cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paus
Etterkommere etter Christopher Blom Paus («stålgrosserergrenen»)
Ole Paus (f. 1846) etablerte i 1872 stålgrossistfirmaet Ole Paus (Pausco), i 1881 startet han sammen med sine brødre Christian og Karl Den Norske Hesteskosømfabrik og i 1917 kjøpte han Christiania Stålverk med tre andre forretningsmenn; han hadde også en rekke andre verv i forretningslivet og var administrerende direktør i Den norske Creditbank. Han var gift med Birgitte Halvordine Schou, en kusine av industrimagnaten Halvor Schou. De var foreldre til Martha Marie Paus (f. 1876), gift med adelshistorikeren Otto von Munthe af Morgenstierne, grosserer Christopher Blom Paus (1878–1959), generalkonsul i Wien, fabrikkeier, godseier mm. Thorleif Paus (1881–1976), Else Margrethe Paus (f. 1885), gift med direktør i Paus & Paus og grosserer Nicolay Nissen Paus (fra Drammens-grenen av slekten), og Fanny Paus (1888–1971), gift med grosserer Trygve Andvord (1888–1958). Else og Nicolay Paus var foreldre til Lucie og Fanny Paus, gift henholdsvis Løvenskiold og Broch (jf. ovenfor).
MS «Stena Baltica» (1985)
MS «Stena Baltica» er en bilferge som i perioden 1989–2013 ble operert av Stena Line på ruten Karlskrona-Gdynia. Fergen ble levert i 1986 og døpt «Koningin Beatrix». I 2002 ble navnet endret til «Stena Baltica», og i 2005 ble hun totalrenovert og ombygd. Skipet ble høsten 2011 erstattet på ruten av et nyere skip og skipet ble lagt i opplag i Lysekil. Hun ble i 2013 solgt og omøpt til MS «SNAV Adriatico». MS «SNAV Adriatico» seiler nå på ruten Menorca (Spania) - Barcelona (Spania). for rederiet SNAV fra Italia.
Yongchuan
Yongchuan (kinesisk: 永川区; pinyin: Yǒngchuān Qū) er et bydistrikt i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina.
Paus
Etterkommere etter Christopher Blom Paus («stålgrosserergrenen»)
Christopher Blom Paus (1878) var far til Else Birgitte Paus (1909–1986), gift med pavelig kammerherre, advokat Gunnar Garth-Grüner (1903–93), Danmark, og til direktør Per Christian Cornelius Paus (1910–1986), gift med slektningen Hedevig komtesse Wedel-Jarlsberg, datter av hoffsjef Peder Anker Wedel-Jarlsberg og Hermine f. Egeberg. Per og Hedevig Paus overtok bl.a. lystgården Esviken fra hennes foreldre, og var foreldre til Cornelia Paus (f. 1939), skipsreder og investor Christopher Paus (f. 1943) og investor Peder Paus (f. 1945). Christopher Paus er gift med skipsreder Cecilie Wilhelmsen, som har vært en av hovedeierne av rederiet Wilh. Wilhelmsen siden 1978 og som er datter av skipsreder Tom Wilhelmsen. De flyttet til London i 1970-årene og deres døtre er designeren Pontine Paus og Olympia Paus, medeiere i Wilh. Wilhelmsen. Olympia Paus er gift med Alexander Nix.
Thorleif Paus var bosatt i Wien i perioden 1902–1918, og var først konsulatsekretær og handelsattaché ved det svensk-norske og deretter norske generalkonsulatet, senere norsk visekonsul og fungerende generalkonsul i Wien og drev i årene 1906–1918 egen agenturforretning som representerte Norsk Hydro i Østerrike-Ungarn. Han fortsatte fra 1918 forretningene i firmaet Thorleif Paus A/S i Oslo. I 1936 flyttet han til Skåne, der han først eide Kvesarums slott og siden godset Ejratal. Han bosatte seg endelig i København i 1964. Thorleif Paus arvet i 1943 Magleås ved København fra slektningen Christopher Tostrup Paus. Han var gift tre ganger: I første ekteskap var han gift med Gabrielle (Ella) Stein eller von Cicin-Stein, som tilhørte en borgerfamilie fra Wien som hadde konvertert fra jødedommen til katolisismen; i andre ekteskap var han gift med sangeren Dagny Schjelderup; i tredje ekteskap var han gift med enkegrevinne Ella Moltke f. Glückstadt, som var datter av grosserer Valdemar Glückstadt og som tilhørte Danmarks mest kjente jødiske forretningsdynasti. I første ekteskap var han far til Helvig Paus (f. 1909) og til generalmajor Ole Paus (f. 1910), som begge vokste opp i Wien og flyttet til Norge i voksen alder. Ole Paus var knyttet til Forsvarets overkommando i London under andre verdenskrig, der han var en av grunnleggerne av Etterretningstjenesten; han ble senere general, sjef for Distriktskommando Trøndelag og landmilitær stedfortreder i NATOs nordkommando, og dermed den nordmannen med høyest rang i NATOs kommandostruktur. Han var også en ivrig genealog og skrev en slektshistorie i elleve hefter. Ole Paus overtok Kvesarums slott fra faren i 1949 og solgte det to år senere.
Yongchuan
Det har et areal på 1 573 km². Befolkningen var på 1,033,955 innbyggere i 1999.
Paus
Etterkommere etter Christopher Blom Paus («stålgrosserergrenen»)
Generalmajor Ole Paus var gift første gang med Else Corneliussen (datter av industrilederen Ragnar Corneliussen og Monna Morgenstierne Roll, Oslo) og andre gang med Susanne Petri (datter av dr. Max Petri og Bodil Helweg, København). Han var i første ekteskap far til finansmannen Peter Paus (f. 1945) og visesangeren Ole Paus (f. 1947), og i andre ekteskap til kaptein og adjutant for Forsvarssjefen, senere direktør i Accenture Thorleif Paus (f. 1957). Peter Paus er bosatt i Genève og er gift med Jeanette Bandelier; deres sønn, nevrokirurgen Christopher (Christophe) Paus (f. 1976), døde i Air France Flight 447. Visesangeren Ole Paus har vært samboer med skuespilleren Henny Moan og gift med bl.a. popstjernen Anne-Karine Strøm og professor i medisinsk genetikk Benedicte Paus, og er far til bl.a. komponisten Marcus Paus (f. 1979).
Ingeniør og fabrikkeier Karl L. Paus (1856–1953) var gift med Elise Schaft Gjør (f. 1868), datter av legen Herman Gjør og Valborg Tostrup, en datter av trelasthandler Christopher Tostrup. Fra svigerfaren overtok han i 1907 løkken Fredensborg på Bygdøy. Karl L. Paus var far til bl.a. godseier Herman Paus (1897–1983), Herresta, fabrikkeier Eyvind Paus (f. 1900) og godseier Karl Paus (f. 1902), Närsjö gård.
Yongchuan
Jernbane
Chengdu-Chongqing-jernbanen betjener området; den fører fra Chengdu til Chongqing.
Paus
Grenene fra Herresta, Näsbyholm og Närsjö
To svenske familiegrener stammer fra brødrene Herman (1897) og Karl Paus (1902), som begge hadde agronomutdannelse og ble godseiere i Södermanland.
Herman Paus var landskjent som skiløper i Norge i sin ungdom og flyttet tidlig i 1920-årene til Sverige, der han ble ansatt som bestyrer for slektningen Christopher Tostrup Paus' gods Herresta. I 1938 solgte sistnevnte godset til Herman Paus. Herman Paus ble i 1940 gift med grevinne Tatiana Tolstoy (f. 1914 på Jasnaja Poljana, d. 2007), som var datter av den russiskfødte forfatteren og billedhuggeren grev Leo Tolstoj d.y. og hans svenske ektefelle Dora Westerlund, og barnebarn av forfatteren Leo Tolstoj.
Herman Paus og Tatiana f. Tolstoy var foreldre til godseier Christopher Paus (f. 1941), Herresta, godseier Greger Paus (f. 1943), Näsbyholm, Tatiana Paus (f. 1945), gift med direktør Magnus Uvnäs og kjent i Sverige som en av kongeparets personlige venner, og entreprenør Peder Paus. Alle disse har etterkommere. Christopher Paus er far til blant andre godseier Fredric Paus, Herresta.
I Christopher Tostrup Paus' tid kom en større samling portretter av slektsmedlemmer til gården. Blant disse var også en silhuett med medlemmer av familiene Altenburg og Paus (bl.a. hans egen farfar Henrik Johan Paus og kusinen Marichen Altenburg) fra tiden like etter Napoleonskrigene, som er den eneste avbildningen som eksisterer av noen av Henrik Ibsens foreldre. Samlingen omfattet også flere portretter fra slutten av 1600-tallet, portrettet av Henrik Ibsens søster Hedvig og flere andre portretter med tilknytning til Ibsen.
Greger Paus' herregård Näsbyholm ligger drøyt 20 kilometer fra Herresta.
Karl Paus (f. 1902) kjøpte i 1928 herregården Närsjö gård i Södermanland. Han var gift med Helga Omsted (f. 1901) og var far til godseier Karl Otto Christopher Paus (f. 1931) og Helvig Paus (f. 1935). Karl Paus har etterkommere i Sverige og Storbritannia. Karl Paus väg ved Närsjö er oppkalt etter ham.
Oversikt
Slektstreet viser bare et lite utvalg personer i systematisk form, med vekt på personer som er omtalt i Wikipedia.
Familien Paus i Ibsens drama og i Ibsenforskningen
Henrik Ibsen bekreftet selv at han ofte brukte sine slektninger, barndomsmiljø og familietradisjoner som modeller for personer, miljøer og hendelser i sine skuespill. Begge Ibsens foreldre tilhørte familien Paus i biologisk eller sosial forstand, og familien var deres nærmeste slektninger; selv om ingen av dem selv hadde navnet Paus var Knud Ibsen vokst opp i familien på gården Rising og Marichen var først og fremst knyttet til moren Hedevig Paus' familie i Henriks barndom; familiene var også så tett sammenvevd at Ibsens onkel Henrik Johan Paus vokste opp med Marichen i Altenburggården. Flere Ibsenforskere har behandlet forholdet mellom Henrik Ibsen, familien og oppvekstmiljøet, og vist at motiver, figurer og hendelser i skuespill som Peer Gynt, Gengangere, En folkefiende, Vildanden, Rosmersholm og Hedda Gabler var inspirert av familiemedlemmer og familietradisjoner innen familiekretsen Paus/Altenburg/Ibsen, og av virkelige hendelser blant annet på Ole Paus' gård Rising og i Altenburggården tidlig på 1800-tallet.
En rekke Ibsenforskere har argumentert for at Ibsen i stor grad skriver om sin egen barndom, familie og oppvekstmiljøet i Telemark, og de samfunnsendringene han opplevde som barn; utover enkelthendelser, karaktertrekk og lån av enkelte navn representerer familien Paus i Ibsens verk først og først embetsmannsslekten; Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Ibsens verk. Johan Kielland Bergwitz mente i sin bok Henrik Ibsen i sin avstamning (1916) at «det er med Slekten Paus at Henrik Ibsen har de mest utprægede Gemytegenskaber fælles».
Ibsens onkel, byfogd Paus, er ansett som modell for byfogd Stockmann i En folkefiende (han var også etterkommer av den virkelige Stockmannfamilien); i doktor Stockmanns «tilknappede bror, byfogden, som holder seg til tevann og maner til måtehold og respekt for samfunnets lover» blir parallellen til byfogd Paus overtydelig, skriver Nygaard. Det samme motivet og hintene til embetsmannsfamilien Paus – karakterisert av Hedvig Ibsen som «en taus slekt» – gjenfinner Nygaard i verk som Rosmersholm, der «de dødes og embetsaristokratiets ånd [hviler] over prestegården [og] det rosmerske livssyn adler – men det dreper lykken», og i Vildanden, der den strenge idealisten Gregers Werle får representere ånden fra familien Paus og Øvre Telemark, i et stykke som ellers utmerker seg med tung og mye kommentert symbolikk fra Ibsens nærmeste familie og oppvekstmiljø. Nygaard påpeker at Høydalsverket, der Werle levde isolert i årevis, er en åpenbar henvisning til Øvre Telemark og Høydalsmo; Ibsens forfar Paul Corneliussen Paus eide Høydalsmo stavkirke. I Vildanden er også andre elementer og hendelser hentet fra familien Paus, og den sentrale figuren Hedvig har navnet fra Pausfamilien.
Ibsen skrev selv at han hadde brukt sine «barndomsforholde og erindringer som en slags model ved skildringen af livet i den rige Jon Gynts hus»; «tar vi dette bokstavelig, gir dette uttrykk for Marichen og Paus-familiens kritikk av Knuds ødselhet og storslagne fester» skriver Nygaard. I et tidlig utkast til Hedda Gabler brukte Ibsen navnet «Mariane Rising», åpenbart etter tanten og gudmoren Mariane Paus fra gården Rising, men i den endelige versjonen heter hun «Juliane Tesman»; karakterskildringen er likevel basert på tanten.
Av ulike grunner fikk Ibsen som voksen mann et distansert forhold til foreldrene og søskenene og møtte aldri foreldrene igjen etter 1850, mens han bare skal ha møtt Hedvig én gang i 1891 og hatt et kort ubehagelig møte med broren Ole i 1874. Ibsen var mer villig til å ha sosial kontakt med familiene til onklene Paus. Under Ibsens Norgesbesøk i 1874 møtte han en rekke medlemmer av familien Paus, men ville ikke møte faren eller besøke Skien. Da Henrik Ibsen hørte om Knuds død i 1877 var det onkelen Christian Cornelius Paus han skrev til for å uttrykke sin deltagelse og takke familien. Da Ibsen bodde i Roma og skrev på Vildanden i 1884 fikk han et lengre besøk av fetterens sønn Christopher Tostrup Paus, som selv ble boende i Roma i årtier; «Henrik hadde ikke vært så tett på sin egen familie siden han forlot fødebyen over 30 år tidligere», skriver Haave. Under besøket spurte Ibsen den unge slektningen om nytt fra familien i Skien, og arrangerte supé for skandinavene i Roma, med Nina og Edvard Grieg blant gjestene. Etter at Ibsen flyttet til Christiania i 1891 møtte han større deler av familien Paus i gullbryllupet til onkelen Christopher Blom Paus, som fant sted hjemme hos fetteren Ole Paus i Pilestredet. Det var den siste større familiesammenkomsten Ibsen deltok i.
Familien Paus har vært et tema i den biografiske Ibsenforskningen siden 1800-tallet, og har fått betydelig oppmerksomhet i Ibsenforskningen etter årtusenskiftet, ikke minst i Jon Nygaards bok «... af stort est du kommen», som har et blikk som går utover Ibsens nærmeste oppvekstmiljø og beskriver familien og dens sosiale relasjoner og slektsbånd i Telemark siden 1500-tallet, og Jørgen Haaves bok Familien Ibsen.
Om navnet
De første som det er kjent brukte navnet Paus var sønnene til begge de to prestebrødrene Hans (f. 1587) og Peder Paus (f. 1590). Hans' sønn, senere sogneprest i Jevnaker Anders Paus (f. 1622), brukte imidlertid navnet om faren i dennes levetid, i en orasjon trykt av universitetsboktrykkeren Ulrich Balck ved Universitetet i Franeker i 1644 som er dedisert til faren og fire andre personer (Jens Bjelke, Daniel Ottesen Bildt, Sten Willumsen Rosenvinge og Oluf Boesen), i den latinske formen Johannes Paulinus Pausius. Et eksemplar av skriftet finnes i Det Kongelige Bibliotek. Finne-Grønn mener på grunnlag av dette at navnet ikke er avledet av patronymet basert på prestebrødrenes far, og konkluderer med at «navnet Paus er således prestebrødrenes slektsnavn». Finne-Grønn presiserer at «på 1500-tallet og fremdeles ut i 1600-tallet var det ikke skikk at norske slektsnavn blev brukt til dagligdags». I tråd med tidens skikk ble prestebrødrene Hans og Peder i samtidige kilder gjerne kalt ved patronymet og hjemstavnsnavnet Oslo, Johannes og Petrus Paulli[nus] Asloensis i Københavns Universitets protokoller. Ved midten av 1600-tallet vekslet slektsmedlemmer mellom å kalle seg med navnet Paus og med patronym og hjemstavnsnavn; sogneprest Povel Hanssøn Paus kalte seg f.eks. Povel Hanssøn Paus (fornavnet skrives vekselvis Poffuell, Povell og Poul) ved bl.a. hyllingen av prins Christian i 1656 og stendermøtet i 1657; fetteren, sogneprest Povel Pedersson Paus, kalte seg noen ganger Wind, Win eller Windius etter fødestedet og andre ganger Paus (Paüs).
Finne-Grønn antok at slektens navn har sammenheng med personer som hadde navnet Paus i Oslo på 13- og 1400-tallet, og gården Pausen i Oslo (nevnt 1324–1482) som sannsynligvis var navngitt etter dem. Middelalderhistorikerne P.A. Munch, Alexander Bugge og Edvard Bull forklarte dette navnet som avledet av det middelnedertyske paus (med ulike skrivemåter), f.eks. som tilnavn på prest eller som økenavn;  denne tittelen kunne i middelalderen brukes ikke bare om paven men også om andre høye geistlige. Også navneforskeren Ivar Utne har støttet denne teorien og Olav Veka i Norsk etternamnleksikon (2000) forklarte også betydningen av navnet som lavtysk form av tilnavnet «pave». Også Dictionary of American Family Names forklarer Paus som et «nederlandsk, nordtysk og skandinavisk navn, fra middelnedertysk paves, pawes ‘pave’, kanskje som tilnavn på en person kjent for sin gudfryktighet». Den primære skrivemåten i omtalen av personene med dette tilnavnet i Osloområdet på 13–1400-tallet var Paus, noe som også ses av skrivemåten for bygården Pausen (Pausinn) og for Pausekroken i Oslo; i omtalen av hvertfall en person med jordegods i Nes veksler Biskop Eysteins jordebok imidlertid mellom Paus, Paue og Pafue, noe som også virker å styrke teorien om at opphavet er det middelnedertyske ordet. På middelnedertysk ble ordet skrevet paus, paues, pauwes eller lignende; ordet er i middelnedertysk overtatt fra gammelfransk papes, selv fra middelalderlatin pāpa (betegnelse på biskop eller pave), fra gammelgresk πάπας (pápas, biskop), variant av πάππας (páppas, far), opprinnelig lydord fra barnespråk.
Halvdan Koht mente at «ætta kunne godt vera ekte norsk trass i det framandforma namnet» og foreslo at navnet kunne være et patronymikon av fornavnet Paul (Povl, Povel), men dette forslaget ble kun fremsatt i en bisetning i en litteraturhistorisk tekst uten nærmere resonnement. Hvis navnet er et patronymikon vil det være måtte avledet av faren til de to prestebrødrene Hans og Peder f. 1587/1590 eller en tidligere person. På den annen side kan det at den ene av disse prestebrødrene i 1644 omtales som Johannes Paulinus Pausius, dvs. både med det egentlige patronymet avledet av Povel (Paulinus) og navnet Pausius, svekke denne hypotesen, og Finne-Grønn avviser derfor denne muligheten. Hvis man tar utgangspunkt i Finne-Grønns konklusjon om at navnet ikke kan være avledet av prestebrødrenes far fremstår patronymteorien som lite sannsynlig, da navngiveren i så fall mest sannsynlig må ha vært en person som levde på 1400-tallet eller tidlig på 1500-tallet; de eldste norske faste patronymnavnene er som regel yngre.
Fra slutten av 1800-tallet brukte flere slektsmedlemmer det franske predikatet de, særlig utenfor Norge. Dette gjaldt bl.a. pavelig kammerherre Christopher Tostrup Paus, som også ble adlet av paven under dette navnet. Norsk generalkonsul i Wien Thorleif Paus kalte seg tidvis de Paus og tidvis von Paus, og han og hans familie hadde von Paus som offisielt navn i Østerrike-Ungarn fra han ble knyttet til generalkonsulatet i 1902; von var et privilegium i Østerrike og han kunne bruke det fordi det svensk–norske Utenriksdepartementet hadde registrert ham under dette navnet hos de østerriksk-ungarske myndighetene.
Flere navn har vært oppkalt i familien siden 16- og 1700-tallet. Blant disse er navneparet Cornelius/Cornelia, etter trelasthandler i Skien Cornelius Jansen Trinepol (1611–1678); også Ibsens mor Marichen Cornelia Martine Altenburg var oppkalt med fornavnet Cornelia fra moren Hedevig Paus' familie. Navnene Helvig og Hedvig er også oppkalt i familien siden 1600-tallet; Ibsens søster Hedvig Ibsen og Hedvig i dramaet Vildanden ble oppkalt med dette navnet fra Ibsen-barnas mormor Hedevig Paus. En rekke etterkommere og slektninger av skipsfører Ole Paus er oppkalt med dette navnet, blant dem også Henrik Ibsens bror Ole Paus Ibsen og den senere visesangeren Ole Paus.
Segl og våpen
Slektsmedlemmer har gjennom historien ført flere seglmerker og våpen.
Sogneprest i Hjartdal Povel Pedersson Paus (1625–1682) var blant de 87 norske geistlige som undertegnet Enevoldsarveregjeringsakten – Danmark-Norges nye forfatning – i 1661, og hans segl på Enevoldsarveregjeringsakten viser et ovalt midtfelt med en speilvendt (dvs. vendt mot sinister), stående trane med kule i løftet klo, en «vaktsom trane». Han har i seglet det latiniserte navnet Paulus Petri Windius, dvs. med patronymet og en latinisering av fødestedet Vinje. Det samme seglet gjenfinnes også i manntallet fra 1664 til 1666. Motivet er et velkjent heraldisk symbol på årvåkenhet. Plinius den eldre skrev ned sagnet om at traner som stod sovende i vannet ville utpeke en til å stå vakt, og tranen ville ha en sten i en løftet klo. Dersom denne vaktposten sovnet, ville stenen falle i vannet og vekke de andre tranene.
I Heraldisk nøkkel av Herman L. Løvenskiold er navnet Paus ført opp med fire figurer, herunder duevåpenet, villmannvåpenet og oksehodevåpenet.
Andre med navnet
Det er uklart om en i dag utdød slekt med navnet Paus som stammer fra rådmann og borgermester i Bergen Christen Hansen Paus (død 1663) har noen forbindelse til prestebrødrene og deres etterslekt. Finne-Grønn anførte i Norsk Personalhistorisk Tidsskrift i 1910 at Christen var sønn av Hans Povelsson Paus (1587–1648) omtalt over, men gikk i en artikkel i Norsk slektshistorisk tidsskrift i 1944 tilbake på dette. Det er ikke belagt om Hans Povelsson Paus hadde en sønn kalt Christen, men han hadde to sønner med ukjent navn og plass i søskenflokken. Christen var gift med Elisabeth Munthe, datter av biskop Ludvig Munthe. De var foreldre til sogneprest i Vardø og prost over Finnmark Ludvig Paus (1652–1707), som var far til sogneprest i Vadsø Ludvig Christian Paus (1674–1745), som skrev om samisk mytologi, som igjen var far til juristen, rettshistorikeren og sorenskriver i Øst- og Vest-Finnmark Hans Paus (1710–1770), som bl.a. utgav Samling af gamle Norske Love 1751–52. Denne familien var også i nær slekt med Ludvig Holberg, i det Ludvig Paus f. 1652 var fetter til Holbergs mor Karen Lem. En av Ludvig Paus' sønner fikk mellomnavnet Holberg.
I Gjerpen kjenner man siden begynnelsen av 1700-tallet også en familie som stammer fra klokkeren Søren Christiansen Paus (1677–1734) fra Gjerpen. Han var far til sogneprest i Sauherad Christian Sørensen Paus (1710–1782). Denne var far til skipsfører og kjøpmann i Skien Søren Paus (1745–1797), som var gift med Kristine Bøyeson (Ording). De var foreldre til proprietær og stortingsrepresentant Christian Paus (1785–1869), Kjølnes, og hans to søstre Anne Zacharine (1786–1866) og Maren Fransisca (1793–1854), som var gift med hhv. Niels og Fritz Løvenskiold, brødre av stattholder Severin Løvenskiold. Maren er kjent for sin dagbok fra Borgestad gård på napoleonstiden. Blant Marens etterkommere er heraldikeren Herman Leopoldus Løvenskiold. Christian Paus var far til skipsreder, lege og proprietær Severin Paus (1824–1906), som bodde i Brevik og også eide Kjølnes. Han var far til distriktslege Christian Nikolai Paus (1864–1924), som var farfar til maleren Arne Paus. Denne familien har en rekke etterkommere. Det er ikke dokumentert at denne familien stammer fra Oslo-slekten. En mulighet er at familien kan ha fått navnet gjennom oppkalling. Klokkeren Søren Paus var gift med Margrethe Olsdatter Bestilt. En av Margrethes søstre hadde en sønn som ble oppkalt etter mosterens ektemann, Søren Paus(t) Christensen Bestilt. Han tok senere navnet Paust som slektsnavn, og ble stamfar for en slekt Paust.
En slekt med navnet Paus-Knudsen stammer fra skipperborger i Porsgrunn Carl Christian Knudsen (1819–1887) og Hanna Sofie Paus (f. 1827). Deres barn tok navnet Paus-Knudsen. Hanna Sofie Paus var datter av Hans Christian Paus, som var sønn av Christian Bülow Paus og sønnesønn av sorenskriver Hans Paus (d. 1774) nevnt over. Til denne familien hører kunsthandler Gunnar Paus-Knudsen (f. 1890).
I første del av 1900-tallet førte slektsmedlemmer rettssaker mot forskjellige personer utenfor familien som brukte navnet. Bl.a. anla åtte slektsmedlemmer med fabrikkeierne Karl L. Paus og Ole Paus i spissen sak mot bokholderen Johan Karenius Paus fra Skien i 1913, og krevde at han ble fradømt retten til å bruke navnet. Retten gav dem medhold i at navnet var beskyttet og i utgangspunktet bare kunne brukes av etterkommerne av prestebrødrene fra Oslo, men bokholderen fikk likevel beholde navnet fordi han påstod at oldefaren hadde brukt navnet. Bokholderens oldeforeldre var sjømannen Hans Jørgensen og Marthe Mathisdatter som hadde vært tjenestejente hos Ole Paus' nabo Dorothea Cappelen i Løvestrædet. Oldefaren het i folketellingen 1801 Hans Jørgensen, men kalte seg senere på 1800-tallet «Paust», og noen av etterkommerne, herunder den saksøktes far, hadde begynt å kalle seg Paus; andre i samme slekt kalte seg fortsatt Paust eller med andre navn på 1900-tallet. Familien har ingen avstamning hverken fra slektene Paus eller Paust, men Hans Jørgensens mor hadde vært gift i første ekteskap med Søren Sørensen, sønn av Søren Bestilt (jf. over). I dette tilfellet er navnet derfor oppkalling etter slekten Bestilt/Paust som fikk navnet ved oppkalling etter slekten Paus i Gjerpen, som muligvis selv fikk navnet ved oppkalling etter embetsmannsslekten fra Oslo. Familien Paus hadde større suksess i rettssaker mot en gartner og hans sønn som hadde kalt seg «Pauss», og disse ble fradømt navnet, senest i 1946.
Nepals kongressparti
Nepals kongressparti (engelsk Nepali Congress), grunnlagt 1947, har i mesteparten av den tida det har eksistert vært Nepals største og viktigste politiske parti.
Opp til hans død i 1982 var partiets viktigste leder Bishweshwar Prasad Koirala. I 2006 overtok hans yngre bror, Girija Prasad Koirala ledervervet. Fra 2013 til 2017 var Sushil Koirala leder, før Sher Bahadur Deuba ble valgt i 2017.
Partiet er medlem i Den sosialistiske internasjonale.
Nepali Congress Party stiftes i India på 1940-tallet
Nepali Congress Party blei stifta i India i 1947 av B.P. Koirala og andre nepalere som hadde vært med i det Indiske Kongresspartiet.
I Banaras stifta ei gruppe eksil-nepalere i oktober 1946 Den All-Indiske Nepalske Nasjonalkongressen (All-India Nepali National Congress – Akhil Bharatiya Nepali Rashtriya Congress). Mange av medlemmene var studenter som hadde deltatt i kampen i India og også vært fengsla for det,
I januar 1947 hadde organisasjonen et rådsmøte i Calcutta der den slutta å kalle seg All-Indisk og slo seg sammen med to andre grupper: Det Nepalske Samfunn (Nepalese Society – Nepali Sangh) i Banares og (Nepalese Society) i Banaras, og Grokha-Kongressen (Gorkha Congress) i Calcutta, som hadde mer kontakt med opposisjonelle av lavere kaste i Rana-familien.
Dette møtet regnes offisielt som stiftelsen av Den Nepalske Nasjonalkongressen (The Nepali National Congress – Nepali Rashtriya Congress). Partiets mål var å styrte Rana-diktaturet med fredelige midler og skape et sosialistisk Nepal.
Blant de som stifta partiet var ei vanlig oppfatning at England måtte ut av India for at det diktatoriske, reaksjonære og føydale Rana-herredømmet i Nepal skulle kunne styrtes, ettersom den engelske kolonimakta også støtta Rana-dynastiet. Nå var Storbritannias dager i India talte. Dermed var det også på tide å ta opp kampen for demokrati og framskritt i den lille nabostaten.
Partiet var påvirka av venstrefløyen i det Indiske Kongresspartiet, og fikk en mer radikal profil enn sin storesøster. Det sto fram som et sosialistisk parti, og gikk bl.a. inn for jordreform.
Streik i Biratnagar og forsøk på samarbeid med Rana-regjeringa
Kongresspartiet og brødrene BP og GP Koirala var innblanda i ledelsen av ei streik blant jute-arbeiderne i hjembyen Biratnagar  i 1947. Den førte til at B.P. Koirala blei fengsla flere ganger, og slapp ut andre gang først etter en 27-dagers sultestreik og en internasjonal protestkampanje der han fikk støtte av Indias statsminister Nehru.
(Kongresspartiets fagbevegelse, Nepal Trade Union Congress, regner denne streika som sin opprinnelige start.)
Etter undertrykkelsen av Britnagar-streika holdt statsminister Padma Shamsher Rana en tale den 16. mai 1947 der han lovet demokratiske reformer. Dette fikk Kongresspartiet til å innstille sin agitasjon. I januar 1948 annonserte Padma Shamsher Nepals første grunnlov. Sjøl om den bare betydde begrensa skritt i demokratisk retning, gikk Kongresspartiet med på å arbeide politisk innenfor de rammene den satte. Men etter at han møtte kraftig politisk motstand gikk Padma Shamsher av 30. april 1948. Da den erke-konservative Mohan Shamsher Rana tok over, viste han ingen interesse for å sette den nye grunnlova ut i livet, og han forbøy Kongresspartiet.
Dette førte til sterke motsetninger også innenfor Rana-familien. En fløy derfra var med på å grunnlegge Nepals Demokratiske Kongress (Nepal Democratic Congress – Nepal Prajatantrik Congress) i Calcutta i august 1948. Noen rikfolk fra Rama-slekta sørga for at dette partiet blei svært godt finansiert. Det gikk offentlig inn for å styrte Ranass-herredømmet med alle nødvendige midler, inklusive væpna opprør. Men forsøk på å få til militærkupp i januar 1949 og januar 1950 slo feil.
«Sovereign» (1488)
«Sovereign» som ble bygget av sir Reginald Bray i Southampton på foranledning av den engelske kong Henrik VII i 1488, ble det største krigsskipet i den engelske flåten etter kongens stolthet «Regent».
Nepals kongressparti
Forberedelse til opprør
(Ei gruppe leda av Dilli Raman Regmi, som hadde brutt ut av Kongressen i 1947 på grunn av lederstrid med B.P. Koirala, beholdt det gamle navnet Nepal National Congress etter at NCP blei stifta i 1950.)
«Sovereign» (1488)
Med en deplasement på 450 til 800 tonn og en mektig bestykning på 141 skyts hvorav 31 større steinskyts som brukte store steinkuler som ammunisjon er «Sovereign» ved sjøsettingen ett av de første artilleriskip. Det hadde forsterkede struktur på det øverste dekket, akterkastellet og forkastellet for bedre beskyttelse og for å tåle vekten av alle kanonskytser.
Nepals kongressparti
Forberedelse til opprør
Lederne av Kongresspartiet hadde alt en stund forberedt væpna opprør mot Rana-regjeringa. Ei hemmelig gruppe leda av B.P. Koirala og Shubara Shamsher hadde fått i oppdrag å bygge opp en kampstyrke. De rekrutterte både studenter og tidligere gurkha-soldater fra den Britisk-indiske arme, blant dem en del som hadde vært krigsfanger hos japanerne og så gått inn i Sarat Chandra Boses Indiske Nasjonalarme (Indian National Army) for å kjempe sammen med japanerne mot britene. Kongressen oppretta en allianse med kongen av Shah-dynastiet Tribhuvan Bir Bikram Shah, som ønska å bruke agitasjonen mot Rana-herredømmet til å gjenopprette Shah-kongenes makt.
«Sovereign» (1488)
«Sovereign» som en klinkbygd karakk, var kjent som en av de beste seilskipene i den engelske flåten. Etter en ombyggingsperiode i 1509–1510 seilte den sammen med de fleste engelske storskipene ute på havet i krigen mot Frankrike i 1512. Den deltok i slaget ved Brest i august 1512, men ble slått vekk av den sterkere «La Cordelière» som så ble trukket inn i en dødelig strid med «Regent». Begge storskipene eksploderte i et inferno av brann og eksplosjon. «Sovereign» ble sendt til reparasjon.
Nepals kongressparti
Forberedelse til opprør
6. november 1950 flykta kong Tribuvan sammen med mange familiemedlemmer fra palasset og søkte tilflukt i Indias ambassade I Katmandu. India fikk gjennom at de fikk reise videre til eksil i India.
«Sovereign» (1488)
Ombyggingen i 1509-10 skiftet ut den eldre bestykningen med en ny bestykning på 10 større kanonskyts, 2 falkonett skyts og 11 jernstykker samt 48 mindre skyts. Den nye bestykningen på 23 større og mellomstore skyts samt 48 mindre skyts gjorde «Sovereign» til en av de sterkeste artilleriskipene i den engelsk-franske sjøkrigen i 1512.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
11. november gikk 300 medlemmer av Kongresspartiets Frigjøringshær (Liberation Army – Mukti Sena) over grensa fra india 9 steder og inn i Tarai, og starta revolusjonen i Nepal.
«Sovereign» (1488)
Utseendet på storskipet før og etter ombyggingen er ikke presist kjent. Men en beskrivelse av bestykningen ombord på skipet fra 1496 har blitt bevart, som viser hvor disse forskjellige skyts var plassert. Hoveddekket hadde ikke monterte skyts fram til ombyggingen i 1509, på det øverste dekket ifølge eldre opplysninger hadde 76 skyts, 16 skyts på forkastellet, 25 skyts på dekket øverst i akterkastellen og 20 skyts på hyttedekket. Ifølge Angus Konstam er fordelingen av bestykningen litt annerledes, det øverste dekket hadde 31 skyts med ammunisjon av stein, halvdekket i akterkastellen med 36 skyts og 24 skyts i forkastellets første dekk, deretter 30 skyts på hyttedekket på akterkastellen og 20 skyts på værdekket i forkastellet.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
Kampene var for det meste i Tarai, der Mukti Sena tok over byer for kortere perioder, men holdt dem ikke mot motangrep fra hæren.
Den indiske regjeringa hadde kontakt med Kongresspartiet og hadde ingen sympati med Rana-herskerne i Katmandu. Både kongens flukt og innmarsjen i Tarai hadde vært umulig uten dens velvilje.
«Sovereign» (1488)
Ved ombyggingen i Portsmouth i 1509 ble «Sovereign» ombygd fra klink til kravell og bestykket på nytt med 14 tyngre og 54 lette skyts fordelt inn i 4 «whole curtow» og 3 «half-curtow» skyts av bronse sammen med 7 store skyts av jern i tillegg til falkonetter og skerpentiner sant svingskyts. Betegnelsen «curtow» kan oversettes til kartov i norsk språk fra 1500-tallet. Kartoven i dag er hva man betegne som en kanon ombord på seilskipene. En helkartov er på 25 pund, en halvkartov er på 12,5 pund i vekten på kanonkulen.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
Men den frykta også kaos i den lille, fattige staten i Nord, på grensa til det veldige Kina der kommunistene leda av Mao Zedong nettopp hadde kommet til makta.
«Sovereign» (1488)
I 1521 ble «Sovereign» inspirerte og sendt til tørrdokket i Woolwich fordi en massiv ombygging helt fra kjølen oppover ble nødvendig. Men forsøket på å redde storskipet fra forfallet trolig hadde mislykket, det ble aldri nevnt igjen etter det kom til Woolwich.
Fingolfin
I den fiktive verden skapt av J.R.R. Tolkien var Fingolfin Høykonge av Noldoene i Beleriand. Han var den eldste sønnen av alvene Finwë og Indis, han var eldre bror av Finarfin og yngre halvbror av Fëanor. Han grunnla Fingolfins hus som regjerte over Noldoene i Midgard. Hans kone var Anairë og barna hans var Fingon, Turgon og Aredhel (Argon som også er sønn av Fingolfin er bare med i de senere skriftene av Tolkien, og han er ikke med i Silmarillion). Det ble sakt at Fingolfin var den sterkeste, mest standhaftige, og tapreste sønnen til Finwë.
Navnet Fingolfin er en Sindarin form av navnet hans. I Valinor blir han kalt ved sitt Quenya navn Ñolofinwë, eller Vise Finwë.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
India planla å få gjennom sine ønsker via forhandlinger med regimet, og la hindringer i veien for opprørerne fra slutten av november, særlig ved å nekte dem å frakte mannskap og forsyninger med indiske tog. Dette ga Rana-regjeringa et pusterom, som den brukte til å gjenerobre en del områder.
«Sovereign» (1488)
Det mystiske skipsvraket
I november 1912 ble et skipsvrak funnet under utgravningene ved Steamboat Pier-kaien utenfor det nye elektrisitetsverket i Woolwich. Nærmere undersøkelser flere tiår senere vist at det formodentlige var klinkbygd av en stor størrelse, man har spekulerte om det var «Great Galley», et stort åredrevede krigsskip sjøsatt i 1515 eller «Sovereign».
Skipsvraket ble tatt opp og ødelagt av myndighetene i ly av den første verdenskrigen i 1914-1918, forsøk på å berge skipsvraket ble forhindret av de politiske omveltningene. Men det var grundig undersøkt i forveien med oppmåling, fotografiske materiale og detaljbeskrivelsene som gjorde nærmere undersøkelser i 1959 til 1961 mulig. Et annet skipsfunn på County Hall i forveien gjorde det mulig å ha et lag av arkeologer på plassen kort etter oppdagelsen i Woolwich med fotografiapparater og tegnere som kunne beskrive vraket til tross for fravær av autoriteter som Sir William White som døde i februar 1913.
White hadde besøkt utgravningene ved 15. november 1912, som i den neste måneden fikk en rapport om arbeidet med skipsvraket som lå 18 engelsk fot (5,5 m) under bakkenivået i nærheten av et eldre tørrdokk av nyere dato. Arbeidet fortsatte fram til 29. mars 1913 i forbindelse med utgravningene som avdekket større deler i løpet av vinteren, men sir White døde før han rakk å fullføre sin rapporten om skipsfunnet i Woolwich. En kommisjon opprettholdt av admiralitetet i London konsentrert seg om den historiske verdien fremfor skipsfunnets tekniske beskrivelser, og fikk flere tegninger av vraket laget, men flere hadde gått tapt i tiden fram til 1959.
Fingolfin
Hans sønn Fingon reddet Maedhros, sønn av Fëanor, som straks ga avkall på sitt krav til å bli konge: derfor ble Fingolfin Høykonge over Noldoene. Han styrte deretter fra Hithlum, ved den nordre bredden av Mithrim sjøen.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
Opprørerne gikk til angrep dypere inn i landet, og i begynnelsen av 1951 begynte både tropper og sivilt personell å gi seg over til opprørerne.
«Sovereign» (1488)
Det mystiske skipsvraket
Mastefoten på skipsvraket hadde de samme dimensjoner på sine komponenter som beskrevet på de kongelige kontrakter i England for bygging av de største orlogsskip bygd i 1590. Selve masten skulle ha en diameter på 4 fot og 4 inch (1,32 m), mye større enn diameteren på en stormast fra 1600-tallet. I likhet med storskipet «Grace Dieu» fra 1418 var kjølsvinet på vraket relativt lite i forhold til skrogstørrelsen på kun 9 inch i dybde og 13 inch i bredde, på andre vrakfunn fra femtende og sekstende århundre i Skandinavia var kjølsvinet derimot tykt og massivt som en regel uansett størrelse på båten eller skipet.
Nepals kongressparti
Frigjøringskrigen 1950 til 1951
Samtidig var det voksende demonstrasjoner i byene i åsene. Seint i november demonstrerte 50 000 i Katmandu for at kongen skulle komme tilbake. Over nyttår begynte opprørere å ta kontroll over byer for lengre perioder. Også for London, som i starten hadde fulgt sin tradisjonelle linje med å støtte Rana-ene, blei det nå etterhvert klart at regimet sto for fall.
Indias rolle og den første demokratiske regjeringa 1951
India så seg ikke tjent med en langvarig borgerkrig i Nepal, der medlemmer av det nye nepalske kommunistpartier nå også spilte ei viss lokal rolle. India pressa derfor på å få avslutta revolusjonen så snart som mulig med et kompromiss mellom de tre partene Kongehuset (dvs. Shah-dynastiet), Rana-makthaverne og Kongresspartiet.
Erling Schiøtz
Erling Schiøtz (født 17. mai 1881 på Hamar, død 28. november 1947 på Nordstrand) var en norsk lærer og ordfører i Aker kommune i periodene 1930–1931 og 1932–1934. Han representerte Høyre.
Fingolfin
Etter å ha beseiret orkene i Dagor Aglareb, vedlikeholdt Fingolfin beleiringen av Angband i nesten fire hundre år. Men beleiringen ble brutt ved et plutselig angrep fra Morgoth i slaget Dagor Bragollach, og mange av Beleriands folk flyktet. Da Fingolfin hørte om dette ble han fylt med vrede og fortvilelse. Han tok straks hesten sin, Rochallor, og sverdet sitt, Ringil, og red alene til Angband. Alle hans fiender flyktet fra ham, i frykt for hans vrede.
Erling Schiøtz
Han var sønn av Jonas Schanche Kielland Schiøtz (1841–1901) og Hanna Minde Constance Øvergaard (1846–1911) fra Elverum. Faren var av Schiøtz-slekten og kom fra Stavanger, men var blitt banksjef på Hamar. Storebroren Carl Schiøtz (1877–1938) ble sunnhetslegen som fant opp Oslofrokosten, mens lillebroren Johannes Henrik Schiøtz (1884–1957) ble ekspert på militær historie.
Fingolfin
Han slo til Angbands porter og utfordret Morgoth til kamp, en mot en. Selv om Morgoth fryktet Fingolfin (av alle Valaene var Morgoth den eneste som kjente frykt) måtte han godta utfordringen – eller leve med skammen. Selv om Morgoth hadde utrolige krefter, var Fingolfin sterkere enn noen dødelig hadde noensinne vært. Syv ganger såret han Morgoth, og syv ganger skrek Morgoth ut i smerte, men han kunne ikke bli drept siden han var en vala. Alltid når Morgoth angrep smatt Fingolfin unna, og Morgoths våpen, slegga Grond, etterlot seg store sprekker og hull i bakken. Tilslutt ble Fingolfin trett og snublet i den hullete bakken. Da drepte Morgoth ham, men ikke før Fingolfin, med sine siste krefter, hadde hugger Morgoth i foten og såret den. Thorondor fløy ned og rev Morgoths øyne, og bar Fingolfins kropp vekk derfra og la den på en klippe som hadde utsyn over Gondolin, og Turgon bygget der en varde over restene av sin far.
«Sovereign» (1488)
Det mystiske skipsvraket
Skipsvraket var ikke funnet intakt, bare forskipet med deler av baugen og midtskipet med babord side hadde blitt utgravd på tilsammen en lengde på ca. 95 engelsk fot, 48 fot foran mastefoten og 39 fot akterover samt bredden på mellom 43 og 45 fot. Oversatt til internasjonal mål blir Woolwich-skipet omtrent 36 meter langt og 13 meter bredt. Basert på opplysninger fra skipsbygger Matthew Bakers verket «Fragments of Ancient Shipwrightry» om eldre skipsbygging datert til 1586, er det antatt at kjøllengden kan være på mellom 115 og 129 fot.
Nepals kongressparti
Indias rolle og den første demokratiske regjeringa 1951
(G.P. Koirala, som hadde vært medlem av det Indiske Kongresspartiet og møtt både Nehru og Gandhi, har seinere skrevet om sin skuffelse over Indias rolle, som han mente hindra utviklinga av demokratiet i Nepal.)
Etter videre forhandlinger mellom Rana-regjeringa, kongen og Kongresspartiet blei resultatet ei regjering leda av Mohan Shamsher med 5 Rana-ministre og 5 ministre fra Kongresspartiet. Kongen vendte tilbake til Katmandu, og den nye regjeringa begynte å fungere i februar 1951.
Erling Schiøtz
Erling Schiøtz ble cand.philol. i 1907. I 1908 begynte han som lærer ved Nordstrand middelskole (etablert 1889), det som i dag er Nordstrand videregående skole. Samme år (1908) hadde han giftet seg med Agnes Lie-Olsen (1876–1958) fra Tromsø. I 1916 ble han ansatt som lektor i fagene historie og engelsk ved den nyoppussede Christiania Borgerskole. Fra 1931 var han lektor ved Vahl høyere skole i Oslo, og fra 1933 til 1947 inspektør samme sted.
Schiøtz var medlem av Aker herredstyre i 11 år, hvorav åtte i formannskapet. Han hadde også styreverv i blant annet A/S Ekebergbanen og Aker kommunale elektrisitetsverk. Erling Schiøtz' vei på Nordstrand er oppkalt etter ham.
Fingolfin
Figuren in Tolkiens Welt Lista Calaquendich
«Sovereign» (1488)
Det mystiske skipsvraket
Flere kjente krigsskip hadde forulykket eller forfalt på Woolwich som var den viktigste flåtebasen for den engelske Royal Navy, deriblant «Henry Grace à Dieu» som brant opp i 1553. Skipsvraket var ikke den engelske konge Henrik VIIIs flaggskipet ettersom det ikke er funnet spor etter brann på vrakrestene. Et annet skip hadde også forsvunnet på Woolwich, «Great Galley», en stor galleas istedenfor en ekte galei, i årene mellom 1562 og 1565. Dette storskipet var ombygd fra klink til kravell bare syv år etter sjøsettingen i 1515, og hadde skarpe linjer i sitt skrog. Men størrelsen på skipsvraket med minst 42-45 fot i bredde betyr at det ikke kan være «Great Galley» som var ombygd til et seilskip i 1542 med 100 fot i kjøllengde og 25 fot i bredde.
Etter all sannsynlighet måtte det mystiske skipsvraket i Woolwich være orlogsskipet «Sovereign» som var sjøsatt i 1488, ombygd ved 1509 og utrangert i 1523 etter ankomsten til tørrdokket i Woolwich.
Nepals kongressparti
Uløste problemer etter den demokratiske revolusjonen
Kompromissløsninga pressa gjennom av India tilfredsstilte egentlig ingen av partene i den nepalske borgerkrigen.
Voksende motsetninger rundt statsminister Mohan Shamsher Rana
Mohan Shamher Rana hadde vært en av de hardeste tilhengerne av Rana-diktaturet. Nå skulle han delta i ei demokratisk regjering sammen med ministre som hadde stått i spissen for revolusjonen som styrta Ranaene.
En gruppe ultrakonservative som angrep B.P. Koirala hjemme blei først stoppa da innenriksministeren skøyt og drepte lederen deres utafor huset sitt.
Koirala skjerpa kampen mot statsministeren for å rydde vei for ei virkelig demokratisk regjering.
På høsten 1951 skøyt politiet på en studentdemonstrasjon og drepte en student. Kongresspartiet svarte i november ved å la alle sine ministre i regjeringa gå av.
Trelawny Parish
Trelawny Parish er et av Jamaicas fjorten parish (fylker). Det ligger i nord og grenser mot fylkene Saint Ann i øst, Manchester i sør, Saint Catherine i sørvest og Saint James i vest. Det grenser også mot Det karibiske hav i nord.
Nepals kongressparti
Voksende motsetninger rundt statsminister Mohan Shamsher Rana
Det ga kongen mulighet til å utnevne ei helt ny regjering for første gang siden Rana-familien tok over i 1846. Han nytta sjansen til å kaste ut Rana-familien fra regjeringa og gjøre endelig slutt på dens maktposisjon i nepalsk politikk.
Trelawny Parish
Trelawny Parish' areal er 875 km² og 75 161 innbyggere ved folketellingen i 2011. Fylkets administrasjonssenter er byen Falmouth.
Nepals kongressparti
M. P. Koirala blir statsminister
Men den 6. november 1951 satte kongen overraskende inn M. P. Koirala som statsminister. Han var eldre halvbror av B.P. Koirala, som hadde leda Kongresspartiet under revolusjonskampen.
Dette var en klar forbigåelse av B.P. Koirala, Kongressens sterkeste og mest populære leder. M. P. Koirala var også klart mer konservativ enn sin yngre bror.
Med dette trekket innleda kongen en langvarig drakamp med Kongressen leda av B.P. Koirala. Revolusjonen hadde gjort Kongressen til Nepals mest populære parti, som også samla mange forventninger fra fattigfolk både i byene og på landsbygda. Kongressen regna derfor med å vinne valg og bli den styrende makta i landet etter en grunnlovgivende forsamling. Kongen svarte med å skyve ut valg på en grunnlovgivende forsamling i det blå, og isteden innsette regjeringer, som alle satt nokså kortvarig og var avhengig av hans støtte.
M. P. ekskluderes
Slutten på Rana-epoken betydde også at de mest ultrakonservative kreftene etterhvert gikk over til å se kongen som sin representant. Valget av den konservative M. P. Koirala var et varsel til dem om at kongen ville hindre framstøt for reformer fra Kongresspartiets radikale fløy.
Dette førte også til splittelser i Kongresspartiet, både til venstre og høyre.
I januar 1952 gjorde tidligere frigjøringsstyrker i Kongresspartiets milits, Raksha Dal, opprør. En tid frykta regjeringa for at den måtte be om Indias støtte for å slå ned opprøret. Etter at opprøret var slått ned blei deler av Raksha Dal og politiet oppløst, og Nepals Kommunistiske Parti blei forbudt etter forslag fra India.
25. juli 1952 blei M. P. Koirala og hans tilhengere i regjeringa ekskludert fra Kongresspartiet (noe som førte til at regjeringa falt og kongen tok den direkte makta). Følgen blei at han i april 1953 laga sitt eget, moderate monarkistiske parti, Det Nasjonale Folkeråd (Rastriya Janata Parishad – National People's Council).
Fra 15. juni 1953 utnevnte kongen på ny M. P. Koirala som statsminister, denne gangen som leder for ei regjering med ministre fra hans eget parti og et annet splittelsesparti fra Kongressen. Flere andre partiet blei med i regjeringa i løpet av det neste året.
Sosiale problemer i Nepal og indre problemer i regjeringa fikk M. P. Koiralas andre regjering til å gå i oppløsning våren 1955)). På denne tida døde kong Tribhuvan, og hans eldste sønn Mahendra tok over. Han fungerte også som regjeringssjef til slutten av februar 1956.