cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanonball
Kanonball eller stikkball er en lagsport som er vanlig i gymundervisningen. Reglene finnes i mange forskjellige varianter. I USA er spillet kjent som Dodgeball, og «International Dodgeball Federation» er et forbund som har standardisert reglene for den amerikanske varianten av spillet.
Son of the Beach
Sesong 2
13. mars 2001 – 17. juli 2001
Båt-Ivas delbare båt
Båten er 4,05 meter lang, 1,38 meter bred, og veier totalt 72 kg. De to halvdelene veier henholdsvis 34 og 38 kg.
Kanonball
Norsk skolevariant
Siden det finnes flere varianter er dette ikke noen absolutt regeloversikt for kanonball, men en veiledning til de grunnleggende sidene ved spillet. Denne varianten har blant annet blitt brukt i både Oslo og Bergen.
Son of the Beach
Sesong 3
18. juni 2002 – 1. oktober 2002
Kanonball
Spillere
Antall spillere kan variere veldig, men er typisk antall elever i en skoleklasse.. Spillerne deles inn i to lag og en konge velges på hvert lag.
Utstyr
Minst en ball benyttes og denne er ofte en skumgummiball av en størrelse som ligger mellom en håndball og en fotball, men andre typer baller brukes også.
Spilleområde
Spilleområdet er normalt hele gymsalen, som ofte er rektangulær. Banen deles opp i fire deler på tvers av lengderetningen og normalt symmetrisk om midtlinja slik at de to midterste delene får mest plass. I noen tilfeller kan læreren som ofte fungerer som dommer flytte grensene for å gjøre spillet jevnere. I utgangspunktet står lagene på hver sin side av midtstreken og kongene står i det lille området i motsatt ende av banen for eget lag. Spillere må til enhver tid oppholde seg i sitt eget område og det kan være (men er ikke alltid) juks å strekke seg etter baller i områder som ikke er ens eget. Oppdelingen av banen gjøres ofte med gymbenker.
Spillet
Ballen(e) kastes ofte tilfeldig ut på banen i det spillet begynner. En annen variant er at man lar ballen(e) ligge på midtlinjen i det spillet starter, slik at deltakerne må løpe for å hente ballen først. Dette medfører en viss risiko, og ønsket om å få starte med ballen må veies opp mot at faren er stor for å bli stukket dersom en motspiller når en ball rett før deg.
Dersom man forsøker å stikke en motspiller, men ballen fanges av den som blir truffet, kalles det pol. Ved pol er det den som kastet ballen, som blir stukket isteden.
En vanlig regel er også at baller som treffer hodet (hodestikk) ikke teller. I tillegg kan en spiller bare bli stukket om vedkommende befinner seg i den delen av sitt lags område som grenser til midtlinjen.
Spillere som blir stukket må flytte seg til det området hvor kongen i utgangspunktet står («stikk-sonen»).
Dersom en spiller i stikk-sonen klarer å stikke en motspiller, får man returnere til midtområdet og anses ikke lenger for å være stukket.
Når alle unntatt kongen på et lag er stukket, flytter kongen seg til den delen av sitt lags område som grenser til midtlinjen, og spiller der. Kongen har i utgangspunktet tre liv og mister ett hver gang vedkommende blir stukket. Et lag taper dersom lagets konge mister alle livene, og det andre laget har da vunnet.
Sixtus IV
Sixtus IV, opprinnelig Francesco della Rovere (født 21. juli 1414 i Celle Ligure nær Savona, død 12. august 1484 i Roma), var pave mellom 9. august 1471 og 12. august 1484.
Bakgrunn
Francesco stammet fra en vel ansett men fattig familie fra Liguria. Faren var Leonardo della Rovere og moren Luchina Monleoni. Navnet della Rovere kommer fra rovere som betyr vintereik, og det brukte han senere i sitt våpen som pave; likeså gjorde også hans nevø pave Julius II det.
Han ble i en alder av syv år gitt av sin mor til å bli oppsedet i kirken.
Fransiskaner, teolog
Da han etterhvert nådde den nødvendige alder inntrådte han i fransiskanerordenen. Han studerte deretter filosofi og teologi i Bologna, Chieri, Padova og Savona.
Takket være sine betraktelige intellektuelle gaver ble pater Francesco della Rovere satt inn i høyere underviste, og foreleste ved flere italienske universiteter, blant annet i Venezia (lektor i filosofi, 1439-1441), og i Padova (dosent i logikk, april 1444-mai 1446).
Han ble minister for fransiskanernes liguriske ordensprovins i 1460, og deretter generalminister for hele fransiskanerordenen i valg avholdt Perugia den 19. mai 1464, et verv han innehadde frem til 1469. Han klarte å bekjempe utglidninger og misforhold, og var våken for mulige moralske utglidninger i forskjellige klostere og grep da inn.
Kardinal
Hans innsats ble lagt merke til og priset blant annet av kardinal Bessarion, og det gjorde at han ble kreert til kardinalprest med den romerske tittelkirken San Pietro in Vincoli av pave Paul II den  18. september 1467. Deretter var han en tid abbed for Sant'Eustachio i Nervesa nel Trevigiano. Før han ble valgt til pave var kardinal della Rovere blitt tydelig lagt merke til for sin ubundethet til verdslige ting, og han hadde også skrevet en rekke lærde traktater, blant annet De sanguine Christi (Om Kristi Blod) og De potentia Dei (Om Guds kraft).
Pave
Pave Paul II døde meget uventet. Pavevalget som fulgte, kom dermed brått på. Og med unntak av konklavene under det vestlige skisma var dette det første konklavet siden 1305 der over to tredeler av de tilstedeværende kardinaler var italienere. Dette skyldtes ikke minst at seks ikke-italienske kardinaler ikke rakk å være til stede.
Konklavet valgte, overraskende, Francesco della Rovere til å etterfølge pave Paul II som pave. Konklavet varte ikke lenger enn tre dager. Hans navnevalg, Sixtus, var etter den gammelromerske martyr Sixtus II (pave 257-258), på hvis festdag konklavet var begynt. Dette pavenavn hadde ikke vært benyttet siden 400-tallet.
Det er ikke urimelig å tro at kardinalene hadde forventet seg at denne tidligere fransiskanske ordensgeneral skulle gå i bresjen for en nybesinnelse også av de høyere geistliges embedsførsel. Det viste seg imidlertid raskt at pave Sixtus IV i alle fall ikke gjorde noe med nepotismen rundt Pavestolen; han gikk meget langt på dette område.
Han gjorde seg til leder for en kraftig motstand mot Det osmanske riket. Noe av det første han gjorde som pave var å erklære en fornyelse av korstoget ,ot de osmanske tyrkere som hadde inntatt Smyrna. Smyrna ble så gjenerobret, men etterpå ble flåtestyrken oppløst. Han gikk også inn for å bevirke en gjenforening mellom Vestkirken og den østlig-ortodokse kirke, men dette nådde, men ikke frem med. For det gjenstående av sitt pontifikat var pave Sixtus for det meste opptatt av mer verdslige spørsmål og dynastiske anliggender. Sixtus IV styrket sin posisjon med å omgi seg av slektninger og venner. I den gjengitt kjente freske av Melozzo da Forlì er han ledsaget av nepoter («nevøer») fra slektene Della Rovere og Riario - mange, men ikke alle gjorde han til kardinaler: den apostoliske protonotar Pietro Riario (til høyre for paven), den senere pave Julius II stående foran ham, og Girolamo Riario og Giovanni della Rovere, bak den knelende Platina, som forfattet det første humanistiske pavehistoriske verk. Hans nevø Pietro Riario nøt også godt av den pavelige nepotisme. Pietro ble til en av Romas rikeste menn, og ble satt til å ta hånd om pavens (Kirkestatens) utenrikspolitikk. Da Pietro døde ung i 1474, ble hans rolle overført til Giuliano Della Rovere.
Della Rovere-familiens fremgang i verdslig rikdom tok til da pave Sixtus innsatte sin nevø Giovanni som herre over Senigallia og arrangerte hans ekteskap med datteren av Federico III da Montefeltro, hertugen av Urbino. Fra dette ekteskap utsprang en gren av Della Rovere-hertuger av Urbino som bestod til slektlingen  døde i 1631.
Seks av de i alt 34 kardinaler Sixtus skulle kreere i løpet av sitt pontifikat, var hans egne slektninger.
Under Sixtus kunne Kirkestatens territorier utvides. Hans nieses sønn kardinal Raffaele Riario, for hvem paven lot bygge Palazzo della Cancelleria, antas å ha vært en av de medsammensvorne bak den mislykkede Pazzikonspirasjonen i 1478 da man planla å ta livet av både Lorenzo de' Medici og hans bror Giuliano og erstatte dem som Firenzes makthavere med Sixtus andre nevø Girolamo Riario. Erkebiskop Francesco Salviati av Pisa og en hovedmann bak sammensvergelsen ble hengt på murene til det florentinske Palazzo Della Signoria. Pave Sixtus IV svarte med å lyse et interdikt over Firenze og førte i to år krig mot bystaten.
Ifølge en senere publisert krønike av den italienske historiker Stefano Infessura, Diary of the City of Rome, var Sixtus en «lover of boys and sodomites», som belønnet seksuelle tjenester med beneficier og bispedømmer og ved å gjøre flere unge menn til kardinaler, noen av hvem visstnok meget vakre. Men dette må leses med tilbakeholdenhet, idet Infessura var selv partisk tilhenger av Huset Colonna og ikke alltid regnet som pålitelig eller upartisk. Den engelske kirkemann og protestantiske polemiker John Bale, som skrev et århundre senere, gjorde meget ut av disse påstander, og tilla Sixtus «the authorisation to practice sodomy during periods of warm weather» til «Cardinal of Santa Lucia». Selv om slike påståender lett kan avvises som anti-katolsk propaganda, fikk de ikke desto mindre den vel renommerte kirkehistoriker Ludwig von Pastor til å bruke energi til en fast og grundig tilbakevisning.
Sixtus' navn er for ettertiden knyttet til Det sixtinske kapell i Vatikanet. Under Sixtus ble dette kapellet bygget mellom 1475 og 1483, det ble innviet 15. august 1483.
I 1478 erklærte pave Sixtus IV det dekreter fra konsilet i Konstanz for ugyldige som hevdet at konsilene har forrang for pavene (konsiliarismen). Den 1. november 1478 tillot han innføringen av den «nye» inkvisisjon ved en særskilt bulle, og approberte den gjenopplivede spanske inkvisisjon.
I en bulle den 27. februar 1477 gav Sixtus IV tillatelse til å opprette et universitet i Uppsala, etter en søknad fra Sverige. Uppsala fikk dermed Nordens første universitet.
Pave Sixtus IV var en sterk fremmer av læren om Maria uplettede unnfangelse, og arbeidet for at den skulle få alment nedslag i de troendes fromhetsliv. For dette publiserte han den 4. september 1483 den pavelige bulle Grave nimis.
Elinor Ostrom
Elinor Ostrom (født 7. august 1933 i Los Angeles i California i USA, død 12. juni 2012 i Bloomington i Indiana ) var en amerikansk statsviter.
Hun var professor i statsvitenskap ved Indiana University i Bloomington i Indiana og ved Center for the Study of Institutional Diversity ved Arizona State University.
Hun ble tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel for 2009. Ostrom fikk den ene halvdelen av prisen «for sin analyse av økonomisk styresett ('governance'), særlig allmenninger ('commons')». Den andre halvdelen tilfalt Oliver Williamson for andre arbeider innen økonomiske styresett. Elinor Ostrom er den første kvinnen som har fått denne prisen.
I 2008 ble hun kreert til æresdoktor ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).
Føringsbåt
Føringsbåter er fraktefartøyene som var brukt i varetransporten på Mjøsa. De betegnes som føringsbåtene eller jakter helt tilbake til 1500-tallet. Denne båttypen eksisterte helt fram til cirka 1900 og trolig hadde den ulike former for rigging, med én mast med råseil eller gaffelrigg.
Føringsbåten
På slutten av 1970-tallet ble Torgunrudbåten funnet utenfor Torgunrud i Feiring. Det har vært en føringsbåt fra begynnelsen av 1800-tallet. Båten ble trolig brukt av Feiring Jernverk rundt 1800. Båten har vært nesten 60 fot lang og 18 fot bred, klinkbygget med krumme stevner. Den var flatbunnet med solid kjøl. . Funnet har gitt et godt innblikk i hvordan føringsbåtene så ut før dampbåtene kom rundt 1840. Det viser også at båtbyggertradisjonen i Mjøsregionen ikke har gått gjennom store endringer de siste århundrene.
Torgunrudbåten var en stor farkost. Den har vært spissgattet med krumme stevner, som også er dokumentert på fotografi av de siste føringsbåtene. Den var kledd med relativt smale hudbord, som på mjøsjaktene, og var klinkbygd med en lengde på ca. 19 til 20 meter. Føringsbåten har vært relativt flatbunnet med en solid kjøl, en forutsetning for å legge til ved de grunne mjøsstrendene. Dessverre er kunnskapen om riggingen på føringsbåtene ikke bevart for ettertiden. Det lille vi vet er farget av negativ omtale fra 1830-årene. Hovedsakelig er dette av embetsmenn og avisfolk som beskriver føringsbåtene i forhold til datidens moderne farkoster. De fleste historikere antok at riggingen var råseil, men nå er det er også kommet fram at gaffelrigg, som tillot båten å krysse, formodentlig er blitt brukt.
Fra Hamarkrøniken, som ble nedskrevet på midten av 1500-tallet, beskrives føringsbåter: «Vdi Hammers by vaare besynderlige kiøbmend, som førde deris jachter oc baade...». Fra 1705 fortelles om en båt ved Feiring Jernverk, med seil og redskap av tau og jernanker, med en lastekapasitet på 50 tønner, og som hadde en verditakst på 40 daler (en betydelig sum den gang). Det var utenfor dette viktige jernverket at vraket av Torgunrudbåten lå. De fleste føringsbåtene var mindre, og kunne laste mellom 7,5 og 10 tonn.
Føringsbåtene i trafikk
I 1830-årene var det antakelig mellom 20 og 30 føringsbåter i fart på Mjøsa. På langsetterruten mellom Eidsvoll og Fåberg ved Lillehammer var flesteparten eid av storbøndene på hver ende av ferdselsåren.
Føringsbåtene stod for varetransporten som begynte på Eidsvollbakken og på Minne. Der var det gode ankringsviker og store pakkhus for salt, korn, jern og ferdigvarer samt kolonialvarer, og til utførsel av sprit, glassvarer, malm, tømmer, smør, ost og korn. Lenger nord stod også store pakkhus ved Vingnes og Lillehammer.
I 1830-årene fortelles også om et stort antall forlis, særlig utenfor Skreifjellet sør for Skreia, men dette er usikkert. Det er klart at trafikken da hadde et stort omfang, og dette kan vekte opp for det formodentlige store antallet forlis. Råseilriggen var tidligere enerådende som seilføring, men på dette tidspunktet var nok gaffelriggen kommet til Mjøsregionen.
Fra midten av 1800-tallet ble føringsbåtene etter hvert erstattet med dampbåter, som også kunne ta lektere på slep. De større mjøsjaktene fikk ny rigg og var større enn det som tidligere var normalt. De mindre føringsbåtene ble tatt ut av trafikken etter at lokalbåter med mindre dampmaskineri, og senere glødehodemotorer, overtok ved århundreskiftet. Lokalbåtene tok seg av tversoverruten mellom vest og øst, og godsfrakten særlig på vestsiden av Mjøsa ved Gjøvik og Toten.
Som med mjøsjaktene finnes ikke et eneste seilende eksemplar av føringsbåtene. De er bare kjent for ettertiden i muntlige beskrivelser og gamle fotografier. Som oftest viser de mjøsjakter og eldre lektere. Det finnes imidlertid flere malerier fra første halvdelen av 1800-tallet som kan gi et inntrykk av utseendet av disse føringsbåtene. Et maleri fra 1840-årene viser en omlastingshavn ved Eidsvollbakken, der en føringsbåt med høyt råseil på en lang mast ligger fortøyd utenfor en bygning som står på påler ut i vannet. Lasten blir losset over på en mindre båt med gaffelrigg, som tydeligvis skal fortsette videre ut til landet. De fleste havnene ved Mjøsa var omlastingshavner for mindre båter som fordelte varene fra de større båtene til bryggene.
Havari
Flere føringsbåter og råseilere har forlist på Mjøsa, og fallvinder var den vanligste årsaken. Et vrak ble funnet på 410 meters dyp. I 1785 kantret ei roferje med 19 mennesker og 16 «kreaturer» i Nessundet. Fem mennesker og to kuer druknet.
Madurai (distrikt)
Madurai (tamilsk: மதுரை மாவட்டம் ) er et distrikt i den indiske delstaten Tamil Nadu. Distriktets hovedstad er Madurai.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 3,041,038 innbyggere i distriktet, mot 2,578,201 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 60,64 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,44 % i 2011 mot 11,45 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 939 i 2011 mot 926 i 2001.
Taluker
I Tamil Nadu er taluk det tredje administrative nivået, under staten og distriktene. Madurai distrikt har 7 taluker.
Kinesisk kirkehistorie
Kinesisk kirkehistorie er historien om kristen misjon og kristent nærvær i Kina. Selv om kristendommen alltid har vært et minoritetsfenomen i Kina, og i lange tider etter sin første ankomst sannsynligvis helt fraværende, strekker den kinesiske kirkehistorie seg over en periode som er lengre enn for mange av de europeiske land.
Den er tradisjonelt blitt inndelt i hovedepoker. En mulig periodisering er 1) Nestorianismen (syro-orientalsk kristentro) under Tang-dynastiet, 2) Fransiskanermisjonen på 1200- og 1300-tallet, 3) den store katolske misjon i sent Ming-dynasti og tidlig Qing-dynasti (ca. 1550-1796), 4) den fornyede misjonstid 1850-1949, 5) kristne i og etter Mao Zedongs Kina. Denne inndelingen er imidlertid noe grov, så denne artikkelen vil følge et finere raster.
Det egentlige Kina
En stentavle fra Xian fra 781 beretter at den første kristne misjonær kom til Kina i 635. Den tradisjon som knytter det til en misjonsreise til Kina av selveste apostelen Thomas synes imidlertid å stamme fra et syro-malabarsk breviar fra 1200-tallet. Dette er en underlig beretning: Den hl. Thomas skal ha reist til Kina, omvendt noen til kristendommen og deretter vendt tilbake til Meliapore, der han døde. Det finnes intet som beviser at apostelen foretok en slik reise.
Denne beretningen tidfester de første kristne i Kina til den samme tid da, ifølge noe omstridte kilder, da en keiser fra det sene Han-dynastiet i 67 e.Kr. tok imot de første buddhistiske utsendinger fra India. I så fall gjorde mahayana buddhismen og kristendommen entré samtidig. Historikere har lenge avvist dette som en legende uten hold, og det er sannsynligvis den fremherskende situasjon også i dag (2007). Det er imidlertid andre stemmer. Ifølge professor Xie Bizhen ved Teachers' University of Fujian i Fuzhou ble tanken om at Thomas kan ha forkynt i Kina avvist fordi man mente at det ikke var kommunikasjonsruter fra Midtøsten og dit. Men Xie påpeker at slike ruter allerede eksisterte i det første århundre, slik at en avvisning av legenden i hvert fall ikke kan tilbakevises på det grunnlag. Enten apostelen Thomas kom eller ikke; muligheten for at andre kristne kan ha kommet i det første århundre kan ikke avfeies. Dette er en spekulasjon som har fått ny næring blant annet fra professor Wang Wei-fan i artikler fra 2001 og 2003, som viser bl.a. til funn av et gammelt kors som kan stamme fra årene rett etter den senere Han-tiden (25-220 e.Kr.) og til gravinnskrifter fra 86 e.Kr., oppbevart i kunstmuseet i Xuzhou i Jiangsu.
En gang mellom år 100 og 220 ble en mandarin i Xuzhou begravd i et gravkammer som ikke ble oppdaget før i 1954. Veggene i gravkammeret hadde forskjellige dekorasjoner om livet før og etter døden, slik som var vanlig i Han-dynastiet. Men en historiker la nylig (2005 eller noe før) merke til at ett panel viste et par med et barn i noe som kunne være en krybbe, tre besøkende bærende på gaver, og mordere nærme seg fra en annen retning. Et annet panel viste en kvinne som plukker frukt fra et tre mens hun blir bitt av en slange. Det er også fire fiskere som kaster ut nettet sitt. Kanskje er dette spor etter en misjonærs virke? Ett av de tre motivene kunne godt vært jødisk, men neppe alle tre.
Arnobius (død 330) omtaler i sin apologia «Disputationes adversus gentes» (ca. 303) om misjonsarbeid blant «sererne», men det fremgår ikke hvem og hvor de var. Ifølge den syro-orientalske biskop Ebedjesus (1200-tallet) var det en overlevering i den syriske kirke at Archæus, erkebiskop av Seleucia, hadde opprettet et metropolitansete (erkebispedømme) i Kina i 411, og det impliserer i så fall et kristent nærvær i landet innen det tidspunkt. De munkene som i 511 bragte silkeormer til Konstantinopel fra sine klostre ble hevdet å komme fra Kina, men det synes mer sannsynlig at de kom fra Persia, Turkestan eller Ceylon.
Mer sikkert er det at manikeismen fant sin vei til Kina på et meget tidlig tidspunkt, denne ikke-kristne sekten med mange kjennemerker hentet fra kristendommen. Karakteristisk manikeistiske trekk synes å la seg identifisere i beskrivelsen av gamle sekter i kystprovinsen Fujian.
Det gamle Tibet
Det moderne Kinas grenser gjør det naturlig å nevne Tibet. Det er sannsynlig at syro-orientalsk kristendom nådde Tibet (som var større en dagens Tibet) omkring år 549. Det var da heftalittene (De hvite hunnere), en fryktet sentralasiatisk nomadisk stamme, konverterte til kristendommen. Man vet ikke hvordan dette gikk til, men det ble sendt en biskop til dem fra Bagdad og de forble tro kristne i århundrer. Ellers var Tibet shamanistisk den gang; buddhismen gjorde ikke sin entré før mot slutten av 700-tallet, og forble i hundrevis av år avgrenset til eliteklassene. Det fantes en sterk kirke i Tibet på 700-tallet, patriark Timoteus I (727-823), leder for den syro-orientalske kirke, skrev fra Bagdad ca. år 794 om nødvendigheten av å utnevne enda en biskop for Tibet. I et tidligere brev (782) hadde han beskrevet tibetanerne som en av kirkens mer betydelige fellesskap. Bispesetet antas å ha vært i Lhasa, og var sannsynligvis levende så sent som på 1200-tallet, da buddhismen bredte seg i de jevne lag av folket. Kors og kristne inskripsjoner er blitt funnet i Ladakh-området som da var del av Tibet.
Ekskurs om terminologi - syro-orientalere eller nestorianere?
Denne artikkelen foretrekker uttrykket syro-orientalere fremfor nestorianere om de syriske og persiske kristne som tilhørte den kirke som var etablert i Perserriket. Men det meste av faglitteratur vil bruke ordet nestoriansk. Imidlertid er det i 1990-årene blitt alminnelig gjennomslag for at betegnelsen nestoriansk, som disse kristne ikke har brukt om seg selv og som de oppfatter som nedsettende, aldri har vært treffende. Nestorianismen skulle i utgangspunktet være den teologiske lære som presten Nestorius (ca.386-ca.451) forfektet, og som ble avvist som vranglære i 431 på Konsilet i Efesos. Nå har imidlertid forskere kunnet enes om at det dreier seg om en eldgammel misforståelse, i det minste hva gjelder syro-orientalerne. Nestorius' skrifter gir ikke dekning for at han var «nestorianer». Men viktigere er det at kirken i Perserriket (Østens assyriske kirke), som trykket ham til sitt bryst, uansett ikke utviklet den kristologiske lære som i mangel av et bedre navn kalles nestorianisme. I ny kirkehistorisk faglitteratur er det derfor i ferd med å skje en terminologiutveksling. Andre uttrykk som brukes er Den assyriske kirke, eller Den assyriske kirke av Østen.
Syro-orientalernes komme
Med syro-orientalerne trer man inn i den historie der man har sikker kunnskap. Tang-dynastiets fremste keiser var den store Taizong (627-649), som forente hele det siviliserte Øst-Asia inklusive store deler Sentral-Asia og Nord-India, men unntatt Japan, under sitt septer. Kina fikk aktive handelsforbindelser med Persia og dermed Mesopotamia og andre deler av Midtøsten.
Det hersker ingen tvil om at det var på denne tid at jødene kom til Kina - den lille gruppen jøder som den dag i dag (2006) finnes i Kaifeng i Henan stammer fra denne innvandringen. muslimene kom ikke lenge etter. Det er også sannsynlig at det allerede var en del utenlandske syro-orientalske handelsmenn i Chang'an (Xi'ans gamle navn). Det kan også virke sannsynlig at det var små syro-orientalske grupper i andre større byer, som Kaifeng. De var i alle fall på plass før biskop Alopen dro til Kina for å organisere sjelesorgen blant dem.
Alopen er den første syro-orientalske misjonær til Kina man kan si noe sikkert om. Imidlertid finnes det også indikasjoner på at syro-oriantalerne kanskje noe tidligere hadde forsøkt seg på misjonsfremstøt sjøveien, helt sikkert til dagens Sri Lanka men også muligens til Java, Malayahalvøya og opp til Kinas sørkyst.
Den nestorianske stele
Den nestorianske stele (kinesisk: Jingjiao beiwen = Den strålende religions stele), som ble gjenoppdaget i eller nær Xian (tidligere Chang'an) i 1623, er en stele som ble oppstilt der i Tangrikets hovedstad i 781. Den gjengir på en troverdig og detaljert måte hvordan den syro-orientalske (såkalt nestorianske) form for kristentro kom til Kina med biskopen Alopen, og hvordan den ble velvillig mottatt av keiseren i året 635, spredte seg og presenterte sin lære, som stelen kaller Den lysende religion ev. den strålende religion (kinesisk: Jingjiao). Alopen kom ikke plutselig og uventet, keiseren kjente til hans komme og sendte han i møte en eskorte som førte ham til hovedstaden Chang'an.
Alopens virke, kirkens vekst
Alopen oversatte de nestorianske sutraer til kinesisk. Det er grunn til å anta at de medbragte skrifter ikke var skrevet på syrisk, men på persisk eller sogdiansk. I 638 var den første oversettelsen klar: «Sutraen om Jesus Messias» (Xuting mishi suojing), med elementer fra Bibelen. Den gjorde det klart at det var intet i det kristne budskap som kunne true de kinesiske tradisjoner. Alopen understreket her det kristne budskaps universalitet, og benyttet også noen konfucianske, taoistiske og buddhistiske begreper i fremstillingen. Han understreket at Kristus var frelseren for alle folkeslag. Han fikk frem at lojalitet til staten og barnlig pietet til foreldrene ikke ble anfektet av kristendommen; kristendommen støttet selv disse verdier. Det kristne budskap truet ikke den kinesiske samfunnsorden, men var med om å støtte opp om den. Keiser Taizong var fornøyd, og gav tillatelse til at den nye lære kunne forkynnes i hele riket. Ved et edikt erklærte keiseren samme år at den kristne lære skulle være en av rikets tolererte religioner, og Alopen fikk forkynnelsestillatelse.
Dette utløste stor misjonsaktivitet, og det ble opprettet klostre i landets viktigste byer. Den neste keiser, Gaozong (650-683), gav Alopen tittelen «Den store åndelige herre og beskytter av riket». Innskriften på den nestorianske stele hevder at «troen er utbredt i alle ti provinser ... og det er klostre i hundre byer». Kildene viser at syro-orientalerne la vekt på å formulere det kristne budskap i konfucianismens filosofiske språkstil. Ved sine overlegne kunnskaper i medisin og kirurgi ble syro-orientalere syro-orientalerne satt høyt i samfunnet, men ettersom deres lederskap var gjennomgående ikke-kinesisk og mange av deres medlemmer utenlandske handelsfolk ble de kategorisert sammen med buddhismen og zoroastrianismen som en «utenlandsk religion».
Senere fulgte det en tid da de kristne ble diskriminert eller undertrykt. Den første kraftige motstand kom fra buddhistisk hold 698-699, under keiserinne Wu Zetian. Rundt 713 var det taoistene som fulgte på. Men kristendommen reiste seg etter disse kritiske perioder. På bakgrunn av An Lushan-opprøret i 755 med den sosiale og politiske omveltning som fulgte, samt vitamininnsprøytningen taoismen og konfucianismen fikk på denne tid, er det faktisk nokså overraskende at den nestorianske stelen lot seg oppsette i 781; det kan bare forklares med at syro-orientalernes tro kom seg levende gjennom motgangen.
Kristendommen svinner hen
Det synes som om kristendommen hadde godt renomme og at Tang-hoffet i lange tider var velvillig innstilt til religionen, lenge nok til at den burde ha klart å senke sine røtter dypt nok ned uavhengig av keiserlig gunst. Likevel svant den hen, uten at man har kildegrunnlag som tillater klare konklusjoner om hvorfor. Hovedsakelig er det fire forklaringer som er blitt foreslått:
For det første kan det synes som om den syro-orientalske kristendom aldri slo rot i den vanlige kinesiske befolkning selv om den hadde en del konvertitter, men forble en religion for utlendinger og preget av dem. For det andre synes syro-orientalsk tro å ha kommet til Kina på et tidspunkt det ikke var noen hunger etter noe nytt. Tradisjonell folketro stod sterkt, og buddhismen kan ha oppfylt behovet som en del kan ha hatt for noe avansert - og ettersom syro-orientalerne tilpasset seg særlig buddhistisk religiøs terminologi kan det også være at den jevne kineser oppfattet dem som en buddhistisk sekt. For det tredje var syro-orientalernes lederskap avskåret fra jevn kommunikasjon med de kirkelig overordnede i vest, ikke bare pga. lang reisevei, men også av de muslimske erobringer som etter hvert svekket kirken i Persia. Og til sist, da Tang-dynastiet til slutt gikk under, var de syro-orientalere som likevel måtte ha vært igjen ikke lenger i stand til å finne velvilje hos de nye ledere i det nå fraksjonerte Kina.
De siste rester svinner hen også
En syro-orientalsk munk sendt til Kina mot slutten av 900-tallet vendte tilbake til Bagdad med den beskjed at kristendommen i Kina var utdødd. Man vet riktignok at det i annen halvdel av 1000-tallet ble sendt en syro-orientalsk biskop til Cathay (Nord-Kina). Men slik forskningssituasjonen er nå (2007) foreligger det ikke sterke grunner til å formode noen kontinuitet mellom Tang-dynastiets kristne og Yuan-dynastiets. Hvis det fantes noen kristne grupper som nedstammet fra Tang-tiden som klarte seg gjennom århundrene, har de ikke latt seg oppfange av historikerne.
Syro-orientalske keraiter
Lederen for keraiter holdt og 200 000 av hans stamme holdt til sørøst for Bajkalsjøen langs Orkhonelven var det en tyrkisk stamme, keraitene, og gikk ifølge syriske og arabiske kilder over til syro-orientalsk kristendom i 1007. Etter at Timurlenk eller Djengis Khan hadde vunnet over dem ble de viktige allierte. Dermed fulgte de med da Kina ble erobret.
Syro-orientalske öngöter
Öngötene holdt til nord for Ordosplatået i Den gule flods store bue inn i dagens Indre Mongolia. Det vites ikke når denne stammen av turkomongolsk bakgrunn konverterte til kristendommen, men deres kristentro er vel belagt både i kinesiske og vestlige kilder. Også de gjorde seg etter hvert gjeldende i Yuan-Kina.
Syro-orientalere av andre stammer
Også blant de uighurer, naimaner, merkiter og oyirater som bosatte seg i Kina var det syro-orientalske kristne. Uighurene, der flertallet var buddhister, holdt til rundt dagens Turfan i Xinjiang. Hovedtyngden av naimanene, som alle var kristne, bodde vest for Orkhon-elven. Det var blant dem at den reisende fransiskaneren Willem av Rubruck fant en kristen leder som han (naturligvis feilaktig) identifiserte som den legendariske «Prestekongen Johannes».
Merkitene var før sin inntrengen i Kina i området sør for og oyiratene øst for Bajkalsjøen. Det var også andre syro-orientalere i Mandsjuria, blant folk i Nayan.
Pax mongolica
Under Djengis Khans ledelse klarte et hans mongolskstyrte allianse i Sentral-Asia gjennom en rekke militære seire å pasifisere store deler av Eurasia fra Stillehavet til dagens Ungarn, skape en pax mongolica og samle dem under én ledelse, til og begynne med utøvd fra Karakorum men senere fra Khan-balyq (en del av dagens Beijing) i Kina. Handel og kulturutveksling fulgte.
Pavene på 1200-tallet hadde fra sin side lenge vært oppsatt på å få en oversikt over situasjonen i Det fjerne østen for å kunne styrke de troende som skulle befinne seg der og for å drive misjon.
Ellers var europeerne blitt svært redde for mongolene. Først hadde de bare hørt historier om dem. I 1238 hadde kongene av Frankrike og England mottatt forslag fra ismailierne i Syria (de såkalte assassinerne) om en kristen-muslimsk allianse mot det beskrev som sivilisasjonens verste fiender, mongolene. Verken Frankrike eller England var interessert i det. Kong Henrik III av England fikk det råd fra biskopen av Winchester: «La heller disse hundene ødelegge hverandre og gå skikkelig til grunne, og så skal vi se den universelle katolske kirke reise seg på deres ruiner og det skal bli én hjord og en hyrde». Men så dukket mongolene overraskende opp i Sør-Russland og erobret Kiev i 1240 og året etter nedkjempet de madjarene (i Ungarn). Når de snudde og forsvant, skyldtes det Storkhan Ögödeis død og uenighet om tronfølgen.
Pave Innocent IV (1243-1254) skjønte at så snart mongolene hadde funnet en løsning på sin tronfølgestrid, kunne det brake løs igjen. Dette ville han avverge. Til sin rådighet hadde de til en viss grad både fransiskanerordenen og dominikanerordenen, begge nystiftede ordener uten stabilitas, det vil si til disposisjon for reiser. En Østenreise av fransiskaneren frater Laurentius fra Portugal vet man lite om, men etterpå reiste Johannes de Plano Carpini O.Min. som pavelig utsending sammen med noen ledsagere til Karakorum. I ett av brevene paven sendte med, var han nokså rett på sak: «[Jeg ber om at] dere for fremtiden avstår fullstendig fra angrep av dette slag, og særskilt fra forfølgelse av de kristne». Johannes, som kom til Karakorum i juli 1246 fikk ikke utvirket noen slike løfter, men hva gjaldt trosforfølgelser var dette noe som allerede var blitt forbudt i Djengis Khans lov; det som også kom for en da, var at mange mongoler faktisk var blitt kristne. I Karakorum opplevde utsendingene kroningen av storkhanen Göyuk og fikk foretrede for ham i 1246.
Svarbrevet fra storkhanen til paven er bevart for ettertiden. Storkhanen uttrykker i brevet, forfattet på persisk (med innledning på tyrkisk og datering på arabisk), at han ikke kan begripe hvorfor paven vil at han skal la seg døpe, at han ikke er villig til å trekke seg ut fra magyarenes områder, og at han ingen tro på pavens oppriktighet vedrørende fredelige relasjoner, i alle fall ikke før paven selv og de kristne fyrster kommer til hans hoff og yter ham tributt. Giovanni di Pian del Carmine overleverte brevet til paven da han kom til Roma i slutten av 1247. (Det er fremdeles bevart, og befinner seg i Vatikanets hemmelige arkiv, som har lagt det ut på internett Facsimile av storkhanens brev av november 1246 til pave Innocent IV).
I 1247 kom en delegasjon dominikanere under ledelse av Anselm av Lombardia også til Karakorum. Ingen av de tre ekspedisjonene nådde Kina, men Johannes de Plano kunne ta med seg hjem første- og annenhånds skildringer av riket.
Den franske konge Ludvig IX sendte mens han var på korstog i 1249 dominikaneren André de Longjumeau, og litt etter fransiskaneren Willem av Rubruck som sendemenn til Storkhanens rike i håp om å få i stand en mongolsk-kristen allianse mot muslimene. Noen slik kom ikke i stand, men kontakt var oppnådd. Willem av Rubruck nådde frem i 1253 og traff storkhanen Möngke som ikke var kristen, men som deltok i syro-orientalske kristne gudstjenester.
I Sentral-Asia kom fransiskanerne i kontakt med mange grupper av syro-orientalske kristne, blant annet med keraiterne,, var blitt allierte og samarbeidspartnere med mongolene. Alliansen ble forseglet ved at Djengis Khan lot sin sønn Tulai gifte seg med keraitisk kristen prinsesse, Sorghagthani Beki. Yuán-dynastiet ble formelt proklamert i 1271, av Djengis Khans barnebarn storkhanen Kublai-khan (storkhan 1260-94). Kulturåpenheten gjorde seg gjeldende også på religionenes område, og Kublai Khan var meget velvillig innstilt overfor kristendommen. Hans mor var den kristne Sorghaghtani Beki. Hun var også mor til Hülegü (grunnlegger av Ilkhanatet i Persia) og av Möngke (den fjerde storkhanen).
Syro-orientalerne i Yuan-Kina
Både syro-orientalere og etter hvert katolikker nøt godt av mongolenes religiøse toleranse. Tibetansk buddhisme seilte i medvind, mens den tradisjonelle taoismen ble forsøkt undertrykt av mongolene. Mongolene gjenopplivet de konfucianske styringsskikker og mandarineksamener som kommet i bakleksen i de forutgående tiders splittelser. Islam fikk en oppsving i provinsene Yunnan og Gansu.
Syro-orientalerne var allerede på plass i hovedstaden. Det dreide seg ikke om etterkommere av menighetene fra Tang-dynastiet, men om folk som var kommet før den mongolske erobring, og fortsatte å komme med mongolene. Både syro-orientalsk kristendom og monofysittisme stod relativt sterkt blant mongolene. Skal man tro den kanskje forutinntatte Willem av Rubruck er det mulig at deres kristentro var blitt kraftig utvannet; han traff bare noen grupper av dem i Sentral-Asia og i Karakorum (1254-1255) og skrev at de var «verre enn hedningene rundt seg» (de drakk, bedrev åger og hadde flere koner, de kunne ikke forstå språket i sine hellige bøker og sang som de mest uvitende europeiske munker). Willem kom aldri til Kina, så beskrivelsene gjelder andre områder.
Det var mange syro-orientalere i sentrale stillinger ved storkhanens hoff. En araber ved navn Isa (eller i kinesiske kilder: Aixue) var sentral rådgiver for Kublai Khan, og ble i 1289 også første leder av det nyopprettede Chongfu si, Yuan-dynastiets «kirkedepartement» med ansvar for «administrasjonen av kristne biskoper, prester, klostre, riter og så videre». Hans sønner fikk kristne navn og fikk alle høye stillinger ved hoffet. Keraitene Chinqai/Zhenhai, Khadakh og Bulghai må også fremheves. Man kan saktens lure på hvorfor storkhanen Kublai Khan selv ikke ble kristen. Det kan ha noe å gjøre med den fire år lange borgerkrigen han utkjempet mot sin bror Arik-buka (1260-1264), som var støttet av syro-orientalerne, og av det senere Nayan-opprøret (1287), da en syro-orientaler utfordret ham på slagmarket med korset på sin fane.
I Beijing var det innen 1275 kommet på plass en syro-orientalsk metropolitanbiskop, og det var også flere prester. Det kan se ut som om de alle, eller for det meste, var ongutere som var knyttet til de mongolske erobrere. Og det var ikke bare i hovedstaden de fantes. Syro-orientalerne skal ha stått særlig sterkt i Xinjiang. Yangzhou hadde tre kirker, Hangzhou én, og det var også syro-orientalere i Yunnan, Gansu og i Zhili. Den syro-orientalske erkebiskopen av Soltaniyeh i Persia anslo i 1330 at det var 39 000 syro-orientalere i Kina.
Syro-orientalerne hadde to erkebispeseter innen Kinas moderne grenser, det ene i Khanbalik (Beijing) og det andre i «Tangut» (eller «Tanchet»). Ettersom det siste er et folkeslagsnavn sikter kildene det sannsynligvis til tangutenes daværende hovedstad Khara-Khoto (kinesisk: Heicheng, sannsynligvis identisk med Marco Polos Etsina), og det er sannsynlig at dette erkebispedømmet etter noen år ble flyttet til Ningxia. Kildene gir ikke full eller sikker oversikt over hvor syro-orientalerne dessuten hadde suffraganbispedømmer i Kina, men i Gansu er Ganzhou nær Zhangye og Shazhou nær Dunhuang (moderne stedsnavn) er henholdsvis sikkert og svært sannsynlig.
Storkhanens ønske om katolske misjonærer
Allerede i 1268 hadde Kublai Khan i et personlig budskap til paven bedt om misjonærer. Det ble overbragt av Nicolo og Maffeo Polo (hhv far og onkel til Marco Polo, de var kommet til Storkhanens rike i 1260); khanen ønsket at paven skulle sende ham 100 lærde til hans hoff i Kina. Polobrødrene fortalte dette til en pavelig representant i Akko i 1269; da meldingen nådde Roma var det da pavestolen stod tom i lengre tid. Ingen ny pave var valgt da de i 1271 reiste østover på nytt, men rett etter ble pave Gregor X valgt. Han sendte ilbud, og så fikk de snart som reisefølge to dominikanere, Nikolas av Vicenza og Viljam av Tripoli - og Marco. De to dominikanerne fikk imidlertid snart kalde føtter og snudde. Polo-gruppen fortsatte, og kom etter hvert frem til Cathay. Marco Polo tok tjeneste hos Storknanen og ble der flere år. Etter noen år nådde et falsk rykte Roma om at Storkhanen hadde latt seg døpe. Paven Nikolas III sendte da fem fransiskanere avsted i 1278, men de kom ikke frem - kanskje snudde de i Sentral-Asia da de fikk bud om at ryktet ikke stemte.
Rabban Bar Saumas reise til Europa
I 1286, da atter pavestolen stod tom, kom samme ønskemålet fra Storkhanen formidlet av ilkhanen Arghun og videre via Rabban Sauma til Roma, og da var det tydeligere at det var misjonærer khanen ønsket seg. Henimot 1280 dro den ösgötiske syro-orientalske munken Rabban Sauma (eller Çauma) og hans unge ledsager Markus fra Dadu på en lang pilegrimsferd til Vesten. I Bagdad ble Markus vigslet til patriark for alle byer i Cathay (Nord-Kina). I Roma feiret Rabban Sauma en messe etter orientalsk skikk, og deltok i pave Nikolas IVs palmesøndagsmesse i 1288 og mottok kommunion fra hans hånd. En av grunnene til Rabban Saumas reise var å foreslå en mongolsk allianse med det kristne Vesten mot muslimene. Forslaget vant ingen tilslutning, skjønt Edvard I av England viste en viss interesse for det dog uten å følge opp tanken på noen måte.
Johannes av Montecorvinos reise til Kina
Omtrent samtidig kom den fransiskanske pavelige utsending Johannes av Montecorvino tilbake fra det sin reise i Østen med lignende budskap som han hadde plukket opp i Armenia. Det endte med at pave Nikolas IV gav ham i oppgave å reise som pavelig utsending til Kina og overrekke Kublai-khan noen pavelige brev. Han reiste i følge med dominikaneren Nikolaus av Pistoia, som imidlertid døde underveis. I 1294 kom Johannes av Montecorvino via India og til Zaitun i Fujian og derfra frem til Khan-balyq. Kublai Khan var akkurat død, men den nye storkhan Temür tok ham vel imot.
Fransiskanermisjonen i Kina
Om Johannes av Montecorvino skal regnes som den første katolske misjonær i Kina, avhenger av perspektivet. Syro-orientalerne betrakter ikke seg selv som katolikker. Men de kinesere som har skrevet om den kinesiske katolske kirkes historie har en tendens til å betrakte dem som katolikker, og dermed blir den katolske ankomst til landet fremskjøvet med nesten tusen år.
I Kina møtte Johannes heftig motstand fra syro-orientalerne, men ble likevel godtatt av hoffet. I 1300 hadde han bygd en kirke med klokketårn og tre klokker i Cembalue. Frem til 1305 hadde han døpt omkring 6 000 konvertitter, og i 1306 var en annen kirke klar i hovedstaden. Religiøse skrifter ble utgitt. Johannes arbeidet i tolv år alene som prest, men unntak av to år da han var hjulpet av en Arnold av Köln. Paven hadde riktignok sendt av sted flere prester som forsterkninger, men de andre kom seg enten ikke av gårde eller falt fra (antagelig døde) på ferden østover.
Johannes av Montecorvinos virke var svært fruktbart, og i 1307 gjorde pave Klemens V ham til erkebiskop med fullmakter til å etablere og organisere kirkelige strukturer. Bispevielsen fant sted i 1310 i nærvær av storkhanen, Külüg Khan (keiser Wuzong), da tre av de seks biskopene som ble sendt for å ordinere ham og forsterke misjonen endelig ankom.
To katolske bispedømmer ble opprettet. Det første var erkebispedømmet Cambalue (Běijīng) i 1307, og seks år etter fikk Sør-Kina et katolsk bispesete i landsdelens viktigste havneby, Zaitun (nå Quanzhou) i Fujian. Den første biskopen, Gerard, var en av de tre som var kommet i 1310, og da han døde overtok den annen (Peregrinus), og da han døde i 1323 den tredje og siste (Andreas av Perugia). Misjonen i begge bispebyene var svært fremgangsrik. En av de mest kjente av fransiskanermisjonærne der var Oderik av Pordenone, som virket der fra 1322 til 1328)., som skulle bli saligkåret i 1755. Kirkens institusjoner og virksomhet ble støttet finansielt av keiserne.
Hvem katolikkene var
Det kan avgrenses fire distinkte gruppe katolikker i Kina i fransiskanergruppens tid: Italienske handelsfolk som bodde fast eller midlertidig i handelsbyer, et lavere antall etterkommere av slaver som mongolene hadde tatt med seg tilbake fra sine erobringstokt i Øst-Europa, fransiskanermisjonærene selv, og konvertitter.
Europeiske slaver av første generasjon kjenner man først til fra mongolerhoffet før erobringen av Kina, men de og deres etterkommere fulgte med på erobringen. Selv om de var fange i Ungarn eller lenger øst, er det vesteuropeere det for det meste dreier seg om. De fleste var franskmenn (Willem av Rubruck nevner flere), men der var også en engelskmann som var nevø til en normannisk biskop i Ungarn, og en tysk slave med barn født på steppene. Fransiskanere, pavelige legater: De fleste europeiske katolikker man kjenner med navn, er - på grunn av de rapporter og skildringer de selv sendte hjem - biskoper, misjonærer og pavelige utsendinger.
Fransiskanerne forkynte også blant jøder og muslimer, men uten at noen av dem lot seg døpe.
Fransiskanermisjonens endelikt
Etter det man vet, var Johannes av Marginolli den siste biskop som lyktes i å komme frem til Kina. Det kan sannsynligvis tilskrives svartedauden, som rammet kirken hardt i Europa og kraftig reduserte evnen til å sende folk til Orienten. Samtidig ble reiseveien til Kina farligere i og med sammenbruddet av de sentralasiatiske mongolske riker. Men det må ha vært flere navnløse fransiskanere som nådde frem, og det er kjent at Cembaluc hadde ti erkebiskoper etter Johannes av Montecorvino.
Cembaluc gikk under etter at erkebiskopen ble bortført av tyrkerne i 1375. Etter syv års fangenskap ble han løslatt, og han døde i 1383 i Italia. Det hele svant hen, skjønt ingen av bispedømmene ble formelt opphevet. Når den store kirke i Běijīng gikk under, kan det også skyldes at svært mange av de troende var mongoler, og at mange rett og slett ble utvist fra Kina etter at Ming-dynastiet overtok. De kinesere som måtte ha blitt katolikker, falt antagelig fra, men om det gikk raskt eller tok generasjoner, er umulig å vite. Det antas at det katolske fellesskap i Zaitun holdt seg lengst ettersom byen fremdeles var en verdensåpen havneby også til langt inn i Ming-tiden, men at det gikk under før 1500-tallet.
Da jesuittene senere kunne etablere seg i landet, lette de iherdig etter spor av disse katolikkene, men uten å finne noe levende. Det eneste var at de hørte rykter om folk i Jiangsu som slo korsets tegn uten å vite hva det betød, men ettersom man ikke har noen kilder som tyder på at det noensinne var noen fransiskanermisjon der, kan det ha vært en feiltolkning. I Quanzhou fant de tre kors og i Changshu (i Jiangsu) en latinsk Bibel fra rett tidsepoke, men ingen menighet av noe slag. I 1940-årene ble det dessuten funnet et betydelig antall steinkors i Quanzhou blant steinene fra den delen av bymuren som ble tatt ned og brukt som befestning mot japanerne.
Andre kristne i Yuan-Kina
Til forskjell fra den syro-orientalske og den katolske kirke opprettet ikke de armenske, bysantinske eller de jakobittiske kirker noen offisielle strukturer i Yuan-Kina. Men disse kirkene hadde medlemmer der.
Armenerne var for det første representert med en gruppe slaver i Karakorum som senere ble tatt med til Kina, og av handelsfolk som hadde kommet til Quanzhou sjøveien.