cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kappløpet om Sydpolen
Den britiske Terra Nova-ekspedisjonen under ledelse av Robert F. Scott baserte seg på å benytte 32 menn, to motorsleder, 17 ponnier og 33 hunder. Siden motorsledene gikk på diesel frøs dieselet den første dagen, og på dag to måtte begge motorsledene snu på turen over Rossbarrieren fra hovedleiren Cape Evans til Beardmorebreen. Etter store problemer underveis, nådde et fem-mannslag Sydpolen 17. januar 1912, etter en 80 dagers ekspedisjon, 34 dager etter Amundsen. Men mens Amundsens gruppe returnerte trygt tilbake til utgangspunktet og kom tilbake Norge i triumf, omkom Scott og hans mannskap på sin returmarsj omkring 18 km fra det viktigste returdepoet deres.
Guwen
Guwen (kinesisk: 古文, pinyin: Gǔwén) er et kinesisk begrep for antikk skrivemåte. Det kan ha litt forskjellig betydning, men vanligvis sikter den til de antikke skriveformer som forefantes i Før-Qin-tiden.
Det skjelnes vanligvis mellom fire former for slik guwen; orakelbeininnskrifter (jiaguwen), bronseinnskrifter (jinwen), stor seglskrift (zhouwen) og den skrift som ble benyttet i De stridende rikers tid.
John Belanger
John Belanger er en canadisk tidligere kjelkehockeyspiller og friidrettsutøver.
Han har deltatt både i paralympiske sommer- og vinterleker, og har medaljer fra begge.
Hans-Erik Skjæggerud
Hans-Erik Skjæggerud (født 26. juni 1973) er en norsk fagforeningsleder. Fra 2008-2018 leder i YS-forbundet Parat. Fra 31. oktober 2018 1. nestleder av Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS).
Han er utdannet cand.mag. fra Høgskolen i Bodø (1997).
Skjæggerud ble konstituert som nestleder i Parat i mars 2007. Før dette (fra 2005) var han hovedtillitsvalgt for Parats medlemmer i Aetat og senere NAV (2006). Han begynte sitt fagforeningsengasjement som lokal tillitsvalgt ved Aetat Bodø og leder av 2fo Ung. I 2005, i forbindelse med etableringen av Parat som var en sammenslåing av organisasjonene Flerfaglig fellesorganisasjon (2fo) og Privatansattes Fellesorganisasjon ble han valgt som leder av Parat Ung. Skjæggerud ble valgt som leder av Parat i november 2008, og gjenvalgt i 2012.
London Rail
London Rail er en avdeling under Transport for London (TfL), som samarbeider med aktører innen den britiske jernbanenebransjen om en mest mulig hensiktsmessig drift av gods- og persontrafikk på jernbane innen Stor-London.
Avdelingen har ansvar for det lokale jernbanenettverket London Overground på vegne av TfL. London Trams og Docklands Light Railway rapporterer til London Rail.
Fonogram
Fonogram er et samlebegrep for lydopptak, særlig på lydbærende medier der lyden er spilt inn, lagret og kan avspilles mekanisk, men også på elektroniske og digitale medier. Begrepet er ikke mye brukt utenfor platebransjen. I startet brukte man kun begrepet plate, men ved kassettens inntog ble det ikke dekkende. Etterhvert som ulike nye medier brukes til distribusjon av lyd og musikk, er begrepet blitt mer aktuelt. Likevel er det fortsatt vanlig å snakke om plateselskap og platebransjen.
Ordet fonogram er satt sammen av de greske ordene for «lyd» og «skrift».
Lydopptak er opptak og lagring av lyd ved hjelp av mekaniske eller elektriske apparater, for eksempel fonograf, grammofon, båndopptaker eller datamaskin, innspillinger som siden kan spilles av ved hjelp av de samme eller andre apparater. Lydopptak brukes om selve mediet lyden er lagret på. De eldste kjente bevarte lydopptaka er fra rundt 1860.
Opptak på voksrull og voksplate
Thomas Edison oppfant sin fonograf i 1877, og spilte inn sin egen stemme med barnerimet «Mary had a little lamb». De første musikkopptakene ble ikke gjort før 1887-1888. Edison brukte sylinderformede voksruller. Ti år senere utviklet Emelie Berliner en nye teknologi hvor plater erstattet voksrullene. Denne metoden bestod til langt utover 1900-tallet. Teknologien på både avspilling og innspilling utviklet seg i flere steg. Fonografen tok opp lyd direkte gjennom en trakt, som ble skrevet inn på voksrull. En rull kunne holde omtrent 2 minutter.
Elektrisk opptak fra 1925
Et stort gjennombrudd var oppfinnelsen av elektrisk opptak, dvs av mikrofonen og forsterkeren. Nå fikk man betydelig bedre kvalitet og frekvensspekter. De første elektriske musikkopptak kom ut på markedet i 1925.
Det har blitt utviklet forskjellige teknikker og apparater for å ta opp lyd. Fonogrammer omfatter lydbærende medier som fonografvalser, voksruller og andre tidlige mekaniske medier der vibrasjonene fra lydbølgene risset et varierende spor i overflaten. Det samme gjelder grammofonplater, det vil si sirkelrunde plater der lyden på samme måte ble risset eller støpt som spor for gjengivelse ved hjelp av en grammofon, altså en analog platespiller.
Vinyl
Fram til krigen ble platene laget av skjellakk, en type voks importert fra India. Under krigen stoppet forsyningen opp, og man måtte finne et alternativ. Man utviklet vinyl, et plastmateriale som viste seg å ha mye høyere kvalitet. Man fikk mye finere riller. Platene fikk plutselig mer plass (long playing – LP), mer enn 20 minutter pr. side. Men viktigere var at med vinyl forsvant skrapingen fra de gamle voksplatene.
Mange av de store internasjonale plateselskapene som finnes i dag, ble startet rundt første verdenskrig. Plate- og musikkbransjen har siden vokst til en svært omfattende masseindustri og hoveddel innenfor underholdningsindustrien. Denne industrien preger hverdagen til mennesker over hele verden og har dannet grunnlaget for utviklingen av den moderne populærkulturen.
Magnetisk lydbånd
Magnetisk lydbånd hadde vært i bruk siden 1930-tallet til film. Under krigen hadde tyskerne utviklet en type lydbånd med høy kvalitet, og dette ble etter krigen standard medium til master for lydinnspillinger. Forbrukerne ble tilbudt kassettbånd fra 1963.
Stereo
Stereoopptak ble vanlig fra 1954.
Digitalt lydopptak
Digitalisering av lyd ble eksperimentert med fra slutten av 1960-tallet av telefonselskaper og kringkastingsselskaper. Den første plateutgivelsen (på LP) som brukte en digital master, kom i 1979. CD-platen kom tilslutt i 1982, og erstattet LP-en.
I digitale systemer som CD-er og minidisker er lyden er lagret som mikroskopiske punkter eller hull på en plastplate for optisk avlesning, elektronisk forsterkning og digital prosessering til lyd i et lydanlegg. Fra 1990-tallet er det også blitt vanlig med heldigitale systemer for lydopptak ved hjelp av datateknologi. Det finnes forskjellige dataprogram som kan ta opp og spille av lyd og lagre lydfilene på en harddisk. Det vanligste lydfil-formatet er mp3.
De ulike typene fonogramtypene kan inneholde alle slags lyder. Lydmedier for salg inneholder stort sett musikk, men en kan også finne tale i form av for eksempel språkundervisning og lydbøker. I tillegg brukes lydmediene som lagring av radioprogrammer.
Maria Parr
Maria Parr (født 18. januar 1981) er en barnebokforfatter fra Fiskå i Vanylven i Møre og Romsdal.
Hun debuterte i 2005 med barneboka Vaffelhjarte, som ble nominert til Brageprisen, vant Nynorsk barnelitteraturpris og ble grunnlag for tv-serien Vaffelhjarte (2011). Hennes andre bok, Tonje Glimmerdal, utkom i 2009, og vant Brageprisen i kategorien barne- og ungdomsbøker og flere andre priser. Begge bøkene er oversatt til flere språk. De er illustrert av henholdsvis Bo Gaustad og Åshild Irgens. Hennes tredje bok, Keeperen og havet (2017), er en fortsettelse på historien om Lena og Trille/Lars fra Vaffelhjarte.
Parr har mastergrad i nordisk fra Universitetet i Bergen og arbeider som lektor i videregående skole.
Fylkesvei 7554
Fylkesvei 7554 går mellom Nautå og Evenes i Evenes kommune. Veien er 3,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 722.
Syfy
Syfy (tidligere Sci-Fi Channel) er en amerikansk kabel-TV-kanal, som ble lansert i 1992. Kanalen eies av konsernet NBC Universal Global Networks og har spesialisert seg på sjangre som science fiction, fantasy, skrekkfilm og det paranormale. Med over 3 millioner seere hver uke bare i England Sci Fi ble lansert den 24. september 1992 av USA Networks, kanalen var et samarbeid mellom Paramount Pictures og Universal Studios. Kanalen byttet navn fra Sci Fi Channel til dagens den 7. juli 2009.
Illustreret Tidende
Illustreret Tidende var en dansk illustrert ukeblad. Bladet ble utgitt i København fra oktober 1859, trolig med Illustrierte Zeitung som fremste forbilde.
Innhold og profil
Det var et hovedmål for virksomheten at ukebladet skulle gi storslåtte xylografier stedspresentasjoner fra hele Norden for å bli et organ som favnet hele det skandinavisk lesende publikum. Men selvfølgelig dekket de også begivenheter og viste attraksjoner fra resten av verden. Det samme vidsyn gjaldt levnetsbeskrivelser med portretter av de biograferte som utgjorde samtidens mest berømte personligheter. I konkurranse med dagspressen la redaksjonen vekt på så raskt som mulig å bringe «nyheter» både fra Danmark og utlandet, selv om de ofte levere stoffet først, mens illustrasjonene først var å se på trykk et par uker etter at hendelsen hadde funnet sted. Men nettopp den innsikt illustrasjonene formidlet var et konkurransefortrinn. Derfor hentet de alt ved oppstart i 1859 tyskeren Franz Wilhelm Obermann (1830-1896) til København for å lede Illustreret Tidendes xylografiske atelier med flere titalls ansatte.
Stor oppmerksomhet vakte også verdensutstillinger med nasjonale avdelinger og presentasjoner av nye oppfinnelser. Av annet populært innhold publiserte de etterhvert det vi forbinder med mer moderne ukebladstoff i form av noveller og litterære føljetonger.
Ekspansjonsplaner i Norden
Ukebladet tok sikte på å bli ledende i Norden, og gikk offensivt tilverks for å skaffe abonnenter både fra Sverige og Norge. Det ble derfor viktig å knytte til seg dyktige kunstnere fra disse landene. Blant de mest rutinerte de lyktes å få som leverandører var svenske Robert Haglund og norske August Schneider, men en lang rekke unge, lovende kunstmalere under utdannelse ved Kunstakademiet i København så en gyllen mulighet for å tjene noen ekstra slanter på å levere prospekter og genrebilder til ukebladet. Blant de norske talte blant annet Marcus Grønvold, Oscar Arnold Wergeland og Jahn Ekenæs.
Illustrasjoner av lokalhistorisk verdi
Likevel var det i sær den faste danske stab av illustratører som ble sendt ut på tegneoppdrag til Sverige, Norge og Island. Blant de mest kjente danske illustratørene var Otto Bache, Carl Emil Baagøe, Lorentz Frølich, Knud Gamborg, Georg Emil Libert, Henrik Olrik og Bernhard Olsen. Mange av de stedsprospektene som ble produsert i Illustreret Tidende har i ettertid vist seg å ha stor lokalhistorisk verdi. Det samme gjelder bilder fra historiske begivenheter, festskikker, m.m.. Bildene som ble produsert for Illustreret Tidende dukker således stadig opp i ulike former for historiebøker og temahefter eller -bøker.
I konkurranse med andre ukeblader, og særlig det ekspansive danske Allers Illustreret Familie-Journal, som i 1897 også fikk en egen norskprodusert utgave, opphørte Illustreret Tidende i 1924.
Stradivarius
En stradivarius er en fiolin lagd av Antonio Stradivari, en av historiens mest berømte fiolinmakere. Antonio Stradivari ble født i Italia i 1644. Han kan ha vært læregutt hos Nicola Amati, av fiolinbyggerfamilien Amati i Cremona. Antonio Stradivari startet for seg selv i 1680 og var en aktiv instrumentbygger helt til han døde i 1737, men hans tidlige fioliner blir generelt oppfattet som dårligere enn de som ble bygget i gullperioden mellom 1698 og 1720. De spillbare eksemplarene fra denne perioden er høyt priset av musikere i verdensklasse og pengesterke samlere. Det antas å eksistere omtrent 650 ekte Stradivariuser i dag, og meget få av disse er ikke gjort rede for. De mest kjente eksemplarene har individuelle navn, ofte etter berømte musikere som eide eller trakterte dem. Et eksempel er Ole Bull fra 1687, som i dag eies av Smithsonian Institution i USA.
En Stradivarius ble ved offentlig auksjon i juni 2011 solgt for 9,8 millioner britiske pund, den høyeste pris et instrument noen gang er solgt for.
Fiolinbyggernes esoteriske ferdigheter og hemmeligheter
Det knytter seg mange overnaturlige forestillinger til instrumentbyggere og eksepsjonelt gode utøvere. Forklaringene på deres ekstraordinære ferdigheter er kan hende mer mytiske fundert når det gjelder de folkelige felemakerne og mesterspillemennene, men også kunstmusikkens håndverkere og virtuoser er omspunnet av mystikk. Det gjelder ikke minst fiolinbyggerne Stradivarius.
Det har lenge vært fokusert på hvilken lakkblandinger som ble benyttet av familien Stradivarius og deres samtidige, samt formen og størrelsen på instrumentet (spesielt resonanskassen). Tirsdag 1. juli 2008 lanserte imidlertid den nederlandske legen Berend Stoel en ny teori etter å ha skannet et ulike typer fioliner med et instrument beregnet på lungesyke. Han fant at tettheten i treverket på Stradivariusfiolinene, som virker inn på vibrasjonene og frembringelsen av lyd, er langt jevnere i disse enn i de andre instrumentene han sammenliknet med. Selv om den store og fyldige lyden i Stradivariusfiolinene, og flere av de samtidig konkurrerende fiolinmakerne av tilsvarende renommé, er ett av de viktigste kjennetegnene som skiller dem fra moderne instrumenter, så er det også en rekke andre kvaliteter som skiller disse instrumentene fra de fleste andre fioliner.
Metropolitan Museum of Art
Samling i Metropolitan Museum of Art, New York
Løvsetfaret (Oslo)
Løvsetfaret (1–35, 2–118) er en vei på Langerud i bydel Østensjø i Oslo. Den går sørøstover fra Paal Bergs vei som en fortsettelse av Løvsetdalens løp og ender i en snuplass.
Stradivarius
Referanser
Antonio Stradivari
Løvsetfaret (Oslo)
Søndre Langerud gård er i nr. 114.
Den østeuropeiske slette
Den østeuropeiske slette (også kalt det østeuropeiske lavland og den russiske slette) er et vidstrakt slettelandskap i Øst-Europa. Innen Russland har den vært kjent som den russiske slette (på russisk: Русская равнина (Russkaja Ravnina)). Begge navnene brukes om hverandre. Geologisk er området nesten synonymt med det østeuropeiske kraton, en 2-3 milliarder år gammel grunnfjellsprovins som i Øst-Europa helt til Uralfjellene er dekket av 1,6 – 1,9 milliarder år gamle sedimenter.
Sletten utgjør det største enhetlige landskapsområde i Europa. Den omfatter rundt 4 000 000 km² med en gjennomsnittlig høyde over havet på 170 meter. Den strekker seg fra Uralfjellene og dekker mesteparten av europeisk Russland, de baltiske stater, Hviterussland, mesteparten av Ukraina, Moldova, østre Polen og vestre Kasakhstan.
Den avgrenses av Kvitsjøen og Barentshavet i nord, Uralfjellene, Ural-elva og Det kaspiske hav i øst, Kuma-Manytsjsenkningen og Svartehavet i sør, Karpatene og andre høyland i Polen i vest. Sammen med Det nordeuropeiske lavlandet utgjør den europeiske slette.
Sletten er oppdelt etter høyde og geologi i et antall distinkte landskapsregioner. Lavlandene og senkningene, som gjennomstrømmes av tallrike store elver, ligger på høyder fra noen få meter til 150 meter over havet, mens de mellomliggende høydedragene og åslandskapene ligger på 300 til 500 meter over havet.
Landskaper
Innenfor den østeuropeiske slette ligger disse landskapsregionene (fra nord til sør):
Økoregioner
Fra nord til sør er Den østeuropeiske slette kledt med tundra lengst nord, så barskog (taiga), så blandings- og lauvskog, sletter (steppe) og halvørken (ved Kaspihavet) ettersom vegetasjonen endrer seg med klimaet. Fra nord til sør finner man følgende økoregioner (grovt inndelt):
Elver
Innenfor den østeuropeiske slette ligger blant annet følgende større elver:
Land
Innenfor den østeuropeiske slette ligger følgende stater (fra nord til sør):
Festiviteten i Larvik
I 1874 ble bygningen innviet som festlokale og forsamlingslokale, under navnet «Festiviteten». Bygningen rommer Norges tredje eldste teatersal.
I 1883 ble bygningen tatt i bruk som byens rådhus, noe den var frem til kommunesammenslåingen i 1988.
2000-tallet
I 2008 hadde bygningen ikke vært i bruk siden 1999. Etter å ha bestilt en rekke utredninger, startet Larvik kommune i 2008 å restaurere fasaden, med sikte på å ferdigstille restaureringsarbeidet høsten 2008. Rådmannen foreslo at kommunen skulle selge Festiviteten så snart rehabiliteringsarbeidet var ferdig.
I 2020 kjøpte private investorer Festivitieten av kommunen for én krone. De iverksatte deretter et omfattende restaureringsprosjekt med sikte på å gjenåpne bygningen som forsamlingslokale og festlokale for Larviks befolkning. Investorene har gitt bygningen navnet «Gjenbrukshuset Festiviteten».
Perinthua
Perinthos (Πέρινθος) var en gresk koloni ved Marmarahavet, kolonisert i 654 eller 599 fra Samos. Senere ble navnet endret til Herakleia. I dag ligger stedet i Tyrkia og heter Marmara Ereğlisi.
Duker
Dukene har oppsiktsvekkende farger, og gjerne forskjellige farger på de ulike kroppsdelene.
Dukene holder til i tropisk regnskog og monsunskog i Sørøst-Asia. De lever sammen i flokker med flere titalls dyr, og det er gjerne flere hunnindivider enn hannindivider.
Inndeling
Inndelingen under følger i hovedsak Mammal Species of the World og er i henhold til Groves (2005). Norske navn og beskrivelser i parentes er nødvendigvis ikke offisielle navn og beskriveler.
Khalkis
Khalkis (gresk: Χαλκίδα Khalkída, gammelgresk: Χαλκίς Khalkís) er den største byen på den greske øya Evvia som ligger ved sundet Evriposstredet ved dens smaleste punkt. Navnet er bevart fra antikken og er avledet fra gresk χαλκός (kobber, bronse). I senmiddelalderen var stedet kjent som Negroponte (italiensk: «svart bro», gresk: Νεγροπόντε), et navn som også ble benyttet for hele øya Evvia. I moderne tid har byen fått tilbake sitt opprinnelige navn. Byen har i dag et areal på 30,8 km², og har 53 584 innbyggere (2001). Khalkis er også katolsk titulærbispedømme. Byen er utsatt for jordskjelv og har nesten ingen minnesmerker fra antikken, bortsett fra et arkeologisk museum.
Antikken
De tidligste nedtegnelser som omtaler Khalkis (Khalkída) er Homers Iliaden (2.537) hvor den er nevnt i samme linje som sin rival Eretria. Det er også dokumentert at skip som satte ut for Trojakrigen ble samlet ved Avlis, sørbredden av sundet ved byen. Kammergraver ved Trypa og Vromousa datert til den mykenske perioden ble utgravd i 1910. Khalkis var en av de første polisene i den greske verden. Byen lå gunstig anlagt ved kysten med den havn som stod for omfattende handelsvirksomhet. På det smaleste er sundet bare 38 meter, og det har siden 411 f.Kr. eksistert en bro over til Boiotia.
Khalkis hadde i antikken en blomstrende handel, fortrinnsvis med bergverksprodukter, og på 700- og 600-tallet f.Kr. grunnla kolonister fra Khalkis hele tretti bysamfunn i området Khalkidiki i nordlige Hellas, og flere betydningsfulle byer på Sicilia. Khalkis' mineraler, metallarbeid, purpurfargete tekstiler og keramikk fant ikke bare et marked blant disse bosetningene, men ble også distribuert over hele Middelhavet i egne skip, og skip fra Korint og Samos.
Kolonier ved den makedonske kyst (fra vest mot øst):
Kolonier i Magna Graecia (Sicilia og Sør-Italia):
Ved hjelp av sin allierte Korint og Samos var Khalkis i strid med det rivaliserende forbundet av naboen Eretria i den såkalte lelantinske krig, og på grunn av krigen skaffet byen seg det beste jordbruksdistriktet på Euboea og ble den fremste byen på øya. Tidlig på 500-tallet f.Kr. ble dens framgang brutt av en katastrofal krig med Athen som forviste byens herskende adel og installerte et klēroukhia (bosetning som beholdt athensk borgerskap) i byen. Khalkis ble til sist et medlem av det athenske sjøforbundet. Den store filosofen Aristoteles levde også en tid i byen.
I den hellenistiske perioden fikk byen økt betydning som en festning som de makedonske herskerne kontrollerte sentrale Hellas fra. Festningen ble benyttet av kongene Antiokos III den store (192 f.Kr.) og Mitridates VI av Pontos som en base for å invadere Hellas.
Romersk styre og senere
Under romersk styre fikk Khalkis tilbake sin betydning med blomstring i handelen. Siden 500-tallet fungerte den igjen som et befestet sted for beskyttelse av sentrale Hellas mot invasjoner nordfra. Fra 1209 ble den kontrollert av Verona som hovedstaden i det italienske herredømmet Negroponte. Byen ble gradvis overtatt av Venezia i de neste to århundrene, hvilket varte fram til 1390, og 1470 ble den erobret av osmanerne (tyrkerne) etter en lang beleiring. Det osmanske rike gjorde den til en marinebase for øyene i Egeerhavet. I 1688 sto byen under osmansk kontroll et sterkt angrep fra Venezia.
Den moderne byen
Den moderne byen fikk et løft i sin handelseksport ved etableringen av jernbaneforbindelsen mellom Athen og Pireus i 1904. Tidlig på 1900-tallet besto byen av to deler; den gamle bydelen med forsvarsmurer ved broen over Euripus og hvor et antall tyrkiske familier fortsatt bodde fram til slutten av 1800-tallet, og et betydelig jødisk samfunn som levde fram til den andre verdenskrig; og den andre delen utenfor bymurene som hovedsakelig besto av grekere. Den gamle bydelen, som ble kalt for Kastro (festning), var omgitt i full sirkel av forsvarsmurer inntil de ble rasert grunnet usentimental byplanlegging ved begynnelsen av 1900-tallet.
Den mest interessante bygningen i Khalkis er kirken til sankt Paraskevi (skytshelgenen av øya) som var kirken for til det dominikanske klosteret i Negroponte, et av de første to klostrene som ble autorisert for provinsen Hellas i 1249. Fra rundt 1250 ble dette et av de eldste eksemplene på tidlig dominikansk arkitektur som er bevart, og er et av de få tidlige dominikanske kirker som har beholdt sin opprinnelige form fram til i dag. Den sentrale buen over iconostasis og taket og murene ved sørkapellet er de beste eksempelene på italiensk gotisk steinutskjæring i Hellas. Bilder av dominikanske helgener står ved fundamentet for den sentrale buegangen. Nordkapellet har graven til grunnleggeren av senatorfamilien Lippamano fra Venezia. En del av søylekapitelene er bysantinske.
I 1899 ble Khalkis hovedstaden i perfektet Euboea.
Broene
Byen er i dag knyttet til det greske fastlandet ved to broer, den skyvbare broen i vest ved det smaleste punktet i sundet og en bro i fritt spenn.
Euripusstredet som skiller byen og øya fra fastlandet fikk bro bygd av tømmer allerede i 411 f.Kr. På tiden til keiser Justinian I den store var den faste broen erstattet av en flyttbar struktur. En gang etter 1453 hadde tyrkerne erstattet denne med en fast, mindre fleksible bro. I 1856 ble en bro av tre bygd, men den ble erstattet av en svingbro av jern i 1896, og i 1962 ble den eksisterende skyvbare broen bygd. Den skråkabelbroen som i dag knytter øya med fastlandet ble åpnet i 1993.
Et unikt fenomen skjer i sundet. Vannet fra havet kan bli sett rase parallelt med kysten, noe som gir et særskilt syn for folk som reiser over broen.
Locri
Locri er en liten by i Italia som var en viktig gresk koloni i Magna Graecia, grunnlagt i 673 f.Kr. i det området som den gang ble kalt Bruttium og som omtrent tilsvarer dagens region Calabria. Kolonien ble så sterk at den beseiret Kroton, en annen gresk koloni noe lenger nord, i slaget ved Kaulon i 550 f.Kr. Byen grunnla underkoloniene Hipponion og Medma ved Calabrias nordvestkyst. Under peloponneskrigen var byen alliert med Siracusa. I 280 f.Kr. kjempet lokrierne på kong Pyrrhos' side i hans kamp mot Roma, og i 277 på romersk side. I 216 endret byen igjen allianse ved å gå over fra Roma til Kartago under Hannibal, men i 205 tok romerne igjen kontrollen. I 89 f.Kr. ble byen et romersk municipium.
Epizfyriske Lokris (fra gresk: Ἐπιζεφύριοι Λοκροί; fra ἐπί, epi, «på», Ζέφυρος (Zephyros, «Vestavinden», og flertallet av Λοκρός, Lokros, «en lokrier», således «Lokrierne ved Vestavinden») som var dets fulle navn, ble grunnlagt i tiden rundt 680 f.Kr. på den italienske bredden av Det joniske hav, nær dagens moderne Capo Zefirio, av lokriere, tilsynelatende opuntii (østlokriere) fra byen Opous (gresk: Ὀποῦς) i Østlige Lokris i Hellas, men de hadde følge av ozolæ (vestlokriere) og innbyggere fra Sparta. Dets latinske navn, Locri, er flertall av latinske Locrus som ble benyttet for å henvise både til en innbygger av Locris, og til Locrus, den eponymiske stamfaren til lokrierne. Strabon antyder at det var ozolæ som var det fremste grunnleggerne av byen.
Litteraturåret 1987
Litteraturåret 1987 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1987.
Elgen
Elgen er et fjell i Harstad kommune i Troms og Finnmark. Det høyeste punktet er 534 moh.
Fjellet har fått sitt navn fra formen, på grunn av at det fra en bestemt vinkel ligner på en liggende elg. Elgen ligger ytterst på en landtunge på nordsiden av Hinnøya, med Toppsundet i øst og Kasfjorden i vest. I bunn av fjellet, på nordsiden, ligger Elgsnes kapell.
Betalingssystem
Interbanksystem
Et interbanksystem er et system for avregning, oppgjør eller overføring av penger mellom banker og andre kredittinstitusjoner. I løpet av en dag overføres veldig mange små beløp fra en bank til en annen. Dette skjer nesten hver gang en kunde bruker kortet sitt, betaler en regning, eller overføre penger til betalingsmottaker i en annen bank. Istedenfor å gjøre opp hver enkelt transaksjon hver for seg, blir alle slike betalinger sendt til en avregningssentral som avregninger alle betalingene mot hverandre, slik at hver bank får en samlet gjelds- eller fordringsposisjon mot de andre deltakerbankene. Avregningene blir utført av NICS (Norwegian Interbank Clearing System). Transaksjonene som NICS tar imot blir sendt videre til NBO (se nedenfor). I NBO blir penger overført mellom kontiene til deltakerbankene slik at bankenes posisjoner blir gjort opp. Dette kalles «nettooppgjør».
Betalinger mellom banker som er større enn 25 millioner kroner, og særskilt merkede transaksjoner blir gjort opp i NBO én for én. Dette kalles «bruttooppgjør».
To store fordeler ved å bruke nettooppgjør er at det ikke krever like mye likviditet (innestående på konto), og at det minsker belastningen på det tekniske systemet, ettersom det blir færre transaksjoner å håndtere.
Norges Bank er den viktigste oppgjørsbanken i Norge. Norges Bank overvåker også viktige interbanksystem og fører tilsyn med interbankssystem som har konsesjon etter lov om betalingssystemer kapittel 3.
Det største og viktigste interbankssystemet i Norge er Norges Banks Oppgjørssystem (NBO). Noen av de største bankene i Norge deltar direkte i NBO, men de fleste banker deltar gjennom en privat oppgjørsbank. DNB er den største private oppgjørsbanken i Norge, og 106 av 148 banker gjør opp massebetalingene sine i DNB.
Betaling på internett
Ordet blir i økende grad brukt om systemer for betaling over internett. Spesielt gjelder dette for betaling på nettbutikker, men også når det gjelder kjøp og salg av varer mellom privatpersoner på nettauksjoner og lignende tjenester.
Et betalingssystem for bruk over internett krever god sikkerhet, og følgende hensyn må tas:
Cystisk fibrose
Cystisk fibrose (CF) er en medfødt, arvelig sykdom som påvirker lunger, bihuler, svettekjertler og fordøyelsessystemet og fører til kroniske åndedretts- og fordøyelsesproblemer.
Historie og statistikk
Cystisk fibrose ble første gang beskrevet som en sykdom sent på 1930-tallet av Dorothy Hansine Andersen. Det er den vanligste genetiske sykdommen blant folk med europeiske forfedre. Om lag 1 av 25 personer av europeisk opphav er bærer av en cystisk fibrose-mutasjon — de har ett vanlig gen og ett CF-gen. Siden cystisk fibrose er et recessivt gen, må en person ha begge CF-genutgavene for å få symptomer som 1 av 2500 barn får. Folk fra steder der kolera ikke er et problem, viser en lavere forekomst av CF. Genetisk rådgivning og genetisk testing er anbefalt for familier som kan være bærere av cystisk fibrose.
Myndighetene har opprettet et kompetansesenter for cystisk fibrose, Norsk senter for cystisk fibrose, som ligger ved Oslo universitetssykehus.
Symptomer og diagnose
Cystisk fibrose karakteriseres som en multiorgansykdom som skyldes mutasjoner som gir feil i salt- og vanntransporten i kroppens celler. Denne feilen fører blant annet til seigt slim i lungene som igjen skaper grobunn for infeksjoner. Sykdommen karakteriseres av at personen har kronisk, men varierende grad av hoste, med seigt slim fra bronkiene. Andre symptomer på sykdommen er tung pust og tette bihuler.
Forekomst
Hvert år fødes det mellom åtte og ti barn med CF i Norge, og det er nå over 300 personer som har sykdommen (2013).
Diverse
Det fins også andre typer fibroser, f.eks. ‘epiretinal fibrose’. Etymologisk kommer ordet fra latin fibra, “trevl”.
Phosphate Hill gasskraftverk
Brenselkilden er naturgass. Anlegget ble utbygd med ferdigstillelse i 2000.
MS «Agdenes»
MS «Agdenes» er et hurtiggående katamaranfartøy bygget i aluminium ved Harding Verft A/S i 1991.
Fartøyet eies av FosenNamsos Sjø A/S og er reservefartøy i Kystekspressens rute Trondheim – Kristiansund, Hitra-Frøya og Sula. MS «Agdenes» har plass til 183 passasjerer og en besetning på 4 på hvert skift. I 2010 ble MS «Agdenes» oppgradert med nye motorer, MAN V12 D 2862 LE463, 1029 kW som ble installert ved Oma Slip Leirvik. Det ble også byttet propeller for hastighetsøkning. MS «Agdenes» ble lakkert opp i nye farger. Etter installasjon av de nye motorene ble drivstofforbruket redusert med 100 liter pr time i forhold til de gamle Deutz MWM 1260 kW. Dette ga gevinst i bla. reduksjon av noX-utslipp.
I januar 2014 kom det nye påbud fra AtB (tidligere Trøndelag kollektivtrafikk AS) med nye strengere krav til hastighet og universell utforming. MS «Agdenes» er reservefartøy for de øvrige fartøy, men på grunn av hastighetskrav godkjente AtB ikke MS «Agdenes» som reservefartøy, på andre strekninger enn Trondheim-Vanvikan.
Juli 2014 ble oppgradering av MS «Agdenes» vedtatt. Oppgraderingen omfattet blant annet tilrettelegging for bevegelseshemmede og rullestolbrukere. MS «Agdenes» fikk nye seter og handikaptoalett. Passasjerkapasiteten ble redusert til 183.
Tirsdag 3.mai 2016, tegner rederiet FosenNamsos Sjø AS kontrakt med Islandsk rederi en salgskontrakt av MS «Agdenes». Fosen selger MS «Agdenes» etter 25 års tjeneste på Trøndelagskysten. MS «Agdenes» får nytt navn MS «Lilja». 15. mai 2016 forlater MS «Lilja» ex. MS «Agdenes» sør mot Ålesund, der hun starter seilasen over Nordsjøen til Island.
Siste observasjon Hafdanfurdur, Island. MS Lilja ex. MS Agdenes fungerer som hvalsafaribåt for turister på Island.
Paros
Paros (gresk: Πάρος; venetiansk: Paro) er en gresk øy i det sentrale Egeerhavet innenfor øygruppen Kykladene. Den ligger vest for Naxos, som den er skilt fra ved en kanal på rundt 8 km, og ligger rundt 161 km sørøst for Athens havneby Pireus. Kommunen Paros omfatter tallrike ubebodde småøyer som til sammen har et areal på 196,308 km². Dens nærmeste nabo er kommunen Antiparos som ligger i sørvest.
Lan Manager
LAN Manager var et nettverks-operativsystem for OS/2 som ble utviklet av Microsoft i samarbeid med 3Com. Systemet var etterfølgeren til 3+Share som kjørte på MS-DOS.
Paros
Geografi
Vest for Paros ligger den mindre søsterøya Antiparos. Ved det smaleste er kanalen mellom de to øyene mindre enn 2 km bred. En bilferge er i drift på dagtid til og fra Pounda. I tillegg er det et dusin mindre småøyer rundt Paros.
Paros har et antall strender, blant annet Chrissí Aktí («Gullstranda») nær Drios på østkysten, ved Pounda, Logaras, Piso Livadi, Naousa-bukta, Parikia og Agia Irini. Den vedvarende sterke vinden i stredet mellom Paros og Naxos gjør stedet velegnet for vindsurfing.
Lan Manager
LAN Manager benyttet protokollen Service Message Block sammen med NetBIOS Frames protocol, på samme måte som MS-NET for MS-DOS og Xenix-NET for MS-Xenix. Hewlett-Packard utviklet også en lisensiert LAN Manager/X for UNIX.
LAN Manager 2.0 ble lansert av Microsoft i 1990 med en rekke forbedringer. Versjon 2.2, som var siste versjon, var inkludert i OS/2 1.31 og var Microsofts strategiske serversystem før lanseringen av Windows NT Advanced Server i 1993.
Andre lisensierte utgaver var 3Com 3+Open, IBM LAN Server og Tapestry Torus.
Paros
Antikken
I antikken fantes det fortellinger som hevdet at Paros var kolonisert av folk fra Arkadia på Peloponnes, men disse har opphav i etymologiske fiksjoner knyttet til greske legender. Andre navn på øya i antikken skal ha vært Plateia (eller Paktia), Demetrias, Strongyli (i betydning rund, grunnet øyas form), Hyria, Hyleessa, Minoa og Kabarnis.
Øya fikk uansett senere en koloni av jonere sendt fra Athen og fikk etter hvert en stor framgang, såpass at Paros selv sendte ut kolonier til Thasos nord i Hellas og Parion ved Hellespont. I den førstnevnte kolonien, som ble opprettet i tiden til den 15. eller 18. Olympiade, er det sagt at poeten Arkhilokhos, innfødt fra Paros, skal ha deltatt i. Så sent som 385 f.Kr. grunnla Paros, i samarbeid med Dionysios I av Syrakus, en koloni på den illyriske øya Faros (dagens Hvar i Kroatia).
Elger
Elger (Alces) er en slekt med store hjortedyr (Cervidae) som lever i det boreale barskogbeltet på den nordlige halvkulen. Inntil 2005 regnet man kun med en slekt og en art, men fra da av regner flere to arter til denne slekten, blant annet IUCN. Spørsmålet om en, to eller kanskje flere arter med elg er imidlertid fortsatt omdiskutert.
Arter
Elg som lever vest for Uralfjellene tilhører arten Alces alces og kalles europeisk elg. Utbredelsesområdet inkluderer landområdene mellom Skandinavia, Polen og Ural. Underarter er ikke beskrevet.
Paros
Antikken
Kort tid før perserkrigene synes det som om Paros var blitt besittelse av Naxos. I den første krigen mot Persia (490 f.Kr.) allierte Paros seg med perserne og sendte en trirem til Marathon som persisk støtte. Som hevn ble øyas hovedstad beleiret av en athensk flåte under ledelse av Miltiades den yngre som krevde en bot på 100 talenter. Men byen gjorde heftig motstand, og athenerne ga opp etter 26 dager etter å ha herjet hele øya, men ikke greid å innta byen. Det var tempel for Demeter Tesmoforos på Paros som Miltiades fikk det sår i foten fra som til sist drepte ham, antagelig av koldbrann. Ved hjelp av en inskripsjon ble det i moderne tid mulig å identifisere tempelstedet; det lå slik Herodotos hadde antydet på en lav høyde nedenfor byens grenser.
Elger
Arter
Elg som lever øst for Uralfjellene tilhører arten Alces americanus og kalles enten amerikansk elg (Nord-Amerika) eller sibirsk elg (Asia, spesielt Sibir), avhengig av utbredelsesområdet. Til denne arten regner man flere underarter.
Paros
Antikken
Paros allierte seg også med Xerxes I av Persia mot grekerne i den andre perserkirgen (480 – 479 f.Kr.), men etter slaget ved Artemision forble den kontingenten fra Paros mens mens de så på hvordan hendelsene utartet. For at Paros hadde allierte seg med grekernes fiender ble øya etter krigen straffet av athenerne ved deres leder Themistokles som krevde en stor bot.
Elger
Arter
Inntil ganske nylig ble disse to artene regnet som samme art, men fra 2005 regner flere at det er to arter. Hybridisering mellom artene, der utbredelsesområdene overlapper, er vanlig.
Slektskap
Alle hjortedyr er partåede hovdyr (Artiodactyla) og drøvtyggere (Ruminantia). Alces tilhører gruppen andre hjortedyr (Capreolinae), der slekten utgjør en av i alt ni slekter. De andre er mulhjorter (Odocoileus), rådyr (Capreolus), rein (Rangifer), sumphjorter (Blastocerus), pampashjorter (Ozotoceros), andeshjorter (Hippocamelus), spisshjorter (Mazama), og puduer (Pudu).
Paros
Antikken
Under det athenske sjøforbundet (477 – 404 f.Kr.) måtte Paros betale den høyeste skatten av samtlige øymedlemmer: 30 talenter årlig, i henhold til en beregning gjort av Olympiodoros (429 f.Kr.). Det antyder at Paros må ha vært en av de rikeste øyene i Egeerhavet. Lite er kjent om øya konstitusjon, men inskripsjoner synes å vise at den var modellert etter det athenske demokrati med en boule (senat) som ledet øyas affærer. I 410 f.Kr. oppdaget den athenske hærføreren Theramenes at Paros var styrt av et oligarki; han avsatte fåmannsveldet og gjeninnførte demokratiet. Paros ble inkludert i det andre athenske sjøforbundet (378–355 f.Kr.). En gang rundt 357 f.Kr., sammen med Khíos, opphevet sin forbindelse til Athen.
Fra inskripsjonen til Adule er det forstått at Kykladene, som antagelig også omfattet Paros, ble underlagt det greske Ptolemeerdynastiet (305 – 30 f.Kr.) som hersket over oldtidens Egypt. Paros ble deretter en del av Romerriket og siden en del av Østromerriket, førstenevntes greske bysantinske etterfølger.
Korstogene
I 1204 erobret og herjet soldater fra det fjerde korstog storbyen Konstantinopel og veltet Det bysantinske rike. Selv om en gjenværende bysantinsk reststat kjent som keiserriket Nikea overlevde korstogets herjinger og til sist gjenopprettet Konstantinopel i 1261, ble mange av de opprinnelige bysantinske områdene, inkludert Paros, tapt for godt til korsfarermaktene. Paros ble underlagt hertugdømmet Arkipelagen (også kalt for hertugdømmet Naxos), et føydalt lenstyre opprettet av flere egeisk øyer styrt av en hertug fra republikken Venezia.
Osmansk styre til frigjøringen
I 1537 ble Paros erobret av osmanske tyrkere og var underlagt det muslimske Det osmanske rike fram til den greske selvstendighetskrigen (1821–1829). Under den russisk-tyrkiske krig (1768–1774) ble Naoussabukta i tidsrommet 1770–1775 hjemmebase for den russiske øygruppeskvadronen til grev Aleksej Grigorjevitsj Orlov. Under Konstantinopeltraktaten av 1832 ble Paros en del av det nyopprettede kongeriket Hellas, den første gangen Paros ble styrt av grekere på seks århundrer. På denne tiden var Paros hjemstedet for en heltinne av nasjonalbevegelsen, Manto Mavrogenous, som hadde både finansiert og kjempet i uavhengighetskrigen. Hennes hus som ligger i nærheten av kirken Ekatontapiliani, er i dag et historisk monument.
Den 26. september 2000 kolliderte fergen MS «Express Samina» med en liten øy utenfor bukta Parikia, og 82 mennesker døde.
Parikia
Hovedstaden Parikia ligger ved en bukt på nordvestsiden av øya, og dekker det samme stedet som antikkens gamle hovedstad Paros. Havnen er et betydelig knutepunkt for fergene til øyene i Egeerhavet og med flere seilinger hver eneste dag til Pireus (Athens havneby), Heraklion (hovedstaden på Kreta), og andre øyer som Naxos, Ios, Santorini, og Mykonos. I Parikia by er husene bygd og dekorert i henhold til den tradisjonelle stilen i Kykladene med flate tak, hvitvaskede vegger og blåmalte dører og vinduskarmer. Skyggelagt av frodige blader og omgitt av hageanlegg med appelsiner og granatepler gir husene byen et idyllisk og malerisk inntrykk. På en bergknaus ved havet er det en festning fra middelalderen, bygget bortimot fullstendig av marmorlevninger fra et antikk tempel. Tilsvarende spor etter antikken i form av relieffer, inskripsjoner, søyler og lignende, er tallrike. På en fjellhylle i sør er det levninger av et område som var dedikert til Asklepios, guden for helse og medisin. I tillegg, i nærheten av den moderne havnen, er det synlige rester av en gravlund fra antikken, som ble oppdaget i moderne tid ved ordinære gravarbeid.
I Parikias torgområde er byens hovedkirke, Panagia Ekatontapiliani, bokstavelig «kirken med de hundre dører». Dens eldste deler går tilbake til før kristendommen ble statsreligion i Romerriket i 391. Det er sagt at kirken ble grunnlagt av Helena, moren til keiser Konstantin den store, mens hun var på pilegrimsreise til Det hellige land. Det er to tilstøtende kapeller, det ene i en meget tidlig form, og dessuten et dåpskapell med korsformet døpefont.
Parikia by har et liten, men interessant arkeologisk museum som inneholder en rekke funn fra steder på Paros. De beste stykkene er imidlertid i det nasjonale arkeologiske museum i Athen. I museet på Paros finnes en fragment fra den parianske krønike, en bemerkelsesverdig kronologi av antikkens Hellas. Innrisset i marmor forteller oppslagene om tiden mellom de fremste hendelsene fra den fjerne fortid for rundt 1500 f.Kr. og fram til 264 f.Kr.
Andre bosetninger
PÅ nordsiden av øya ligger bukta Naoussa (Naussa) eller Agoussa, som tilbyr en trygg og utstrakt havn. I antikken var den stengt av en kjetting eller sperring. En annen god havn er Drios på sørøstsiden av øya hvor den tyrkiske flåten pleide å ankre opp på sin årlige ferd gjennom Egeerhavet under perioden med osmansk styre over Paros (1537–1832).
De tre landsbyene Dragoulas, Mármara og Tsipidos, liggende på en åpen slette på østsiden av øya, og er rike på levninger fra antikken, er antagelig lokalisert på stedet til antikk bosetning. Disse landsbyene er kollektivt kjent som «landsbyene Kephalos» etter den bratte og høyde berget Kephalos. På denne bergtoppen står klosteret Agios Antonios. Rundt denne ligger ruinene av et borg fra middelalderen som tilhørte den venetianske adelsfamilien Venieri. De forsvarte seg forgjeves mot den tyrkiske admiralen Khair ed-Din (også kjent som Barbarossa) i 1537.
En annen viktig bosetning på øya er Lefkes (Λεύκες) som er landsby i fjellet rundt 10 km unna Parikia. Den er malerisk med trange gater og en besøkende kan oppleve de typiske hvite husene omkranset av fargerike blomster. På slutten av 1800-tallet var Lefkes sentrum for kommunen Iria som tilhørte provinsen Naxos fram til 1912. Navnet på kommunen Iria var et av oldtidsnavnene på Paros. Lefkes var hovedstad for kommunen Iria som også omfattet landsbyene Angyria eller Ageria, Aliki, Aneratzia, Vounia, Kamari, Campos, Langada, Maltes og Marathi. Iria ble omgjort til kommunen Lefkes som følge av loven DNZ/1912 «Om kommunene». På den tiden greide landsbyen å oppnå en stor økonomisk utvikling. Men på 1970-tallet var det mange av beboerne som flyttet til Athen, Maroussi og Melissia grunnet urbaniseringen. Imidlertid har turismen ført til en ny kilde for inntekter for lokalbefolkningen og som igjen har ført til restaureringen av hjem og landskap, og høyere livskvalitet. Lefkes ble en del av kommunen Paros ved Kapodistrias’ reformer i lokalstyre. I den siste folketellingen i 2011 utgjorde befolkningen 545 innbyggere.
Marmorbrudd
Marmor fra Paros, som er hvit og delvis gjennomsiktig (semi-transparent), med en grovkornet overflate og meget vakker tekstur, var den fremste kilden til rikdom for øya fra gammelt av. Stein- og gruvedriften av marmor lå på nordsiden av fjellet som i antikken var kjent som Marathi (senere som Capresso), litt nedenfor St Mina, et tidligere nonnekloster. Marmoren, som har blitt eksportert fra 500-tallet f.Kr. og framover, ble benyttet av Praxiteles og andre store greske skulptører. Marmoren ble utvunnet ved underjordiske gruver drevet horisontalt eller i en synkende vinkel end i fjellet. Marmoren som ble utvunnet ved lampelys ble således gitt navnet Lychnites, Lychneus (fra lychnos, en lampe), eller Lygdos. Flere av disse tunnelene kan fortsatt bli sett. Ved inngangen til en av dem er det et relieff av Pan og nymfer. Det har vært gjort forsøk i moderne tid på å utvinne marmor igjen, men det har i liten grad blitt eksportert. Det meste av området med hvit marmor er i dag statseid og som dets motpart på det greske fastlandet, fjellet Pentelikon, benyttes kun for arkeologiske undersøkelser.
Elskere
Elskere er en norsk dramafilm fra 1963. Nils R. Müllers Elskere bygger på Terje Stigens roman med samme navn. Filmen er en historie om dobbeltmoral og kjærlighet.
Handling
Ludvina i den lille byen Myrvik er sin egen herre. Hun har mange elskere, men må leve med stygge blikk og spydige kommentar fra kvinner som frykter at hun også vil forføre deres menn. De fleste kvinner trekker seg unna henne, bortsett fra den lille foreldreløse jenta Grethe. Hun føler seg utstøtt av det lille samfunnet, og skjemmes over at hun halter. Ludvina tar seg av Grethe, og hjelper henne med å få større tro på seg selv. Ingen vet så godt som Ludvina at man ikke bør bry seg om hva andre sier.
Ludvina får ofte nattlige besøk av byens ”beste borgere”, og det blir stor ståhei da hun plutselig blir gravid. Mens kvinnene er forarget over Ludvinas livsstil og spekulasjonene hagler om hvem barnefaren kan være, gleder Ludvina og Grethe seg over barnet som skal komme.
Arne Bendiksen plystret ledemotivet fra filmen, som ble komponert av Egil Monn-Iversen.
Owen Springs kraftverk
Owen Springs kraftverk er et varmekraftverk ved byen Alice Springs i Nordterritoriet, Australia. Det har en installert produksjonskapasitet på brutto 37 MW, fordelt på 3 turbiner for dieselolje à 10,9 MW hver levert av MAN, samt én 4 MW turbin for fyring med naturgass. Sistnevnte ble installert i 2008, de tre siste fra 2009 til 2010.
Brenselkilden er naturgass, og primiært dieselolje. Anlegget ble utbygd med ferdigstillelse i 2010. Operatør er det regionale energiselskapet Power & Water.
Dagbladets Sommerkassett
Dagbladets Sommerkassett er en kassett med Tramteatret, utgitt i 1983 av Dagbladet.
Antibes
Antibes er en by og kommune i det sørøstre Frankrike, på Côte d'Azur. Byen ligger mellom Cannes og Nice. Antibes var opprinnelig en akhaisk gresk koloni ved navn Antipolis og kan strekke sine historiske aner 2600 år tilbake.
Innbyggertallet i dag er omkring 75 000 (2005).
Antibes har en av de største lystbåthavnene på Côte d’Azur. Den nye havnen ble anlagt på 1960-tallet der det tidligere hadde vært en romersk havn.
Byen var tidligere en betydelig fiskehavn, men i dag drives bare et mindre fiske for lokalt forbruk. Parfymeindustrien i byen var også viktigere tidligere. Denne var basert på blomsterproduksjonen, blant annet av lavendel, i omegn. I dag finner man kommersiell parfyme- og kosmetikkproduksjon i Grasse.
Forvaltning
Kommunen Antibes er en del av departementet Alpes-Maritimes. Den omfatter også Antibes propre, Juan-les-Pins og Golfe-Juan i tillegg til de sydligste delene av Sophia Antipolis.
Turisme/kultur
Antibes tiltrekker seg turister på grunn av historien, klimaet, kunstsamlingene, strendene og lystbåthavnen.
I Château Grimaldi har byen et galleri med en unik samling av Pablo Picassos verker, skapt i den perioden han bodde i byen. Her finnes tegninger, trykk, malerier og flere keramikkarbeider – mer enn 300 arbeider alt i alt donert av kunstneren. Samlingen er også supplert med gaver og er nok byens største attraksjon.
Både Victor Hugo og Graham Greene har bodd i Antibes, Greene i de 25 siste årene av sitt liv (1966–1991). F. Scott Fitzgeralds roman ”Tender is the Night” har hotellet Eden Roc på Cap d’Antibes som ramme.
Juan-les-Pins som er en egen by, men del av kommunen Antibes, arrangerer hvert år i juli en jazzfestival med verdenskjente utøvere.
30. november
Navnedag
Andreas, Anders
Navnedagen er til minne om apostelen Andreas, skytshelgen for Skottland (Andrew) og Russland (Andrej)
Fødsler
Se flere som er født 30. november i Kategori:Fødsler 30. november.
Dødsfall
Se flere som døde 30. november i Kategori:Dødsfall 30. november.
Kilehodekamelhalsfluer
Kilehodekamelhalsfluer (Raphidiidae) er en gruppe av  insekter med et market og rikt utviklet ribbenett eller årenett på vingene. De tilhører den lille ordenen kamelhalsfluer (Raphidioptera).