cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interim
Interim betyr midlertidig og brukes blant annet for å betegne statsrettslige og folkerettslige nydannelser som ennå ikke er blitt permanente fordi de forutsetninger som er satt i konstitusjonen ennå ikke er brakt i orden.
Brukes også innen foreninger og organisasjoner om midlertidig styre (interimsstyre), frem til et styre har blitt valgt etter vedtektene.
Torvald Eiriksson
Torvald Eiriksson (norrønt Þorvaldr Eiríksson) var sønn av Eirik Raude og bror av Leiv Eiriksson. Han hadde enda en bror som het Torstein og ei halvsøster ved navn Frøydis. Antagelig var Leiv den eldste broren og da ble sannsynligvis Torvald født en gang etter Leiv, kanskje rundt 975. Hans mor het Tjodhild og lite vites om henne, bortsett fra at hun ble kristen, men ikke faren.
Torvald nevnes, som med Leiv Eiriksson, i to sagaer: Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga, som begge er noen ulike detaljer om hendelsene. I henhold til den første sagaen var Torvald med på Torfinn Karlsevnes ekspedisjon til Vinland. Han ble drept av en av de innfødte som de norrøne kaller for skrælinger, men den enslige innfødte blir her kalt for énføting:
I Grønlendingenes saga har Torvald en egen ekspedisjon til det nye landet i Nord-Amerika. Han har den andre seilasen etter broren Leiv ettersom han mente at landet ikke var godt nok utforsket. Han får låne brorens skip og seiler med tretti mann. De overvintrer i Leivsbuene på Vinland og lever av fiske. Når våren kommer utforsker Torvald og mennene hans landet mot vest. De finner ikke spor av mennesker, unntatt en kornåker. De drar så tilbake til leiren for vinteren. Den neste sommeren utforsker Torvald øst og nord for leiren.
De kommer over tre skinnbåter med tre menn i hver. Det er første gang de treffer innfødte. De dreper alle sammen, unntatt en som slipper unna. En stund senere kommer skrælingene tilbake med en større flokk og skyter med piler på dem en stund før de flykter. Så sier sagaen:
Torvald Eiriksson dør altså en gang rundt 1006. Han er den første europeeren som blir drept av indianere og gravlagt i Amerika.
Coniopteryx pygmaea
Coniopteryx pygmaea [syn. Coniopteryx parthenia (Navas & Marcet, 1910)] er en av voksvingene (Coniopterygidae), en av de minste nettvingene i Norge.
Havråtunet
Havråtunet (, også omtalt som Havretunet ) er et klyngetun på gården Havrå (eller Havre ) på øya Osterøy i Osterøy kommune, Hordaland. Tunet er et av de aller siste og det best bevarte av klyngetunene på Vestlandet, og har vært fredet etter kulturminneloven som kulturmiljø fra 1998. Fra 2017 er slåttemarka rundt tunet også vernet som naturtype med hjemmel i naturmangfoldloven § 52.
Coniopteryx pygmaea
Utbredelse
Coniopteryx pygmaea er funnet i hele Norge. Den synes å være vanligere i nord og sør, og sjeldnere i Midt-Norge.
Utseende
Coniopteryx pygmaea har vokskjertler på kroppen, slik at denne blir dekket av et vokslignende substans. Bare litt av beina er udekket. Voksen er helt hvit og derfor er det lett å se en middløve, selv om den er liten.
Hodet er nedoverbøyd, med de bitende munndelene på undersiden (ortognath). Både fram og bakvingen har normal form.
Levevis
Coniopteryx pygmaea er rovdyr og lever vanligvis av midder. Arten er tilknyttet barskog.
Havråtunet
Beliggenhet og klima
Tunet ligger omkring 75 moh sørvendt ved Sørfjorden. Det er relativt lange og varme somre, og mye nedbør (2200 mm. årsnedbør) særlig høsten. Det milde klimaet med over 200 dager vekstsesong har gitt stort artsrikdom med innslag av varmekrevende arter. Gården strekker seg fra havnivå til omkring 500 moh.
Stiftelsen Havråtunet
Stiftelsen Havråtunet ble etablert i 1973 for å ta vare på tunet og det teigdelte landskapet på Havrå. Stiftelsen har representanter for grunneierne, kommunen, Hordaland fylkeskommune, Osterøy museum og Fortidsminneforeningen. I 1977 fikk stiftelsen status som halvoffentlig museum og ble tilskuddsberettiget. I 1988 ble det gjort avtale om samarbeid med Osterøy museum, og de to institusjonene har felles personale. Stiftelsen driver tradisjonell gårdsdrift med dyr og åkerbruk. Havrå har vært gjenstand for stor vitenskapelig interesse helt fra gården ble drevet med tradisjonelle metoder på 1930-tallet. Undersøkelser har vært utført av etnologer, historikere, kunsthistorikere og arkitekter. Kartleggingene omfattet både arbeidsteknikker og tradisjoner i gårdsdriften, og gården med dens skikker som sosial institusjon i samfunnet.
Gården dukker først opp i skriftlige kilder i 1303. Tidlig på 1600-tallet var gården delt i fire bruk, sent i århundret var det åtte, og dette tallet holdt seg uforandret bortsett fra tidsrommet 1840–1906 da det var ni bruk. Det fikk veiforbindelse først på slutten av 1960-tallet.
Gården var, som stort sett ellers på kysten, eid av andre, og fikk ingen odelsbonde før sent på 1700-tallet. Tunet ligger i et svært bratt terreng på øyas sydside og fellestunet eller klyngetunet har form av rekketun typisk for bratte vestlandslandskap. Det er lett synlig fra Bergensbanen og Europaveien Bergen-Oslo. Gården var det første kulturmiljøet som ble fredet i henhold til kulturminnelovens §20.
Bronsealderen
Arkeologiske undersøkelser påviste spor etter rydning i bronsealderen omkring 2000 år f.Kr, og pollenanalyser viser at det ble drevet jordbruk her for 3.500 år siden. Bygg ble dyrket tidlig, selv om husdyrhold og sanking trolig var det viktigste. Den eldste bevarte delen av gården er steingarden i geila, eller fegutua, som går oppover fra den eldste delen av tunet. Dette gjerdet ble bygd så tidlig som rundt år 300 e.Kr.
Middelalderen
Det står også gamle bygninger på gårdstunet, deriblant «Guleksbua», et stabbur datert til 1160 og regnet som Norges eldste verdslige hus.
Et steingjerde rundt innmarken ble reist omkring år 1300 og utgjør fortsatt grensen mellom «bøen» og «utgjerdet».
I skriftlige kilder dukker gården opp i 1303, i forbindelse med en eiendomstvist. Eieren den gangen var «fru Gudrun», men det var «Alv» som brukte den. Man kan regne med at det også var flere samtidige brukere før svartedauden i 1349.
Fra Svartedauden til 1900
To ødegårder har blitt lagt til gården, trolig etter svartedauden. I 1520 hadde gården to brukere og det tyder på Havrå var i kontinuerlig drift etter svartedøden. Tidlig på 1600-tallet var gården delt i fire bruk, sent i århundret var det åtte, og dette tallet holdt seg lenge uforandret, bortsett fra tidsrommet 1840–1906, da det var ni bruk. Gården var, som stort sett ellers på kysten, lenge eid av andre, og fikk ingen odelsbonde før sent på 1700-tallet. For ett av brukene tok ikke denne leilendingstiden slutt før i 1878. På 1600-tallet bodde omkring 20 personer der, i 1701 var tallet 38, og tallet økte utover 1800-tallet.
1900-tallet
På det meste, 1900-1920, bodde det 60 mennesker i tunet. I 2011 var det bare tre fastboende på Havrå, og de fleste husene blir brukt som ferieboliger. Ekteparet Ingrid og Johannes Torp har fått kongens fortjenstmedalje i sølv for sitt arbeid på stedet.
Tidlig på 1900-tallet ble nesten alt arbeidet gjort for hånd, etter gamle tradisjoner. Det ble ikke brukt plog på Havrå; heller ikke ard. Hest hadde de aldri. Havrå ligger sentralt i det vestnorske spadebruksområdet. Kornet ble skåret med sigd; jorden snudd med håndkraft som for halvannet tusen år siden, og gjødsel ble båret ut i kiper. En mente det burde være fire arbeidsføre på hvert bruk for å drive forsvarlig, to menn og to kvinner. I 11-årsalderen ble barna regnet som omtrent voksen arbeidskraft, og uskrevne regler tilsa at man ikke heftet bort naboen med prat, om det ikke gjaldt noe særskilt.
Brukene er på om lag 6 dekar åkerjord og 40 dekar slåttemark. Gårdsdriften ble trappet ned etter andre verdenskrig og opphørte i 1980. Motsatt de fleste andre deler av Vestlandet gjennomgikk ikke Havrå den store utskiftingen omkring 1900, og den flere hundre år gamle teigblandingen er bevart.
I 1952 kom dokumentarfilmen Havråtunet, også kalt Havråfilmen, regissert av Sigurd Agnell og kommentert av Hartvig Kiran, som omhandler historien til gården, livet i tunet og gårdsdrifta. Opptakene ble gjort i 1949 og 1950 for å dokumentere arbeid og liv på gården. I 1950 var en del gamle teknikker forlatt, men rekonstrueres i filmen. Brita Gjerdåker Skre medvirket til filmen, og på grunnlag av dette skrev hun i 1951 magisteravhandling i folkelivsgransking. I 1994 kom Havråboka, skrevet av Brita Skre.
Navnet
Gården har i skriftlig kilder blitt omtalt som Hafra (1303), Haure, Hoffræ, Haffre, Houffre, Hovre, Houre, Hafre, Haurre, Hawre, Havre (1801, 1950), Hovre (1886), Havraa (1938, 1943), Havrå (1973, 2011) og Havro (1990). Rygh noterte på 1800-tallet «Havrå» som lokal uttale og antok at det kunne være bestemt form dativ. Skriftformen Havrå fantes ikke før 1950. Personer med familienavn fra gården skriver slektsnavnet Havre. I tillegg er slektsnavnet Havro avledet fra Havre. Ætteboken fra 1992 bruker formen Havrå.
En teori sier at navnet kommer av gammelnorsk Hafrá (á uttales å) av dyrenavnet hafr, bukk, og á, å eller liten elv, altså «Bukkeåa». Dette kan ha vært et gammelt navn på bekken som renner i Smørdalen nedover lia ved gårdstunet. Siste leddet «å» kan også være en dativform i flertall.
I 1949–1950 ble det laget en film om livet på tunet, Havretunet, som var ferdig i 1952. Filmen ble klippet ned og lansert med tittelen Havråtunet i 1956. Noen som deltok i filmen startet arbeidet for å få skrivemåten endret fra Havre til Havrå. Havrå samsvarer med uttalen av gårdsnavnet på det lokale hausmålet. Uttalen er Havrå med lang a. Skrivemåten «Havrå» ble vedtatt av Statens kartverk og tatt i bruk som offisielt navn av myndigheter og offentlige institusjoner. Vedtaket ble begrunnet med blant annet nedarvet lokal uttale som har vært i bruk siden middelalderen, og at kommunen ønsket navneformen Havrå. Innbyggerne og deres etterkommere har gitt uttrykk for at de opplevde endringen av skrivemåten som en krenkelse av sin identitet og røtter.
Frank Robert
Frank-Robert Olstad, kjent under artistnavnet Frank Robert, (født 12. oktober 1918 i Kristiania, død 13. juli 2007 i Oslo) var en norsk skuespiller, sanger og danser.
Ludwig Stubbendorff
Ludwig Stubbendorff (født 24. februar 1906 nær Wismar, død 17. juli 1941 i Priber ved Dnepr) var en tysk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Stubbendorff ble, med hesten «Nurmi», olympisk mester to ganger under OL 1936 i Berlin. Han vant både den individuelle og lagkonkurransen i feltritt. Deltakere på det tyske laget var Rudolf Lippert på hesten «Fasan», Konrad von Wangenheim «Kurfürst» og Stubbendorff på «Nurmi».
Frank Robert
Bakgrunn og virke
Fra 1958 til 1962, og senere fra 1968 til 1989, var han tilknyttet Nationaltheatret. Her skapte han en rekke vittige lystspillfigurer i stykker som Hvem er Ernest og Gerts have, men også alvorlige karakterroller som Pastor Manders i Gengangere. Han tok avskjed med Nationaltheatret da han gjestet i rollen som Onkel Severin i På solsiden i 1999.
Ludwig Stubbendorff
Stubbendorff døde på Østfronten i Sovjetunionen under andre verdenskrig.
Hjälmared (Västergötland)
Hjälmared er et tettsted i Alingsås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 260 innbyggere.
Frank Robert
Bakgrunn og virke
Han opptrådte i en rekke filmer, mest kjent i dobbeltrollen som skuespiller Teddy Winter / ornitologen i filmfarsen Fjols til fjells fra 1957, som Knekten i filmene om Olsenbanden og dukkefilmen Flåklypa Grand Prix fra 1975, hvor han hadde Reodor Felgens stemme. En annen figur han gav stemme til, var «TV-sjarmøren» Televimsen.
Robert stod bak flere populære plateinnspillinger i 1950- og 1960-årene, deriblant Thorbjørn Egners «Bamsens fødselsdag» i 1952 og den danske slageren «Gresshoppen og valmuen» i 1953. Han bidro også med flere opplesningsserier i NRK radio, blant annet med deler av boken Heksene av Roald Dahl.
Robert fikk Teaterkritikerprisen for 1973/1974 og ble i 2005 tildelt Leif Justers ærespris for sine mange år som gledesspreder. Frank Robert var gift med skuespilleren Randi Brænne (1911–2004) og stefar til skuespiller John Yngvar Fearnley (1940).
Hørespill
Lista viser roller i hørespill i NRK
Ólafía Jóhannsdóttir
miniatyr|Ólafía Jóhannsdóttir-byste på [[Vaterland (Oslo)|Vaterland i Oslo. André Savik]] Ólafía Jóhannsdóttir (født 22. oktober 1863 på Island, død 24. februar 1924) var en islandsk kvinne som viet sitt liv til å hjelpe de mest vanskeligstilte i Oslos slumkvarter ved Vaterlands bro på begynnelsen av 1900-tallet.
Etter reisevirksomhet i Canada, USA og Storbritannia for å fremme organisasjonen Det Hvite Bånds sak, slo hun seg ned i Oslo. Der etablerte hun et herberge for fattige, prostituerte og alkoholikere og tilbød bad, mat og overnatting.
Hun gav ut en bok, De ulykkeligste, som vakte oppsikt utover Norges grenser. I 1930 ble det ved Vaterlands bro reist en byste av henne. Bysten er fra 2004 plassert i Vaterlandsparken.
16. november 2003 ble Olafiaprisen delt ut av Vigdís Finnbogadóttir i kulturkirken Jakob. Prisen bestod av en sjekk på 15,000 kroner og et grafisk trykk.
Olafiagangen på Grønland og Olafiaklinikken ved Oslo universitetssykehus i Oslo er oppkalt etter henne.
Koret Laffí, som er sammensatt av islendinger som bor i Oslo-området, er også oppkalt etter henne.
Den islandske menigheten i Norge har navngitt sitt menighetshus etter Olafia eller Ólafíustofa (Olafiastuen). Menigheten har også et støttefond ved navn Ólafíusjóður (Olafiafondet).
Hvert år rundt hennes fødselsdag feirer menigheten Ólafíuhátíð (Olafiahøytid), der blant annet koret Laffí opptrer.
Charles Rennie Mackintosh
Charles Rennie Mackintosh (født 7. juni 1868, død 10. desember 1928) var en skotsk arkitekt, formgiver, og akvarellmaler som var formgiver i Arts and Craft-bevegelse og også en av hovedeksponentene innen art nouveau i Skottland.
Liv og virke
Mackintosh ble født i Glasgow. Han led av en fotskade og hadde dårlig syn, men kunne likevel fritt oppdage og tegne fra det landlige Skottland som barn. Som sekstenåring gikk han i lære hos en arkitekt ved navn John Hutchinson fra 1884 til 1889. I løpet av denne tiden ble han også tegner hos Honeyman og Keppie, en nystartet arkitektpraksis, hvor han ble partner i 1901. Hele tiden gikk han og fikk kunstundervisning ved Glasgow School of Art. Det var i disse timene han først møtte Margaret MacDonald, som han senere giftet seg med, og hennes søster Frances MacDonald og Herbert MacNair, som også var i lære sammen med MacIntosh hos Honeyman and Keppie.
Denne kunstnergruppen, khent som «De fire», stilte ut i Glasgow, London og Wien. Disse utstillingene bidro til å bygge opp hans ry. Den såkalte «Glasgow-stilen» ble utstilt i Europa og påvirket art nouveau-bevegelsen i Wien som rundt 1900 var kjent som Sezessionstil.
Han gikk inn i et arkitektfirma i 1889 og utviklet sin egen stil: en kontrast mellom sterke, rette vinkler og blomsterinspirerte, dekorative motiver med subtile kurver, det såkalte «Mackintoshs rosemotiv», sammen med noen referanser til tradisjonell skotsk arkitektur. Prosjektet som skaffet ham internasjonal berømmelse var Glasgow School of Art (1897–1909).
I Storbritannia
Blant hans mest kjente arbeider er: <br style="clear:both;" />
Ufullførte oppgaver
Selv om han i en periode nøt en viss popularitet i sitt hjemlands Skottland, ble de fleste av hans mer ambisiøse oppgaver aldri realisert. Forslagene til forskjellige prosjekter for Glasgows internasjonale utstilling i 1901 ble ikke satt ut i livet, og heller ikke hans «Haus eines Kunstfreundes» (bolig for en kunstelsker) samme år. I 1903 deltok han i arkitektkonkurransen om katedralen i Liverpool, men mistet oppdraget til Giles Gilbert-Scott. Selv om «Haus eines Kunstfreundes» omsider ble oppført i tidsrommet (1989–1996) etter hans død, etterlot Macintosh mange utkast som aldri ble realisert:
Selv om MacIntosh arkitekturproduksjon var relativt liten fikk han betydelig innflytelse på europeisk formgiving. han ble særlig populær i Østerrike og Tyskland hvor hans arbeider ble høyt ansett da de ble fremvist på Secession-utstillingen Wien i 1900. De ble også vist på utstillinger i Budapest, München, Dresden, Venezia og Moskva.
Formgiving og maleri
Mackintosh arbeidet også som interiørakitekt, møbler, tekstiler og, metallarbeider. mange av arbeidene kombinerer egen formgiving med sin hustrus, hvis flytende blomsterstil utfylt hans mer formelle, rettlinjeteformspråk. På samme måte som hans samtidige Frank Lloyd Wright, Mackintoshs planer for arkitekturprosjekter inneholdt ofte omfattende spesifikasjoner angående detaljer, dekor og innredning, arbeider som ble vist på Secession-ustillingen i Wien i 1900.
Senere i livet, da MacIntosh var desillusjonert angående arkitektur, arbeidet han for det meste som akvarellmaler og malte et stort antall landskapsbilder og blomsterstudier (ofte i samarbeid med Margareth) i landsbyen Walberswick i Suffolk hvor paret flyttet til i 1914. Deres stiluttrykk ble gradvis mer og mer sammenfallende. I 1923 hadde han fullstendig gitt opp arkitekturen og formgiving og flyttet til sydlige Frankrike med Margareth, hvor han konsentrerte seg helt om akvarellmaling. Han var interessert i det menneskeskapte og de naturlig forekommende landskap. Mange av hans malerier skildrer Port Vendres, en liten havneby nær den spanske grensen, og landskapet i omegnen.
Tilbakeblikk
MacIntosh formuttrykk oppnådde popularitet i tiårene etter hans død. Hans «Bolig for en kunstelsker» ble omsider oppført i Glasgows Bellahouston Park i 1996, og Universitetet i Glasgow (som eier mesteparten av hans akvarellarbeider), bygget opp igjen et rekkehus MacIntosh hadde tegnet og innredet det med hans og hans hustru Margareths arbeider (det er en del av universitetets Hunterian Museum. Bygningen til kunstskolen i Glasgow (nå kalt «MacIntosh-huset») er hyppig  referert til som en av Stobritanias fineste bygninger blant arkitekturkritikere. Charles Rennie MacIntosh-selskapet søker å fremme forståelsen for MacIntosh som en betydelig arkitekt, formgiver og kunstner.
Stora Mellby
Stora Mellby er et tettsted i Alingsås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 321 innbyggere.
Fylkesvei 509 (Vestfold)
Fylkesvei 509 i Vestfold, Narverødveien, gikk mellom Presterød og Narverød i Tønsberg kommune. Veien var 2,7 km lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 3126.
Farley Mowat
Farley McGill Mowat (født 12. mai 1921 i Belleville, Ontario, Canada, død 6. mai 2014) var en canadisk miljøverner og forfatter av flere bøker som har blitt oversatt til en rekke språk.
Mowats bøker er blitt oversatt til 52 språk, og han har solgt over 14 millioner bøker. Han oppnådde berømmelse med utgivelsen av sine bøker om Canadas nordområder, så som People of the Deer (1952) og Never Cry Wolf (1963). Den sistnevnte, som er en historie om hans opplevelser med ulver i Arktis, ble filmatisert i en film som ble utgitt i 1983. Enkelte har hevdet han har en forfatterstil som «aldri lar fakta stå i veien for sannheten». Han bok Never Cry Wolf (1963) har blitt tilskrevet mye av æren for den store endringen i synet på og frykten for ulver i siste halvdel av 1900-tallet.
Permanent (hår)
Permanenter kan påføres ved bruk av termiske eller kjemiske midler, i sistnevnte metode blir kjemikalier påført håret, som deretter blir formet i bølger eller krøller ved bruk av former. Tilsvarende prosess kan brukes for å rette ut håret, noe som gjør håret flatt i stedet for krøllete.
Denis Kuzin
Personlige rekorder
Oppdatert pr 1. mai 2012
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL ved 2 konkurranser.
Sprint-VM på skøyter deltatt i 3 sprint-VM.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i to enkeltdistanse-VM ved tre konkurranser.
Asiamesterskapet på skøyter, enkeltdistanser for herrer deltatt i 3 Asiamesterskap ved 8 konkurranser.
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved 2 konkurranser.
Sammenlagt i verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2011/12.
Linuxkjernen
Linuxkjernen er en fri og åpen, monolittisk og Unix-liknende operativsystemkjerne som benyttes verden over i operativsystemet Linux. Den anvendes i personlige datamaskiner, arbeidsstasjoner, tjenere og superdatamaskiner, vanligvis i form av Linuxdistribusjoner.
Linuxkjernen ble skapt av finnen Linus Torvalds, som lanserte den første utviklingsversjonen 17. september 1991. Første stabile versjon ble sluppet 14. mars 1994.
Kjernen brukes også i robotikk, tingenes internett, smarthus (varme-, ventilasjons- og sanitærteknikk, Smart Grid, smarte strømmålere, lyskontroll etc.), og i innebygde systemer som carputere, nettoper, rutere, trådløse basestasjoner, hustelefonsentraler, TV-mottakere, smart-TVer, digitale videopptakere og nettverkstilsluttede datalagre. Diverse operativsystemer for mobilt internettutstyr, notatblokk-PCer, Nett-PCer, nettbrett, lesebrett, smarttelefoner og smartur benytter modifiserte Linuxkjerner.
I dag vedlikeholdes den av et nettverk av brukere, hvor det inngår en rekke multinasjonale selskaper. I 2015 hadde nesten 12,000 programmerere fra omkring 1,200 selskaper bidratt til kjernens utvikling, mens gruppen «amatører» i 2007 stod for 3,9 % av endringene. Siden 1996 har utviklingsdiskusjoner foregått daglig på Linuxkjernens e-postliste.
Linuxkjernen er skrevet nesten utelukkende i programmeringsspråket C (med noen GNU C syntaksutvidelser) og AT&T assembler. Kildekoden er fri og åpen programvare, som er lisensiert under GNU General Public License versjon 2 (GPLv2), men ikke versjon 3 (GPLv3).
Oversikt
Linuxkjernen benyttes verden over i operativsystemet Linux. Den er fri og åpen programvare, og er således både fri programvare og åpen kildekode. Den blir lansert under en fri programvarelisens: Alle kan fritt bruke, kopiere, studere og forandre den og kildekoden er åpen slik at folk oppmuntres til å frivillig forbedre den. Dette står i kontrast til proprietær programvare, som er begrenset av opphavsrett og hvor kildekoden vanligvis er skjult for brukerne. Linuxkjernen er lisensiert under GNU General Public License versjon 2 (GPLv2), men ikke versjon 3 (GPLv3). Den er ikke en del av GNU-prosjektet og er heller ikke dette prosjektets offisielle operativsystemkjerne.
Linuxkjernen er en Unix-lignende operativsystemkjerne. Den har arvet mye fra UNIX, men den følger ikke offisielt Single UNIX Specification og derfor har Open Group heller ikke sertifisert den og gitt den varemerket «UNIX». Enkelte Linuxdistribusjoner har imidlertid blitt sertifisert med dette varemerke. Litt forenklet kan vi si at FreeBSD og beslektede Unix-lignende operativsystemer er etterfølgere av Berkeley Software Distribution (BSD), mens Linuxkjernen også har hentet mye fra UNIX System V.
Linuxkjernen har i dag et stort anvendelsesområde. Den anvendes i personlige datamaskiner, arbeidsstasjoner, tjenere og superdatamaskiner, vanligvis i form av Linuxdistribusjoner. Linuxkjernen brukes også i robotikk, tingenes internett, smarthus (varme-, ventilasjons- og sanitærteknikk, Smart Grid, smarte strømmålere, lyskontroll etc.) og i innebygde systemer som carputere, nettoper, rutere, trådløse basestasjoner, hustelefonsentraler, TV-mottakere, smart-TVer, digitale videopptakere og nettverkstilsluttede datalagre. Diverse operativsystemer for mobilt internettutstyr, notatblokk-PCer, Nett-PCer, nettbrett, lesebrett, smarttelefoner og smartur benytter modifiserte Linuxkjerner.
Linuxkjernen ble skapt av finnen Linus Torvalds (1969–), som lanserte første utviklingsversjon den 17. september 1991. Første stabile versjon kom 14. mars 1994. I dag vedlikeholdes den av et nettverk med brukere, hvor det inngår en rekke multinasjonale selskaper. I 2015 hadde nesten 12 000 programmerere fra omkring 1 200 selskaper bidratt til kjernens utvikling, mens gruppen «amatører» i 2007 stod for 3,9 % av endringene. Siden 1996 har utviklingsdiskusjoner foregått daglig på Linuxkjernens e-postliste.
Historien om Linuxkjernen er et viktig kapittel i operativsystemets historie. Denne artikkelen nevner også andre operativsystemer av betydning: Windows 3.0, Windows 3.1, Windows 95, Windows 98, Windows NT, OS/2, Klassisk MacOS, Mac OS X, NeXTSTEP og Novell NetWare. De blir sammenlignet med Linuxkjernen på flere områder, for å skape en større kontekst.
Etterhvert har Linuxkjernen blitt endret fra å støtte kooperativ fleroppgavekjøring til å støtte fleroppgavekjøringen med «forkjøpsrett». Den har også blitt utvidet med symmetrisk flerprosessering, multitråder, delte biblioteker, virtuell hukommelse og behovsbetinget sideveksling, dynamisk lastbare moduler, støtte for et tyvetalls ulike filsystemer, avansert støtte for datanett og kommunikasjon med nettverksoperativsystemer (deriblant Network File System (NFS) og Netware), internett, og støtte for ulike busser for periferienheter etter hvert som disse har utviklet seg.
Opprinnelig ble den utviklet for Intels 32-biter mikroprosessor 80386. I årenes løp har den blitt portert til de fleste datamaskinarkitekturer, deriblant x86-64, Motorola 68000, SPARC, PowerPC, IBM POWER, MIPS, PA-RISC, DEC Alpha, SuperH, IBM System z9, Intel Itanium, ARM og RISC-V.
Linuxkjernen er skrevet nesten utelukkende i programmeringsspråket C (med noen GNU C syntaksutvidelser) og AT&T assembler.
Linuxkjernen har vokst fra 8 413 linjer med C-kode i første utviklingsversjon, som ble lansert 17. september 1991, til å omfatte 26 552 127 linjer med C-kode i versjon 5.2.0 som ble lansert 7. juli 2019.
Den 23. desember 2018 var det 104 258 registrerte brukere på 62 446 registrerte datamaskiner ifølge nettstedet Linux Counter.
Monolittisk kjerne
Linuxkjernen er en monolittisk kjerne. Dette betyr at hele operativsystemet kjører i operativsystemkjernen. I mikrokjerner opererer derimot det absolutt minste antall tjenester innenfor kjernen, og andre tjenester bygges lag på lag omkring den. Unix og Unix-lignende operativsystemer benytter stort sett monolittiske kjerner, som er den tradisjonelle arkitekturen. Mikrokjerner oppstod i 1980-årene som en reaksjon på utfordringer som tradisjonelle kjerner hadde i møtet med den teknologiske utvikling. Stadige teknologiske forandringer gjorde at det stadig måtte utvikles nye utstyrsdrivere, nye nettverksprotokoller og nye filsystemer, såvel som andre deler av operativsystemene. I distribuerte operativsystemer var dette spesielt følbart, fordi datanett kunne bestå av mange ulike datamaskinarkitekturer, som hver enkelt hadde sin egenarter og gjennomgikk sin egen særegne utvikling, noe som igjen førte til enda mer arbeid for utviklere. Mikrokjerner er implementert ved hjelp av modulær programmering: Utstyrsdrivere, nettverksprotokoller, filsystemer og flere ting er fjernet fra kjernen. De er isolert i moduler utenfor kjernen, hvor de er lettere å håndtere og modifisere.
Forløperen til Linuxkjernen var MINIX, og i begynnelsen var Linuxkjernen avhengig av MINIX under oppstart. MINIX ble opprinnelig utviklet av Andrew S. Tanenbaum ved Vrije Universiteit Amsterdam, og første versjon ble lansert i 1987. MINIX er et POSIX-kompatibelt Unix-lignende operativsystem med en mikrokjerne. Den 29. januar 1992 startet Tanenbaum en debatt på Usenets diskusjonsgruppe  Der hevdet han at mikrokjerner var overlegen i forhold til monolittiske kjerner, og at Linuxkjernen allerede før lanseringen i 1992 var foreldet. Debatten startet saklig, men utviklet seg etterhvert til en «flame war». Emnet ble tatt opp igjen den 9. mai 2006, og den 12. mai 2006 forklarte Tanenbaum på nytt sin holdning til monolittiske kjerner.
Eksempler på mikrokjerner i distribuerte operativsystemer er Amoeba 809, Eden, Mach og V system. De prosessbaserte distribuerte og Unix-lignende operativsystemene LOCUS 845, Accent og QNX hadde derimot en monolittisk kjerne. Windows NT var implementert rundt en mikrokjerne i versjonene 3.1, 3.5 og 3.51. I versjon 4.0 og senere har kjernen vært monolittisk. OS/2, NeXTSTEP, Novell NetWare og det distribuerte operativsystemet Plan 9 benyttet hybridkjerner; det samme gjelder Mac OS X. Klassisk MacOS hadde en monolittisk kjerne på Motorola 68000-serien, men benyttet en såkalt nanokjerne (eller «picokjerne») på PowerPC.
Mikrokjernen GNU Mach er GNU-prosjektets offisielle operativsystemkjerne. Den har sin forløper i mikrokjernen Mach fra Carnegie Mellon University, og er kjernen i GNU Hurd. Selv om Debian offisielt er en Linuxdistribusjon, finnes det en uoffisiell avart (Debian GNU/Hurd) som kjører GNU Hurd i stedet for Linuxkjernen. Det samme gjelder Arch Hurd (som er basert på Arch Linux), Guix System Distribution, tidligere avarter av Bee og Gentoo, og den tidligere distribusjon NixOS.
Linuxkjernen er ikke en del av GNU-prosjektet, men er blitt utviklet ved hjelp av GNU C og andre utviklingsverktøy fra GNU. Som allerede nevnt, er den også lisensiert under GNU General Public License versjon 2 (GPLv2), men ikke versjon 3 (GPLv3).
Beskyttelsesringer
Moderne mikroprosessorer har beskyttelsesringer, som beskytter data og funksjonalitet fra feil. I Linux gjenspeiles de i skillet mellom brukermodus og kjernemodus. Eksempler på programmer som kjører i brukermodus er applikasjonsprogramvare, vindussystemene X, Wayland, Mir og en rekke skrivebordsmiljøer. De har ikke lov til å utføre maskinvarerelaterte kommandoer direkte, men sender systemkall til Linuxkjernen som utfører disse kommandoene. Linuxkjernen er således den betrodde delen av Linux, som utfører maskinvarerelaterte kommandoer direkte. En slik beskyttelse sørger for feiltoleranse, og hindrer at programvarefeil i en nettleser eller et annet brukerprogram krasjer hele operativsystemet. Windows 95 og Windows 98 manglet til sammenligning slik feiltoleranse. Der kunne for eksempel programvarefeil i et videospill havarere hele datasystemet. OS/2 og Windows NT på den andre siden, utnyttet i likhet med Linux den beskyttede modus i x86-arkitekturen hvor disse beskyttelsesringene blir tatt i bruk.
Beskyttelsesringene gir ulike prioritetsnivåer, hvor operativsystemkjernen har større prioritet enn brukerprogrammer, dersom de to kommer i konflikt. Linuxkjernen kjører i prioritetsring 0 (høyest prioritet), mens de øvrige prosesser kjører i prioritetsring 3.
Den monolittiske kjernen gjør at hele Linuxkjernen kjører i ring 0. En mikrokjerne ville ha ført til at kun det absolutt minste antall tjenester hadde kjørt i ring 0, og at de resterende delene av operativsystemkjernen kjørte i ring 3. Dette ville igjen ha svekket ytelsen, fordi ring 3 er tregere enn ring 0, og fordi ulike deler av kjernen hadde vært nødt til å sende systemkall til hverandre i stedet for å utføre kommandoer direkte. Mikrokjerner er enklere å modifisere, men prisen for modulariteten er en svekket ytelse.
Figuren nedenfor viser de ulike lagene i Linux. Den viser også skillet mellom brukermodus og kjernemodus.
Maskinvaren er også en del av filsystemets hierarki. Utstyrsdrivere har et grensesnitt til brukerapplikasjoner gjennom en definisjon i katalogene  eller. Prosessinformasjon blir definert i katalogen
Fleroppgavekjøring med «forkjøpsrett»
I likhet med tradisjonell Unix (og de fleste av dagens operativsystemer) har Linuxkjernen støtte for fleroppgavekjøring: Flere programmer kan utføres tilsynelatende samtidig på en og samme datamaskin. Frem til versjon 2.4, som ble lansert 4. januar 2001, benyttet Linuxkjernen kooperativ fleroppgavekjøring. Dette betyr at programmer samarbeider om å dele mikroprosessor-tid mellom seg. En prosess fortsetter å utføre instruksjoner alene på mikroprosessoren helt til den overlater kontrollen til en annen prosess. Det er opp til programmererne å sørge for at programmene gir fra seg tilgangen til mikroprosessoren når de ikke lenger foretar seg noe nyttig. Dersom et program henger seg opp eller utfører langvarige operasjoner uten å slippe kontrollen til andre prosesser, kan hele datasystemet gå i stå.
Som kontrast har Unix støttet den mer sofistikerte fleroppgavekjøringen med «forkjøpsrett». Det har «forkjøpsrett», makt til å avbryte prosessen, og senere gi det andre oppgaver. Slik at den i mellomtiden ikke sperrer andre programmer. Linux støttet dette fra starten, men bare overfor programmer i brukermodus. Når en prosess kjøres, settes den boolske variabelen, som er knyttet til prosessen, lik sann. Prosessen kan avbrytes av andre prosesser, som har en høyere prioritet, og som dermed setter  lik falsk. I versjon 2.4 begynte arbeidet med å innføre fleroppgavekjøringen med «forkjøpsrett» også i Linuxkjernen. Arbeidet var fullført med lanseringen av versjon 2.6 den 17. desember 2003. Fleroppgavekjøringen med «forkjøpsrett» er imidlertid ikke gjennomført i alle seksjoner av kjernen.
Linuxkjernen inneholder forskjellige klasser for skedulering. Standard skeduleringsmekanisme er Completely Fair Scheduler, som ble introdusert i versjon 2.6.23 av kjernen den 9. oktober 2007. Internt er denne skeduleringsklassen kjent som. Linuxkjernen inneholder også to POSIX-kompatible sanntidsklasser som kalles  (basert på en køstruktur) og   (round robin skedulering).
Ved å benytte programvareendringen, kan full støtte for «forkjøpsrett» bli innført for kritiske seksjoner, avbruddshåndterere og kodesekvenser hvor avbrudd er deaktivert. Denne programvareendringen og dens funksjonalitet er blitt delvis integrert i Linuxkjernen. Bruk av «forkjøpsrett» innebærer mindre latens, gjør responsen raskere, og gjør Linux mer egnet for sanntidsapplikasjoner. Eldre versjoner av Linuxkjernen hadde en stor kjernelås for synkronisering over hele kjernen, men denne ble fjernet av Arnd Bergmann den 25. januar 2011.
En tilleggspolitikk for skedulering kjent som, er en implementasjon av algoritmen earliest deadline first skedulering (EDF) og ble tilføyd versjon 3.14 av Linuxkjernen den 30. mars 2014.
Symmetrisk flerprosessering
Siden versjon 2.0, som ble lansert 9. juni 1996, har Linuxkjernen støttet symmetrisk flerprosessering. Dette er en flerprosessering som støttes direkte av maskinvaren, mens asymmetrisk flerprosessering besørges indirekte av operativsystemet eller annen programvare. Til sammenligning var dette fraværende i klassisk MacOS så vel som i MS-DOS baserte versjoner av Microsoft Windows. Det ble innført støtte for dette i OS/2 (fra versjon 2.11), og ble standard i Windows NT og MacOS X. Symmetrisk flerprosessering innebærer to eller flere mikroprosessorer i et og samme datasystem.
Symmetrisk flerprosessering faller inn under kategorien SIMD (Single Instructions, Multiple Data) i Flynns taksonomi, og innebærer at to eller flere mikroprosessorer deler et felles dataminne. Dette betyr at flere prosessorkjerner finnes på samme mikrobrikke, at flere mikrobrikker (med en eller flere kjerner) finnes i en enkelt mikroprosessor, eller at flere mikroprosessorer finnes på et hovedkort. Symmetrisk flerprosessering kan også realiseres i et nettverk; da deles et felles dataminne av to eller flere datamaskiner.
Symmetrisk flerprosessering ble første gang lansert i enkelte modeller av stormaskinen IBM System/360. Modell 65, modell 67 og modell 67-2, som kom på markedet i 1965, hadde to mikroprosessorer som kjørte samtidig. Operativsystemene OS/360 M65MP og IBM TSS/360 støttet denne flerprosesseringen, og det samme var tilfelle med Michigan Terminal System. I 1986 innledet Sun Microsystems en ny RISC-familie gjennom spesifikasjonen til datamaskinarkitekturen SPARC, og i 1987 gjorde den sin debut i arbeidsstasjonen «Sunrise». SPARC er en forkortelse for «skalerbar prosessorarkitektur» (Scalable Processor ARChitecture), og arkitekturen kunne skaleres opp til flere tusen mikroprosessorer (superdatamaskiner). Unix-avartene SunOS og Solaris var laget for disse datamaskinene.
Det finnes mange flere eksempler. Her er bare noen systemer nevnt. Sequent Computer Systems lanserte i 1987 datamaskiner med opptil 20 stk 32-biter Intel 80386 mikroprosessorer (Symmetry S-serien). I 1995 ble Intel Pentium Pro lansert, med innebygd logikk for symmetrisk flerprosessering. I 2006 lanserte Intel dobbeltkjerneprosessoren Intel Pentium Dual Core og firekjernersprosessoren Core Quad. I dag er flerkjerners mikroprosessorer stort sett standard.
Multitråder
Linuxkjernen støtter tråder, som betyr at flere deler av det samme dataprogrammet kjører samtidig. Mens ordinære prosesser er uavhengige, har mye tilstandsinformasjon, separate minneadresser og interne prosess-kommunikasjonsmekanismer, deler tråder informasjonen fra én enkel prosess, samt minne og andre ressurser, direkte; de kan betraktes som asynkrone prosedyrer i et program. Kontekstskifter skjer som regel raskere mellom flere tråder enn mellom prosesser.
Oppgaver med forskjellige ressurskrav kan utføres i forskjellige tråder, ved at for eksempel at skjermen oppdateres mens platelageret, som trenger lite systemressurser, arbeider. Trådene kan også fordeles på ulike mikroprosessorer når flerprosessering er tilstedeværende, for å øke dataprogrammers ytelse.
Forut for versjon 2.6 benyttet Linuxkjernen LinuxThreads. Dette var en delvis implementasjon av POSIX Threads, som er definert av POSIX 1003.1c. LinuxThreads benyttet det nye systemkallet  til å skape tråder som delte foreldreprosessens adresseområde. Dette var en avart av systemkallet, som har vært en del av UNIX siden 1971. Tråder ble gitt unike prosessidentifikatorer, og kunne skape problemer for håndteringen av Unix-signaler. Signalene SIGUSR1 og SIGUSR2 ble brukt til å koordinere trådene på en slik måte at de samme signalene ikke kunne brukes av andre programmer. To alternativer vokste etter hvert frem som en mulig etterfølger til LinuxThreads: Next Generation POSIX Threads og Native POSIX Thread Library (NPTL). NTPL vant frem og ble standard i versjon 2.6 av Linuxkjernen.
Virtuell hukommelse
På samme måte som UNIX, og andre moderne operativsystemer, støtter Linuxkjernen virtuell hukommelse. Det har den gjort helt fra starten av. Virtuell hukommelse gir dataprogrammer inntrykk av at de har tilgang til en kontinuerlig mengde med hovedminne. I virkeligheten befinner deres minne seg fragmentert i hovedminnet, og kan endog overstige den mengden med hovedminne som finnes i datamaskinen. I det sistnevnte tilfelle, brukes datamaskinens harddisk delvis som minne ved å forflytte deler av programmet frem og tilbake mellom hovedminnet og harddisken (swapping).
Fra UNIX arvet Linuxkjernen sideveksling. Denne metode er også i bruk i andre Unix-lignende operativsystemer, og i de fleste moderne operativsystemer. Sideveksling er en form for minnehåndtering hvor datamaskinen lagrer og henter data fra et sekundært datalager for bruk i hovedminnet. Hvert fragment kalles en side, og er 4 Kb i størrelse. Linuxkjernen benytter behovsbetinget sideveksling, som betyr at den kopierer en side inn i den fysiske hukommelsen bare hvis et forsøk blir gjort på å aksessere den og siden ikke allerede er i hukommelsen. I kontrast til sideveksling står segmentering. Under segmentering har hvert segment en maksimal størrelse, men varierer innbyrdes i størrelse. Segmentering ble benyttet i operativsystemet Multics, som var forgjengeren til UNIX.
Linuxkjernen ble opprinnelig utviklet for 32-biter mikroprosessoren Intel 80386, som var en del av x86-familien. De første medlemmer av denne familien var 16-biter mikroprosessorene Intel 8086 og Intel 8088. De benyttet segmenter som var 64 Kb i størrelse, for å være kompatibel med 8-biter mikroprosessoren Intel 8085. Intel 80286 støttet virtuell hukommelse, og «arvet» segmenter på 64 Kb fra sine forgjengere. Dette var også grunnen til at OS/2, som i utgangspunktet var «skreddersydd» for Intel 80286, benyttet en segmentert minnemodell. Det samme gjorde Windows 3.0 og Windows 3.1.
Intel 80386 økte maksimalgrensen på segmentenes størrelse fra 64 Kb til 4 Gb. Den metode som Linuxkjernen benyttet på denne mikroprosessoren, var å ta i bruk bare et enkelt segment og deretter foreta sideveksling innenfor dette segmentet. Slik kunne man «lure» operativsystemet til å tro at den underliggende maskinvaren ikke var segmentert, men støttet sideveksling i utgangspunktet. Denne metoden ble også tatt i bruk av Windows NT på Intel 80386.
Sideveksling gir mindre fragmentering av harddisken enn segmentering.
Dynamisk lastbare kjernemoduler
Liksom FreeBSD, Solaris, AIX, Mac OS X, Windows NT og det tidligere nettverksoperativsystemet NetWare, har Linuxkjernen støtte for dynamisk lastbare kjernemoduler. Dette er objektfiler som inneholder en utvidelse av operativsystemets kjerne, og som vanligvis brukes for å støtte nyere maskinvare, filsystemer eller for å tilføye nye systemkall. Når deres funksjonalitet ikke lenger er påkrevet, kan de bli lastet ut av kjernen for å frigjøre hukommelse og andre ressurser.
Modulene blir lastet inn og ut av kjernen med kommandoen. De er lokaliserte i filkatalogen  og hadde tidligere filetternavnet. Siden versjon 2.6 har de hatt filetternavnet. Programmet  var en del av modutils fra versjon 2.2 til versjon 2.4.x av Linuxkjernen. Fra og med versjon 2.6 blir verktøyet levert sammen med module-init-tools.
Kommandoen  lister ut de lastbare kjernemoduler. I nødstilfeller, når datasystemet ikke starter opp på grunn av feil i modulene, kan spesifikke moduler aktiveres eller deaktiveres ved å modifisere kjernens oppstartsparametere.
Deaktivering av et kjernemodul skjer via kommandoen  med opsjonen. Et datasystem som benytter RAM-disken initramfs, kan av sikkerhetsmessige hensyn laste spesifikke moduler under oppstart og deretter deaktivere lastingen av moduler. Hvis angripere kan forandre initramfs, kan de også forandre på binærkoden i kjernen.
I motsetning til FreeBSD, Solaris, Mac OS X og Windows NT, har Linuxkjernen intet applikasjonsprogrammeringsgrensesnitt (API) eller binært applikasjonsgrensesnitt (ABI) for kjernemoduler. Dette betyr at det er forskjeller mellom ulike kjerneversjoner hva angår de interne strukturer og funksjoner, noe som kan skape kompatibilitetsproblemer. For å avhjelpe dette, er versjonsdata plassert innenfor seksjonen  i lastbare ELF-moduler. Versjonsinformasjonen kan sammenlignes med den kjørende kjerne før et modul kjøres. Hvis versjonene er inkompatible, vil modulen ikke bli lastet.
Delte biblioteker
Likesom de fleste moderne operativsystemer, har Linuxkjernen støtte for delte biblioteker. Et delt bibliotek er en fil som kan deles av eksekverbare filer, og som kan lastes opp under oppstart og under kjøring. De kan bli statisk lenket, hvilket betyr at både biblioteket og programmene allokeres minne når det blir skapt. Alternativt kan bibliotekene bli dynamisk lenket, hvilket betyr at programmene bare kobler seg til biblioteket gjennom en API når det vil ha en bestemt oppgave utført.
Biblioteker ligger i katalogen. De har prefikset lib, og er etterfulgt av filetternavnet. Hvis de er statisk lenket har de filetternavnet.
Kompatibilitet med kompilatorer
GNU C Compiler (GCC) er standard kompilator for Linuxkjernens kildekode. I 2004 modifiserte Intel sin Intel C++ Compiler, slik at den også var i stand til å kompilere Linuxkjernen. I 2009 ble dette gjort enda en gang på en modifisert utgave av versjon 2.6.22 av Linuxkjernen.
Siden 2010 har det pågått et arbeide med å bygge Linuxkjernen med Clang, en C-kompilator som er et alternativ til GCC. Den 12. april 2014 kunne nesten hele den offisielle kjernen bli kompilert med Clang. Prosjektet er kjent som LLVMLinux, oppkalt etter infrastrukturen LLVM som ligger til grunn for Clang. LLVMLinux er ikke en fork av Linuxkjernen eller LLVM, men et metaprosjekt som består av programvareoppdateringer som til slutt blir en del av hovedprosjektet. Fordelen med LLVMLinux for Linuxkjernens utviklere, er at Clang er kjent for raskere kompilering enn GCC.
Applikasjonsprogrammeringsgrensesnitt i brukermodus
Portabilitet i kildekoden sikrer at et C-program som er skrevet i henhold til en standard kan kompileres og kjøres på ethvert system som følger samme standarden. De relevante standarder i sammenheng med Linuxkjernen, og GNU C Library som er tilknyttet den, er POSIX og Single UNIX Specification. Linuxdistribusjonene EulerOS og Inspur K-UX, som begge er derivater av Red Hat Enterprise Linux, følger offisielt UNIX-03 standarden. Ingen andre Linuxdistribusjoner har fått varemerket «UNIX» av Open Group, hovedsakelig på grunn av kostnadene ved konformitets-testing.
GNU C Library støtter standardene K&R C, ANSI C, ISO C99, ISO C11, ISO C18, Single UNIX Specification (UNIX 93, UNIX 95, UNIX 98, UNIX 03, UNIX V7), POSIX.1c, POSIX.1d, POSIX.1j, POSIX.2, POSIX.1-2001, POSIX-2004, POSIX-2008, POSIX.1-2017, BSD-grensesnitt, System V Interface Definition (SVID), X/Open Portability Guide 4.2 og utvidelser av C-syntaksen som er spesifikke for Linuxkjernen. Biblioteket støtter også C++-standardene C++98, C++03, C++11, C++14, C++17 og den kommende standarden C++20.
Linuxkjernens API består hovedsakelig av systemkall.
Applikasjonsprogrammers binærgrensesnitt
Binærportabilitet betyr at ethvert program som er kompilert for en gitt maskinvareplattform, kan kjøre i kompilert form på enhver annen maskinvareplattform som følger standarden. Binærportabilitet er et essensielt krav for den kommersielle levedyktighet til applikasjoner fra uavhengige programvareleverandører som er bygd for operativsystemer som er basert på Linuxkjernen. Binærkompatibilitet er mye mer krevende enn kildekodeportabilitet. Per januar 2020 er Linux Standard Base (LSB) den eneste standard for binærkompatibilitet.
Applikasjonsgrensesnitt i kjernen
Flere interne applikasjonsgrensensnitt i kjernen anvendes mellom forskjellige undersystemer og deres undersystemer. Noen har vært stabile over flere versjoner, mens andre har endret seg. Det er ingen garanti for at de vil vedvare; vedlikeholdere og bidragsytere kan fritt endre dem når som helst.
Eksempler er rammeverk for de følgende klasser av utstyrsdrivere:
Binærgrensesnitt i kjernen
Linuxkjernen har intet stabilt binærgrensesnitt.