cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pompeius
Quintus Sertorius og Spartacus
Pompeius' karriere synes å ha vært drevet av lengselen etter militær ære og forakt for tradisjonelle politiske begrensninger. I konsulvalgene for 78 f.Kr. støttet han Marcus Aemilius Lepidus imot ønskene til Sulla. I 78 f.Kr. døde Sulla. Da Lepidus gjorde opprør var det Pompeius som slo ned opprøret på vegne av senatet. Deretter ba han om imperium (kommando) som prokonsul i Hispania for å ta seg av popularenes general Quintus Sertorius som hadde holdt ut i de siste tre årene mot Quintus Caecilius Metellus Pius, en av Sullas dyktigste generaler. Det romerske aristokratiet avviste hans anmodning. De begynte å frykte den unge, populære og suksessfulle generalen. Pompeius tok til sin tidligere taktikk for overtalelse; han nektet å oppløse sine legioner inntil hans anmodning ble akseptert. Senatet etterkom ham, motvillig ga de ham tittelen som prokonsul og makt tilsvarende de til Metellus og sendte ham til Hispania.
Pompeius ble i Hispania fra 76 til 71 f.Kr. Lenge var han ikke i stand til å avgjøre krigen grunnet Sertorius' effektive geriljataktikk. Selv om han aldri greide å beseire Sertorius avgjørende (og han møtte nær sin egen undergang i slaget ved Sucro), vant han flere hærtokt mot Sertorius' underoffiserer i en utmattelseskrig. Sertorius var betydelig svekket og ved 74 f.Kr. vant Metellus og Pompeius by etter by.
Til sist greide Pompeius å knuse populares da Sertorius ble myrdet av sin egen offiser Marcus Perperna Vento, men denne ble beseiret av Pompeius i 72 f.Kr. i deres første slag. Tidlig i 71 f.Kr. var hele Hispania underkastet. Pompeius viste et talent for effektivt organisering og rettmessig administrasjon av den erobrede provinsen; dette økte hans styre over hele Hispania og helt inn i den sørlige delen av Gallia. En gang ut i 71 f.Kr. seilte han av sted til Italia med sin hær.
I mellomtiden sto Crassus overfor Spartacus' slaveopprør i den tredje slavekrigen. Crassus beseiret Spartacus, men i hans marsj mot Roma, møtte Pompeius restene av Spartacus' hær. Han tok fem tusen av de til fange og krevde like godt æren for å ha avgjort og avsluttet hele opprøret. Det gjorde Crassus rasende.
Tilbake i Roma var Pompeius blitt enormt populær. Den 31. desember 71 f.Kr. ble han gitt sitt andre triumftog for sine seire i Hispania. Som hans første ble det akseptert motvillig. For sine beundrere var han den meste briljante generalen i sin tidsalder, åpenbart favorisert av gudene og en mulig forkjemper for folkets rettigheter. Han hadde med hell stått opp imot Sulla og hans senat. Han hadde eller med sin innflytelse bidratt til å gjeninnføre de tradisjonelle plebeiiske rettighetene og privilegiene som hadde gått tapt under Sullas diktatur. Pompeius fikk lov til å gå forbi enda en gammel romersk tradisjon; kun 35 år gammel og enda ikke en senator ble han valgt til konsul av en overveldende flertall og ble innsatt som partner av Crassus i år 70 f.Kr. Pompeius' nærmest kometaktig stigning og forfremmelse til konsul var uten sidestykke. Hans taktikk fornærmet den tradisjonelle adelen og deres verdier som han hevdet at han delte og forsvarte. Men han ga dem intet annet valg enn å tillate at han ble konsul.
Krig mot pirater
To år etter sin utnevnelse som konsul ble Pompeius tilbudt kommandoen over en marinestyrke for å ta seg av piratproblemet i Middelhavet. Den konservative fraksjonen i senatet forble mistenksom og på vakt mot ham. Det virket på dem som nok en ulovlig eller i det minste ekstraordinær utnevnelse. Pompeius' tilhengere som støttet denne kommando – deriblant Julius Cæsar – var i mindretall, men støtten økte etter at plebeiernes tribun, Aulus Gabinius, foreslo en lex Gabinia; egentlig lex de uno imperatore contra praedones instituendo («lov som utnevner en eneste øverstkommanderende mot røvere») eller lex de piratis persequendis («lov om forfølgelse av pirater») som ga Pompeius kontroll over havet og kyststripen så langt som 80 km inn i landet. Med en slik imperium maius fikk han rang over alle andre romerske magistrater. Loven ble vedtatt med tre års varighet, og fikk gjennomslag til tross for heftig motstand. Pompeius' kamp mot piratene varte mindre enn ett år og beskrives som en strålende suksess av hans politiske allierte Cicero.
At Julius Cæsar ble tatt som gissel av pirater i 75 f.Kr., sier noe om den faren sjøfarende var utsatt for. Likevel skrev Dio Cassius at romerne gjorde lite med saken. Iblant ble en flåte sendt ut for å rydde opp etter enkeltepisoder, men: «Lite ble oppnådd, bortsett fra at forbundsstatene led enda mer vondt enn før, inntil deres levekår var helt fortvilte.» Men gradvis var det ikke bare Romas allierte som ble plaget av piratene; noen tok seg helt inn til Romas havn, Ostia, og senket flere skip der. Plutark viste til trusselen mot Romas matforsyninger som det mest presserende problemet: «''Sjørøvernes makt var følbar i alle deler av Middelhavet, slik at det var umulig å seile noe sted, og all handel lå nede. Det var dette som virkelig fikk romerne til å reagere. Med torgene tomme for matvarer, og truet av hungersnød, utnevnte de Pompeius til å rense havene for pirater.''» Om trusselen var reell, er diskutabelt, men alt som truet korntilførselen til millionbyen Roma, ga grunn til panikk. Folkemeningen i Roma og Pompeius' tilhengere kan ha overdrevet trusselen. Ulike folkeslag og bystater rundt Middelhavet hadde sameksistert i århundrer, de fleste med festningsverk og krigsskip til å forsvare seg mot tilfeldig eller planlagt plyndring. Med Romas økende overherredømme vil uavhengige maritime økonomier i Middelhavet ha blitt marginalisert. Et økende antall kan ha slått seg på sjørøveri. Så lenge de oppfylte Romas økende behov for slaver, ikke forstyrret Romas allierte og områder, og ikke støttet Romas fiender, ble pirater tolerert. Men frykten for sjørøveri var reell, og en del pirater, ble det senere hevdet, hadde støttet Sertorius.
Ved slutten av vinteren var Pompeius' forberedelser fullført. Han delegerte ett av tretten områder til hver av sine legates, og sendte dem ut. I løpet av førti dager skal den vestlige delen av Middelhavet ha blitt renset. Først fokuserte han på kornproduserende områder på Sicilia, Sardinia, Korsika og Nord-Afrika, og da de var sikret, dro han østover og avsluttet i Kilikia, som ble ansett som piratenes hovedsete. Likevel er lite kjent om Pompeius' innsats her. Cicero summerer den i en eneste setning: «Han seilte ut fra Brundisium, og på 49 dager hadde han gjort Kilikia til del av Romerriket» - i kontrast til tidligere romerske hærføreres manglende suksess da de gikk til kamp mot piratene. Pompeius skal ha kunngjort at hvis piratene overga seg uten kamp, ville de bli mildt behandlet; en helt uvanlig fremgangsmåte for en romersk general, men slik overvant han Kilikia nesten uten våpenbruk. Ifølge Velleius Paterculus, Plutark, Appian og Dio Cassius fikk Pompeius flyttet kilikierne og pamfylierne som hadde overgitt seg til ham, til innlandsstrøk. Men dette stemmer ikke, for kilikerierne fortsatte å bo langs kysten. Forskjellen var at de ikke lenger ble omtalt som «pirater», men «Romas allierte». Noen av dem kjempet senere for ham i borgerkrigene. Satirikeren Lucan skrev ironisk om dette i et dikt: «...og kilikieren, ikke lenger en pirat, seiler ut i et lovlig fartøy». Men Pompeius hadde slett ikke renset havene for pirater i 67 f.Kr., tvert om forble piratvirksomhet en alvorlig trussel mot både romerne selv og deres allierte. Selv Cicero måtte innrømme at noen av dem Pompeius hadde flyttet til Dyme i Hellas, herjet på havet mellom Italia og Hellas i 44 f.Kr. Dio Cassius rapporterte at forbindelsen ble gjenopprettet mellom Hispania, Afrika og Italia. Det menes trolig kornforsyningene, men i hvilken grad den var forstyrret før Pompeius' tokt, er ikke kjent. Referansen til Hispania kan være en henvisning til Sertorius' opprør og motstand, omtalt i rapporter om «pirater fra Kilikia», som skal ha dominert praksisen med sjørøveri i Middelhavet på 200- og 100-tallet f.Kr. Kilikia var et delvis uavhengig område, en gang provins under det nå svekkede Selevkideriket. Han forflyttet mange av dem til byen Soli der. Den ble deretter kalt for Pompeiopolis.
I Roma ble Pompeius hyllet som den fremste i Roma, primus inter pares, det vil si «den første blant like». Cicero klarte ikke motstå en panegyrisk hyllest: «Pompeius gjorde sine forberedelser til krig ved slutten av vinteren, gikk inn i den ved vårens begynnelse, og fullførte den midt på sommeren.» Denne militære suksessen sikret trolig Pompeius hans neste og enda mer imponerende kommando, i krigen mot Mitridates VI av Pontos, hersker av det lille riket Pontos ved kysten av Svartehavet, men med innflytelse på begge sider av Egeerhavet.
Pompeius i Østen
Pompeius tilbrakte deretter tid med å besøke byer i Kilikia og Pamfylia, og sørge for romersk myndighet for de nyerobrede områdene. I hans fravær fra Roma i 66 f.Kr. ble han nominert for å etterfølge Lucius Licinius Lucullus som kommandant i krigen mot Mitridates VI av Pontos i øst. Poppeius' befaling ble foreslått av tribun Gaius Manilius, støttet av Julius Cæsar og rettferdiggjort av Cicero i pro Lege Manilia. Hans svoger Quintus Metellus Celer tjenestegjorde under ham på denne tiden og fulgte ham på hans bedrifter i Østen. Denne befalingen ble også bestridt av det romerske aristokratiet, men gjennomført uansett.
Måløy stadion
Måløy stadion er hjemmearenaen til Tornado Måløy Fotballklubb. Banen ligger over Måløy sentrum i Vågsøy kommune og har en kapasitet på 110 sitteplasser.
Arenaen benyttes også til friidrett, det er løpebane rundt fotballbanen. I nærheten finnes også treningsløyper, en av disse går rundt Skramsvatnet. Måløy idrettslag har tilhold i idrettshuset ved stadion, i samme hus leier Trollskogen barnehage lokaler.
Pompeius
Pompeius i Østen
Da Pompeius nærmet seg med sin hær trakk Mithridates seg strategisk tilbake med sine styrker. Den aldrende Tigranes av oldtidens kongedømme Armenia, hans allierte, nektet å gi ham tilfluktssted, og han trakk seg deretter tilbake til sine egne besittelser ved kimmeriske Bosporos. Pompeius sikret seg en avtale med Tigranes, og i 65 f.Kr. begynte han å forfølge Mithridates, men møtte motstand fra kaukiske iberere og albanere. Han avanserte fram til Fasis i Kolkis hvor han møtte Servilius, admiralen for hans flåte i Svartehavet. Han dro deretter til Pontos, erklærte at det ville bli en romersk provins og tilbrakte vinteren der.
Pompeius marsjerte i 64 f.Kr. inn i Syria, restene av det en gang så mektige Selevkideriket, avsatte dets konge, Antiokos XIII Asiatikos, og omgjorde også det til en romersk provins. I 63 f.Kr. marsjerte han sørover og etablerte romerske overherredømme i Fønikia og Koilesyria. De hellenistiske byene i regionen, særlig byene i Dekapolis, gikk over til en kalender som begynte sin dato fra Pompeius' erobring (se Pompeisk tid).
I Judea blandet Pompeius seg inn i en lokal jødisk borgerkrig mellom to rivaliserende kandidater for å være yppersteprest, den ene var Johannes Hyrkanos II, som støttet fariseernes fraksjon, og Aristobulos II, som støttet saddukeerne. Første inviterte den ene kandidaten Pompeius til å hjelpe seg, deretter den andre. Han besluttet å støtte Hyrkanos II. Sammen gikk de i gang med å beleire tempelfjellet i Jerusalem. Etter tre måneder ble byen beseiret. Den jødiske historikeren Josefus skrev om Jerusalems fall i Ioudaike archaiologia (Jødisk forhistorie):
At Pompeius gikk inn i selve tempelet, det helligste av det hellige, var en grov vanhelligelse og blasfemi i jødiske øyne. Han så menoráen, den syvarmet lysestaken, skattene og alle de hellige karene. Han hadde forventet å se den jødiske guden eller en representasjon av denne, men fant intet. Kanskje forvirret over dette beordret han dagen etter en renselse av tempelet og utpekte Hyrkanos II som yppersteprest. De jødiske områdene ble deretter redusert, skattlagt og ført besluttsomt inn under romersk styre.
Til sammen hadde Pompeius annektert fire nye provinser for den romerske republikken: Bithynia et Pontus (de tidligere kongerikene Bitynia, annektert i 74 f.Kr., og Pondos, annektert i 63 f.Kr.), Kilikia i 64 f.Kr., Syria også i 64 f.Kr. og Kreta som ble slått sammen med Kyrene i 20 f.Kr. til den felles provinsen Creta et Cyrenaica. Romas protektorater strakte seg nå så langt øst som til Svartehavet og Kaukasus. I Asia viste Pompeius et arrig øye for bestandig diplomati og for bøye lokale kongedømmer sin veg. Hans erobringer på midten av 60-tallet f.Kr. ble begynnelsen til romerske Midtøsten og som enda en gang forvandlet romernes offentlige finanser. Skatt mottatt fra utlandet ble bortimot doblet, og krigsbytte økte rikdommen for staten og enkeltpersoner. Kun Egypt gjensto for erobring. Pompeius militære seirer, politiske bosetninger og annekteringer i Asia skapte Romas ny grense i øst.
Tilbake i Roma og tredje triumf
Nyhetene om Pompeius' seirer i øst – og antagelig om hans guddommelige æresbevisninger der – nådde Roma før han selv gjorde det. Han hadde en kult ved Delos og var «frelser» på Samos og Mytilene. Plutark siterte graffiti på en vegg i Athen som henviste til Pompeius: «Jo mer du vet du er en menneske, jo mer blir du en gud.» I Hellas var disse æresbevisningene vanlig smiger overfor velgjørere og herskere, men i Roma ble det bedømt som farlig monarkisk.
I Pompeius' fravær hadde hans gamle tilhenger Cicero blitt forfremmet til konsul. Hans gamle fiende og kollega Crassus støttet Cæsar. I senatet og bak dens scener var Pompeius antagelig både beundret og fryktet, mens han i gatene var like populær som tidligere. Hans østlige seirer skaffet ham en tredje triumf. På hans 45 års fødselsdag i 61 f.Kr. kjørte han inn i triumfvogn, storstilt gudekonge, men i en republikansk form, men ikke mer enn at han ble fulgt av et gigantisk portrett av seg selv, strødd med perler.
Hans tredje triumftog overgikk alle tidligere; uovertruffent var også de to dagene som var avsatt for dens prosesjoner og leker (ludi). Krigsbytte, fanger, soldater og banner som avbildet slagscener ble vist fram i triumfruten mellom Campus Martius og Jupitertemplet på Kapitolhøyden. Erobrete konger og krigsbytte ble ført i prosesjon foran Romas folkemengder, inkludert en tidligere yppersteprest fra Jerusalem. Det var også en gaupe og noen bavianer. Den andre dagen kom Pompeius selv i sin juvelbesatte stridsvogn med en av sine sønner ved siden av seg, og folket fikk inntrykk av at han bar Aleksander den stores kongelige purpurkappe. Han ankom på sin fødselsdag og han viste fram et symbol på verden, en globus, ved at han triumfert på tre ulike kontinenter; Afrika (79 f.Kr.), Spania (71 f.Kr.) og Asia (61 f.Kr.). Mynter preget av ham fortsatte å hevde dette globale budskapet. Plutark hevdet at denne triumfen representerte Pompeius', og dermed også Romas, herredømme over hele verden, en bedrift som overgikk selv Aleksander den store. Som avslutningen ga en han en overdådig triumfbankett og penger til folket, og lovte dem et nytt teater.
I mellomtiden hadde Pompeius lovt sine aldrende veteraner offentlig land som de kunne dyrke, deretter oppløste han sin hær. Det var en betryggende tradisjonell gest, men senatet var fortsatt mistenksom. De diskuterte og forsinket hans politiske bosetninger i øst, og de lovte bevilgningene av offentlige landeiendommer. Fra nå av synes det som om Pompeius måtte balansere på en vanskelig linje mellom hans entusiastiske folkelige tilhengere og de konservative som var motstrebende i å anerkjenne hans veldige bedrifter. Det kom til å føre ham inn i uventede politiske allianser.
Cæsar og det første triumvirat
Selv om Pompeius og Cæsar ikke stolte på hverandre, var Crassus' leiebønder avvist på samme tid som Pompeius' veteraner ble oversett, og ved 61 f.Kr. hadde deres klagemål presset dem begge inn i en allianse med Cæsar, seks år yngre enn Pompeius, tilbake fra tjeneste i Hispania og klar for å søke posisjon som konsul for 59 f.Kr. Deres politiske allianse, kjent som det første triumvirat, opererte ut fra fordeler til dem alle. Pompeius og Crassus skulle gjøre Cæsar til konsul, og Cæsar skulle da bruke sin posisjon som konsul til å fremme deres krav.
Cæsars konsulembete av 59 f.Kr. skaffet Pompeius jordeiendommer for hans veteraner, bekreftelse av hans asiatiske politiske bosetninger og en ny hustru. Hun var Cæsars datter, Julia Cæsaris. Det ble sagt at Pompeius var forgapt i henne. Julias personlige sjarm var bemerkelsesverdig; hun var svært vakker, og hele 23 år yngre enn sin ektemann, men til tross for det politisk motiverte ekteskapet, skal de begge ha vært henførte i hverandre. I det samme året forsaket Clodius sin status som patrisier, ble valgt inn i som tribun for plebeierne. Mot slutten av sin tid som konsul hadde Cæsar sikret seg prokonsulær kommando i Gallia. Pompeius var blitt gjort til guvernør av Hispania Ulterior, men ble værende i Roma for å sikre at kornforsyningen var curator annonae.
I 55 f.Kr. ble Pompeius og Crassus valgt som konsuler på bakgrunn av bestikkelser, sivil uro og ren vold for å få stemmene dit de ville. Curia Pompeia, Pompeius' nye teater i Roma ble innviet det samme året. Det var Romas første faste teater; en gigantisk, arkitektonisk dristig kompleks på Campus Martius, komplett med butikker, flerbruksbygninger, hageanlegg og et tempel for Venus Victrix («den seirende Venus»). Sistnevnte knyttet ham til Æneas, sønn av Venus og den mytiske grunnlegger av selve Roma. Bygningens søylerad, statuer, malerier og personlige rikdommer fra utenlandske konger var ment å bli beundret slik at Pompeius' triumfer levde videre. I tillegg var teateret et ideelt møtested for hans tilhengere.
Fra konfrontasjon til krig
I 54 f.Kr. døde Julia, Cæsars eneste datter og Pompeius' hustru, i barsel sammen med sitt barn. Pompeius og Cæsar delte sorg og kondolanser, men samtidig brøt hennes død deres familietilknytning. Det påfølgende året lot den aldrende hærføreren Crassus sammen med sin sønn Publius og det meste av hæren lurt i en felle av partiere ved Carrhæ, og det ble et av de mest knusende nederlag i romersk militærhistorie. Cæsar, ikke Pompeius, var nå Romas største nye general og den skrøpelige balansen mellom dem var truet. Offentlig engstelse flommet over; rykter sirkulerte at Pompeius ville bli tilbudt diktatur for å gjeninnføre lov og orden.
Cøsar søkte en ny ekteskapsallianse med Pompeius og tilbød sin grandniese Octavia Minor (søster av den framtidige enehersker Augustus). Denne gangen avviste Pompeius forslaget. I 52 f.Kr. giftet han seg med Cornelia Metella, den meget unge enken etter Crassus' sønn Publius, og datter av Caecilius Metellus Scipio, en av Cæsars fremste fiender. Pompeius var i drift tilbake til optimatene. Det kan bli antatt at de tenkte på ham som den minste av to onder.
I det samme året ble Publius Clodius myrdet. Da hans tilhengere brente ned senatshuset i hevn, appellerte senatet til Pompeius. Han reagerte som forventet med hensynsløs effektivitet. Cicero, som forsvarte den anklagede morderen Titus Annius Milo, ble så rystet av forumet fylt med bevæpnete soldater at han ikke var i stand til å fullføre sitt forsvar.
Straks orden var gjenopprettet unngikk senatet og Cato å tilby Pompeius diktaturet – det framkalte minner om Sulla og hans blodige proskripsjoner. Isteden gjorde de ham til enekonsul; det ga ham gjennomgripende, men dog begrenset makt. En diktator kunne ikke bli straffet etter loven for de tiltak han gjennomføre, men en enekonsul kunne.
Mens Cæsar bekjempet gallerhøvdingen Vercingetorix i Gallia, fortsatte Pompeius med lovgivende agenda for Roma. Dets detaljer antydet en skjult allianse med Cæsars fiender: blant hans ulike juridiske og militære reformer var en lov som tillot retrospektiv forfølgelse for valgbestikkelser. Cæsars allierte tolket ganske riktig dette som en trussel mot Cæsar straks hans kommando i Gallia var over. Pompeius forbød også Cæsar å inneha konsulembetet in absentia selv om det hadde vært tillatt under det tidligere lovverket.
Det synes å være en alvorlig trussel mot Cæsars planer straks hans tid i Gallia hadde gått ut. Til sist, i 51 f.Kr., var Pompeius mer likefrem; Cæsar ville ikke få tillatelse til å stille som konsul om han ikke først oppløste sin hær. Det ville naturligvis etterlate Cæsar forsvarsløs overfor sine fiender. Som Cicero med tristhet noterte, Pompeius hadde blitt svekket med alderen; usikkerhet, frykt for Cæsar og en kjede med valgte redskaper for et kranglende oligarki av optimater. Den kommende konflikten synes uunngåelig.
Borgerkrig og mord
I begynnelsen hevdet Pompeius at han kunne beseire Cæsar og skaffe seg en hær bare ved å trampe med foten på Italias jord, men våren 49 f.Kr. da Cæsar krysset elven Rubikon og hans legioner marsjerte nedover Den italienske halvøya, beordret Pompeius å oppgi Roma. Hans legioner trakk seg sørover mot Brundisium hvor Pompeius hadde til hensikt å finne fornyet styrke til gå til krig mot Cæsar i øst. I prosessen tenkte verken senatet eller Pompeius på å ta de store rikdommene med seg, antagelig vurderte de det slik at Cæsar ikke våget å ta det. Det ble etterlatt bekvemt i Saturntempelet da Cæsar og hans styrker gikk inn i Roma.
Pompeius unngikk så vidt å møte Cæsar i Brundisium, men klarte krysset over til Epirus, hvor Pompeius under Cæsars spanske kampanje hadde samlet en stor styrke i Makedonia, bestående av ni legioner som ble forsterket med kontingenter fra romerske allierte i øst. Hans flåte, rekruttert fra de maritime byene i øst, kontrollerte Adriaterhavet. Likevel greide Cæsar å krysse over til Epirus i november 49 f.Kr og fortsatte med å erobre Apollonia.
Med Cæsar rett i hælene, flyktet de konservative, ledet av Pompeius, til Hellas. Cæsar og Pompeius hadde deres endelige oppgjør i slaget ved Farsalos i den 9. august 48 f.Kr. Pompeius og optimatene hadde en hær på mer enn 50 000 menn mot Cæsar og populatene på rundt 23 000 menn. Kampen var bitter på begge sider. Det var forventet at Pompeius ville vinne da han var overlegen i antall og materiell, men Cæsars geniale taktikk og den overlegne kampdyktigheten til hans veteraner førte til nederlag for Pompeius. Han flyktet fra stedet og fra sin menn uten utmerkelser og forkledd som en vanlig borger. Han møtte sin hustru Cornelia og sin sønn Sextus Pompeius på øya Mytilene. Der grublet han på hvor han skulle dra videre. Beslutningen om dra til et av de østlige kongedømmene ble nedstemt til fordel for Egypt.
Etter å ha ankommet Egypt, var Pompeius' skjebne besluttet av rådgiverne til den unge konge Ptolemaios XIII av Egypt. Mens Pompeius ventet i skipet nær kysten, argumenterte de over kostnadene over å gi ham beskyttelse da Cæsar allerede var på veg til Egypt. Kongen evnukk Potheinos vant beslutningen. I den siste dramatiske avsnittene av Plutarks biografi over Pompeius, vokter Cornelia nervøst fra skipet mens Pompeius drar i land i en liten båt sammen med noen få dystre og tause kamerater, og dro mot hva som synes å være en velkomst ved den egyptiske kysten. Da Pompeius reiste seg for å fra borde, ble stukket i hjel av de som forrådte ham: Achillas, Septimius og Salvius.
Plutark lar ham møte sin skjebne med verdighet, dagen etter at han fylte 59 år. Hans legeme ble værende ved kysten for å bli kremert av hans trofaste frimann Filip på råtne planker fra en fiskebåt. Hans hode og segl ble presentert for Cæsar som i henhold til Plutark raste over denne fornærmelsen overfor storheten til hans tidligere allierte og svigersønn, og han straffet de som hadde myrdet ham og deres egyptiske medsammensvorne, henrettet både Achillas og Potheinos. Pompeius aske ble til sist gitt til Cornelia som fraktet den til hans landsens hus i nærheten av Alba.
Dio Cassius beskrev Cæsars reaksjoner med skepsis, og betraktet Pompeius' egne politiske feilvurderinger fram forræderi som medvirkende til hans nederlag. I Appians redegjørelse av borgerkrigen lot Cæsars hodet til Pompeius nedlegge i Alexandria på en grunn reservert for et nytt tempel til gudinnen Nemesis. Hennes guddommelig funksjon var blant annet å straffe de hovmodige, hybris. For Plinius den eldre var ydmykelsen av Pompeius' ende forventet ved hans brautende framtoning i hans tredje og siste triumftog.
Senere omdømme
For historikere i hans samtid og senere romerske epoker, passet Pompeius uttrykket for den store mann som oppnådde ekstraordinære triumfer gjennom egne anstrengelser, dog falt ned fra makten og ble til sist myrdet ved forræderi.
Pompeius var ingen stor taler, hans begrensninger i på det området var åpenbart nok til at Cicero måtte tilbakekalles, men han var ikke helt uten utdannelse, selv om Varro måtte skrive en liten bok for ham de senatoriske prosedyrer. Han kunne gresk, hadde en interesse for latinsk ordforråd og grammatikk, og friga en gang en slave uten betaling grunnet mannens intelligens. Han var ikke altfor intelligent, i alle fall ikke målt mot Cæsar. Han ble gift fem ganger, en gang en politisk ekteskap med en allerede gravid kvinne, men han ble skilt kun to ganger. Hans siste unge hustru var kjær for ham, den bemerkelsesverdige Cornelia Metella som studerte matematikk og filosofi. Med sitt unge, gutteaktige utseende med tilbakestrøkent hår minnet han etter sigende om den store Aleksander, skjønt det var mest iøynefallende for hans egne tilhengere. To triumftog før fylte førti år var ille nok for misunnelige samtidige, og en tredje triumf var dog for mye. Han var «mer av en rev enn en løve» i den politiske jungelen, slo Cicero fast, hadde en tendens «å si en ting, men tenke noe annet, men han er vanligvis ikke smart nok til hindre sine virkelige mål å vise seg.»
Pompeius har opptrådt som en figur i flere moderne romaner, skuespill, filmer og i andre media. Et dramaportrett var John Masefields The Tragedy of Pompey the Great (1910). Chris Noth framstilte Pompeius i TV-serien Julius Caesar fra 2002. Han var en betydelig figur som den aldrende Pompeius i TV-serien Rome hvor han ble framstilt av Kenneth Cranham.
I åpningsscenen av filmen King of Kings (1961) ble framstilt av Conrado San Martín.
Terje Martinsen (1944)
Terje Martinsen (født 31. januar 1944 i Heggedal) er en norsk lærer, politiker (Ap) og lokalhistoriker. Han var Røykens ordfører i perioden 1995 til 1999.
Martinsen er utdannet cand.mag. med norsk, historie, engelsk og latin. Han arbeidet i flere år i Forsvaret, og oppnådde kapteins grad. Martinsen arbeidet senere ved Hovedgården ungdomsskole, Røyken videregående skole og som kultursjef i Røyken kommune. Han gikk inn i lokalpolitikken i 1990 for Arbeiderpartiet, og var ordfører 1995–1999.
Martinsen har utgitt de lokalhistoriske verkene Røyken : bygda og menneskene (2004) og Heggedal : fra 1800 -tallet fram til våre dager (2008).
The Glove
The Glove er et amerikansk actiondrama fra 1979 regissert av Ross Hagen. Filmen handler om en dusørjeger som forsøker å fakke en svart eksfange som har iverksatt en voldelig hevnkampanje overfor rasistiske fangevoktere som mishandlet ham i fengsel. Han bruker samme våpen som han selv ble utsatt for - en metallforsterket slosshanske. Hovedrollene spilles av John Saxon og Roosevelt Grier.
Handling
Sam Kellough er en moderne dusørjeger i Los Angeles som bestemmer seg for å fakke Victor Hale, en storvokst afroamerikansk eksfange som har en dusørpris på 20 000 dollar hengende over seg. Men Victor Hale er ikke bare den som blir jaget, han jager også selv. Etter å ha blitt mishandlet i fengsel er han nå ut etter hevn overfor sine tidligere fangevoktere. Han oppsøker dem en etter en og dreper dem med samme instrument de en gang mishandlet ham med, en stor lærhanske med kraftig stålbeslag.
EM i fotball 1976
Europamesterskapet i fotball 1976 (også kalt Euro 76) var det femte europamesterskapet i fotball. Turneringens format var det samme som i de to foregående mesterskapene, med gruppespill, kvartfinaler mellom gruppevinnerne, og til slutt et sluttspill mellom de fire gjenværende lagene. Dette var siste gang EM ble spilt i dette formatet. Fra og med 1980 ble sluttspillet utvidet til åtte lag, med innledende gruppespill slik vi kjenner det fra VM, samt at vertsnasjonen var direkte kvalifisert.
The Glove
Om filmen
The Glove ble ikke satt opp på norsk kino, men ble utgitt på video i 1982 av Novio.
EM i fotball 1976
Sluttspillet ble i 1976 arrangert i Jugoslavia. De andre sluttspillnasjonene var, og. Sluttspillet ble en svært jevnspilt affære. Faktisk endte alle fire kampene uavgjort etter 90 minutter. I semifinalene og bronsefinalen ble det kåret en vinner i ekstraomgangene, mens finalen måtte avgjøres på straffesparkkonkurranse.
The Glove
I rollene
(utvalg)
EM i fotball 1976
Det ble til slutt overraskelseslaget Tsjekkoslovakia som gikk til topps i turneringen. Finalen mot forhåndsfavorittene Vest-Tyskland endte 2-2 etter 120 minutter, og måtte avgjøres på straffer. Der ble Uli Hoeness den store syndebukken da han satte tyskernes fjerde straffespark over. Dermed kunne Antonín Panenka avgjøre finalen med en arrogant chip som lurte tyskernes keeper Sepp Maier. Tsjekkoslovakia vant straffekonken 5-3, og ble europamestere for første gang.
Gruppespill
Gruppe 1
Gruppe 2
Gruppe 3
Buick Invitational 2006
Buick Invitational 2006 var en golfturnering på PGA-touren som ble arrangert på Torrey Pines Golf Course i San Diego, California, 23. til 29. januar 2006. Tiger Woods forsvarte tittelen fra 2005 og vant turneringen for fjerde gang, etter omspill med José María Olazábal og Nathan Green. Henrik Bjørnstad endte på delt 10.-plass.
EM i fotball 1976
Gruppespill
Gruppe 4
Buick Invitational 2006
Buick Invitational spilles hvert år som del av West Coast Swing på PGA-touren. Turneringen ble opprettet som San Diego Open i 1952 og ble spilt på fem forskjellige baner de neste 15 årene før den fant sitt permanente hjem i Torrey Pines i 1968.
I 2006 deltok 155 profesjonelle spillere og én amatør. Premiepotten var 5 100 000 dollar og vinneren fikk 968 000 dollar. De to første dagene ble det spilt på Torrey Pines' to baner, North Course (6874 yards, par 72) og South Course (7607 yards, par 72); etter cutten spilles det kun på South Course.
EM i fotball 1976
Gruppespill
Gruppe 5
Buick Invitational 2006
Første runde
Tiger Woods slo ut på første runde torsdag 08.48 lokal tid, sammen med Stuart Appleby og Sergio Garcia. Denne gruppen begynte på 10. hull på North Course. Woods gikk 1 under par etter fem birdier og fire bogeyer. Henrik Bjørnstad spilte sammen med australierne Nathan Green og David McKenzie, klokken 09.24 på 1. hull på North Course. Han gikk fire under par etter fem birdier og én bogey. Brandt Jobe og Thomas Levet delte ledelsen på syv under par.
EM i fotball 1976
Gruppespill
Gruppe 6
Buick Invitational 2006
Annen runde
Annen runde spilte både Woods og Bjørnstad på South Course, som er antatt vanskeligere enn North Course. For Woods ble det nok en dag med ustabilt spill: han hadde fem birdies, tre bogeys og én eagle. Han spilte seg dermed opp til delt 22.-plass. Bjørnstad gikk på par og lå på delt 30.-plass etter runden, mens Jesper Parnevik gikk nok en runde fem under par, og lå med det på delt annenplass før lørdagen. Brandt Jobe lå alene i ledelsen på tolv under par. 82 spillere klarte cuten, som gikk på én under par.
Tredje runde
Bjørnstad spilte i første gruppe på hull 1, med Nick Watney og Charley Hoffman, 08.03 lokal tid (17.03 norsk tid).
Fjerde runde
Turneringens siste runde ble svært spennende. Etter halvspilt runde lå Henrik Bjørnstad fire under par for dagen, og var alene i ledelsen. Han gikk imidlertid de siste ni hullene tre over par, og endte til slutt på en delt 10.-plass, sammen med blant andre Jesper Parnevik. Tiger Woods spilte sin runde på par. Det samme gjorde José María Olazábal, og sammen med nykommeren Nathan Green, som hadde gått tre under par, lå disse likt på ti under par etter fire runder. På det første omspillshullet (det 18.) spilte Woods og Olazábal likt, mens Green fikk bogey og røk ut av omspillet. På det andre omspillshullet (det 16.) avgjorde Tiger Woods turneringen ved å sette par, mens Olazábal fikk bogey. Woods, som spilte sin første turnering for året, vant dermed Buick Invitational for fjerde gang, og forsvarte samtidig tittelen fra året før.
EM i fotball 1976
Gruppespill
Gruppe 7
Gruppe 8
Semifinaler
16. juni 1976
17. juni 1976
Bronsefinale
19. juni 1976
Finale
20. juni 1976
Langrenn under Vinter-OL 2010 – 10 kilometer fristil kvinner
Kvinnenes 10 kilometer fri teknikk i langrenn under Vinter-OL 2010 ble avholdt i Vancouver, Canada 15. februar 2010 i Whistler Olympic Park i Whistler klokken 10:00.
Hver deltaker startet med et intervall på 30 sekunder og distansen på 10 kilometer gikk i fri teknikk. Estlands Kristina Šmigun (Šmigun-Vähi siden juli 2007) var regjernede olympisk mester på distansen, som ble holdt i klassisk stil under vinter-OL 2006 i Torino. Aino-Kaisa Saarinen var regjerende verdensmester på distansen selv om også distansen ble holdt i klassisk stil i siste VM.
Resultater
* Kornelia Marek gikk inn til 39.-plass, men ble diskvalifisert etter at hun ble tatt for doping.
Akhtuba
Akhtuba (russisk: Ахтуба) er en forgreining av elva Volga. Akhtuba deler seg fra Volgas venstre bredd ved byen Volzjskij, rundt 15 km nordøst for Volgograd, og renner parallelt med Volga mot Volgadeltaet og Det kaspiske hav.
Den opprinnelige begynnelsen på Akhtuba ble blokkert av demningen til Volga vannkraftverk. Den renner nå ut fra Volga via en 6,5 km lang kunstig utløpskanal som starter nedenfor demningen. Elva er 537 kilometer lang, med en gjennomsnittlig vannføring på 153 m³/s.
Byer ved Akhtuba: Volzjskij, Leninsk, Znamensk, Akhtubinsk, Kharabali. Den gylne hordes hovedstad Saraj lå mest sannsynlig også ved Akhtuba, ikke langt fra Kharabali.
What I’ve Done
What I've Done er den første singlen fra Linkin Parks tredje studioalbum Minutes to Midnight. Singelen ble utgitt 2. april 2007 og debuterte som nummer 1 på U.S Modern Rock-listen. Den første gang bandet fremførte sangen på en konsert var 28. april 2007 i Berlin, Tyskland. På den samme konserten spilte de også Given Up og No More Sorrow live for første gang.
Sangen handler om blant annet fascisme, rasisme, global oppvarming, kriger og terrorisme.
Sporliste
CD 1
CD 2 (Maxi / AU Single)
DVD Version
7" Picture disk format
Listeplassering
Sangen kom rett inn på syvendeplass på Billboard Hot 100; ingen andre av Linkin Parks utgivelser har solgt så bra. What I've Done fikk over tid den nest høyeste plasseringen noen Linkin Park-sang har oppnådd på Billboard Hot 100. In the End
Sangen ble svært mye spilt, og kom inn på hitlistenes topp ti i blant annet Brasil, Canada, Tyskland, Italia, Polen og New Zealand. Den gikk også til topps i Kina. På United World Chart kom den på fjerdeplass.
Storkommandør (ordensklasse)
Storkommandør er en betegnelse på en grad innen en orden. I noen ordener er det den nest høyeste grad, og tilsvarer da den øverste kommandørklasse der denne klassen er delt (kommandør av 1. klasse, kommandør med stjerne), eller storoffiser. I Dannebrogordenen er storkommandør høyeste grad, foran storkors. I Indias stjerneorden og Den indiske imperieordenen ble betegnelsen storkommandør valgt istedenfor storkors med tanke på at det blant mottakerne ville være hinduer, sikher og muslimer.
6. februar
Navnedag
Dortea, Dorte
Fødsler
Se flere som er født 6. februar i Kategori:Fødsler 6. februar.
Kunstig innsjø
En kunstig innsjø er en innsjø som har blitt til, eller fått sin nåværende form og størrelse, ved menneskelig inngripen. En kunstig innsjø med sterkt begrenset omfang kalles gjerne et basseng.
6. februar
Dødsfall
Se flere som døde 6. februar i Kategori:Dødsfall 6. februar.
Kunstig innsjø
Reguleringsmagasin
I tidligere tider, før elektrisk kraft ble vanlig, ble kunstige innsjøer laget for å fungere som vannmagasin for sagbruk, pumper og annet mekanisk utstyr som var drevet av vannkraft. I området rundt Kongsberg finnes rundt 70 kunstige dammer som ble laget på 1600- og 1700-tallet i forbindelse med gruvedriften i området.
Isdammer
Den offisielle betegnelsen på denne næringen var isdrift.
«Naturlige» kunstige innsjøer
Enkelte innsjøer og dammer er laget for å verne dyre- og plantelivet i et område. Dette gjelder spesielt i forbindelse med naturlige innsjøer som har grodd igjen eller er i ferd med å gro igjen. Når en slik innsjø er verdifull for dyre- og plantelivet har en flere steder gjenopprettet eller utvidet innsjøen for å verne om livet i tilknytning til den. I slike tilfeller forsøker en å gi innsjøen et så naturlig preg som mulig.
TV-prisen
TV-prisen deles ut sammen med Lytterprisen og presseprisen Gullpennen på et felles arrangement for Riksmålsforbundets mediepriser.
Karl Sverkersson
Karl Sverkersson (død 12. april 1167 på Visingsö) var østgøternes konge senest 1158, men svensk konge fra 1161.
Karl var sønn til Sverker den eldre og norske Ulvhild Håkonsdatter. I 1163 giftet han seg med Kristina Stigsdatter Hvide, datter til den skånske stormannen Stig Tokesson Hvitaled og Margareta av Danmark. De fikk ett barn (som vi kjenner til), Sverker Karlsson den yngre.
Under Karl Sverkerssons styre fikk Sverige i 1164 sin første erkebiskop da Alvastramunken Stefan tiltrådte embetet i Uppsala. Et bevart pavebrev etter ønskemål fra kongen, Ulf Torgilsson og de svenske biskopene bekrefter dette. Alvastra kloster hadde blitt grunnlagt av kong Karls foreldre, men selv støttet han også Vreta kloster og Nydalen kloster med donasjoner.
Våren 1167 ble Karl Sverkersson overfalt og drept på Visingsö (en øy i innsjøen Vättern) av kong Erik den helliges sønn Knut Eriksson, som da også overtok kongsmakten.
Karl Sverkersson ble gravlagt på Alvastra kloster.
Karl Sverkerssons segl (se bilde), som viser kongen sittende på sin trone, er det eldste svenske kongesegl som finnes bevart. Under hans styre ble det også utferdet det eldste bevarte skrevne dokument i Sverige, utferdet av den nevnte erkebiskop Stefan.
Stilfspasset
Stilfs- eller Stelviopasset er et fjellpass i Ortlermassivet i Nord-Italia. Det er med 2757 meter over havet Alpenes tredjehøyeste veipass (etter Col de la Bonette og Col de l'Iseran, begge i Frankrike). Passet forbinder Vinschgau i Syd-Tirol med Bormio i Lombardia.
Nyttår
Nyttår betegner feiringen av starten på et nytt år og er en gammel tradisjon. Ulike kulturer, religioner, land og folkeslag har sin egen kalender, og feiringen av inngangen til det nye året har vært viktig for de stammen, gruppen eller de troendes religiøse identitet. Ofte har man store festivaler som pågår over flere dager, og fyrverkeri er vanlig, især på nyttårsaften.
Stilfspasset
Passet er oppkalt etter landsbyen Stilfs, som ligger nordøst for passet. SUVen Alfa Romeo Stelvio fra 2017 er oppkalt etter passet.
Astrakhan oblast
Astrakhan oblast er en oblast i Sørvest-Russland. Den grenser til Kalmykia i vest og Volgograd oblast i nord.
Saxilds gate (Tønsberg)
Saxilds gate (1-29, 2-20) er en 330 meter lang gate i Tønsberg. Den går fra Grevinneveien til Wergelands vei.
Gaten er oppkalt etter Ole Saxild (1788-1849) som var byfogd i Tønsberg fra 1826 til 1841. Gaten fikk sitt offisielle navn i bystyret 15. juni 1932.
Fausadal
Fausadal er en bygd i Stranda kommune i Møre og Romsdal.
Pytt
En pytt, også kalt putt, er en naturlig vannsamling som i størrelse tilsvarer et lite tjern og alt som er mindre enn dette, som for eksempel en midlertidig dam etter nedbør (jf. sølepytt).
Fausadal
Den ligger ut mot Storfjorden ca. 250 meter over havet. Består av åtte gårder; fra øverst i bygda; Stigane, Solsletten, Nybø, Gjærde, Halkjell, Klas, Pe og nærmest fjorden; Brune. Fra Brune går en sti ned til fjorden, der det ligger et kraftverk. Kraftutbygginga startet på 1920-tallet og forsynte Stranda med Norges billigste strøm, som er noe av årsaken til at Strandas møbelindustri kunne utvikle seg. Fausadal hadde egen skole fram til 1961, og nedlegging av skolen førte til fraflytting. I dag er det to aktive gårder, og fastboende på til sammen tre gårder. De andre gårdene holdes vedlike av folk som bor utenfor bygda.
Stephen Spender
Stephen Spender (født 28. februar 1909 i London, død 16. juli 1995) var en britisk forfatter som skrev poesi og prosa. Diktene hans var ofte preget av hans følelser for andre mennesker. Han jobbet også som redaktør i en avis fra 1953 til 1967 og var professor i engelsk litteratur og språk på 1970-tallet.
Sfinksen i Giza
29.97528°N, 31.13778°W
Historikk
Det er usikkert hvem som bygde sfinksen i Giza. Noen mener det var faraoen Khefren, og at statuen har hans ansiktstrekk. En annen mulighet er at den ble konstruert av Khefrens halvbror og forgjenger Djedefre, og at sfinksen forestiller faren deres Kheops.
Restaureringer og undersøkelser
De første som viet de imponerende byggverkene ved Giza oppmerksomhet, var egypterne selv. Ifølge Drømmestelen, en minnestein med innhogde tegninger og hieroglyfer fra ca. 1400–1390 fvt., lot Thutmosis 4 grave fram og restaurere sfinksen etter et drømmesyn. «Sfinksstelen» forteller om den unge prinsen som under en jakt sovner i skyggen av sfinksens hode og drømmer om solguden som lover å gjøre ham til konge dersom han rydder sfinksen fri for all ørkensand. Prinsen fikk fjernet sanden fra statuen, som allerede da var 1100 år gammel, og den ble malt i friske farger. Deretter reiste Thutmosis som farao drømmestelen mellom potene på statuen.
Sfinksen nle siden på nytt ha blitt dekket til av sand, med bare hodet stikkende opp. Også romerne viste stor interesse for de gammelegyptiske fornminnene, deriblant sfinksen ved de store pyramidene. De er siden omtalt av både muslimer, korsfarere og andre.
Det virkelige gjennombruddet for egyptologien og folks kunnskap om Egypts fortid kom likevel først med det franske felttoget til landet 1798–1801 og den vitenskapelige ekspedisjonen som fulgte med. Den unge generalen Napoléon Bonaparte invaderte landet med 54000 soldater og 400 skip, men brakte også med seg 160 savants, vitenskapsfolk, ingeniører og andre «lærde» som skulle kartlegge kultur, historie, geografi og natur. Deres imponerende arbeid ble publisert i Description de l’Égypte, et verk på 23 bind utgitt 1809–1823.
Etter den franske ekspedisjonen fulgte flere andre i løpet av 1800-tallet, blant annet en omfattende tysk og seinere britisk ekspedisjon. Fra da og frem til mellomkrigstiden gjennomgikk sfinksen flere undersøkelser, og ble restaurert. Statuen ble for øvrig helt gravd fram først i løpet av 1900-tallet.
Manglende nese
Det har vært ulike teorier om hvorfor sfinksen mangler den en meter brede nesa, og hvordan den falt av. Egyptologer påpeker at skader på gammelegyptiske statuer kan ha flere årsaker. I tillegg til slitasje og tilfeldige hendelser, ble neser, ører, navn og armer bevisst hogd bort for å slette minner, ødelegge ettermæler og frata bilder magisk kraft. Noen hevder at nesa på Den store sfinksen ble slått av på 1300-tallet da muslimer ville forhindre at figuren ble gjenstand for tilbedelse.
Enkelte har feilaktig påstått at nesa ble ødelagt under Napoleons delvis mislykkede felttog sist på 1700-tallet. Plansjene fra Voyage d'Egypte et de Nubie, reiseberetningen etter F. L. Nordens ekspedisjon 1737–1738, viser imidlertid at nesa manglet allerede før franskmennene kom. På enda eldre tegninger er statuen ofte tolket så fritt og gjengitt så unøyaktig at bildene er upålitelige som historiske kilder.
Spekulative teorier
Ifølge en annen omstridt teori skal sfinksen opprinnelig ha forestilt en hel løve som senere ble hogd om til sin nåværende form. Hodet er lite i forhold til kroppen, og proporsjonene kan tyde på hodet har vært større. Dette synet har ikke vunnet frem hos de fleste fagfolk.
Distortioneffekter
Distortioneffekter (egentlig forvrengingseffekter) er innen musikk er en måte å forandre lyd på. Den benyttes typisk i forbindelse med elektriske gitarer i form av en effektpedal som er koblet til en gitarforsterker, eller som en innebygget funksjon i forsterkeren. Bruken av effekten begynte da man oppdaget at rørforsterkere går overdrive (komme i høy intensitet) når rørene ble overbelastet. Overdrive i sin rene form uten effektpedaler benyttes stadig flittig i kombinasjonen mellom hammondorgel og Leslie-høytalere. Sistnevnte er en spesielt konstruert forsterker/høyttaler som benyttes for å frambringe spesielle lydeffekter ved å utnytte dopplereffekten. Denne sounden ble utviklet og perfeksjonert av Jon Lord fra rockbandet Deep Purple. I musikksjangere som rock, heavy rock og metal brukes disse lydeffektene ofte. Forvrenging av lyd i negativ forstand, eksempelvis ved komprimering av lydfiler som MP3 er noe annet.
Chandler’s Ford
Chandler's Ford (opprinnelig: The Ford; historisk: Chandlersford) er et stor boligområde og verdslig sogn i kommunen (borough) Eastleigh i Hampshire, England. I 2010 var det en befolkning på 21 436 innbyggere her.
Distortioneffekter
Overdrive / distortion
En overdrivepedal klipper eller overstyrer og/eller komprimerer dynamikken i et lydsignal. Effekten legger til sustain (varighet), harmonier, og overtoner som gitaren ikke ville ha uten disse hjelpemidlene. Den mest brukte typen pedaler legger til sustain og en varmere, rundere klang, mens de mer ekstreme legger til mange overtoner som ikke eksisterer i den egentlige tonen, og gjør at man får en mye mer kompleks og dissonerende tone, som lyder skarpere for øret.
En annen måte å oppnå distortionlyd er å gi en rørforsterker et mye sterkere signal (gain) enn den klarer å behandle. Og man oppnår da samme effekt. Det er denne metoden det menes når man bruker ordet «overdrive». Man varierer da graden av forvrenging (distortion) ved å justere innsignalet opp for å få mer forvrenging eller ned for å få mindre. Mange gitarister mener denne metoden gir en bedre og mer autentisk distortioneffekt. De fleste rørforsterkere til elektrisk gitar og bassgitar er tilrettelagt for dette.
Fuzz
En fuzzboks lager også en forvrengt versjon av lydsignalet, men i motsetning til andre distortionpedaler, øker den og klipper signalet tilstrekkelig. Dermed gjøres en vanlig sinusbølge om til en bølgeform som er mye nærmere en firkantbølge. Lyden av dette gir en klassisk fuzztone, som er litt røff i kantene. Den blir ennå mer forvrengt enn lyden i en vanlig forvrenging eller overdriveboks. Fuzzlyden har vanligvis også en lavere mellomtone enn andre forvrengte eller endrete lyder.
Robert Dickson
Robert Dickson (født 22. april 1931) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.
Dickson ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det canadiske ishockeylaget som vant turneringen foran USA og Sverige. Det var laget «Edmonton Mercurys» som representerte Canada under OL-turneringen.
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant sju kamper og spilte uavgjort 3-3 mot USA. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, de tapte en kamp, 2-4 til Sverige