert til hovedkontoret i Geneve at Wanda Heger lykkes med å få kontakt med fangene, mens han selv ikke lykkes.
Nordmennene i Groß Kreutz samarbeidet med sjømannsprestene i Hamburg om arbeidet for fangene. Sjømannsprestene tok ansvar for fengsler og krigsfanger samt leirer i nordvest, mens Groß Kreutz fokuserte på konsentrasjonsleirene og tysklandsstudentene. Seip formidlet kontakt til Sverige og Storbritannia via den svenske legasjonen i Berlin. Sjømannsprestene holdt kontakt med Norge ved at de noen ganger reiste med syketransporter. Theo Findahl, norsk journalist i Berlin, medvirket i arbeidet. Wanda, Johan Hjort og Bjørn Heger overlevde bombingen langfredag 1945 da sjømannskirken i Hamburg ble ødelagt. Sjømannspresten oppholdt seg i Groß Kreutz de gangene det var gudstjeneste i Berlin.
Sachsenhausen
Seip fortalte at hennes tidligere gymnaslærer August Lange satt i Sachsenhausen og i november 1942 fikk hun via vaktbua levert ham et glass potetsalat. Leiren var i utgangspunkt utilgjengelig for omverdenen. Hun besøkte Sachsenhausen på nytt som regel fredager med mat til fanger hun hadde fått navn og nummer på. Wanda Hegers gode utseende hjalp henne med å komme på bølgelengde med vaktene. Etterhvert kom hun med stadig flere pakker mat og ved porten traff hun i juni 1943 tilfeldig den norske fangen Aksel Zachariassen. Zachariassen arbeidet i pakkerommet og sa at pakkene som regel ble sendt til nordmenn i sykeblokkene. Rutinen med matlevering til fangene hver fredag (fra og med våren 1943) har hun beskrevet i boken Hver fredag foran porten. I porten møtte hun andre norske fanger som Kristian Ottosen, Lorang Berg og Thorbjørn Lie. Hun fikk ofte hjelp av sine søsken og leverte også medisiner. Viktigere enn de relativt små mengdene mat de klarte å frakte til Sachsenhausen var kontakt med fangene og lister med navn. De arbeidet med å kartlegge norske fanger i Tyskland og fikk informasjon om blant annet leir og fangenummer. Informasjonen ble formidlet til familier i Norge gjennom vanlig post. I tillegg ble det sendt navnelister og annen informasjon til kontakter i det internasjonale Røde Kors, og til de norske sjømannsprestene Arne Berge og Conrad Vogt-Svendsen i Hamburg. Sjømannskirken i Hamburg overlevde brannbombingen i 1943 og sjømannsprestene i der holdt hver fjerde uke gudstjeneste i Berlin. Wanda Heger og broren Johan dro til Berlin for å få kontakt med den norske presten, og Vogt-Svendsen orienterte om arbeidet han gjorde for norske fanger i fengsel. Fangene i Sachsenhausen trodde han ikke det var mulig å få besøke.
Maten som ble brakt til fangene var først framskaffet lokalt i Groß Kreutz. Menyen ble bestemt av de lokale råvarer, som i det vesentlige var poteter, og som det dessuten var nok av. Matpakkene besto derfor ofte av potetlomper. Sommeren 1943 skrev Heger til norskfødte Borghild Hammerich i København, lederen for «Danskehjelpen» til Norge og «Den norske damekomité i København». Gjennom illegale kontakter ble det sendt pakker av mat fra Danmark, via båt til Stettin. Danskepakkene ble hentet av Wanda Heger og andre fra miljøet i Groß Kreutz, og formidlet til fangeleirene. I tillegg til mat ble også livsviktig medisin brakt inn i leirene. Transporten av mat og medisiner, og leveringene til leirene, ble hele tiden gjennomført med stor risiko for alle involverte.
Ravensbrück
I 1943 tiltok bombingen av Berlin og blant annet ble Gestapos kontor i Groß Kreutz truffet. I den mer uoversiktlige situasjonen som fulgte tok familien Hjort seg flere friheter. De lærte seg å omgå postsensuren og fikk en del brev fra Norge med spørsmål om savnede familiemedlemmer. Harald Salvesen etterlyste sin kone Sylvia Salvesen. Wanda Heger reiste til Ravensbrück nord i Tyskland, med pakke til «tante Sylvia» og fikk slik bekreftet at Sylvia Salvesen var internert der. Senere fikk Heger samtale med Sylvia Salvesen og fikk bekreftet at Lise Børsum satt i Ravensbrück. Sylvia og Wanda hadde ikke møtt hverandre tidligere og måtte straks improvisere rollene som tante og niese. I Ravensbrück innledet Heger hemmelig samarbeid med den tyske sykepleieren «søster Gerda» som var i SS. Tidlig i 1945 forsøkte Johan Hjort uten hell å få Salvesen og Børsum overført til Groß Kreutz. I mars 1945 kom den tyske sykepleieren «søster Gerda» til Groß Kreutz med utførlig liste over norske kvinner internert i Ravensbrück (92 norske samt 20 danske kvinner). Sykepleieren Gerda Schröder gikk i SS-uniform. Listen var utarbeidet av Sylvia Salvesen. Salvesen beskrev forholdene i leiren som forferdelig og ba om hjelp.
Natzweiler og NN-fanger
Sommeren 1943 ville de levere en pakke til Niels-Henrik Kolderup i Sachsenhausen. Portvakten avslørte da uforvarende at Kolderup var i Natzweiler i Alsace (det okkuperte Frankrike), og slik fikk Heger vite om en til da ukjent leir med norske fanger. Da norske fanger ble overført fra Sachsenhausen til Natzweiler visste ikke medfangene hvor de ble av. Før jul i 1943 kom Heger i kontakt med norske fanger sendt fra Natzweiler til Berlin på tvangsarbeid og fikk slik mer informasjon om norske internerte i Natzweiler. I september 1944 ble Natzweiler evakuert (8000 fanger ble overført til Dachau) på grunn av alliert fremrykning. I alt var 504 nordmenn registrert i Natzweiler og det var 125 igjen da leiren ble tømt. Dachau var på dette tidspunktet overfylt og en del av fangene ble sendt til «utekommandoer» eller sendt videre andre leirer som Mauthausen og Bergen-Belsen. På grunn av de kaotiske forholdene i blant annet Dachau ble ikke alle norsk fanger registrert som NN-fanger. De fikk dermed sende brev hjem, fikk pakker tilbake og ble samtidig registrert i Hegers kartotek (slik at de ble hentet av de hvite bussene i krigens sluttfase). Osmund Faremo hadde fått koldbrann og beskriver hvordan han ble reddet av medisiner i pakkene sendt til Natzweiler.
Vel 600 studenter (tysklandsstudentene) ble internert i tyske fangeleirer fra desember 1943. Studentene kunne sende brev relativt fritt og i Groß Kreutz fikk man kjennskap til at en del av studentene var i Sennheim (Cernay i Alsace) nær Natzweiler. Wanda Heger fikk tillatelse til å besøke studentene i midten av juni 1944. Noen norske fanger i Sachsenhausen stakk til henne en liste over norske Nacht und Nebel-fanger («NN-fanger») i Natzweiler. NN-fanger fikk ikke ha kontakt med verden utenfor og var i Groß Kreutz opprinnelig en ukjent kategori internerte. Informasjonen om NN-fanger ble formidlet til Norge og Sverige. Hun fikk også tak i liste over norske offiserer som siden 1943 var internert i Polen.
Evakuering
Familiene Hjort og Seip, Bjørn Heger, Theo Findahl og sjømannsprestene fordelte leirer og fengsler i mellom seg og var beredt til å hjelpe fangene «når katastrofen nærmet seg». Sommeren 1944 ble det planlagt et dansk bilkorps («Jyllands-korpset») som skulle stå klar til å evakuere danske og norske fanger. Carl og Borghild Hammerich hadde sommeren 1944 120 fiskebiler (hver med plass til 50 personer) til disposisjon. Minister Ditleff planla på sin side å sende tre norske skip til Lübeck med busser som skulle samle opp fanger når sammenbruddet i det tyske regimet kom. I oktober 1944 skrev Johan B. Hjort et notat om fangenes situasjon og behovet for evakuering til den svenske legasjonen. Ditleff utarbeidet 30. november 1944 en evakueringsplan som innebar at svenskene skulle forhandle direkte med Himmler og Ditleff foreslo overfor Folke Bernadotte å evakuere sivile norske og danske fanger til Sverige.
Da krigen nærmet seg slutten var det en begrunnet frykt for at fangene i konsentrasjonsleirene ville bli likvidert. Ifølge Heger og Seip ble de advart om dette blant annet av Paul Rosbaud, spionen med dekknavnet «Griffen». Sjømannsprest Vogt-Svendsen hadde fått opplysninger fra en fange i Buchenwald om et rundskriv fra Himmler med instruks om å henrette fangene når allierte styrker nærmet seg. Wanda Heger hadde også et møte med grev Folke Bernadotte i Berlin. Avtalen med Himmler innebar at Bernadotte kunne rådføre seg med Seip i Groß Kreutz. Seip involverte da resten av den lille norske gruppen der. Wanda Heger og de andre på Groß Kreutz informerte 6. mars de norske fangene i Sachsenhausen om at det pågikk forhandlinger om evakuering i svensk regi.
De hvite bussene
Grev Bernadotte greide i første omgang å oppnå at alle nordmenn og dansker i tysk fangenskap skulle samles i en leir, Neuengamme. Ideen til dette kom fra Bjørn Heger. Redningsaksjonen ble gjennomført i regi av Svensk Røde Kors, og aksjonen er i ettertid omtalt som De hvite bussene. Et stort antall kjøretøy malt hvite med Røde Kors-merker, ble brukt til å samle fanger og transportere disse til Neuengamme. Den detaljerte listen over norske og danske fanger som var samlet på Groß Kreutz, spilte en viktig rolle i oppsamlingen av fanger og praktisk gjennomføring av transporten. Transporten fra Sachsenhausen til Neuengamme begynte 16. mars og pågikk til 30. mars. I slutten av mars gikk Himmler med på å sende kvinner, syke og studenter kunne reise til Sverige. Kvinnene i Ravensbrück ble hentet 7. april. Både Wanda og Bjørn tok del i å lete opp fanger og sørge for at de kom med i transporten. I sluttfasen av krigen oppholdt Wanda Heger og hennes brødre, Bjørn Heger, og sjømannsprestene fra Hamburg seg i Friedrichsruh slott (i Holstein nær Hamburg) der De hvite bussene hadde sitt hovedkvarter. Om lag 6000 norske og danske fanger ble i løpet av mars og april 1945 samlet i Neuengamme i Hamburg. Neuengamme var 21. april 1945 tømt for norske og danske fanger, blant de siste som forlot leiren var Sverre Løberg.
Fra Neuengamme ble de norske fangene transportert til Ramlösa (ved Helsingborg) i Sverige. Bjørn Egge og Trygve Bratteli var blant de internerte som ble hentet ut. I april reiste Wanda Heger til Ramlösa og arbeidet der med mottak av evakuerte fra kontinentet.
Offiserene og videre hjelpearbeid
Sverre Løberg kom tilbake til Hamburg i mai og møtte der sjømannsprestene og Wanda og Bjørn Heger som var med Løberg på leting etter nordmenn. Høsten 1945 reiste Wanda og Bjørn Heger hjem til Norge.
Senere virke
På 1960-tallet utdannet Wanda Heger seg til sosionom og arbeidet deretter for kvinnelige fanger ved Bredtveit fengsel. Hun ble senere daglig leder for Kriminalomsorg i frihet.
Wanda Heger var sekretær i regjeringens Rådgivende utvalg i krigspensjoneringssaker, fram til 1. januar 2006, da utvalget ble nedlagt.
I boka Hver fredag foran porten forteller Wanda Heger om oppholdet i Tyskland og arbeidet for fangene i leirene. Boka er skrevet i samarbeid med Guri Hjeltnes og vant førsteplass i Gyldendals konkurranse for beste dokumentarroman i 1984. Boken deler nordmenn i tysk fangenskap i fem kategorier: krigsfanger, tukthus og fengsel, konsentrasjonsleirer, internerte på grunn av rase eller yrke, og sivilinternerte. Boka ble utgitt på tysk i 1989, og på svensk i 2019.
Utmerkelser
For sitt arbeid for de norske fangene i Tyskland fikk Heger en rekke utmerkelser:
Bilder inni hue
Bilder inni hue er et musikkalbum med Trond Granlund fra 1997.
Renato Anselmi
Renato Anselmi (født 26. oktober 1891 i Marigliano, død 3. oktober 1973 i Genova) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Anselmi ble han olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i sabel foran Ungarn og Nederland. De andre på laget var Guido Balzarini, Marcello Bertinetti, Bino Bini, Vincenzo Cuccia, Oreste Moricca, Oreste Puliti og Giulio Sarrocchi.
Fire år senere, under Sommer-OL 1928 i Amsterdam var han med på laget som tok sølv i fekting, sabel lagkonkurranse.
Heltan
Heltan er et tidligere norsk band fra Kvinesdal. Bandet ga ut albumet Kvinnelige Kvinner i 1995.
Ståll-Ull og Gerry fra Luxus Leverpostei var i korte perioder innom Heltan. Heltan besto av Oddvar Sørensen, bass; Kjell Arne Åmot, gitar; Kjell Are Heiland, trommer; Cristian Sunde, sax og Øyvind Øye, keyboard og vokal.
306 Unitas
306 Unitas er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Vesta. Den ble oppdaga den 1. mars 1891 av Elia Millosevich fra Osservatorio del Collegio Romano i Roma. Navnet, som betyr «enhet», er tittelen på bok av den italienske astronomen Pietro Angelo Secchi, og hedrer dessuten Italias samling.
Sankt Thomaskirken på Filefjell
Den nye Sankt Thomaskirken på Filefjell ble reist ved Kyrkjestølane i 1971 og ligger i Vang kommune i Innlandet fylke. Byggverket er i betong og tre og har 150 plasser, den er nær Kongevegen over Filefjell. I fordums tid sto det ei stavkirke her som bar det samme navnet. Gamlekirka ble imidlertid revet i 1808. Akkurat når den ble reist er usikkert, men det kan ha vært rundt år 1200 en gang.
Historie
Kirken på Filefjell var opprinnelig en liten stavkirke innviet til Thomas Becket, erkebiskop av Canterbury fra 1162. Tilknytningen til Thomas Becket har fått noen til å tro at kirken kan ha blitt reist omkring år 1180, men den tilsynelatende likheten mellom Tomaskirken og Høre og Borgund stavkirker gir også grunn til å datere den til omkring år 1200.
I Smeddalen møttes mange gamle stier mellom fjellbygdene (Valdres, Hallingdal og Hemsedal) og fjordbygdene Lærdal og Årdal. Smeddalen var bebodd, og på 1100-tallet kom stavkirken opp. Etter svartedauden ble Smeddalen liggende øde og vokste til med skog. Men da folketallet økte, ble St. Thomaskirken tatt i bruk igjen tidlig på 1600-tallet etter initiativ fra presten T.A. Bahr i Vang. Prosten O. Wangensteen som kom til Vang omkring 1630, fikk kirken reparert. Wangensteen fastsatte 2. juli, syftesok, som messedag på Filefjell. Stavkirken ble revet i 1808.
Det er knyttet mange sagn til kirken, og noen av dem finnes i Jahn Børe Jahnsens bok Sagn i Valdres. Folk fra hele landet kom for å bli helbredet (unngå vanskelige barnefødsler, sykdom, få syndsforlatelse og så videre). Det ble av den grunn mye uro rundt kirken og forstyrrelser for prestene som holdt messe. Allerede i 1747 hadde stiftsamtmannen og biskopen foreslått at den skulle nedlegges. Etter nytt forslag av biskop Bech bestemte regjeringen ved reskript av 24. juni 1808 at den skulle rives. Folketroen hevdet at det gikk ille med den som rev kirka, for det ble sagt at kirken holdt på dødens ånder, og at de ville komme etter dem som gjorde skade.
Det var nok likevel ikke bare from messe som foregikk ved kirka. Syftesokdagen 2. juli var messedag, og da kom folk fra Valdres og Sogn, fra Lom, Skjåk, Voss og Hallingdal. Om messedagen og handelen mellom folk fra Valdres og Sogn blir det sagt «Der vart mang ein hest sprængt / Og mang ei møy krænkt / Og mang ein spræk kar dængt.»
Ny gjenreising
De gamle klokkene ble ført til forskjellige kirker i Valdres, men klang ikke godt i disse. Det var først da de kom tilbake i den nye St. Thomaskirken som etter hvert ble reist, at klokkeklangen ble slik som den skulle.
Gamle spelemenn i Valdres spilte slik de mente å huske at klokkene klang i gamle dager, og deretter ble det laget mange «klukkelåtta» både for langeleik og hardingfele.
Dikteren og kulturforkjemperen Anders Underdal begynte i mellomkrigstida en kampanje for å gjenreise St. Thomaskirken. Helt fra Underdal (f. 1880) var smågutt, hadde han hørt sagnene om denne kirken. Særlig var det klokkekimingen som gikk igjen i mange av disse fortellingene. Underdal brukte mye av sine tid som omreisende skald og foredragsholder til å agitere for en gjenreisning av kirken, og han samlet også inn penger til dette formål. Og alltid sang han den kjenningssangen han hadde skrevet, «Klokkune klang over Filefjell». Dessverre for Underdal adopterte Nasjonal Samling gjenreisningen av kirken som en av sine kampsaker. Underdal, som under påvirkning av Quislings propagandaminister Gulbrand Lunde hadde meldt seg inn i NS som et ledd i dette prosjektet, mistet dermed mye av sin troverdighet. Det var derfor andre krefter som førte arbeidet med nyoppføring av St. Thomaskirken til fullendelse i 1971, men Underdal var til stede ved innvielsen.
St. Thomaskirken ligger i dag på Kyrkjestølen på Filefjell, tett ved E16.
Beninbukta
Området innafor Beninbukta var et kjerneområde for handelen med slaver fra Afrika, og fikk navnet Slavekysten.
NKF
NKF kan vise til:
Østkantfolk (album)
Østkantfolk er et musikkalbum med Trond Granlund fra 2000.
Ordrupgaard
Ordrupgaard er et statseiet kunstmuseum som ligger ved Jægersborg Dyrehave nord for København. Museet inneholder en av Nordeuropas betydeligste samlinger av dansk og fransk kunst fra det 19. og begynnelsen av det 20. århundre.
Ordrupgaard ble skapt av tidligere direktør for Hafnia, etatsråd Wilhelm Hansen og ektefellen Henny Hansen i årene 1916-1918. Ekteparet hadde kjøpt en stor tomt ved Jægersborg Dyrehave og her oppførte de herskapshuset Ordrupgaard ved arkitekt Gotfred Tvede. Samtidig som bygningen ble oppført, ble den store parken anlagt av bygartner Fabricius Hansen.
Ordrupgaard ble innviet med en storslått fest 14. september 1918 og i innvielsestalen erklærte Wilhelm Hansen at han ville testamentere samlingen til den danske stat.
Samlingen av dansk kunst
Den danske gullalder er fyldig representeret med verker av bl.a. C.W. Eckersberg, Christen Købke, J.Th. Lundbye, P.C. Skovgaard og Wilhelm Marstrand. Hovedparten av samlingen vitner imidlertid om Wilhelm Hansens interesse for sin egen samtids kunst representert ved kunstnere som L.A. Ring, Vilhelm Hammershøi, Theodor Philipsen, i tillegg til Fynbomalerne Johannes Larsen, Fritz Syberg og barndomsvennen Peter Hansen.
Wilhelm Hansen kjøpte også inn møbler og kunsthåndverk og hadde særlig interesse for keramikk, lysekroner og møbler utført av Thorvald Bindesbøll.
Samlingen av fransk kunst
Under første verdenskrig konsentrerte Wilhelm Hansen seg om fransk kunst. I perioden fra 1916 til 1918 kjøpte han inn franske malerier, pasteller, tegninger og skulpturer og la dermed grunnlaget for et egentlig kunstmuseum. Wilhelm Hansen ønsket å utbre kjennskapet til fransk 1800-talls kunst i Danmark, og de første kjøp var malerier av Alfred Sisley, Camille Pissarro, Claude Monet og Auguste Renoir. Kunstnere som Eugène Delacroix, Théodore Rousseau, Gustave Courbet, Édouard Manet og Paul Gauguin er også representert på Ordrupgaard.
Wilhelm Hansen mottok rådgivning til innkjøp av fransk kunst fra blant andre den franske kunstkritikeren Théodore Duret.
Europavei 37
Europavei 37 går mellom Bremen og Köln i Tyskland. Veiens lengde er 336 km.
Trasé fastlagt av UNECE: Bremen – Osnabrück – Dortmund – Köln.
Petra (Jordan)
Petra (البتراء, Al-Batrāʾ; gresk: Πέτρα), opprinnelig kjent av dets innbyggere som Raqmu, er en historisk by og et arkeologisk sted i sørlige Jordan.
Byen ligger i en skråning i fjellet Jebel al-Madhbah («Alterets fjell»), som utgjør den østlige siden av dalen Arabah, som går fra Dødehavet og til Akababukten. I henhold til Hieronymos fra Kardia ble navnet «Petra» gitt av greske handelsmenn som observerte at byens innbyggere om våren praktiserte ofringer til en guddom på en stor stein, det vil si en petra. Det er antatt at stedet har vært bosatt så tidlig som 9 000 f.Kr. og at det muligens var etablert på 300-tallet f.Kr. som hovedstad for nabateere. Dette var et arabisk, nomadisk folk som ble tiltrukket av Petras nærhet til handelsrutene og som der etablerte et regionalt sentrum for denne handelen.
Handelsvirksomheten skaffet nabateernes betydelige inntekter, og Petra ble sentrum for deres rikdom. De eldste historiske referansene til Petra ble gitt av greske historikere. De refererte til et angrep på byen i 312 f.Kr. som ble beordret av Antigonos I Monofthalmos fra oldtidens Makedonia, en av Aleksander den stores etterfølgere. Nabateerne var, i motsetningen til deres fiender, vant til å leve i en gold ørken og kunne slå tilbake angrep ved å utnytte områdets fjellterreng. De var særskilt dyktige til å samle regnvann, drive landbruk i tørre omgivelser og hogge stein. De fleste av de nabatiske herskerne omfavnet gresk kultur, fra den første av disse, Aretas III (87-62 f.Kr.), med tilnavnet Filhellen («venn av grekerne»), opp til den siste av de nabatiske kongene, Rabbel II Soter (70-106 f.Kr.). Petra blomstret på 100-tallet e.Kr. da dets berømte struktur Al-Khazneh («skattkammeret»), antatt å være et mausoleum for kong Aretas IV, ble konstruert ved å benytte greske arkitektoniske elementer, og dets befolkning nådde sitt høydepunkt med et befolkningstall beregnet til rundt 20 000 innbyggere.
Selv om det nabatiske kongerike ble et klientkongedømme under Romerriket i det første århundret f.Kr., var det først i 106 e.Kr. at det mistet sin uavhengighet. Petra ble erobret av romerne og kongeriket ble en romersk provins under navnet Arabia Petraea. Byens betydning fikk en nedgang da handelsrutene begynte å gå sjøveien, og et jordskjelv i 363 ødela mange av Petras bygninger. Under Østromerriket ble det bygget en rekke kristne kirker, men byen hadde gått inn i en nedgang etter angrep fra det persiske Sasanideriket, og ved tidlig islamsk tid bodde kun noen få nomader i byen som stort sett hadde blitt forlatt. Petra forble ukjent for verden inntil det ble gjenoppdaget i 1812 av den sveitsiske reisende og oppdageren Johann Ludwig Burckhardt.
For å komme til byen må man gjennom en 1,2 km lang kløft kalt al-Sīq, «sjakten», som fører direkte til Khazneh. Petra er berømt for sin tilhogde arkitektur, hogd ut i fjellet, og sitt system med vannledninger. Petra er også kalt for Rosebyen grunnet fargen på bergarten som den er skulpturert fra. Stedet har vært utnevnt av UNESCO som en del av verdensarven siden 1985. UNESCO har beskrevet det som «en av de mest dyrebare kulturelle eiendeler i menneskehetens kulturarv.» I 2007 ble Al-Khazneh annonsert som ett av Verdens sju nye underverk. Petra er et symbol på Jordan og er Jordans mest besøkte turistattraksjon. Antallet turister toppet 1 million i 2010. Den påfølgende perioden var det en nedgang grunnet uroligheter i regionen, men tilstrømningen av turister har økt siden, og rundt 600 000 turister har besøkt stedet i 2017.
Geografi
Plinius den eldre og andre skribenter i antikken identifiserte Petra som hovedstaden til Tadeanos og som senteret for deres karavanehandel. Innkapslet av høyreiste berg og fjell og med tilgang til vann fra en uuttømmelig elv, hadde Petra alle fordelene til en festning, men det kontrollerte også de fremste handelsrutene som gikk gjennom byen og til Gaza ved kysten av Middelhavet i vest, til Bosra og Damaskus i nord (sørlige Syria), til Akaba og Leuce Come ved kysen av Rødehavet og over ørkenen til Persiabukten.
Utgravninger har vist at det var nabateernes evne til å kontrollere vanntilgangen som førte til veksten for ørkenbyen, ved å skape en kunstig oase. Området styrtflommer, og arkeologisk bevis har demonstrert at nabateerne kontrollerte disse flommene ved bruk av dammer, cisterner og vannrør. Disse innovative måtene å lagre vann i lengre tørkeperioder gjorde det mulig for Petra å blomstre.
I oldtiden kan ankomsten til Petra ha vært fra sør på en sti over sletten til Petra, rundt Jabal Haroun («Aronfjellet»), lokaliseringen av Arons grav (Aron var bror av Moses). En annen ankomst var muligens fra det høye platået i nord. I dag ankommer de fleste moderne besøkende fra øst. Den imponerende østlige ankomsten som går bratt nedover i 1,2 km gjennom en mørk, trang sjakt (enkelte steder kun 3 til 4 meter bred) kalles for al-Sīq, «sjakten», et naturlig geologisk fenomen som har dannet en dyp sprekk i sandsteinfjellet og som fungerer som en vannvei som flyter inn Wadi Musa. Ved enden av den trange sjakten står Petras mest imponerende ruin, Al Khazneh, kanskje mest kjent i oversettelsen, «the Treasury» på engelsk, «Skattekammeret» på norsk (grunnet en tidligere tro på at den skjulte en skatt). Konstruksjonen er hogd ut i sandsteinsfjellet, 40 meter høy og har en fasade dekorert med søyler med korintiske kapitéler, friser og figurer. Mens det gjenværende er i bemerkelsesverdig godt bevart stand, er utsiden av denne merket av hundrevis av kulehull, gjort av lokale beduinstammer som håpet å hente ut rikdommer som det en gang gikk rykter om var skjult i den.
Et lite stykke unna Al Khazneh, ved foten av et fjell kalt en-Nejr, er det et massivt teater, posisjonert slik for å føre høyest mulig antall graver innenfor synsvinkelen. Ved dette punktet åpner dalen seg ut til sletten, og stedet for byen åpenbarer seg med slående effekt. Amfiteateret har blitt hogd ut i en skråning og inn i flere av gravene ved dets konstruksjon. Rektangulære hull til setene er fortsatt synlige. De rosefargede fjellveggene, som bortimot innelukker teateret på tre sider, er delt inn i grupper ved hjelp av dype sprekker og omkranset av graver hogd inn i fjellet i form av tårn.
Innfødt styre
De eldste bøndene som er nedtegnet bosatte seg i Beidha i tiden rundt 2010 f.Kr. Det var en før-keramisk kultur rett nord for Petra. Petra ble listet i redegjørelser om militære kampanjer i oldtidens Egypt og i Amarnabrevene som Pel, Sela eller Sejr. Selv om byen ble dannet relativt sent, har det eksistert en helligdom der siden oldtiden. Den jødiske historikeren Josefus på 100-tallet e.Kr. beskrev regionen som bosatt av et midjanittisk folk så tidlig som 1340 f.Kr. og at dette folket ble styrt av fem konger som han navnga som følgende: «Rekem; byen som bærer hans navn er rangert høyest i landet til araberne og til denne dag er den kalt av hele det arabiske folk, etter navnet på dens kongelige grunnlegger, Rekeme: kalt Petra av grekerne.» Den berømte arkitekturen i Petra, og på andre nabatiske steder, ble bygget tidlig i antikken, kanskje ved å involvere greske arkitekter eller inspirert av gresk arkitektur.
Nabateerne var en av flere nomadiske beduinstammer som forflyttet seg i den arabiske ørkenen og flyttet sine tamdyr dit de kunne finne beitemarker og vann. De ble kjent med området rundt Petra etter hvert som sesongene gikk, og de kjempet for å overleve under dårlige år med svinnende nedbør. Selv om nabateerne i begynnelsen var innkapslet i arameisk kultur, har tidligere teorier om at de kom fra arameiske røtter blitt avvist av moderne forskere. Isteden har arkeologiske, religiøse, og lingvistiske bevis bekreftet at de var en nordarabisk stamme.
Det semittiske navnet på byen, om ikke Sela, har forblitt ukjent. Et avsnitt hos den greske historikeren Diodorus Siculus, som beskriver et hærtokt Antigonos I Monofthalmos sendte mot nabateerne i 312 f.Kr., er forstått som at det belyser Petras historie, men petra, «berg», refererer til en naturlig festning og tilfluktsted og kan ikke være et stedsnavn i sin tid, og beskrivelsen antyder at metropolisen ennå ikke eksisterte, men at det var et sted som ble benyttet av et arabisk folk.
Navnet «Rekem» ble innrisset i fjellveggen ved Wadi Musa på motsatt side av inngangen al-Sīq. Imidlertid bygget Jordan en bro over wadi (dalen) og denne inskripsjonen ble begravd under tonn med betong.
Antikken
I 106 e.Kr. da Cornelius Palma var guvernør over romerske Syria, ble Petra underlagt og absorbert av Romerriket da det nabatiske kongerike ble omgjort til den romerske provinsenArabia Petraea. På omtrent samme tid ble Petras romerske vei bygget. Den ble hovedveien til byen, karakterisert av store porter som inngang til byen. Et århundre senere, i tiden til keiser Alexander Severus, da byen var på høyden av sin prakt, opphørte utgivelsen av egne mynter. Det skjedde heller ingen flere konstruksjoner av overdådige graver. Årsaken synes å være en brå katastrofe, antagelig en invasjon av nypersisk makt under Sasanideriket. I mellomtiden hadde en by i sørlige Syria, Palmyra (blomstret i 130-270) vokst i betydning og trakk til seg arabisk handel på bekostning av Petra, som fikk en tilbakegang. Stedet synes å ha fortsatt som et religiøst sted. En annen romersk vei ble bygget til stedet. Epifanios fra Salamis (død 403) skrev at på hans tid ble det holdt en fest der den 25. desember til ære for jomfrugudinnen Khaabou og hennes avkom Dushara. Dushara og al-Uzza var to av de fremste guddommene i byen som ellers omfattet mange idoler fra andre nabatiske guddommer som Allat og Manat.
Senantikken til tidlig middelalder
Under romersk styre fikk Petra en rask nedgang, i stor grad ved at Palmyra hadde tatt over den arabiske handelen, men også ved at den øvrige handelen hadde begynt å gå sjøveien. I 363 ødela et jordskjelv mange bygninger og ødela samtidig det vitale vannsystemet. Byen ble ytterligere svekket av et nytt jordskjelv i 551, og i 663 underla araberne området for en tid. Gamlebyen Petra ble hovedstad i den bysantinske provinsen Palaestina Salutaris og det ble bygget flere kristne kirker i bysantinsk tid i og rundt Petra. I en av dem ble det senere avdekket skriftruller. Kristendommen kom til Petra allerede på 300-tallet e.Kr., bortimot 500 år etter at Petra ble etablert som handelssted. Athanasius av Alexandria omtaler en biskop av Petra ved navn Asterius. Minst en av gravene ble benyttet som en kirke. I en inskripsjon i rød maling i 447 ble dens innvielse nedtegnet: «i tiden til den helligste biskop Jason». Etter den islamske erobringen i 629–632 ble det umulig for kristne å oppholde seg i Petra, som i det meste av Arabia. Under første korstog ble Petra okkupert av Balduin I av Jerusalem og utgjorde andre len til baroniet Al Karak (i herredømmet Oultrejordain) med tittelen Château de la Valée de Moyse or Sela. Det ble underlagt frankerne fram til 1189. Det er fortsatt et titulært bispesete tilhørende den katolske kirke.
Det er påvist to festninger fra korsfarertiden i og rundt Petra. Den første heter al-Wu'ayra og ligger rett nord for Wadi Musa og kan bli sett fra veien til Lille-Petra. Det er festningen Valle Moise, som ble tatt av en gruppe tyrkere ved hjelp av lokale muslimer og gjenvunnet av korsfarerne kun etter at korsfarerne begynte å ødelegge oliventrærne i Wadi Musa. Trusselen om å tape livsoppholdet tvang de lokale til å forhandle om overgivelse. Den andre er ved toppen av el-Habis i hjertet av Petra og kan bli nådd fra vestsiden av Qasr al-Bint.
Ruinene av Petra ble et emne for undring og nysgjerrighet i løpet av middelalderen og ble besøkt av sultan Baibars av Egypt mot slutten av 1200-tallet.
Rundbane
Rundbane, rundbanesykling, rundbaneritt eller cross country er en øvelse innen sykkelsporten. Dette er den mest vanlige øvelsen innen terrengsykling, der syklister tar seg frem i skogsterreng med bakker med stigning og fall, over grusveier og stier. Rundbanesykling opplever stor popularitet både i høyden og bredden. I 1996 ble rundbanesykling en olympisk sport, og det er den eneste terrengsykkeløvelsen som er olympisk øvelse.
Petra (Jordan)
1800-tallet
Den første europeer til å gjenoppdage og beskrive Petra var den sveitsiske reisende Johann Ludwig Burckhardt under hans reiser i 1812. På denne tiden opererte den gresk kirke i Jerusalem et bispedømme i Al Karak kalt Battra (باطره, gresk: Πέτρας) og det var oppfatningen til mange av prestene i Jerusalem at Al Karak var oldtidsbyen Petra.
Rundbane
Terreng
I motsetning til landeveissykling bedrives rundbanesykling i løyper med blandet underlag, gjerne en blanding av grove skogsløyper, stier, jevne grusveier, og noen ganger delvis på asfalterte veier. Til tross for navnet er rundbanesykling ikke bare denslags øvelse der det sykles i runde, for eksempel kan man ha start og mål på helt forskjellige steder og uten at utøverne krysser løypen.
Petra (Jordan)
1800-tallet
Ettersom strukturene i Petra ble svekket med alderen, var det mange av gravene som ble sårbare for tyver og gravplyndrere. Mange av skattene ble stjålet. I 1929 var det en forskergruppe på fire, bestående av de britiske arkeologene Agnes Conway og George Horsfield, den palestinske legen og folkeminneeksperten Tawfiq Canaan og den danske orientalisten Ditlef Nielsen, som utforsket, utgravde og kartla Petra.
Tallrike skriftruller på gresk og datert til den bysantinske perioden ble oppdaget i utgravningen av en kirke i nærheten av tempelet Den bevingede løve i Petra i desember 1993.
Rundbane
Terreng
I større grad er det vanskelighetsgraden på løypen og treningssfokuset på syklingen som avgjør hvorvidt det man bedriver er rundbanesykling, for eksempel vil en mindre treningsfokusert form for øvelse kunne omtales som «terrengsykling» heller enn rundbanesykling mens sykling på sti og tøft teknisk terreng opp og ned med større fokus på mestring av de tekniske utfordringene enn på raskest mulig ankomst gjerne vil kalles «stisykling».
Petra (Jordan)
T.E. Lawrence
I oktober 1917, som en del av en generell anstrengelse for å trekke osmanske militære ressurser vekk fra det britiske avansementet før tredje slaget ved Gaza, ble et arabisk opprør i Petra ledet av den britiske offiseren T.E. Lawrence, kjent som «Lawrence av Arabia», rettet mot det osmanske regimet. Beduinkvinner som bodde i nærheten av Petra, ble under lederskap av sjeik Khallils hustru samlet for å kjempe i opprøret i byen. Opprørerne, med støtte fra det britiske militære, greide å ødelegge de osmanske styrkene.
1900-tallet: Verdensarv
Bidoulene, beduinene i Petra, ble med tvang flyttet ut av deres grotter i Petra til landsbyen Umm Sayhoun et stykke unna, av den jordanske regjeringen i 1985 før UNESCOs beslutningsprosess for å erklære Petra til et sted som tilhører verdensarven. I Umm Sayhoun ble de gitt hus bygget av sementblokker med en del infrastruktur som kloakk, rennende vann og elektrisitetet. Blant de seks samfunnene i regionen Petra er Umm Sayhoun en av de minste samfunnene. Landsbyen Wadi Musa («Moses’ dal») er den største, bosatt hovedsakelig av layathnahbeduiner og er den nærmeste bebyggelsen til besøksenteret, hovedinngangen til Siq og det arkeologiske stedet generelt. Stedet har også flere hoteller og restauranter beregnet på turister. Fra Umm Sayhoun er det tilgang til bakveien til Petra, gangveien Wadi Turkmaniyeh.
Rundbane
Se også
Øvelser
Petra (Jordan)
1900-tallet: Verdensarv
Den 6. desember 1985 ble Petra erklært som et sted tilhørende verdensarven av UNESCO. I en folkelig avstemning ble stedet også navngitt som Verdens sju nye underverk.
Bidoulene, som tilhører stammen Bedu, og deres kulturarv og tradisjonelle evner ble erklært av UNESCO som en del av den muntlige og immaterielle kulturarv en i 2005 og innskrevet i 2008.
Rundbane
Se også
Utstyr
Petra (Jordan)
1900-tallet: Verdensarv
I 2011, som følge av et prosjekt over elleve måneders planleggingsfase med Petras myndigheter for utvikling og turisme og samarbeidspartnere, ble det utgitt en strategiplan som gir retningslinjer for utviklingen i regionen. Hensikten er å gi planlagt utvikling som er effektiv, balansert og bærekraftig for de neste tjue årene., og til nytte for lokalbefolkningen og for Jordan generelt. Som en del av dette ble det også utviklet en strategiplan for Umm Sayhoun og de omliggende områdene.
Mønsteret rakner
Mønsteret rakner ble etterfulgt av No Longer at Ease (1960) og Arrow of God (1964). De tre bøkene ble senere utgitt på engelsk under samletittelen The African Trilogy. Handlingen i forfatterens to senere romaner, A Man of the People (1966) og Anthills of the Savannah (1987), utspiller seg i oppdiktede afrikanske land, og omhandler ikke Okonkwo eller hans etterkommere. Forfatteren regner likevel romanene som åndelige etterkommere av de tidligere romanene i hans afrikanske krønike.
Rundbane
Se også
Ritt
Mønsteret rakner
Roman-tittelen er hentet fra William Butler Yeats’ dikt «The Second Coming».
Petra (Jordan)
Petra på 2010-tallet
27 steder i Petra er tilgjengelige i Google Street View.
I 2016 oppdaget arkeologer en stor, tidligere ukjent monumental struktur gravlagt under sanden i Petra ved benytte satellittbilder.
Petra står overfor flere trusler, inkludert at de gamle strukturene kan ramle sammen grunnet alder, erosjon og dårlig avrenning av regnvann, saltavsetning, uheldig eller uriktig restaurering av de gamle strukturene og ikke bærekraftig tilgang av turister. Antallet besøkende turister har økt betydelig, særlig etter at stedet fikk en utstrakt mediakampanje i 2007 i forbindelse med Verdens sju nye underverk.