cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
August von Gneisenau
August Wilhelm Antonius greve Neidhardt von Gneisenau (født 27. oktober 1760 i Schildau, Sachsen, død 23. august 1831 i Posen) var en prøyssisk generalfeltmarskalk under den sjette koalisjonskrigen og var en hærreformator. Han var sjef for den prøyssiske generalstaben i perioden 28. juni 1813 til 3. juni 1814.
Han spilte en viktig i rolle i seieren over Frankrike i slaget ved Waterloo og var også lederen for forsvaret av Kolberg i 1809. Her ble han også generalløytnant.
Både panserkrysseren SMS «Gneisenau» fra 1908 og slagskipet «Gneisenau» fra 1934 ble oppkalt etter ham, foruten en rekke gater («Gneisenaustrasse») i flere tyske byer.
Bakgrunn
Gneisenau ble født i byen Schildau, ikke langt fra den større byen Torgau i det nordvestlige Sachsen. Hans far var August William Neidhardt som var løytnant i det saksiske artilleriet, og moren Maria Eva Neidhardt, født Müller. Han vokste opp under enkle kår i Schildau og i byene Würzburg og Erfurt. Selv om han familiemessig kom fra en familie fra høyere sosiale lag, hadde familien svak økonomi.
I 1782 tok han navnet Gneisenau etter Schloss Gneisenau 30 km nordøst for Linz i Østerrike som tidligere hadde vært i familiens eie, samtidig med at han gikk i tjeneste som offiser hos markgreve Karl Alexander av Brandenburg-Ansbach-Bayreuth.
Den amerikanske uavhengighetskrigen
Markgreve Karl Alexander, som en del andre tyske fyrster, meldte av økonomiske årsaker sine tropper til disposisjon som leiesoldater for Storbritannia under den amerikanske uavhengighetskrigen. Gneisenau reiste som løytnant til Nord-Amerika i 1782. På dette tidspunktet var krigen nesten over, og Gneisenau tilbrakte det meste av tiden i Québec hvor han var stasjonert. Mot slutten av 1783, vendte han tilbake til Europa og Bayreuth hvor han gikk inn i infanteriet.
I prøyssisk tjeneste
I 1786 søkte han seg over til den prøyssiske hæren, i tjeneste i Fredrik den stores stab i Potsdam. Senere ble han sendt som oberleutnant til tjeneste i Schlesien. I sine ulike tjenester lærte han seg både engelsk, fransk og polsk, og han videreførte på denne tiden sine militærteoretiske studier, samt studerte også historie og litteratur.
I 1790 ble han utnevnt til Stabskapitän og fra 1792 til 1795 tjenestegjorde han i Polen sammen med russiske styrker i forbindelse med Polens andre deling.
Fylkesvei 7512
Fylkesvei 7512 går mellom Helnessund og Botn i Steigen kommune.
August von Gneisenau
I prøyssisk tjeneste
I 1796 giftet han seg med den adelige Karoline von Kottwitz, som han i de følgende årene fikk fire døtre og tre sønner med. Som en del av ivaretakelsen av sin kones gods, studerte han landutvikling og jordbruksteknikker, i tillegg til videreutdannelsen i militære fag.
Fylkesvei 7512
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 633.
August von Gneisenau
Napoleonskrigene
10. oktober 1806 deltok Gneisenau som stabsoffiser under kommando av prins Louis Ferdinand av Preussen (1772–1806) i slaget ved Saalfeld hvor prinsen falt, og deretter i slaget ved Jena-Auerstedt under kommando av Friedrich Ludwig, fyrste av Hohenlohe-Ingelfingen og hvor han var en av medarbeiderne til general Ernst von Rüchel. Etter de prøyssiske nederlagene kom Gneisenau seg til samlingspunktet i Grudziądz. Han ble her forfremmet til major og forlagt ved grensen mot Russland. Han analyserte de feil prøysserne hadde gjort i de foregående slagene og utformet på denne bakgrunnen en ny militær taktikk.
Kong Fredrik Vilhelm III av Preussen utnevnte ham til kommandant over styrkene i Kolberg, hvor han til tross for vanskelige forutsetninger organiserte forsvaret av byen slik at de greide å holde Napoléons styrker unna fram til freden i Tilsit. For denne fortjenesten ble han tildelt Preussens høyeste militære utmerkelse Pour le Mérite og forfremmet til oberstløytnant.
Gneisenau deltok i en rekke slag utover 1813, og 18. desember ble han utnevnt til generalløytnant etter folkeslaget ved Leipzig. De prøyssiske militære disposisjonene bygde i stor del på hans strategiske og taktiske tenkning. 1. januar 1814 krysset den prøyssiske hæren Rhinen og marsjerte mot Frankrike. Gneisenau advarte mot å føre fredsforhandlinger med Napoleon, men forhandlinger ble innledet i februar. 31. mars ble Paris okkupert av prøyssiske og russiske styrker, og Napoleon ble sendt til Elba. For sine fortjenester ble Gneisenau adlet til greve og tildelt Den sorte ørns orden. 3. august 1814 ble han utnevnt til æresdoktor ved en rekke tyske universiteter. Hans opplevelser og refleksjoner under krigene er dokumentert i en rekke brev han sendte.
Da Napoleon kom tilbake i 1815, var Gneisenau stabssjef i Blüchers hær. Han ble imidlertid dypt såret over at han ikke fikk noen egen kommando, da det ble satt ut beskyldninger om at han var «jakobiner», et nedsettende uttrykk for å antyde at han ikke var politisk pålitelig. Dette hadde blant annet sin bakgrunn i hans tidligere plan om å bevæpne befolkningen mot de franske okkupantene. Han gikk imidlertid med stor energi inn for modernisering av de prøyssiske styrkenes utstyr og bekledning, samtidig som han sørget for etableringen av de britisk/nederlandske og de prøyssiske styrkene under alliert kommando under hertugen av Wellington. Etter en rekke slag, kulminerte den allierte krigen mot Napoleon i slaget ved Waterloo, hvor det prøyssiske flankeangrepet skulle vise seg avgjørende for utfallet. Etter slaget, i juli samme år, ble Gneisenau utnevnt til general der Infanterie, som var den tredje høyeste graden, under generalfeltmarskalk og generaloberst.
Senere liv
18. juni 1825, på 10-årsdagen for slaget ved Waterloo, ble Gneisenau utnevnt til generalfeltmarskalk. I tillegg fikk han i gave fra kongen godset Sommerschenburg i Sachsen.
Under kampene i Polen i forbindelse med novemberoppstanden, ble Gneisenau øverstkommanderende for de prøyssiske styrkene som overvåket grensen mot Polen, og hans stabssjef var Carl von Clausewitz. Ved Posen ble han rammet av koleraepidemien som herjet Europa på den tiden, og døde.
Marsboer
Marsboer er en betegnelse på fiktive romvesen i eldre science fiction. Navnet har sitt opphav i observasjoner av Mars' overflate som ble feiltolket som kanaler og grøntarealer konstruert av intelligente vesener. Senere undersøkelser har ikke påvist tegn til liv på mars.
Marsboere har vært en gjenganger i litteratur og film gjennom hele 1900-tallet, mest berømt er romanen «Klodens kamp» og filmkomedien Mars Attacks. I populærlitteraturen er marsboerne små og grønne, med store hoder og hjerner og har overmenneskelige våpen som for eksempel dødsstråler og lasersverd.
Også i videospillindustrien er marsboere en hyppig brukt ingrediens, et av de nyeste er ufo:afterlight.
Jeg er i Herrens hender
«Jeg er i Herrens hender» er en norsk salme, skrevet av presten Erling Tobiassen i 1932. Melodien ble skrevet av Sigurd Lunde i 1947.
Salmen er oversatt til svensk som «Jag är i Herrens händer» og dansk som «Jeg er i Herrens hænder».
Den har fire strofer.
Tiradentes do Sul
Tiradentes do Sul er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Ola Aurenes
Ola Aurenes (født 26. februar 1873 i Time, død 16. oktober 1957 i Stavanger) var journalist og bestyrer av Statsarkivet i Stavanger fra det ble opprettet i 1949. Han var forfatter av lokalhistorie om Rogaland.
Bibliografi
Nedenfor er et utvalg av hans lokalhistoriske produksjon:
Candlemas Islands
Candlemas Islands er en gruppe ubebodde øyer i den nordlige delen av Sør-Sandwichøyene. Øyene administreres av det britiske oversjøiske territoriumet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene.
Candlemas Islands består av øyene Candlemas Island og Vindication Island, i tillegg til flere holmer.
Candlemas Islands ble oppdaget 2. februar 1775 av en britisk ekspedisjon under ledelse av James Cook og har fått sitt navn etter kirkedagen samme dag, kyndelsmesse (engelsk: Candlemas).
Come Death
Come Death er det fjerde studioalbumet til det norske death metal bandet Blood Red Throne.
Strekning A (Frankfurts undergrunnsbane)
Strekning A er den eldste og lengste strekningen i Frankfurts undergrunnsbanes linjenett.
Den består av en fellesstrekning mellom Heddernheim og Südbahnhof, og tre grenstrekninger mellom Heddernheim og henoldsvis Ginnheim, Oberursel og Bad Homburg. Den første delstrekningen, mellom Nordwestzentrum og Hauptwache ble åpnet 4. oktober 1968.
Historie
12. mai 1888 ble det åpnet en 5 km lang trikkelinje mellom Eschenheimer Tor og Eschenheim, denne ble opprinnelig drevet med hester, men allerede samme høst ble de erstattet av damptrikker. Dagens strekning følger i det vesentlige samme trasé. I juli 1899 ble Gebirgsbanen (fjellbanen) i Oberursel satt i drift, dette var også en damptrikk som gikk mellom Oberursel stasjon og Hohemark. Denne strekningen ble senere utbygd og er den samme som bybanen bruker i dag. Strekningen hadde forbindelse med jernbanenettet, godstrafikken på strekningen ble nedlagt for bare få år siden. 1. oktober 1909 ble trikken til Eschersheim forlenget til Heddernheim, hvor det ble bygget et trikkedepot som også i dag er i bruk. 4. mai 1910 åpnet forbindelseslinjen mellom Heddernheim og trikkenettet i Bad Homburg, og 31. mai samme år mellom Heddernheim og Oberursel, slik at Gebirgsbahn ble forbundet med trikken i Frankfurt. De to nye linjene ble drevet elektrisk og hadde utgangspunkt ved Schauspielhaus i Frankfurt, i dag Willy-Brandt-Platz.
Da strekning A ble bygget ble disse strekningene i stor grad benyttet. Tunnelstrekningen ble nyanlagt, men også denne følger den gamle dampbanetraséen.
Linjekart
Strekningen Ginnheim – Zeilweg er egentlig del av strekning D, ved åpningen av banen ble den imidlertid sett som arm av strekning A, da de andre strekningene kun eksisterte på papiret.
Den gylne horde
Den gylne horde (mongolsk Altan Orda, tyrkisk Altın Ordu, tatarisk Altın Urda, russisk Золотая Орда (Zolotaja Orda)) var en mongolsk – senere tyrkifisert – stat oppstått i deler av dagens Russland, Ukraina og Kasakhstan etter Mongolrikets deling i 1240-årene. På sitt største omfattet Den gylne hordes territorium mesteparten av europeisk Russland fra Uralfjellene til Karpatene og langt inn i Sibir. I sør grenset Hordens land til Svartehavet, Kaukasus og territoriene til det mongolske dynastiet Ilkhanatet.
Den gylne hordes hovedstad var Saraj. Riket gikk gradvis i oppløsning etter Den store konfrontasjonen ved elva Ugra.
Avløserstater
Etter Den gylne horde kollapset oppstod det ulike khanater (stater) befolket av tatarer på dette territoriet. Eksempler på dette:
Kazan ble erobret av russerne i 1552, Astrakhan i 1556 og Sibir-khanatet i 1582. Krim-khanatet overlevde, til dels som en vasall av Det osmanske riket frem til 1783.
Klitoris
Klitoris (av gammelgresk κλειτορίς, kleitoris, «liten bakke»), også kalt kildrer, kiler, klitt og annet på norsk, er et kjønnsorgan i pattedyr av hunkjønn. Hos mennesker er klitoris et stort organ, men bare det lille klitorishodet er synlig fra utsiden. Det befinner seg i det øvre møtepunktet mellom de indre kjønnsleppene, over urinrørsåpningen (urethra) og skjeden (vagina). Klitoris er den mest erogene sonen hos kvinner, og stimulering kan føre til seksuell opphisselse, ereksjon og orgasme. De indre delene av klitoris består av erektilt vev, som ved opphisselse fylles med blod og dermed svulmer opp akkurat som mannens penis.
Anatomi
Klitoris består av det utvendige klitorishodet (glans clitoris), og to par med innvendige svampelegemer: corpora og vestibulærsystemets pærer.
Den eneste delen av klitoris som er synlig fra utsiden er klitorishodet, som helt eller delvis er dekket av en liten hette kjent som klitorisforhuden (prepuce). Forhuden er del av de indre kjønnslepper (labia minora), og klitorishodet befinner seg i det øvre møtepunktet mellom disse. Selve klitorishodet er typisk på størrelse med en ert, men størrelsen varierer betydelig fra kvinne til kvinne.
Klitorishodet sitter på toppen av klitorisskaftet, som strekker seg et par centimeter innover og oppover før det skifter retning, og deler seg i to ben (corpora cavernosa), som strekker seg 9-15 cm ned på hver side av skjeden og ender i clitoral crura. Vestibulærsystemets pærer (bulbus vestibuli) er nært knyttet til klitoris, og regnes av noen som en del av klitoris.
Mens selve klitorishodet består av ikke-erektilt vev, består de indre delene (pærene og corpora) av erektilt vev, som fylles med blod og dermed svulmer opp ved opphisselse.
Etymologi
Ordet klitoris ble først brukt på 1600-tallet. Hippokrates brukte ordet columella (liten søyle). grekerne kalte den nympha og klassifiserte den som en sykdom Avicenna kalte klitoris albatra eller virga (stav), mens middelalder-kirurgen Abulcasis kalte den tentigo (spenning). Renessanse-anatomikeren Colombus brukte navn som amoris dulcedo (kjærlighetens sødme), sedes libidinis (lystens sete) og «Venus' klegg».
Klitoris kommer fra det greske ordet κλειτορίς, kleitoris, et diminutiv av ukjent opphav. Mulige opphav er (1) det greske verbet κλείω, kleiō (å lukke); (2) det relaterte substantivet κλείς, kleis, som kan bety «nøkkel», «hengsel» eller «krok»; (3) det greske verbet κλειτοριάζω, kleitoriazō, «å berøre på en pirrende måte» eller «å kile» (i tysk slang kalles klitoris der Kitzler, «kileren»), selv om det er mer sannsynlig at dette verbet kommer fra «klitoris» og ikke omvendt; (4) det relaterte substantivet κλιτύς, klitus, «åsside», som har samme rot som κλῖμαξ (klimaks). Ordrett betyr kleitoris noe sånt som «liten ås» eller «liten bakke».
Vitenskapshistorie
I antikken argumenterte blant annet Galen for at de kvinnelige og mannlige kjønnsorganene i hovedsak er like, og at forskjellen ligger i at de kvinnelige befinner seg på innsiden, mens de mannlige befinner seg på utsiden. Dissekering av menneskekroppen ble først vanlig i renessansen, og flere renessanse-anatomikere, som Colombus, Falloppius, Swammerdam og De Graaf, påberopet seg «oppdagelsen» av organet klitoris. Andre, som anatomikeren Vesalius fant ikke plass for et slikt «unyttig organ» i sin beskrivelse av de kvinnelige kjønnsorganer, og argumenterte derfor mot eksistensen av klitoris hos normale kvinner. Klitoris eksistens i normale kvinner, samt dens bestanddeler og navn var lenge omstridte temaer.
Klitoris har gjennom tidene vært forbundet med «sykdom», blant annet hysteri.
Stimulering
Blant kvinner er den mest vanlige måten å onanere på å stimulere klitoris, eller området rundt, med fingrene. 75 % av alle kvinner trenger stimulering av klitoris for å oppnå orgasme under samleie. Stimulering av klitoris alene gir også orgasme for 95 % av alle kvinner.
Mange kvinner liker å ha noe «inne i seg» samtidig, det kan være en finger, en avlang gjenstand eller en dildo. Også en vibrator eller et dusjhode med tilstrekkelig vanntrykk kan brukes til onani. Direkte berøring av klitorishodet kan bli for sterkt, spesielt før en er helt opphisset. Mange kvinner stimulerer derfor klitoris indirekte eller gnir og presser underlivet mot for eksempel en pute eller en sammenrullet dyne. Samleiestillinger som egner seg for stimulering av klitoris (slik at det blir lettere å komme til med et hjelpemiddel eller hånden)er for eksempel at hun sitter oppå ham (ri), at mannen ligger på siden og kvinnen ligger på rygg oppå han (L) eller at begge ligger på siden, kvinnen foran, eventuelt med det øverste benet over hans (skje).
Det forente kongerike Portugal, Brasil og Algarve
Det forente kongerike Portugal, Brasil og Algarve var et monarki bestående av Portugal, Brasil og Algarve. Det ble til da den portugisiske kongen Johan VI flyttet til kolonien Brasil under Napoleonskrigene i 1808. Kolonien Brasil ble oppgradert til kongerike, og kongeriket Portugal, Brasil og Algarve ble forent til en samlet stat under navnet Det forente kongerike Portugal, Brasil og Algarve gjennom en lov utstedt den 16. desember 1815.
I 1822 erklærte den brasilianske regenten Dom Pedro I, sønn av Johan VI, Brasils uavhengighet, som resultat av revolusjonen i Portugal i 1820. Han ble keiser Pedro I av Brasil, som betød slutten på dette forente kongeriket. Portugal anerkjente Brasils uavhengighet i 1825.
Molderosen
thumb|Både [[Lionel Batiste og Erling Wicklund vant heldigvis rosen.]] Molderosen er en årlig utmerkelse som under Moldejazz tildeles en person som har bidratt til å sette Molde på kartet. Vinneren forplikter seg til å sende julekort til turistsjefen hvert år.
Kuwait Petroleum Corporation
Kuwait Petroleum Corporation er et kuwaitisk oljeselskap som leverer olje og bensin, blant annet i Europa gjennom datterselskapet Q8. Q8 ble etablert i 1983. Navnet Q8 stammer fra den engelske uttalen av Kuwait.
Skrue McDuck
Skrue McDuck (engelsk Scrooge McDuck, ofte stilisert $crooge), best kjent som onkel Skrue da han er Donald Ducks onkel, er en oppdiktet figur skapt av Carl Barks i 1947. Han er mest kjent fra tegneseriene om Donald Duck, men har også medvirket i flere tegnefilmer og tegneserier, og hadde hovedrollen i tegnefilmserien Ole, Dole og Doffen på eventyr. Inspirasjonen til Skrue McDuck kom fra den gjerrige hovedpersonen Ebenezer Scrooge i Charles Dickens' «En julefortelling».
Skrue McDuck bor i byen Andeby i den fiktive amerikanske delstaten Calisota. I Disney-kontinentet er han verdens rikeste and / verdens rikeste mann. Store deler av formuen sin har han samlet og oppbevarer som kontanter i en enorm pengebinge. Skrue forsøker alltid å være hardere enn de harde og tøffere enn de tøffe, men å gjøre alt på ærlig vis. Han er imidlertid kjent som en gjerrigknark som lar de ansatte jobbe for dårlige lønninger. Når han ikke er hjemme i Andeby og forsvarer formuen sin mot skurker, drar han ofte ut i verden på skattejakt sammen med nevøen sin, Donald og grandnevøene Ole, Dole og Doffen.
Som andre Disney-figurer blir ikke Skrue eldre, men holder cirka samme alder i alle historiene han opptrer i. Akkurat hvor gammel han er vet man ikke, men Carl Barks viste en gang i en tegneserie at Skrue feiret 75-årsdag. Don Rosas Skrue-biografi forutsetter derimot at Skrue var 80 år da han først dukket opp i seriene i 1947, og på seriefigurers vis har han hatt en ganske stabil alder i alle år siden.
Skrue er tegnet som Donald med kinnskjegg. Standardantrekket hans består av vadmelsfrakk (i skandinavisk fargelegging er denne rød), flosshatt, briller (pincenez, det vil si lorgnett til å klemme på nesa), spaserstokk og gamasjer, draktelementer som er hentet fra den vestlige herremoten på 1800-tallet og ofte symboliserte rik kapitalist i populærkulturen tidlig på 1900-tallet.
I en rekke tegneserier, blant dem Carl Barks' «Å, du gamle tiøringen min!», har det blitt vist at denne mynten bringer lykke og slik er talismanen som har gjort Skrue rik. Imidlertid er kanon i dagens historier – og mange av datidens – at mynten for andre enn Magica fra Tryll ikke har annet enn affeksjonsverdi, og at Skrue rett og slett er en and som har bygd opp formuen sin fra bunnen av kun ved hjelp av hardt arbeid uten en lykkeamulett til å hjelpe seg.
I amerikanske tegnefilmer får Skrue stemmen sin fra stemmeskuespilleren Alan Young. I norske oversettelser er det Harald Mæle som har Skrues stemme.
Skrue McDucks liv og levnet
I årene 1991–1993 laget serieskaperen Don Rosa, på oppdrag fra forlaget Egmont, en serie på tolv kapitler over Skrues liv fra barndommen og frem til slik vi kjenner ham i dagens tegneserier, basert på henvisninger fra Carl Barks' historier.
Her blir det fortalt at Skrues vei mot rikdom startet i en alder av 10 år da han tjente sin første mynt, en amerikansk dime, som skopusser i Glasgow i Skottland. Denne mynten ga ham inspirasjon til å bli rik på ærlig vis. Tre år senere reiste unge Skrue til Amerika for å prøve lykken, og etter mange eventyr og forskjellige jobber rundt om i verden, reiste han til Klondike for å være med på gullrushet. Der fant han en gullklump på størrelse med et strutseegg, og i løpet av det neste året hadde han tjent sin første million. Noen år etter gullrushet endte Skrue opp i Andeby hvor han bygde den berømte pengebingen på toppen av Daudbilbakken (tidligere Daudhestbakken) hvor det gamle Andeby-fortet hadde stått. I årene som fulgte reiste Skrue rundt i verden på forretningsreiser på stadig jakt etter nye rikdommer. Da Skrue igjen returnerte til Andeby mange år senere, var han blitt verdens rikeste mann. Han hadde imidlertid forandret personlighet siden han reiste, og var blitt mer fiendtlig innstilt overfor omgivelsene. På bakgrunn av dette forlot familien hans ham kort tid etter han kom hjem.
Senere avsluttet Skrue all sin forretningsvirksomhet og trakk seg tilbake til en villa i Andeby hvor han bodde i ensomhet helt til han møtte Donald og Ole, Dole og Doffen igjen en 1. juledag. (Gjenforeningen er delvis skildret i den første SMcD-historien "Jul på Bjørnefjell" (Carl Barks), delvis i Don Rosas "Eneboeren på herregården".) Etter denne gjenforeningen reiste Skrue igjen ut på mange nye eventyr, og på mange av de nye reisene tok han med seg Donald og guttene.
I sin opprinnelige utgivelse var seriene i Skrue McDucks liv og levnet ikke daterte, da forlaget ønsket å holde serien tidløs og derfor ikke etablere fødselsår og fastspikre årstall for høydepunktene i Skrues liv. Enkelte hendelser i serien er likevel faktiske historiske hendelser, og i senere utgaver har imidlertid serien blitt utgitt med kommentarer av serieskaperen selv, så man har likevel et klart bilde av hvilken tidslinje Skrue McDucks liv og levnet er basert på. I den siste utgivelsen (vedlegg til Donald Duck & Co 28/2011) tok utgiverne også med en oversikt over «Skrues utvikling» der de uttrykkelige årstallene var inkludert, noe som formodentlig innebærer at de nå er fullt ut kanoniske:
I sine egne notater har Don Rosa også fastsatt 1967 som Skrues dødsår, men dette har aldri blitt nevnt eller bekreftet i vanlige serieutgivelser. De normale utgivelsene forutsetter at Skrue lever i beste velgående på 2000-tallet, i tråd med det vanlige prinsippet om at seriefigurers alder står på stedet hvil (slik Ole, Dole og Doffen har vært barn siden 1940-tallet). Enkelte serier har operert med helt andre tidslinjer, som når en pocket-historie fra åttitallet antyder at Skrue var ung på 1950-tallet. Man må tenke seg at ikke alle Skrue-serier foregår i riktig samme univers, og at historiene alltid kommer fra en verden der Skrue er en eldre mann i "nåtiden" og lar fortiden flyte tilsvarende.
Andre kilder
Ettersom Disney-serier ikke bare blir produsert av en rekke ulike forfattere, men også av en rekke ulike forlag, har det eksistert flere kanoner samtidig, og kanoner har brått blitt avløst av hverandre.
Et eksempel på dette er Guido Martinas og Guido Scalas historie «Spesialkaka» der det kom fram at Skrue var lillebroren til Bestemor Duck. Slektskapet ble bekreftet og forsterket i Marco Rotas Donald Duck-biografi «Mitt liv i et eggeskall». Begge disse historiene er utgitte i Skandinavia. Da Don Rosa skrev Skrue McDucks liv og levnet, var han imidlertid ikke klar over at et slikt slektskap eksisterte i Europa, noe som medførte at Skrue og Bestemor Duck ikke er søsken i denne serien. Etter at Don Rosas serie ble utgitt har slektskapet blitt gjort om til heller ikke å vært tilfelle i skandinavisk kanon, men det er egentlig ingen strenge forsøk på å være konsekvent. I 2011 publiserte det ukentlige bladet vedlegg med både «Mitt liv i et eggeskall» og Don Rosas Skrue McDucks liv og levnet med bare noen måneders mellomrom, uten å gjøre noe poeng av at historiene fremstiller Skrues slektsforhold til Bestemor på helt motstridende måter.
Likvidasjonsstyret
Likvidasjonsstyret for inndratte jødiske formuer var en etat politisk underliggende Finansdepartementet i det okkuperte Norge under andre verdenskrig. Etaten ble etablert i 1942 med hensikt å inndra og overhende eiendeler konfiskert fra norske jøder, etter at jødene var blitt arrestert og deportert til tyske konsentrasjonsleirer.
Vidkun Quislings tyskvennlige fascistregime fattet 26. oktober 1942 vedtak som gjorde det lovlig å inndra eiendom og formuer tilhørende jøder. 20. november vedtok NS-regjeringen videre å opprette et organ kalt Likvidasjonsstyret for inndratte jødiske formuer. Jødenes konfiskerte hjem og bedrifter ble kalt «jødebo» og betraktet som konkursbo. I bladet Offentlige kunngjøringer ble listene med jødenes navn offentliggjort, som om foretakene deres var nedlagt av økonomiske årsaker. De som hadde fordringer i boene, fikk en måneds frist til å fremme krav.
Formann var advokat Egil Reichborn-Kjennerud, som ble idømt ti års straffarbeid etter krigen, men sonet mindre enn halvparten. Direktøren var Rolf Svinndal, forretningsmann i tekstil-bransjen, og gjennom sin seiler-hobby venn av kong Olav V. Fra februar 1945 overtok Haakon Høst som formann i Likvidasjonsstyret.
Likvidasjonsstyret holdt først til i en leilighet i Gardeveien på Marienlyst, beslaglagt fra en jødisk familie. Våren 1943 flyttet de til lokaler i Grensen 16 i Oslo sentrum. Rolf Svinndals far, Ludvig Svinndal, overtok Dressmagasinet som hadde tilhørt de jødiske familiene Steinman og Plavnik. Svinndal bestyrte nå Dressmagasinet for Likvidasjonsstyret, og brukte lokalene som utsalgssted for varene til 29 andre klesbutikker som var beslaglagt fra jøder i Oslo. Familien Svinndals egen konfeksjonsforretning, Svinndal A/S, kjøpte, i likhet med en rekke andre forretninger, opp beslaglagte varer til nedsatt pris. Dressmagasinets realisasjonssalg av varer fra eksproprierte, jødisk-eide forretninger innbrakte ca. 264 000 kroner. Bare 44 000 av disse kronene ble tilbakebetalt etter krigen. Likvidasjonsstyrets styremedlemmer fikk utbetalt 18 000 kroner i året, på en tid da en lektors årslønn lå rundt 4 000 kroner. Rolf Svinndals årslønn var 15 000 kroner.
Likvidasjonsstyrets arbeid ble omtalt slik i Hirdspeilet i november 1942:
I desember 1942 skrev NS-bladet Kringsjå:
Etter frigjøringen i 1945 stod det åtte millioner kroner på Likvidasjonsstyrets felleskonto. Ifølge Stortingsmelding 60 fra 1952, gikk 32% av dette beløpet til å dekke utgifter som påløp Tilbakeføringskontoret for inndratte formuers utgifter. Dette kontoret var opprettet i fredsåret for å hjelpe alle som ble fratatt eiendom og verdier under krigen.
I alt ble 1 053 jødisk-eide hjem og bedrifter plyndret og inndratt i Norge. 401 var bedrifter. Likvidasjonsstyrets hovedkontor i Oslo hadde på det meste femti ansatte. Lokalkontoret i Trondheim hadde 25 ansatte. Det finnes ingen oversikt over antall bobestyrere. Avdrag på lån, restskatt og ubetalte regninger ble fratrukket boet. Mange hadde ikke rukket å ordne sine finanser før arrest og deportasjon. 163 personer stod derfor i gjeld til den norske stat, gjeld som de heftet for da de kom levende tilbake etter krigen. Boene heftet også, selv om eierne allerede var døde. Jacob Caplans konto i Narvik Sparebank, opprettet av bobestyreren Arild Andreassen etter Caplans deportasjon, ble trukket for skatt til den norske stat både i 1944 og 1945, enda han var drept i Auschwitz i mars 1943.
Likvidasjonskontoret i Bergen
Advokat Knut Sigurd Kleppe, Per Kleppes far, ble oppnevnt til hovedbestyrer for de jødiske boene i Bergen, og etter krigen dømt til fem års tvangsarbeid for dette forholdet.
Så sent som i mars 1945 krevde advokat Kleppe 500 kroner for sitt bry med boet etter Vilma Huszar, som overlevde krigen. Hun ble arrestert i Bergen under jødeaksjonen i november 1942, sendt til Oslo for utskipning med DS «Donau», men kom for sent, og ble i stedet internert i Bredtveit fengsel, hvorfra hun ble løslatt fordi hun hadde ungarsk pass. Ungarn var da Tysklands allierte, så disse jødene ble spart. Likvidasjonsstyret i Oslo sendt iltelegram til Kleppe i Bergen: «Da ungarske statsborgere er Likvidasjonsstyret uvedkommende, må Wilma Huszars formue straks frigis i sin helhet.» Leiligheten hennes i hjørnehuset Welhavensgate 62 på Møhlenpris var imidlertid allerede utleid til andre. Bobestyrer Kleppe skrev til Huszars advokat: «Paa det tidspunkt det ble gjort, var jødinnen Wilma Huszar internert, og det ble sagt at hun ikke vilde komme tilbake.» Nå var Vilma Huszar katolikk, ikke jødinne, og hun overlevde krigen fordi en NS-politimann sørget for å få henne sykehusinnlagt og erklært uegnet for deportasjon.
Bobestyrerne
Likvidasjonsstyret oppnevnte 63 bobestyrere fra forskjellige bakgrunner og områder i landet. Ifølge Bjarte Bruland inkluderte dette seks lensmenn, 24 advokater, og flere andre oppført som «cand. jur.» Det var også oppnevnt en bokhandler, en sorenskriver, og en «trykningssjef». Haakon Høst, en av de mest profilerte bobestyrerne, forteller om et møte 1. november med ledelsen av likvidasjonsstyret og 25 andre jurister som alle var oppnevnt som bobestyrere. Disse 63 fikk som ansvar å behandle alle inndratte jødiske formuer etter loven av 26. oktober 1942, inndelt etter hver husholdning, kalt «jødebo», og organisert etter familienavn. Hvor mange slike jødebo bobestyrerne fikk ansvar for, varierte per person. Det stod proklamasjoner i NS-avisen Fritt Folk der man kunne lese hvordan jødeboene ble fordelt mellom bobestyrerne. Noen av disse fikk ansvar for kun noen få bo, kanskje 2-3 om gangen, mens andre kunne få ansvar for bortimot 14-15 stykker, varierende ut fra hvor i landet de befant seg og hvor mange jøder som hadde bodd der. Bobestyrerne mottok også direktiver fra likvidasjonsstyret om bobehandlingen. I utgangspunktet skulle jødebo behandles som konkursbo, dvs. «behandles med den omsorg og hederlighet som behandlingen av offentlige midler tilsier». Det ble sendt 66 instrukser til bobestyrerne fra og med opprettelsen av likvidasjonsstyret frem til januar 1944. Utenom disse instruksene hadde bobestyrerne en relativ frihet til å behandle boene slik de fant hensiktsmessig.
Likvidasjonsstyret hadde dårlig tid til oppnevningen av bobestyrere i begynnelsen, og hadde bare en liste over NS-jurister til rådighet. Dette forklarer noe av variasjonen i bobestyrernes bakgrunn. Det var foretrukket at man hadde noe juridisk bakgrunn, men dette var ikke alltid tilfellet. Dersom spesialkunnskap var nødvendig i behandlingen av et bo, ble det oppnevnt et bostyre med spesialkompetanse. Dette ble nødvendig ved likvidasjonen av jødiske tannlegekontorer. Det ser ut til å ha vært en forutsetning at bobestyreren var medlem i NS. Ved utnevnelse av bobestyrere utenfor Oslo og Aker, ble kommunens ordfører spurt om forslag til bobestyrer. Det forekom at den som var oppnevnt, takket nei til tilbudet, men det var sjeldent. De fleste av dem som takket nei, forklarte det med at de hadde for mye å gjøre.
Bobestyrerne selv fikk betalt blant annet ut fra hvor mange bo de hadde realisert. Eksempler på lønninger er 1 200 kroner og 35 000 kroner etter datidens verdi, tilsvarende henholdsvis 24 891 og 725 984 2015-kroner. Ifølge likvidasjonsstyrets forskrifter skulle ingen enkeltperson eller bedrift favoriseres under bobehandlingen. Noen bobestyrere med tilknytning til bedrifter som konkurrerte med bedrifter eid av jøder, misbrukte likevel sin stilling til egen vinning. Eksempel på dette er jødiske firmaer som ble realisert av rivaliserende firmaer innenfor samme bransje, hvor sistnevnte hadde en tilknytning til en bobestyrer. Bobestyrerne stod svært fritt når det gjaldt fordeling av formuene. Boliger ble forbeholdt spesielle grupper, men ellers kunne de fordeles slik bobestyrerne ville. Frontkjempere var blant gruppene som kom foran andre i fordelingen av jødebo.
Hakking
Hakking, også kjent som tunisisk hekling, er en håndarbeidsteknikk hvor man lager ting ved hjelp av en hakkenål og garn. Hakkenålen ligner en lang heklenål, men den er helt rund. Det er som regel en krok i begge endene. Teknikken gir et ganske fast resultat og har tydelig rett- og vrangside.
Typisk for hakking er at man hele tiden har samme side mot seg. Man vender altså ikke arbeidet. Dette gjelder ikke om man hakker med to kroker (tokrokshakking). Da må man ha to tråder og enten kan man hakke noe rundt, eller man kan lage et produkt der for og bakside er nesten lik.
For å hakke må en starte med å legge opp luftmasker og så henter man tråden gjennom maskene. Det ser nå ut som om det er strikkemasker på hakkenålen. På neste rad fullfører man maskene ved å trekke tråden gjennom. Dette kan man så gjenta til arbeidet er så stort som man ønsker.
Hakkenål
En hakkenål eller hakkekrok er et redskap som blir benyttet til hakking. Hakkenålen ser ut som en lang heklenål. Den kan ha krok i begge endene. Hakkenåler blir laget av bein, plast, metall eller tre. De blir ofte nummerert etter tykkelsen i millimeter.
Marki av Dorset
Marki av Dorset er en engelsk adelstittel som har vært opprettet tre ganger.
Tittelen ble så gjenopprettet i 1442 for Edmund Beaufort, som i 1448 også ble hertug av Somerset. Denne opprettelsen ble inndratt i 1463.
Andre opprettelse - 1442
Se hertug av Somerset, andre opprettelse.
Toropi
Toropi er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Rosenhof skole
Rosenhof skole er en tidligere barne- og ungdomsskole på Rosenhoff i bydel Grünerløkka i Oslo. Skolen ble åpnet i 1917 og var tegnet av arkitekt Balthazar Lange. Adressen var Dynekilgata 10. Skolen ble nedlagt i 1984, og elevene flyttet til Linderud ungdomsskole, det som nå er Linderud skole og Bjerke videregående skole.
Skolen er siden blitt brukt som voksenopplæringssenter, og huser i dag Oslo voksenopplæring Rosenhof, som i tillegg har en avdeling på Sofienberg i Oslo sentrum. Den gamle verneverdige Rosenhof skoles rektorbolig oppført i 1914 er senere bygget om til barnehage, og har siden 2009 vært tilholdssted for Rosenhoff barnehage.
Gerd Karlick
Gerd Karlick var en tysk forfatter av slagertekster og dreiebøker. Han skrev blant annet tekster for vokalsekstetten Comedian Harmonists som gruppas pianist Erwin Bootz satte musikk til. Samarbeidet oppsto da Bootz bodde til leie hos Karlicks mor Else Karlick i Passauer Straße 27/29 i Berlin.
Otto Dix
Otto Dix (født 2. desember 1891, død 25. juli 1969) var en tysk maler og grafiker. Han er mest kjent for sine brutalt ærlige framstillinger av krigens gru, og den borgerlige dekadensen i mellomkrigstidens Weimarrepublikk. Han regnes for en av de viktigere skikkelsene innen Den nye sakligheten (Die neue Sachlichkeit).
Bakgrunn
Otto Dix ble født i Untermhaus, som nå er en forstad til Gera i Tyskland. Han var eldste sønn av en smelteverksverksarbeider, med en mor som hadde skrevet poesi i sin ungdom og en fetter som var maler. Han kom inn på kunst- og kunsthåndverkskolen i Dresden i 1910.
Ved utbruddet av den første verdenskrig, meldte han seg frivillig, og ble artilleribefal, med kommando over en maskingeværtropp på Vestfronten. Han deltok i slaget ved Somme, og ble alvorlig såret flere ganger. Han ble forflyttet til Østfronten i 1917, og var der til fronten ble nedlagt. Ved avslutningen av krigen ble han tildelt Jernkorset av annen grad.
Dix ble sterkt berørt av synsinntrykkene han fikk i krigen, og beskrev et gjentakende mareritt der han kravlet gjennom ødelagte hus. Krigsminnene ble til kunstneriske arbeider i flere verker, men kanskje sterkest i mappen med 50 etsinger som han bare kalte «Krig» som kom i 1924.
Mot slutten av 1918 kom han tilbake til Gera, men bare kort. Han begynte på Hochschule für Bildende Künste Dresden (Høyskole for billedkunst i Dresden) året etterpå. Medlem av Dresden-secession mens han var ekspresjonistisk inspirert. Etter å ha møtt George Grosz, som var Dadatilhenger, begynte han å legge collage-elementer inn i arbeidene sine. Disse ble stilt ut i den første Dada-utstillingen i Berlin. Parallelt stilte han arbeider på den tyske ekspresjonistutstillingen i Darmstadt.
Virke
Etterhvert utviklet han en teknikk med å lasere oljefarger over en temperaundermaling. Enkelte av bildene ble omstridt, men han solgte en del. Han deltok i Neue Sachlichkeit utstillingen i Mannheim i 1925, sammen med blant andre: George Grosz, Max Beckmann, Heinrich Maria Davringhausen, Karl Hubbuch, Rudolf Schlichter og Georg Scholz. Både han og Grosz var kritiske til det tyske samfunnet, og malte mange scener med livets baksider, som prostitusjon, tiggende krigsinvalider, slitne eldre og døden. Slik sett skildret han mye av det samme som man finner i Erich Maria Remarques antikrigsroman Intet nytt fra Vestfronten.
Han fikk et professorat i kunst ved Dresden-akademiet i 1927, men ble erklært entartet og fratatt stillingen etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen. Hans bilder Skyttergraven og Krigskrøplinger ble stilt ut til skrekk og advarsel og senere brent. I alt 132 verker er registrert som beslaglagt. Arbeider av Dix ble stilt ut på Entartete Kunst-utstillingen laget av nazistene for å latterliggjøre kunst de ikke likte. Etter en tid i eksil, ble han presset inn i den offisielle nasjonalsosialistiske kunstorganisasjonen, men fikk kun lov å male landskapsbilder. Han malte likevel ett og annet allegorisk bilde, med kritikk av den nye tids idealer. Han ble arrestert, anklaget for komplott mot Hitler i 1939, men senere løslatt.
Mot slutten av krigen ble han satt inn i Volkssturm, og sendt til Frankrike, hvor han ble tatt til fange av franskmennene og løslatt 1946. Han kom seg etterhvert tilbake til Dresden, som var en sterkt utbombet by, hvor han for det meste laget religiøse allegorier og fortsatte med bilder av krigens lidelser.
Blant hans mest kjente bilder, finnes triptyket Metropolis (1928) og Porträt die Journalistin Sylvia von Harden (1926).
Distrikter i Orissa
Liste over distrikter i Orissa. Distriktene er en administrativ inndeling av den indiske delstaten Orissa.
Idrettslaget Korlevoll-Odda
Idrettslaget Korlevoll-Odda (stiftet 1. mai 1959) er et norsk fleridrettslag fra Odda i Ullensvang, som driver med friidrett og langrenn.
Friidrett
Friidrettsgruppa disponerer en løpegang i Oddahallen og har eget utendørs stadion.
Klubben står bak Oddasprinten, Hovdenkarusellen og Oddamila i tillegg til mindre arrangement.
Langrenn
Langrennsgruppa arrangerer blant annet Dyrskarrennet, og har tilgang på egen lysløype ved Korlevoll Skistadion.
Etymologi
Korlevoll kommer av området Korlebu, og at det tidligere var en plass for orrfuglspill med kutling, eller korling.
Grunnkretser i Larvik kommune
Grunnkretser i Larvik kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Larvik kommune, Vestfold, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
SM
SM, Sm og sm kan vise til:
Rolling Stone
Rolling Stone er et amerikansk tidsskrift som særlig dekker musikk og populærkultur. Det ble grunnlagt i San Francisco i 1967. Til å begynne med ble bladet identifisert med hippie-bevegelsen, men det distanserte seg fra andre undergrunnsmagasiner ved å omfavne mer tradisjonelle journalistiske standarder og unngå radikale, politiske ideer. Da Rolling Stone satset på å dekke politikk på begynnelsen av 1970-tallet, var det gjennom den unike gonzojournalistikken til Hunter S. Thompson.
På begynnelsen av 1980-tallet flyttet magasinet til New York for å komme nærmere reklamebransjen, og det ble på samme tidspunkt mer renhåret (bl.a. ved å narkotikateste sine ansatte). Mange mener at Rolling Stone mistet sjelen sin og ble et annet blad ved denne overgangen.
Bladet gjennomgikk imidlertid en ansiktsløfting på begynnelsen av 2000-tallet, etter at salgstallene hadde sunket på grunn av konkurranse fra manneblader som Maxim og FHM. Bladet satser nå på å nå et yngre publikum ved å fokusere på unge og pene stjerner.
Johan Sjöberg
Johan Sjöberg (født 14. november 1980) er en svensk fotballspiller som spiller i IF Elfsborg. Han har (pr. 7. juli 2008) spilt 154 seriekamper og skåret 2 mål. Siste halvdel av 2007-sesongen var han utleid til Fredrikstad FK.
Difficult to Cure
Difficult to Cure er det femte studioalbumet fra hard rock-bandet Rainbow, utgitt i januar 1981. Albumet markerte klart at bandet satset på å nå et bredere publikum med sin kommersielle form for hard rock. Dette er det eneste Rainbow-albumet der hele fire tidligere eller fremtidige medlemmer av Deep Purple medvirker.
Graham Bonnet var fremdeles medlem av bandet da låtskrivingen og innspillingen startet. Det finnes sågar opptak av Bonnet der han synger «I Surrender», som skulle bli albumet, og bandets, største hit. Blackmore var misfornøyd med Bonnets prestasjoner, og hentet inn Joe Lynn Turner som erstatter. Turner måtte derfor legge sitt vokalspor på musikk som allerede var innspilt og klar, derfor sang han i et høyere stemmeleie enn han normalt ville gjort.
Platecoveret ble designet av Hipgnosis, som var mest kjent for å designe flere platecovere for Pink Floyd og Led Zeppelin. Platecoveret var opprinnelig et av alternativene laget for Black Sabbaths album Never Say Die! fra 1978, men de valgte et annet bilde fra Hipgnosis.
Deep Purple-forbindelsen
På Difficult to Cure medvirker fire av Deep Purples tidligere og fremtidige medlemmer:
S&M
S&M kan referere til flere ting:
Yosef Wolde-Mariam
Samuel Andrea Emanuel Daniel Yosef Wolde-Mariam Theodros Tesfa Golja Michael (født 4. august 1978) er en norsk programleder og den ene halvdelen av rap-duoen Madcon. Med Madcon har Wolde-Mariam hatt stor suksess som rap-artist i Europa. Han er født i Norge og vokste opp på mødrehjem på Grefsen i Oslo, i Røyken, på Grønland, Grünerløkka og Bekkelaget. Hans foreldre er fra Etiopia og Eritrea. Han har siden 2012 vært mentor i The Voice på TV 2.
Xen
Xen er et fiktivt parallelt univers i videospillserien Half-Life.
Half-Life
Det parallelle universet Xen er i begynnelsen av Half-Life kun en verden der forskere fra den gigantiske, underjordiske forskningsbasen Black Mesa gjør eksperimenter iført den beskyttende drakten HEV-suit. Senere i historien åpner det seg en ukontrollert portal fra Xen nede i Anamolous Materials Lab, en seksjon av Black Mesa, hvor livsformer fra Xen rømmer inn i vårt univers. Black Mesa blir infisert av fiendtlige Xen-livsformer, og forskere, sikkerhetsvakter og annet personell må komme seg ut av basen for å ikke miste livet. Denne hendelsen hvor Black Mesa ble invandert av Xen markeres som The Black Mesa Incident.
Half-Life 2
I Half-Life 2 har forskjellige livsformer fra Xen spredd seg rundt over verden, og Combine bruker dem trolig som et våpen, siden raketter fylt med Headcrabs blir skutt ned forskjellige steder for å hindre menneskene å komme seg ut av byene. Et eksempel er byen Ravenholm, som før var en helt vanlig by, men nå er infisert av Zombier på grunn av løslatelse av Headcrabs.
I Half-Life 2: Episode 1 blir det klargjort at også Combine har vanskeligheter med livsformer fra Xen, når man møter Headcrabs som har satt seg på hodet til Combine Soldiers istedenfor mennesker, populært kalt Zombine.
Beskrivelse
Xen slik det framstilles i det første Half-Life er et univers helt forskjellig fra vårt. I Xen virker det som om verden i hovedsak bare er en mørk himmel, hvor "øyer" av konkret masse svever fritt rundt. Xen er preget av et eget økosystem, hvor det lever planter og dyr som ikke finnes i vår dimensjon. Vel å merke seg er at tyngdekraften i Xen går nedover, og kun er litt redusert, selv om det ikke finnes noen kjerne som tyngdekraften trekkes mot. Dette viser at Xen bygger på andre lover for fysikk enn det vår dimensjon gjør.
Headcrab
Headcrab eller hodekrabbe på norsk, er den vanligste livsformen fra Xen og er også en ofte forekommende fiende i både Half-Life og oppfølgeren Half-Life 2. Headcrabs er på størrelse med et hode. Den har fire gripetentakler under med en form for munn i midten som den sluker hodet til mennesker med og dermed gjør menneskene om til Zombier, et fenomen i Half-Life.
Barnacle
Barnacle er en enkel livsform som oftest blir funnet i taket med en tunge hengende ut av munnen. Barnacle har ingen lemmer og består kun av et stykke kjøtt med en munn.
Houndeye
Kun sett i den originale Half-Life-serien, er Houndeye en grunnleggende fiende. De opptrer gjerne i grupper, og kan utstøte en form for sjokkbølger rundt seg.
Antlion
Antlion er en livsform lignende en bille på størrelse med et menneske. De holder seg stort sett på bakken, men flyr av og til overraskende mot ofre og angriper med bitt. Antlions lever trolig under bakken, og om en skulle tråkke i sanden i nærheten av der de bor, vil de komme opp og angripe.
Antlion Guard
Antlion Guard er en overrase blant Antlions. Skapningen er på størrelse med to biler stablet oppå hverandre, og den er en adskillig sterkere fiende enn sine undersåtter.
I Half-Life 2: Episode 2 treffer man en Antlion Guard med en grønnaktig tone, som blir referert til som "The Guardian". Denne skapningen bevokter eggkammeret til Antlion-rasen. Den utskiller en gift hver gang man blir truffet av den.
Antlion Worker
Bare funnet nede i hulene der Antlions vokser og klekkes ut av egg, men på tross av det en kraftig fiende. Antlion Worker er en hvit underrase Antlions, og kan utstøte klumper med trolig etsende syre.
Locations of Half-Life Lieux dans Half-Life Lista lokacji ze świata Half-Life Half-Life-universumin paikat Platser i Half-Life
VH1
VH1 (VH-1: Video Hits One frem til 1994) er en amerikansk TV-kanal som sender musikk- og livsstilsprogrammer. Den ble startet i januar 1985 av Warner-Amex Satellite Entertainment, på det tidspunktet del av Warner Communications som også eide MTV. Begge kanalene eies nå av Viacom. Kanalen ble opprettet med henblikk på et mer voksent publikum enn søster-kanalen MTV.
Kanalen er opphavet til VH1 Classic, VH1 Soul, VH1 Uno og VH1 MegaHits. Sistnevnte ble nedlagt grunnet lave seertall. Mange land har dessuten egne versjoner av VH1, slik som blant annet Storbritannia, Tyskland, Danmark og India.
Programmer
Kanalen er kjent for musikkprogrammer som blant annet Video Countdown, Behind the Music, VH1 Divas og Pop-Up Video. Ved siden av rene musikkprogrammer er den også kjent for serier som blant annet Hogan Knows Best (2005-2007) og Rock of Love with Bret Michaels (2007-2009).
Historie
Da VH1 startet opp i Europa hentet de mange av programlederne (VJs) fra MTV Europe. Idag har den europeiske versjonen av VH1 i praksis ingen programledere.
Torres (Rio Grande do Sul)
Torres er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Gaya-san nasjonalpark
Gaya-san nasjonalpark (hangul: 가야산국립공원) er en nasjonalpark i Sør-Korea, som ligger rundt fjellet Gaya-san i fjellkjeden Sobaekfjellene på grensa mellom de to provinsene Nord-Gyeongsang og Sør-Gyeongsang. Den ble opprettet 13. oktober 1972.
Arealet på parken utgjør 167 km². I parken ligger Haeinsatempelet (해인사, 海印謝).
New Zealand under Sommer-OL 1964
New Zealand under Sommer-OL 1964. Sekstifire sportsutøvere fra New Zealand deltok i elleve sporter under Sommer-OL 1964 i Tokyo. New Zealand kom 12.-plass med tre gull- og to bronsemedaljer. Peter Snell var New Zealands flaggbærer under åpningsseremonien.
Grunnkretser i Aremark kommune
Grunnkretser i Aremark kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Aremark kommune, Østfold, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.