cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harpers Ferry
Borgerkrigen og slaget ved Harpers Ferry
Nordstatssoldatene ble omringet av 10 000 sørstatssoldater under kommando av Stonewall Jackson, og ytterligere 13 000 soldater under andre offiserer. Sørstatssoldatene var ikke bare tallmessig overlegne, men hadde også fordelen av å ligge høyere i terrenget oppe på fjelltoppene som i nordvest ligger som stup over byen nede i elvedalen. Harpers Ferry ble oppgitt 15. september etter to dagers intenst bombardement, men uten direkte infanterikamp. Et mislykket forsøk på å bryte ut nattestid 13. september hadde fratatt Nordstatsoffiserene det siste håp om å unnslippe. Men på grunn av forsinkelsen måtte Lee omgruppere ved Sharpsburg og på grunn av forsinkelsen ved Harpers Ferry mistet Sørstatene trolig seieren i det blodige slaget ved Antietam i Maryland noen dager senere.
Etter borgerkrigen
Av bildet til høyre ser vi at Harpers Ferry i 1865 var en utbrent og utbombet by - hovedbygningen til «Armory» sees i ruiner og det er oppført en rekke provisoriske plankehus under gjenoppbyggingen av stedet.
Etter borgerkrigen opptrådte det stadig også stadig flere oversvømmelser og flommer i Shenandoah. Flommen i 1870 krevde 42 menenskeliv i byen. I ettertid har en rekke mindre og større flommer gjort materielle skader i Hareper's Ferry.
Borgerrettsbevegelsen
Så lenge Nordstatene holdt byen under borgerkrigen, søkte mange slaver fra sør tilflukt i Harpers Ferry. I lys av John Browns opprør ble byen på mange måter et symbol på svartes frihetskamp før og under krigen. I 1867 startet «New England Freewill Baptist Missionaries» en skole – Storer College – for både hvite og svarte, herunder frigitte slaver.
På 14-årsdagen for Storer College, 30. mai 1881, holdt den sentrale svarte abolisjonisten Frederick Douglass en tale til John Browns minne, og salget av den trykte talen finansierte opprettelsen av et John Brown-professorat ved skolen. Dommeren som i sin tid hadde dømt Brown til døden var selv tilstede ved seremonien. På denne tiden ser vi altså en full «rehabilitering» av Brown i Harpers Ferry – en rehabilitering som ikke skulle bli langvarig.
Kongen av Queens
Kongen av Queens (orig: The King of Queens) er en amerikansk komiserie som gikk på CBS fra 1998 til 2007. Serien handler om budbilsjåføren Douglas (Doug) Steven Heffernan og hans nærmeste familie og venners dagligdagse problemer i bydelen Queens i New York City.
Olavsund
Olavsund, eller Olavsundet, er en del av øygruppen og uthavnen Ny-Hellesund i Søgne i Kristiansand kommune i Agder.
Mellom Kapelløya og Helgøya går Olavsund som etter sagnet der Olav den hellige søkte ly på flukt fra forfølgere under en kappseilas med broren og fienden hans, Harald Hardråde. I den trangeste delen av Olavsund kan man se konturen av Olavs ansikt i fjellet. Der ligger også undervannsskjæret Trollkjerringa, som ifølge sagnet var ei forsteinet trollkjerring som gjorde helgenen oppmerksom på at ansiktet hans ville vises i fjellet. Skjæret vernet senere Olav den hellige mot forfølgerne, som seilte på skjæret.
Kongen av Queens
Hovedaktører
Doug selv spilles av komikeren Kevin James, og jobber i budbilfirmaet IPS (International Parcel Service). Han er en mann som nyter en god matbit i tide og utide. Han er også lidenskapelig fan av baseball-laget New York Mets, og er videre interessert i også amerikansk fotball og de fleste andre av idrettene som er populære i USA.
Harpers Ferry
Borgerrettsbevegelsen
Mot slutten av 1800–tallet førte lovene om segregering («Jim Crow–lover») til nytt raseskille i området. Det førte til at historiens første svarte doktor fra Harvard University – William E.B. Du Bois – og andre ledende afroamerikanere startet Niagarabevegelsen (The Niagara Movement), som holdt sin andre kongress på Storer College i 1906. De gikk fra skolen til den nærliggende Murphy-gården hvor fortet en gang lå der John Brown krevde frigivelse av slavene i sør. Niagarabevegelsen var en direkte forløper for de svartes borgerrettsbevegelse i USA – National Association for the Advancement of Colored People (NAACP).
Kongen av Queens
Hovedaktører
Hans kone, Carrie, spilles av Leah Remini og er advokatsekretær. Hun har et hardt skall, men er god på bunn.
Hennes far, Arthur Eugene Spooner, bor i kjelleren deres, siden han ikke ville flytte på gamlehjem da kona døde. Han spilles av Jerry Stiller. Han er en eksentrisk type, og kommer ofte på mer eller mindre gode ideer om ting han har tenkt å gjennomføre, ofte til Doug og Carries fortvilelse, da en del av hans krumspring går på deres bekostning.
Harpers Ferry
1900-tallet
I 1944 ble det meste av byen underlagt National Park Service som «Harpers Ferry National Historical Park». Det var president Franklin D. Roosevelt som signerte dannelsen av «Harpers Ferry NHP». Da raseskillelovene ble opphevet i 1954 ble Storer College nedlagt.
Kongen av Queens
Andre roller
Deacon John Palmer (Victor Williams) er Dougs mest normale venn, og er hans kollega som budbilsjåfør for IPS. Hans kone Kelly (Merrin Dungey, er også å se nå og da, og omtales ofte som Carries næreste venninne. Deacon har tidligere tjenestegjort i "National Guard". Hans far var en tannlege og Deacon kom dermed fra en rik familie.
Harpers Ferry
Politikk og lokalsamfunn
Et viktig stridsspørsmål er bevaringen av det historiske stedet og slagstedet Harpers Ferry. De historisk viktige hendelsene under borgerkrigen fant sted inne i sentrum av byen, og utvikling av nye sentrumsbygg og kontorlokaler gjør Harpers Ferry til det mest truede slagstedet i USA.
Kongen av Queens
Andre roller
Spence Olchin (Patton Oswalt) bor i første del av serien hjemme hos sin mor, men senere sammen med Danny Heffernan. På tross av, eller kanskje på grunn av, dette har han aldri hatt intim omgang med en kvinne. Dette fører til mye bespottelser og vittige situasjoner og misforståelser.
Harpers Ferry
Politikk og lokalsamfunn
James «Jim» Addy er ordfører etter valget i juni 2007, og kommunestyret (Town Council) har i alt seks medlemmer. Det er lokalvalg hvert annet år. Joe Anderson leder en Planning Commission på sju medlemmer, som først og fremst bistår kommunestyret med spørsmål knyttet til arealplanlegging og næringsutvikling.
Kongen av Queens
Andre roller
Danny Heffernan (Gary Valentine) er i forhold til sin fetter noe mindre, men ser allikevel opp til Doug. Han får seg etter hvert jobb i IPS etter å ha mislyktes som mye annet. Han eide før en pizza-sjappe som gikk konkurs.
Lou Ferrigno (som spiller seg selv) – flytter inn som familiens nabo i en sentral sesong. Han blir fort en av Dougs venner, og opptrer ofte moralsk, dog har også han sine menneskelige feil. Vitser og henvisninger til hans rolle som Hulken i TV-serien med samme navn, er det mange av.
Harpers Ferry
Geografi og samferdsel
Det nasjonale passasjerselskapet Amtrak kjører passasjertog to ganger daglig, og det regionale Maryland Rail Commuter Service (MARC) kjører godstog for CSX Transportation en gang daglig, gjennom Harpers Ferry. Amtrak-linjen «Capitol Limited» trafikkerer strekningen mellom Washington, DC og Chicago, Illinois - en gang daglig i hver retning. Jernbanestasjonen fra 1934 står fortsatt, den ble i sin tid bygd av Baltimore & Ohio Railroad.
Sarthe (elv)
Sarthe er en elv vest i Frankrike. Sammen med elven Mayenne danner den Maine, som igjen er en sideelv til Loire. Nedbørfeltet er på 7 864 km² dersom Loir ikke tas med.
Lars Korvalds regjering
Lars Korvalds regjering ble utnevnt 18. oktober 1972 og satt til 16. oktober 1973 og var en koalisjon som besto av representanter fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Kongen av Queens
Andre roller
Holly Shumpert (Nicole Sullivan) – dukker opp i rollen som hundepasser som tar med seg Arthur på sine turer i parken mot lønn fra Doug og Carrie, siden de vil ha fred i huset. Etter hvert blir hun en venn av familien.
Lars Korvalds regjering
{| class="wikitable" ! ! ! Navn ! Parti ! Rang ! Fra ! Til !Statsråd i ! ! Navn ! Parti ! Rang ! Fra ! Til
Kongen av Queens
Andre roller
Richie Iannucci (Larry Romano) er Dougs barndomsvenn og en italienskættet skjørtejeger av rang. Han åker ut av serien etter sesong 2, men dukker opp igjen i en liten rolle i sesong 3.
Sarthe (elv)
Sarthe har sitt utspring i departementet Orne nær Moulins-la-Marche. Den renner gjennom følgende departement og byer:
Harpers Ferry
Økonomi og næringsliv
I dag har Harpers Ferry tre hovedleveveier. Byen har en betydelig turisme knyttet til det historiske og rekreative området. Det er turistkontorer her for Harpers Ferry National Historic Park, og for Appalachian Trail som strekker seg innover fjellkjeden. Det finnes også et museum over borgerkrigstiden. Hele 14 restauranter og et hotell betjener de mange turistene.
Kongen av Queens
Andre roller
Videre er også Dougs søster Stephanie (Ricki Lake), og Dougs foreldre Joe (Dakin Matthews) og Janet (Jenny O'Hara) innblandet i en episode nå og da.
Kobling til andre serier
Kongen av Queens har en nær tilknytning til serien Alle elsker Raymond, og hovedpersonene er ofte å se i hverandres serie, dog med litt forskjellig omstendighet.
I Alle elsker Raymond, derimot, opptrer ofte Kevin James, men her i varierende rolle. Noen ganger som en nøytral person kalt Kevin, men i de nyere episodene har hans rolle som budbilsjåfør, og til og med navnet Doug, dukket opp. Andre rolleskikkelser fra Kongen av Queens, har imidlertid ikke vært å se i Alle elsker Raymond, med unntak av Gianni som jobber på Danny Heffernan's Pizza-restaurant.
Harpers Ferry
Økonomi og næringsliv
Videre er Harpers Ferry inngangsporten til et jordbruks- og skogbruksområde i Shenandoahdalen, hvor byen fungerer som handelssted for dette området. Og endelig ligger Harpers Ferry i pendleravstand til Washington, DC, like nordvest for området med sterk utbygging av «sovebyer» rundt blant annet Bethesda.
Lønnsfordelingen er skjev – med en gjennomsnittsinntekt på US$ 45 417 for menn og US$ 22 708 for kvinner.
Demografi, språk og kultur
Språket er engelsk, det er ingen språklige minoriteter av betydning i Harpers Ferry.
Sarthe (elv)
Et par kilometer etter at den renner sammen med elven Loir, møter Sarthe Mayenne nord for byen Angers. To andre sideelver er Evre og Huisne.
Gran
Gran (Picea abies), også kalt vanlig gran, er et tre i furufamilien. Arten vokser i kjølig tempererte områder i Europa og har stor sosioøkonomisk betydning. Den brukes til bygningsmateriale, papir og møbler, samt som juletre. På engelsk heter gran Norway Spruce. Dette kommer av at engelskmennene lærte å kjenne dette treslaget først ved kjøp av trevirke fra Norge. I 1666 brant store deler av London ned, noe som medførte stor etterspørsel etter grantrevirke. I dag er gran det mest dominerende treslaget i Norge, selv om den fortsatt ikke har fått fotfeste på Vestlandet.
Karaktertrekk og varianter
Grantrær kan bli opptil 50 m høye. Den har flatrot som vanligvis ikke går lenger ned i bakken enn 1 m. Blomstring i mai. Trekronen er smalt konisk, grenene ofte litt hengende og svaie. Barken er rent brun eller gråbrun, årsskuddene kan være oransjebrune og litt hårete. De er flate under, og har barnåler oppå. Nålene er inntil 10 mm lange og 3 mm brede, firkantede i snitt, mørkegrønne og litt blanke. Unge hunnkongler er rubinrøde og opprette. Konglene kan bli 10–20 cm lange, men sjelden mer enn 3 cm brede, og ofte hengende. Kongleskjellene har rombeform, de er ovale, og spisse ytterst. Et grantre kan i spesielle tilfeller bli ca. 600–700 år gammelt, men roten kan være inntil 10 000 år gammel og avgi nye, genetisk identiske trær som hver for seg gjennomlever fem prosent av rotsystemets levealder.
Grana har evne til å klone seg selv, og overlever derfor under sterkt skiftende klimatiske og biotopiske forhold. I perioder med kulde, som i Den lille istiden i senmiddelalderen, skjøt granrøttene ut lave busker, mens individene i tider med mildere temperaturer blir høyreiste og slanke – som i våre tider.
En vanlig form er ormegran (Picea abies f. virgata) med lange og hengende grener som ofte nesten ikke er greindelte.
Utbredelse i verden
Gran er en av omtrent 35 arter i granslekta (Picea), som har en vid utbredelse i kjølig tempererte strøk på den nordlige halvkule. I snever betydning er gran en rent europeisk art. Den har et nordlig utbredelsesområde i Fennoskandia, Baltikum, Belarus og Europeisk Russland, og et sørlig utbredelsesområde i Alpene, Karpatene, Schwarzwald, Vogesene, Jurafjellene og fjellene på Balkan.
Sibirgran (Picea obovata) er utbredt fra nordøst i Europeisk Russland gjennom Sibir østover til Stillehavet og sørover til Kasakhstan, Xinjiang og Mongolia. Den står morfologisk nært gran og regnes ofte som underarten P. a. subsp. obovata. Hybrider mellom sibirgran og gran vokser vestover til Finnmark og Nord-Sverige.
En genetisk studie fra 2019 viser at sibirgran og gran skilte lag for 17,6 millioner år siden. Gran i snever betydning ble for 15 millioner år siden splittet i tre populasjoner, en i Nord-Europa og to i henholdsvis Alpene og Karpatene. Alle tre populasjoner gjennomgikk en flaskehals i forbindelse med siste istids maksimum.
Utbredelse og innvandringshistorie i Norge
I Norge vokser det både vill og dyrket gran. Vill gran forekommer helt nord til Pasvik som spredte forekomster. Skogdannende gikk den like nord for Bjøllånes i Dunderlandsdalen i Rana. Da Sulitjelma gruber ble etablert i 1880-årene, var det også gran der. Den ble utryddet av hogst, geitehold og utslipp fra smeltehytta. Man har tidligere antatt at grana innvandret rundt 500–400 f.Kr., først i Lierne i Nord-Trøndelag, men funn fra Dalarna like over grensen til Sverige viser at den var en pionerart som etablerte seg straks isen forsvant.
På helleristningene i Østfold finnes det bare to avbildninger av trær, og de ser ut til å vise to grantrær. I bronsealderen var grantrær fremdeles sjeldne i Norge, noe som kan forklare avbildningene, som er å finne ved Solberg gård i Sarpsborg kommune. Etter formen på de avbildete skipene å dømme, kan dette helleristningsfeltet dateres til 800-tallet f.Kr. De to bartrærne ses nederst i feltet.
Den tradisjonelle forståelsen er at grana kom til Lierne fra Sverige, og at den hadde spredt seg dit fra det nordlige Russland via Finland. Det er gjort funn av gran i grenseområdene ved Ladogasjøen som er om lag 5 500 år gamle. Det er funnet minst 3 000 år gamle eksemplarer på Finlands vestkyst og grensestrøkene inn mot Sverige ved Bottenviken.Men det er uvisst om dette var den første spredningsveien vestover inn til Sverige og Norge, eller om det bare representerer en senere innvandringsbølge.
Det er gjort funn av gran fra tiden 300–600 e.Kr. i de mest sentrale strøkene på Østlandet. Det har vært antatt at de nordvestre delene av Nordmarka (Ringkollen og Krokskogen) hadde grantrær omkring år 450–500 e.Kr., mens for eksempel Nittedalstraktene hadde gran alt i år 215–390 e.Kr. Til Hurdal og Vestre Toten kom den trolig alt i det første hundreåret etter år 1.
I Møre og Romsdal vokser naturlig granskog bare i Rindal og Romsdal, og forekomsten i Romsdal kan skyldes planting på 1800-tallet. På resten av Vestlandet vokser gran naturlig kun noen få steder, som Modalen, Suldal, Voss og Luster, men både vanlig gran og den amerikanske sitkagran er vanlig plantet i landsdelen.
Kysten fra rett sør for Trondheimsfjorden til Rana i Nordland er det eneste området i Europa der gran naturlig vokser ved Atlanterhavet. Disse granskogene har et fuktig og kjølig klima og danner en særpreget naturtype som kalles boreal regnskog, eller mer presist kystgranskog. Naturtypen er svært rik på moser og lav, og flere lavarter har sitt eneste europeiske voksested her.
Det eldste levende individet av gran i Norge er registrert i Trillemarka i Buskerud og er 484 år (2008). I Skandinavia er den eldste grana funnet i Vilhelmina kommune i Sverige. Den var hele 587 år (1999). Men rotsystemene kan altså være betydelig eldre, inntil 10 000 år.
Gran forekom i Norge i mellomistidene og hadde i perioder større utbredelse enn i dag. Pollenfunn fra Fjøsanger utenfor Bergen og Vossestrand på Voss viser at det vokste store granskoger på Vestlandet i siste del av Eem-mellomistiden. Denne mellomistiden sluttet for 115 000 år siden.
Øistein Christoffersen
Øistein Christoffersen (født 12. juli 1951 i Tønsberg) er en tidligere lokalpolitiker for Fremskrittspartiet (FrP) i Bergen. Han er utdannet ved Sjøkrigsskolen og har bakgrunn som marineoffiser, som administrerende direktør, og som sekretariatsleder i Bergen forliksråd. Han har også vært leder for Bergen FrP. I 2015 meldte han overgang til Høyre, etter et utspill fra sosialbyråd Eiler Macody Lund.
Gran
Verdens eldste levende tre
I Fulufjällets nasjonalpark i Dalarna i Sverige er det oppdaget ei levende gran som vokser på et rotsystem som er C14-datert til 9 558 år gammelt. Funnet kan føre til at vi må revidere vår forståelse for når og fra hvor gran kom til Skandinavia.
Øistein Christoffersen
Christoffersen var Bergens byråd for byggesak og bydeler fra 2007 til 2009. Fra 16. april 2010 til 31. oktober 2011 var han byråd for næring, eiendomsforvaltning og samferdsel.
Gran
Verdens eldste levende tre
Leif Kullman, professor i naturgeografi ved Umeå universitet, har kartlagt granas utbredelse og funnet en rekke grantrær som er mellom sju og ni tusen år gamle. Den eldste av disse antas å være det eldste levende treet i hele verden. Kullman hevder at trærne har overlevd som lavtvoksende buskvekster.
Midt i Trillemarka i Buskerud, på grensen mellom Sigdal og Numedal står det som sannsynligvis er Norges eldste levende grantre. Det er år gammelt, det begynte å spire i 1480.
Nyere teorier om innvandring til Fennoskandia
Ulike teorier er lansert for å forklare hvordan grana innvandret til Fennoskandia etter siste istid. De genetiske dataene viser at den ikke kunne ha kommet fra Mellom-Europa ettersom bestandene der skilte seg ut allerede for 15 millioner år siden, lenge før istidene. Mulige refugier er foreslått i vest, øst og sør. Tradisjonell pollenanalyse viser at gran dukket opp i sentrale Sverige for 2000–3000 år siden, og at arten kom via en nordøstlig rute fra Finland. Det mest sannsynlige refugiumet under siste istids maksimum er kanskje det østeuropeiske slettelandet.
I 2012 publiserte en stor forskergruppe resultatene av genetiske undersøkelser av pollen funnet i innsjøsedimenter. I artikkelen i det prestisjefylte tidsskriftet Science hevdes det at de boreale treslagene overlevde siste istids maksimum i Skandinavia. Analysene viser at gran vokste i Trøndelag for 10 300 år siden, og at det fantes furu og gran i nærheten av Andøya for henholdsvis 22 000 år og 17 700 år siden.
Refugier for gran langs norskekysten vil i tilfelle støtte den såkalte overvintringsteorien. Den er en omstridt hypotese som noen botanikere har brukt for å forklare utbredelsen av enkelte fjellplanter i Den skandinaviske fjellkjede. Gran er mer krevende enn disse fjellplantene, og forfatterne av artikkelen i Science sier at hvis gran har overlevd her er det mot alle økologiske forventninger. Spredning fra øst er også problematisk ettersom innlandsisen lå over nordlige Fennoskandia fram til for 10 000 år siden.
Andre funn viser også at gran var til stede i Fennoskandia mot slutten av og rett etter siste istid. Det gjelder blant annet de klonale granene i Den skandinaviske fjellkjede som er C-14 datert til å være 9700–9500 år gamle. DNA-undersøkelser av innsjøsedimenter viser at gran vokste i Sør-Sverige allerede for 14 700 år siden, og at arten var etablert i sentrale deler av fjellkjeden for 10 000 år siden. Sedimentene fra Sør-Sverige inneholder ikke pollen eller makrofossiler fra gran, noe som tyder på at bestandene var små. De klonale granene i fjellkjeden står genetisk nært andre grantrær i samme området. Det kan tenkes at de vokste fram fra frø som hadde blitt transportert fra øst med vann over Den baltiske issjø, eller med vind over snø og is.
Bruk
Gran er et svært viktig treslag som opp gjennom tidene har medvirket til velstand gjennom båtbygging, husflid og fremveksten av sagbruks- og treforedlingsindustrien i Skandinavia. Tradisjonelt er gran også det mest vanlige juletreet i de norske hjem. Gran blir også brukt i lokket på strykeinstrumenter som fiolin, cello ol.
Mesteparten av grantømmeret blir brukt til skurlast (planker og bord til husbygging og innredning) og møbler. Tremasse og cellulose blir brukt til papirproduksjon. Grantrefibrene (cellene) er lange og derfor godt egnet til formålet. Det dårligste tømmeret blir brukt til produksjon av spon- og fiberplater.
Gran brukes ofte i lydbrettene/lokkene til strengeinstrumenter som lutt, fiolin, oud, mandolin og gitar, så vel som cembalo og piano. Gran er spesielt egnet for denne bruken ettersom den er veldig stiv og lett hvilket gjør at den vibrerer fritt.￼
Gran har begrenset nytte i forbindelse med mat, men syrlige granskudd kan være en smakfull tilsetning til forskjellige retter.
Anetia
Anetia spp. er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen monarksommerfugler (Danaini) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). De lever i skog på Antillene og i Mellom-Amerika.
Utseende
Store, bredvingede sommerfugler farget i brunt, hvitt og rødt/rosa. De minner overflatisk om perlemorvinger (Argynnini).
Utbredelse
Dire av de fem artene finnes bare på Antillene, mens den vanligste arten, Anetia thirza, er videre utbredt i Mellom-Amerika.
Systematisk inndeling
Slekten Anetia er regnet som en av de mest primitve gruppene innen Danaini.
Mackenzie (elv)
Mackenzie er ei elv i Canada. Den begynner i Store Slavesjø i Nordvestterritoriene, og renner nordover til Nordishavet. Den er Canadas lengste elv med 1 738 km, og er sammen med tilløpselvene Slave, Peace og Finlay Rivers den nest lengste elva i Nord-Amerika med en lengde på 4 241 km. Mackenzie har et nedbørfelt på 1 805 200 km²,, et areal som er større enn hele Norden. Gjennomsnittlig vannføring er 9 700 m³/s.
Det store myrlendte deltaet til Mackenzie gir gode leve- og hekkeområder for ender, gjess og ulike trekkfugler. Munningen er også kalvingsområde for hvithval.
Elva er farbar for båttrafikk rundt fem måneder hvert år. Den fryser over i oktober og isen brekker opp i mai. Om vinteren brukes deler av elva som en isvei.Under den isfrie perioden er elva seilbar i hele sin lengde. Lektertrafikk fra en terminal ved jernbanens endestasjon i Hay River betjener hele det nedre Mackenzie-bekkenet. Det er funnet naturgass i deltaområdet lengst nord ved Nordishavet.
Mackenzie (som tidligere het Disappointment River) er oppkalt etter den oppdagelsesreisende Alexander Mackenzie, som reiste på elva i et forsøk på å nå Stillehavet i 1789. På Na-dené-språkene heter den Deh Cho.
Vannskillet mellom Mackenzie-bekkenet og bekkenet til elva Yukon i vest danner den sentrale delen av grensa mellom Nordvestterritoriene og Yukon.
Sideelver
De viktigste sideelvene og tilløpselvene er, fra nordvest via sør til nordøst:
Nesetippiercing
Smykke
For denne piercingen har man en svært liten rett barbell.
Nils Hjelmtveits vei (Arendal)
Nils Hjelmtveits vei (1–21, 2–22) er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra Kristen Staksnæs vei til Maren Nilsens vei. Veien er asfaltert og er 600 meter lang. Den passerer Saint-Gobain CM Eydehavn og Kommunebrygga på Eydehavn.
Veien er oppkalt etter læreren, politikeren og fylkesmannen Nils Hjelmtveit, som var kirke- og undervisningsminister for Arbeiderpartiet i perioden 1935–1945. Han flyttet til Eydehavn i 1913.
International Bell Telephone Company
Det opprinnelige Bell Telephone Company ble etablert i 1878 av Alexander Graham Bells svigerfar, Gardiner Greene Hubbard. Han hjalp også til med etableringen av søsterselskapet New England Telephone and Telegraph Company. Det var disse to selskapene som ble sammenslått til «National Bell Telephone Company» i 1879. Senere sammenslåinger førte til American Bell Telephone Company, så American Telephone & Telegraph Company (AT&T), SBC, og BellSouth, som senere ble til New AT&T.
Lycorea
Lycorea spp. er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen monarksommerfugler (Danaini) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae).
Utbredelse
De tre artene er utbredt fra Mexico og sørover.
Vågehamn
Vågehamn, lokalt uttalt Våje, blir regnet som sentrum av Vestbygd i Lødingen kommune i Nordland. Stedet har fra 1850-årene vært et knutepunkt for folk fra de vestre delene av kommunen.
Idag finner man i Vågehamn viktig infrastruktur (og øvrige fasiliteter) som kirke (Vestbygd kirke), skole, barnehage, basseng, bibliotek, idrettsanlegg, omsorgsboliger, samfunnshus, havneområde (inkludert gjestehavn og slipp), husflidsstue, ysteri og butikk.
Elly Eydes vei (Arendal)
Elly Eydes vei (1–5, 2–12) er en kommunal vei på Eydehavn i Arendal kommune, Aust-Agder.
Veien går fra Kristen Staksnæs vei til Else Hagens vei. Veien er asfaltert og er 425 meter lang.
Veien er oppkalt etter Elly Eyde, Sam Eydes andre hustru. Opprinnelig var det satt av 34 boligtomter ved veien, men kun åtte ble bebygd, da tomtene lå for nære Arendal Smelteverk og forurensingen derfra.
MS «Nordstjernen»
MS «Nordstjernen» (kallesignal LATU) er et tidligere hurtigruteskip. Det var byggnummer 787 ved Blohm & Voss i Hamburg, Tyskland, og ble overlevert Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) 24. februar 1956. MS «Nordstjernen» gikk i fast rotasjon i hurtigruten fra 1956 til 1994, bare avbrutt av verkstedopphold. Hun fikk en travel pensjonisttilværelse og ble flere ganger brukt som erstatningskip. I sommerhalvåret gikk skipet i cruisetrafikk ved Svalbard. 24. februar 2006 kunne hun feire 50-årsjubileum som hurtigruteskip. Hun hadde da seilt en distanse som tilsvarer 150 ganger rundt ekvator. I 2009 ble hun igjen satt inn i fast hurtigrutetrafikk. MS «Nordstjernen» var det eldste skipet i ordinær hurtigrutetrafikk inntil siste anløp i Bergen 22. mars 2012, hun er dermed det skip som har lengst fartstid i denne ruten - 9 år lengre enn DS «Vesteraalen». MS «Nordstjernen» ble erklært verneverdig av Riksantikvaren i 2007 og fredet i desember 2012. Siden 2015 har «Nordstjernen» vært innleid av Hurtigruten AS til Svalbard-cruise hver sommer.
San Pietro in Montorio
San Pietro in Montorio er en renessansekirkebygning beliggende på Janiculum i Roma. «Montorio» bygger på «Monte d'Oro» (det gyldne berget), som er et annet navn på Janiculum. På gården til det tilliggende klosteret står Donato Bramantes Tempietto, som ble oppført i 1502 på den plassen der man trodde at Peter var blitt korsfestet.
MS «Nordstjernen»
Det Bergenske Dampskibsselskab hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Nordstjernen er en stjerne i stjernebildet Lille bjørn.
Historie
I løpet av andre verdenskrig gikk mange av hurtigruteskipene tapt, og eldre skip måtte settes inn i ruten som en midlertidig løsning. En gjenoppbygging av hurtigruteflåten ble startet, og MS «Nordstjernen» var det åttende nybygget etter krigen. Hun kom til erstatning for DS «Nordstjernen» fra 1937 som grunnstøtte og sank ved Hanøya i Raftsundet 22. september 1954. MS «Nordstjernen» var det første hurtigruteskipet som ble bygget ved verftet Blohm & Voss i Hamburg i Tyskland, og er basert på tegninger av Ålborg-klassen (MS «Nordlys», MS «Håkon Jarl» og MS «Polarlys»). De to andre hurtigruteskipene som ble bygd i Tyskland samme år (MS «Finnmarken» og MS «Ragnvald Jarl») hadde et mer moderne design.
Byggingen ved Blohm & Voss, Hamburg
Byggingen av Nordstjernen ble påbegynt av verftet mens kontrakten ble underskrevet mellom rederiet og verftet i desember 1954. Allerede i september 1955 var kjølen strukket. Da kunne Aftenposten meddele at sjøsettingen av skipet trolig ville skje den 25. oktober samme år, og at det så ut til at den planlagte leveringsdatoen, 15. mars 1956, kunne overholdes. Ganske riktig, sjøsettingen fant sted den 26. oktober 1955 ved Blohm & Voss i Hamburg – én dag etter skjema. Ved sjøsettingen av skipet var BDS representert ved administrerende direktør Thomas S. Falck Jr., President av Norges rederiforbund Lars Usterud Svendsen, og Norges ambassadør i Bonn Peter Martin Anker. Gudmor var fru intendant O. Bruvik.
MS «Nordstjernen» var skip nr. 787 fra Blohm & Voss AG i Hamburg og skal ha vært verftets første utenlandske kontrakt etter krigen. Planleggingen av skipet var ledet av BDS' sjefsingeniør Rolf Kahrs, som også var mannen bak DS «Nordstjernen» fra 1937. Skipet var sertifisert for 450 passasjerer i kystfart, med en køyekapasitet på til sammen 195 fordelt på to klasser.
Til fremdrift var det installert en totakt 6- sylinder B&W DM (Burmeister & Wains Maskin og Skibsbyggeri, København) med en ytelse på 3000 bhk som ga en servicefart på 15,5 knop. Strømforsyningen ble betjent av tre Bergen diesel hjelpemotorer, med påhengte likestrømsgeneratorer. Av utseende var «Nordstjernen» et søsterskip av «Nordlys» og «Polarlys», men var bygget med høyeste klasse i det Norske Veritas slik at det kunne seile i utenriksfart.
Til godshåndtering av fartøyet ble det anbrakt en hovedkran fremfor lukene og to mindre kraner på hver side bak ved brofronten. Større enhetslaster, som for eksempel biler, ble plassert på fordekket. Det nederste dekket i lasterommene var innredet som kjølerom beregnet for fisketransport. I tillegg til last førte hurtigruteskipene post. Det var innredet et eget postkontor og postrom til dette formålet.
Den 24. februar 1956, to uker før avtalt tid, ble skipet overlevert til Det Bergenske Dampskipsselskab i Hamburg. Den 27. februar 1956 kom Nordstjernen til Bergen med Kaptein Einar Drægebø som fører av det nye flaggskipet til rederiet. Det ble sagt at skipet hadde nådd en fart på 16,8 knop under en fartsprøve i Bjørnefjorden, noe som var høyere enn kontrakten med verftet tilsa før bygging. Prisen for byggingen av skipet lød på 11,3 millioner kroner. Oppgjøret med verftet var gunstig ettersom BDS ved hjelp av assuransesummen fra den tidligere Nordstjernen til dels finansierte byggingen.
I hurtigruten
I årene 1976 til 1979 gikk hun på vårparten i turistrute mellom Bergen og Lerwick på Shetland. Disse turene var organisert slik at skipet gikk i ordinær hurtigrutetrafikk til Bergen før turen til Shetland og tilbake i hurtigrutetrafikk etter hjemkomst. På denne måten kunne passasjerer fra andre steder i hurtigruteleia starte og slutte turen på hjemstedet. Hun gikk også som Svalbardekspressen første gang sommeren 1968. 12. juli 1977 var «Nordstjernen» på breddegrad 82° nord, og så langt nord hadde aldri et passasjerskip vært tidligere.
I 1979 ble MS «Nordstjernen» og BDS' tre andre hurtigruteskip (MS «Midnatsol», MS «Nordlys» og MS «Polarlys») solgt til Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS), og de fikk TFDS' skorsteinsmaling med et stort hvitt felt med et smalt rødt felt over og under. Fra BDS-tiden hadde de en stjerne i baugen og denne ble beholdt selv om TFDS også brukte disse merkene.
Om natten 22. februar 2007 på nordgående fikk skipet motorstopp sør for Florø. I sørvestlig vind med hastighet på 10–12 m/s drev hun mot land. Marinens slepebåt KNM «Mjølner» var tilfeldigvis i farvannet, og fikk ombord en sleper. MS «Nordstjernen» ble trukket ut på dypere vann hvor hun ankret opp. Skipet hadde hatt flere grunnberøringer, men ingen vanninntrengning ble registrert. Hun ble senere på dagen slept til Florø av redningsskøyten RS «R.S. Platou» med assistanse fra KNM «Mjølner». Dagen etter, den 23. februar, gikk hun til Tromsø for å gjenoppta ruten.
I henhold til ruteplanen skulle «Nordstjernen» erstatte MS «Nordnorge» om vinteren når sistnevnte skip seilte på Antarktis. Vinteren 2008–09 var det bare MS «Fram» som gikk i disse farvann, i stedet ble MS Nordnorge utleid til Aker Solutions ASA som hotellskip. Denne avtalen ble forlenget flere ganger med det resultat at MS «Nordstjernen» gikk i fast hurtigrutetrafikk hele 2009. På grunn av at MS «Finnmarken» ble utleid høsten 2009 fortsatte hun i ordinær hurtigrutefart ut 2010 selv om MS «Nordnorge» var kommet tilbake i vanlig hurtigrutefart. I cruisetrafikken på Svalbard ble MS «Expedition» satt inn i stedet.
Den 22. mars 2012 anløp «Nordstjernen» Bergen for siste gang i ordinær hurtigrute-trafikk og hun er dermed det skip som har lengst fartstid i denne ruten - 9 år lengre enn DS «Vesteraalen». Sommeren 2012 ble hun igjen satt inn i cruse-trafikken på Svalbard. Det siste Svalbard-cruset ble forlenget med en retur til Bergen hvor hun ankom om morgenen 1. september. Dermed var «Nordstjernen»s karriere som skip for Hurtigruten over.
Etter Hurtigruten
I november 2012 ble skipet solgt til Vestland Classic og Indre Nordhordland Dampbåtlag. Rederiet eier også M/S Sjøveien, som er blitt ombygd for å gå som ekspedisjonskip på Svalbard og langs norskekysten. På samme tid ble Nordstjernen fredet av Riksantikvaren for å verne skipet mot å selges til utlandet, og at deler av skipets interiør fra 50-tallet skulle gå tapt Riksantikvarens begrunnelse var at Nordstjernen var: «en utsøkt eksemplar av 1950 årenes skipsdesign, med sine tekniske og designmessige preg som strekker seg så langt tilbake som 1930-årene».
Fredning
Av de 14 etterkrigsskipene som ble bygget for Hurtigruten er det bare noen ganske få igjen, og Riksantikvaren mener det nå er viktig å sikre ett av disse klassiske hurtigruteskipene for ettertiden. «Nordstjernen» er det skipet som har seilt lengst i hele hurtigrutens historie, og er også det aller siste eksisterende hurtigruteskip med linjeføring, arrangement og byggemåte med klar kontinuitet tilbake til mellomkrigstiden. «Nordstjernen» ble vurdert både som verneverdig i seg selv og som den beste representant for hurtigrutens samlede historie.
Allerede i 2000 var det derfor kontakt mellom Riksantikvaren og Troms Fylkes Dampskipsselskap (TFDS) om vernestatus for M/S «Nordstjernen» og med Ofotens og Vesteraalens Dampskipsselskap (OVDS) vedrørende M/S «Lofoten» (1964). I brev av 20. februar 2000 pekte TFDS på den store verneinteressen skipet representerte og søkte om status som vernet skip for «Nordstjernen».
Riksantikvaren hadde ved flere anledninger i påfølgende år kontakt med både rederiet og Samferdselsdepartementet vedrørende de nasjonale kulturminneverdier skipene representerer. Som ny eier av «Nordstjernen» fra 2006 fulgte Hurtigruten ASA opp vernearbeidet, og søkte i brev av 01.06.2007 om status som vernet skip. Status som vernet skip ble tildelt av Riksantikvaren i brev av 26.06.2007. Nasjonal verneplan for fartøy 2010-2017 setter en fremdriftsplan for fredning av et utvalg fartøy av nasjonal verdi. Fredningsgjennomgangen skal foretas etter kategori, og i perioden 2011-2013 skal passasjerskipsflåten gjennomgås. Som lengstseilende skip, og det aller siste skipet med klassisk linjeføring og arrangement, var den forbindelse naturlig å vurdere M/S «Nordstjernen» som representant for hurtigrutens flåte.
Riksantikvaren sendte ut en pressemelding den 15. juni 2012 om at Nordstjernen var fredet.
Skipet
Utseendemessig fremstår MS «Nordstjernen» i dag stort sett som da hun ble levert i 1956. De mest iøynefallende forskjellene er at to av kranbommene på fremdekket er fjernet. Hun har også fått radarkuppel og selvoppblåsende redningsflåter. Det Bergenske Dampskibsselskabs tre hvite ringer på skorsteinen har erstattet logoen til Hurtigruten ASA etter at hun ble veteranskip. Skipets nåværende hovedmotor – en MaK 8M 453AK åttesylindret firetakts dieselmotor med 3 605 hestekrefter – ble satt inn i 1983. Den opprinnelige motoren fra 1956 var en sekssylindret totakts Burmeister & Wain dieselmotor med 3 000 hestekrefter. Hovedmotoren driver en firebladet propell med vribare blad av typen KaMeWa. Skipet hadde ingen sidepropeller, noe som gjorde at det kunne være en utfordring å legge til og fra kai i dårlig vær. 11. november 2013 gikk MS «Nordstjernen» på grunn i full fart fremover like nord for Haugesund. Skipet fikk store skader og ble dokksatt hos Westcon i Ølensvåg hvor det ble reparert. Da ble det også - med Riksantikvarens godkjennelse - installert sidepropell i baugen for å gjøre det lettere å legge til og fra kai. I tillegg til hovedmaskinen har hun tre hjelpemotorer på 183 hestekrefter hver. Skipet har generator for likestrøm, og dette kompliserer strømforsyningen og anvendelsen av apparater om bord.
Tonnasje i 1956 var 2 194 bruttoregistertonn, 1 211 nettoregistertonn, og lasteevnen var 570 dødvekttonn. Lasting og lossing foregår ved hjelp av en tre tonns skipskran, og lasterommene under dekk har et volum på totalt 653 m³. En lem over lasteluken på framdekket beskytter lasterommene når skipet ikke ligger til kai.
Innredningen
Nordstjernen ble innredet på de samme tegningene som Ålborg-skipene. Denne skipstypen hadde en fordel ved at man kunne samle alle de store salongene, kafeen og spisesalen på et og samme dekket. Planløsningen og disponering av lugarene ble da enklere, og det ble enklere for passasjerene å finne seg til rette om bord. Alle salongene strakk seg ut til skipssidene, og en lang rekke store vinduer gjorde salonger og spisesaler lyse og trivelige samtidig som passasjerene fikk utsikt til flere sider. All forflytning mellom de enkelte salongene og mellom salongene og lugarene kunne foregå innendørs. Hvis været var dårlig, kunne man slippe å gå ut på dekk, og man behøvde heller ikke trenge seg forbi luker, bommer og kraner på dekk om man skulle bevege seg fra det ene stedet til det andre. Dette hadde spilt en stor rolle i forbindelse med planløsningen av skipet. Det var BDS sin lange erfaring på denne værharde og kompliserte ruten at passasjerenes trivsel økte når «den indre kommunikasjon» foregikk så enkelt som mulig.
Fra nest øverste dekk, hvor salongene lå, førte to trapper ned til lugarene på henholdsvis 1. og 2. plass. Trappehall på 1. plass var sentralt beliggende mellom røkesalongen i forkant og spisesalongen i akterkant. Det første som møtte en når man kom opp trappen, var en større dekorasjon av kunstneren Paul Renè Gauguin, som for øvrig hadde ansvaret for all kunstnerisk utsmykking om bord i «Nordstjernen». Dekorasjonen i trappeoppgangen forestilte en havhest. Den var skåret ut i en enkel strektegning direkte i selve trepanelet på skottet i trappeløpet. Dette store feltet i trappen var i lys eik, mens alt det øvrige treverket i trappehallen var av teak. Selve trappegelenderet var enkle oppstående stålrør med håndlist i lyst lakket treverk. Det fantes toalett og garderober med inngang fra trappehallen, og en trapp førte videre opp til båtdekket hvor radio- og telefonstasjonen hadde sin plass. De fire dørene som førte fra hallen og til røkesalongen eller spisesalongen, hadde store glassruter med sandblåst dekor etter forelegg av Gaugain.
På 1. plass røkesalong var skottene holdt i grønt og inndelt i felt ved hjelp av lysegrå lister. På alle de mer utsatte stedene der slitasjen vanligvis var størst, slik som møbler, dører og feltene omkring ventilene, var det valgt mahogni. Møblene var trukket med norske husflidstoffer i en gulbrun farge, med unntak av de to møbelgruppene rundt bridgebordene og en større sofagruppe midt i rommet som var trukket med blått og grått stripet stoff. I forkant av røkesalongen var himlingen hevet litt. Dermed hadde man også fått anledning til å bygge inn armatur med indirekte belysning. I akterkant av salongen var trappehusets skott ført inn i rommet. For at disse skottene ikke skulle virke for dominerende, var de dempet ned i en lys grå farge. Gauguin hadde valgt å dekorere skottene i salongen med relieffer skåret ut i sandblåst lerketre. Relieffene av tre var festet direkte på de malte veggene – ett på hver side av frontveggene med motiv av svømmende havfruer og tre akter på skottet mot trappen med motiv av kompassroser. Sammen med den store sofagruppen samme sted dannet disse et naturlig sentrum i salongen. Fortsatte man akterover – gjennom trappehallen – kom man inn i 1. plass spisesalong. Her var skottene gitt en gråblå farge og oppdelt i felt ved hjelp av lysegrå lister. Stoffet på stolene var holdt i rødt med tynne striper i sort. Det treslaget som dominerte i spisesalen var lys japansk alm, som var brukt både i vindusomramninger, på dører, på koldtbordet og på skottet mot trappehallen.
På skottet mot trappehallen hadde Gauguin skåret inn et fint stilisert fiskenett med fisk i selve almen. I tillegg hadde han felt inn emaljerte kobberplater i selve trepanelet. Paul Renè Gauguin hadde tidligere laget en del emaljearbeid, og på ”Nordstjernen” fant man flere eksempler på hvordan emaljearbeid med hell kan anvendes i utsmykking av interiører. I spisesalongen fantes emaljerelieffer med motiv av svømmende fisk i havet på begge sider av langsgående midtvegg.Fra spisesalongen førte to glassdører med sandblåst dekor av Gauguin inn til kafeen. Her var det servering av varme og kalde retter, smørbrød med mer. Kafeen var først og fremst beregnet for passasjerene på 2. plass, men uansett klasse kunne passasjerene velge om de ville innta sine måltider i kafeen eller i spisesalongen. Kafeen var møblert med småbord, og langs skutesidene var plassert lette, fastbygde sofagrupper. Serveringsdisken lå midt i rommet. Møblene var trukket med et praktisk blå og hvitrutet nylonstoff. Også i kafeen fant man Gauguins emaljearbeider, i form av to tredelte friser med maritimt motiv på hver side av glassveggen inn mot 2. plass røkesalong.
Aktenfor kafeen er 2. plass røkesalong. Kafeen og røkesalongen var skilt fra hverandre med en stor glassvegg med sandblåst dekor der motivene var hentet fra havet, med småfisk og tang. Glassveggen understrekte på en forsiktig måte at disse rommene egentlig hørte sammen. Derfor var også innredningen i begge rom utført etter samme retningslinjer. Treverket var holdt i lys eik, som også gikk igjen i et halvpanel langs veggene. I kafeen var veggene gitt en varm grå tone, mens veggene i røkesalongen var dyp røde. Dørkene i begge rom hadde samme mønster og var holdt i den samme fargen. I røkesalongen fant man gult trekk på møblene. I akterveggen var det montert to store skyvevinduer som ga god utsikt akterover. Som i 1. plass røkesalong, var også 2. plass røkesalong dekorert med relieffer i utskåret tre, montert ett på hver side av den store glassveggen mot kafeen. Motivene her var hhv. «Nordavind» og «Sønnavind» i form av hhv. ei jente og en gutt.
Fra 2. plass røkesalong kom man ut i en mindre trappehall. Herfra førte trappen ned til lugarene på 2. plass. Selve trappen var utført på samme måte og i samme materiale som hovedtrappen på 1. plass. Fra trappehallen kunne man gå videre ut til 2. plass promenadedekk med en mindre overbygning i forkant. Denne overbygningen ga utmerket ly for trekk. En trapp ned fra salongdekket fant man en liten damesalong hvor det var bygget inn en vask og et praktisk stellebord for småbarn.
På styrbord side av billettkontoret, lenger forut på samme dekk, var det innredet et hyggelig lese- og skriverom for passasjerene på 1. plass. Her var det to skrivepulter, en sofa og en lenestol. Veggene i skriverommet var holdt i lys japansk alm. Møbelstoffene var norske husflidstoffer i friske farger. På styrbord side i overbygget fremfor billettkontoret var rederlugaren. En lugar spesielt for rederiets representanter var en gammel tradisjon. Lugaren var stor og påkostet med eget bad samt brystning og møbler av lyst treverk. Mellom to enkeltkøyer står en skrivepult med speil over og sengene har små bordklaffer til å slå ned ved servering av frokost på sengen. Lugarene for øvrig var forholdsvis enkle, med enkel køye eller etasjekøyer, vask med speil og hylle, en sitteklaff og nettinghylle til håndbagasje eller klær.
Utførende interiørarkitekt var Hugo Kaltenborn, som tidligere har tegnet interiøret til blant annet hurtigruteskipene «Polarlys», turbinskipet «Leda» og cruiseskipet”«Meteor». Ved innredningen av «Nordstjernen» hadde han interiørarkitekt Else Marie Muri som assistent. Innredningen og skipet vakte interesse også utenfor maritime miljø. I bladet Bonytt finner vi i 1956 en artikkel om skipet med hovedfokus på innredningsarbeidene. Her pekes det at også utenlandske verft har merket seg den høye standard og det gjennomarbeidede inntrykk innredningene på de norske skip har. Rederiet hadde gitt kunstner og interiørarkitektene frie hender med oppgaven. Av artikkelen fremgår det at alle møblene er tegnet av Kaltenborn og hans medarbeidere og laget i Tyskland, men at alle tekstilene, bortsett fra gardinene, er norske håndvevede laget av Vestlandske husflidslag og Elise Jakhellen. Lysarmaturene om bord er dels av standard typer og dels tegnet av arkitekt Kaltenborn.
I 1956 hadde skipet 62 køyeplasser på 1. plass (1. klasse) og 130 køyeplasser på 2. plass. Per 2017 har MS «Nordstjernen» 75 lugarer med tilsammen 168 køyeplasser, og ingen klasseinndeling. Skipet er sertifisert for 450 passasjerer i liten kystfart. Hun har fire dekk som i tillegg til lugarer inneholder restaurant, kafeteria, resepsjon og salonger. Med unntak av resepsjonen ligger alle fellesområdene for passasjerene (også utendørs) på samme dekk. Marsjfarten er på 15 knop. I 1956 hadde skipet plass til fire personbiler på framdekket, men i dag tas ikke personbiler ombord. Ved overlevering var sidelanternene innfelt i brovingen, men ble montert på braketter litt lenger bak under moderniseringsarbeider i senere år. I forbindelse med oppussingen til veteranfartøy i 2012, ble de flyttet tilbake til sin opprinnelige plassering. Innvendig er MS «Nordstjernen» pusset opp i de senere år i forbindelse med at hun ble satt inn i trafikk på Svalbard.
Roy Hegreberg
Roy Hegreberg (født 25. mars 1981) er en tidligere norsk syklist som syklet for det norske kontinentallaget Sparebanken Vest-Ridley. Hegreberg jobber nå som daglig leder for UCI 2.1-rittet Tour des Fjords.
Roy er broren til tidligere syklist og sportssjef i Team Øster Hus-Ridley, Morten Hegreberg. 1. mars 2014 valgte broren å trekke seg fra jobben som sportssjef grunnet trang økonomi i laget. Roy Hegreberg overtok da det sportslige ansvaret i Team Øster Hus-Ridley sammen med Stein Ørn, Arne Åreskjold og Jan Erik Fjotland.
Meritter
2008
2009 2010 2011
Today is Tonight
Today is Tonight er en amerikansk roman skrevet av Hollywood-skuespillerinnen Jean Harlow på midten av 1930-tallet, men ikke utgitt før i 1965.
Harlows venn, Arthur Landau skrev i forordet til pocketbokutgivelsen fra 1965 at hun hadde ytret ønske om å skrive boken i 1933-1934. Hun skal ha fullført et manuskript før sin død i 1937. Ifølge Landau solgte Harlows mor filmrettighetene til Today is Tonight til Metro-Goldwyn-Mayer, men beholdt selv publiseringsrettighetene. Ingen film basert på romanen ble noen gang utgitt. Selve romanen ble ikke utgitt før på midten av 1960-tallet, da en venn av Harlows familie hadde overtatt publiseringsrettighetene.