cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Italia
Næringsliv
Italia har en mangfoldig industriell økonomi av omtrent samme størrelse som Frankrikes og Storbritannias. Denne markedsøkonomien kan deles inn i det utviklede, industrielle nord og det fattigere sør (Mezzogiorno), hvor arbeidsløshet fremdeles dominerer med om lag 20 prosent og selv om Italia tidligere var et jordbruksland så er det bare 7 prosent som jobber innenfor jordbruk (frukter, grønnsaker, druer, poteter, soyabønner, hvete, oliven, kjøtt og fisk). Jordbruket er imidlertid blitt svært modernisert og effektivisert, og gjennom EU-medlemskapet har Italia god avsetning på sine jordbruksvarer.
Storindustrien er konsentrert rundt Piemonte, med storbyen Torino som industriell drivkraft. I sterk motsetning står utviklingen i Veneto og Emilia-Romagna, hvor småindustri, gjerne familiedrevet, har ført til en kraftig omlegging fra jordbruk til industri de siste 20–30 årene.
De fleste råvarer industrien trenger blir importert, og over tre fjerdedeler av energibehovet dekkes ved import (51,5 milliarder kWh). I løpet av det siste tiåret har Italia ført en stram finanspolitikk for å oppfylle kravene til Den økonomiske og monetære union (ØMU), og renten og inflasjonen har avtatt. Italia innførte den europeiske valutaen euro i 1999, og avskaffet dermed den italienske liren.
Turismen spiller også en viktig rolle i italiensk økonomi. Med 58,3 millioner utenlandske besøkende i 2017 var Italia det femte største turistmålet i verden.
Massemedia
Kringkastingsselskapet Radiotelevisione Italiana (RAI) har vært en del av maskineriet som de ulike politiske partier har brukt for å styrke og befeste makten. Det kristelig-demokratiske parti DC hadde kontroll over RAI 1 fra 1954. Åpningen mot venstre i 1961 førte til at RAI 2 ble sosialistpartiet PSIs domene. Det såkalt historiske kompromiss mellom kommunistpartiet PCI og DC i 1970-årene ga PCI styringen over en tredje statskanal, RAI 3, i 1979.
I 1980-årene eksploderte det private og kommersielle fjernsynsmarkedet pga. en liberaliseringslov. Statsminister Silvio Berlusconi skapte og utviklet flere lokale TV-stasjoner og bygde opp selskapet Mediaset som eier de tre største kommersielle fjernsynskanalene i Italia; Canale 5, Italia 1 og Rete 4 som konkurrer med RAI. Den internasjonale kommersielle kanalen SKY kom i 2006, som eies av Rupert Murdoch, på banen i Italia. Kanalen har foreløpig ikke det største fotfestet, da den kun baserer seg på betaltjenester og gjennom kabelnettverket, men sendte blant annet døgnet rundt under parlamentsvalget i april.
Fjernsynet har tradisjonelt vært viktigere enn avisene for å engasjere massene i Italia, og i forhold til innbyggerne i Norge, leser derfor italienere lite aviser. Påvirkningen fra moderne TV-underholdning, Berlusconi og hans medier har de siste årene likevel ført til tabloidisering også i avisene. De største avisene heter La Repubblica, Il Messaggero , Il Sole 24 Ore , Corriere della Sera og La Stampa.
Kultur
Italia er velkjent for sin kunst og kultur. Her finnes en rekke kjente byggverk fra oldtiden og Romerrikets storhetstid. De viktigste og mest kjente byggverkene i Italia er; det skjeve tårn i Pisa. Colosseum, Castel Sant'Angelo, Forum Romanum og Pantheon i Roma og domkirkene i Firenze og Venezia. Italiensk mat, vin, design, litteratur, kunst, musikk (særlig opera) m.m. er kjent over hele verden. Særlig er området Toscana beundret som et ferie-, arbeids- og rekreasjonssted av kulturelle personer verden over.
Renessansen tok til i Italia på 13- og 1400-tallet. Diktere som Dante Alighieri, Francesco Petrarca, Torquato Tasso og Ludovico Ariosto, og forfattere som Giovanni Boccaccio, Niccolò Machiavelli og Baldassare Castiglione fikk en enorm og varig innflytelse over utviklingen av den europeiske kultur. Det fikk også italienske malere, skulptører og arkitekter, som Filippo Brunelleschi, Leonardo da Vinci, Rafael, Sandro Botticelli, Fra Angelico og Michelangelo Buonarroti. Michelangelos freskoer i taket på Det sixtinske kapell i Vatikanet står sammen med hans statue av David som de aller fremste symbolene på renessansen.
Musikk
Italia har lenge hatt en betydelig påvirkning på musikklivet i Europa og til dels verden. Dette gjelder særlig klassisk musikk, men også jazz og pop.
Folkemusikk
Italiensk folkemusikk har vært inspirert av musikk fra andre områder av Middelhavet og av Italias naboland. I hovedsak deles italiensk folkemusikk opp i fire stilarter: Middelhavsområdet (særlig den søritalienske), den sentralitalienske, den norditalienske og Sardinias folkemusikk.
Middelhavsstilarten er som oftest både østlig modal og med melisma, det vil si at en stavelse synges, ofte lenge, over mange forskjellige toner. Det er også vanlig med et spent stemmebånd. Middelhavsfolkemusikk er nesten aldri flerstemt, bortsett fra i områder på Sicilia og i Basilicata som har albanskættet befolkning. Søritalienske episke sanger er gjerne lange med svært mange vers, og disse sangene er som oftest svært enkle, uten verken melisma eller stpent stemme.
Norditaliensk folkemusikk er inspirert mer av europeisk musikk. Akkurat som middelhavsstilen, er den norditalienske stilen dominert av modalitet, men denne er mer høyeuropeisk, og med trekk av tonal musikk. Den har strengere forhold til rytme og strofisk inndeling enn i sør. I sterk motsetning til middelhavsstilen, er det så godt som ingen melisma, men flerstemmig musikk er vanlig og dype mansstemmer uten spent stemmebånd er vanlig. Norditaliensk folkemusikk mangler også den episke sangstilen til middelhavsstilen, men til gjengjeld har de mer tradisjonell ballade.
Den sentraleuropeiske musikken er en slags blanding mellom de i utgangspunktet svært forskjellige stilartene. Som norditaliensk er den inspirert av fransk, keltisk og keltisk musikk, men den har også tatt mye fra den søritalienske stilen som har lånt fra arabisk, spansk og persisk musikk. I tillegg er den typiske italienske balladen spesielt særegen i sentral-Italia.
Sardinsk folkemusikk er svært spesiell i europeisk sammenheng. De har fire- og femstemt flerstemmet sang, ofte med harde og dype toner. Musikken er preget av imitasjon av instrumenter. Det er nesten ikke solosang, med unntak av «mutu», som bruker modulasjon.
Opera
Opera ble skapt i Italia, og italienske komponister har drevet operaen frem i mesteparten av den klassiske musikken. Den har beveget seg fra greske syngespill til den florentinske, romerske, venetianske og til slutt napolitanske operastilen. Deretter ble den delt opp i opera seria og opera buffa. Etter et opphold da operaen ble sterkt forandret i tysktalende områder, kom den tilbake på begynnelsen av 1800-tallet til en bel canto-aktig stil med vekt på stemmen over orkesteret. Dette holdt seg til Giuseppe Verdis mer dramatiske stil og verismen til særlig Giacomo Puccini.
Barokk opera
Operaen ble skapt i Firenze, og det var særlig sirkelen av akademisk interesserte mennesker rundt grev Bardi kalt Camerata Fiorentina som spilte en viktig rolle i å definere den. Jacopo Peri skrev de første forsøkene på opera med Daphne (ikke bevart) i 1598 og L'Euridice i 1600. Jacopo Peri skrev de første forsøkene på opera med Daphne (ikke bevart) i 1598 og L'Euridice i 1600. Claudio Monteverdi var vesentlig i å utforme operaen, særlig med tanke på arier og instrumentering. og han fikk sangteksten i forsetet slik at melodien måtte tilpasse seg den. I operasammenheng viste han forståelse for balansen mellom tekst og musikk i de to praksiser kom godt med i operaen.
Operaen fortsatte å utvikle seg i Firenze. Francesca Caccinis La liberazione di Roggiero dall'isola d'Alcina, fra 1625, blandet ballett og opera. Noe senere tok Roma over som operaens hovedsete, der resitativene ble mindre melodiske, mens ariene beholdt sin melodiske stil. Det var også i Roma at kastratsangere sang kvinnerollene. I Roma var blant annet Stefano Landi en aktiv operakomponist. Han skrev både operaer med religiøst og komisk tema, gjerne samtidig, som i Il Sant' Alessio eller pastorale og gresk-mytologiske tema som ved La morte d'Orfeo.
Enda operaen hadde blitt folkelig, eksisterte det et skille mellom de folkelige og de «seriøse» operaene, såkalte opera seria, særlig i århundreskiftet mellom det 17. og 18. århundre. Det dukket også fra 1710-årene opp en tredje opera, opera buffa, særlig gjort populær med Giovanni Battista Pergolesis La serva padrona internasjonal oppmerksomhet.
Klassisistisk opera
Italienske komponister hadde beskjeden suksess på 1700-tallet. Fra 1812 av kom imidlertid italiensk opera sterkt tilbake med Gioachino Rossini. Operaen hadde da mer eller mindre tilsidesatt opera seria. Syngespill og komisk opera dominerte. Rossini blandet imidlertid kunststilene. Hans første gjennombrudd var Otello, og i 1816 skrev, eventuelt resirkulerte, han Barberen i Sevilla. Barbereren og La Cenerentola fra året etter ble enorme suksesser, og Rossini ble den dominerende operakomponisten i samtiden.
Opera i Romantikken
Etter at Rossini relativt tidlig ga seg som operakomponist i 1830, tok andre italienere over, som Gaetano Donizetti (Anna Bolena etter 12 år i skyggen av Rossini) og Vincenzo Bellini (La Sonnabula). For Bellini ble dette noe av det siste han gjorde, mens Donizetti hadde 18 svært produktive år før han døde av syfilis. Donizetti og Bellini fortsatte begge i Rossinis bel canto-stil med vekt på sangernes bidrag, særlig for Donizettis del med L'elisir d'amore i 1832 og Lucia di Lammermoor i 1835.
Mye forandret seg imidleritd med Giuseppe Verdi. Han ble mest kjent for sin evne til å skrive gode melodier og å fange rollefigurenes karakter, følelser og situasjon i dem. Verdi var også en realist, hans handlinger skulle som oftest forholde seg til denne verden, og ikke en mytisk verden med guder og monstre. Blant hans mest kjente operaer er Rigoletto, Il trovatore og La Traviata, men også Nabucco, Aïda og Otello ble svært store suksesser.
Jim Broadbent
Jim Broadbent (født 24. mai 1949 i Lincoln i England) er en britisk teater-, TV- og filmskuespiller.
Italia
Opera i Romantikken
Giacomo Puccini var en slags blanding av Verdis fokus på melodien og Wagners fokus på operaen som et helhetlig kunststykke. I tillegg var han påvirket av verismen. Hans mest kjente operaer inkluderer La bohème (1896), Madama Butterfly (1904) og Tosca (1900).
Jim Broadbent
Han vant en Oscar i klassen beste mannlige birolle for sin rolle som «John Bayley» i filmen Iris.
Italia
Annen klassisk musikk
Etter at de verdslige kantatene ble stadig mer ettersøkt skrev operakomponisten Alessandro Scarlatti skrev over seks hundre kantater, og dominerte i den sammenheng. Imidlertid var det ikke kantatene, men concertoene som ble satset på av etterkommende komponister. Tomaso Albinoni og særlig Antonio Vivaldi langt på vei definerte concertoen og soloconcertoen. Blant de mest kjente er Vivaldis De fire årstidene. Her, som i de fleste andre concertoene, valgte Vivaldi en mer homofon stil, altså med en ledende melodistemme, mens de andre stemmene støtter opp om denne. I tillegg tok Domenico Scarlatti sonaten over i en mer leken form som passet bedre for Klassisismen.
Etter barokken var det langt mindre klassisik musikk fra italienske komponister utover opera. Luigi Boccherini hadde noe suksess i Madrid, men han var ikke en dominerende komponist. Domenico Alberti var mest kjent for å ha stått bak alberti-bassen, en enklere og mer forutsigbar måte å spille bass på enn generalbass. Hans komposisjoner er i liten grad kjent. I tillegg til dette ble komponisten Vivaldi «glemt» frem til etter 2. verdenskrig. I Romantikken var særlig Niccolò Paganini en viktig skikkelse innen fiolinconcertoer og virtuos fremføring, og han inspiererte flere, deriblant Franz Liszt.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Caraá
Caraá er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Slaget på Rastarkalv
Slaget på Rastarkalv var et slag ca. 955 mellom Eirikssønnene og Håkon Adalsteinsfostre. Eirikssønnene ledet en hær som bestod av norske og danske vikinger, tildelt av den danske kongen, Harald Blåtann. Håkon Adalsteinsfostre vant slaget og tvang danskene til retrett.
Bakgrunnen
Eirikssønnene reiste først med sine egne styrker fra Vendsyssel i Danmark til Agder, og derfra seilte de nordover med danskene etter seg til Ulvesund, sundet mellom Vågsøy og fastlandet i Nordfjord. Håkon Adalsteinsfostre hadde satt opp et varselssystem med varder som skulle tennes for å varsle om det dukket opp frememde krigsflåter langs Vestlandet. Eirikssønnene hadde nærmet seg kysten og seilt nordover med en stor hær, men vetene ble ikke tent. Kong Håkon hadde lagt strenge straffer for den som ble funnet skyldig, om vetene eller vedvardene ble tent uten grunn. Kongen ble først varslet da flåten lå like sør for Stad.
Da kongen mottok opplysningene om den store flåten sør for Stad, kalte han lokale styrker til seg. Disse bestod av våpendyktige bønder samt flere høvdinger. De forberedte seg på en konfrontasjon, og valgte seg ut Rastarkalv som slagmark. Dette er en slette sør på øya Frei i nærheten av der hvor kirka ligger i dag. Det er store, flate voller som ender mot en bakkeskrent. Da Eirikssønnene hadde mottatt bud om å komme til den utvalgte slagmarken, reiste de nordover til Frei, gikk i land og rykket fram til Rastarkalv.
Slaget
En av høvdingene, Egil Ullserk, kom til kong Håkon og la fram en plan for å overliste Eirikssønnene. For å lure motstanderne til å tro at kongen rådde over mange flere stridsmenn enn han virkelig hadde, ville han la ti menn bære ett merke hver. Så marsjerte de bak en åskam med et mellomrom mellom hver mann, slik at bare merkene var synlige for Eirikssønnenes hær. Dette ble gjort, og i mellomtiden stilte kongen opp sin hær i en tynn, men lang fylking slik at de ikke kunne omringes av Eirikssønnenes store hær.
De to hærene braket sammen, og Egil Ullserks list ble satt ut i livet – synet av merkene i bevegelse over bakkekanten fikk Eirikssønnene til å tro at det var en hær som hadde kommet mellom dem og skipene, så de avbrøt og trakk seg tilbake. Først da Gamle Eiriksson kom seg opp på en bakkehals, fikk han se at den kongelige hæren var undertallig og at det ikke fantes en annen hær som de først trodde. Etter å ha stilt opp en ny fylking, begynte de å slåss. Men nå var Håkons hær overtallig.
Det var da Egil Ullserk gikk til motangrep i spissen for kongehæren og slo hardt inn i Gamle Eirikssons flokk, så det kom til brutale basketak der Gamle og Egil slåss mann mot mann. Etter at mange hadde blitt drept og Egil Ullserk var falt, hadde kongen reorganisert sine menn på nytt for å sette inn et hardt angrep i de svekkede rekkene av stridsmenn. På dette tidspunktet var Gamle Eiriksson skadet og kunne ikke lede hæren videre.
Liste over ordførere i Sør-Aurdal
Liste over ordførere i Sør-Aurdal kommune i Innlandet fra 1842 til 1944 Liste over ordførere i Sør-Aurdal kommune i Innlandet fra 1945.
Slaget på Rastarkalv
Slaget
Eirikssønnenes hær gikk deretter i oppløsning, så de kunne ikke annet enn å flykte. Da de nådde fram til strendene, oppdaget de at skipene alt var skjøvet ut av de som flyktet først, mens noen av skipene var blitt liggende oppe i fjæra, for sjøen hadde falt. Da løp de på sjøen, alle Eirikssønnene og folkene som fulgte dem. Gamle Eiriksson falt der på Rastarkalv, men de andre brødrene hans kom ut på skipene og seilte bort med alt det folk som var igjen, og siden styrte de sør til Danmark.
Etterspillet
Da de overlevende i Eirikssønnenes hær flyktet sørover, etterlot de flere skip som ble tatt og trukket opp på land av kongens menn. Kongen reiste bautasteiner og hedret den gamle mannen, Egil Ullserk, som hadde gitt sitt liv for seieren i et siste ærerikt slag. Der lot kong Håkon Egil Ullserk legge i et skip, og sammen med ham alle som var falt av hans flokk, så lot han bære jord og stein over. Kong Håkon lot også sette opp flere skip, og lot de som var falt, bære om bord i dem, og en kan se haugene sør for Freihaugen.
Eiriksønnenes nederlag og Gamle Eirikssons død førte til stillstand og fred i flere år framover, inntil de barket sammen i slaget ved Fitjar på Stord.
Bjørg Bergheim
Bjørg Bergheim (født 17. juli 1962) er en norsk politiker (Senterpartiet). Hun var leder for Senterkvinnene fra 2010 til 2014 og sentralstyremedlem i Senterpartiet i samme periode. Hun er også leder i Senterkvinnenes fylkesorganisasjon, og hun har flere perioder bak seg i Jølster kommunestyre.
BankID
BankID er en personlig elektronisk legitimasjon for identifisering og signering på nett. Løsningen er utviklet gjennom BankID Samarbeidet mellom Finansnæringens Hovedorganisasjon og Sparebankforeningen (nå kjent som Finans Norge). BankID er en Public Key Infrastructure (PKI)-løsning som har støtte for både autentisering og signering. Løsningen består av en sentral infrastruktur driftet av Nets og av flere klientversjoner i forskjellige former.
Sikkerhet
Professor i IT-sikkerhet ved Universitetet i Bergen Kjell Jørgen Hole har sammen med doktorgradsstudenter påvist at det var mulig å stjele identiteter i denne løsningen i 2007. Fra advokathold er det hevdet at signaturløsningen vil holde juridisk, selv med de tekniske manglene som er påvist.
Det finnes alternativer til det svenske systemet som også heter BankID: OpenID er et skalerbart og plattformuavhengig alternativ, og vil dermed være langt billigere å implementere enn BankID. Ifølge svenske sikkerhetseksperter er OpenID like sikkert som svensk BankID, uten at dette er veldig relevant for den norske løsningen.
Sverige
I Sverige finnes det også en tjeneste som heter BankID. Denne tjenesten er ikke den samme som norske BankID.
BankID er den største elektroniske identifikasjonstjenesten i Sverige og forvaltes av foretaket Finansiell ID-Teknik BID AB, som eies av flere svenske banker. I mars 2018 fantes det cirka 6,5 millioner aktive BankID-brukere (i juni 2010 2,5 millioner ) og mer enn 600 webtjenester som støtter BankID. Kun personer med svensk personnummer kan få BankID
BankID på mobil
BankID på mobil ble lansert i 2010. En hemmelig privat kodenøkkel ble lagret på mobilens SIM-kort, som fungerte mer eller mindre som hardt sertifikat ettersom det krevde tilgang til SIM-kortet (direkte eller over nettet). Mobiloperatørene leverer teknikken. Enkelte av dem tar en avgift for tjenesten.
I 2022 informerte BankID at tjenesten på mobil, skal gradvis utfases og erstattes av BankID-appen. Det er fortsatt mulig å bruke BankID på mobil i 2023, men tjenesten vil etter hvert avvikles helt.
BankID på fil
Tjenesten BankID, iblant også kalt BankID på fil, ble lansert i 2003. Et digitalt sertifikat og en hemmelig kryptonøkkel lagres på datamaskinens harddisk, og fungerer selv om filene flyttes mellom ulike datamaskiner, hvilket innebærer en sikkerhetsrisiko.
For å bruke BankID på en PC kreves det at BankID säkerhetsprogram (BISP) installeres i systemet der filen er lagret. Kritikk er blitt rettet mot at det er en altfor plattformavhengig løsning som forutsetter at kunden enten har Microsoft Windows eller Mac OS X. Tidligere var også Linux til viss grad støttet, men støtte for Linux ble faset ut i 2014.
BankID på kort
BankID på kort ble lansert i 2005. En hemmelig privat kodenøkkel lagres i smartkortets chip, som fungerar som hardt sertifikat, hvilket anses sikrere ettersom det i almenhet krever fysisk tilgang til kortet for å fungere. Kortet kan være et kreditkort eller et rendyrket bankid-kort. Kortet kan leveres med eller uten fotografi, og kan fungere som legitimasjonsdokument.
John Sutton (fotballspiller)
John William Michael Sutton (født 26. desember 1983 i Norwich) er en engelsk fotballspiller som siden sesongen 2008-2009 har spilt for Scottish Premier League-klubben Motherwell, avbrutt av en periode i Hearts og den australske klubben Central Coast Mariners.
Han er en yngre bror av den tidligere Chelsea og Celtic angriperen Chris Sutton, sønn av den tidligere Norwich, Chester og Carlisle United spilleren Mike Sutton.
Gubben og gamla
Gubben og gamla èller Tolvballvisa er en folkevise av den typen vi kaller kumulative viser eller aukerim. Det betyr at hver strofe får en ny linje lagt til slik at strofene blir stadig lengre. Slike viser har vanligvis ikke noen fortelling men skildrer bare en absurdhumoristisk situasjon.
Gubben og gamla låg og drog for å få opp en rot. Stadig kommer det nye til og endelig får de opp rota.
Klara Semb har arrangert visa for sangdans etter en folkemelodi som er nærskyld Åsmundstads tone.
Eksempel
Egner, Gjelseth, Prøysen og Siem (red.) Den gule store viseboka, Oslo 1970: Cappelen
Litteratur
(Reimund Kvideland), Tolvballvisa med musikk av Sverre Jordan, Bergen 1970:Nordanger forlag
Skjærsliper
Skjærsliper er en håndverker som har som yrke å slipe sakser, kniver og andre skjærende metallredskaper med skarp egg. Skjærslipere var særlig vanlig i gamle dager før industriell masseproduksjon og det moderne forbrukersamfunnet med billige varer overtok. Skjærsliperne reiste da omkring i byer og bygder med slipeverktøyet sitt, vanligvis en transportabel slipestein. De dro enkeltvis fra hus til hus og tilbød skjærsliping for en billig penge. I Norge var det omreisende skjærslipere helt til begynnelsen av 1970-tallet. Yrket praktiseres fortsatt mange steder i verden.
Etymologi
Ordet skjærsliper stammer fra det nedertyske «scherenslieper» som er dannet av schere, det vil si «saks», og sliepen som betyr «slipe». Det norske dialektordet skyru, som betyr «sigd», henger sammen med verbet schere, altså «skjære». På tysk er betegnelsen for skjærsliper Scherenschleifer eller bare Schleifer, på dansk skærsliber (tidligere også skærslipper) og på svensk skärslipare. På engelsk kan knife grinder bety både «skjærsliper» og «slipestein».
Den svenske betegnelsen skärslipare kunne også brukes spøkefullt og nedsettende i overført betydning om en enfoldig, treig eller pratesjuk person, egenskaper som enkelte tilla de omreisende skjærsliperne.
I dag bruker noen ordet skjærsliper feilaktig om verktøyet vinkelsliper.
Slipesteiner, bryner, traller og kjøretøy
Skjærsliperne utfører et enkelt håndverk med enkelt utstyr, først og fremst ved hjelp av en mindre slipestein. Før hadde de omreisende skjærsliperne som regel slipesteinen på en trillebår eller kjerre der den stod montert ned i en lav beholder med vann og ble drevet rundt ved hjelp av en trampeanordning eller med venstre hånd. Kjerra kunne i blant ha flere slipesteiner og også bli trukket av en hund. Sliperne dro særlig omkring i sommerhalvåret, men de som også reiste om vinteren, kunne frakte slipesteinkrakken på ryggen eller en kjelke når føret gjorde det tungt å komme fram på hjul. På 1900-tallet ble det vanlig å bruke sykler der slipesteinen var montert slik at en kunne bruke sykkelhjulet til å dreie steinen.
I tillegg til slipehjulene hadde skjærsliperne ett eller flere bryner av sandstein samt reimer av lær for å kvesse barberkniver og annet. Disse reimene kunne også være såkalte stryke- eller slipereimer dekket med smergel, hard karborundum eller annet slipemiddel. Skjærslipere kunne også ha filer for å skjerpe sager. I dag kan skjærslipere ha slipesteinen montert bak på en moped.
Viktig lavstatusyrke
Skjærslipere henvendte seg først og fremst til privatpersoner og husstander, men kunne også utføre oppdrag for slaktere, militæret og andre. I byene stilte de seg opp på torg og gater der de ropte ut tilbudet sitt, eller de oppsøkte bygårder med flere leiligheter. De kunne også ha egne boder dit kundene kom. Ofte kombinerte også sliperne arbeidet med andre håndverk eller tilfeldig arbeid.
I det gamle klassesamfunnet representerte skjærsliperne et dårlig betalt lavstatusyrke på linje med andre omreisende handelsfolk og håndverkere med mangelfull utdannelse, for eksempel kramkarer, skomakere, blikkenslagere og gatesangere. Skjærsliperne hadde, og har, likevel en viktig oppgave i et førindustrielt eller materielt fattigslig samfunn der en ikke har billige, masseproduserte varer, men må basere seg på håndverkertjenester for å vedlikeholde, reparere og lage nytt. Dette gjelder ikke minst for alle håndverkere som er avhengige av godt og skarpt verktøy, for eksempel skreddere og tilskjærere, bunt- og salmakere, slaktere og kjøttskjærere. Også tidligere tiders slåttefolk måtte holde sine sigder og ljåer skarpe. Det samme gjaldt barbererne, i middelalderen kalt bartskjærer eller badeskjærer. Mange av disse bartskjærene arbeidet dessuten som enkle kirurger, for eksempel som militære feltskjærer, med stort behov for skarpe kniver.
I Norden
I Norge var særlig taterne kjent for å være gode knivslipere. Ifølge et gammelt råd fra Telemark gjaldt det å holde seg inne med knivsliperen: Eggen ble god hvis han fikk kaffe mens han arbeidet, men den ble enda litt skarpere om han fikk en kopp med melk eller aller best en skvett brennevin. Også i Tyskland og ellers på kontinentet tilhørte skjærsliperne ofte vandrerfolk som sigøynere og Jenischefolket. I Sverige var det omkring år 1900 mange omreisende skjærslipere fra Russland.
I dag
I Vesten er det få omreisende selgere og håndverkere igjen i dag, men fortsatt fins det utøvere som tilbyr skjærsliping på markeder eller demonstrerer det på tilstelninger med gamle håndverk. Enkelte holder også kurs i knivsliping for fagfolk, og verktøymakere reiser rundt i industrien og sliper for eksempel skjærestål og bor.
Skjærslipere i historier, viser og annet
Skjærsliperen med sin slipestein var en lett gjenkjennlig figur i byer og lokalsamfunn og er omtalt i mange historier og viser. Han blir framstilt både som en omreisende luring, en munter vagabond og en fattig stakkar med lav anseelse.
Enkelte skjærslipere på kontinentet kunne ha en liten, dressert sirkusape ved siden av seg for å tiltrekke folks oppmerksomhet. Dette er bakgrunnen for det tyske munnhellet Er sitzt da wie'n Affe auf'm Schleifstein, «Han sitter der som en ape oppå slipesteinen». Dyret satt ikke på steinen som gikk rundt, men hoppet omkring og gjorde sine små kunster.
En annen tysk henvisning til skjærslipere er Die Schleifer von Paris («Skjærsliperen fra Paris»), ei folkevise som fremdeles synges ved festlige anledninger i Syd-Tyskland.
Skjærsliperen har også vært motiv i billedkunst.
I Norden
I 1955 lagde den danske tekstforfatteren Sigfred Pedersen (1903-1967) og populærkomponisten Kai Normann Andersen (1900-1967) Den gamle skærslippers forårssang eller Nu lokker atter de gamle veje, ei vemodig vise om en ensom skjærsliper og vandringsmann. Sangen ble en stor slager i Danmark. I 1956 spilte den norske plateartisten Jens Book Jenssen inn sangen med norsk tekst under tittelen Skjærsliperen, seinere kalt Jakob Skjærsliper, en finstemt innspilling som ble en like stor hit som i nabolandet. I Sverige gjorde Fred Åkerström balladen populær i 1972 under navnet Den gamle skärsliparen.
Også den danske forfatteren Jens Baggesen (1764-1826) skrev en Skærslipper-Viise, mens Johannes V. Jensen skrev Hverrestens-Ajes (Anders med slibestenen), en novelle som er gjengitt i hans Himmerlandshistorier og handler om en fattig mann som forsørger familien ved å dra rundt i omegnen og slipe for folk.
Schouwen-Duiveland
Schouwen-Duiveland er en kommune og øy i den nederlandske provinsen Zeeland. Øyen har to veiforbindelser via fylkesveiene N57 og N59 med Noord-Beveland i Zeeland og Goeree-Overflakkee i provinsen Zuid-Holland. Med Goeree-Overflakkee via Brouwersdemningen og Grevelingendemningen, og med Noord-Beveland via Oosterscheldekering og Zeelandbroen. Demningene faller under Deltaprosjektet (ned. Deltawerken).
Til kommunen hører byene og tettstedene Brijdorpe, Brouwershaven, Bruinisse, Burgh, Burghsluis, Dreischor, Elkerzee, Ellemeet, Haamstede, Kerkwerve, Looperskapelle, Moriaanshoofd, Nieuwerkerk, Nieuwerkerke, Noordgouwe, Noordwelle, Oosterland, Ouwerkerk, Renesse, Scharendijke, Schuddebeurs, Serooskerke, Sirjansland, Westenschouwen, Zierikzee (rådhus) og Zonnemaire.
Denne øyen var opprinnelig fire mindre øyer, Schouwen, Duiveland, Dreischor og Bommenede. Disse har i tidens løp smeltet sammen etter at man har bygget diker og pumpet bort vannet ved hjalp av vindmøller (ned. inpolderen).
Det administrative senteret Zierikzee var frem til 1995 en selvstendig by. Zierikzee fikk byrettigheter i 1248 og var i middelalderen kjent utenfor Zeeland. Ved kysten ligger Renesse og Westerschouwen som er populære turistmål, spesielt for tyskere fra Nordrhein-Westfalen.
Sølvbrasme
Sølvbrasme (Pterycombus brama) er en fiskeart.
Den er sølvfarget med store skjell. Ryggen er høy, og kroppen er sterkt sammentrykt fra sidene. Rygg- og gattfinnene er svært lange og kan legges ned i en renne. Disse finnene er ikke dekket av skjell. Arten kan bli 46 cm lang. Den lever i de frie vannmassene ute på åpent hav på 25–400 m dyp.
Den er utbredt i hele Atlanterhavet nord for ekvator og finnes utenfor norskekysten nordover til Nordkapp.
Havbrasme
Havbrasme (Brama brama) er en fiskeart.
Den er sølvfarget med store skjell. Ryggen er høy, og kroppen er sterkt sammentrykt fra sidene. Panna er konveks og munnen danner nesten rett vinkel med snuten. Brystfinnene er lange og bukfinnene korte. De lange rygg- og gattfinnene er konkave og nesten helt dekket av skjell. Halefinnen er sterkt kløftet. Arten kan bli 100 cm lang og 6 kg, men den er vanligvis 40–55 cm lang.
Havbrasme lever i de frie vannmassene ute på åpent hav ned til 400 m dyp. Den er en opportunist som eter blant annet pelagiske amfipoder, krill, blekkspruter og mange ulike fiskearter.
Den er en kosmopolitisk art som finnes i alle hav unntatt det nordlige Stillehavet. Havbrasmer på vandring sørfra dukker opp i norske farvann om høsten. Den er mest vanlig utenfor kysten av Vestlandet og Trøndelag og mer sjelden i Nordsjøen og Skagerrak.
Havbrasme tåler ikke vanntemperatur lavere enn 10 °C, og fiskene som har vandret nordover dør når vinteren kommer. Enkelte vintre driver mange døde havbrasmer i land langs den britiske nordsjøkysten og i Nederland.
Utenfor Nordvest-Spania og Portugal blir det fisket etter havbrasme. Fisken omsettes fersk og frossen.
Fintias
Fintias var en gresk vasemaler; sammen med Eufronios og Euthymides, var han en av de viktigste representativene for Pionér-gruppen, athenske rødfigurvasemalere. Ti arbeider fra perioden mellom 525 og 510 f.Kr. som bærer hans signatur har overlevd: syv vasemalerier og tre pottemakerier.
Moundou
Moundou er den nest største byen i Tsjad med over 148 000 innbyggere. Byen er hovedstad i Logone Occidental-regionen.
Fintias
Siden hans karriere begynte før tiden med Pionér-gruppen, ser hans malerier noe gammelmodigere ut enn de av de andre pionérene; og påvirkningen fra tidligere rødfigurmalere som Psiax eller Oltos er fremtredende. Selv under Pionérgruppeperioden fortsatte han å bruke enkelte teknikker fra svartfigurstilen, for eksempel konturer forsterket av oppskraping og svartfigurornamentale kanter. Hans malerer har blitt kalt klare, konsise og nøyaktige, men også statiske og noe stive.
Fintias' repertoar er allikevel rikt. Han tegnet hverdagsscener så som hetaerae-symposia og musikkleksjoner, men også mytologiske scener. Som de andre fremtredende medlemmene av Pionér-gruppen, skrev han ofte på sine vaser, og avbildet flere av sine kolleger.
Heimevernslaget
Heimevernslaget var ei norsk vise/gammaldans-gruppe fra Trøndelag dannet våren 1978 av Hans Rotmo etter at Arbeidslaget hass K. Vømmølbakken var blitt nedlagt. Gruppen kom i klammeri med det offisielle Heimevernet sommeren 1978 om rettigheten til navnet, men etter en runde på øverste hold fikk gruppen tillatelse til å beholde navnet.
Historie
Musikalsk var Heimevernslaget en videreføring av Arbeidslaget hass K. Vømmølbakken og Vømmøl Spellmannslag, men med enda større vekt på gammeldans. Tekstene var en blanding av soldat-humor og militærhistorisk politikk presentert i popularisert form. Gruppens programerklæring ble fremsatt på den første LP-en. Der het det seg at de var for «godt øl, godt stål, nynorsk og jordbruk og sosialisme». Med platen fulgte et 16-siders hefte under tittelen Heimevernsnytt. Her fikk man en blanding av finurlige artikler og opplysende propaganda. Bonsersjant Børø ble etterfulgt av Menig Basmo innen plate nummer to ble innspilt i 1979. Spællet om Trøndelag var utstyrt med et utbrettomslag der man ved hjelp av en terning kunne spille det fornøyelige «Spællet om Trøndelag». Hans Rotmo flyttet deretter Heimevernslaget over til det nystartede Arctic Records. Album nummer tre, Trekkspellkrigen, ble innspilt sammen med brødrene Sole. Brødrene var «Trekkspellsersjant Ole Sole» og «Feleslaktar Sivert Sole». Begge disse figurene var oppdiktet av laget. Denne platen ble laget som et våpen mot den utenlandske musikkdominansen. I 1980 ble Heimevernslaget oppbrutt, slik som alle andre Rotmo-prosjekter.
Beinta Broberg
Beinta ble gift tre ganger:
Hun fikk en sønn; Frederik, og tre døtre, hvor man kun kjenner navnet på den ene; Christine Mari.
I sagnet blir Beinta kalt for Illa Beinta («onde Bente») fordi hun ble betraktet som ansvarlig for at hennes to første ektemenn dør og for at hennes tredje blir sinnssyk. Det ble sagt at hun behandlet sine underordnede dårlig, og det ble spredt rykter om at hun drev med trolldom. Samtidens kilder belyser hennes liv utelukkende indirekte, og gir ikke noen holdepunkter for at hun aktivt skal ha medvirket i begivenhetene omkring hennes tre ektemenns sykdom og død.
Trivia
Den 30. juli 2005 nådde to nordmenn Færøyene i en færing som var gitt navnet Barbara etter romanfiguren. De hadde rodd hele veien fra Ulsteinvik i Møre og Romsdal fylke til Porkeri. Se forøvrig Barbara (robåt).
Belgisk toppdivisjon i fotball 1994–1995
Belgisk toppdivisjon i fotball ble opprettet i sesongen 1895-96. Det belgiske fotballforbundet står for organiseringen av ligaen. De er igjen underlagt av UEFA, som setter hovedreglene for hvordan fotball organiseres i Europa.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Raymond Duchamp-Villon
Raymond Duchamp-Villon (født 5. november 1876, død 9. oktober 1918) var en fransk billedhogger.
Bakgrunn og arbeid
Raymond Duchamp-Villons egentlige navn var Pierre-Maurice-Raymond Duchamp. Han ble født i Damville, Eure, i Normandie-regionen i Frankrike som den nest eldste av seks søsken. I alt fire av søskenflokken gjorde seg bemerket som kunstnere. I tillegg til Raymond Duchamp-Villon var det:
Han bodde sammen med broren Jaques i Montmartre fra 1894 til 1898, mens han studerte medisin ved Sorbonneuniversitetet. Han fikk da et kraftig anfall av giktfeber, som satte ham ut av studiene. For å ha noe å gjøre, begynte han å forme små figurer. Dette fortsatte han med – stort sett som selvlært – og ble svært god. Da han stilte ut sine første arbeider i Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts (Den nasjonale kunstforeningen), i 1902 og 1903, tok han kunstnernavnet Duchamp-Villon, for å unngå forvekslinger i forhold til brødrene.
Han stilte på høstsalonen første gang i 1905 og samme året sammen med broren Jaques i Rouen. Ikke lenge etter var han medlem av juryen for skulpturavdelingen. Der satt han sentralt når det gjaldt å fremme kubismens sak.
I mellomtiden hadde brødrene flyttet fra kunstnerstrøket og til landsbyen Puteaux, hvor de hadde regelmessige sammenkomster med andre av samme mening og tankegang. De arrangerte utstillingen Section d'Or i Galerie de la Boétie i 1912, sammen med flere andre kubister. Oppfølgingsutstillingen ble i Armory Show i New York som var USAs møte med det som rørte seg i Europas kunstverden.
Han ble representert med arbeider i Galerie André Groult i Paris, Galerie S. V. U. Mánes i Praha i 1913, og Der Sturmgalleriet i Berlin, 1914. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i den franske hærens sanitet, forlagt i Champagne-distriktet, inntil han i 1916 fikk tyfoidfeber og ble sendt til militærsykehuset i Cannes hvor han døde.
I 1967 hjalp den lengstlevende av kunstnersøsknene, Marcel Duchamp, til med å arrangere en utstilling med verker fra alle fire: Les Duchamp: Jacques Villon, Raymond Duchamp-Villon, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp. Utstillingen ble holdt i Rouen, men deler av den ble gjentatt i Musée National d'Art Moderne i Paris.
Eikeviftefly
Eikeviftefly (Pechipogo strigilata) er en sommerfugl som tilhører vifteflyene.. Den finnes på Sørlandet og det sørlige Østlandet i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 27 – 31 mm), spinkelt nattfly. Labialpalpene stikker fram under hodet somet nebb som er lenger enn resten av hodet. Hannen har smalt fjærformede antenner og en vifte av lange hår på bakbeinet. Forvingen er nokså avrundet, lyst brungrå eller gulgrå med brun bestøvning. Den har tre brune tverrlinjer, der de to innerste er omtrent parallelle, sterkt krummet i den fremste delen av vingen. Den ytterste tverrlinjen er smal og ganske rett. Bakvingen er hvit med grå bestøvning, to, vanligvis uskarpe, gråbrune tverrbånd og mørk ytterkant.
Levevis
Eikevifteflyet finnes i løv- og blandingsskog, særlig der det er innslag av eik. Larvene, som overvintrer, spiser blader av eik, også av og til bjørk og viere. I alle fall på høsten lever de av visne blader. De voksne sommerfuglene flyr om natten i mai – juli, men skremmes også lett opp om dagen.
Utbredelse
Arten er utbredt fra Europa og østover til Japan. I Norge er den forholdsvis vanlig fra Vest-Agder nordover til det nordlige Hedmark. Den er nordligst funnet i Stor-Elvdal. Den mangler på Vestlandet.
Faya-Largeau
Faya-Largeau er en by i Tsjad med over 14 000 innbyggere. Byen er hovedstad i Borkou-Ennedi-Tibesti-regionen.
Surinam under Sommer-OL 1960
Surinam under Sommer-OL 1960. Surinams OL-tropp besto av én mannlig friidrettsutøver under Sommer-OL 1960 i Roma. De var første gangen som Surinam deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Wim Esajas fikk oppgitt feil tidspunkt for forsøksheatet på 800 meter og da han møtte opp på stadion var det allerede avviklet og han fikk reise hjem uten å ha konkurrert.
Tweed
Tweed kan vise til:
Hauger Bandyklubb
Hauger Bandyklubb (stiftet 3. september 1984) er et norsk idrettslag fra Hauger i Bærum. Klubben driver kun med bandy og hadde i 2011 om lag 120 medlemmer. Klubbfarger er hvit, blå og rød, og hjemmebane er Hauger kunstisbane. Hauger arrangerte tre kamper under VM i 1993 og har også arrangert flere NM-finaler i bandy.
Klubben har flere gode resultater i aldersbestemt bandy med NM-sølv i småguttklassen fra 2011 som best.
Anne Lise Wærness
Anne Lise Wærness, senere Wraa, (født 1. september 1951 i Trondheim) er en norsk tidligere høydehopper og diskoskaster. Hun representerte klubbene Sportsklubben Freidig og IL i BUL.
Hun deltok under sommer-OL i 1968 i Mexico, men ble slått ut i kvalifiseringen, der hun greide 1,60 meter. Tsjekkiske Miloslava Hübnerová-Rezková vant OL-gull med 1,80.
Hun ble norgesmester sju ganger i perioden 1967–1973 fordelt likt på høydehopp og diskoskast. Fra 1967 til 1970 forbedret hun den norske rekorden i høydehopp åtte ganger, centimeter for centimeter med 1,67 16. mai 1967 og sist, 1,74 25. juli 1970.
Med 46,06 meter som beste diskoskast er hun per 1. januar 2016 fortsatt topp 30 gjennom alle tider i Norge.
Wærness ble rangert som nummer 176 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa Nidaros sin kåring i 2022.
Gran Almenning
Gran Almenning er en bygdeallmenning i Gran kommune i Innlandet. Almenningen har totalt 180 000 dekar skog. Gran Almenning driver eiendoms- og arealforvaltning, bruksrettforvaltning, skogbruk og utmarksutnytting. Almenningsbestyrer i Gran Almenning er Knut Narvestad.
Benicio del Toro
Benicio Monserrate Rafael del Toro Sánchez (født 19. februar 1967 i San Juan i Puerto Rico) er en puertorikansk-amerikansk skuespiller.
Benicio del Toro spilte en av skurkene i James Bond-filmen Med rett til å drepe (1989). Han vant Oscar for beste mannlige birolle for rollen som Javier Rodriguez i filmen Traffic (2000).
Andre roller han har hatt er blant annet dr. Gonzo i Fear and Loathing in Las Vegas (1998), Franky Four Fingers i Snatch (2000) og Jack Rafferty i Sin City (2005).
Nyjah Huston
Nyjah Huston (født 30. november 1994) er en amerikansk profesjonell rullebrettkjører, som var den yngste deltager i X Games, hans første opptreden ved alder 13 år.
I 2009 startet han sitt eget skateboardselskap, I&I Skateboards.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo ble han nummer 7 i street.
Elizabeth av York
Elizabeth av York (født 11. februar 1466, død 11. februar 1503) var dronning av England fra 1486 fram til sin død. Som hustru av Henrik VII av England var hun den første Tudor-dronningen. Hun var datter av Edvard IV og niese av Rikard III. Hun giftet seg med kongen som følge av Henriks seier i slaget ved Bosworth Field i 1485 som innledet rosekrigenes siste fase. Hun ble mor til Henrik VIII. Følgelig var hun datter, søster, niese, hustru, mor og bestemor til påfølgende konger og dronninger av England.
Perioden med ny tilpasning til Henrik VI fra oktober 1470 og fram til april 1471, og perioden mellom hennes fars død i 1483, da hun var 17 år, og freden mellom hennes mor og hennes onkel Rikard III var en voldelig og urolig mellomspill h hva som for henne ellers var et fredfylt liv. Hennes to brødre forsvant, «prinsene i Tower», deres skjebne er ukjent, men de ble antagelig myrdet av deres onkel Rikard III slik at han selv kunne bli kronet som Englands konge. Hun ble ønsket tilbake til hoffet av Rikard III sammen med alle hennes søstre. Som en prinsesse fra huset York kunne den endelige seieren til huset Lancaster virket som den totale katastrofe, men Henrik Tudor forsto betydningen for støtte fra huset York og lovte å gifte seg med henne før han kom til England fra Frankrike med en hær. Det var en betydningsfullt signal, men det ga ham ikke den ønskede støtte fra York. Med nederlaget til Rikard III kunne Henrik gifte seg med Elizabeth og således grunnlegge huset Tudor. Ekteskapet var meget populært da foreningen av Yorks hvite rose og Lancasters røde rose ble sett på som den endelige freden etter år med dynastisk krig.
Hennes ekteskap synes å ha vært vellykket, skjønt hennes eldste sønn Arthur, prins av Wales, døde 15 år gammel i 1502, og tre andre barn døde ung, noe som ikke var uvanlig for tiden. Hun synes å ha spilt liten politisk rolle. Hennes overlevende barn ble en konge av England og dronninger av Frankrike og Skottland. Det er via den skotske Stuart-slekten at hennes mange moderne kongelige etterkommere sporer sitt opphav tilbake til henne.
Elizabeth av York er den eneste engelske dronning som var datter, kone, søster, niese og mor til en engelsk konge. Hennes portrett er utgangspunktet for den tradisjonelle avbildningen av damen i kortstokker.
Datter av kongen
Elizabeth av York ble født i Palace of Westminster i London som det eldste barnet til kong Edvard IV og hans hustru Elizabeth Woodville. Hennes dåp ble feiret i Westminster Abbey. Hennes gudmødre var Jacquetta av Luxembourg, hertuginne av Bedford, og Cecily Neville, hertuginne av York. Hennes gudfar var hennes fetter, Richard Neville, 16. jarl av Warwick.
I 1469 ble hun tre år gammel kortvarig trolovet til George Neville. Hans far John Neville støttet senere Georges onkel, jarlen av Warwick, i et opprør mot kong Edvard IV, og forlovelsen ble avlyst. I 1475 inngikk kong Ludvig XI av Frankrike en avtale om at den 9 år gamle Elizabeth skulle gifte seg med hans sønn Karl, dauphin av Frankrike. Det var en del av Picquigny-traktaten, en fredsavtale som ble forhandlet fram den 29. august 1475. Imidlertid gikk den franske kongen fra sin avtale i 1482. Da hun var 11 år gammel i 1477 ble hun navngitt som lady av Hosebåndsordenen sammen med sin mor og hennes tante på farssiden, Elizabeth av York, hertuginne av Suffolk.
Søster av kongen
Den 9. april 1483 døde Elizabeths far uventet og hennes yngre bror Edvard V arvet tronen. Hennes onkel, Rikard III, hertug av Gloucester, ble utpekt som riksregent og som hans verge. Hennes mor, Elizabeth Woodville, forsøkte å nekte Gloucester retten til å bli Lord Protector og heller holde denne makten innenfor hennes familie. Gloucester forsøkte da å isolere sin nevø fra deres Woodville-slektninger. Han avskar Edvard da han reiste fra Ludlow, hvor han hadde bodd som prins av Wales, på vei til London for å bli kronet. Gloucester eskorterte ham til London og innlosjerte ham i den kongelige bolig i Tower of London under påskuddet at det var for hans egen beskyttelse. Elizabeth Woodville flyktet til Westminster Abbey med den yngre broren Richard og sine døtre for å søke beskyttelse. Gloucester anmodet om at Richard skulle bo i Tower for å holde sin bror Edvard med selskap. Elizabeth Woodville gikk med på det.
To måneder senere, den 22. juni 1483, fikk Gloucester ekteskapet til Edvard IV erklært ugyldig ved å hevde at på den tiden da Edvard IV giftet seg med Elizabeth Woodville var han allerede forlovet med lady Eleanor Butler. Det engelske parlamentet utstedte en lov, Titulus Regius («Kongens tittel»), som støttet denne posisjonen. Dette grepet gjorde barna av dette ekteskapet til illegitime og derfor kunne de heller ikke være arveberettiget for tronen. Gloucester ble erklært som den rettmessige konge med rett til tronen som barn av George Plantagenet, 1. hertug av Clarence, en annen bror av Gloucester og Edvard IV. Gloucester tok tronen den 6. juli 1483 som Rikard III. De to unge brødrene Edvard og Richard i Tower of London forsvant deretter og ble aldri hørt fra siden. Ryktene gikk, blant annet fra engelske fiender i utlandet, at de hadde blitt myrdet på ordre av Rikard III.
Niese av kongen
Elizabeths mor allierte seg med lady Margaret Beaufort, mor av Henrik Tudor, den senere kong Henrik VII, som hadde det nærmeste kravet på tronen i huset Lancaster. Selv om Henrik Tudor nedstammet fra kong Edvard III, var hans krav på tronen svak grunnet en lov fra parlamentet som ble vedtatt under styret til Rikard II som ble vedtatt på 1390-tallet. Den fjernet arveberettigelse til tronen fra enhver arving av de legitimerte etterkommerne av Henrik Tudors tipp-tipp-besteforeldre, John av Gaunt og Katherine Swynford. Til tross for dette ble hans mor og Elizabeth Woodville enige om at Henrik Tudor skulle gjøre sitt krav gjeldende og straks hadde tatt tronen, gifte seg Elizabeth av York for å forene de to rivaliserende fraksjonene York og Lancaster. I desember 1483 sverget Henrik Tudor en bindende ed i katedralen i Rennes i Bretagne hvor han lovte å gifte seg med henne. Deretter begynte han planleggingen av invasjonen av England fra Frankrike.