cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igo Etrich
Ignaz «Igo» Etrich (født 25. desember 1879 i Horní Staré Město i Trutnov i Bøhmen, død 4. februar 1967 i Salzburg i Østerrike) var en østerriksk flypioner, pilot og flykonstruktør.
Utdannelse
Igo gikk på skole i Leipzig der han kom i kontakt med Otto Lilienthals arbeider. Hans hovedinteresse var flyvning, problemene omkring fuglenes flukt. Med farens hjelp, han var fabrikkeier, fikk han bygd et laboratoratorium for å utvikle fly. Etter Lilienthals død fikk faren tak i noen avanserte glidefly. Etter å ha lest en bok av professor Ahlborn om hvordan frø kunne fly, eller sveve, utviklet han i 1903 sitt første glidefly som han kalte Zanonia, inspirert av det flyvende frøet til Zanonia macrocarpa. Han samarbeidet med Franz Xaver Wels og Karl Illner, to menn som skulle bli meget viktige for den fremtidige utvikling av flyvning. I 1906 var Karl Illner den første østerriker til å fly et glidefly som var bygget i Østerrike.
Karriere
I 1909 ble den første flyplassen i Østerrike-Ungarn anlagt i Wiener Neustadt. Etrich leide to hangarer (eller flyskur, som vi kanskje heller kan kalle dem) og fortsatte med Taube (Duen). I mellomtiden besøkte han og hans samarbeidspartner Franz Xaver Wels Paris for å studere brødrene Wright og drøfte med Etrich spørsmålet om å bygge endekker eller dobbeltdekker.
I 1910 bygde han Etrich II, og med Taube gjennomførte han en flyvning der han nesten brakk nakken da Tauben crashet. Fra nå av var det Karl Illner som utførte alle Etrichs testflyvninger. Han fortsatte å forbedre flyet for å kunne møte alle krav og spesifikasjoner fra det militære, noe som omfattet bl.a. at flyet måtte kunne lande på en nypløyd åker.
Til Polen
I 1912 grunnla han Etrich Fliegerwerke i Liebau (dagens Lubawka i Polen), og tegnet et fly med passasjerkabin. Flyet ble kalt Luft-Limousine.
Senere flyttet Etrich til Tyskland hvor han grunnla Brandenburgische Flugzeugwerke, som senere skulle bli Hansa-Brandenburg, som han solgte til Camillo Castiglioni i 1914. Fra Liebau tok han med sin sjefkonstruktør - Ernst Heinkel.
En annen flykonstruktør, Edmund Rumpler modifiserte noe i tegningene til Taube og hevdet at det var han som hadde utviklet flyet. Rumpler nektet å betale lisens til Etrich. Da første verdenskrig brøt ut stilte Etrich konstruksjonen av Taube fritt tilgjengelig, og stoppet rettssaken mot Rumpler.
Til Tsjekkoslovakia
Etter krigen flyttet Etrich til Trautenau, nå Trutnov i det nylig etablerte Tsjekkoslovakia og bygde Sport-Taube. Det ble hevdet at dette kunne fly raskere med sin 40 h/k motor enn noe annet tsjekkisk militærfly på den tid. Myndighetene hevdet at han hadde bygget det for å bruke det til smugling og beslagla flyet. Etter det stoppet han videre arbeide med å bygge fly og viet seg isteden til bygging av maskiner for tekstilindustrien.
NSDAP
Han meldte seg inn i NSDAP i 1939.
Museale fly
Tre av hans fly finnes i bevart:
Numismatikk
Igo Etrich ble valgt som hovedmotiv for en euro-mynt, (euro samlermynt) en østerriksk luftfarts minnemynt. Den ble utgitt 28. februar 2007. På myntens bakside vises “Etrich-Taube” så vel som “Zanonia” glider og en vinkende Igo Etrich som sitter i en åpen cockpit.
PGA Championship 1949
PGA Championship 1949 ble arrangert i Henrico, Virginia i USA i 1949.
Turneringen ble spilt som matchspill.
Tomefjellet
Tomefjellet er et fjell i Stryn kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1,851 meter over havet.
Friedrich Eduard Schulz
Friedrich Eduard Schulz (født 1799, død 1829 i nærheten av Başkale i dagens Tyrkia) var en tysk orientalist.
Garstad (Nærøysund)
Garstad er ei bygd og kirkested som ligger på øya Mellom-Vikna i Nærøysund kommune. Bygda ligger ca 25 km vest for Rørvik (Fv 770 / Garstadveien).
Friedrich Eduard Schulz
Schulz var professor i filosofi ved universitetet i Gießen, og fra 1823 i Paris. Der var han en av redaktørene for Journal asiatique. I 1826 reiste han i Persia og Tyrkia, hvor han tydet steinsøylene i Van og oppdaget bronsealderbyen Behura. Schulz’ forskning la grunnlaget for den senere utforskningen av Urartu.
I 1828 og 1829 reiste han gjennom Kurdistan og Armenia og oppdaget Kelasjin-stelen, som ble reist av de urartiske kongene Menua og Isjpuini. Fra Kelasjin dro han til den kurdiske landsbyen Başkale, hvor han ble myrdet, fordi han ble mistenkt for å være en tyrkisk spion. Papirene hans ble sendt til Paris og utgitt i 1840.
Med døden i helene (1967)
Med døden i helene (orig: Bersaglio mobile) er en italiensk spion-thriller fra 1967 regissert av Sergio Corbucci, med Ty Hardin i hovedrollen.
Garstad (Nærøysund)
Garstad er en grunnkrets i kommunen og har 75 innbyggere pr 1. januar 2021.
Friedrich Bechtel
Friedrich Bechtel (født 2. februar 1855 i Durlach, død 9. mars 1924 i Halle) var en tysk språkforsker som særlig beskjeftiget seg med gammelgresk dialektologi.
Vår Frue kirke (Trier)
Vår Frues kirke (tysk: Liebfrauenkirche) i Trier finnes like ved Trier domkirke, i sentrum av byen. Kirken ble påbegynt ca. 1235 og fullført ca. 1260.
Friedrich Bechtel
Friedrich Bechtel stammet fra en prestefamilie i Baden. Han studerte teologi og filologi ved universitetet i Heidelberg. Etter å ha flyttet til universitetet i Göttingen vendte han seg til språkvitenskapen, og studerte under Theodor Benfey, Adalbert Bezzenberger og August Fick. Han tok doktorgraden bare 21 år gammel og fikk habilitasjonen to år senere. Ved siden av studiene arbeidet han som redaktør for Göttingische Gelehrte Anzeigen ved Vitenskapsakademiet i Göttingen.
Med døden i helene (1967)
Handling
En mann ved navn Jason er på flukt fra politiet i Athen. Men han kommer i besittelse av en mikrofilm som er ønsket av både kriminelle gjenger og av myndighetene.
Garstad (Nærøysund)
Fra Garstad er det bussforbindelse til Rørvik og Austafjord.
Friedrich Bechtel
Bechtel var i flere år dosent ved universitetet i Göttingen. I 1884 ble han utnevnt til ekstraordinær professor. I 1895 ble han ordentlig professor ved universitetet i Halle, hvor han etterfulgte August Friedrich Pott på lærestolen for språkvitenskap.
Vår Frue kirke (Trier)
Kirken ble i 1986 oppført på UNESCOs verdensarvliste som en del av Verdensarvsteder i Trier og Igel.
Garstad (Nærøysund)
Viplast AS er den største arbeidsgiveren i bygda (ca. 30 ansatte). Båt- og motorservice AS har også etablert en avdeling i bygda. På Garstad finner vi også Garstad kai. Garstad ble kirkested etter Trondhjems Reformats 1589. Den første kirken ble bygd her i 1590 - 1592, og den ble vigslet den 1. november 1592. Kirka var Viknas hovedkirke i over 200 år før den brant ned til grunnen etter er lynnedslag den 20. januar 1854. Bare to år etter var den nye Garstad kirka, som står her idag, gjenoppbygd på samme tomta. Dagens kirke ble vigslet den 4. juli 1856.
På Garstad står Fiskarbautaen som ble reist i 1948 til minne om omkomne sjøfolk og fiskere i Vikna.
Friedrich Bechtel
Bechtel beskjeftiget seg med samtlige indoeuropeiske språk, men tyngdepunktet lå på gammelgresk og de greske dialektene. Han utga standardverkene Sammlung der griechischen Dialekt-Inschriften i fire bind og Die griechischen Dialekte i tre bind.
Linda Nochlin
Linda Nochlin, født Weinberg (født 1931 i Brooklyn i New York City, død 29. oktober 2017) var en amerikansk professor i kunsthistorie. Hun regnes som en ledende feministisk kunsthistoriker, og hennes essay Why Have There Been No Great Women Artists? fra 1971 regnes som en vannskille i kunsthistoriefaget.
Nochlins argumenter var sosiale forventninger knyttet til kvinners yrkesutøvelse, begrensninger knyttet til kvinners adgang til akademistudier, og generelle romantiske kunstnermyter.
Akademisk virke
Deretter var hun dosent ved Vassar College og giftet seg etterhvert. Årene 1958 til 1959 tilbragte hun som Fulbright-stipendiat i Paris. I 1963 tok hun doktorgrad i kunsthistorie ved Institute of Fine Arts (IFA) ved New York University med et arbeid om Gustave Courbet. I 1969 fikk hun en datter, og holdt sin første forelesning over temaet Women and Art ved Vassar College.
Foruten feministisk kunsthistorie er hun best kjent for studier av realisme, særlig Gustave Courbet. Hun arbeidet ved Yale University, City University of New York og Vassar College; og sist ved Institute of Fine Arts. Nochlin var med-kurator for flere kunstutstillinger, blant annet «Women Artists: 1550–1950» på Los Angeles County Museum of Art i 1976 og «Global Feminisms» på Brooklyn Museum of Art i 2007.
Essaysamlingen Self and History: A Tribute to Linda Nochlin ble utgitt i 2000, med bidrag fra flere forfattere om tema fra hennes karriere.
Garstad (Nærøysund)
Garstad er et tidligere poststed. Vikten poståpneri ble opprettet der 27.5.1871, og den 1.10.1899 ble navnet endret til Gardstad. (Garstad hadde postnummer 7920 fram til 2009). Postkontoret ble nedlagt 1.6.1989. Når både skolen og butikken i bygda ble nedlagt på 1980-tallet, var det ungdomslaget på stedet, UL Heimdal, som tok affære. Årsmøtet i UL Heimdal i 1985 ble begynnelsen på det som trygt kan kalles en ny start for den lille bygda. Her kom ideen om å starte en fabrikk for produksjon av isoporkasser for den lokale oppdretts- og fiskeindustrien. Ungdomslaget ble drivkraft og største aksjonær, og brorparten av innbyggerne gikk også inn med aksjer. Et nytt fabrikkbygg ble satt opp og produksjonsutstyr kjøpt inn. Viplast AS ble en realitet.
UL. Heimdal har i flere år stått som arrangør av "Garstad-dagan". En årlig revy er blant høydepunktene som samler et stort publikum. Laget er med på å skape kulturinteresse i kommunen ved å arrangere teaterkurs. UL Heimdal står også for oppsetningen av "Trua og Saltet" et spel som har gjort Vikna og kystkulturen kjent langt utover kommunens grenser. Spelet blir satt opp i Garstadvågen. UL Heimdal ble tildelt Vikna kommunes kulturpris i 2009. Ungdomslaget har et eget forsamlingshus på Garstad, Garstad grendahus. Grendahuset brukes til fester, teateroppsetninger, revyer og andre arrangement, og mang en viknaværing har slitt sine dansesko her.
Fra Garstad går Bergsnovveien ca. 6,5 km sørvestover til Bergsnov, som var hjemgården til lensmann og stortingsmann Peder Anzjøn. Ca. 1,5 km før Bergsnov ligger et veidele på Bergsnovveien, der Vågsengveien fortsetter sørvestover ca 1 km til Vågsenget bygdetun. Vågsenget var barndomsheimen til Paul Woxeng (1883-1967), en pioner når det gjelder museumsdrift i Norge. I 1919, etter et opphold i USA, grunnla han et privat museum, Woxengs Samlinger, med over 3.000 gjenstander. I 1932 bygde han et eget hus til sin samling av gamle bruksting bak våningshuset på Vågsenget.
I 1970 overtok daværende Vikna kommune samlingene på Vågsenget. Samtidig ble 14 dekar av eiendommen fradelt som bygdetun. Etter hvert ble det aller meste av Woxengs Samlinger flytta til Berggården, et handelssted på Rørvik fra 1879. Berggården ble overtatt av kommunen på starten av 1970-tallet og ble hovedsete for Woxengs Samlinger - seinere Kystmuseet i Nord-Trøndelag. Både administrasjonen og de viktigste utstillingene er i dag flytta over i det nye kystkultursenteret - Norveg - som stod ferdig sommeren 2004.
Like sørøst for Garstad ligger Svinøya, kjent fra NRK-serien: Der ingen skulle tru at nokon kunne bu
Lysningsblad
Et lysningsblad er en publikasjon av offentlige bekjentgjørelser som kan eller skal kunngjøres med hjemmel i lov. Dette vil for eksempel være bekjentgjørelser om proklama, gjeldsforhandlinger, mortifikasjoner og andre kunngjørelser som skilsmissesaker og forliksklager.
Judee Sill
Judee Sill (født Judith Lynne Sill 7. oktober 1944 i California, død 23. november 1979) var en amerikansk sanger og låtskriver. Hun var den første artisten til å bli signert hos David Geffens Asylum Label. Hun ga ut to album på Asylum, og fullførte delvis et tredje album før hun døde av en overdose i 1979. Hennes selvtitulerte debutalbum ble utgitt på slutten av 1971 og ble 18 måneder senere etterfulgt av Heart Food. I 1974 spilte hun inn demoer til et tredje album som aldri ble fullført. Demoene ble senere utgitt med andre rariteter på to-disc samlingen Dreams Come True i 2005.
Biografi
Judith Lynne Sill ble født i Studio City i California 7. oktober 1944, og tilbrakte sin tidlige barndom i Oakland-området. Hennes far, Milford «Bun» Sill, importerte eksotiske dyr til bruk i filmer, og eide en bar i Oakland der Judee Sill lærte å spille piano.
Da han døde av lungebetennelse i 1952, flyttet Sills mor, Oneta, sammen med Judee og hennes eldre bror, Dennis, til Los Angeles, der Oneta snart møtte og giftet seg med Tom og Jerry-animatør Kenneth Muse.
I et intervju med magasinet Rolling Stone fra 1972, beskrev Sill livet hjemme som ulykkelig og voldelig etter at moren giftet seg på nytt. Hun ble overført fra en offentlig videregående skole til en privat skole, hvor hun møtte andre opprørske tenåringer. Noen av dem var angivelig involvert i kriminalitet. Enten mens hun gikk på videregående skole eller etter fullført skolegang (avhengig av kilde), begikk Sill og en mann hun hadde møtt, en serie væpnede ran av bedrifter, for eksempel brennevinsbutikker og bensinstasjoner. Sill og hennes partner ble snart arrestert, og hun brukte ni måneder i et skolehjem der hun var kirkens organist og «lærte mye god musikk», blant annet gospel.
Etter å ha blitt løslatt, var Sill en stund elev ved San Fernando Valley Junior College med hovedfag i kunst. Hun spilte også piano i skolens orkester og jobbet i en pianobar. På et tidspunkt mellom 1963 og 1965 (avhengig av kilde), døde moren hennes, og hun forlot college og flyttet ut av sin stefars hjem. Hun begynte å bruke LSD og andre rusmidler, flyttet inn med en LSD-forhandler og ble med i en jazztrio.
I april 1966 giftet Sill seg med pianisten Robert Maurice «Bob Harris». Paret bodde i Las Vegas en stund, men begge utviklet avhengighet av heroin i løpet av få måneder. Da Sill flyttet tilbake til California tydde hun til sexarbeid, svindel, og sjekkforfalskning for å finansiere sitt narkotikaforbruk. Narkotika- og falskneriforbrytelser sendte henne til fengsel, og der fikk hun vite at hennes bror Dennis plutselig hadde dødd. Da hun kom ut, begynte hun å jobbe som låtskriver.
Nikolaj Kuznetsov
Nikolaj Kuznetsov (russisk: Николай Кузнецов) er navnet til flere personer:
Tiril Sjåstad Christiansen
Tiril Sjåstad Christiansen (født 7. april 1995 på Geilo) er en norsk programleder og tidligere freestylekjører som representerte Geilo Idrettslag. Hun la opp etter Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.
Christiansen er barnebarn av alpinisten Asle Sjåstad (1930–2009) og lillesøster til skiskytteren Vetle Sjåstad Christiansen og programlederen Pia Rivelsrud.
Karriere
Under Vinter-OL for ungdom 2012 i Innsbruck tok Christiansen Norges fjerde medalje, med sin sølvmedalje under halfpipeøvelsen i Kühtai.
I sin debutsesong som senior, vinteren 2012/13, tok hun gull i slopestyle under Vinter-X Games Aspen 2013, foran Kaya Turski og Dara Howell. Bare noen måneder senere tok hun sølv i Vinter-X Games Europa 2013 i Tignes, denne gangen bak Turski, men foran Howell.
Etter å ha vært ute med en kneskade tok hun sølvmedalje i sitt X Games-comeback, under slopestyleøvelsen i Vinter-X Games Aspen 2016. Med 91,66 poeng endte hun rett bak tidenes yngste gullvinner; 13 år gamle Kelly Sildaru fra Estland (93,00), og foran landsvenninnen Johanne Killi (85,66).
Christiansen tok sitt første X Games-gull i Big Air under X Games Oslo 2016, foran lagvenninnen Johanne Killi og svenske Emma Dahlström. I perioden 2011–2014 gikk hun på NTG Lillehammer.
Christiansen var programleder for Idrettsgallaen 2019, sammen med Nicolay Ramm.
Hun vant sesong 3 av Farmen kjendis og i 2019 tok hun over programlederrollen for Farmen Kjendis etter Gaute Grøtta Grav.
PGA Championship 1948
PGA Championship 1948 ble arrangert i St. Louis, Missouri i USA i 1948.
Turneringen ble spilt som matchspill.
Liechtenstein under Sommer-OL 1996
Liechtenstein under Sommer-OL 1996. To kvinnelige sportsutøvere fra Liechtenstein deltok i to sporter, judo og friidrett under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var tolvte gangen Liechtenstein deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Aleksandr Teterin
Aleksandr Vasiljevitsj Teterin (russisk: Александр Васильевич Тете́рин, født 1927, død 14. juni 1990) var en sovjetisk diplomat.
Teterin var utdannet maskiningeniør, og gikk inn i utenrikstjenesten på 1960-tallet. Han var ambassadør i Nigeria fra 1974 til 1978, før han tjenestegjorde hjemme i Moskva. I april 1987 ble han ambassadør i Norge, der han etterfulgte Dmitrij Poljanskij. Han gikk bort 63 år gammel mens han fortsatt var i ambassadørstillingen.
Filmåret 1932
Fødsler
manusforfatter og produsent ||align=center| - ||align=center| - || || skuespiller ||align=center| - ||align=center| - ||
|| skuespiller ||align=center| ||align=center|2013 ||
Bodegraven-Reeuwijk
Bodegraven-Reeuwijk er en kommune i Nederland i provinsen Zuid-Holland. Kommunen ble til ved fusjonen av de to kommunene Bodegraven og Reeuwijk i 2011.
Sola prestegjeld
Håland prestegjeld, fra 1968 benevnt Sola prestegjeld, var et prestegjeld tilhørende Jæren prosti. Det omfattet sogn i Sola kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Sola kirke.
Solas kirkesogn er nå en del av Sola kirkelige fellesråd, som er underlagt Jæren prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Hálands sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Håland prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, besto fra denne tiden av hovedsognet Håland kirke (nedlagt 1840), med Sola og Tjora annekssogn.
Prestegjeldet er i 1620 oppført i Graagaas som Haaland Præstegjeld under Jedernnis Prouistij tilhørende Stavanger stift. Ved kgl. res. av 6. mai 1682 ble prestegjeldet overført til det nye Christianssands stift.
I flg. reskript av 27. november 1739 ble Madla sogn overført til Haaland prestegjeld fra Latinskolen i Stavanger, med virkning fra 1741.
Haaland prestegjeld dannet grunnlaget for Haaland formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ved kgl. res. 19. oktober 1840 ble Håland, Sola og Tjora sogn slått sammen til Sola sogn.
Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.
Ved kgl. res. av 2. desember 1966 ble Madla sogn skilt ut som eget sognekall, med virkning fra 1. mai 1967. Fra 1. januar 1968 fikk Håland prestegjeld navnet Sola prestegjeld.
Ved avviklingen bestod Sola prestegjeld av menighetene i Sola, Sørnes, Tananger og Ræge.
Gnaphalopoda
Gnaphalopoda er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, avlange, hvelvede, brunlige eller svarte oldenborrer. Oversiden er litt silkeaktig, matt til blank.
Levevis
Artene lever på gressmarker der larvene lever i jorden og eter på røtter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia, på Ny-Caledonia og på New Zealand.
Dumitru Muntean
Dumitru Muntean (født 10. april 1985 i Tighina) er en moldovsk fotballdommer som til daglig dømmer i landets øverste divisjon Divizia Naţională. I tillegg har han dømt flere internasjonale kamper på aldersbestemt nivå både i regi av FIFA og UEFA.
Muntean debuterte som dommer i europeisk sammenheng den 11. juli 2013 i første kvalifiseringsrunde av UEFA Europa League 2013/14 mellom FC Levadia Tallinn og Bala Town FC (3–1).
Pan (1937)
Pan () er en svart-hvitt tysk dramafilm fra 1937 regissert og produsert av østerrikeren Olaf Fjord. Manuset ble skrevet av Paul Knudsen og Olaf Fjord. Det bygger på Knut Hamsuns roman Pan. Dette var den andre filmatiseringen av romanen. Den første var norsk og ble utgitt i 1922. Romanen har også blitt filmatisert i 1962 og i 1995.
I Norge ble filmen dubbet til norsk av blant annet skuespillerne Fridtjof Mjøen, Tove Mjøen, Gerd Høst, Thomas Thomassen og Thorleif Reiss.
Handling
Filmen tar for seg historien om løytnant Thomas Glahn og hans forhold til to kvinner, som begge er glad i ham: Kjøpmannsdatteren Edwarda og smedhustruen Eva.
Federal Register
Bladet bekjentgjør forskrifter og andre offentlige kunngjørelser. Forskriftene som publiseres i Federal Register blir senere omorganisert i henhold til tema og kodifisert i Code of Federal Regulations, som oppdateres årlig.
PGA Championship 1946
PGA Championship 1946 ble arrangert i Portland, Oregon i USA i 1946.
Federal Register
Federal Register sammenstilles av National Archives and Records Administration og trykkes av U.S. Government Publishing Office. Den første utgaven utkom 16. mars 1936.
PGA Championship 1946
Turneringen ble spilt som matchspill.
Latvia under Sommer-OL 1996
Latvia under Sommer-OL 1996. Førtisju sportsutøvere fra Latvia deltok i tolv sporter under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var sjette gangen Latvia deltok i et sommer-OL, de kom på delt 41.-plass med en sølvmedalje.
Helan Shan
Helanfjellene (kinesisk: 贺兰山, pinyin: Hèlán Shān; mongolsk: Alaša aγula), også kalt Alashanfjellene i eldre kilder, er et isolert fjellparti som danner grensen mellom det indremongolske liga (prefektur) Alxa og den autonome region Ningxia i Kina. Det løper nord-sør, parallelt med Guleelven ved dens store bue. Elven er hovedsakelig øst for fjellene, men i nord krysser den dem og løper på den vestlige siden. Mot vest er det ørken. Mot øst er det et kunstig irrigert område omkring byene Yinchuan og Shizuishan.
Fjellkjeden er omkring 200 km fra nord til sør og mellom 15 og 50 km i bredden og har en gennomsnittlig høyde på 2.000 meter (Gulelven løper her på omkring 1.100 meters høyde.) Den høyeste toppen er på 3.556 meter.
Kulturminner
Relieffbildene i Helanfjellene er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Clemente Fracassi
Clemente Fracassi (født 5. mars 1917 i Vescovato, Italia, død 2. februar 1993) var en italiensk filmregissør, filmprodusent og manusforfatter.
Romana Labounková
Romana Labounková (født 27. april 1989) er en tsjekkiske syklist som konkurrerer i BMX. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun røk ut i semifinalen.
Gibraltars historie
Gibraltars historie viser hvordan «Gib» eller «the Rock», en 426 meter høy odde av kalkstein, har fått en betydning og et omdømme som langt overgår oddens størrelse, og har påvirket og formet menneskene som har kommet til å bo her i årenes løp. Det har vært ulike herskere av Gibraltar gjennom de siste tusen år; kartagere, romere, maurere, bysantinere, vandaler, vestgotere, spanjolene og til sist briter.
Denne odden har hatt en strategisk betydning i den østlige innløpet til Middelhavet i minst 3000 år, men Gibraltars historie strekker over 100 000 år i tid. Området ligger i sørvestlige Europa, nærmere bestemt på Den iberiske halvøys sørkyst. Stedet var bosatt i forhistorisk tid av neandertalere og kan representere en av deres siste bosetninger før de døde ut for rundt 24 000 år siden. Dets historiske tid begynte med fønikerne en gang rundt 950 f.Kr. Kartagere og romere besøkte også området, og skal ha bygd helligdommer, men bosatte seg ikke der. For 4000 år siden fryktet oldtidens sjømenn å seile forbi Gibraltar inntil fønikerne gjorde det og benyttet den som et sjømerke, inngangen til selve Atlanterhavet.
Gibraltar ble erobret av maurere i 711. Kongedømmet Castilla overtok det i 1309, men tapte det i 1333, før maurerne tapte området for godt i 1462. Det ble deretter underlagt det forente kongedømmet Spania og forble under spansk herredømme fram til 1704, da Gibraltar ble erobret av en britisk-nederlandsk flåte i navnet til den habsburgske hersker Karl VI. Etter dennes død ble Gibraltar avgitt av Spania til Storbritannia etter freden i Utrecht i 1713 og den spanske arvefølgekrig. Gibraltar er britisk koloni fra 1830 og grenser til Spania.
Spania har siden søkt å få tilbake landets herredømme over Gibraltar ved militært, diplomatisk og økonomisk press. I løpet av krigene på 1700-tallet mellom Storbritannia og Spania ble Gibraltar beleiret og bombardert gjentatte ganger, men angrepene ble med hell slått tilbake. Kolonien vokste raskt i løpet av 1800-tallet, da Gibraltar ble en betydningsfull britisk marinebase og stoppested for skip langs sjøruten til India via Suezkanalen.
I løpet av 1900-tallet spilte Gibraltar en vital rolle under den andre verdenskrig ved at britene kunne kontrollere innfarten til Middelhavet. Den spanske diktatoren Francisco Franco fulgte opp Spanias gamle krav på området etter krigen, påførte restriksjoner på reiser og vanskeliggjorde kommunikasjonsforbindelser med Gibraltar. Det spanske kravet ble forfulgt i De forente nasjoner under vernet av avkolonisering, og Spanias posisjon ble støttet av latinamerikanske land, men avvist av Storbritannia og innbyggerne i Gibraltar som standhaftig hevdet deres rett til selvstyre. Forhandlinger over Gibraltars status har fortsatt mellom Storbritannia og Spania, men uten å komme til noen konklusjon.
Forhistorie
I 1848 ble den første kjente hodeskalle av en neandertaler funnet, og var kun det andre fossilet av en neandertaler som ble funnet. Det ble gravd ut ved Forbes' Quarry på nordsiden av Gibraltars odde. Alderen på skallen kan ikke anslås helt nøyaktig, men den er anslagsvis datert til begynnelsen av den siste istiden for rundt 100 000 år siden.
Flere levninger av neandertalerne har blitt funnet andre stedet på Gibraltar ved Devil's Tower og i Ibex, Vanguard og Gorhams grotte på østsiden. Utgravninger i Gorhams grotte har gitt bevis på tilstedeværelse av neandertalere så nylig som 28 000 til 24 000 år siden, lenge etter at de var antatt å ha dødd ut andre steder i Europa. Hulene ved Gibraltar fortsatte å bli benyttet av en annen menneskeart, Cro-Magnon-mennesket, forfedrene til det moderne mennesket etter at neandertalerne døde endelig ut. Redskaper av stein, forhistoriske ildsteder og bein fra dyr som er blitt funnet i avleiringene i Gorhams grotte er blitt datert til for mellom 40 000 og 50 000 år siden.
Oldtiden
I oldtiden ble Gibraltar ansett av folkene i Middelhavet som et sted med religiøs og symbolsk betydning. Fønikerne var der i flere århundrer, og ser ut til å ha benyttet Gorhams grotte som en helligdom for stedets genius loci, stedets beskyttende ånd. Etter fønikerne kom kartagerne og deretter romerne. Utgravninger viser at keramikk, juveler og egyptiske skarabéer (amuletter) ble etterlatt i grotten som ofringer til gudene, kanskje i håp om en sikker havreise gjennom de vanskelige farvannene ved Gibraltar. Gibraltars odde ble aktet av grekerne og romerne som den ene av Herkules’ søyler, skapt av halvguden i løpet av hans tiende underverk for å forene Middelhavet med Atlanterhavet. Ifølge en gresk reisende fra Fokaia som besøkte stedet på 500-tallet f.Kr. stod det templer og altere til Herkules på odden hvor passerende reisende gjorde ofringer.
I oldtiden var Gibraltar kjent som Mons Calpe. Navnet kan være avledet fra det fønikiske ordet kalph, «hule ut», og kan referere til grottene i Gibraltars odde. Odden var velkjent for oldtidens geografer; men det er imidlertid ikke avdekket arkeologiske spor av fast bosetning fra den antikke tiden og i henhold til den antikke greske reisende Euktemon ble besøkende ved Gibraltar ikke lenger enn nødvendig «for å bli der for en helligbrøde». Det var også profane grunner til ikke å bosette seg: Gibraltar manglet lett tilgang på ferskvann, fruktbar jord, tilgang på brensel og en trygg, naturlig ankerplass. Stedets geografiske lokalisering var heller ingen betydningsfull faktor i oldtiden.
Gibraltar inngikk som en del av kartagernes utstrakte handelskoloni på sørenden av Den iberiske halvøy fra atlanterhavskysten og oppover langs elven Guadalquivir, og fra området Gibraltar og østover langs middelhavskysten mot dagens Málaga (navnet er antagelig avledet fra fønikiske Malaka som betyr salt). Øya Gadir (dagens havneby Cádiz i den spanske regionen Andalucía) var viktigere for fønikerne og kartagerne enn Gibraltar på grunn av sin havn. Den er en av verdens eldste havnebyer og bosetninger i Europa og ble anlagt ca. år 1100 f.Kr. av fønikerne.
Fra disse koloniene ble kobber, tinn og bronse fraktet inn i Middelhavet. For seilskip var vind viktig. I Gibraltarstredet er det enten østbør eller vestbør, førstnevnte i mars, juli-september, og desember, mens vestbør fyller månedene i mellom. Endringene i vindmønsteret betydde at seiling måtte planlegges, og likevel kunne det bety at oldtidens skip ble liggende ukevis i Málaga i påvente å passere Gibraltar. Platon refererte til Gibraltar som Herkulessøylene, en referanse til høydene som ligger på hver side av Gibraltarstredet. De er Gibraltar i Europa og Monte Hacho i Ceuta i Afrika. Gibraltarstredet er 9 nautisk mil bred eller rundt 16 km mellom Mons Calpe i Gibraltar og den mindre Mons Abyla på den marokkanske kysten. Landmerker som disse betydde en viss form for trygghet for oldtidens seilere.
Oldtidens historikere skrev mye om «den kartanske kontroll» av Gibraltarstredet i perioden 550-208 f.Kr., hvor fiendskapet mellom antikkens grekere og kartagere må ha betydd at stredet var stengt for gresk sjøfart. Selv om dette var sant i perioder, er det sannsynlig at greske skip krysset stredet og fikk tilgang til atlanterhavskysten, særlig ettersom de politiske allianser og handelsskipenes etniske tilhørighet var uklare.
Etter at Kartago falt, kom også romerne til Gibraltar, men heller ikke de etablerte en fast bosetning. Mer nærliggende for bosetning var Gibraltarbukta i umiddelbar nærhet til Gibraltars odde. Den har vært bosatt i årtusener, og har blitt benyttet for handel i minst 3000 år. Antagelig hadde fønikerne og kartagerne en viss bosetning her, og romerne etablerte byen Portus Alba («Den hvite havn») på stedet for dagens Algeciras, omtrent 10 km fra Gibraltar.
Oldtidens folk bosatte seg ikke på Gibraltars halvøy, men valgte å leve i bukten på det sted som i dag er kjent som Gibraltars Campo (innland). Byen Carteia, nær den moderne spanske byen San Roque, ble grunnlagt av fønikerne omkring 950 f.Kr. på en tidligere bosetning av de innfødte turdetanifolket. Stedet ble Pompeius’ vestlige base under hans militære kampanje mot pirater i år 67 f.Kr.
Etter at Romerriket gikk under på 400-tallet e.Kr. synes det som om Carteia ble forlatt etter at vandalene herjet den i 409 e.Kr. i løpet av deres marsj gjennom Romerske Hispania på veg til Nord-Afrika. Etter vandalene kom vestgoterne som forble på Den iberiske halvøya fra 414 til 711. Området rundt Gibraltar og resten av sørlige Spania ble underlagt Det bysantinske riket i løpet av den siste halvdel av 500-tallet før det igjen ble tatt tilbake av det vestgotiske kongedømmet.
Muslimsk styre
Etter et angrep i 710 krysset en ny stor berbisk hær under kommando av Tariq ibn Ziyad Gibraltarstredet fra Ceuta i Nord-Afrika i april 711 og gikk i land et sted i nærheten av Gibraltar, antagelig ikke bukten, men tradisjonelt fortalt på Gibraltars odde. Den tradisjonelle historien er at han først forsøkte å gjøre landgang i Algeciras, men feilet. Grunnet denne fiaskoen gikk han uoppdaget i land på selve Gibraltar. Araberne fortsatte videre og erobret det meste av Spania i løpet av fem år før reconquista begynte i 718, den langvarige frigjøringen av Den iberiske halvøya som ble fullført i 1250 i Portugal og 1492 i Spania. Selv om Tariqs ekspedisjon førte til islamsk erobringen av det meste av Den iberiske halvøya og truet resten av Europa, endte Tariqs karriere i vanære og han ble tilbakekalt til Damaskus hvor han døde et tiår senere. Hans arv i Gibraltar ble derimot varig. Det er fra Tariq Ibn Ziyad at Mons Calpe ble omdøpt til det arabiske Gabal-Al-Tariq («Tariqs fjell»), senere korrumpert til Gibraltar.
Gibraltar ble befestet for første gang i 1160 av almohadersulatanen Abd al-Mu'min som forsvar mot sjøtrusler fra de kristne kongene i Aragón og Castilla. Gibraltar ble omdøpt til Djebel al-Fath («Seierens fjell»), men dette pretensiøse navnet ble ikke varig, og en befestet by ble konstruert på de øvre skråningene av odden, som ble kalt for Medinat al-Fath («Seierens by»). Det er uklart hvor mye av Medinat al-Fath som faktisk ble bygget da de bevarte arkeologiske levningene er knappe.
Forsvarsverkene ble satt på prøve for første gang i 1309 da Ferdinand IV av Castilla og Jakob II av Aragón sin allierte hær angrep det muslimske emiratet Granada, angrep Almería i øst og Algeciras i Gibraltarbukten, tvers over for Gibraltar, i vest. På denne tiden hadde Gibraltar en beskjeden befolkning på 1200 mennesker, en festning og noen enkle festningsverker. De viste seg ikke sterke nok for å hindre angriperne og Gibraltars forsvar overga seg etter en måned. Ferdinand oppga beleiringen av Algeciras den påfølgende februar, men beholdt Gibraltar, befolket byen med kristne og beordret at et tårn og en havn ble bygget for å sikre Castillas grep på halvøya. Han utga også et frihetsbrev som skjenket privilegier til innbyggerne for å oppmuntre folk til bosette seg der.
I 1315 forsøkte maurerne å ta Gibraltar, men ble slått tilbake av en kastiljansk hær som kom til unnsetning. 18 år senere allierte sultanene Muhammed IV av Granada og Abu Al-Hasan av Fez seg for å beleire Gibraltar med en stor hær og flåtestyrke. Denne gangen var kongen av Castilla, Alfonso XI ikke i stand til å komme til hjelp med unnsetningsstyrke på flere måneder grunnet trusler om opprør innenfor sitt eget kongedømme. Da unnsetningen til sist kom i juni 1333 oppdaget de at de sultende innbyggerne allerede hadde overgitt seg til maurerne. Kastiljanerne sto da overfor en forskanset fiende, og var ikke i stand til å bryte gjennom de mauriske forsvaret og de to partiene forhandlet isteden om en overenskomst.
Abu Al-Hasan befestet Gibraltar «med sterk mur som en stråleglans omgir en halvmåne» i påvente av en fornyet krig som behørig brøt ut i 1339. Hans styrker gikk på et knusende nederlag i slaget ved Río Salado i 1340 og trakk seg tilbake til Algeciras. Kastiljanerne beleiret byen i to år og tvang den til sist til å overgi seg, skjønt Gibraltar forble på mauriske hender. Halvøyas forsvar hadde blitt forsterket i stor grad av Abu Al-Hasans bygging av nye murer, tårn, magasiner og en festning, noe som gjorde en erobring enda vanskeligere enn tidligere. Den mauriske borgen, som festningen siden har blitt hetende, har fortsatt et tårn fra denne tiden, «Tower of Homage». Alfonso XI la seg i beleiring i 1348 etter at Abu Al-Hasan, men da det brøt ut pest, svartedauden, i 1350 ble beleiringen oppgitt. Hæren ble tynnet kraftig ut som følge av syke og døde, og som dessuten krevde kongens eget liv.
Gibraltar forble på mauriske hender fram til 1462, men ble et stridsemne mellom rivaliserende mauriske fraksjoner. I 1374 ble Gibraltars odde gitt til maurerne i Granada, tilsynelatende prisen for deres militære støtte til maurerne i Fez i å slå ned opprør i Marokko. Senere gjorde Gibraltars garnison opprør mot de mauriske herrene i Granada og hevdet sin lojalitet til Fez, men en hær fra Granada tok kontrollen etter en kort beleiring året etter. Gibraltar ble deretter benyttet som en base av Granada for å drive krigføring inn i kristne områder, noe som til sist tvang Enrique de Guzmán, den andre greve av Niebla, og med store eiendommer i sørlige Andalucía, til å beleire Gibraltar i 1436. Forsøket endte i katastrofe, angrepet ble slått tilbake med store tap og Guzmán selv druknet da han forsøkte å flykte ved hjelp av sjøen. Hans halshugde lik ble hengt opp på Gibraltars murer og hang der de neste 22 årene.
Brattebakken
Brattebakken er et skihoppanlegg i Sauda i Rogaland. Anlegget ligger ovenfor Engjahaugen på sørøstsiden av Sauda, og består av tre hoppbakker med størrelse K60, K20 og K15. Det er eid av Sauda IL. Anlegget ble åpnet i 1929, og var arena for junior-NM i 1968. Den største bakken er Rogalands største hoppbakke, med bakkerekord 70 meter. Den ble i 2010 tatt i bruk igjen etter at den hadde stått ubrukt i nesten 15 år.
I 1996 omkom den 39 år gamle Pål Petter Tangen etter et prøvehopp i bakken.
Gibraltars historie
Kastiljansk og spansk styre
Gibraltar ble krongods på nytt i 1501 på ordre av Isabella og mottok et nytt sett av kongelig våpenskjold det påfølgende året for å erstatte de fra Medina-Sidonia. I hoffleveransen som fulgte våpenskjoldene framhevet Isabella Gibraltars betydning som «nøkkelen mellom disse våre kongedømmer i Østlige og Vestlige hav» (det vil si Middelhavet og Atlanterhavet); metaforen ble representert på våpenskjoldet med en nøkkel av gull som hang fra hovedporten av en borg (tilsvarende borgen på Castillas våpenskjold). Betingelsen var endret til å gjelde alle framtidige spanske monarker til «å holde og beholde den nevnte byen for dem selv og i deres egen besittelse; og at ingen overdragelse av den, heller ingen del av den, eller dens domsmakt... skal noen gang bli gjort fra Castillas krone.» Byens latinske motto var Montis Insignia Calpe («På fjellet kalt Calpe»). Dette våpenskjoldet er fortsatt gjeldende.
Ved denne tiden hadde Gibraltar havnet i en hard tilbakegang. Slutten på muslimsk herredømme i Spania og den kristne erobringen av de sørlige havene minsket Gibraltars strategiske verdi. Byen hadde en del mindre økonomisk inntekt med vin og fangst av tunfisk, men dens nytte som en festning var nå begrenset. Den var blitt redusert til statusen som en lite bemerkelsesverdig festning på den fjellkledde odden og Marbella erstattet den som den viktigste spanske havnen i regionen. Terrenget var lite gjestmildt og gjorde det ikke tiltrekkende å bosette seg i Gibraltar og byen ble i stor grad tilfluktssted for kristne overløpere og mauriske krigsfanger. Den andre hertug av Medina-Sidonia aktet likevel å få byen tilbake og i september 1506, etter at dronning Isabella var død beleiret han byen med den antagelse at byen raskt ville åpne portene sine. Dette skjedde ikke og etter en nytteløs beleiring på fire måneder ga han opp forsøket. Byen mottok tittelen «Den mest lojale» av den spanske krone i anerkjennelse for sin trofasthet. Hertugen selv døde året etter.
Til tross for fortsatte trusler ble Gibraltar oversett og dens festningsverker forfalt. Barbareskpirater, fra Barbareskkysten i Nord-Afrika, dro fordeler av det svake forsvaret ved å gå til stort angrep i september 1540 og grep hundrevis av borgerne som gisler eller slaver. Mange av fangene ble dog løslatt da en spansk flåte avskar piratskipene da de brakte løslatte gisler tilbake til Gibraltar. Den spanske krone besluttet å gjøre noe med Gibraltars utsatte posisjon i 1552 ved å ansette den italienske ingeniøren Giovanni Battista Calvi til å planlegge forsterkningen av forsvaret. En mur ble bygget, i dag kalt for nettopp «Charles V Wall», dessuten en vollgrav ved bymuren og klaffebru ved Puerta de Tierra. Sjøen rundt Gibraltar fortsatte å være et farlig område i flere tiår på grunn av barbareskpirater, skjønt en liten skvadron av spanske galeier lå fast i havnen for å slå tilbake angrep, men var lite effektiv og mange fra Gibraltar ble tatt og solgt på muslimske slavemarkeder. Som svar på byens forfatning etablerte byens tiggermunker fra mercedarierordenen (ordenen til de tilfangetagne, eller ordenen til den velsignede Jomfrun Maria av Nåden) et kloster ved stedet i 1581 hvor de tigget for penger for å kjøpe fri de bortførte. Problemet ble forverret etter 1606 da Spania utviste hele befolkningen av 600 000 moriscoere – maurere som hadde blitt igjen i Spania eller tilsynelatende konvertert til kristendommen. Mange av de utviste reiste til Nord-Afrika via Gibraltar, men mange endte opp som pirater og herjet så langt unna som i Cornwall i England.
I 1620 ble engelsk militær tilstedeværelse midlertidig etablert ved Gibraltar for første gang da Spania ga tillatelse for en engelsk flåte til å bruke havnen som base for sine angrep på barbareskpiratene. Spanjolene mistenkte, korrekt, at den virkelig hensikten med flåten var rettet mot Spania framfor pirater. Imidlertid greide kong Jakob I av England å stå imot presset til det engelske parlamentet for å erklære krig mot Spania og flåten ble trukket tilbake til England. En andre engelsk flåte kom i 1625 med ordre om å «take or spoil a town», erobre eller ødelegge, på spanskekysten. Gibraltar ble valgt da den var liten, lett kunne bli befestet, motta forsyninger og forsvart, samt at den hadde en meget strategisk posisjon. I samme aksjon angrep England byen Cádiz, men hele angrepet ble en total fiasko. Landingsstyrken drakk seg fulle i byens vinhus før de til sist ble evakuert.
Nye engelske flåter ankom Gibraltar i 1651–52 og på nytt 1654–55 som midlertidige allierte av Spania mot fransk og nederlandsk skipsfart gjennom stredet. Etter at Spania erklærte krig mot England i februar 1656 gikk en flåte på hele 49 engelske krigsskip bemannet med 10 000 sjøfolk og soldater til sjøs for å erobre Gibraltar på forslag fra Oliver Cromwell: «Om mulig og gjort mulig å forsvares av oss, ville det ikke være både en fordel for vår handel og en irritasjon for spanjolene, og gjøre det mulig for oss å lette våre egne angrep?» Imidlertid gjorde mangelen på en landgangsstyrke sitt til at Gibraltar ikke ble erobret av England denne gangen.
Den spanske arvefølgekrigen
I november 1700 døde kong Karl II av Spania uten å etterlate seg etterkommere. Den samme høsten hadde han etterlatt seg et testamente hvor han lot Filip av Bourbon, et barnebarn av Ludvig XIV av Frankrike, arve alle spanske besittelser. Naturlig nok fikk Filip støtte fra Frankrike. Et annet kongsemne var den østerrikske habsburger, erkehertug Karl VI, støttet av Det tysk-romerske rike, England og Nederlandene, som ikke aksepterte den avdøde kongens testamente.
Året etter signerte England, Nederlandene og Østerrike Traktaten i Haag. Ved denne overenskomsten aksepterte de Filip av Bourbon som konge av Spania, men tildelte Østerrike de spanske territoriene i Italia og de spanske besittelsene i sørlige Nederlandene, noe som skapte en buffer mot franske interesser i den samme regionen. England og Nederlandene skulle beholde sine kommersielle interesser i Spania. De tre landene etablerte også en forsvarsallianse mot Frankrike. I 1703 sluttet også Portugal, Savoie og en del tyske stater seg til alliansen.
Den spanske arvefølgekrigen brøt ut i 1701, og dronning Anne av Storbritannia erklærte krig formelt mot Frankrike i mai 1702. Krigen varte fram til 1713. Dens egentlige årsak var den mulige sammenslåingen av Frankrike og Spania til ett rike under en monark fra Huset Bourbon, noe som ville skape en europeisk supermakt av betydelig format og drastisk endre maktbalansen i Europa. Krigen ble utkjempet hovedsakelig i Europa, og ble kjennetegnet av det militære lederskapet til kjente generaler, og endte med at Filip av Bourbon ble konge av Spania som Filip V av Spania, men ble krevd å frasi ethvert krav på den franske krone og avgi store deler av de spanske kronbesittelsene til Det tysk-romerske rike, Nederlandene, Savoie og Storbritannia. Sistnevnte tok Menorca og Gibraltar.
Gibraltar erobret
I løpet av krigen var Gibraltar også involvert i kampene. Den 1. august 1704 ble Gibraltar beleiret for 11. gang av en felles britisk-nederlandsk flåte under ledelse av sir George Rooke, øverste kommandant av den allierte flåte. De krevde betingelsesløs overgivelse av byen og at de sverget lojalitet til Habsburg-pretendenten til den spanske trone, erkehertug Karl. Gibraltars guvernør, Diego de Salinas, avviste ultimatumet. Noen dager senere ble festningen og byen bombardert i løpet av natten, og Gibraltar overga seg etter et døgns tid med ødeleggelser.
Vilkårene for overgivelse gjorde det klart at Gibraltar ble erobret i navnet til Karl III av Spania, beskrevet i vilkårene som «den legitime herre og konge». Innbyggerne ble lovt religionsfrihet og opprettholdelse av eksisterende rettigheter om de ønsket å bli på den betingelse at de sverget lojalitet til Karl III. Det store flertallet valgte å evakuere. Slik det hadde skjedd to år tidligere med britisk-nederlandsk angrep på Cádiz gikk angripernes disiplin i oppløsning og det skjedde tallrike hendelser av voldtekter, skjendig av katolske kirker, ødeleggelser av religiøse symboler og lignende overgrep. De rasende innbyggerne gjennomførte represalier, og drepte fulle engelskmenn og hollendere med en kniv i ryggen og dumpet likene i brønner og kloakker.
Kontrollen over Gibraltar ble utfordret den 24. august da en fransk flåte kom inn i stredet. Dette utløste et sjøslag utenfor kysten av Málaga mot en felles spansk-fransk flåte. Utfallet av slaget er diskutabelt, men begge sider fikk tunge tap, men ingen tap av skip og den spansk-franske flåten trakk seg tilbake til Toulon. Tidlig i september kom en fransk-spansk flåte til Gibraltar og gikk til beleiring den 9. oktober. Rundt 7 000 franske og spanske soldater, støttet av flyktninger fra Gibraltar, sto opp mot en forsvarsstyrke på rundt 2 500 engelske og nederlandske sjøfolk og noen få spanjoler lojale til Karl III. Disse fikk dog støtte i slutten av oktober av marineskvadron under ledelse av admiral John Leake og ytterligere forsterkninger som kom sjøvegen med nye forsyninger av mat og ammunisjon i desember 1704. Moralen falt i den fransk-spanske leiren som var preget av desertering og sykdom. Et forsøk på angrep ble slått tilbake med store tap, og den 31. mars 1705 ble beleiringen oppgitt.
Gibraltar var nå formelt en besittelse av Karl III av Østerrike, men i praksis ble den i økende grad styrt som en britisk besittelse. Den britiske kommandanten, generalmajor John Shrimpton, ble utpekt av Karl III som Gibraltars guvernør i 1705 på råd fra dronning Anne. Dronningen erklærte deretter Gibraltar som en frihavn på krav fra sultanen av Marokko, skjønt hun hadde ingen formell autoritet å gjøre så. Shrimpton ble erstattet i 1707 av oberst Roger Elliot, som igjen ble erstattet av brigadegeneral Thomas Stanwix i 1711; denne gangen ble utnevnelsen gjort direkte i London uten å hevde formell autoritet fra Karl III. Stanwix hadde ordre om fjerne alle utenlandske soldater fra Gibraltar for å sikre statusen som en utelukkende britisk besittelse, men klarte ikke å kvitte seg med hollenderne, antagelig ble de ikke betraktet som «utenlandske».
Den spanske arvefølgekrigen endte i 1713 etter en rekke avtaler. Under freden i Utrecht, som la til en rekke underavtaler og enigheter, ble Filip V akseptert av Storbritannia og Østerrike som konge av Spania mot å garantere at de spanske og franske kronene ikke skulle forenes. Flere landområder ble fastlagt, blant dem at byen, festningen og havnen i Gibraltar (men ikke innlandet) ble gitt til Storbritannia «for evig, uten noen unntak eller hindringer». Avtalen stipulerte også at om Storbritannia noen gang avga Gibraltar skulle området først tilbys Spania.