cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teater
Antikkens og hellenismens Hellas
Det vestlige teater har sin opprinnelse i bystaten Athen. Teateret var en del av den bredere kultur av framføringer som omfattet festivaler, religiøse ritualer, politikk, lov, idrett, musikk, poesi, bryllup, begravelser og symposia. Deltagelse i bystatens mange festivaler — oppmøte i byens Dionysia som tilskuer (eller selv som deltaker i teaterproduksjonene) i særdeleshet — var en viktig del av borgerretten. Det innebar også å deltagelse i evalueringen av retorikken til talerne i rettssalen eller i den politiske forsamlingen, begge deler forstått som analogt til teateret og i økende grad kom til å absorbere dets dramatiske ordforråd. Grekerne utviklet også konseptene med dramatisk kritikk, skuespillere som en profesjonell karriere, teaterarkitektur, og sjangrebevissthet. Teateret i antikkens Hellas besto av tre typer drama: tragedie, komedie, og satyrspill.
Den attiske tragedie — den eldste bevarte form for tragedie — har sine røtter både i den doriske korlyrikk og i det joniske epos. Tragedie betyr egentlig «bukkesang» ved at den oppsto i primitive, ville sanger og danser ved fruktbarhets- og vinguden Dionysos' årlige fester. De opptrådte koret var utkledd som geitebukker, satyrer, med hale og horn. Rundt år 500 f.Kr. ble tragediene til kunstdiktning i Athen i forbindelse med Dinoysosfestene om våren. Tre dager varte oppførelsene hvor byens mannlige befolkning kom sammen under åpen himmel i teateret i skråningen ved Akropolis. Hver dag ble det oppført tre tragedier og et muntrere satyrspill. Oppførelsene ble en tevling (agon) og den forfatter som ble tilkjent førsteprisen ble belønnet med en eføykrans.
Etter å ha oppstått en gang i løpet av 500-tallet f.Kr., blomstret det på 400-tallet og fra slutten av århundret spredte seg over hele den gresktalende verden, og fortsatte å være populært til begynnelsen av hellenistisk tid. Ingen tragedier fra 500-tallet f.Kr. og kun 32 fra de mer enn et tusen som ble oppsatt i løpet av 400-tallet har blitt bevart for ettertiden. Det finnes fullstendige tekster av Aiskhylos, Sofokles, og Evripides.
Oppsetninger av tragedier kan ha begynt så tidlig som 534 f.Kr.; de offisielle nedtegnelsene (didaskaliai) begynte fra 501 f.Kr. da satyrspillet ble introdusert. De fleste athenske tragedier var dramatiske hendelser fra eposer eller gresk mytologi, unntatt en oppsetning av Aiskhylos, Perserne, som hadde sin handling fra nyere hendelser. Stykket har ikke et eneste gresk navn. Hele handlingen foregår i Persia og forteller om den persiske reaksjonen til nyheten om deres militære nederlag mot grekerne i slaget ved Salamis i 408 f.Kr., hvor dramatikeren Aiskhylos selv skal ha deltatt, 45 år gammel. Da Aiskhylos vant førsteprisen for Perserne ved urbane Dionysia i 472 f.Kr. hadde han skrevet tragedier i mer enn 25 år, dog er dette stykkets tragiske behandling av nyere historie det tidligste eksempelet på drama som er bevart for ettertiden. Mer enn 130 år senere analyserte den greske filosofen Aristoteles 400-tallets athenske tragedie i den eldste bevarte verk om dramatisk teori, hans Poetikken (ca. 335 f.Kr.).
Athensk komedie kom konvensjonelt til å bli delt i tre perioder: «Gammel komedie», «midtre komedie», og «ny komedie». Gammel komedie har blitt bevart i dag i hovedsakelig 11 skuespill av Aristofanes mens midtre komedie er hovedsakelig gått tapt (bevart kun i relativt korte fragmenter hos skribenter som Athenaios fra Naukratis). Ny komedie er kjent primært fra papyrusfragmenter med tekster av Menandros. Aristoteles definerte komedie som en representasjon av latterlige mennesker som ble involvert i en form for fadeser eller fæle ting som ikke i seg selv førte til smerte eller katastrofe.
Romersk teater
Tidlige framføringer eksisterte også i Roma med gateteater, nakendans, akrobater og annen framføring. Den romerske historikeren Titus Livius skrev at romerne først opplevde teater på 300-tallet f.Kr. ved en framføring med etruskiske skuespillere. Romas befolkning ble underholdt av folkefester, ludi, med hesteveddeløp og nevekamper, men også dramatiske oppsetninger. En stedegne sjanger er nevnt, en kort rustikk farse kalt for fábula atellána. Første stavelse, fabula, er det latinske begrepet for skuespill, andre knytter an til byen Atella i Campania. Farsen ble spilt av noe få stående figurer med groteske masker, som Maccus, en dum klovetype, og Pappus, en lettlurt gammel mann.
Selv om romerne hadde en egen tradisjon med framførelser, fikk helleniseringen av romersk kultur på 200-tallet f.Kr. en gjennomgående og energisk effekt på romersk teater. Både gjennom de greskpåvirkede etruskerne og fra de greske koloniene i Sør-Italia fikk romerne påvirkning fra gresk kultur. Fra grekerne fikk de alfabetet, og fødselen av den latinske litteratur kan dateres til den greske krigsfangen Livius Andronicus som etter at han ble frigitt underviste i gresk og oversatte greske tragedier og komedier til latin fra år 240 f.Kr.
Gammelromersk motvilje mot alt som minnet om luksus førte til at teateret under den romerske republikken var meget enkle, og permanente teaterbygninger kom først på 100-tallet f.Kr. Skuespillernes kostymer dannet kriteriene for sjangreinndelinger. Dramaer lokalisert i (fiktive) greske omgivelser, ble spilt i gresk drakt som ble kalt for pallium, og het fabula palliáta, mens en romersk komedie spilt i romersk miljø fikk navn etter togaen, og ble kalt fabula togáta. Romersk underholdning var mangfoldig og kampen om publikums oppmerksomhet var langt hardere enn hva tilfellet var med det greske publikumet i Athen. Romerne bare gikk sin veg til mer fristende former for underholdning om komedien ikke holdt det den lovte.
I Roma fikk tragedien aldri den samme betydning som komedien. Komedieforfatterne var derimot tallrike, men kun to overskygget de andre og har fått verker bevart for ettertiden: Titus Maccius Plautus (Plautus) og Publius Terentius Afer (Terents). Av Plautus er det bevart rundt tyve komedier fra 200-tallet f.Kr. De er preget av den gresk-romerske sammensmeltningsprosessen, og emnene er tatt fra den yngre attiske intrigekomedie preget faste typer: skrytehalsen, snyltegjesten, den sure gamlingen, den listige slaven (som siden inspirerte Ludvig Holberg). Plautus er langt mer sprelsk enn sine greske forgjengere, både i dramatisk oppbygning og i replikkene, blant annet for at han måtte kjempe om publikums gunst. Terents var Plautus' yngre etterfølger, ca. 160 f.Kr., og de fleste av hans komedier bygget på frie omarbeidelser av greske Menandros, men han døde ung og etterlot seg kun seks komedier som var preget av forfinelse og nyansert psykologi.
Senere, ved keisertidens begynnelse, ble romerske folkelige mime mer populært hos publikum som var en undersjanger av komedien. Mimeaktørene gikk uten sko, antagelig for at dans og akrobatikk var en del av deres forestilling, og uten maske, men brukte ulike kostymer. En var centunculus, kledt i et lappekostyme av ulike farger, det som siden ble harlekins kjennetegn i commedia dell'arte.
Middelalderens mysteriespill
Mysteriespill og mirakelspill er blant det tidligste formelt utviklede teater i middelalderens teater. Den katolske kirke var ikke glad for teatret, men aksepterte etter hvert folkelige teater som fokuserte på representasjoner av fortellinger fra Bibelen som ble satt opp av entusiastiske amatører i byer og landsbyer, eller håndverkslaug utenfor kirkene, ledsaget av vekselsang. De utviklet seg fra 900- og fortsatte fram til 1500-tallet, og hadde sin største blomstring på 1400-tallet før de ble foreldet ved framveksten av profesjonelt teater med verdslige emner.
Hendelsene rundt påskeuken var et vanlig tema med en undergruppe kalles for påskespill eller pasjonspill, men også mange andre bibelske fortellinger ble benyttet. Etter vært deltok også geistlige i oppsettelsene. Scenen foran kirken var som regel oppdelt med handlingen plassert sentralt og en himmel og et helvete på hver side hvor de hellige og synderne respektivt endte opp. Et velkjent pasjonspill som fortsatt fremføres er Oberammergau i Tyskland. Mysteriespill ble utviklet noen steder til en serie av skuespill som handlet om alle de viktigste hendelser i den kristne kalender fra Skapelsen til Dommedag. Ved slutten av 1400-tallet ble fremføringen av disse stykkene satt opp i sykluser på festivaldager som eksempelvis Corpus Christi i flere steder i Europa. Hvert stykke framførte på en dekorert vogn kalt skuespillvogn eller praktopptog (vandreteater) som flyttet seg rundt i byen for at ulikt publikum skulle kunne se hvert stykke. Hele syklusen kunne ta opp til tyve timer å framføre og kunne bli spredt utover flere dager. I enkelte europeiske land i dag skjer det tidvis med moderne rekonstruksjoner av gamle spill.
Sigurd Slembe (drama)
Sigurd Slembe er et skuespill i tre deler av Bjørnstjerne Bjørnson, utgitt i 1862. Stykket regnes blant Bjørnsons beste. Stykket bygger på historisk materiale om den norske tronpretendenten Sigurd Slembe (1100–1139) fra borgerkrigstiden.
Stykket er bygget opp i tre deler, «Sigurds første flukt», «Sigurds anden flukt» og «Sigurds hjemkomst». Den første, korteste delen foregår i sin helhet inne i en kirke i Stavanger i året 1122, og Sigurds sinn svinger fra overmot til redselen for å være årsak til borgerkrig når han får vite at han er kongssønn. Den ender med at han rømmer landet. Stoffet er lyrisk anlagt, og bygget rundt Sigurds monologer. Del to foregår i 1127, på Katanes i Skottland og på Orknøyene, og handlingen dreier seg om Sigurds tvil på sin bestemmelse, og morens og mosterens planer på hans vegne. Denne delen kan i og for seg sees som et helhetlig drama for seg selv. Tredje del foregår i Norge fra 1136 til Sigurds død i 1139.
Teater
Commedia dell'arte
Commedia dell'arte var en form for folkelig markedsteater med faste rolleskikkelser og komisk handling, framført av typekarakterer gjenkjent ved sine masker, og som begynte i renessansens Italia på 1500-tallet. Både kvinnelige skuespillere og improviserte forestillinger basert på sketsjer eller scenario ble fremmet av denne formen. Den nærmeste oversettelsen er «komedie av improvisasjonens håndverk», eller enklere «håndverkerkomedie», i betydningen komedie skapt av håndverkere (profesjonelle skuespillere) i motsetningen til amatører. Tidlig i perioden ble begrepet commedia all'improviso («improvisert komedie») benyttet for skille fra commedia erudita («lærd komedie») som var skrevet av akademikere og framført av amatører. Commedia dell'arte ble framført av profesjonelle skuespillere (comici) som perfeksjonerte en særskilt rolle eller maske.
Commedia dell'Arte var minner av den romerske komedie, og var kanskje også knyttet til tradisjonen med middelalderens sjonglører og prototyper i middelalderens mysteriespill, som en av kildene til figuren harlekin. Sjangeren hadde et fast figurgalleri av herrer, tjenere, elskede, leger, soldater og mer som ble satt i stadige nye situasjoner og forviklinger. Det var omreisende teatergrupper, compagnie, som spilte pantomimeteater for folk flest og lavere samfunnsgrupper. De forsøkte tidvis å provosere aristokratiet ved å mime forestillinger om ulike samfunnsgrupper hvor de kloke tjenerne narret de lærde og rike. Jo rikere figuren var, jo mer vulgær og avskylig ble han framstilt. Især figuren den gamle kjøpmannen Pantalone som med sitt framskutte underliv stadig krafset på tjenestepikene og kommanderte tjenerne. De konvensjonelle handlingsgangen roterte rundt temaer som utroskap, sjalusi, høy alder og kjærlighet, og seksuelle undertoner bidro til å fange publikums oppmerksomhet.
Sigurd Slembe (drama)
Edvard Beyer sier i Norges litteraturhistorie (1976) at stykket er «tragedien om en mann som har 'tusen, tusen tanker for mitt fedreland' og både evnene og retten til å sette dem ut i livet, men som lider nederlag og ingenting for gjort fordi han stiller seg utenfor ethvert fellesskap, søker makt og ære mer enn det allmenne beste og aldri lærer å tøyle sin ubendige, selvsyke kraft.»
Teater
Commedia dell'arte
Forestillingene ble satt opp på markedsplassene. Publikum kom og gikk. Skuespillerne hadde ofte den samme rollen i mange år inntil alderen tvang dem til å finne en annen. Hver rolle hadde en rekke lazzi, et slags gjøglernummer som kom underveis i stykket. Det kunne være alt fra at sjonglører med epler til å falle-på-baken-komikk. Det var ikke et fastlagt manuskript, men en overordnet handlingskisse preget av improvisasjon og i samspill med publikums respons. Skuespillerne ble betraktet som en lavere samfunnsklasse, nesten på samme nivå som tiggere. Den dag i dag spiller det danske Pantomimeteatret i Tivoli i København og på Dyrehavsbakken de fire mest kjente rollene fra 1500-tallet: Pjerrot (Pagliaccio), Colombine, Harlekin (Arlequin) og Pantalone. Commedia dell'Artes grunnelementer finnes i Molières, Goldonis og Holbergs komedier og videre i vaudevilletradisjonen til Brødrene Marx og Charlie Chaplin.
Elizabethanske teater i England
De ulike teaterselskaper var støttet av en adelsmann, og disse profesjonelle skuespillerne reiste på turné og dette erstattet gradvis fremføringen av mysteriespill og moralspill med lokale skuespillere. Myndighetene i London var stort sett fiendtlig innstilt til offentlige framføringer, men dette ble motvirket av dronningens glede over skuespill og støtten fra det kongelige råd. Det vokste fram flere teatre i Londons utkant, særlig på sørsiden av elven Themsen, hvor byborgerne lett kunne bli rodd over og således var utenfor bymyndighetenes autoritet. Under Elizabeth I var dramaet et felles og klasseløst kunstnerisk uttrykk: hoffet så på de samme skuespill som vanlige folk.
Londons voksende befolkning og den økende velstanden, sammen med folks interesse for det spektakulære, førte til produksjon av en dramatisk litteratur med bemerkelsesverdig variasjon, kvalitet og omfang. Selv om de fleste skuespill som ble skrevet for den elisabethanske scenen har gått tapt, er det likevel bevart over 600 manuskripter. William Shakespeare produserte færre enn 40 stykker i en karriere som strakte seg over mer enn to tiår; han var finansielt suksessfull ettersom han også var skuespiller, og enda viktigere det faktum at han også eide andeler i selskapet som han spilte for og i de teaterhus de brukte. De fleste skuespill som ble skrevet i denne epoken var et resultat av samarbeid mellom flere.
Sjangre i denne perioden inkluderer historiske drama som fortolket engelsk eller europeisk historie. Shakespeares skuespill om livene til de britiske kongene. Tragedier var en populær sjanger og den aller første engelske tragedie er antagelig Gorboduc (skuespill), som ble fremført for dronning Elisabeth den 18. januar 1562. Komedier var også vanlige. En gang etter 1610 fikk en ny hybridsjanger, tragikomedien, nyte en viss blomstring, noe også maskeraden fikk via periodene til de to første Stuart-kongene, Jakob I og Karl I.
Den framvoksende protestantiske puritanistbevegelsen i England var fiendtlig innstilt til teatrene, som de av flere grunner betraktet som synd. Den vanligst refererte grunnen var at unge menn kledde seg i kvinneklær for å spille kvinneroller. Teatrene lå dessuten i de samme strøkene av byene som bordellene og der hvor andre former for kriminalitet florerte. Da den puritanske fraksjonen av parlamentet fikk kontroll over London på begynnelsen av den engelske borgerkrigen, ble det gitt ordre den 2. september 1642 om at alle teatre skulle stenges.
Frankrike og opplysningstiden
Franskmannen Jean Baptiste Poqeulin, bedre kjent som Moliere, reiste på 1600-tallet rundt i Frankrike med sin teatertropp før han slo igjennom i Paris og satte opp egne skuespill basert på tradisjonen fra comedia dell'Artens persongalleri kombinert med forfinet fransk komedie. Senere i livet konsentrerte Molière på å skrive musikalske komedier som var drama avbrutt av sang og dans. Blant hans fremste verker, særlig de satiriske farsene, var Misantropen (1666) som handlet om Alcestes hat mot menneskeheten og som insisterte hele tiden å si sannheten, uansett om den skadet hans venner eller ikke. Det ga ham ikke bare problemer med kjærlighetslivet, men også med lovens lange arm. Moliere, som er betraktet som en komediens store forfattere, gikk langt videre enn bare å underholde. Flere av hans oppsetninger, eksempelvis Don Juan og Tartuffe, balanserte på kanten av de komiske og det biske, og rammet tidens dobbeltmoral at han for en tid ble forvist fra Paris.
Moliere ble et forbilde for det teater som dansk-norske Ludvig Holberg skapte på Grønnegadeteatret i København i 1720-tallet, og hadde generelt stor innflytelse på europeiske scener. Inspirasjonen kan tydelig bli sett hos de italienske komedieskrivere Carlo Gozzi og Carlo Goldoni. I Tyskland bygde Gotthold Ephraim Lessing videre på Molieres teater og førte den inn i opplysningstiden.
Vestens teater mot moderne tid
Teateret tok mange ulike former i Vesten mellom 1500- og 1800-tallet. Den generelle tendensen var bevegelse vekk fra grekernes og renessansens poetisk drama, og mot en mer naturalistisk prosastil i dialogen, særlig etter den industrielle revolusjon.
Gjennom 1800-tallet var de populære teaterformene tilhørende romantikken, melodrama, viktoriansk burlesk, og det som franskmennene kalte la pièce bien faite («the well-made play»), en dramatisk form som Eugène Scribe første bestemte og som Victorien Sardou utviklet, og således åpnet døren til de mange problemdrama innenfor naturalisme og realisme. I tillegg kom Richard Wagners operadrama, musikkdramaet (innbefattet Gilbert og Sullivans lette operaer). En attraktiv underholdende form for lystspill var salongkomediene til Francis Burnand, W. S. Gilbert og Oscar Wilde.
Moderne tid
Mot slutten av 1800-tallet var tiden åpenbart moden for et mer realistisk drama som kunne gjenspeile virkeligheten til middelklassen og dens verdensbilde. Dagligstuedramaet vokste fram især representert ved norske Henrik Ibsen (1828-1906) og svenske August Strindberg (1848-1912) som satte Skandinavia på det dramatiske kartet og kjennetegnet ved en etter tidens oppfattelse av en ytterliggående realisme. Denne virkeligheten kom blant annet til uttrykk gjennom skuespillernes opprettholdelse av «den fjerde vegg», det vil si at skuespillerne framstilte det som om det var et område mot publikum dekket av en tenkt vegg som ville ha eksistert om det hadde vært en virkelig dagligstue.
På 1900-tallet kom det mange nye teaterformer, en del eksperimentelle, som avløste hverandre i stadig kortere tidsintervall. Århundret begynte med symbolske dramaer til blant annet Strindbergs Ett drömspel og den belgiske dramatikeren Maurice Maeterlincks verker. Realistisk teater ble videreutviklet av Konstantin Stanislavskij og Lee Strasberg. Etter den første verdenskrig var tiden på 1920-tallet moden for det politiske teater fra blant annet fra Vsevolod Meyerhold, Bertolt Brecht og Erwin Piscator; fra USA kom to betydningsfulle retninger: det musikalske drama musikalen med stor appell hos publikum, samt den psykologiske realisme representert ved blant annet Eugene O'Neill og Tennessee Williams. På 1950-tallet blomstret det absurde teater i Europa hvis fremste navn var Samuel Beckett (Mens vi venter på Godot, 1948), Harold Pinter og Eugene Ionesco.
Mot slutten av århundret ble de trange sjangrene oppløst og en rekke eksperimenter fant sted, og nær slik at enhver ny forestilling oppfant seg selv som sin egen sjanger og definerte sin kontakt med publikum på egne betingelser. Blant disse var de kollektive selskapene bestående av skuespillere og regissører som Joan Littlewoods Theatre Workshop, de postmoderne, eksperimentelle teatrene til Robert Wilson og Robert Lepage, de postkoloniale teatrene til August Wilson eller Tomson Highway, og Augusto Boals De undertryktes teater.
Ikkevestlige teatertradisjoner
Teatertradisjonen er ikke utelukkende en vestlig tradisjon. Også andre deler av verden har hatt en rik tradisjon med dramatiske framføringer for et publikum. Teateret i Asia har et mangfold av rike tradisjoner og former som skiller seg stort fra de vestlige, og fra hverandre. Asiatisk dramatiske former overholder seg generelt til bestemte prinsipper som blant annet rytmisk og melodisk dramaspråk, enstonig sang, dans, sangdialog, stilisering, og er visuelt og sensuelt framfor å framheve det litterære eller intellektuelle.
Den tidligste form for teater i India var sanskrits dansedrama. Det begynte etter utviklingen av det greske teater og romerske teater en gang mellom 100-tallet f.Kr. og 100-tallet e.Kr., og blomstret særlig på i tiden mellom 100- og 900-tallet e.Kr. Det var en periode preget av relativ fred i India og som frambrakte flere hundre teaterstykker. En nyere frambringelse, Kathakali, er det mest populære indiske dansedrama i dag. Tekstene ble sunget av to sangere til akkompagnement av klokker, trommer og cymbaler mens dansere danser og mimer den dramatiske handlingen tatt fra de store indiske epos.
Japanske teaterformer som kabuki, nō, og kyōgen ble utviklet på 1600-tallet e.Kr., men har opprinnelse i tidligere tider. Kabuki er det klassiske japanske dansedramaet og kjent for sin stilisering og detaljerte sminke som skuespillerne benyttet. Nō-dramaet er bygd opp rundt fire faste roller eller rollegrupper som blir kalt shitekata. Kyōgen var en annen form for tradisjonelt teater som utviklet seg ved siden av nō, og ble framført som en form for pauseinnslag mellom aktene.
I Kina kom Xiqu («melodisk teater»), eller mer kjent som kinesisk opera, til i over hundrevis av år å komme i en rekke regionale variasjoner, den best kjente er Pekingopera. Ettersom fortellingene og intrigene i framføringene er godt kjente for det kinesiske publikumet, er fokuset plassert på skuespillernes individuelle dyktighet i synging, tale, framføring og bevegelse, foruten også kampkunst og akrobatikk. Virtuos framføring skjer i en sammenheng av visuell og auditiv begeistring med skinnende og storslåtte kostymer og sminke, dynamiske bevegelser, ekstrem falsettsang, og klirring med klokker, cymbaler og trommer. Pekingoperaen vokste fram på midten av 1800-tallet og utkonkurrerte raskt den inntil da dominerende operaformen kunqu, den eldste fortsatt spilte operaformen i Kina med historie tilbake til 1400-tallet i regionen Wu.
Kaare Seeberg Sidselrud
Kaare Seeberg Sidselrud (født 10. desember 1963 i Oslo) er en norsk organisasjonsmann, rådgiver og heraldiker.
Han er cand.mag. (juss, historie og arkivkunnskap) fra Universitetet i Oslo, og har 1989-2000 arbeidet ved Den internasjonale sommerskole, Universitetet i Oslo, bl.a. som ekskursjonsleder. Han var kontorleder i St. Hallvard kirke til 2004 og har siden vært førstekonsulent i Skatteetaten fra 2004, fra 2010 rådgiver og fra 2014 seniorrådgiver. Engasjement som registrar/rådgiver ved Det Kgl. Slott, kunstseksjonen fra 2008-2010.
Han har vært involvert i humanitært arbeid innenlands og utenlands siden 1988, bl.a. gjennom Nordiska Malteserhjälpen. Han konverterte til Den katolske kirke i 1999. Han har Malteserordenens Pilegrimsmedalje for Lourdes, Malteserordenens 50-års jubileumstegn for pilegrimsreisene til Lourdes, St. Olafs Pilegrimskors.
Sidselrud har vært engasjert i Norsk Heraldisk Forening i en årrekke, der han fra 2015 er formann. Han var styremedlem og redaktør fra 2000, formann for Rådgivende Utvalg 2003-2009 og leder for Arbeidsgruppen for kirkelig heraldikk i samme forening fra 2007. Han har vært medlem av Kyrkoheraldikgruppen i Svenska Heraldiska Föreningen fra 2005, medlem av Heraldisk Råd i Stiftelsen Skandinavisk Vapenrulla fra 2002 og redaksjonsmedlem i samme publikasjon fra 2010. Han har også vært styremedlem i Skandinavisk Heraldisk Selskap fra 2007, medlem av redaksjonen for Heraldisk Tidsskrift fra 2006 og redaktør av Heraldisk Tidsskrift fra 2009. Han er spesialist på kirkelig heraldikk og arbeider med utvikling av nye kirkelige våpen bl.a. for den katolske kirke.
Han har vært medarbeider i den norske del av boken ''Magtens besegling. Enevoldsarveregeringsakterne af 1661 og 1662 underskrevet og beseglet af stænderne i Danmark, Norge, Island og Færøerne'', redigert av Allan Tønnesen og utgitt i Odense i 2013. Han var også medarbeider i Anders Bjønnes m.fl. (redaktører): Eidsvollsmennene – Hvem var de?, Oslo 2014.
Mari Tarand
Mari Tarand (født 14. januar 1941) er en estisk radiojournalist og forfatter.
Hun har arbeidet i estisk radio siden 1963, som kommentator og redaktør. Hun fikk den estiske journalistprisen i 1997 for sin språkføring. I 2008 utga hun boken Ajapildi sees, som inneholder barndomsskildringer og minner om broren Juhan Viidingu. For boken fikk hun Estlands kulturfonds litteraturpris.
Rørvik
Rørvik / Røyrvik kan vise til flere steder i Norge:
Mari Tarand
Hun er gift med tidligere statsminister Andres Tarand.
Bryocamptus minutus
Bryocamptus minutus er en art av leddete hoppekreps innen en slekt som ble beskrevet første gang av Claude Chappuis i 1928. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Denne arten ble første gang beskrevet av Carl Friedrich Wilhelm Claus i 1863.
Café Europa
Café Europa er et musikkalbum med Roar Engelberg og Primas Orchestra, utgitt i 1992.
Rørvik (Indre Fosen)
Rørvik er en grend 7 kilometer øst for Stadsbygd i Indre Fosen kommune i Trøndelag. Det ene fergeleiet på fergesambandet Flakk–Rørvik på fylkesvei 715 ligger her. Helleristningene på Stykket ligger 2,6 km vest for Rørvik og er trolig 5500 år gamle.
Fergesambandet Flakk- Rørvik ble åpnet for ordinær trafikk 23. november 1978. Den 14. juni 1979 foretok Kong Olav V den offisielle åpningen av det nye fergesambandet, som per 2012 var landest 7. mest trafikkerte.
Misjonen Jesus Leger
Misjonen Jesus Leger (forkortet MJL) er en kristen stiftelse etablert i 1990 av Svein-Magne Pedersen. MJLs formål er å drive misjon, evangelisering og forbønn for syke og sjelesorg. Stiftelsens senter ligger på Hægeland i Vennesla kommune. MJL har siden desember 1990 gitt ut bladet Legedom.
En kan bl.a bli bedt for på telefon (ordinær teletakst), eller bestille time for forbønn på kontoret, samt for forbønn ulike andre steder i landet (det taes ikke betalt, men arbeidet drives av frivillige gaver).
De lager også et TV-program som sendes over på ulike kanaler rundt omkring i verden, hvor en kan høre helbredelses-forkynnelse, folk som vitner om helbredelse, og hvor han ber for seerene på slutten av programmet. Flere av programmene legges også ut på YouTube: https://www.youtube.com/user/JesusHealsTV/videos
Barthold Heinrich Brockes
Barthold Heinrich Brockes (1680–1747) var en tysk forfatter og dikter fra tidlig tysk opplysningstid.
Hovedverket hans er den naturlyriske diktsamlingen Irdisches Vergnügen in Gott, hvor naturen i all sin skjønnhet og nytteverdi blir forklart som en formidler mellom Gud og Menneske; dvs at han forstår naturfenomener som uttrykk for det guddommelige.
Departementets midlertidige konsultative råd i kunstneriske spørsmål
Departementets midlertidige konsultative råd i kunstneriske spørsmål var et ekspertorgan opprettet i 1940 av den norske Quisling-regjeringen gjennom konstituert statsråd Gulbrand Lunde og hans Kultur- og folkeopplysningsdepartement. Rådet skulle tale kunstens sak fremfor politikkens.
Musikkgruppen i rådet
Den 31. oktober 1940 ble rådets musikkgruppe stiftet med David Monrad Johansen, Ivar Johnsen, Olav Kielland og Per Reidarson som medlemmer, og Geirr Tveitt som formann. Av representantene var bare Reidarson medlem av nazistpartiet Nasjonal Samling. Rådet fikk ikke utrettet så mye som det ønsket, mye på grunn av usikkerhet om hvordan man burde opptre i en slik situasjon, men også på grunn av sammensetningen av gruppen. Per Reidarson signaliserte tidlig andre holdninger til musikk og musikklivet generelt enn de andre. Han ville bekjempe «den internasjonale modernismen» (jødisk organisert kulturutryddelse/ødeleggelse).
I en lengre begrunnelse for klagen, datert 13. februar 1941, skrev han videre: «Det skulle være unødvendig å påvise grunnforskjellen mellom klassisk (arisk) musikkoppfatning og den av jødene lanserte Modernismus''. For klarhets skyld skal jeg imidlertid kortest mulig nevne forskjellen. Den første (ariske) bygger på melodi som det vesentlige, dermed forbundet orden, logisk plastisk form, harmoni. Modernismus fornekter melodi som vesentlig og bygger i stedet på «interessant» klang, i forbindelse hermed formens revolusjonering, førende mot det antilogiske (kaotiske), usymmetrisk rytme, dissonans som mål i stedet for som middel. Begrepet «utartet» i arisk mening må sees i forhold hertil.»''
Som eksempler på utartede komponister nevntes Hindemith, Milhaud, Gershwin, Stravinsky, Schönberg, Fartein Valen, Harald Sæverud, Klaus Egge, Olav Kielland og Geirr Tveitt – et utvalg av de mest karakteristiske profiler i tiden. For å bevise at han hadde rett, foreslo Reidarson en Entartet Kunst-utstilling av levende toner – en praktisk dokumentasjon i stedet for ytterligere papirmessig dokumentering. Han ville at det skulle arrangeres en konsert hvor Olavs Kiellands første symfoni, Geirr Tveitts orkesterballett Birgingu og Reidarsons orkesterverk Olsok skulle framføres, og så skulle kritikernes syn avgjøre saken.
Samtlige statsråder, Føreren og de tyske myndigheter skulle inviteres, og notene skulle oppbevares i NRKs notearkiv («nøytralt hold») fram til prøvene skulle begynne slik at Kielland og Tveitt ikke skulle ha anledning til å endre musikken og dermed fjerne «bevis». Reidarsons anslag førte ikke frem. Rådets virketid ble svært kort. Reidarson trakk seg ut allerede etter første møte. Snart etter gikk Monrad Johansen ut. Ivar Johansen trakk seg tilbake i februar 1941 og Kielland i juni. Tveitt satt alene igjen som Statens Musikkonsulent.
21. serierunde i Eliteserien 2017
21. runde i Eliteserien i fotball for menn 2017 startet med –  lørdag 9. september, hoveddelen av kampene ble spilt søndag 10. september 2017, mens runden ble avsluttet med –  Mandag 11. september
Kampfakta
'''Lørdag 9. september''' '''Søndag 10. september''' <div id="Aalesund v Stabæk"> <div id="Haugesund v Lillestrøm"> <div id="Kristiansund v Tromsø"> <div id="Vålerenga v Sarpsborg 08"> <div id="Strømsgodset v Rosenborg"> '''Mandag 11. september'''
Studentsamskipnaden på Vestlandet
Studentsamskipnaden på Vestlandet, forkortet Sammen, er en studentsamskipnad som ble opprettet 1. januar 2017 gjennom en sammenslåing av Studentsamskipnaden i Bergen, Studentsamskipnaden Stord/Haugesund og Studentsamskipnaden i Sogn og Fjordane. . Fusjonen skjedde formelt ved at Studentsamskipnaden i Sogn og Fjordane og Studentsamskipnaden Stord/Haugesunds virksomhet ble fusjonert inn i Studentsamskipnaden i Bergen (som overdragende virksomhet), og Studentsamskipnaden i Bergen byttet navn til Studentsamskipnaden på Vestlandet. Det ble lagt som premiss at fusjonen «ikke svekker studentvelferden på noen av studiestedene».
Styre
Studentsamskipnaden på Vestlandet har et styre med følgende sammensetning: Styreleder, som er student, vil ha dobbeltstemme og gjør at studentene har flertall. Norges handelshøyskole har fast observatørplass i styret.
Virkeområde
Studentsamskipnaden tilbyr studentvelferd til åtte institusjoner fra 1. januar 2017.
VPS-konto
VPS-konto er en konto som alle investorer som handler aksjer/grunnfondsbevis notert på norsk børs, må opprette. Også de som handler obligasjoner og sertifikater utlagt i Norge, må opprette en egen verdipapirkonto (VPS-konto). VPS-kontoen føres av investors kontofører.
Bryocamptus pygmaeus
Bryocamptus pygmaeus er en art av leddete hoppekreps innen en slekt som ble beskrevet første gang av Claude Chappuis i 1928. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Denne arten ble første gang beskrevet av Georg Ossian Sars i 1862.
Dan Blocker
Dan Blocker (født 10. desember 1928 i DeKalb i Texas, død 13. mai 1972 i Los Angeles i California) var en amerikansk skuespiller best kjent for sin rolle som Eric 'Hoss' Cartwright i western TV-serien Bonanza.
Han døde av lungeemboli som følge av en operasjon i galleblæren.
Babylon Zoo
Babylon Zoo er en britisk rockegruppe med Jas Mann som frontfigur. Gruppen ble mest kjent for låten «Spaceman» som var blant de mest solgte musikksingler i 1996. Låten toppet listene i 23 land, deriblant Norge og Sverige, og var med i reklame for Levis jeans. Singelen var også en av de raskest selgende av en debuterende artist i Storbritannia.
Gruppen har ikke gitt ut noe nytt materiale siden 1998.
Live Songs
Live Songs er Leonard Cohens første konsertalbum, utgitt i 1973.
Albumet inneholder sanger opprinnelig fra Songs from a Room og komposisjoner som ikke finnes på studioalbum.
A Spoonful of Sugar
«A Spoonful of Sugar» er en amerikansk sang fra Walt Disneys film og musikalversjoner av Mary Poppins med melodi og tekst av Robert B. Sherman og Richard M. Sherman, som ble gjort kjent av Julie Andrews.
Bloudkova velikanka
Bloudkova velikanka (norsk: Bloudeks storbakke), offisielt Velika Rožman/Bloudkova skakalnica (Rožman/Bloudeks storbakke), tidligere bare kalt Velikanka (Storbakken), er en del av skihoppanlegget i Planica i Slovenia. Storbakken er oppkalt etter konstruktørene Stane Rožman og Stanko Bloudek. Den var verdens første skiflygingsbakke, og er senere brukt som storbakke. På 1990-tallet hadde bakken K-punkt 120 meter. Etter at ovarennet falt sammen i 2001, sto bakken forfalt og ubrukbar i ti år. I juli 2011 startet arbeidet med å ombygge storbakken til et moderne hoppanlegg med storbakke K125 (HS139) og normalbakke K95 (HS104). Normalbakken skulle erstatte den tidligere K90-bakken Normalna Bloudkova skakalnica. Det nye anlegget sto ferdig i oktober 2012, og er utstyrt med plastmatter slik at det skal kunne brukes også i sommerhalvåret.
A Spoonful of Sugar
Innhold
Det er en uptempo-sang som fremføres av Mary Poppins (Julie Andrews), mens hun instruerer de to barna, Jane (Karen Dotrice) og Michael (Matthew Garber) om å vaske rommet deres. Selv om oppgaven er skremmende, så kan det – med en positiv holdning – fremdeles være gøy. Melodien høres gjennom hele filmen som Marys ledemotiv.
Bloudkova velikanka
Historie
Den første hoppbakken i Planica ble bygd før 1930. Sammen med Janez Rožman og Joso Gorec begynte Stanko Bloudek i 1931 å planlegge det som skulle bli verdens største hoppbakke. Bakken Velikanka, med K-punkt 85 meter, ble bygd i 1933 og åpnet med nasjonalt mesterskap i februar 1934. Under treningshopping i etterkant av det første internasjonale rennet i mars 1934 satte Birger Ruud (Norge) verdensrekord med 92 meter. De neste årene ble alle verdensrekorder på ett unntak nær satt i denne bakken. Østerrikeren Sepp Bradl ble historisk da han 15. mars 1936 hoppet 101 meter og var den første i verden som hoppet stående over 100 meter på ski.
Både Det internasjonale skiforbundet (FIS) og Norges Skiforbund var motstandere av rekordjaget i Planica, og sistnevnte nektet de norske hopperne å delta i rennet der Sepp Bradl brøt 100 metersgrensa i 1936.
I et renn i bakken i 1941 med kun tyske og østerrikske deltakere forbedret tyske Rudi Gehring verdensrekorden til 118 meter. Etter 2. verdenskrig var bakken forfalt, men den ble satt istand igjen, og det ble arrangert skiflygingsuker i 1947 og 1948. I 1948 satte sveitseren Fritz Tschannen den siste verdensrekorden i bakken med 120 meter. I rennene etter krigen fikk for øvrig ikke de tyske hopperne lov til å delta.
Bakkens beliggenhet gjorde at den ikke kunne utvides særlig mye mer, og Heini Klopfer-bakken i Oberstdorf, som ble tatt i bruk i 1950, overtok som verdensrekordbakke. Det ble fremdeles arrangert skiflygingsuker i Planica, men bakken tillot ikke like lange hopp som i skiflygingsbakken i Oberstdorf og etter hvert også i Kulm (Bad Mitterndorf) og Vikersund. I den siste skiflygingsuka i den opprinnelige skiflygingsbakken i Planica i 1966 forbedret tsjekkoslovakiske Jiří Raška bakkerekorden til 130 meter.
På 1960-tallet konstruerte brødrene Janez og Lado Gorišek en ny skiflygingsbakke i Planica, ikke langt unna den gamle bakken. Den nye bakken overtok Velikanka-navnet, og ble åpnet i 1969. Den satte Planica igjen på kartet som verdens mest kjente sted for skiflyging.
A Spoonful of Sugar
Sangens historie
Julie Andrews hadde ennå ikke forpliktet seg til å gjøre rollen som Mary Poppins. Hun likte nemlig ikke sangen som var skrevet til henne og mente den ikke hadde nok sting ved seg. Den opprinnelige sangens tittel var «The Eyes of Love».
Bloudkova velikanka
Historie
Den gamle skiflygingsbakken fortsatte som storbakke, og ble senere omdøpt til Bloudkova velikanka etter konstruktøren Stanko Bloudek. Den ble flere ganger brukt i verdenscupen, senest i 1998. Etter det siste verdenscuprennet forfalt imidlertid bakken, og ovarennet falt sammen i 2001. Etter ombyggingen i 2011/12 sto det nye anlegget med stor- og normalbakke ferdig i oktober 2012. De mindre hoppbakkene i Planica ble også fornyet og kunne gjenåpnes i 2014. Etter denne ombyggingen hadde anlegget, i tillegg til skiflygingsbakken, seks hoppbakker med størrelse K125 (HS139), K95 (HS104), K72 (HS80), K56 (HS62), K41 (HS45), K28 (HS30) og K13 (HS15). Etter at FIS i 2017 justerte reglene for fastsettelse av K-punkt og bakkestørrelse, ble bakkestørrelsen i K125-, K95- og K56-bakkene redusert til henholdsvis 138, 102 og 61 meter, uten at selve bakkene var endret.
Trond Gaute Lockertsen
Trond Gaute Lockertsen, også kjent som Trond G. Lockertsen, også kjent som Trond G. Lockertsen, er en norsk filmskaper. Per 2023 hadde han jobbet i norsk film- og TV bransje i over 50 år, og jobbet fortsatt. Han har blant annet regissert kortfilmene Hedre din far og din mor (1979), Lik i lasta (1985), Fra vinter til vår (1986), In Via (1997) og Jeg vil aldri begynne å røyke (2014), samt dokumentarfilmer som Vansjø (1985), Mannen i landskapet (2008) og bakomfilmen om Orions belte (1985). Han har også produsert filmen Prinsen av Fogo (1988) med flere.
A Spoonful of Sugar
Sangens historie
Walt Disney instruerte derfor Sherman-brødrene om å komme med noe mer fengende. Robert Sherman, som primært var brødreduoens tekstforfatter, kom hjem fra arbeidet en kveld og hadde arbeidet hele dagen med å komme med idéen til en sang.
Bloudkova velikanka
Historie
I 2013/14-sesongen ble verdenscupfinalen for herrer, samt siste renn for kvinner denne sesongen avholdt i storbakken i Bloudkova velikanka.
A Spoonful of Sugar
Sangens historie
Mens han spaserte gjennom døren, fortalte hans hustru Joyce ham at barna deres hadde fått poliovaksine den dagen. Robert spurte én av barna om det hadde gjort vondt (Han antok at barna hadde fått sprøyte). Barnet fortalte at medisinen ble plassert på en sukkerbit og at han hadde svelget den.
Bloudkova velikanka
Bakkerekorder
Dagens anerkjente bakkerekord i Bloudkova velikanka er 142 meter, satt av Peter Prevc (Slovenia) i verdenscupen 23. mars 2014. I Slovenias nasjonale mesterskap i kombinert 29. mars 2014 hoppet Anže Lanišek 149 meter. Rekorden i storbakken før siste ombygging var 147,5 meter, satt av Noriaki Kasai (Japan) i det siste verdenscuprennet 22. mars 1998. I den nye normalbakken er rekorden 106 meter, satt av Dejan Judež (Slovenia) 16. februar 2014. I verdenscupen for kvinner er det gjort tre hopp på 102,5 meter, av Daniela Iraschko-Stolz (Østerrike) 25. og 26. januar 2014, og av Sara Takanashi (Japan) 26. januar 2014.
A Spoonful of Sugar
Sangens historie
Da han forstod hva han hadde, ankom Robert arbeidet tidlig neste morgen med tittelen på sangen: «A Spoonful of Sugar Makes the Medicine Go Down».
Bloudkova velikanka
Bakkerekorder i tidligere Velikanka
Se artikkelens diskusjonsside for informasjon om kildene til denne listen og rekordene.
Viktige renn
Inkluderer verdenscuprenn eller tilsvarende. For renn i den gamle normalbakken, se Normalna Bloudkova skakalnica.
A Spoonful of Sugar
Sangens historie
Robert foreslo teksten for sin bror, Richard, som først var avvisende, men som langsomt gav etter. Etter brorens anmodning satte Richard melodi til teksten og med det var sangen født.
Norsk versjon
Per Lekang skrev den norske teksten. På norsk bærer den tittelen «Strø litt sukker på skjeen». Den ble innspilt av Birgit Strøm på singlen Nor-Disc NOR 119 i 1965.
Det sentralrussiske platå
Det sentralrussiske platå (også kalt Det sentralrussiske høyland) (russisk: Среднерусская возвышенность – Svednerusskaja vozvysjennost) er et vidstrakt, platålignende høydedrag sørvest i den europeiske delen av Russland og, avhengig av hvordan grensene defineres, inn i det nordøstlige Ukraina. Det ligger opptil 287 meter over havet. Platået utgjør en betydelig del av Den østeuropeiske slette og dekker et areal på rundt 500 000 km².
Platået begynner sørvest for Moskva, hvor det glir over i Smolenskhøydene og Moskvahøydene i nord. Det strekker seg derfra sørover på vestsida av elva Don, i opptil 400 km bredde. I sør går høylandet rundt 100 km inn i Ukraina, før det snur mot sørøst og slutter på slettene mellom elvene Don og Donets.
Landskapet på det sentralrussiske platå kjennetegnes av rekker med åser og berg, hvor opptil 150 meter dype elvedaler har gravd seg inn. Platået er kildeområde for mange av Russlands store elver, blant annet: Don, Donets, Oka, Oskol, Psjol og Sejm, og fra grenseområdet mot Smolenskhøydene i nord kommer Ugra.
De største byene er Kaluga, Tula, Novomoskovsk, Brjansk, Orjol, Kursk og Belgorod.
Frankrikes Grand Prix 2018
Frankrike Grand Prix 2018 (offisielt navn: Formula 1 Pirelli Grand Prix de France 2021) var et Formel 1-løp som ble arrangert 24. juni 2018 på Circuit Paul Ricard i Le Castellet, Frankrike. Det var det åttende løpet i Formel 1-sesongen 2018 og 59. gang Frankrikes Grand Prix blir arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Mercedes-fører Lewis Hamilton, Red Bull Racing-TAG Heuer-fører Max Verstappen tok andreplassen og Kimi Räikkönen i Ferrari tok tredjeplassen
Kvalifisering
Brendon Hartley fikk en 35-plassers gridstraff etter bytte av forskjellige motorelementer.
Løpet
Sergey Sirotkin fikk en 5-sekunders tidstraff lagt på løpstiden for å kjøre unødvendig sakte bak sikkerhetsbilen
Fernando Alonso og Lance Stroll fullførte ikke løpet, men ble klassifisert ettersom de hadde fullført mer enn 90% av løpsdistansen
Maximilian I av Bayern
Maximilian nedstammet fra en pfalzisk sidelinje av Wittelsbach-slekten. Hans foreldre var pfalzgreve Friedrich Michael, hertug av Pfalz-Birkenfeld-Bischweiler (1724–1767) og Marie Franziska von Sulzbach. Han vokste opp i Frankrike, særlig Strasbourg, og ble oberst i den franske arméens Corps d'Alsace.
Selv om han opprinnelig ikke var tenkt som tronfølger, arvet Maximilian i 1778 grevskapet Rappoltstein og ble 1795 som etterfølger etter Karl II August hertug av Pfalz-Zweibrücken, som imidlertid allerede var okkupert av den franske revolusjonære arméen. Etter den bayerske kurfyrste Karl IV Theodors død ble han Bayerns hersker i 1799. Under hans styre ble Bayern tvunget til å underordne seg det napoleonske Frankrike som de facto vasallstat, og ble ledende medlem av Rhinforbundet i 1806. Som belønning for sin trofasthet mot Frankrike ble Bayern ved traktaten i Brünn opphøyet til kongerike og Maximilian den 5. januar 1806 kronet i Bamberg. Han fikk også laget Bayerns kronregalier.
Familie
Den 30. september 1785 ble han gift med Auguste Wilhelmine Maria, prinsesse av Hessen-Darmstadt. De hadde følgende barn:
Den 9. mars 1797 ble han gift med Karoline Friederike Wilhelmine, prinsesse av Baden. De hadde følgende barn:
Maximilian I døde 13. oktober 1825 på Schloss Nymphenburg og ble bisatt i Theatinerkirche i München.
Bryocamptus subarcticus
Bryocamptus subarcticus er en art av leddete hoppekreps innen en slekt som ble beskrevet første gang av Claude Chappuis i 1928. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Arten lever av alger og plankton.
Denne arten ble første gang beskrevet av Willey i 1925.
Vikram Pandit
Vikram Pandit (født 14. januar 1957) er en indisk-amerikansk sivilingeniør, også utdannet innen økonomi, har en doktorgrad i finans og er for tiden administrerende direktør i Citigroup, et av verdens største finanskonsern.
Bakgrunn og oppvekst
Pandit ble født i Nagpur i staten Maharashtra i India til en middelklassefamilie tilhørende brahminkasten. Pandit gikk på skole ved Dadar Parsee Youths Assembly High School i Dadar i Mumbai. 16 år gammel reiste han til USA for å studere ved Columbia University hvor han tok en mastergrad i elektroteknikk i 1977. I 1986 tok han en ph.d. i finans ved samme universitet.
Karriere
Pandit var junior finance professor ved Indiana University Bloomington før han begynte i finansfirmaet Morgan Stanley. Som leder for Morgan Stanleys institutional-securities division fra 1994 til 2000 ledet han selskapet mot utstrakt bruk av elektronisk handel med finansprodukter og var sentral i å bygge opp firmaets meglertjenester som støtter Hedgefond. Pandit ledet Citigroups institutional-securities divisjon fra 2000 inntil mars 2005.
Friedrich von Hagedorn
Friedrich von Hagedorn (1708–1754) var en tysk dikter fra rokokkotiden. Han var den eldre broren til kunstteoretikeren og -samleren Christian Ludwig von Hagedorn (1712–1780).
Ronald White
Ronald «Ronnie» White (født 5. april 1939 i Detroit, død 26. august 1995) var en sanger og låtskriver fra USA. Han er mest kjent som en av grunnleggerne av soulgruppa The Miracles.
White var en barndomsvenn av William «Smokey» Robinson. De begynte å synge sammen i skolealderen, og etter hvert danna de gruppa som endte opp med å hete The Miracles. De spilte imidlertid også inn noen sanger som duoen Ron & Bill.
I 2009 blei han – som medlem av The Miracles – tildelt ei stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 2012 blei gruppa innvotert i Rock and Roll Hall of Fame, en heder som var blitt tildelt Smokey Robinson allerede i 1987.
White skal ha vært den som oppdaga Stevie Wonder. Wonder var bare en guttunge, da White gjorde Motown-sjef Berry Gordy oppmerksom på ham.
Rhythm of Love (Kylie Minogue)
Rhythm of Love er det tredje albumet av den australske sangeren Kylie Minogue. Det ble utgitt i november 1990, og fikk positive anmeldelser. Det var et Topp 10-album i Australia og Storbritannia og fire singler fra albunet kom inn på listen over Topp 10-singler.
Ivar S.A. Isaksen
Ivar Sigmund Angell Isaksen (født 25. november 1937 i Lyngen, død 16. mai 2017 i Kuala Lumpur) var en norsk meteorolog og professor i geofysikk ved Universitetet i Oslo.
Han var også tilknyttet CICERO.
Uenes
Uenes er en bydel i Flekkefjord kommune i Agder. Den ligger på en stor fjellknaus, som er ca. 1 km. øst-vest og ca. 600 m. på det bredeste i nord-syd-retning.