cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antrimplatået
Som del av området Antrims kyst og daler (Antrim Coast and Glens) ble Antrimplatået erklært som et «område med spesielt vakker natur» (Area of Outstanding Natural Beauty) i 1988.
Anne Ottenbrite
Anne Ottenbrite (født 12. mai 1966 i Bowmanville, Ontario) er en kanadisk tidligere svømmer, som under sommer-OL i 1984 i Los Angeles, vant gullmedalje på 200 m brystsvømming. I det samme mesterskapet tok hun også sølvmedalje på 100 m brystsvømming, og en bronsemedalje på 4x100 m medley stafett. Hun har også en gullmedalje på 100 m brystsvømming fra Panamerikanske leker i Caracas i 1983.
Nanhui
Nanhui (kinesisk: 南汇区, pinyin: Nánhuì Qū) var et fylke og fra 2001 et bydistrikt utenfor bykjernen i byprovinsen Shanghai i Folkerepublikken Kina. Det hadde 699 119 innbyggere i 2003 på et areal på 687,66 km² (1 017 pr km²).
I mai 2009 opphørte Nanhui som eget bydistrikt idet det da ble innlemmet i bydistriktet Pudong. Nanhui var byprovinsens østligste distrikt, med kyst mot Østkinahavet, med Chang Jiang-elvens ytre utløp i nordøst/øst og Hangzhoubukten i sør.
Kinas første T-7M sonderakett ble skutt opp herfra den 19. februar 1960. Der arrangeres hvert år fra mars til april en stor ferskenblomstringfestival (桃花节) i Nanhui. Det er også en kjent safaripark her, etablert av Shanghai byregjering i 1995. Den kommunistiske politiker Zhang Wentian (1900-1976), en av de 28 bolsjeviker kom fra Nanhui, og hans hjem betraktes som en severdighet.
Baosteel
Konsernet Shanghai Baosteel Group Corporation (上海宝钢集团公, Shànghǎi Bǎogāng Jítuán Gōngsī, kort: Baosteel) er det største av folkerepublikken Kinas jern- og stålfirmakonglomerater. Firmaet har hovedkontor i Shanghai, i bydistriktet Baoshan; derav navnet.
Det nåværende konsernet ble til den 17. november 1998 ved en fusjon av firmaene Baoshan Iron and Steel (Group) Corporation, Shanghai Metallurgical Holding Group Corporation og Shanghai Meishan Group Co., Ltd..
Juan Hernández Saravia
Juan Hernández Saravia (født 1880 i Ledesma, Salamanca, Spania,. død 1962 i México) var en spansk offiser som er særlig kjent for sin deltakelse på den republikanske siden i den spanske borgerkrigen.
Han var født inn i en borgerskapsfamilie og fortsatte en familietradisjon ved å starte på en artilleriskole i 1897. Hernández satte seg imot Miguel Primo de Riveras spanske diktatur, og ble en av den senere president Manuel Azañas venner. Dette førte til at han i 1931 ble utnevnt til Spanias krigsminister.
Etter den endelige nasjonalistiske seieren bodde han i eksil i Frankrike og senere i México, hvor han døde i 1962.
Marianne Neerland Soleim
Marianne Neerland Soleim (født 1. juli 1969) er en norsk historiker. Hun har vært instituttleder på Barentsinstituttet i Kirkenes, som er en del av UiT – Norges arktiske universitet og jobber nå som førsteamanuensis ved UiT. Hun har særlig forsket på østeuropeiske krigsfangers skjebne under og etter andre verdenskrig.
Hun tok hovedfag i historie ved Universitetet i Tromsø i 1998 og doktorgrad ved UiT i 2004. Hennes bok basert på doktorgraden utgitt i 2009, Sovjetiske krigsfanger i Norge 1941-1945, Antall, organisering og repatriering ble kåret til en av de ti mest betydningsfulle norske bøkene om andre verdenskrig.
Friedrich Wilhelm Zachow
Friedrich Wilhelm Zachow (1663–1712) var en tysk organist og barokk-komponist.
Liv
Faren Heinrich var bymusikant i Eilenburg og gav sønnen undervisning i ulike musikkinstrumenter som bymusikantene brukte, eksempelvis trompet, zink, traversofløyte, dulsian, «quart» posaune, kornett og fagott. Han gikk på en av de to latinskolene i Leipzig, sannsynligvis Thomasschule zu Leipzig. Etter at faren ble utnevnt til bymusikant i Eilenburg fikk Zachow orgelundervisning av byens organist, Johann Hildebrandt, og ytterlige musikalske impulser av Johann Schelle, som fra 1677 var Thomaskantor i Leipzig, og av Basilius Petritz som var kantor ved Dresdner Kreuzkirche.
Virke
Zachow skrev over 70 kantater, og fikk stor betydning for utviklingen av kantateformen. Han skrev også messer, orgel- og kammermusikk.
Komposisjonsstilen karakteriseres av stor romlighet og særlig i kantatekorene av en tett kontrapunktisk tekstur. Zachows fuger peker framover mot Johann Sebastian Bach. I likhet med Georg Friedrich Händel tok Bach tematisk materiale fra Zachows verk og bearbeidet det videre.
Zachow var Händels første lærer, og gav den unge Händel undervisning i fiolin, orgel, ukulele, cembalo og komposisjon. Händel snakket alltid varmt om læreren, og skal i takknemlighet ha gitt Zachows etterlatte økonomisk støtte. Andre betydelige elever av Zachow var Gottfried Kirchhoff, Johann Krieger og Johann Gotthilf Ziegler
Verk i utvalg
<div style="">
Stäket
Stäket er et borgerhus i Stora Södergatan i det sentrale Lund i Skåne i Sverige.
Det nåværende navnet stammer fra kjøpmannen J. M. Stäck, som eide bygningen på begynnelsen av 1800-tallet. Stäket brukes i dag (2021) som restaurant.
Moskuskattost
Moskuskattost (Malva moschata) er en vakker flerårig blomst i kattostfamilien.
Den har en opprett stengel med utstående enkle hår. Blomstene i rosa eller hvitt er svakt moskusduftende. Ytterbegerbladene er lansettformede opptil ca. 3–4 mm lange. Hele planten blir mellom 30 til 80 cm høy. Fruktene ser ut som en rund skive med 15-20 enkeltfrukter i, og denne lille ringen ble brukt til forskjellig slags lek. De ble tredd på tråd til perlekjeder, og de ble også brukt som knapper i gamle dager.
Moskuskattost har helt siden middelalderen vært dyrket og populær som prydvekst og nytteplante i hele Norden. Det var munkene som først begynte å dyrke den i Norge i middelalderen og siden har den spredt seg og finnes nå fullstendig naturalisert mange steder i lavlandet østafjells.
Hele planten er spiselig og både bladene, blomstene og frø kan brukes i salater og i suppe. Den er rik på A, B og C-vitaminer. Som legeplante er moskuskattost mye brukt mot forstoppelse og diaré. Den er også god mot sår hals og hoste, og den skal gi økt melkeproduksjon hos ammende kvinner. Det er særlig som slimløsende middel den er i bruk i dagens folkemedisin.
Selevkide-dynastiet
Selevkidedynastiet (fra gresk: Σελεύκεια, Seleύkeia) var en gresk-makedonsk hellenistisk kongefamilie som hersket over Selevkideriket som ble grunnlagt av Selevkos I Nikator etter at Aleksander den stores veldige rike ble oppdelt etter hans død i 323 f.Kr.. Den andelen som tilkom Selevkos var Babylonia, og derfra ekspanderte han sine besittelser til å omfatte det meste av Aleksanders østlige territorier. På høyden av sin makt besto Selevkideriket av sentrale Anatolia, Levanten, Mesopotamia, Iran, Afghanistan, Turkmenistan, Pamir og deler av dagens Pakistan.
Moskuskattost
Moskuskattost har fått flere lokale dialektnavn som silkeserk, moskusblomst, knappeblomst og guttesnåv.
Liste over nedetid i mobilnettet i Norge
Årsaker
Se Årsaker til nedetid i mobilnettet i Norge.
Moskuskattost
Moskuskattost kan forveksles med Rosekattost (Malva alcea), men sistnevnte har ytterbegerblad som er ovale til trekantformede.
Selevkide-dynastiet
Selevkidedynastiets rike var et betydelig senter for hellenistisk kultur som opprettholdt greske skikker og språk, og som ble dominert av en gresk-makedonsk politisk elite, hovedsakelig i de urbane områdene. Selevkidedynastiets ekspansjon inn i Anatolia og Hellas ble brått stoppet opp etter avgjørende militære nederlag i trefninger med den romerske hær. Selevkidedynastiets forsøk på å beseire deres gamle fiende ptolemeiske Egypt ble forhindret ved innblanding av Romerriket. Store deler av de østlige delene av riket ble erobret av Mitridates I av Partia på midten av 200-tallet f.Kr.. Det siste århundret til selevkidedynastiet var preget av uro og dynastiske kriger som svekket og fragmenterte riket. Likevel fortsatte selevkidekongene å styre en stadig mindre stat fra Syria inntil invasjonen av armenske konge Tigranes I av Armenia og til riket ble endelig veltet da den romerske hærføreren Pompeius i 64 f.Kr. annekterte Syria og Libanon.
De tre store hellenistiske rikene var bortsett fra Selevkideriket, ptolemeiske Egypt og kongeriket Makedonia. Foruten å være vekselvis enten allierte med og/eller mot hverandre, ble allianser inngått ved ekteskapskontrakter, hvilket førte til en høy andel av inngifte. I ettertiden har de fleste historikere tendert til å se ned på dem som degenererte tyranner. Denne kritikken er ikke helt uten grunnlag, men i mange aspekter var deres kongedømmer både vitale og dynamiske stater med et progressivt syn på de mange kulturer som ble innesluttet av deres grenser. Selevkidekongenes rike var utvilsomt det største og deres ambisjoner var ikke mindre enn å opprettholde det store riket som Aleksander hadde opprettet i øst.
Imperiet
Aleksander den stores død 10. juni 323 f.Kr. i Babylon etterlot en svært forvirret makedonsk armé. Det sentraliserte persiske imperiet var lett å styre når det først var erobret, og det makedonske militære hegemoniet hadde stort sett ingen trusler, men kongen var død uten å utpeke en klar etterfølger. Selv en mektig arving ville hatt problemer med å fastholde Aleksanders samlende autoritet. Kongedømmet delt mellom hans reduserte halvbror Filip III Arrhidaios og Aleksanders sønn (født etter at Aleksander døde) Aleksander IV. Ingen av dem var mer enn dukker i hendene til de makedonske generalene, diadokene, som snart delte imperiet mellom seg.
Deres kriger, diadokenes kriger, begynte kort tid etter at Ptolemaios I Soter trakk seg ut av imperiet i provinsen Egypt. Det egentlige Persia ble delt mellom forskjellige makedonske satraper (guvernører), som forsøkte så godt de kunne å få lokal støtte, men støttet seg hovedsakelig på deres greske leiesoldater. I utkantene av imperiet klarte persiske satraper å kreve uavhengighet i løpet av krigene, små kongedømmer ble etablert i Kappadokia (sørlige Tyrkia) og i Media (dagens Aserbajdsjan).
Satrapen av Babylonia, skjæringspunktet mellom øst og vest, var Selevkos I Nikator og en formidabel administrator som snart bygde seg et solid nettverk av lokale støttespillere. Etter flere kriger med den ledende diadoken Antigonos I Monofthalmos («den enøyde»), kronet Selevkos seg selv til konge i Babylonia i år 306 f.Kr. Noen få år senere hadde alle satrapiene øst for Babylon sverget troskap til ham. I 301 f.Kr. ble Antigonos beseiret av en koalisjon av andre greske hærførere, og Selevkos ble herre over Syria også, og i 281 f.Kr. tok han Anatolia og den første av diadokenes kriger tok slutt. I en alder av 80 år ble Selevkos myrdet av en flyktende egyptisk prins, men tronen gikk videre til Antiokos I Soter (281–261 f.Kr.), hans sønn med den persiske adelskvinnen Apama, og deretter til dennes sønn Antiokos II Theos (261–246 f.Kr.), som hersket som store konger fra Samarkand til Egeerhavet.
Styresystem
Selevkidene grunnla opptil hundre byer og opprettholdt eller reformerte infrastrukturen til de persiske kongene. Byene var basert på de greske polisene med gymnasion, amfiteater og torg. Medlemmer av overklassen ble ofte hellenistiske, men de tidligere brukte språkene ble også brukt i administrasjonen.
Selv om hæren var basert på greske soldater, ble en rekke forskjellige tropper fra Persia og Babylonia bygd inn, blant dem katafraktene, det tunge kavaleriet til akamenidene. Der var flere nasjonalistiske utbrudd i Persia, men det ble alle slått ned, og selevkidene arbeidet for å bli akseptert ved å opptre som beskyttere av persiske og babylonske kulter. Etnisk sett ble dynastiet delvis persisk gjennom giftemål fra de persiske Kappadokia-kongene, som gjorde krav på å stamme fra de syv følgesvennene til Dareios den store.
Greske bosetninger i imperiet var hovedsakelig sentrert i Syria, der hovedstaden Antiokia var den viktigste, til en viss grad Babylonia hvor den nyopprettede byen Selevkia ved Tigris (oppkalt etter Selevkos I Nikator) avløste Babylon som den østlige residensbyen. Paradoksalt bodde også mange grekere i den fjerne provinsen Baktria (Afghanistan/østlige Iran), mange av dem etniske grekere i motsetning til de etniske makedonerne. Aleksander hadde etterlatt sitt greske infanteri der da han ikke stolte fullstendig på dem, men historikere foreslår også at akamenidene deporterte opprørske greske undersåtter dit.
I motsetning til Alexandria i Egypt var ikke hellenistisk kultur og forskning på samme høyde i Selevkidriket, men noen av de stoiske filosofene kom fra Syria, og den verdensledende fysikeren Erasistratos oppholdt seg ved hoffet til Selevkos I Nikator. De babylonske krønikene er hovedkilden til den antikke historien i Midtøsten og ble skrevet av innfødte babylonske Berossos. Imperiet var sentrum for flere viktige handelsruter som ga kongene store inntekter. Selevkidenes mynter var anerkjent som betaling langs Silkeveien. Vennlige relasjoner ble opprettholdt med Mauryariket i nordlige India, som Selevkos I hadde avstått store områder vest for Induselven til i bytte mot krigselefanter til bruk mot sine motstandere i vest.
De første krisene og kort gjenoppretting
På midten av 200-tallet f.Kr. var det store omveltninger i selevkidestaten etter en av dets mange kriger med ptolemaienes Egypt som hadde gått forferdelig galt. Kong Selevkos II Kallinikos, en sønn av Antiokos II, sto overfor en borgerkrig og under hans styre brøt provinsene lengst i øst ut. Disse var de enorme Baktria og Partia, hvor nomader ledet av arsakidedynastiet (fra 247 f.Kr.) dannet en liten men krigersk stat på grensene av det nordlige Iran.
Stort sett ser det likevel ut til at mesteparten av Iran fortsatt var i selevkidenes hender selv om imperiet stadig ble rystet av kriger i alle retninger. Dessverre fokuserer kildene på selevkideimperiet på dets vestlige deler siden de fleste forfatterne bodde vest for Syria. I de siste årene av 200-tallet f.Kr. brakte kong Antiokos III den store, som var den siste som krevde den persiske tittelen storkonge og derfor blir kalt «den store», selevkidehæren til grensene av India i et legendarisk felttog kalt anabasisen, der partierne ble beseiret og selevkidenes hegemoni gjenopprettet i de østlige delene. Han beseiret Egypt for deretter å kunne invadere det greske fastlandet for til sist samle hele det opprinnelige riket til Aleksander den store.
Nederlag og borgerkriger
Denne ambisiøse planen brakte Antiokos III derimot i krig med det framvoksende Romerriket, og etter det katastrofale slaget om Magnesia i 190 f.Kr., ble selevkidenes hovedhær utslettet og imperiet måtte akseptere en paralyserende krigserstatning, oppgi Anatolia og sende gisler til Roma.
Antiokos III dro østover for å skaffe seg ny inntekter, blant annet plyndret han tempelskattene, men det fikk ham drept i Luristan i det vestlige Persia (Iran) og skadet alvorlig lojaliteten til dynastiet. Det svake imperiet kunne lite gjøre for å hindre at det sentrale Iran brøt løs, ledet av partierne som ekspanderte i alle retninger. I Baktria var kongene greske og hadde lenge vært uavhengige (gresk-baktriske kongedømme). Disse kongene invaderte nå Pakistan og det nordlige India og formet et legendarisk, men nesten glemt imperium, det lengste øst som den hellenistiske kulturen strakte seg.
Antiokos IV Epifanes (175-164 f.Kr.), kjent i historien for sin konflikt med jødene (makkabeernes oppstand), startet en innledningsvis vellykket militær kampanje i Persia, men døde på veien. Etter hans død, kollapset selevkidedynastiet i ødeleggende borgerkriger som ble oppmuntret av romerne og ptolemaiene.
Den partiske erobringen av Persia
Persis, hjemlandet til de persiske kongene, hadde startet sin ferd tilbake til uavhengighet sent i 200-tallet f.Kr. da de første innfødte satrapene ble oppnevnt. De tidligste er antatt å være bagadatene. Da Selevkideriket ble stadig svakere, ble satrapene konger. Noen brukte navn som Dareios og Artaxerxes som tegn på deres nasjonalistiske ånd. Flere andre små kongedømmer dukket opp i det midlertidige maktvakuumet.
Det var derimot Partia under dets konge Mithridates I som nå steg opp som den fremste makten i Persia etter å ha beseiret mederne og grekerne i Baktria i midten av 100-tallet f.Kr. Grekerne i Baktria forsvant kort tid etterpå, knust av borgerkriger og presset av nomadiske stammer. De andre kongedømmene i Iran var nå innlemmet som partiske vasaller.
Nedgang
I 140 f.Kr. bestemte selevkidekongen Demetrios II Nikator at nok var nok og samlet alle ressurser han hadde for å stoppe partiernes fremrykning. Han var seirende innledningsvis og flere vasaller rev seg løs fra Mithridates II. Partherne var derimot kjent for sin defensive styrke i deres eget land og klarte snart å ta selevkidarméen i bakhold og ta Demetrios til fange. Babylonia ble nå en partisk provins.
Den siste krigsrunden kom etter at den dyktige Antiokos VII Sidetes, bror av Demetrios II, til slutt klarte å vinne borgerkrigene i levningene av det selevkidiske riket. Han samlet en enorm hær av leiesoldater og angrep partierne med stor iver. Etter tre seiere hadde han frigjort Babylonia og det vestlige Iran og ble allerede sammenlignet med Antiokos den store.
Innbyggerne var glade for å kvitte seg med det tunge partierstyret, men da den gigantiske selevkidarméen ble delt opp og satt i vinterkvarter viste dette seg å være like problematisk for vertsbyene. Partiske spioner kunne fyre opp under opprørere mot selevkidene, og da Antiokos VII forsøkte å samle styrkene sine, ble han omringet og drept av partierkongen Fraates II i et slag utenfor Hamadan. Restene av den lederløse hæren ble spredt eller satt inn i partiernes rekker. Dette var den definitive slutten på den hellenistiske perioden i Iran.
De siste gjenværende selevkidkongene kontrollerte bare de stadig minkende områdene til Syria. Deres siste halve århundre var preget av endeløse borgerkriger inntil romerne gjorde Syria til en romersk provins i 64 f.Kr. Den greske innflytelsen i øst overlevde dets herskere for en tid, selv om få av de hellenistiske byene lå øst for Babylonia. Parterherskerne fortsatte gjennom deres styre å prege mynter på gresk, og flere av dem gav seg selv kallenavnet Filhellenos («venn av grekerne»). Grunnen var både tradisjonelle og for å sikre støtte fra de greske samfunnene, som fremdeles var viktige (og tungt befestede) kommersielle byer. Til slutt minket den greske innflytelsen. De romerske felttogene i Partia i 100-tallet f.Kr. ser ut til å ha fjernet de siste greske kolonistene, om ikke fysisk så i alle fall politisk-kulturelt.
Det er nevnt som merkelig at Baktria, baklandet på det østlige iranske platået, til tross for sin avstand til Hellas hadde en tallrik og blomstrende gresk koloni. Grekerne her ser også ut til å ha vært bedre integrert og klarte til og med å ekspandere forbi de tidligere grensene til akamenidene i Punjab og Kasjmir, i tillegg til å bli herrer av dagens Pakistan tidlig på 100-tallet f.Kr. Selv om imperiet snart kollapset, etterlot grekerne seg en betydelig kulturell arv, den såkalte gandhara-kulturen.
Drømmen om å gjenforene Aleksanders rike var lenge levende blant de hellenistiske kongene, og referansene til ham var mange blant de hellenistiske kongene. Ved overrekkelsen av Alexandria i 34 f.Kr. gikk dronning Kleopatra og den romerske generalen Marcus Antonius til og med så langt som å krone deres sønn Aleksander Helios (solen) til storkonge av Partia og Media. Dette var riktignok ikke noe annet enn tom gest ettersom disse landene på den tiden var forlengst utenfor gresk og romersk innflytelse.
Zhongshanparken (Shanghai)
Zhongshanparken (kinesisk: 中山公园, pinyin: Zhōngshān Gōngyuán) er en park i Shanghai i Folkerepublikken Kina. Den ligger midt i bydistriktet Changning og har en stort og omfattende variasjon av trær og blomster.
Parken ble anlagt i 1914 som «Jessfield Park». Før det hadde den vært en privat have eid av H. Fogg, en britisk eiendomsentreprenør. Den fikk nytt navn til ære for dr. Sun Yat-sen i 1944.
Dekkskift
Dekkskift er når man skifter dekk på et kjøretøy, normalt når dekkene er utslitte eller ved skifte mellom sommer- og vinterdekk på biler i land der det er behov for å benytte vinterdekk. Normalt har man to sett hjul til personbiler, ett med vinterdekk og ett med sommerdekk. Noen skifter hjulene selv, mens andre får verksteder eller andre til å skifte hjulene for dem.
Hovhannes Bagramjan
Hovhannes Bagramjan (født 2. desember 1897, død 21. september 1982) var en sovjetisk-armensk militær kommandant og marskalk av Sovjetunionen som deltok under begge verdenskrigene.
Dekkskift
Dekkhotell
På et dekkhotell oppbevares dekkene den sesongen de ikke er i bruk på kjøretøyet, altså sommerdekkene om vinteren og vinterdekkene om sommeren. Firmaer som har dekkhotell skifter hjulene og vasker dem og kontrollerer at de er i forskriftsmessig stand.
Norge
Det er bilførerens ansvar å sikre at kjøretøyet har tilstrekkelig veggrep. Noen byer i Norge har gebyr for kjøring med piggdekk.
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
Bagramyan ble født av armenske foreldre i landsbyen Chardakhlu, i nærheten av Yelizavetpol i Aserbajdsjan som den gang var en del av det russiske imperiet. Han var, Khachatur, arbeidet på jernbanestasjonen i Yelizavetpol, mens hans mor, Mariam, var hjemmeværende for å ta vare på deres syv barn.
Dekkskift
Sommerdekk
Sommerdekk skal ha minimum 1,6 millimeter mønsterdybde over 3/4 av slitebanens bredde og rundt hele omkretsen i Norge. Norges Automobil-Forbund anbefaler 3 mm.
Vinterdekk
Vinterdekk skal ha minimum 3 millimeter mønsterdybde på slitebanens mest slitte sted i Norge. Norges Automobilforbund anbefaler 5 mm. På kjøretøy til og med 3 500 kg hvor man velger piggdekk, skal man ha piggdekk på alle hjul.
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
Bagramyan fulgte i sin fars og sine brødres fotspor og begynte å arbeide for jernbanen etter å ha studert ved det tekniske instituttet i Tbilisi, der han ble uteksaminert med toppkarakterer etter tre år. Bagramyan vervet seg som frivillig til det russiske militæret den 16. september 1915. Etter den militære utdannelsen ble hans regiment sendt for å fjerne de ottomanske tyrkerne i Persia under den første verdenskrig. Bagramyan forble i regimentet frem til mai 1920.
Dekkskift
Vinterdekk
De som bruker piggfrie dekk kan selv bestemme når de vil ha dekkene på bilen i Norge, mens de som bruker piggdekk skal ikke ha disse på mellom første mandag etter andre påskedag og 1. november (1. mai – 16. oktober i Nordland, Troms og Finnmark), med mindre kjøreforholdene krever det.
Trygg trafikk anbefaler følgende:
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
I 1923 ble Bagramyan utnevnt til kommandør av et regiment i Alexandropol, en stilling han hadde frem til 1931. To år senere ble Bagramyan uteksaminert fra kavaleriskolen i Leningrad og i 1934 ble han uteksaminert fra Frunze Military Academy. Fra 1934 til 1936 var Bagramyan stabssjef i en kavaleridivisjon og i 1936 begynte han som instruktør og foreleser ved militærakademiet for den sovjetiske generalstaben.
Ekebergskråningen
Ekebergskråningen eller Ekebergskråninga er et naturområde på cirka 800 dekar (mål) i tilknytning til Oslo indre by. Skråningen ligger dels i bydel Gamle Oslo, dels i bydel Nordstrand og utgjør den solfylte vesthellinga av Ekeberg, som skråner ned mot Oslofjorden og Bjørvika. Skråningen er for en stor del skogkledt, og ligger nær Oslo sentrum. Nedre del av skogen, dvs. omtrent det området som ligger innenfor bygrensa av 1878, kalles gjerne Byskauen. Andre benevnelser er «Byens grønne byvegg» og «Oslos riviera». Byskauen eller Byskogen, som den også kalles, er en del av Ekebergskogen
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
I juni 1941 brøt Tyskland Molotov–Ribbentrop-pakten, igangsatte Operasjon Barbarossa og invaderte Sovjetunionen. i motsetning til de fleste sovjetiske grensepatruljene langs grensene som ble totalt overrumplet av det tyske angrepet hadde Bagramyan og flere av hans kollegaer ment at et angrep fra Tyskland ville være uunngåelig. Bagramyan var medvirkende i planleggingen av to store sovjetiske motoffensiver for å slå tilbake de fremrykkende tyske styrkene. Etter den andre verdenskrig begynte Bagramyan som inspektør i det sovjetiske forsvarsdepartementet frem til han pensjonerte seg i 1968.
Ekebergskråningen
Skråningen er et viktig tur- og rekreasjonsområdet for beboerne i indre by øst og bydel Nordstrand. Her befinner seg også osloområdets eldste registrerte kulturminner. Et sammenfall av særegne topografiske, geologiske og klimatiske forhold utgjør grunnlaget for et stort biologisk mangfold, og et rikt dyreliv. Fredag 27. juni 2008 ble 387 dekar av Ekebergskråningens mer utilgjengelige og brattkupperte deler vedtatt vernet av Kongen i statsråd som Ekebergskråningen naturreservat. Mesteparten av reservatet ligger nedenfor Kongsveien, men noe befinner seg øst for banelegemet for Ekebergbanen, mellom stoppestedene Ekebergplassen og Jomfrubråten.
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
I 1971 fullførte Bagramyan det første bind av sine memoarer, og andre og tredje bind ble publisert henholdsvis i 1971 og 1977. Bagramyan mottok utmerkelsen Helt av Sovjetunionen i tillegg til mange andre medaljer og utmerkelser for militære bidrag under første og andre verdenskrig. Bagramyan døde i september 1982, av sykdom i en alder av 84 år, og ble han begravet med fulle militære æresbevisninger i Kreml. En militær skytebane, en brigade, en T-banestasjon og en gate ble oppkalt etter ham.
Ekebergskråningen
Historikk og kulturminner
Mange av fortidsminnene i Ekebergskråningen er såkalte oldtidsminner. De eldste skal ifølge Riksantikvaren være rundt 10 400 år gamle. Mest kjent er et helleristningsfelt fra steinalderen. Hovedstadens tidligste bosetningsplasser er funnet i tilknyting til Ekebergskråningen og Ekebergplatået. Området er ellers omtalt i sagalitteraturen og i andre Middelalderskrifter.
Hovhannes Bagramjan
Bakgrunn og virke
Under den andre verdenskrig, var Bagramyan den første ikke-slaviske militær offiseren som ble sjef for en sovjetisk front. Som sjef for den baltiske fronten, deltok Bagramjan i offensiver som presset de tyske styrkene ut av de baltiske republikkene. Bagramhan sluttet seg ikke umiddelbart til det sovjetiske kommunistpartiet etter konsolideringen av oktoberrevolusjonen, men han ble medlem 1941, et trekk som var atypisk for en sovjetisk militær offiser. For sine mange bidrag, særlig under den andre verdenskrig, ble Bagramjan ansett som en nasjonalhelt i Sovjetunionen.
Ekebergskråningen
Forhistorisk tid
Ekeberg er et av Oslos eldste bosetningsområder. Ekebergskråningen kan skilte med hovedstadens største antall steinalderlokaliteter, de eldste er datert til rundt 8400 før Kristus – 2000 år yngre enn de eldste steinalderlokalitetene vi kjenner til fra Norge som helhet.
Like sørøst for Sjømannsskolen, ligger hovedstadens eneste veidesristningsfelt. Da disse helleristningene ble gjort for 5-6000 år siden, stod havet rundt 50 meter høyere enn i dag.
Fra bronsealderen og den påfølgende jernalderen finnes det bevart en rekke fortidsminner på sletta og i skråningen mot fjorden: blant annet er det registrert ca. 230 skålgroper og ca. 60 gravhauger som i dag er fredet. Det er også avdekket hustufter på rundt 3000 år i tilknytning til hovedbølet på Ekeberg gård i det nordvestre hjørnet av Ekebergplatået.
Etterreformatorisk tid
I øvre delen av skråningen ligger en svakt hellende, vestvendt slette der man har antatt at den blodige kampen der svenskene slo nordmennene/danskene i 1567 utspilte seg – som en del av den nordiske syvårskrig. Sletta går under navnet Svenskesletta på folkemunne. Om kampen virkelig stod på Svenskesletta, er man usikker på.
På 1600-tallet ser Ekebergskråningen ut til å komme innunder den gården som omtales i kildene som Munkehagen, nærmere bestemt Søndre Munkehagen. Ca. 1700 ble Christian Stockflet eier av Braattum (Braatten). Grensen mellom Munkebråten Søndre og Braatten var en grensebekk som er der dagens Ekebergrestaurant står. Ved Christian Stockflets død i 1704 arver hans enke. Senere er det barna som står som eiere. Ved Matrikkel utkast i 1723 nevnes Jomfrubraaten. Hvem jomfruen var, er antakelig Isabella Stockfleth som var eier frem til 1729. Kongshavn og Sjursøya fulgte Jomfrubråten. Sjursøya ble utskilt fra Jomfrubråten i 1741, mens Kongshavn ble utskilt i 1747, men senere lagt til igjen. Svenskestua, husmannsplass med navn etter før nevnte Svenskesletta, dukker opp i kildene fra 1881 som en plass under Jomfrubråten.
Nyere tid
I 1889 ble Jomfrubråtens marker kjøpt opp av Kristiania kommune av dødsboet til konsul Lorenz Meyer, for å sikre Ekebergskråningen som friluftsområde for befolkningen, og som en grønn profil mot byen og fjorden. Kjøpet av det 800 dekar store området ble fattet av formannskapet med 8 mot 6 stemmer, for å få et område «...hvori Byens befolkning kan søge hen for at nyde frisk luft og Adspredelse i en smuk Naur.» I begrunnelsen for kjøpet heter det også at man vil hindre at «... Skogen bliver ganske uthugget og bedækket med en uskjønn Bebyggelse.» Ekebergskråningen bærer i sin helhet gårdsnummer 152 (Jomfrubråten).
I 1917 ble Sjømannsskolen reist, Ekebergskråningens (og hele Ekebergåsens) iøynefallende landemerke. Samme år åpnet Ekebergbanen med sporveisrute fra Kristiania, gjennom Grønland, tvers gjennom det opprinnelige Oslo (dagens Gamlebyen), forbi Gamlebyen kirke og Oslo hospital, og derfra på skrå opp langs Ekebergskråningen og frem til Sæter som ligger godt innpå det langstrakte Ekeberg-/Nordstandplatået.
I årene 1927-1929 ble Ekebergrestauranten bygget. Restauranten er i dag Norges eldste eksisterende funkisbygg, og ved siden av Ingierstrand bad landets mest typiske funksjonalistiske anlegg.
I 1940-45 var Svenskesletta og området ovenfor – den såkalte Ridesletta – tysk gravlund, derav tilnavnet Tyskerkirkegården. Trappeanlegget/alteret mellom de to slettene er nokså intakt. Her ble det utøvet seremonielle handlinger i forbindelse med gravlegging av tyskere. Da tyskergravene (litt under 3000 lik) ble flyttet til Alfaset i 1952, ble slettene ovenfor og nedenfor tyskertrappene frigjort til rekreasjon. Den nedre sletta, Svenskesletta, ble tatt i bruk av hundeeiere. På denne sletta er det ikke båndtvang, og hundene kan springe fritt omkring; derav tilnavnet Hundesletta. Den øvre sletta ble tatt i bruk som rideslette, for rideskolen på Ekeberg opprettet 1964. Her avholdes jevnlig turneringer.
Arbeid for vern
Siden begynnelsen av 1990-tallet har det pågått et målrettet arbeid for å gi Ekebergs rike natur- og kulturområder et strengere vern. Sentrale aktører i dette arbeidet har vært Ekebergutvalget og i senere år Eikabergtinget. Nevnes bør også Bekkelagshøgda lokalhistoriske forening (BLF). Personer som har vært med på å løfte opp bevisstheten om Ekeberg er blant andre geologen Elen Roaldset, høyrepolitiker Reidar Rasch, lokalhistoriker Dag Jarnøy, sivilarkitekt Jens Treider, biolog Jan Wesenberg og lokalhistoriker Gunnar Pedersen.
At deler av Ekebergskråningen 27. juni 2008 ble vernet til naturreservat – strengeste kategori for områdevern etter naturvernloven – anses som et viktig skritt for beskyttelse av Ekebergområdet.
Naturvernforbundet med flere går inn for at den delen av Ekebergskråningen som grenser til reservatet blir «hensynssone», det siktes spesielt til det foreslåtte planområdet for den såkalte Ekeberg skulptur- og kulturminnepark (255 dekar).
Ekebergparken og Kongshavn
I 2011 ble et forslag til reguleringsplan for Ekeberg skulptur- og kulturminnepark anbefalt av byrådet i Oslo og senere samme år vedtatt av Oslo bystyre. Forslaget er utarbeidet av Oslo kommune og C. Ludens Ringnes Stiftelse, der sistnevnte også har finansiert utarbeidelsen. I september 2013 ble parken åpnet med navnet Ekebergparken.
Kongshavn ved foten av skråningen, ser ut til å gå tapt tross pågående innsats for å øke bevisstheten om dette særpregede natur- og kulturområdet av hovedstaden. Det gamle Kongshavn, i sagalitteraturen nevnt som Eikabergstøa, ofres sannsynligvis i samband med anlegging av veier tilknyttet ny containerhavn som en del av utviklingen av Fjordbyen. I så fall vil Ekebergområdets «Enerhaugbebyggelse» som skriver seg fra slutten av 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet, bli en saga blott.
{| class="toccolours" style="float: right; margin:0.5em 0 1em 1em; font-size: 85%; color:black; width:30em; max-width: 25%;" cellspacing="5"
Ekebergskrenten
«Ekebergskrenten» har i senere år vært brukt i bl.a. avisartikler og embetsskriv om området «Ekebergskråningen». Ekebergskrenten er imidlertid det tradisjonelle navnet på det tett utbygde brattlendet av Ekeberg som vender nord og ned mot Gamlebyen og Lodalen, og som fra gammelt av lå under Lille Ekeberg gård.
På andre siden er det i senere år blitt mer og mer vanlig at utenforstående omtaler skrenten mot Lodalen som «Ekebergskråningen» (eiendomsutviklere, journalister, politikere, kommunalt ansatte), til tross for at dette er den lokale termen for hellinga mot Bunnefjorden.
Denne artikkelen gjennomfører «Ekebergskråningen» om den vestvendte hellinga, jf. f.eks. Bekkelaget lokalhistoriske forening (BLF) og Oslo byleksikons artikkel om emnet: «Ekebergskråningen, også kalt Byskogen, Ekebergåsens vesthellinger mot fjorden». Ekebergskrenten forbeholdes Ekebergs brattkuperte ansikt mot Lodalen.
Kvervelbreen
Kvervelbreen er en isbre som ligger sentralt i fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Den er om lag åtte kilometer lang og strømmer nordover mellom Rogerstoppane, Tvihøgda og Trerindane.
Området ble fotografert fra fly under Operasjon Highjump i 1946–47. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av Norsk Polarinstitutt i 1957.
Merkurstav
Allegorisk figur
Den allegoriske og grafiske figuren er en framstilling av den mytologiske staven som tilhørte og ble holdt av den romerske guden Merkur (gresk: Hermes). Statuen av guden Merkur utenfor bygningen til Oslo børs, holder en slik stav. Merkur og merkurstaven brukes i både antikken og nyere tid som et symbol for handel og lignende næringsvirksomhet.
Den allegoriske og grafiske figuren er en stav som to slanger slynger seg rundt i to, tre eller flere buktninger. Staven har ofte en liten kule på toppen og/eller  en liten vinge ut til hver side. Denne merkurstaven er kjent fra antikken, renessansen og senere. Den er også formet heraldisk og brukt i noen våpenskjold, blant annet i kommunevåpenet til den finske byen Tammerfors.
Merkurstaven må ikke blandes sammen med æskulapstaven eller «asklepiosstaven» som er en stav med bare én slange slynget rundt den. En slik stav finner vi blant annet i byvåpenet til Holmestrand der ørnen holder en æskulapstav i sin venstre klo.
Strekfigur med sirkel
En strekfigur fra antikken er ment som en sterkt stilisert merkurstav. Den består av en stav som øverst har en sirkel, og øverst på denne sirkelen igjen er det en halvsirkel. En slik figur kan vi se på mynter og andre gjenstander i antikkens Hellas og Midtøsten.
Som astronomisk symbol for planeten Merkur brukes en tilsvarende figur med kort stav med tverrstav (korsformet), sirkel og halvsirkel.
Firetallsfigur i bumerker
Strekfiguren fra norske og utenlandske bumerker er formet som et firetall, og den er blitt kalt både merkurstav og firetall. Skråstreken i figuren kan være mindre enn i det vanlige arabertallet. På engelsk er betegnelsen «the sign of four» og figuren inngår i en rekke handelsmerker (merchant's mark) bl.a. for Det britiske ostindiske kompani. Firetallsfiguren går igjen i bumerker fra mange land og i utallige varianter. Dette firetallet kan ha streker i tillegg, være vendt nedover eller speilvendt. Når firetallet har skråstreken både øverst og nederst på staven, har det vært kalt en «dobbel merkurstav». Dette navnet brukes imidlertid også når staven har en trekant ut til hver side. I Norge har vi varianter av firetallet i 1300-talls personsegl, hos kjøpmennene i Bergen og i mengder av bumerker fra bønder rundt om i landet.
Navnet «merkurstav» ble gitt av den tyske forskeren Homeyer og navnet er deretter mye brukt i faglitteraturen om bumerker. Med litt velvilje kan vi kanskje si at figuren ligner noe på det allegoriske symbolet merkurstav fra antikken. Homeyers teori var at firetallsfiguren særlig ble brukt av handelsmenn, men dette er i alle fall ikke tilfellet for Norges del.
Den skotske forskeren Christison og den svenske bumerkeforsker og pastor Skånberg hevder at firetallet i bumerker skal symbolisere den greske bokstaven P – og derfor være en form for kristogram eller khi ro-monogram.
Litteratur
Utenlandsk
Kristian Bjørnsen
Kristian Bjørnsen (født 10. januar 1989 i Stavanger) er en norsk håndballspiller som spiller for Aalborg Håndbold i herreligaen og for Norges herrelandslag i håndball. Han har tidligere spilt for Stavanger Håndball, Fyllingen Håndball og for IFK Kristianstad i svensk eliteserie. Han har kontrakt med HSG Wetzlar fra 2016. I 2021 skrev han kontrakt med Aalborg Håndbold.
Bjørnsen ble tatt ut på «all star»-teamet under VM 2017 der Norge tok sølv etter Frankrike. Han spilte også på Norges lag som tok sølv i VM 2019 og bronse i EM 2020. I EM 2020 var Bjørnsen Norges kaptein.
Norsk Våpeneierforbund
Norsk Våpeneierforbund (NV) er en organisasjon som arbeider for å ta vare på våpeneieres interesser, og bevare bruk av våpen til jakt og idrett som en del av norsk tradisjon og kultur.
Linderud skoles musikkorps
Korpset består av 20 musikanter (2011) som spiller trompet, saksofon, trombone, trommer, gitar og keyboard. De har øvelser på mandager og onsdager på Linderud skole.
Aktiviteter
Høsttur til Tusenfryd
Julekonsert
Juleavslutning i Bredtvet kirke.
Skitur til Hafjell
Linderudkonserten.
Spilling 1. og 17. mai
Korpsstevne
Sommertur
Dupuis
Dupuis er et belgisk tegneserieforlag, grunnlagt av Jean Dupuis i 1922. Forlaget ligger i byen Marcinelle nær Charleroi. Det er mest kjent for sine tegneseriealbum og -blader, som kommer ut både på fransk og på nederlandsk. Tegneserier fra Dupuis utgis også på andre språk, deriblant på norsk. Det er da normalt andre forlag som står for utgivelsene og det skjer da ved at de får lisens fra Dupuis. Forlaget var fram til begynnelsen av 1980-tallet eid av Dupuis-familien, men blei da solgt og har deretter skifta eier et par ganger.
Bakgrunn
Dupuis vekst fram mot å bli Belgias ledende tegneserieforlag starta i 1938, da forlaget starta utgivelsen av tegneseriebladet Spirou. Opprinnelig kom bladet kun ut på fransk og inneholdt en blanding av amerikanske og egenproduserte, belgiske serier, deriblant hovedserien Spirou, som på norsk noen tiår seinere skulle bli kjent som Sprint. Det nye bladet blei så populært at forlaget etter noen måneder valgte å utgi det på nederlandsk også, da med navnet Robbedoes.
Hønensteinen
Hønensteinen var en runestein som ble funnet en gang før 1817 på gården Hønen i Norderhov på Ringerike (nå synonymt med gården Ringvoll), like ved Norderhov kirke. Steinen gikk dessverre tapt en gang etter 1825. Runene er av samme type som dem på Dynnasteinen, noe som daterer innskriften til ca. 1040.
Dupuis
Bakgrunn
Etter andre verdenskrig vokste forlagets salgstall fort. Forlaget fikk særlig suksess ved å gjenutgi serier publisert i bladet Spirou i albumformat. I tillegg til hovedserien Sprint har Dupuis også utgitt serier som Lucky Luke, Smurfene og Viggo. Mange av disse albumene har blitt utgitt mange ganger og har dermed bidratt til mye av forlagets økonomiske suksess.
Tidlig på 1960-tallet begynte forlaget med andre aktiviteter, som merchandising av tegneseriene (dukker, postere o.l.), samt produksjon av tegnefilmer. I nyere tid har forlaget dessuten utgitt videospill. Det er imidlertid fortsatt tegneseriene som er den største salgssuksessen, og de nye aktivitene bidrar primært til å øke oppmerksomheten om disse.
Hønensteinen
I 1823 ble steinen avtegnet og beskrevet av antikvar Lorentz Diderik Klüwer. Han beskriver funnstedet som en svær gravhaug som skal ha ligget i området mellom Tanberggårdene og Hønen. Steinen hadde ligget rett under markoverflaten, og den var to alen lang, åtte tommer bred og fire tommer tykk. Runene var risset inn langs den ene sidekanten, de var svakt inntegnet, men Klüver fikk laget en god avtegning. Dessverre er Klüwers rapport, som lå oppbevart ved Bergen Museum, kommet bort en gang på 1830-tallet. Heldigvis fikk Wilhelm F.K. Christie anledning til å ta en avskrift av Klüvers manus før det forsvant. Ut fra dette har Sophus Bugge tolket innskriften til:
Bugges oversettelse var:
''De kom udi (i Havet) og over store Strækninger og trængende til Klæde at tørre sig paa og til Mad bort imod Vinland op paa Ise i Ubygden. Ondt kan tage Lykken bort, saa man dør tidlig.
På norrønt skulle dette bli, ifølge Olsen:
Oversatt til moderne norsk skulle dette bli: ''Ut (mot vest) og fjernt (over havet) og trengende til håndklede og mat kom de inn (til land) opp på vindkalde iser, (fram) i ubygd. Ondt at man skal dø tidlig - kan ta lykken bort.''
Wicklowfjellene
Fjellene består hovedsakelig av granitt omgitt av glimmerskifer og langt eldre bergarter som kvartsitt. De ble presset opp under den kaledonske fjellkjede i begynnelsen av devonperioden og utgjør en del av Leinsterkjeden, det største sammenhengende granittområdet i Irland og Storbritannia. Fjellene skylder mye av sin nåværende topografi til virkningene av den siste istiden, som dypet ut dalene og skapte botninnsjøsjøer. Kobber og bly har vært de viktigste metallene utvunnet i fjellene, og et kortvarig gullrush skjedde på slutten av 1700-tallet, og det er fortsatt håp om at det er mer å hendte. Flere store elvesystemer har sin kilde i fjellene, slik som elvene Liffey, Dargle, Slaney og Avoca. Powerscourt-fossen er den nest høyeste i Irland på 121 meter. En rekke av disse elvene har blitt utnyttet for å lage vannreservoarer for drikkevann for Dublin og dens omgivelser.
Hønensteinen
Med «ubygd» mener Olsen at man heller burde tolke det som østkysten av Grønland.
Wicklowfjellene
Wicklowfjellene har et temperert maritimt klima med milde, fuktige somre og kjølige, våte vintre. Det dominerende habitatet til opplandet består av terrengdekkende myrer, lynghei og opplandsgressslette. Høylandet støtter en rekke fuglearter, blant annet dvergfalk og vandrefalk. Dalene er en blanding av barskog og løvskog.
Fjellene har vært bebodd siden minst neolittisk tid (bondesteinalderen), og en rekke typiske monumenter, særskilt en rekke ganggraver, har overlevd fram til i dag. Klosteret i Glendalough, grunnlagt på slutten av 600-tallet av den hellige Kevin, var et viktig senter for den tidlige kirken i Irland. Etter den normanniske invasjonen på 1100-tallet ble Wicklowfjellene et befestet og gjemmested for irske klaner som var motstandere av engelsk styre. Familiene O'Byrne og O'Toole drev en krig hvor de trakasserte engelske nybyggerne i nesten fem århundrer. Senere hadde fjellene opprørere under opprøret i 1798. Opprøraktiviteten døde ut etter byggingen av en militærvei (nå regionvei R115) på begynnelsen av 1800-tallet, og fjellene begynte å tiltrekke turister til ruinene ved Glendalough og for å beundre fjellandskapet.
Hønensteinen
Billedkunstneren Harald Vibe (1877–1965) skrev en artikkel om denne steinen, på side 30 i det lokalhistoriske tidsskriftet Heftet Ringerike i 1954. Innskriften har gjentagne ganger blitt trukket fram i forbindelse med problematikken omkring kontakten med Vinland, men den anses generelt som sterkt omdiskutert.
Wicklowfjellene
Wicklowfjellene fortsetter å være en stor attraksjon for turisme og rekreasjon. Hele opplandsområdet er utpekt som et spesielt viktig verneområde og som et beskyttet fugleområde under EU-lovgivningen. Wicklowfjellene nasjonapark ble etablert i 1991 for å bevare det lokale biologiske mangfoldet og landskapet.
Navn
Wicklowfjellene har sitt navn fra grevskapet Wicklow, som igjen har sitt navnet fra byen Wicklow. Opprinnelsen til navnet er norrønt, men transkripsjonen i middelalderen har gjort etymologien vanskelig og tildels feilaktig. Se artikkelen om Etymologi for Wicklow for en bredere diskusjon om det norrøne opphavet.
Det irske navnet på Wicklowfjellene, Cill Mhantáin, betyr «Mantans kirke», oppkalt etter en apostel av den hellige Patrick. Wicklow ble ikke etablert som et eget grevskap før i 1606; før det hadde det vært en del av grevskapet Dublin. I middelalderen, før etableringen av grevskapet Wicklow, omtalte den engelske administrasjonen i Dublin regionen som Leinster Mountains.
Et eldre navn for hele området som utgjør Wicklowfjellene var Cualu, senere Cuala. Det irske navnet på fjellet Great Sugar Loaf, som ligger i den helt nordøstlige delen av Wicklowfjellene, er Ó Cualann («Cualas klump»). Det er også historiske navn på ulike områder i fjellene som ble holdt av lokale irske klaner: den nordlige delen av Wicklow og sør-Dublin var kjent som Cualann eller Fir Chualann («menn fra Cuala»), anglisert Fercullen, mens Glen of Imaal tar dens navn fra territoriet Uí Máil. En gren av O'Byrne-klanen kalt Gaval Rannall hadde området rundt dalen Glenmalure, kjent som Gaval-Rannall eller Ranelagh.
Fjellene var også tidligere kjent som eller omtalt som Sliabh Ruadh, det vil si «De røde fjellene».
Topografi
Wicklowfjellene er det største området med kontinuerlig oppland i Irland, med et ubrutt område på over 500 km2 over 300 meter. De okkuperer sentrum av grevskapet Wicklow og strekker seg inn i grevskapene Dublin, Carlow og Wexford. Den generelle retningen til fjellkjedene er fra nord-øst til sør-vest. De er dannet i flere distinkte grupper: den fra Kippure i nord, på grensen til grevskapene Dublin og Wicklow; Djouce, Tonelagee, Camaderry og Lugnaquilla i sentrum; Church Mountain og Keadeen i vest; og Croghan i sør. Mot øst, atskilt fra resten av området av platået Vartry, er gruppen som består av Great Sugar Loaf, Little Sugar Loaf og Bray Head.
Lugnaquilla er den høyeste fjelltoppen i Wicklowfjellene på 925 meter og den 13. høyeste i Irland. Det er også den høyeste toppen i Leinster og er den eneste irske Munro som finnes utenfor Munster. Kippure strekker seg til 757 meter. Det er totalt 39 fjelltopper over 600 meter i Wicklowfjellene. Det er bare tre passeringer gjennom fjellene under 600 meter med Sally Gap (498 meter) og Wicklow Gap (478 meter) som de høyeste veipassene i landet. Wicklowfjellene er mye besøkt av folk fra Dublin, spesielt i helgene. Området tilbyr flere rekreasjonsmuligheter, som fisking, rafting og fotturer.
Galileo (satellittnavigasjon)
Galileo er et system for satellittnavigasjon som etableres av Den europeiske union (EU) og Den europeiske romfartsorganisasjon. Systemet er ment som et alternativ til det militære og amerikansk-kontrollerte Global Positioning System (GPS) og det russiske GLONASS. Systemet ble gjort tilgjengelig for almenheten fra desember 2016 og var da basert på 18 satellitter. Et system med 30 satellitter ventes ferdig utbygd i 2020.