cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Knebukser
De første buksene
De europeiske knebuksene har sitt opphav i de korte og halvlange brøkene som mennene i middelalderen bar sammen med hoser, det vil strømper og løse buksebein. Fra 1400-tallet til omkring år 1800 ble strømper og knebukser, som kunne forekomme i ulike varianter, en fast del av den vanlige mannsdrakta, særlig når en skulle kle seg fint og presentabelt. Trange knebukser var særlig typisk for mannsdrakta på 1600- og 1700-tallet. Buksesmekken på disse var en brei klaff eller klapp, et tøystykke som dekket splitten og knapperaden foran og hadde to vannrette knappehull i sidene som ble knappet fast til bukselinninga. Også i norske folkedrakter var klaffebukser vanlig, enten det gjaldt korte knebukser eller langbuker. Slike buksesmekker ble avløst av gylfen i langbuksene omkring 1850. Knebuksene fikk også bukselommer i motsetning til tidligere tiders lommeløse plagg.
Breeches og culottes
På engelsk blir 1700-tallets populære knebukser ofte kalt breeches, flertallsformen av breech, et ord som kan bety «buksebak» og skal stamme fra det norrøne brok. På fransk blir slike knebukser vanligvis kalt culottes, som også opprinnelig betyr «bakstykke» og som på engelsk også kan bety «bukseskjørt». Den franskdominerte fektesporten bruker også culotte om korte fektebukser. Det norske ordet nikkers er for øvrig lånt fra den amerikanske betegnelsen knickers for dette plagget. Dette ordet er avledet av knickerbockers, et kallenavn for gammeldagse, hollandske innvandrere i New York som bar slike bukser.
For å understreke inntrykket av sterk leggmuskulatur var det i den europeiske herremoten fra 1500- til inn på 1800-tallet ikke uvanlig å legge inn fyllstoff i de ettersittende strømpene eller bruke spesialforsterkede varianter som ga en muskuløs profil. Slike innlegg omtales som false calves på engelsk og lösvader på svensk.
Knebuksene blir umoderne
Under den franske revolusjonen i 1789 kom de forfinede knebuksene til å symbolisere nettopp aristokratiet og overklassen, og de opprørske franskmennene markerte derfor sine radikale samfunnsreformer i et opprør mot den gammeldagse knebuksemoten. De kalte seg sansculottes, det vil si «uten knebukser», og valgte isteden å bruke langbukser, som tidligere stort sett hadde vært arbeidsplagg for bønder og sjøfolk, enten de var vide slengbukser eller trange pantalonger. Selv om den europeiske adelen og konservative besteborgere fortsatte å bruke knebukser til omkring 1820, har langbukser siden vært den vanligste buksetypen for menn. Knebukser fikk imidlertid et visst oppsving som fritidsplagg i mellomkrigstida, blant annet i form av eplenikkers, en mote som lenge ble beholdt i den engelske golfsporten. Inntil andre verdenskrig var det dessuten vanlig at gutter ikke fikk langbukser før de ble konfirmert, men brukte knebukser og lange strømper som beinklær.
Tidlig på 1800-tallet ble knebuksene helt erstattet av langbukser, et plagg som siden er blitt vanlig for alle menn.
Guttebukser, mamelukker, nikkers, ride- og uniformsbukser
Da langbuksene kom på 1800-tallet, og det etter hvert ble vanlig med egen drakt for barn, ikke vare voksenklær i liten størrelse, ble korte bukser og lange strømper et plagg forbeholdt gutter. De minste var ofte kledt i kjoleliknende barnekitler, mens litt større fikk knebukser. Guttene fikk vanligvis langbukser og dress først da de ble konfirmert og regna som voksne. Denne skikken holdt seg i Norge fram til mellomkrigstida.
Selv om bukser tradisjonelt i Vesten bare har blitt båret av gutter og menn, kom sydde mamelukker i kvinne- og jentemoten på 1800-tallet. Det var underbukser med side buksebein der blondekanten var synlig under kjolekanten.
Knebukser har fra tid til også vært fritidsplagg for menn; det gjelder for eksempel ridebukser, golfbukser, klatre- og skinikkers.
Fra slutten av 1800-tallet ble knebukser populære som en ny type ride- og uniformsbukser. Buksene hadde et traktformet snitt, var vide og poseformede over lårene, men smalnet fra knærne og et stykke ned på leggen. De ble båret sammen med høye skafte- eller snørestøvler, med leggings, gamasjer eller puttees (beinviklinger). Som korte langbukser ble ridebuksene kneppet eller snørt tett til beinet under kneet slik at støvlene dekket nederste del. Slike stramme uniformsbukser kalles spidsbukser på dansk, mens en litt annen type ettersittende ridebukser kalles jodhpurs på engelsk og andre språk. Vide knebukser ble brukt av armeer både i og utenfor Europa, blant annet i Russland, Japan og østeuropeiske land før, under og lenge etter første verdenskrig. I mellomkrigstida og under andre verdenskrig ble imidlertid vide støvlebukser særlig forbundet med «brunskjortene», det tyske nazistpartiets gatetropper, og tyske soldater generelt. Rytterbukser og lange støvler for fotsoldater ble derfor i mange hærer etter 1945 erstattet av moderne, «angloamerikanske» feltbukser, det vil si posete langbukser, kombinert med lave støvler.
I dag
Knebukser er beholdt i mange europeiske folkedrakter, også i norske herrebunader, der knebrøkene ofte er laget av tykk vadmel og utstyrt med klaff foran og skinnlapp i baken.
Knebukser i form av moderne nikkers brukes i dag ellers først og fremst som sportsplagg, for eksempel i fekting og ridning, og til turbruk, både av fjellvandrere, skigåere, jegere og klatrere. Som uniformsplagg er knebukser tradisjonelt blitt båret av jegertroppene, blant annet av de tyske Gebirgsjäger som er særlig trent for aksjoner og arbeid i Alpene.
Knebukser har ofte knapper, spenner eller snøring for å slutte buksebeinet tett inntil beinet like under kneet.
Masuccio Salernitano
Masuccio Salernitano (ca. 1410 – 1475) var en italiensk forfatter.
Masuccio Salernitano levde på andre halvdel av 1400-tallet ved det fyrstehoffet til Aragóns krone i Napoli og er kjent som forfatter av Il Novellino (Napoli 1476, Milano 1483, Venezia 1484 og 1492), en samling 50 noveller. Novellene gir et livaktig, ofte vovet tidsbilde, og er derfor en viktig kilde om italiensk kunst, skikker og lokalhistorie på 1300- og 1400-tallet. Samlingen er dedisert Hippolyta av Aragonia.
Den 33. novellen er historien om Mariotto og Giannozza, som Luigi da Porto (1485–1529) omarbeidet, først som Giulietta e Romeo, senere som Historia novellamente ritrovata di due nobili amanti («Nyskrevet historie om to adelige elskende»). Disse tre historiene, pluss en senere av Matteo Bandello og den engelske oversettelsen av Arthur Brooke til diktet Tragicall Historye of Romeus and Juliet (1562) ser ut til å ha vært kilden for Shakespeares berømte skuespill Romeo og Julie.
Vera Holmøy
Vera Louise Holmøy (født 27. april 1931 i Oslo, død 12. desember 2021 i Oslo ) var en norsk jurist og høyesterettsdommer. Hun var høyesterettsdommer fra 1976 til 2001.
Holmøy var cand.jur. fra 1954 og ble i 1957 ansatt i lovavdelingen i Justisdepartementet. Hun ble byråsjef samme sted 1965, underdirektør 1974 og utnevnt til høyesterettsdommer i 1976, et embete hun hadde til hun gikk av for aldersgrensen i 2001.
Hun var gift med Tor Holmøy, og sammen hadde de to sønner, Erling og Trygve.
Hun ga blant annet ut Ekteskapsloven med kommentarer (sammen med Peter Lødrup, 2. utg. 2001), og ledet Opphavsrettsutvalget, som på 1980-tallet avga seks utredninger om endringer i blant annet åndsverkloven.
Serubabel
Serubabel (hebraisk: זְרֻבָּבֶל moderne: Zrubbavel tiberisk: Zərubbāḇél; gresk: Ζοροβαβέλ, Zorovavel; latin: Zorobabel) var ifølge Bibelen sønnesønn av Jojakin, som hadde vært konge i Juda, men ble bortført til Babylon før rikets fall. Serubabel ble stattholder etter hjemkomsten og spilte en viktig rolle i gjenoppbyggelsen av Jerusalem og Tempelet. Han ble stamfar til Josef, Jesu fosterfar.
Hvorvidt han virkelig hadde vært leder for dem som først vendte tilbake fra Babylon er uvisst, ettersom den fortegnelse over de hjemvendte som finnes i Esra 2 og i Nehemja 7 av flere forskere betraktes som gjeldende for en senere tid.
På profetene Haggais og Sakarjas tid (520) sto i alle fall Serubabel med ypperstepresten Josua i spissen for jødene i Jerusalem. Serubabel var ds persernes stattholder over den jødiske kolonien (Haggai 1,1), og såvel Haggai som Sakarja utpekte ham til og med som den kommende Messias (Haggai 2,21-24, Sakarjas 6,9 ff.). Hvor lenge Serubabel innehadde sin stilling som jødenes verdslige overhode, vet man ikke, ettersom han etter denne tid forsvant ut av historien.
Karl Ernst von Baer
Baer ble i 1810 student i Dorpat og, etter å ha arbeidet i Wien, Würzburg, Berlin og Königsberg, professor i naturhistorie ved universitetet i sistnevnte by i 1822. I 1834 flyttet han til St. Petersburg som medlem av vitenskapsakademiet der, men dro senere tilbake til Dorpat.
I teksten Epistola de ovi mammalium et hominis genesi (1827, «Om pattedyrs- og menneskeeggets opprinnelse») viste han at pattedyrs egg finnes i eggstokkenes follikler, en oppdagelse som anses som grunnlaget for den embryologien. I Über Entwickelungsgeschichte der Thiere (1-2, 1828-37) fremførte han et nytt syn på dyrenes utviklingshistorie, og han tok her delvis avstand fra Georges Cuviers syn. Også innenfor antropologiens felt etterlot han seg atskillige meget viktige bidrag.
Han ble medlem av det svenske Vetenskapsakademien i 1850 og ble tildelt Copleymedaljen i 1867.
Hartsfield–Jackson Atlanta internasjonale lufthavn
Hartsfield–Jackson Atlanta internasjonale lufthavn er en av verdens største flyplasser målt i antall passasjerer. I 2008 hadde flyplassen 90 millioner passasjerer. ATL ligger 11 kilometer fra Central Business District i Atlanta.
Delta Air Lines er største operatør ved lufthavnen.
Harold Pinter
Harold Pinter (født 10. oktober 1930, død 24. desember 2008) var en britisk skjønnlitterær forfatter og dramatiker, regissør, skuespiller, poet og samfunnsdebattant. Han mottok nobelprisen i litteratur i 2005.
Pinter er sannsynligvis en av de mest innflytelsesrike engelskspråklige dramatikere i etterkrigstiden. Han har skrevet om lag tretti skuespill, tjue filmmanuskripter, og har vært ansvarlig for oppsetningen av ca. 30 teaterstykker. Blant de mest kjente stykkene er The Birthday Party (1957), The Homecoming (1964), Old Times (1971) og Betrayal (1978). Flere av stykkene er omarbeidet til film av forfatteren, som også har skrevet flere film- og tv-manus av andre forfatteres romaner. I tillegg regisserte han skuespill, både andre forfatteres og fra egen produksjon.
Pinters dramatikk omhandler ofte kommunikasjon, eller fravær av kommunikasjon, i mellommenneskelige relasjoner, og tematikken kretser ofte om konflikt mellom minner/glemsel, sannhet/løgn, lojalitet/svik, trussel/trygghet, taleførhet/taushet og makt/avmakt. Konfliktene i stykkene skjer dessuten ofte mellom menn og kvinner.
Oversikt
Harold Pinters mest kjente dramatiske virkemidler er bruk av pauser og stillhet. I tillegg er den dramatiske dialogen hans en slags mikstur av autentisk britisk dagligtale og kunstferdig eller poetisk stilisert språk, noe som har blitt forbundet med ham i så sterk grad at det har resultert i et eget adjektiv 'pinteresk'. Pinter regnes også som en komisk dramatiker, og komikken oppstår gjerne i spenningsfeltet mellom den stiliserte dialogen og de ofte konfliktfylte dramatiske situasjonene stykkene framstiller. Litteraturkritikere har følgelig formulert en egen sjanger for dramatikken hans, nemlig 'trusselkomedier' (comedies of menace).
Mottakelse blant publikum og kritikere
Pinters første skuespill, The Room (Rommet) ble produsert i 1957 på University of Bristol. Siden den gang har hans dramatikk fått plass på teater over hele den vestlige verden. Utenom nobelprisen, som han ble tildelt for 2005, er Pinter blant annet blitt tildelt Shakespeare-prisen (Hamburg), Den europeiske litteraturprisen (Wien) og Molière d’honneur (1997). I 1996 ble han utnevnt til kommandør av Order of the British Empire, og i 2002 mottok han Order of the Companions of Honour.
I Norge er Pinters skuespill blitt produsert i relativt stort omfang, blant annet på NRKs Fjernsynsteatret, på Nationaltheatret, Den Nationale Scene og Rogaland Teater.
Pinter er blitt gjenstand for forskning fra mange ulike perspektiver, blant annet psykoanalytisk, feministisk og maktkritisk. Martin Esslins klassiske forfatterportrett fra 1992 (Pinter the Playwright) representerer den psykoanalytiske lesningen. Et eksempel på feministisk forskning med queer-aspekt, fins i Pinter's Female Portraits (Elizabeth Sakellaridou, 1988).
Politiske synspunkter
Pinter var aktiv i antiapartheid-bevegelsen siden 1959, og jobbet for en kunstnerisk og akademisk boikott av Sør-Afrika. Han var også engasjert i støtte til opposisjonelle i Tyrkia, blant annet gjennom forfatterorganisasjonen PEN, og han var aktiv i bevegelsen mot atomvåpen.
I sin takketale etter at han fikk nobelprisen, påpekte han at USA hadde støttet, og i mange tilfeller skapt, hvert eneste høyreorienterte diktatur siden annen verdenskrig. I den samme talen forlangte han at den britiske statsministeren ble straffeforfulgt for krigsforbrytelser.
Limnocentropodidae
Utbredelse
Artene i denne familien er utbredt i Sørøst-Asia nord til Japan.
Systematisk inndeling
Alle artene regnes til én slekt, Limnocentropus.
Mannix
Mannix er en amerikansk kriminalserie som gikk på CBS fra 1967 til 1975. Serien handlet om privatetterforskeren Joe Mannix i Los Angeles. Rollen som Mannix ble spilt av Mike Connors. Andre fremtredende roller ble spilt av Gail Fisher og Ward Wood. Serien ble skapt av Richard Levinson og William Link.
Mannix gikk på NRK Detektimen i 1969 og 1970.
Handling
Serien handler om privatetterforskeren Joe Mannix som i første sesong er ansatt hos et stort detektivbyrå i Los Angeles. Byrået benytter seg av avanserte datamaskiner for å løse sakene, men Manix tilhører den gamle skolen og igorerer oftest datamskinens konklusjoner og sjefens ordre for å gjøre ting på sin måte.
Fra og med sesong to arbeider han alene med assistanse av sin lojale sekretær Peggy Fair (Gail Fisher). Han får også hjelp av personer i politiet, først og fremst av Art Malcolm (Ward Wood) og Adam Tobias (Robert Reed), men også andre, slik som George Kramer (Larry Linville) og Dan Ives (Jack Ging).
Priser
Serien ble i 1972 tildelt en Golden Globe i kategorien beste TV-drama. Gail Fisher vant i 1970 en Emmy for sin rolle i serien (beste birolle i dramaserie). Hun vant også to Golden Globes for samme rolle (1971 & 73). Manusforfatter Mann Rubin vant en i 1972 en Edgar-pris for episoden "A Step In Time".
Nearkhos
Nearkhos (gresk: Νέαρχος; født ca. 360 f.Kr., død etter 300 f.Kr.) var en av offiserene, en navark (gresk: ναύαρχος, návarkhos, «leder av skip»), i hæren til Aleksander den store. Han er kjent for sin sjøreise fra elven Indus og langs Persiabukta ved slutten av Aleksanders krigføring i India, i tiden 326–324 f.Kr. En fortellingen om denne reisen ble skrevet og gjengitt i Arrianos' Indika som ble skrevet langt senere på 100-tallet e.Kr.
Liv og virke
Nearkhos var født i byen Lato på Kreta og var sønn av en Androtimos. Hans familie bosatte seg i Amfipolis i kongeriket Makedonia en gang under Filips styre (antagelig etter at Filip tok byen i 357 f.Kr.) mens Nearkhos var en ung gutt. Han var ganske sikkert eldre enn Aleksander, som Ptolemaios, Erigyios og de andre «barndomsvennene».
Idrettslaget Nansen
Idrettslaget Nansen (stiftet 16. januar 1898 ) er et idrettslag fra Dalsbygda i Os i Østerdalen. Klubben har egne grupper for langrenn, orientering, turn og trim. I tillegg har klubben tilbud for fotball og håndball i samarbeid med Os Idrettslag. IL Nansen er oppkalt etter Fridtjof Nansen.
Nearkhos
Liv og virke
Nearkhos var, sammen med Ptolemaios, Erigyios, Laomedon og Harpalos, blant Aleksanders følgesvenner og fortrolige. Han ble forvist av Filip som et resultat av hendelsen med den persiske satrapen Pixodaros som hadde tilbudt sin datter til en av Filips sønner. Det er ikke kjent hvor de ble forvist, men da Filip ble myrdet sommeren 336 f.Kr. og Aleksander etterfulgte ham som konge, ble de tilbakekalt. Deretter fikk de framstående posisjoner som Aleksanders gamle venner. Nearkhos ble utnevnt som makedonsk satrap (guvernør) av Lykia og Pamfylia i 334-333 f.Kr., en av de første utnevnelsene til Aleksander. I 328 f.Kr. ble han avløst fra sin posisjon for å møte Aleksander i Baktria med forsterkninger. Etter beleiringen av Aornos (i Punjab) i 327 f.Kr. ble Nearkhos sendt av sted med en mindre styrke på rekognosering, særlig for finne ut dette med elefanter.
I 326 f.Kr. ble Nearkhos gjort til navark av flåten som Aleksander hadde bygget ved elven Hydaspes (i dag Jhelum i Punjab). Imidlertid var hans triarki, det vil si at han selv var ansvarlig for finansiere skipene. I løpet av sjøreisen ble skipene skadet, og Nearkhos ble bedt om å bli igjen for overvåke reparasjonene før han fortsatte videre nedover elven. Det indikerer kanskje kunnskap om skip og skipsbygging. Han hadde fortsatt kommandoen over flåten fra Indus og langs Persiabuka. Selv om han var navark, var han ikke avhengig av sjømannskunnskap, hans rorsmann var Onesikritos (som også skrev sin beretning om Aleksanders erobringer). I løpet av sjøreisen ble Nearkhos den første greske sjøkaptein som besøkte Bahrain, som grekerne kalte Tylos. Hans besøk markerte begynnelsen på Bahrains innlemmelse i den hellenistiske verden, markert av dyrkelsen av den greske guden Zevs (som den arabiske solguden Shams) og gresk ble snakket av de øverste samfunnsklasser. Han besøkte også andre steder langs kysten av Persiabukta, blant annet øya Lâzeh (Lavanøya på motsatt side av Qatar) hvor han observerte perledykkere.
Til sist etter flere opplevelser nådde de fram til munningen av Tigris, og derfra møtte de Aleksander i Susa tidlig i 324 f.Kr. Kongen og hans menn hadde bare så vidt hadde kommet seg helskinnet gjennom ørkenen i Gedrosia på vei hjem fra India. Her hyllet Aleksander deres sjøreise, og ga en gulldiadem til Nearkhos, Onesikritos og flere av de andre for deres prestasjoner.
Johann Conrad Dannhauer
Johann Conrad Dannhauer (født 24. mars 1603 i Köndringen i Breisgau, død 7. november 1666 i Strasbourg) var en tysk luthersk teolog.
Dannhauer begynte sin utdannelse ved gymnasiumet og presteseminaret i Strasbourg og fortsatte studiene i Marburg, ved universitetene i Altorf og Jena. I Jena vant han anerkjennelse for sin eksegese av Paulus' brev til efeserne. Han returnerte til Strasbourg i 1628 og startet en aktiv karriere som administrator, lærer og teolog. I 1628 ble han utnevnt til inspektør ved presteseminaret, han ble følgende år professor i retorikk, i 1633 professor i teologi, prest ved Straßburger Münster (katedralen Notre Dame i Strasbourg), formann for kirkekonventet og domprost i Thomaskirken i Strasbourg.
Han var i opposisjon til kalvinismen og synkretismen som blant annet Georg Calixt representerte. Blant hans elever var Philipp Jacob Spener, en av de viktigste representantene for pietismen. Med sitt verk Hodosophia Christiana sive Theologia positiva (1649) inntok han en mellomstilling mellom den lutherske ortodoksi og pietismen.
Team Jumbo-Visma
I perioden 1996 til 2012 var laget sponset av den nederlandske banken Rabobank og bar navnet Rabobank Cycling Team. 19. oktober 2012 ble det offentliggjort at banken trakk seg som sponsor, og ledelsen oppgav dopingavsløringene som var kommet fra USA som årsak. Ledelsen i banken uttalte at de ikke hadde tro på at sporten var blitt ren, og heller ikke var overbevist om at det kom til å bli bedre. Deretter bar laget navnet Blanco Pro Cycling frem til Tour de France 2013, da det amerikanske elektronikkfirmaet Belkin International overtok som sponsor og navnet ble endret til Belkin Pro Cycling Team. 17. juni 2014 bekjentgjorde Belkin at sponsoravtalen avsluttes etter 2014-sesongen, og i juli samme år signerte det nederlandske spillselskapet Lotto og markedsføringsfirmaet BrandLoyalty en intensjonsavtale slik at sykkellagets framtid ble sikret de neste to årene. I 2016 ble avtalen fornyet til ut 2018.
Før 2019-sesongen kom det norske IT-selskapet Visma inn som navnesponsor i stedet for Lotto.
Plateselskapet
Plateselskapet var et norsk plateselskap i Trondheim som ble etablert i 1980 og lagt ned i 1992. Selskapet ble eid og drevet av Gunnar Hordvik, som overtok det etter Hans Rotmo, Terje Tysland og Åge Aleksandersen som hadde startet det som et dugnadsprosjekt under navnet Norsk Plateselskap i 1980 og utgitt storselgeren Dains me mæ. Platene hadde prefikset GH etter eieren, og musikken var stort sett fra Midt- og Nord-Norge. Etter nedleggelsen fortsatte Hordvik aktiviteten i plateselskapet Norske Gram fra 1993 til 2001.
Celta Vigo
Celta Vigo er et spansk fotballag fra byen Vigo.
Klubben ble dannet i 1923 som en sammenslåing av Real Vigo Sporting og Real Club Fortuna De Vigo. De startet i første divisjon men rykket opp i 1944 til Primera División, hvor de holdt seg helt til 2004 da de rykket ned. Året etter var de tilbake i Primera, men rykket ned på nytt i 2007 til Segunda División.
Den tidligere norske landslagsspilleren Dan Eggen spilte for Celta Vigo fra 1997 til 1999. Den norske fotballspilleren Vadim Demidov spilte der på lån fra Eintracht Frankfurt
Spillerstall
Oppdatert 23. mars 2023.
Giv akt (illegal avis)
Giv akt var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Den ble utgitt i Sarpsborg, og hovedsakelig spredt i Østfold.
Giv akt kom med sitt første nummer allerede i juli-august 1940, og var trolig den første illegale avis produsert utenfor hovedstaden. Den ble startet av redaktør Nils Hønsvald i Sarpsborg Arbeiderblad mens han fortsatt var redaktør for den ordinære avisa.
Stensilene til Giv akt ble skrevet i redaksjonen til Sarpsborg Arbeiderblad, men selve stensileringen ble gjort på en duplikator som tilhørte Samorganisasjonen i byen, der Hans Bjerkholt bisto med prosjektet.
Første halvåret kom Giv akt med 4 – 5 nummer. Senere fortsatte den å komme ut, med enkelte opphold, helt fram til desember 1944. Det var ikke uvanlig at flere illegale trykksaker ble produsert av én organisasjon, og gruppen bak Giv akt trykket også opp utgaver av Fri Fagbevegelse.
Hønsvald selv ble arrestert i mars 1941, og slapp først ut tre måneder senere. I denne tiden fortsatte Hans Hansen utgivelsen. Da Hans Bjerkholt ble arrestert det samme året fortsatte Edv. L. Wiik arbeidet med mangfoldiggjøringen av avisen. Hønsvald ble arrestert på nytt i desember 1944.
Eesti kraftverk
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 8 283 000 tonn, det suverent største østeuropeiske utslippspunktet utenfor Polen.
Nullifier Party
Nullifier Party var et kortvarig politisk parti med utgangspunkt i Sør-Carolina på 1830-tallet. Det ble startet av John C. Calhoun i 1828. En av de viktigste sakene for partiet var den enkelte stats rett til å velge om de ville følge de føderale lover innenfor sin egen stats grenser. Partiet hadde flere medlemmer i både Senatet og Representantenes hus.
Charles Asati
Asatis personlige rekord på 400 meter, 45,01, satte han under Samveldelekene i 1970, der han vant gull på distansen, noe han også gjorde i 1974. Han holdt også internasjonalt høy klasse på 200 meter med en personlig rekord på 20,66.
Nordre Trysil Idrettslag
Nordre Trysil Idrettslag (Nordre Trysil IL) er en idrettsklubb fra Trysil kommune i Innlandet.
Langrennsløperen Elling Rønes som representerte Nordre Trysil IL ble i 1947 tildelt Holmenkollmedaljen.
Slaget ved Tewkesbury
Slaget ved Tewkesbury ble utkjempet ved Tewkesbury i Gloucestershire, England den 4. mai 1471. Det avsluttet den nest siste fasen av rosekrigene.
Bakgrunn
Warwick falt i slaget ved Barnet den 14. april 1471, og de gjenværende lancastrianske styrkene ble ledet av dronning Margaret av Anjou og hennes sytten år gamle sønn Edward av Westminster. Margarets eneste håp om å vende krigslykken lå i å slå sammen sine styrker med hertugen av Bedfords, og hun måtte derfor krysse elven Severn. Dette mislyktes hun med da kommandanten i Gloucester, Richard Beauchamp, nektet henne å krysse elven ved byen.
Slaget
Margaret var svært avhengig av sin siste gjenværende kommandant med stor erfaring, Edmund Beaufort, 4. hertug av Somerset. Men yorkistene hadde overlegent artilleri, og Somerset feilbedømte sin posisjon, slik at Richard, hertug av Gloucester klarte å angripe lancastrianernes flanke. Det brøt ut panikk blant flyktende lancastrianere, og Somerset skal ha drept en av sine egne offiserer, Lord Wenlock, som straff for manglende initiativ. Dette er noe usikkert, da enkelte kilder antyder at Wenlock overlevde slaget.
På et jorde som ble kjent som Bloody Meadow («Den blodige engen») ble opptil halvparten av Somersets soldater slaktet ned. Noen søkte tilflukt i Tewkesbury Abbey, men skal ha blitt forfulgt også der. En av de falne var Edward av Westminster, som er den eneste prins av Wales som har falt i et slag.
Etterspill
Alle de lancastrianske kommandantene, inkludert Somerset, ble henrettet kort tid etter slaget, mens Margaret og hennes svigerdatter Anne Neville ble tatt til fange. Henrik VI, som var fengslet i Tower of London, ble myrdet få dager senere.
Slaget førte til en midlertidig stans i rosekrigene; det skulle gå fjorten år før Huset Tudor etablerte seg gjennom et nytt kupp og dermed endte striden mellom de to fyrstehusene.
Drammen videregående skole
Drammen videregående skole er en offentlig videregående skole etablert som Drammen Lærde skole i 1816. Dagens skole ligger på Strømsø i Drammen. Skolen tilbyr i hovedsak studiespesialisering som utdanningstilbud.
Fra 1. januar 2007 ble Drammen videregående skole slått sammen med Strømsø videregående skole. I januar 2012 flyttet skolene offisielt sammen på nye Drammen videregående skole på Marienlyst.
Luk thung
Luk thung, også skrevet look thung (th. ลูกทุ่ง, bokstavelig «barn av marken», fullt navn เพลงลูกทุ่ง: «sangene til barna av marken») er en musikksjanger fra Thailand.
Sangene handler vanligivis om dagliglivet til fattige mennesker på landsbygden i Thailand. Musikkstilen sammenlignes gjerne med amerikansk country-musikk, og navnet «luk thung» oversettes gjerne med «thai country». Musikken kjentegnes av at sangere bruker mye vibrato i stemmen når de synger.
Sjangeren utviklet seg i begynnelsen på 1900-tallet, men uttrykket «luk thung» ble først brukt i 1960-årene. Tidlige stjerner innenfor sjangeren var Ponsri Woranut (ผ่องศรี วรนุช)og Suraphol Sombatcharoen (สุรพล สมบัติเจริญ). Sistnevnte ble hedret av filmregissør Pen-ek Ratanaruang i filmen Monrak transistor, der Suraphols sang «ไม่ลืม» («Ikke glem») er et musikalsk gjennomgangstema i filmen, som oppfordrer hovedpersonen til ikke å glemme konen han forlot hjemme, mens han prøver å bli luk thung-sanger.
Sjangerens popularitet har variert, men etter det finansielle krakket i 1997, som førte til en generell økning av nasjonalisme i Thailand, økte også luk thung-musikkens popularitet.
I 2000, kom det et nytt ansikt på scenen i luk thungens verden. Dette var svensken Jonas Andersson, som slapp albumet «ผมชื่อโจนัส» («Jeg heter Jonas»), der han synger luk thung-sanger, på thai. I løpet av tre måneder ble det solgt over 200 000 eksemplarer av dette albumet.
Jonas Andersson (sanger)
Jonas Andersson (th. โจนัส แอนเดอร์สัน, født 1972 i Fryksände i Värmland) er en svensk sanger.
Andersson ble berømt i Thailand som sanger innenfor den tradisjonelle luk thung-sjangeren. Da Jonas var ni år gammel, flyttet familien hans fra Sverige til landsbygden i det nordøstre Thailand, der foreldrene hans var lærere og arbeidet for organisasjonen Children of God. Her lærte Jonas thai og den lokale utgaven av laotisk, samtidig som han ble eksponert for thailandsk kultur og musikk. I 1995, ble han oppfordret til å opptre på et arrangement, og synge en luk thung-sang, noe han motvillig sa seg villig til å gjøre. Sangen hans ble godt mottatt av publikum, og etter mer øvelse, slapp han sitt første album i 2000, ผมชื่อโจนัส («Jeg heter Jonas»), som solgte over 200 000 eksemplarer i løpet av tre måneder. Han har senere gitt ut flere album, både alene, og sammen med nederlandske Christy Gibson.
Tariffavtale
En tariffavtale er en avtale mellom en fagforening og en arbeidsgiver eller arbeidsgiverforening om arbeids- og lønnsvilkår eller andre arbeidsforhold. Fagforening i henhold til arbeidstvistloven er enhver sammenslutning av arbeidstakere eller av arbeidstakeres foreninger som har til formål å vareta arbeidstakernes interesser overfor deres arbeidsgivere. Til forskjell fra individuelle arbeidsavtaler, er tariffavtaler kollektive avtaler som binder flere arbeidstakere, og som i henhold til loven alltid inngås skriftlig.
De landsomfattende tariffavtalene
Tariffavtaler oppfattes gjerne som de landsomfattende overenskomstene mellom fagforbund og arbeidsgiverorganisasjoner, for eksempel Industrioverenskomsten mellom LO/Fellesforbundet og NHO/Norsk Industri. Disse avtalene har normalt en løpetid på 2 år med bestemmelser om forhandlinger om lønnsreguleringer for annet avtaleår. Normalt inngår det en hovedavtale som del 1 av tariffavtalen. Partene i en tariffavtale står fritt til å gjøre avtaler om hva som helst så lenge det ikke er lovstridig.
Se tariffoppgjør for forhold knyttet til revisjon og fornyelse av tariffavtaler.
Det statlige tariffområdet
Tariffavtalesystmet i staten er lovregulert gjennom Lov om offentlige tjenestetvister.
Andre tariffavtaler
Ettersom tariffavtalebegrepet omfatter mange ulike avtaler mellom en gruppe arbeidere og arbeidsgivere vil mange tariffavtaler være mindre omfattende enn de landsomfattende avtalene.
Forutsetninger
Tariffavtaler (som oftest bestående av hovedavtale og overenskomst) gjelder som utgangspunkt kun på arbeidsplasser der en gruppe arbeidstakere er organisert og bedriften har gått med på å skrive under på tariffavtale. Det er derfor viktig å merke seg at verken arbeidstakere eller arbeidsgiver kan påberope seg tariffestede rettigheter uten inngått tariffavtale. For den ansattes del betyr dette som regel at man må være medlem av en fagforening og i tillegg at arbeidsgiver må ha skrevet under på å inngå tariffavtale før tariffestede rettigheter blir gyldige på arbeidsplassen.
Typiske tariffestede rettigheter i Norge er eksempelvis Avtalefestet pensjon (AFP), ulike typer ubekvemstillegg, betaling for bevegelige helligdager, femte ferieuke, minstelønnsordninger m.m. Selv om mange arbeidsplasser «følger» tariffestede ordninger er det altså kun arbeidsplasser med organiserte ansatte og faktisk inngått tariffavtale som utløser reell rett fra de ansatte, såvel som plikt hos arbeidsgiver, til å yte slike ordninger.
Rettslige vilkår
Det stilles gjerne opp fem sett av vilkår for at en tariffavtale etableres i rettslig forstand:
Driva (andre betydninger)
Driva kan vise til:
Tariffavtale
Tariffavtaler i Norge
Selv om punktene nevnt over kan synes skarpe, er det likevel ikke mye som skal til, før en tariffavtale er etablert. Det er nok at en gruppe ansatte er organisert i et uavhengig fellesskap og med sin arbeidsgiver skriver under på et dokument som omfatter «arbeids- og lønnsvilkår eller andre arbeidsforhold». Tariffavtaler i Norge vil likevel mellom de etablerte tariffparter normalt ikke være en enkeltavtale, men bestå av to separate avtaler som forhandles hver for seg og med selvstendige utløpsperioder: Hovedavtalen og den enkelte overenskomsten. De to delene utgjør som oftest i Norge det som går under samlebegrepet «tariffavtalen».
Hovedavtale
Hovedavtalen kan for eksempel gi de ansatte rett til informasjon og innsyn, sikre retten til å ha tillitsvalgte som opptrer på arbeidstakernes vegne. Den sikrer også tillitsvalgte mot usaklig oppsigelse og trekker opp hvilke spilleregler som gjelder på arbeidsplassen for informasjon, samarbeid og konfliktløsning. Den inneholder generelle bestemmelser om forhandlings- og samarbeidsforhold mellom arbeidsgivere og arbeidstakere.
Hovedavtalen regulerer ikke lønn som fastsettes i overenskomsten (se dette). Hovedavtalen gjelder normalt for 4 år av gangen. Hovedavtalen i arbeidslivet er styrende for reguleringen av andre avtaler. Den første hovedavtalen i Norge ble inngått i 1935 mellom LO og N.A.F. (Senere NHO)
Overenskomst
Overenskomsten (ofte kalt tariffavtalens del 2) vil typisk gjennomføre minstelønnsbestemmelser og rettigheter når det gjelder arbeidstid, overtidsbetaling, velferdspermisjoner, retten til videreutdanning m.m.
Siden en overenskomst gjerne fremforhandles av et fagforbund, vil hvilke stillinger på arbeidsplassen som omfattes av overenskomsten gjerne være nevnt i omfangsparagrafen.
Overenskomsten gjelder normalt for to år av gangen, og det er denne som normalt vil være gjenstand for reforhandling under tariffoppgjøret.
University of Memphis
University of Memphis  er et delstatseid universitet i Memphis i delstaten Tennessee, USA. Det ble opprettet i 1912 som West Tennessee State Normal School. Det ble State College i 1941 og universitet i 1957. Afroamerikanere ble tatt opp fra 1959.
Skolene og fakultetene er:
Ved universitetet var det 20 562 studenter og 1 279 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 5 256 for studenter folkeregistrert i Tennessee. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.
Diktator (romersk)
Diktator (latin: «en som dikterer» (gir ordre) ; formen er en frekventativ av dicere, «å si» med et nomen agentis (et ord som er avledet av et annet som betegner en handling), det vil si «en som sier/befaler gjentatte ganger». I den romerske republikk var det en ekstraordinær magistratstilling. Andre magistrater ble underordnet vedkommende og retten til plebeiernes tribuner til å nedlegge veto mot hans beslutninger var meget begrenset.
Diktatoren ble offisielt betegnet som Magister Populi, «herren over folket», Praetor Maximus, «den suverene pretor», og Magister Peditum, «herren over infanteriet». Diktatoren ble utnevnt i krisetider i stilling som gav ham absolutt makt i republikken, makt lik keiseren fikk i Romerriket. Forskjellen lå i at diktatoren kun hadde regjeringstid (imperium) i seks måneder. Diktatoren var unntaket av kollegialitetet (hver magistrat hadde en eller flere likestilte kollegaer med lik makt), som var en av grunnstenene i den romerske republikken. Det kunne aldri være mer enn én diktator utnevnt, og diktatoren kunne ikke bli stilt til rettslig ansvar for sine handlinger.
Imidlertid, for å forhindre diktaturet fra å true selve staten ble det også pålagt klare begrensninger på diktatorens makt: en diktator kunne bare handle innenfor hans påtenkte sfære av autoritet, og han var forpliktet til å oppgi sin posisjon straks hans utnevnte oppgave hadde blitt oppnådd, eller at maktposisjonen uansett ble avsluttet innen seks måneder. Diktatorer ble jevnlig utnevnt fra republikkens eldste perioder og fram til andre punerkrig. Posisjonen gikk da inn i bero uten innehaver for mer enn et århundre fram til det ble gjenopptatt i en betydelig endret form, først ved Sulla og deretter av Julius Cæsar. Posisjonen som diktator ble formelt avskaffet ved Cæsars død og ikke gjenopptatt under det romerske keiserriket.
Hit the Lights (album)
Hit the Lights var det første demoalbumet til Metallica. De deltagende medlemmene på albumet var James Hetfield, Lloyd Grant, Ron McGovney, og Lars Ulrich og den ble spilt inn tidlig i 1982.
Sangen «Hit the Lights» var originalopptaket med Lloyd Grant på sologitar. Dette er den samme versjonen som ble inkludert på den første opplaget av «Metal Massacre». Versjonen på «No Life 'Til Leather» ble benyttet på andre og senere opplag. De to andre låtene er coverlåter av Sweet Savage og Savage.
Ibrox Stadium
Ibrox Stadium, tidligere Ibrox Park, er et fotballstadion og hjemmebane for fotballklubben Rangers FC ved sørsiden av elven Clyde i Ibrox–distriktet av Glasgow i Skottland. Det er et av de eldste og største fotballstadion i Storbritannia og åsted for to større stadionulykker samt et av de første stadionanlegg med kun seter. Ibrox er også videre kjent for sin arkitektur og historiske betydning for Glasgow.
Plassen ved Ibrox Park har vært hjemmebanen til Rangers siden 1899. Den 2. april 1902, under den årlige landskampen mellom og, ble 25 mennesker drept og over 300 skadet da en tribuneseksjon av tre kollapset. I 1929 begynte byggingen av hovedtribunen på sørsiden av stadion. Arkitekten bak denne tribunen var den skotske ingeniøren og arkitekten Archibald Leitch, som også var mannen bak stadionanlegg for Arsenal, Manchester United, Everton, Tottenham Hotspur, Chelsea og Aston Villa. Da hovedtribunen stod ferdig ble anlegget et av de største fotballstadioner i Storbritannia, kun slått av Hampden Park, som også ligger ved sørsiden av Glasgow. Tilskuerrekorden er på 118,567 og ble satt i januar 1939 under en ligakamp mellom FC Rangers og hovedrivalen Celtic FC (Også kalt Old Firm). Dette tilskuerantallet er for øvrig også ligarekord i Storbritannia. Utvendig hadde Ibrox forandret seg lite helt til en omfattende ombygging på slutten av 1900-tallet hvor tre nye frittstående tribuneseksjoner i Copland, Broomloan og Govan ble bygget på slutten av 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet. Den andre store ulykken skjedde den 2. januar 1971 da gjerdene til trappeseksjonen nummer 13 kollapset mens tilskuere i en voldsom trengsel skulle forlate stadion. 66 mennesker omkom og over 200 mennesker ble skadet. Dette førte til at FC Rangers begynte å utvikle et mer moderne og tryggere stadion med blant annet flere sitteplasser. På 1990-tallet ble også større deler av tribuneseksjonene rundt hovedtribunen innlemmet med seter. Ibrox Park skiftet til sitt nye navn Ibrox Stadium etter enda en rehabilitering i 1997.
I 2006 ble ytterligere 638 seter lagt til på tribuneseksjonen Govan, mens det ble lagt planer om å utvide kapasiteten på tribuneseksjonene Copland og Broomloan med 800 seter, noe som vil utvide Ibrox' totale tilskuerkapasitet til 50,987 sitteplasser. Ibrox Stadium er for øvrig også rangert som et femstjerners fotballstadion av UEFA, noe som vil si at samtlige finaler i Europacupene kan spilles her.
Rio de Janeiro-Galeão internasjonale lufthavn
Rio de Janeiro/Galeão – Aeroporto Internacional Antônio Carlos Jobim (IATA: GIG, ICAO: SBGL) bedre kjent som Aeroporto Internacional Galeão er den største lufthavn i Brasil, og Rio de Janeiros hovedflyplass. Operatør er Infraero. Andre del av navnet på flyplassen er til hyllest for den brasilianske musikeren Antônio Carlos Jobim.
Flyhavnen ble bygget i 1952 på øya Ilha do Governador, omtrent tyve kilometer fra byens sentrum. I 1977 tok den imot alle de største internasjonale flyrutene i Brasil, og gjennomgikk en større renovasjon.
I 1985 mistet den status som den største flyplassen i Brasil til São Paulo-Guarulhos internasjonale lufthavn, grunnet nedgang i passasjertrafikken. Det ble da bygget en ekstra terminal som kostet US$ 600 millioner, som kan takle 7.5 millioner passasjerer årlig, mer enn en dobling av kapasiteten. Inntil 2004 har passasjertallet vært stabilt på 4.5 millioner pr år, men dette tallet har økt jevnt i ettertid. I 2008 var passasjertrafikken på 10 717 120 passasjerer, og 130 597 flyvninger, noe som gjør den til den tredje mest brukte lufthavn i landet.
Fugger
thumb|Fuggers slektsvåpen.
Fugger er en schwabisk adelsslekt, som siden 1367 holdt sete i Augsburg. Den hører til de mest innflytelsesrike forretningsdynastier i europeisk nytid, og skjøv mange steder til side den tidligere dominerende Medici-slekten.
Historie
Den første henvisning til navnet Fugger i Augsburg finnes i skattelistene fra 1357, hvor Hans Fugger var oppført. Hans eldste sønn, Andreas, ble rik på tekstilhandel og eiendomsinvesteringer, men hans sønn igjen, Lucas Fugger, satte formuen over ende. Denne slektsgrenen, Fugger vom Reh, døde ut i 1494.
Hans Fuggers yngre sønn, Jakob Fugger (d.e.), grunnla en ny gren av slekten, Fugger von der Lilie (etter liljen på slektsvåpenet). Også han ble rik på tekstilproduksjon, og i 1461 var han den tolvte rikeste mann i Augsburg. Ved hans død i 1469 overtok sønnen Ulrich (død 1510), som leverte klær til keiser Fredrik III og hans følge på deres reise til Trier. Slektene Fugger og Habsburg kom til å ha et nært og inntektsbringende forhold i tiden som fulgte.
Ulrichs yngste bror Jakob (1459–1525) er det mest fremstående medlem av Fugger-slekten. Han ble adlet i mai 1511, og i 1519 ledet han et konsortium av tyske og italienske forretningsmenn som lånte Karl V 850 000 floriner så han kunne sikre seg valget til tysk-romersk keiser. Fugger alene lånte ham 543 000 floriner. Han regnes som en av historiens rikeste menn, ved siden av størrelser som Crassus og John D. Rockefeller.
miniatyr|Jakob Fugger ([[1459–1525), malt av Albrecht Dürer]]
Anatolij Zjeglanov
Anatolij Nikolajevitsj Zjeglanov (russisk: Анатолий Николаевич Жегланов; født 14. mai 1946 i Zaporizjzja, død 28. juni 1999) var en ukrainsk skihopper som konkurrerte for Sovjetunionen.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1967 til 1972, og ble tre ganger blant de ti beste sammenlagt. Han ble nummer 4 i 1968/69, nummer 7 i 1969/70 og nummer 8 i 1967/68. Han ble tre ganger nummer 2 i enkeltrenn, i Bischofshofen 7. januar 1968, i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1969 og 1. januar 1970.
Zjeglanov deltok i OL i 1968 og 1972. Sine beste plasseringer fikk han i Grenoble i 1968, der han ble nummer 6 i normalbakken i Autrans og nummer 8 i storbakken i Saint-Nizier. Han ble nummer 12 i storbakken i VM i Štrbské Pleso i 1970. I VM i skiflyging i Planica i 1972 ble han nummer 14.
Kurtinig an der Weinstraße
Kurtinig an der Weinstraße (tysk) eller Cortina sulla Strada del Vino (italiensk) er en kommune i den autonome regionen Trentino-Syd-Tirol i provinsen Syd-Tirol, Italia.
Ved folketellingen i 2011 oppga 69 % av innbyggerne tysk som morsmål og 31 % italiensk.
Brook Farm
Brook Farm-prosjektet, også kalt for «Brook Farm instituttet for jordbruk og utdannelse», eller «Brook Farm-assosiasjonen for industri og utdannelse», var et utopisk samfunnseksperiment i USA på 1840-tallet. Initiativtakerne var den tidligere unitaristiske presten George Ripley og hans hustru Sophia Ripley som 1841 startet eksperimentet på gården Ellis Farm i West Roxbury i Massachusetts.
Transcendentalistisk inspirasjon
Det var inspirert av transcendentalismen, en religiøs, litterær og filosofisk retning fra Boston-området i New England. Brook Farm ble opprettet som et aksjeselskap og man lovte deltakerne gevinstutbytte i bytte mot at alle utførte en like stor del av arbeidet på gården. Deltagerne mente også at ved at man delte på arbeidsbyrden skulle få tid til overs til å hengi seg til fritidsaktiviteter og intellektuelle interesser. På mange måter minnet dette samfunnet om hippienes sosiale jordbrukseksperimenter på 1960- og 1970-tallet, eksempelvis på Karlsøy i Troms. En annen inspirator for samfunnet var den utopiske franske sosialisten Charles Fourier.
Livet på Brook Farm bygde på en balanse mellom arbeid og fritid og ved at man arbeidet sammen var det til dette samfunnets beste. Hver deltaker fikk fritt velge hvilke arbeidsoppgaver de helst ville bidra med, og alle, også kvinner, hadde samme lønn. Samfunnets inntekter kom fra jordbruket, salg av håndlagde produkter og avgifter fra de mange besøkende. Den fremste inntekten var dog fra skolen som ble drevet av Sophia Ripley. Man hadde forskole, grunnskole og en universitetsforberedende skol. Skolen tok imot elever fra en rekke ulike land og hvert barn betalte en skoleavgift. Voksenundervisning var også tilgjengelig.
Sammenbrudd
Brook Farm greide dog aldri å få til en stabil økonomi og hadde vanskeligheter med å få jordbruket til å gå med fortjeneste. I 1844 organiserte deltagerne samfunnet sitt etter Charles Fouriers sosialistiske prinsipper og begynte å utgi et tidsskrift, The Harbinger, et uoffisielt organ dedikert til å spre Fouriers idéer. I henhold til hans visjoner begynte samfunnet å bygge en ambisiøs struktur som ble kalt for Phalanstère.
Kritikk
Mange utenfor samfunnet var kritiske til samfunnet, særlig avisene. The New York Observer, eksempelvis, antydet at de under påskuddet av et ønske å fremme orden og moral forkastet ekteskapet som institusjon, og istedenfor den guddommelig lov erstattet den med «pasjoner» som regulator for samkvemmet mellom kjønnene. Kritikeren Edgar Allan Poe uttrykte sine følelser for samfunnet i en artikkel kalt «Brook Farm» den 13. desember 1845 i Broadway Journal. Han skrev at han hadde «oppriktig respekt» for gruppene og for dens tidsskrift The Harbinger som var satt sammen av «en gruppe velleste personer som ikke ønsket å gjøre noen skade — og som, kanskje, ikke kan gjøre noe mindre.»
Kvinnenes rolle
Brook Farm var likevel på mange måter både moderne og langt forut sin tid. Kvinner hadde muligheten til å ekspandere hinsides deres typiske sfærer av oppgaver og deres arbeid og innsats ble høyt verdsatt. De hadde de oppgaver som var typiske for andre kvinner i samtiden, som forberedelse av matlaging og delt husholdning, men imidlertid deltok kvinnene på markene under høstingen og mennene hjalp til med klesvasken i kaldt vær. Ettersom ingen enkelt religion kunne pålegge sin tro på andre i samfunnet, var kvinnene tryggere for den typiske patriarkiske undertrykkelsen datidens religion var assosiert med. Ettersom samfunnet plasserte stor fokus på den enkeltes frihet, var kvinnene selvstyrte i henhold til deres ektemenn og de kunne også eie aksjer i samfunnet på lik linje med mennene.
Hefaistion
Hefaistion (gresk: Ἡφαιστίων; født ca. 356, død høsten 324 f.Kr.), sønn av Amyntor, en makedonsk aristokrat, er kjent i historien som Aleksander den stores nærmeste venn, nestkommanderende, og, antagelig, elsker. Kildene sier at han var jevnaldrende med Aleksander, eller muligens litt eldre. Det er usikkert når de møttes for første gang. Men det er mulig at Hefation fikk samme utdannelse som Aleksander i landsbyen Mieza med Aristoteles som lærer, i likhet med andre gutter av adelsmenn. En vet at filosofen dediserte en utgivelse av brev til ham, så de må ha møtt hverandre.
Hefaistion var ikke særlig begavet som kommandant på slagmarken, men han utmerket seg i planleggingen av logistikken. Når Aleksander trengte Hefaistions lederskap på slagmarken, plasserte han vanligvis en annen general sammen med ham, noen ganger Aleksander selv, for å være sikker på at ingen feil ble gjort. Hefaistions styrke i logistikken overgikk hans begrensninger på slagmarken.
Før invasjonen av India og kryssingen av Hindu Kush-fjellene i dagens Afghanistan, gjorde Aleksander Hefaistion til en kiliark og minister, og anerkjente ham som nestkommanderende. Under kampanjen i India fikk han igjen militært ansvar i baktroppen, bygge broer over elver og ledet en kompanjong-skvadron i slaget om Hydaspeselven.
Tilbake i Susa, hovedstaden i det persiske imperiet, giftet Aleksander seg med Dareios sin datter Stateira og gav hennes yngre søster som kone til Hefaistion, og gjorde ham dermed til sin svigerbror.
Öbonäs
Öbonäs er et tettsted i Norrköping kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 457 innbyggere.