cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BMW 1602
Baur sto bak en begrenset produksjon av cabriolet-utgaver i årene mellom 1967 og 1971, og en todørs spesialutgave kalt 1600ti, utstyrt med doble Solex-forgassere (som på BMW 1800Ti) og 105 hk, ble produsert i 1967 og 1968. En hatchback-modell kalt 1600 Touring ble produsert i 1971 og 1972.
Sophron
Utseende
Cleomenini er små til middelsstore, smale trebukker. På farge kan de være svarte, rødlige eller mer brokete farget. Pronotum er mer eller mindre sylindrisk, ofte lengre enn bredt.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia (New South Wales og Victoria).
Eyolf
Eyolf er et norsk og svensk mannsnavn med norrøn opprinnelse. Navnet er i dag mest brukt på Island, i formen Eyjólfur.
Etymologi
Eyolf har opprinnelse i norrøne Eyjolfr, Eyiólfr og ØyulfR, som er dannet av leddene ey, «øy», og ulfr, «ulv».
Eiolf, Eiulf, Eiolv, Øyuv, Øyu og Øyel er norske varianter av navnet.
Eyjólfur er en islandsk form av navnet.
Utbredelse
Ejolf er kjent brukt i Sverige fra 1896. Eyjólfur var et svært vanlig navn på Island på midten av 1800-tallet.
Formene Eiolf, Eiulf og Eiolv har i Norge tradisjonelt vært mest brukt i Troms, mens Øyuv og Øyu har vært mest brukt i Vest-Agder, og Øyel i Hordaland.
Navnet er i dag mest brukt på Island, i formen Eyjólfur.
Eksterne lenker
Eyjólfur
Appear
Appear AS er et norsk gründerselskap innen utvikling av maskinvare for levering av digital-TV.
Ciabatta
Ciabatta er et av Italias best kjente brød. Brødet, som har en hard skorpe og luftig indre, er bakt på vann, hvetemel, gjær, olivenolje, surdeig og salt, og er langtidsgjæret. En ciabatta deles på lengden og kan fylles med forskjellige slags innhold. Brødet brukes som tilbehør til salat, som hovedrett eller til bruschetta. Ciabatta er helt essentielt som tilbehør og utgangspunkt for mange retter. Det stammer fra Veneto-regionen.
Kurer (radioprogram)
Programmet er tilgjengelig på podkast.
Appear
Selskapet ble opprettet av tidligere ansatte fra Tandberg Television da dette selskapet ble solgt til svenske Ericsson og flyttet sine operasjoner til Storbritannia.
Appear AS ble i 2010 kåret til årets Oslo-gaselle.
Ciabatta
Brødet, som krever moderne maskiner for å tilvirkes, ble utviklet av Francesco Favaron i 1982 i Polesine. Melet som benyttes ble skapt av Molini Adriesi, som varemerkebeskyttede ciabatta polesana. Idag finnes det imidlertid i mange land.
Kurer (radioprogram)
Navnet Kurer er tatt fra det kjente radiomerket Kurér.
Første sending gikk lørdag 3. september 2005 og handlet om podkast. NRK la ned programmet i 2020.
Blåmann Blåmann (album)
Blåmann Blåmann er et musikkalbum med Blåmann Blåmann med Odd Nordstoga i spissen, utgitt i 2001.
Rapides-Farmer-demningen
Rapides-Farmer-demningen er en demning med et vannkraftverk på Ottawas sideelv Gatineau i Québec, Canada. Det har en installert total vannkrafteffekt på 104 MW, fordelt på 5 generatorer. Vannfallet (hydraulic head) er på 20,12 meter. Anlegget stod ferdig konstruert i 1947. Dette anlegget magasinerer ikke opp noe reservoar, men er et såkalt elvekraftverk (run-of-river). Operatør og eier er energiselskapet Hydro-Québec.
10 (tall)
10 (ti) er det naturlige tallet som kommer etter 9 og før 11.
Det er et triangulært tall: 1 + 2 + 3 + 4 = 10
I andre sammenhenger
10 er også:
Fabio Maria Asquini
Fabio Maria Asquini (født 14. august 1802 i Fagagna ved Udine i Italia, død 23. desember 1878 i Roma) var latinsk patriark av Konstantinopel, en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie, blant annet som prefekt for Kongregasjonen for avlater og relikvier 1847–1863.
Han ble utnevnt til kardinal i januar 1844 av pave Gregor XVI, med Santo Stefano al Monte Celio som tittelkirke; senere opterte han for San Lorenzo in Lucina.
Han deltok ved konklavet 1846 som valgte pave Pius IX, og ved konklavet 1878 som valgte pave Leo XIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Denbigh (Milton Keynes)
Denbigh er et område i byen Milton Keynes, rett ved Bletchley.
Denbigh School er en privatskole på ungdoms- og videregående nivå. Den tilbyr spesialisert utdanning innen en rekke fag og har strenge opptakskrav.
Family International
Family International er en ny-religiøs bevegelse grunnlagt av amerikaneren David Brandt Berg i Huntington Beach, California i 1968. Bevegelsen ble opprettet som «Children of God» eller «Guds Barn», og har siden endret navn til «Family of Love» og senere «The Family», fram til dagens «The Family International» (TFI). Bevegelsen har regelmessig figurert i nyhetsbildet siden begynnelsen av 1970-tallet.
9 (tall)
9 (ni) er det naturlige tallet som kommer etter 8 og kommer før 10.
Need for Speed: Underground
Need for Speed: Underground er det syvende spillet i Need for Speed-serien, og ble utviklet av EA Black Box og publisert av Electronic Arts i 2003. To forskjellige versjoner av spillet ble produsert, et til konsollene og Windows, og et til Game Boy Advance.
Carl Thomsen
Carl Thomsen (født 6. april 1847 i København, død 4. oktober 1912) var en dansk maler og tegner.
Rasmus B. Anderson
Rasmus Bjørn Anderson (født 12. januar 1846, død 2. mars 1936) var en norsk-amerikansk forfatter, filolog og diplomat.
Carl Thomsen
Thomsen studerte ved Kunstakademiet i København i perioden 1866–1871 og var en av Wilhelm Marstrands siste elever. Han fikk også undervisning av Frederik Vermehren.
Need for Speed: Underground
Underground tok avstand fra de tidligere spillene i serien, som hovedsakelig dreide seg om sportsbiler andre eksotiske biler. Det var det første spillet i serien som tilbød en karrieremodus med handling, og en garasjemodus som tillot spillere å tilpasse bilene sine med et stort utvalg av oppgraderinger, som både kunne forbedre bilenes ytelse og endre utseende deres. Alle racene er satt til en generisk by om natten, som blir kalt Olympic City, men byen har mange av kjennetegnene til New York City, San Francisco og Los Angeles. Underground var en kommersiell suksess og førte til oppfølgeren, Need for Speed: Underground 2.
Rasmus B. Anderson
Han ble født i Albion i Wisconsin i USA av norske foreldre som emigrerte fra Sandeid/Vikedal i Ryfylke. Foreldrene var kvekersympatisører som ledet de norske immigrantene til USA i 1836.
Andersson var professor ved University of Wisconsin-Madison fra 1867 til 1883, og grunnla instituttet for skandinaviske studier der, det eldste i sitt slag ved et amerikansk universitet.
Carl Thomsen
Thomsen var på flere utenlandsreiser blant annet sammen med Kristian Zahrtmann og var en del av den danske kunstnerkolonien i Italia på slutten av 1870-tallet.
I tillegg til malerier sto han bak en rekke illustrasjoner i tidsskrifter som f.eks. Illustreret Tidende.
Rasmus B. Anderson
Rasmus B. Anderson grunnla også forlaget Norrœna Society, som fokuserte på å utgi oversettelser av tekster knyttet til «the History and Romance of Northern Europe». Han skrev en rekke bøker med skandinaviske temaer, og oversatte også flere verk fra skandinavisk til engelsk, bl.a. verk av Bjørnstjerne Bjørnson.
9 (tall)
Ordet «ni» deler etymologi med de andre indoeuropeiske språkenes ord for det samme, og viser stor likhet med ordet «ny»; særlig på fransk, der neuf betyr både «ni» og «ny». Opprinnelsen til «ny» er den indoeuropeiske roten *newo, med slående likhet til *newn, som regnes som roten til «ni». Likheten kan skyldes at en regnet med firere, der «åtte» var dualisformen (4 x 2, med 4 som håndens fingre, minus tommelfingeren). Deretter kom neste tall, «det nye tallet», altså «ni».
Rasmus B. Anderson
Fra 1885 til 1889 var Anderson USAs ministerresident og generalkonsul i Danmark. Da han kom tilbake til USA i 1889 ble han redaktør for den norskspråklige ukeavisen Amerika (1898–1922)
9 (tall)
Tallet har også hatt betydelig tallmystikk som blant viste seg i oldtidens egyptiske mytologi ved grupperinger av ni guder i en ennead, «de ni».
Rasmus B. Anderson
Andersons bok America Not Discovered by Columbus bidro i avgjørende grad til å popularisere kunnskapen om at vikingene var de de første europeerne som oppdaget Amerika. Anderson startet en bevegelse for å ære Leiv Erikson med en offisiell minnedag i USA. Takket være dette arbeidet ble Leif Erikson Day en offisiell minnedag i hans hjemstat Wisconsin og flere andre amerikanske delstater. Flere årtier etter hans død ble det en minnedag i hele USA gjennom president-proklamasjon i 1964.
9 (tall)
Tallet 9 har også en viktig betydning i norrøn mytologi.
Tallet ni er det siste sifferet i titallsystemet.
Se også tallsymbolikk.
Rijkswaterstaat
Rijkswaterstaat er siden 1. januar 2006 et selvstendig, utførende direktorat innen det nederlandske departementet for offentlige arbeider og vannforvaltning (ned.: Ministerie van Verkeer en Waterstaat). Direktoratet ble opprettet i 1798 under navnet Bureau voor den Waterstaat.
Formål
Rijkswaterstaat er ansvarlig for den praktiske siden av nybygging og vedlikehold av Nederlands (vann)veinett. Direktoratet deltar også i sluttfasen av større jernbaneprosjekter som Betuweruten og HSL-Sør. Innen direktoratet deles staben uformelt i de som arbeider for vått (vannsektoren) eller tørt (veibygging og vedlikehold). Organisasjonens oppgave oppsummeres som «Rijkswaterstaat er den nasjonale tjenestesektoren som arbeider for tørre ben, rent og nok vann, òg for trygg trafikk med god gjennomstrømning». Rijkswaterstaat er inndelt i ti regiontjenester, seks tjenester for spesialistarbeid og en annen tjeneste.
Cuokkojávri
Cuokkojávri (nordsamisk) er en innsjø i Nesseby og Tana kommune i Finnmark. Den har utløp mot sørvest til ei lita sideelv til Korselva, som er en del av Tanavassdraget.
Galåen
Bygda var blant de første med bosetting i Rørosdistriktet, da et rikt næringsgrunnlag gjorde at menneskene tidlig fant nytte i området. På 1700-tallet etablerte kobberverkdirektør Peder Hiort en barokkpark i området.
I dag er bygda et livskraftig samfunn med profilerte bedrifter som Galåvolden gård, Hiort-Engan studiogalleri, Hulabaloo Opp & Frem AS, Galåen Transport og Røros Media AS / Kulturavisa Breidablikk.
Det er også et eget idrettslag i bygda, H.E.G. IL som har arrangert norgesmesterskap i 3D-bueskyting to ganger.
11 (tall)
11 (elleve) er det naturlige tallet som kommer etter 10 og kommer før 12. 11 er et oddetall. 11 er også et primtall, det neste primtallet er 13.
Liste over europeiske friluftsmuseer
Dette er en liste av friluftsmuseer ordnet etter land.
Referanser
en:List of open-air and living museum
12 (tall)
12 (tolv) er det naturlige tallet som kommer etter 11 og kommer før 13. 12 er et partall.
Brit Holgersen
Brit Inger Sofia Holgersen (født 20. november 1927 i Småland i Sverige) er forfatter. Hun har blant annet gitt ut flere barnebøker og biografi om Sigbjørn Obstfelder.
Hun var i mange år engasjert i bistandsarbeid. Gjennom organisasjonen Individuell Människohjälp jobbet hun blant annet i lengre tid i Skopje, Makedonia etter jordskjelvet der i 1963. Der møtte hun flere som holdt på sin ortodokse kristentro, til tross for at de kommunistiske makthaverne i Jugoslavia hadde innskrenket religionsfriheten. Dette inspirerte henne til å gi ut boken Ikonmaleren som kom på svensk i 1992. I 2005 kom den i en norsk versjon.
Hun har bodd i Stavanger siden 1970-tallet, da hun giftet seg med den nå avdøde direktøren ved Stavanger Museum, Holger Holgersen.
Norges herrelandslag i håndball
Norges herrelandslag i håndball er Norges landslag i herrehandball og representerer Norge i internasjonale turneringer i herrehåndball og landslagstreneren er Jonas Wille og landslaget er underlagt av Norges Håndballforbund (NHF).
Liste over sogn i Agder og Telemark bispedømme
Dette er en liste over sogn i Agder og Telemark bispedømme.
Norges herrelandslag i håndball
Norge har to VM-sølv i 2017 og i 2019 og tillegg til EM-bronsen i 2020.
Verdensmesterskap, lavere nivå
Kilde:
Tropp
Troppen til EM 2020
Nattportieren (roman)
Nattportieren (The Night Manager) er en roman av John le Carré som ble publisert i 1993. Det er hans første roman fra etter Den kalde krigen, og forteller om en hemmelig operasjon for å uskadeliggjøre en stor, internasjonal våpenhandler.
Romanen ble filmatisert av Susanne Bier i 2016.
Kontinuitet
I Nattportieren dukker Harry Palfrey, den korrupte juridiske rådgiveren til MI6, opp igjen, etter at han først var med i Russlands hus (The Russia House). Sir Anthony Bradshaw har tidligere vært med i epilogen i Hemmelig pilegrim (The Secret Pilgrim), der Leonard Burr også er med som den ungdommelige MI6-sjefen.
Handling
Jonathan Pine, en tidligere britisk soldat. Pine har en kompleks karakter med militær bakgrunn. Leserne møter ham først som ansatt ved Hotel Meister Palace i Zürich. Han er på vakt når den "verste mannen i verden" Richard Onslow Roper, ankommer med følget sitt en kald natt. Roper er en kriminell milliardær som selger ulovlige skytevåpen og rusmidler. Romanen handler om Pines opptatthet med å bli kvitt Ropers kriminelle virksomhet.
Pine møter Sophie i Kairo, en fransk-arabisk kvinne, elskerinnen til hotell-eieren, Freddie Hamid - som hadde bånd til Roper. Sophie gir Pine inkriminerende dokumenter og ber ham sende papirene videre til de egyptiske myndighetene. Pine gjør det, men ser bort fra advarselen om at Roper hadde bånd til britisk etterretning. Han sendte derfor eksemplarer til en venn i MI6. Kort tid senere ble Sophie funnet myrdet. Flere år senere arbeider Pine i Sveits. Pine blir kontaktet av en tidligere sjef Leonard Burr og Rex Goodhew, som planlegger en hemmelig operasjon mot Roper.
Pine er ivrig etter å hevne seg etter det som skjedde mot Sophie. Han går med på å gå undercover for å infiltrere Ropers gigantiske kriminelle imperium. Men operasjonen er imidlertid i fare på grunn av en konflikt mellom forskjellige byråer i det internasjonale etterretningssamfunnet, med en mistanke om at noen samarbeider med Roper et eller annet sted. Den første fasen krever at Pine fabrikkerer en kriminell identitet, og reiser først til Bahamas, hvor Roper bor. Pine vinner tilliten til Roper ved å "redde" sønnen hans fra en falsk kidnapping organisert av Leonard Burr.
Roper rekrutterer ham deretter til sin kriminelle organisasjon, som forberedelse til hans aller siste og største ulovlige våpen-avtale, med et colombiansk narkotika-kartell. Men det Pine ikke vet er at kartellets advokat, Dr. Paul Apostoll, i all hemmelighet er informant for det amerikanske FBI og Drug Enforcement Administration. Roper har avtalt å forsyne kartellet med blant annet våpen, i bytte for en stor forsendelse kokain - som Roper deretter planlegger å selge videre i Europa med et enormt overskudd. Korrupte fraksjoner innenfor både CIA og britisk etterretning tjener imidlertid på den ulovlige våpen-handelen. Men Pines sanne identitet blir røpet for Roper, og Pine blir holdt fanget på Ropers yacht og utsatt for tortur.
Assur (by)
Assur (eller Aššur, Asjsjur, stedet nå: Kalat Scherkât/Qal'at Šerqat) var en av de viktigste byene i oldtidens Assyria.
Byen lå på den vestlige bredden av Tigris. Den synes å ha vært av særlig betydning som et religiøst senter. Den var også Assyrias hovedstad fra gammelt av, men senere ble administrasjonen flyttet til andre byer. Byen ble ødelagt av babylonerne på slutten av 600-tallet f.Kr., men på et senere tidspunkt, da partherne erobret Mesopotamia på 200-tallet f.Kr., ble stedet igjen befolket.
De første arkeologiske undersøkelsene fant sted på begynnelsen av 1900-tallet. Byens indre del var befestet med en fire kilometer lang mur. Mange interessante arkeologiske funn har blitt gjort i byen. Man har funnet ruiner av templer og steler med lister over assyriske konger, samt innskrifter med lover.
Bakgrunn: Guden Assur
Assur var navnet på den høyeste gud i assyrisk mytologi og Assyrias vernegud. I mesopotamisk mytologi var han motstykket til babyloniernes Marduk. Guden Assur beskyttet de assyriske konger og ble likesom Enlil og Ninurta den viktigste guden i deres samfunn. De fleste assyriske konger hadde guden Assurs beskyttelse i sine navn.
Villanovakulturen
Villanovakulturen var den tidligste kulturen i den tidlige jernalderen i sentrale og nordlige Italia mellom elvene Po og Tiber som fulgte uavbrutt fra bronsealderens terramarekulturen og overgikk på 600-tallet f.Kr. til en økende orientalsk kultur påvirket av greske handelsmenn og som ble fulgt uten avbrudd av den etruskiske kulturen.
Kjennetegn og levninger
Villanovakulturens opprinnelse, skjønt kanskje ikke for alle dens folk, lå i de østlige Alpene med forbindelse til hallstattkulturen. Villanoverne innførte fremstilling av jern til våpen og redskaper til Den italienske halvøya, de praktiserte kremasjon og gravla asken av sine døde i keramikkurner av en markant dobbelkjegle form.
Assur (by)
Byen Assur
I Assur-uballit Is regjeringstid på 1300-tallet f.Kr. ble Assur hovedstad i et selvstendig Assyria. En hel del nye tempelbygninger ble oppført og ble restaurerte i det mellom-assyriske rikes tid til gudene Anu, Adad, Assur og gudinnen Ishtar. Byens murer ble utvidet til å omslutte et område på 120 ha.
Villanovakulturen
Kjennetegn og levninger
Kulturen er løselig delt inn i en før-villanovakultur (Villanova I) som strekker seg fra 1100 f.kr. og til 900 f.Kr., og deretter videre til den ‘egentlige’ villanovakulturen (Villanova II) som strekker seg fra 900 f.Kr. til 700 f.Kr. da de etruskiske byene begynte å bli grunnlagt og vokse til.
Navnet «Villanova» kommer fra de typer funnsteder som de første arkeologiske utgravninger ble gjort for denne avanserte kulturen, levninger av en gravlund i nærheten av Villanova (Castenaso, 8 kilometer sørøst for Bologna) i nordlige Italia. Utgravningene varte fra 1853 til 1855 og ble ledet av en kunnskapsrik eier, grev Giovanni Gozzadini, og involverte 193 graver og hvor seks ble atskilt fra de resten ved å få tildelt spesiell sosial status. «Brønngraven», gropgrav foret med steiner inneholdt gravurner. De var kun sporadisk blitt plyndret og de fleste var urørt. En tilfeldig oppdagelse i 1893 avdekket en annen særegen villanovisk necropolis (gravlund) ved Verucchio med utsikt utover Adriaterhavets kyst.
Assur (by)
Byen Assur
Den kongelige residens ble senere flyttet til Kalhu av Ashur-nasir-pal II på 800-tallet f.Kr. men byen med sine Assur-templer forble Assyrias religiøse hovedstad. Kong Sanherib lot bygge akitu-tempelet omkring 700 f.Kr. på en tid da nyttårsfesten ble feiret hvert år. De fleste assyriske konger ble begravet under kongepalasset i byen i pakt med assyriernes begravelsesskikk. I år 614 f.Kr. ble Assur ødelagt av en medisk armé, men senere bebyggelse fantes på plassen i partertiden frem til den sassaniske tid på 200-tallet e.Kr.
Kobberamalgam
Kobberamalgam er en legering med kvikksølv og kobber.
Villanovakulturen
Kjennetegn og levninger
De karakteristiske gravene knytter villanovakulturen til den sentraleuropeiske urnemarkskulturen (ca. 1300 – 750 f.Kr.) og til hallstattkulturen (som etterfulgte urnemarkskulturen). Kremerte levninger ble plassert i askeurner og deretter begravd. En skikk som er antatt å ha sin opprinnelse i villanovakulturen er bruken av «hytteurner», askeurner formet som små hytter, og annen avanserte formgivning av urner. Typisk dekorasjon med sgraffiato som svastika, krokveier og kvadrater ble ripet inn med et kam-lignende redskap. Urner ble fulgt av enkle barberkniver og ringer i bronse.
Assur (by)
Den arkeologiske oppdagelse av Assur
Utforskning av Assur begynte i 1898 av tyske arkeologer. Utgravningene begynte i 1900 under ledelse av Friedrich Delitzsch og fortsatte gjennom perioden 1903-1913. Mer enn 16 000 fragmenter med kileskrift herfra oppbevares i Pergamonmuseet i Berlin. Byens arkiv er blitt studert av den svenske assyriologen Olof Pedersén.
Kobberamalgam
Kobberamalgam som tannfyllingsmateriale
Kobberamalgam til dentalt bruk inneholdt 60-70% kvikksølv og 30-40% kobber. I 1859 ble kobberamalgam introdusert som tannfyllingsmateriale i Tyskland og England. Flere kobberamalgam, men langt fra alle, inneholdt kadmium. Tannfyllingsmaterialet hadde større plastisitet og bedre tilpasning til ferdig preparerte tannflater enn sølvamalgam, og ble særlig brukt til å reparere større kariesskader som man ikke klarte å reparere på annen måte. Materialet ble også anvendt i kariesaktive bitt, særlig melketannsbitt.
Villanovakulturen
Kjennetegn og levninger
Disse kulturelle sporene er ikke nødvendigvis direkte likeverdige med en utstrakt etnisk kultur som identifiserer seg selv som lik «villanovakulturen». Renato Peroni har foreslått at de tenderer til å ligge under både den keltiske og italiske opprinnelsen, noe som kommer i tillegg til vanskelighetene i å bedømme «grunnleggelsen» av kulturen.
Assur (by)
Den arkeologiske oppdagelse av Assur
I 2003 ble Asaur av Unesco listeført som truet kulturell verdensarv.
Etter påstått bekreftede kilder sprengte ISIS Assur i 2015.
Kobberamalgam
Kobberamalgam som tannfyllingsmateriale
Kobberamalgam korroderte med betydelig hastighet i munnen under frigjørelse av kobberioner, metallisk kvikksølv og kadmium/andre metaller. Kobberamalgamets raske nedbrytning i munnhulen ledet til klinisk lett noterbare substanstap og til kraftig misfargning av omkringliggende tannsubstans. Allerede i 1874 fordømte det ledende fagtidsskriftet Dental Cosmos kobberamalgamet for dets svartfargning og giftighet.
Jordskjelvet i Tsjetsjenia 2008
Jordskjelvet i Tsjetsjenia 2008 var et jordskjelv som inntraff 11. oktober 2008 klokken 09.06.10 UTC i Tsjetsjenia i Russland. Jordskjelvet varte i over 40 sekunder og ble målt til 5,9 på Richters skala av seismologer i USA, mens det ble målt til 6,3 av seismologer i Strasbourg. Minst 13 personer, inkludert tre barn fra distriktene Gudermes, Sjalinskyj og Kurtsjalojevskij ble drept som følge av jordskjelvet og en rekke etterskjelv. I tillegg ble 116 personer skadet. Skjelvene kunne føles over hele det nordlige Kaukasus, inkludert i Armenia, Georgia og Aserbajdsjan.
Kobberamalgam
Kobberamalgam som tannfyllingsmateriale
I 1981 rådet Helsedirektoratet landets tannleger til å vise den største tilbakeholdenhet overfor kobberamalgam som tannfyllingsmateriale. I Sverige ble kobberamalgam forbydd i 1987. Til tross for dette viste en rundspørring foretatt i Norge av Statens helsetilsyn i 1994 at enkelte norske tannleger anvendte kobberamalgam helt frem til og med 1993.
Jordskjelvet i Tsjetsjenia 2008
Totalt inntraff en serie på 16 skjelv, alle målt til mellom 3 og 6 på Richters skala. Noen skjelv varte i over 30 sekunder. Flere bygninger ble ødelagt i to tsjetsjenske distrikter og 52 000 mennesker mistet strømmen i tre forskjellige distrikter. Kommunikasjonslinjer og veier i Tsjetsjenia ble også skadet.
500 familier i byen Kurtsjaloj trengte husly i form av telt og det lokale sykehuset i byen ble evakuert. I hovedstaden Groznyj ble en rekke vinduer knust, men skjelvet gjorde ellers lite skade.
Tsjetsjenias president Ramzan Kadyrov uttalte at: «vi har mottatt informasjon om skader fra flere distrikter... hvert eneste [offer] vil motta nødvendig hjelp og støtte».
Et kraftig etterskjelv målt til over 5 på Richters skala rammet regionen om lag 16 minutter etter det første skjelvet.
Machine Head
Machine Head er det sjette studioalbumet av Deep Purple, utgitt i mars 1972. Albumet ble spilt inn på Grand Hotel i Montreux i Sveits i desember 1971, og foranledningen til innspillingen var en dramatisk brann i Montreaux Casino under en Frank Zappa-konsert. Omstendighetene rundt dette man kan man høre om på låta «Smoke on the Water», med et av rockens mest gjenkjennelige riff.
Bakgrunn
Den opprinnelige tanken var å spille inn albumet «live» som under en konsert, men da konsertlokalet brant ned måtte man finne et alternativ. Claude Nobs fant først et studio i sentrum i Montreux, men politiet jagde dem derfra fordi lydnivået holdt befolkningen våkne. Derfor rigget de seg til på Montreux' Grand Hotel og benyttet diverse hotellrom som studio.
Utgivelser
Machine Head er det mest berømte og bestselgende albumet til Deep Purple og finnes i flere forskjellige utgaver. Det ble opprinnelig utgitt i slutten av mars 1972 og senere i Kvadrofonisk Surround (4.0) fra 1972 og 1974. Hele albumet ble remikset av Roger Glover i 1997. Det fikk også en ny 5.1 miks i 2001, og i 2003 ble den Kvadrofonisk-miksen fra 1972 utgitt på SACD
I 2012 kom Machine Head i 40-årsjubileumsutgave på 4CD pluss DVD.
Bergsliens gate (Oslo)
Bergsliens gate (1-13, 2-14 ) er en gate i Homansbyen i Oslo. Den går fra Sporveisgata til Underhaugsveien i et dobbelt løp, slik at den danner en firkant. Gaten fikk sitt navn i 1901 og er oppkalt etter billedhuggeren Brynjulf Bergslien (1830–1898). Gaten het i perioden 1891–1901 Firkanten.
Bełżec (utryddelsesleir)
Bełżec (uttales Beu-tsjets) var den første av tre tyske tilintetgjørelsesleirer opprettet i forbindelse med Aksjon Reinhardt – de andre var Treblinka og Sobibór. Belzec lå like ved jernbanestasjonen Belzec i Lublin-distriktet i det tysk-okkuperte Polen. Den tyske okkupasjonsmakten administrerte Lublin som del av det såkalte Generalguvernementet. Belzec regnes som den andre rene utryddelsesleiren under holocaust, den første var Kulmhof. I leiren ble mellom 434,500 og 515,000 hovedsakelig polske, østerrikske og tyske jøder drept. Leiren fungerte som utryddelsesleir fra mars 1942 til slutten av juni 1943. Nesten ingen overlevde.
Bakgrunn
Utover sommeren 1941 så det ut til at en tysk seier over Sovjetunionen var innen rekkevidde. De omkring 300,000 jødiske polakkene i Lublin-distriktet kunne da deporteres østover til sumpene i Polesie eller nordover til arktiske områder. Utover høsten 1941 ble det derimot klart at krigen på Østfronten ville trekke ut og at jødene som skulle deporteres for å gi plass til tyske bosettere derfor ikke kunne forflyttes umiddelbart. For ikke å forsinke bosetting av tyskere bestemte Himmler og Globocnik seg for å drepe jødene, skriver den israelske holocausthistorikeren Yitzhak Arad. Av rapporter fra de erobrede områdene av Sovjetunionen og Baltikum visste SS-lederne i Generalguvernementet at det var mulig å utslette mennesker i stort antall. Ifølge Arad var holocaust i Generalguvernementet en videreføring av drapsvirksomheten bak østfronten. Globocnik mente at problemer med matforsyning ville avhjelpes ved å drepe en del av jødene i området. Ved å drepe de lokale jødene ville det bli lettere å innkvartere deporterte jøder fra Republikken Slovakia og fra selve Tyskland.
Heinrich Himmler, Friedrich-Wilhelm Krüger og Odilo Globocnik hadde 13. oktober 1941 et møte i Rastenburg, Øst-Preussen. Der fikk Globocnik tillatelse til å anlegge en dødsleir i Belzec nær Lublin i det sørøstlige hjørnet av Generalguvernementet. Ifølge den tyske holocaust-historikeren Peter Longerich var drapsanlegget i Belzec Globocniks eget forslag. Dette møtet var et vendepunkt på vei mot holocaust i Generalguvernementet. Dette var det første drapsanlegget som brukte stasjonære gasskamre. I Kulmhof i Reichsgau Wartheland ble gassvogner brukt fra desember 1941. Massemordet på jøder ble innledet i Wartheland samtidig med i Generalguvernmentet.
Utformingen av drapsanlegget i Belzec ble utført av Christian Wirth som var utlånt til Globocnik fra T4. Ifølge Viktor Bracks vitnemål etter krigen var T4-personalet uten oppgaver etter at eutanasiprogrammet var offisielt stanset i august 1941. Etter avtale mellom Philipp Bouhler og Himmler skulle deler av personalet stilles til disposisjon for Globocnik. Bruk av T4-mannskap kan skyldes at Globocniks egne folk ikke hadde lykkes å finne en «human» måte å avlive jødene (blant annet hadde de forsøkt granater). Franz Stangl uttalte etter krigen at etter at T4 var avsluttet måtte man begynne med noe for det overflødige personalet («...nachdem die Euthanasieaktion vorüber war, man mit dem Personal irgend etwas anfangen mußte»).
Himmler ga Globocnik bare muntlige ordrer for Aksjon Reinhardt. Av hensyn til hemmelighold unngikk Himmler skriftlige ordrer. Tidlig i november 1941 ble den tidligere arbeidsleiren Belzec omgjort til anlegg for drap med gass, og 17. mars 1942 kom det omkring 50 godsvogner med jøder fra Lublin. Senere kom transporter fra Lviv og Krakow, og innen utgangen av mars 1942 var 58,000 jøder gasset ihjel.
Bygging
13. oktober 1941 påla Heinrich Himmler SS-Brigadeführer Odilo Globocnik å starte to prosjekter: Å «fortyske» området rundt byen Zamosc, og å bygge en tilintetgjørelsesleir i nærheten av Belzec. Plasseringen var ønskelig delvis av transporthensyn (nær jernbanelinjen og hovedveien mellom Lublin og Lvov), og delvis ettersom jødiske slavearbeidere alt hadde gravd en diger grøft som stridsvognsfelle – denne kunne nå benyttes som massegrav.
Leiren ble påbegynt rundt 1. november 1941, først med polske arbeidere; en av disse, Bronislaw Czachor, ble intervjuet i BBC-artikkelen Poland's unknown death camp (Polens ukjente tilintetgjørelsesleir), datert 30. juli 1998. Belzecs ordfører, Ludwig Obalek, ble holdt ansvarlig for å skaffe lokal arbeidskraft til SS, og avga forklaring om dette den 10. oktober 1945. Senere ble jøder hentet fra omliggende ghettoer. Arbeidet og senere også drapene ble ledet av 20 til 30 tyskere som til dels hadde deltatt i Hitlers T-4 eutanasiprogram («T-4» var forkortelsen for organisasjonens adresse, Tiergartenstrasse 4 i Berlin). Vaktmannskapene var om lag hundre ukrainske og sovjetiske krigsfanger som hadde meldt seg frivillig til oppgaven. Personalet, bestående av tyskere og krigsfanger, utgjorde i underkant av 150 personer. I løpet av de ni månedene som Belzec var i drift, klarte disse å drepe rundt en halv million mennesker.
Den lokale smeden Stanislaw Kozak konstruerte en smalsporsbane fra gasskamrene til massegraven, og forklarte i avhør 14. oktober 1945 at polakker bygget brakkene, ukrainere piggtrådgjerdet, frem til polakkene ble permittert 22. desember 1941. Lokomotivføreren Michael Kusmierszak avga forklaring den 16. oktober 1945 at han var blitt venner med de ukrainske vokterne, som hadde fortalt ham at jødene ble drept på stedet med avgasser fra en 250 hestekrefters motor som stod et kort stykke fra gasskamrene.
I midten av mai 1942 ble drapsanlegget i Belzec fornyet med seks gasskamre i mur. Lorenz Hackenholt betjente og holdt anlegget i stand assistert av ukrainske vakter. Det første gasskammeret som Hackenholt satte opp i Belzec fikk påskriften Stiftung Hackenholt («Hackenholt-stiftelsen») av SS-kameratene, på gasskammerets inngang hang det også en David-stjerne. I Izbica og Piaski var det transittleirer.
Første fase
Små transittleirer ble satt opp nær hovedleirene og disse hadde ukrainske vakter. Belzec, Sobibór og Treblinka var små anlegg. Belzec var om lag 200 meter bred og 250 lang i et tynt befolket område med god jernbaneforbindelse. I Belzec fantes stort sett bare selve drapsanlegget (mottakelsesområdet, avkledningsrom og gasskamrene) samt innkvartering for vakter og jødiske tvangsarbeidere som håndtere likene. De små leirene skulle være hemmelige, men lokalbefolkningen kjente lukten og forsto hva som foregikk. Massegravene lå i det nordøstlige hjørnet og opptok etterhvert en femtedel av leirens samlede område. Den søndre enden støtte mot tett furuskog. Fra oppstart 17. mars 1942 hadde leiren tre gasskamre. Disse trehusene lignet på brakker og dusjer lik en ordinær arbeidsleir, slik at ofrene ikke skulle få mistanke om hva som egentlig foregikk. Ofrene ved de første forsøkene var jødiske bygningsarbeidere og jøder fra Lubycza Krolewska.
Etter en prøveperiode begynte de systematiske massemordene i midten av mars samme år. I de første fire ukene ble 80 000 jøder myrdet i Belzec. 30 000 var fra ghettoen i Lublin, 15 000 fra Lvov og 35 000 fra ghettoer i Lublin-distriktet og i Øst-Galicja. De kom i godsvogner, ble fratatt penger og verdigjenstander, selv briller og proteser, og så sendt rett i gasskamrene. For Reichsbahn var transportene god forretning, og SS fikk derfor spesialpris: Ved transport av mer enn 400 jøder, gikk alle fra 4 år for halv pris, og barn under 4 år reiste gratis til sin død. Imidlertid beregnet man returbillett for vokterne, og for rengjøring av vognene og reparasjon av ødeleggelsene jødene forårsaket når de brøt seg ut under transport. Adolf Eichmanns avdeling i Berlin forskotterte betalingen fra midler beslaglagt hos jøder. Slik fikk jødetransportene prioritet foran Wehrmachts troppetransporter.
Andre fase
Snart forstod man at de tre gasskamrene ikke strakk til for prosjektet. De ble revet og gav plass for en bygning, 17 x 15 meter stor, med en innvendig korridor, 16 meter lang og med merkelig lav takhøyde – under to meter, av hensyn til gassingen. På hver side av korridoren var det tre dører med tilhørende kikkhull; innenfor disse lå seks gasskamre, hver på 4 x 5 meter, uten vindu, men med en garasjedør innfelt på ytterveggen, todelt og på skinner. Et meterlangt rør stakk opp av gulvet. Bygget var innrettet med kapasitet til at 1 000 – 1 200 personer (tilsvarende en transport med 12-15 godsvogner) kunne gasses i én omgang.
På taket av tjærepapp stod en Davidsstjerne og foran bygget et skilt med den ironiske påskriften Hackenholt-stiftelsen, en henvisning til Unterscharführer Lorenz Hackenholt, som også kom fra T-4 og tjente som gasskammeroperatør. Dessuten ombygde han en Opel-Blitz postbil til et omreisende gasskammer. I denne bilen ble de jødiske kontordamene i Belzec gasset den siste dagen leiren var i drift. Hackenholt overlevde krigen, men er aldri blitt funnet, selv om historikeren Alan Heath hevder at han oppdaget hvor Hackenholt kan ha skjult seg på 1960-tallet. Hans assistent Moniek, en jødisk drosjesjåfør fra Kraków, startet motoren når Hackenholt selv var for full eller fraværende.
Mellom juli og oktober 1942 ble rundt 130 000 jøder fra Kraków og omegn deportert til Belzec, ca. 225 000 fra Lvov og omegn, dessuten tyske, østerrikske og tsjekkiske jøder som tidligere var deportert til polske ghettoer. Leiren bestod av to deler: Leir I, som bestod av ukrainernes brakker, verksteder og brakker for jødiske slavearbeidere, samt mottaket med to avkledningsbrakker; dernest leir II, som bestod av gasskamre og massegraver. De to leirene var forbundet med en smal korridor kalt der Schlauch (= slangen). Det var gjennom denne fangene ble jagd mot gasskamrene, så raskt og brutalt at de ikke skulle få tid til å organisere noen motstand - i tillegg til at andpustne mennesker dør raskere når de puster inn giftgass.
I Belzec ble de døde tømt direkte ned i massegraver. Dette førte til at de svellet opp i sommervarmen, slik at jorden slo sprekker og slapp ut gass og stank. I andre leirer ble dette problemet løst ved bygging av krematorier. I Belzec var ikke en grav fylt før likene stakk en meter opp i luften. Arbeidsjødene måtte derfor ta seg frem over og gjennom de døde for å få jobben gjort; Rudolf Reder som overlevde krigen, forklarte siden at det verste i leiren var å vasse opp til anklene i kroppsvæsker fra likene. Når graven var full, ble det strødd kalk over og deretter et lag med sand.
En del av den daglige leirrutinen var at en lege satte opp en liste over de i arbeidskommandoen som ikke klarte å holde tempoet. De ble så ført til en åpen grav og skutt. Av de som hadde arbeidet i leiren om våren, var ingen i live i august. Samtidig hadde fangene fått ordre om å stille opp et fotballag, som spilte mot sine plageånder hver søndag; SS-mennene tok det sporty når de tapte mot jødene. Rudolf Reder fortalte at arbeidsjødene ble tvunget til å synge før lunsj og før kveldskaffen, samtidig som de hørte skrikene fra sist innkomne transport. Selvmord var strengt forbudt, og SS utpekte vakter som skulle holde øye med jøder som kunne tenkes å henge seg. Å mislykkes i å hindre et selvmord medførte hard juling eller dødsstraff. En gang klarte en jødinne å smugle med seg et barberblad inn i leiren og hjalp slavearbeiderne å ta sine liv ved å skjære over strupen. Vaktene skjøt henne, mens Wirth raste over at hun ikke som straff var blitt henrettet på grusomste vis. Jødene som var i live etter selvmordsforsøket, sendte Wirth til medisinsk behandling, og moret seg kostelig over at hans omsorg forledet dem til å tro at de skulle få leve: «Og fjolsene trodde virkelig det!» Jøder eide verken sitt liv eller sin død: «Bare tyskere har rett til å drepe.»
Fra 1. august 1942 overtok SS-Obersturmführer Gottlieb Hering som kommandant i leiren, da Wirth ble kalt bort til andre oppgaver. Hering var født 2. juni 1887. Da Belzec skulle avvikles, overlot han ledelsen til Fritz Tauscher, men forsikret før sin avreise sonderkommandoen om at de var trygge, og skulle sendes til andre leirer etter eget valg, noe som selvsagt var løgn. Våren 1943 ble han kommandant i Poniatowa-leiren. 4. november 1943 ble de jødiske fangene der likvidert som en del av «Aktion Erntefest» (= Høstfestaksjonen), og som skulle utrydde alle gjenlevende polske jøder. Hering døde 9. oktober 1945 av sykdom på Katharinen-sykehuset i Stetten im Remstal.
Kurt Gerstein
SS-mannen Kurt Gerstein (som selv hadde vært fange i to måneder sommeren 1938, i konsentrasjonsleiren Welzheim utenfor Stuttgart) ankom Belzec 19. august 1942 med en forsendelse av Zyklon B-gass. Han ble så sjokkert at han straks grov ned boksene med giftgass, for deretter å hevde at de var blitt ødelagt under transport. Senere fortalte han om grusomhetene i Belzec til en rekke mennesker; på toget betrodde han seg gråtende til diplomaten Göran von Otter fra Sverige, og foreslo for denne at flyveblader om Belzec kunne slippes ut over Tyskland; han bestakk seg også til en audiens hos pavens utsending, kardinal Cesare Orsenigo, som dog ikke viste noen interesse for hans rystende beretning.
Under sitt besøk i Belzec var Gerstein vitne til ankomsten av 6 700 jøder fra Lvov, fordelt på 45 togvogner. 1 450 var alt døde ved ankomst, resten ble sendt nakne rett i gasskamrene, der Hackenholt strevde med å få i gang dieselmotoren. Den ville ikke starte, og Wirth dukket opp, synlig nervøs over at en besøkende ble vitne til rutinesvikten. I gasskamrene ventet ofrene på døden, man hørte dem gråte og klage, «som i synagogen», uttalte Wilhelm Pfannenstiel, ifølge Gerstein med øynene klistret mot kikkhullet i døren. Pfannenstiel var professor ved universitetet i Marburg og knyttet til SS som konsulent i hygienespørsmål. Han og Gerstein var sendt til Polen fordi Globocnik trengte råd om hvordan man best skulle desinfisere de enorme lagrene som bygde seg opp av de myrdedes klær.
Rasende over forsinkelsen slo Wirth Hackenholts ukrainske medhjelper titalls ganger i ansiktet med sin pisk – han hadde også pisket en jødisk kvinne i 40-årsalderen i ansiktet for å få henne inn i gasskammeret. Gerstein stod med stoppeklokke; 2 timer og 49 minutter forløp før dieselmotoren startet. Så lenge ventet folk på døden, seks på hver kvadratmeter, stående på hverandres føtter. Etter ytterligere 25 minutter så Gerstein at mange var døde; en lyspære lyste opp kammeret i noen sekunder. Etter 32 minutter var alle døde. Gerstein syntes de lignet blålige marmorstatuer, tilklint av blod og avføring – så tett sammenfloket at arbeidskommandoen måtte stikke kroker inn i munnen på de døde, som deretter ble dradd fra hverandre og slengt med flaksende lemmer ut på rampen. Det hastet – en ny last jøder stod i «slangen» og ventet på tur. Lik med gulltenner ble sendt til venstre, lik uten gulltenner til høyre. Tannleger hamret ut gullet. Andre arbeidere skilte de dødes ben og utvidet analmuskel og skjede for å se etter verdigjenstander. ''I midten stod Wirth, i sitt rette element, og viste meg en boks full av tenner mens han sa: «Se selv vekten av alt gullet! Dette er bare fra i går og forgårs. Du kan ikke forestille deg hva vi finner hver dag – dollars, diamanter, gull. Du kan selv se!''» En ny last jøder ble tvunget inn i de tømte, men stinkende rommene. Hele tiden hørtes lystig musikk. Oppstilt foran bygningen stod leirens lille orkester; lederen for den jødiske arbeidskommandoen var en tidligere kaptein i den østerriksk-ungarske hær, belønnet med Jernkorset i første verdenskrig, nå fiolinist i en dødsleir, der luften var tykk av stank og fluer.
Gerstein betrodde seg også til biskopen i Berlin, Otto Dibelius. Da Sveriges erkebiskop Erling Eidem kom til Berlin for å innsette ny sogneprest i den svenske Victoria-menigheten, fortalte Dibelius ham hva som skjedde i Belzec. Noen dager senere, 6. november 1942, holdt Eidem preken over Gustav II Adolfs minne i Lützen: «Vår feiring av Gustaf Adolf må ikke preges av nasjonal selvtilstrekkelighet og hovmod, som om vi svensker, vi nordboere eller vi germanere skulle være noe bedre enn andre av Jordens folk, stammer og raser.» Den svenske sendemannen Arvid Richert ble svært forskrekket, men Eidem stod inne for hvert ord. Hjemme i Sverige oppsøkte han statsministeren for å få ham til å bistå de norske jødene. Men Eidem slo aldri alarm; han brukte omskrivninger for det han visste.
Gersteins vitnesbyrd anses av mange historikere i dag som å ha liten eller ingen verdi. Enkelte har argumentert for at mannen var psykotisk, og at dette påvirket hans skrifter sterkt. Tallene som han opererer med i sin rapport avvises av Gerald Reitlinger og Raul Hilberg.
Jan Karski
Motstandsmannen Jan Karski ble høsten 1942 smuglet inn i det han trodde var konsentrasjonsleiren Belzec, og tok seg ut av leiren igjen. Walter Laqueur skriver at Karski besøkte et verksted i nærheten av Belzec og ble fortalt at Belzec var en transittleir (ikke utryddelsesleir). Ved hjelp av bestikkelser fikk han uniform som en ukrainsk vakt og passerseddel, og gikk inn i leiren gjennom en sideinngang uten å vekke mistanke. I leiren så han «galehuset» med hauger av lik som ble kjørt ut av leiren for å bli brent. Selve gasskammeret var omgitt av en mur og ikke tilgjengelig for ham. Senere kilder oppgir at hadde vært i Izbica, en transittleir mellom Lublin og Belzec. Fangene i Izbica-leiren ble sendte videre til Belzec og Sobibor for å bli drept. Karski tok seg etter dette gjennom hele Europa til London og var det første øyenvitnet som personlig orienterte de allierte lederne om den pågående utslettelsen av jødene i Polen.
Gassing var ikke den eneste drapsmetoden. Den polske motstandsmannen Jan Karski besøkte Belzec, forkledd i estisk uniform. Karski forteller i sin bok om hvordan han på en kilometers avstand fra leiren hørte de første skudd og skrik. Støyen tiltok i styrke ettersom han nærmet seg:
Karski så en port bli åpnet av SS-menn. Utgangen var blokkert av to godsvogner. En SS-mann brølte nå til mengden at de skulle inn i toget for å fraktes til et arbeidssted. Da folk ble stående målløse, begynte han leende å skyte inn i mengden. I panikk flyktet de nå mot toget. Hver vogn kan maksimalt ta hundre passasjerer uten bagasje, om de står tett sammen. Tyskerne tvang opptil 130 jøder inn i hver vogn. Folk klatret over hodene og skuldrene på hverandre for å komme seg inn. Deretter slo politifolkene dørene igjen over de fremstikkende kroppsdelene og skjøv jernslåene på plass. Karski så at gulvene i toget var strødd med et tykt, hvitt pulver – ulesket kalk. Dette bobler og ryker om det kommer i kontakt med vann.
For nazistene tjente kalken en dobbel hensikt: Den fuktige huden som kom i kontakt med kalken, ville fort bli etset vekk. Togpassasjerene ville på kort tid være brent til døde, med kroppsvevet tært vekk inntil benet. I tillegg hindret kalken de råtnende likene i å spre sykdom:
Karski visste at toget nå ville tilbakelegge rundt 13 mil, deretter stanse på en øde slette og bli stående der i 2-4 døgn, til kalk, kvelning og skader hadde brakt hvert skrik til taushet. Under skarp bevoktning dukket det da opp en gjeng unge, sterke jøder, som ryddet vognene, brente likene, og tømte askehaugen i et hull. Dette ville ta 1-2 døgn.
Wilhelm Cornides
Cornides var Wehrmacht-offiser og reiste 30. august 1942 gjennom Rzeszow på vei mot Chelm, da en jernbanepolitimann fortalte ham at det skulle settes opp en marmorplakett med gullbokstaver 1. september, fordi byen da ville være jødefri. Han forklarte at tog med jøder passerte nesten daglig, og at 6 000 jøder fra Jaroslaw nylig var drept på en dag.
Neste dag ankom Cornides Rawa Ruska. Midt på dagen ankom et tog med voktere sittende på taket. 35 kvegvogner og en passasjervogn var fullstappet med mennesker; vinduene sperret med piggtråd på kryss og tvers. Jødene prøvde å skaffe seg vann ved å stikke flasker mellom sperringene, men SS-vakter omgav toget. Et tog ankom fra Jaroslaw; passasjerene strømmet over perrongen uten å bry seg. Bare noen jøder som lastet en vogn for hæren, vinket med luene til de innesperrede. En jernbanepolitimann forklarte at dette trolig var de siste fra Lvov: «Dette har pågått i tre uker uten stans. I Jaroslaw blir bare åtte tilbake, ingen vet hvorfor.» Cornides lurte på hvor langt jødene skulle. «Til Belzec.» «Og så?» «Gift.» «Gass?» Politimannen trakk på skuldrene: «I starten tror jeg de skjøt dem.»
Cornides tok ettermiddagstoget til Chelm. Han fikk se enda et tog med tall skrevet med kritt utenpå hver vogn. Konen til en jernbanepolitimann reiste i samme kupé og fortalte at slike tog kom daglig, iblant også med tyske jøder. «I går lå det seks barnelik langs sporet.» Politimannen som ledsaget toget, bekreftet dette og tilføyde at atskillige tog med tsjekkiske jøder var kommet etter drapet på Heydrich. Kvinnen lovet å si fra når de nærmet seg Belzec. Et tog kom i motsatt retning, nå med vognene tømt. Først furuskog, så kom gjerdet og en stram lukt. «Men de stinker alt!» utbrøt kvinnen. Politimannen lo: «Tøv, det er bare gassen.» Like etter tok gjerdet slutt. Et dobbeltspor førte inn i leiren. En brakke stod åpen; Cornides så tydelig klesbylter stablet til helt opp under taket.
Om kvelden i Rawa Ruska noterte Cornides en samtale med en ung ingeniør med partimerke. Han fortalte at noen jøder, også kvinner, jobbet for hæren. Deres arbeidskapasitet var 30 % av tyske arbeideres; noen fikk brød fra arbeidsgiveren, andre måtte selv finne mat. Han kunne ikke glemme at han en gang i Lvov så SS bruke kjepper og pisker til å drive jøder inn i et tog, og fortalte om dette med tårer i øynene. En sudetertysk arbeidsformann fortalte at en full SS-mann hadde sittet på kaféen og grått som et barn. Han var vokter i Belzec og hevdet at om det fortsatte slik i fjorten dager til, ville han ta livet av seg.
Da deportasjonstog stanset i Rawa Ruska, ble det sendt beskjed til Reichsbahn i Belzec, slik at stasjonsmesteren Rudolf Göckel kunne skaffe folk til å følge vognene, 20 om gangen, inn i leiren. Etter avgang fra Rawa Ruska ville toget være fremme i Belzec i løpet av en halvtime. Göckel sjekket at hver vogn var tømt før han viftet med flagget og returnerte etter de neste 20 vognene.
«Hver dag i 4 måneder så jeg den banditten,» fortalte Rudolf Reder som var fange i leiren. Göckel, som døde i 1965, beskrives av polske jernbanearbeidere som en sadist. Franciszek Wloch som var jernbanearbeider ved stasjonen i Rawa Ruska, fortalte om nakne jøder som klarte å flykte fra transportene: