cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det tysk-romerske rike
Dannelse
Den karolingiske keiserlige kronen ble utfordret av herskerne i både det vestlige Frankerriket (Frankrike) og det østlige Frankerriket (Tyskland). Både den vestlige Karl den skallede og den østlige Karl den feite prøvde å nå denne kronen. Men etter at Karl den fete døde i 888, brøt det karolingiske dynastiet sammen og kom aldri tilbake. Ifølge Regino av Prüm prøvde hver av partene uten hell å velge ny hersker. Den siste med slik arverett til den tysk-romerske keiserkronen var Berengar av Friuli som døde i 924.
Stamhertugdømmene Alemannia, Bayern, Franken og Sachsen valgte den frankiske Konrad som deres leder i 911, i stedet for en karolinger. Hans etterfølger, sachseren Henrik fuglefangeren styrte fra 919 til 936, Han utnevnte sin sønn Otto som sin etterfølger, og han ble valgt til konge i 936. Otto lot seg krone i Aachen, som hadde vært Karl den stores hovedstad. Dette var et bevisst valg med den hensikt å knytte bånd til Frankerriket i dets storhetstid. Gjennom giftemål fikk Otto også kontroll over store deler av det nordlige Italia. Han ble senere valgt som Otto I den store i 962. Etter seieren i Lechfeldslaget i 955 hadde han allerede sikret seg kontrollen over store områder i dagens Ungarn før han ble kronet.
Middelalderen
Tidlige på 1000-tallet ble riket ikke primært oppfattet som «tysk», men som en «konføderasjon» av gamle tyske stammer av bayere, alemannere, frankere og sachsere. Riket som en politisk union overlevde først og fremst som følge av den sterke personlige innflytelsen til personligheter som Henrik fuglefangeren og Otto den store. Selv om de selv var valgt av de germanske stammene, klarte de å selv få utpeke deres etterfølgere blant sine egne arvinger.
Dette ble endret i 1024 da Henrik II døde uten arvinger, og Konrad II ble valgt til ny keiser som den første i Salier-dynastiet. På denne tiden ble motsetningene mellom de tradisjonelle stammene og de mer territorielle kongen/keiserne mer synlige. Kongen hadde fram til dette tidspunktet tilbrakt tiden hovedsakelig i sine tradisjonelle hjemland, og dette endret seg noe under Otto III som etablerte flere residenser og utnevnte underlagte hertuger rundt i riket. Dette ble videreført under hans etterfølgere Henrik II, Konrad II og Henrik III. På denne tiden ble det av denne grunn mer vanlig å referere til riket som et tysk rike («regnum Teutonicum»).
Investiturstriden
Forholdet til kirken var av helt avgjørende betydning for de første keiserne, men fra 1070-årene ble dette forholdet mer vanskelig da kirken selv ønsket en mer selvstendig kirke i forhold til de verdslige makthaverne. Også paven ble en del av denne endringen, og fra pave Gregor VII ble pavens keiserens største motstander. Konkret dreide striden seg om hvem som skulle utnevne biskoper – paven eller keiseren., og ble kalt Investiturstriden (av investitur, den symbolske høytidelige innsettingen av en person i et kirkelig embete). Den ble utløst da pave Gregor VII insisterte på å gjøre dette selv, mens keiser Henrik IV svarte med å utfordre pavens legitimitet, blant annet ved å omtale paven som Hildebrand siden keiseren ikke hadde vært med på pavevalget, noe som tidligere hadde vært vanlig. Paven svarte med å bannlyse Henrik IV, samtidig som at han ble ydmyket av at de tyske hertugene valgte Rudolf av Schwaben som ny konge i riket. Henrik IV måtte da i første omgang gi seg, gjennom den senere kjente Kanossagangen.
Striden pågikk i årene fra 1075 og varte fram til Wormskonkordatet i 1122. Her fikk keiseren beholde en grad av kontroll over valget, mens paven i siste instans innsatte personen som biskop.
Men denne striden fikk en varig virkning da keisernes gudegitte autoritet ble varig ødelagt, men enda viktigere var de at kirken hadde fått en uavhengig rolle innen rikets politiske system og ikke var underlagt den som til enhver tid var keiser.
Hohenstauferne
Forholdet til paven skulle etter hvert like mye dreie seg om hvem som skulle ha makt i Italia, mer enn bispeutnevnelser. Videre var det hele tiden et spørsmål om ideologi og prestisje.
Men under det lange styret til huset Hohenstaufen (1138–1254) i Italia ble de tyske prinsene stadig sterkere og la til rette for en vellykket, fredelig innflytting østover av tyske bønder, handelsmenn og andre til området som var tynt befolket av vestslavere eller ubebodd. Denne langsomme germaniseringen av områdene østover kom ikke på grunnlag av en ekspansiv, bevisst tysk imperialisme, men førte til at Det tysk-romerske rikes innflytelse østover etter hvert økte, blant annet i områder som Pommern og Schlesien, også gjennom giftemål med den vestlaviske befolkningen. Den tyske orden ble invitert av Preussen ved hertug Konrad av Masovia til å kristne gammelprøysserne i 1226. De tyske riddernes ordensstat (tysk: Deutschordensstaat) og deres senere tyske etterfølgere i Preussen var imidlertid aldri en formell del av Det tysk-romerske rike.
Renessansen
Under keiser Karl V (1500–1558) var det både konflikter med hensyn til arvefølgen til den spanske tronen, men det var særlig stridigheter knyttet til religion. Allerede før Karl V ble keiser hadde Martin Luther i 1517 satt i gang prosessen som førte fram til reformasjonen. På denne tiden så mange lokale hertuger reformasjonen og endringen i trosretningen som en mulighet til å utfordre den sterke stillingen til keiser Karl V. Dette første til at Det tysk-romerske riket ble splittet langs religiøse linjer, hvor særlig nord og øst, med mange av de viktige byer som Strasbourg, Frankfurt am Main og Nürnberg ble protestantiske, mens sør og vest forble hovedsakelig katolske.
Barokken
Allerede på 1600-tallet var prosessen mot oppløsning av riket på gang, både tredveårskrigen og ikke minst den etterfølgende freden i Westfalen i 1648 ga områdene innen riket tilnærmet full uavhengighet. Traktatene som omtales som freden i Westfalen var både avtaler som avsluttet krigen, men dannet også forfatningen til Det tysk-romerske rike. Avhengig av hvordan man summerte sammen de ulike delene av Det tysk-romerske rike, så var antallet stater totalt rundt 350. Formelt ble Habsburgerne valgt til keiser av ni kurfyrster, reelt arvet de stort sett tittelen, men uten å kunne benytte det som grunnlag for å etablere en felles stat.
Den sveitsiske konføderasjonen, som allerede i 1499 hadde fått en delvis uavhengighet, samt Det nordlige Nederland under Filip IV av Spania forlot Det tysk-romerske rike. Fra dette tidspunktet eksisterte den keiserlige overbygningen i realiteten kun i navnet og statene internt opptrådte fritt i forhold til hverandre, og blant de få restriksjonene som eksisterte var at de ikke kunne danne allianser mot keiseren. I denne situasjonen valgte habsburgerne å konsolidere sine områder i både Østerrike og andre steder.
Habsburgerne posisjon ble styrket etter slaget ved Wien (også kjent som slaget ved Kahlenberg) den 12. september 1683 da osmanene under Kara Mustafa ble knust av en tysk-polsk styrke under ledelse av Jan III Sobieski. Slaget gjorde slutt på tyrkernes beleiring av Wien, og markerte slutten på osmanenes ekspansjon i Europa og starten på habsburgernes hegemoni i Sentral-Europa.
1700-tallet
Etter hvert som Frankrike, særlig under Ludvig XIV fikk en økende innflytelse i Sentral-Europa, ble habsburgerne stadig mer avhengige av at erkehertugen av Østerrike kunne utbalansere Preussen som hadde store territorier liggende innenfor riket. Gjennom 1700-tallet ble Habsburgerne involvert i en rekke europeiske konflikter, slike som den spanske arvefølgekrigen, den polske tronfølgekrig og den østerrikske arvefølgekrig. Fra syvårskrigen (1756–1763) og frem til oppløsningen i 1806, ble det stadig økende krav om reform av Det tysk-romerske rike.
Gjennom hele perioden fra 1740 og fram til oppløsningen ble Det tysk-romerske rike preget av den tyske rivaliseringen mellom Østerrike og Preussen. Presset ble øket fra 1792, da revolusjonskrigene også førte til større endringer internt i riket, blant annet gjennom Reichsdeputationshauptschluss.
Oppløsning
Da Napoléon Bonaparte kom til makten i Frankrike og invaderte Tyskland, for deretter å okkupere en stor del av de keiserlige landene, falt det tysk-romerske rike sammen. Keiser Frans II la i 1806 ned kronen som tysk-romersk keiser. Samtidig utropte han seg til keiser av Østerrike.
De etterfølgende tyske statsdannelsene
Fra 1792 utløste revolusjonskrigene politiske prosesser som medførte en langsom oppløsning av riket. Reichsdeputationshauptschluss var en serie av mediatisering og sekularisering i perioden 1795 til 1814 gjennom den senere delen av den franske revolusjon og Napoleonstiden.
I 1803 ble 103 tyske stater strøket av kartet og et rundt 130,000 km² landområde delt på nytt etter Napoléon Bonapartes ordre. Russland, Storbritannia og Østerrike dannet 1805 «den tredje koalisjon», mens Preussen holdt seg passiv. Etter Napoléon Bonapartes seier over Østerrike samme år (i slaget ved Austerlitz) ble Württemberg og Bayern, som hadde støttet Napoléon Bonaparte, opphøyet til kongeriker. De dannet kjernen i Rhinforbundet, som formelt oppløste Det tysk-romerske rike da Napoléon Bonaparte etablerte Rhinforbundet i 1806. Flere områder av det tidligere tysk-romerske riket var imidlertid ikke med i dette.
På Wienerkongressen i 1815 etter seieren over Frankrike sluttet tyske stater seg igjen sammen i Det tyske forbund («Deutscher Bund»). Det tyske forbundet besto av 39 selvstendig og suverene stater.
Ettertidens vurdering
I over 150 år ble det Det tysk-romerske rike nedvurdert av historikere, politikere og andre. Stormaktene mente Det tysk-romerske rike var en samling med latterlige småstater, uten evne til å hevde seg utenrikspolitisk. Liberale hevdet at standssamfunnet og eneveldet hadde stengt for mer representative, konstitusjonelle, styreformer, mens de nasjonale anså at oppsplittingen hadde hemmet Tysklands mulighet til å markere seg i Europa. Ved slutten av Napoleonskrigene (1803–1815) ønsket selv ikke de konservative seg tilbake til det gamle styret, og historikerne kunne underbygge hvorfor den negative omtalen var rettferdig.
I de siste tiårene har en del historikere fremmet en annen vurdering, at Det tysk-romerske rike, med sine kompliserte institusjonelle strukturer, kan sees som en slags forgjenger for Den europeiske union (EU), med sistnevntes vekt på maktfordelingen mellom de deltakende statene. Disse historikerne ser «den føderative nasjonen» som den karakteristiske for Sentral-Europa, med dets mange religiøse, språklige og politiske skillelinjer på kryss og tvers av statsgrensene. I dette store området ivaretok da de enkelte små fyrstedømmer og stater borgernes mest umiddelbare behov for fred og orden innad, mens Det tysk-romerske rike tok seg av fellesoppgaven, å sikre hele området utad.
Premiere Global Services
Premiere Global Services, Inc. (NYSE:PGI) er et multinasjonalt selskap og en global leverandør av anvendt, «on-demand» kommunikasjonsteknologi som hjelper bedrifter å automatisere og forbedre forretningsprosesser. Selskapet ble grunnlagt i 1991 av nåværende styreformann og administrerende direktør, Boland T. Jones i 1991, og har 2 430 ansatte i 23 byer rundt om i verden, inkludert store kontorer i London, Tokyo, Sydney, Hongkong, Paris, Frankfurt am Main og Austin. Selskapets hovedkontor ligger i Atlanta, Georgia, USA.
William Dupree
Dupree vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i firerbob bak et annet amerikansk lag og Belgia. De andre på laget var James Bickford, Thomas Hicks og hans bror Donald Dupree.
Premiere Global Services
Oppkjøp
Nord-Amerika: Europa: Asia/Stillehavsregionen:
Rubicon
Rubicon (lat. Rubico, it: Rubicone, til 1933 kalt Fiumicino) er navnet på en grunn elv i Nord-Italia. Elven er trolig den samme som den historiske Rubicon.
Historie
I romertiden løp den fra Appenninene og ca 80 kilometer til Adriaterhavet i det sørlige Emilia-Romagna mellom Ariminum og Caesena.
Elven er kjent fra romersk lovgivning som forbød noen å krysse den med militærstyrker. Dette var for å hindre interne militære trusler mot det romerske senatet, og ville bli ansett som et opprør. Julius Cæsar krysset elven i år 49 f.Kr., angivelig den 10. januar ifølge den romerske kalenderen, og brøt slik denne loven, og innledet Cæsars borgerkrig. Siden elven gjennom århundrene senere har endret løp flere ganger, er det umulig i dag å fastslå nøyaktig hvor Rubicon rant da Cæsar og legionene krysset den. Den er for ettertiden mest kjent for Cæsars berømte utsagn da han krysset elven: alea iacta est, – «terningen er kastet».
Uttrykket «å gå over Rubicon» eller «å krysse Rubicon» henviser til å ta det avgjørende skrittet uten mulighet til å endre på det i ettertid.
Elva Fiumicino ble identifisert som Rubicon i 1933 og deretter omdøpt av Benito Mussolini. Denne teorien ble bekreftet i 1991. Identifiseringen er imidlertid fortsatt omstridt. Elvene Pisciatello og Uso er også foreslått som kandidater.
Jupiter (flotell)
Jupiter 1 var en halvt nedsenkbar plattform som har vært brukt som flotell (flytende hotell). Den ble bygget i 1978 og sank i 2011.
Rubicon
Norsk historie
Avisa Verdens Gang skrev i 1880 om statsrådssaken at «Stortinget står ferdigt til at gaa over Rubikon». Stortinget var i ferd med å vedta en promulgasjon i saken om hvorvidt regjeringens medlemmer skulle ha adgang til Stortingets møter. Dette var et viktig steg på veien mot parlamentarisme i Norge.
Jupiter (flotell)
Eierskap og godkjenninger
Platformen hadde tidligere navnet Safe Astoria og var eid av selskapet Safe (dagens Prosafe). Den var det første spesialbygde flotellet i verden. Tidligere var det bare brukt ombygde boreplattformer som floteller. Den ble i starten brukt på Ekofiskfeltet i Nordsjøen. I mars 1980 ble Safe Astoria avløst av Treasure Supporter. Safe Astoria ble så leiet ut til Pemex i Mexico.
Rubicon
Norsk historie
Agnar Mykles siste roman het Rubicon, utgitt 1965.
Jupiter (flotell)
Eierskap og godkjenninger
Safe Astoria ble kjøpte av selskapet Cotemar i 1983. I 2011 ble brukt av det meksikanske oljeselskapet Pemex i Mexicogulfen.
Flaggstaten var Mexico. Den var klasset i Det Norske Veritas med klassenotasjon «malteserkors 1A1 Column-stabilised Accommodation Unit HELDK». Den fikk sin siste klassegodkjenning i juni 2010.
Byggeaktiviteter
I 2008 fikk Jupiter 1 gjennomført komplekse undervannsoperasjon på feltet, som normalt bare gjøres i tørrdokk. Selve prosjektet besto av å fjerne plattformens propellaksling, endre Cedervall-forseglingen og reinstallere akslingen. Arbeidet ble utført av det norske dykkerselskapet Otech Marine Services.
Forliset
Jupiter 1 begynte 12. april 2011 klokka 07.39 å ta inn vann, etter en svikt i en mekanisk ventil. Det var da 713 personer ombord. 683 ble evakuert til Abkatun-A-plattformen, mens resten forble ombord og prøvde å berge flotellet. Lensepumpene var utilstrekkelige til å motvirke inntrengingen av vann. Evakueringen ble fortsatt, inntil komplett evakueringen var gjennomført klokka 13.30. Et forsøk på å stanse innstrømningen av vann med dykkere lyktes ikke, og arbeidet ble stanset for å ivareta sikkerheten til dykkere. Etter flere forsøk på å redde plattformen sank Jupiter klokka 14.30, på ca 38 meters vanndyp. Toppen av plattformen som var ca 50 meter høy, forble over havflaten. Hele personalet ble berget. Det var ca 2 000 fat diesel og 82 fat annet drivstoff, men det er ble ikke rapportert om oljeutslipp.
Djurgårdens IF Dam
Djurgårdens IF Dam er en svensk kvinnelig fotballklubb som spiller i Damallsvenskan. Laget ble til som en sammenslåing av kvinnelaget til Djurgårdens IF og laget Älvsjö AIK i 2003, og fram til 27. februar 2007 stilte de under navnet Djurgården/Älvsjö.
Älvsjö AIK
Älvsjö AIK rykket opp til Damallsvenskan i 1992, og debuterte på fjerdeplass. De gjentok fjerdeplassen året etter, mens de i 1994 endte på femteplass. Deretter vant Älvsjö serien fem år på rad, fra 1995 til 1999. Per 2010 har ingen lag gjentatt denne bedriften, og det kan tidligst skje i 2013. Älvsjö vant cupen i 1992, og the Double i 1996 og 1999. Sistnevnte finale slo Älvsjö Djurgårdens IF i finalen, og året etter ble rollene byttet om. Älvsjö endte på en for dem skuffende tredjeplass. Deretter ble det en trejdeplass og i 2002 en fjerdeplass.
Djurgårdens IF
Djurgården på sin side mislyktes i å kvalifisere seg til den første serien, og begynte i divisjonen under. Som Älvsjö debuterte de imidlertid på fjerdeplass året etter. Laget var imidlertid ustabilt, og gikk fra en andre til en femteplass til nedrykk i 1992, samtidig som Älvsjö debuterte. Først i 1997 rykket Djurgården opp igjen, og fikk en sjetteplass i comebacket. Nok en gang var Stockholms-laget ustabilt, og gikk ned til åttende før de endte på fjerdeplass i 2000, plassen bak Älvsjö. De gjentok plassen bak Älvsjö i to år, med andre ord en ny fjerdeplass og så en femteplass.
Sammenslåing
Etter sammenslåingen vant Djurgården/Älvsjö serien to ganger, i 2003- og 2004-sesongen, da de vant The Double. I 2005 vant de cupen og kom til finalen i Mesterligaen i fotball for kvinner, der de tapte mot 1. FFC Turbine Potsdam. På veien mot finalen slo de ut rivalene Umeå IK og også Arsenal LFC. I Damallsvenskan 2009 endte Djurgården på 6.-plass.
Meritter
Älvsjö
Djurgården/Älvsjö
Nikolaus Kopernikus
Nikolaus Kopernikus (født 19. februar 1473 i Toruń i provinsen Det kongelige Preussen i Kongedømmet Polen, død 24. mai 1543 i Frauenburg i fyrstedømmet Ermland i Det kongelige Preussen, Kongedømmet Polen) var en polsk astronom. Hans etnisitet er omdiskutert. Faren Niklas Koppernigk var en forretningsmann, mens moren Barbara Watzenrode hadde høyst sannsynlig både polsk og tysk bakgrunn. Hans etternavn er hentet fra landsbyen Koperniki i nærheten av Nysa i Schlesien.
Kopernikus var en av renessansens store polyhistorer. Han var astronom, matematiker, jurist, økonom, strateg, lege, poet, astrolog, tolk, kleriker, guvernør, administrator og soldat. I 1517 presenterte han en kvantitetsteori om penger, som har vært et grunnleggende konsept innenfor økonomi frem til idag. I 1519 formulerte han en versjon av Greshams lov, før den engelske økonomen Thomas Gresham.
Familie
Nikolaus Kopernikus ble født 19. februar 1473 i et hus ved St. Peters gate (nå Kopernikus' gate) i byen Toruń (Thorn). Toruń, plassert ved elven Wisła, lå på den tiden i Det kongelige Preussen, en provins i Kongedømmet Polen.
Nikolaus ble oppkalt etter sin far, Niclas Koppernigk, en velhavende kjøpmann og embedsmann, som rundt 1458 hadde flyttet til Toruń fra Kraków i Lille-Polen. Nikolaus' mor, Barbara Watzenrode, var født i en velstående kjøpmannsfamilie som var del av byens patrisierklasse. Etter farens død ble Kopernikus tatt hånd om av sin onkel, Lukas Watzenrode den yngre, fyrstbiskopen av Ermland, som tok seg av hans utdanning og videre karriere. Morsmålet hans var tysk.
Nikolaus var den yngste av fire søsken. Broren Andreas ble en augustinsk kannik i Frombork (Frauenburg). Søsteren Barbara (oppkalt etter sin mor) ble en benediktinsk nonne. Søsteren Katharina giftet seg derimot med en handelsmann og byrådgiver, Barthel Gertner.
Navn
Flere utgaver av Kopernikus' navn er dokumentert. Frem til midten av 1530-årene undertegnet han seg som Coppernic. Senere tok han i bruk den latiniserte utgaven av navnet sitt, Nicolaus Copernicus, i samsvar med datidens akademiske skikk. I 1776 innførte Johann Gottfried von Herder skrivemåten Nikolaus Kopernikus (som erstattet hver c med k) som ble populært i tyske skrifter. Den polske versjonen er Mikołaj Kopernik; etternavnet betyr «den som arbeider med kobber».
Utdanning
I 1491 ble Kopernikus ferdig på sogneskolen ved St. Jan kirke i Toruń, hvor han lærte seg latin, grunnleggende matematikk og astronomi. I årsskiftet 1491 – 1492 begynte han å studere ved Akademiet i Kraków (Det jagellonske universitet), i storhetstiden til den matematisk-astronomiske skole i byen. Han ble blant annet undervist av astronomen Wojciech Brudzewski. Han ble raskt fascinert og begynte å samle skrifter om emnet. Biblioteksamlingen til Kopernikus skulle senere bli røvet av svenskene under den polsk-svenske krigen på 1600-tallet og er i dag å finne ved Uppsala universitetsbibliotek.
Virke
I 1510 flyttet Kopernikus til Frombork, som i likhet med Toruń lå innenfor fyrstbispedømmet Ermland. Fyrstbispedømmet utgjorde en del av Det kongelige Preussen, en polsk provins, men bevarte stor grad av selvstendighet, med egen finans- og valutapolitikk, egen hær, egne mynter og eget rettssystem. Kopernikus forble for resten av sitt liv en ermlandsk borger. Under den protestantiske reformasjonen forble han lojal mot de katolske fyrstbiskopene og den katolske polske kongen.
Tannbein
Tannbein, også kalt dentin, er den harde substansen som ligger mellom tannemaljen ytterst på tennene og tannmargen (pulpa) ved tannroten. Tannbeinet inneholder nerveender og er derfor smertefølsomt.
Nikolaus Kopernikus
Virke
Da pave Leo X i 1514 oppfordret teologer og astronomer til å bidra til en presis fastlegning av påsken, ble Kopernikus involvert i arbeidet med å måle året og månedene presist ut fra observasjoner av himmellegemene. Samtidig mottok han et hus i Frombork av det ermlandske kapittelet, og kjøpte i 1514 det nordvestlige tårn innenfor de indre murene til Frombork-borgen. Der gjennomførte han rundt 30 registrerte astronomiske observasjoner, blant annet av Mars, Saturn og Solen. Han oppdaget da forandringer i Jordens eksentrisitet samt bevegelsen til Solapsisen i forhold til faste stjerner.
Tannbein
Det finnes 3 typer av dentin i en tann:
Nikolaus Kopernikus
Virke
I årene 1516 – 1521 var Kopernikus den økonomiske administrator for Ermland ved Olsztyn-slottet, og slo tilbake mot angrep fra Den tyske orden. Under beleiringen av Olsztyn under krigen mellom Polen og Den tyske orden (1519 – 1521) ledet Kopernikus den polske kongelige hæren i forsvaret av Olsztyn og Ermland. Han deltok senere i fredsforhandlingene med høymester Albrecht av Preussen. Som anerkjennelse tildelte kapittelet ham tittelen «kommissær over Ermland» med ansvaret for den økonomiske gjenoppbyggingen av Ermland. Kopernikus arbeidet i flere år ved den kongelige prøyssiske riksdag og med hertug Albrecht av Preussen. Han interesserte seg også for økonomiske problemstillinger og gav den polske kongen, Sigismund I, råd om pengereformer. Som kannik var han ofte på reisefot med regjeringsspørsmål og som diplomat. Han deltok i diskusjonene i den østprøyssiske riksdagen om pengereform i de prøyssiske provinsene, blant annet om hvem som hadde retten til å slå mynt. Saken ble løst etter mye diplomati, og Kopernikus oversatte sin pengereformtraktat til latin for ekstern bruk.
I 1526 skrev Kopernikus en avhandling om pengers verdi, Monetae cudendae ratio, hvor han formulerte grunnlaget for den monetariske reform som skulle styrke og standardisere den prøyssiske og den polske valuta. Her formulerte han også den økonomiske sammenheng at såkalt slett mynt fordriver god mynt fra sirkulasjonen. Denne loven er senere blitt kjent som Greshams lov. Han formulerte også en versjon av kvantitetsteorien for penger.
Død
Kopernikus døde i Frombork 24. mai 1543. Det sies at han mottok den første utgaven av De revolutionibus samme dag som han døde, slik at han kunne ta farvel med sitt livsverk. Kopernikus ble angivelig gravlagt i katedralen i Frombork, hvor arkeologer forsøkte å finne hans levninger uten å lyktes.
I august 2005 fant et team ledet av Jerzy Gąssowski, leder ved arkeologi- og antropologiinstituttet i Pułtusk, noe de tror er Kopernikus' levninger, etter å ha gjennomført en scanning under katedralens gulv. Funnet var et resultat av mange år med leting, og oppdagelsen ble kunngjort først 3. november 2008, etter ytterligere granskning. Den kriminaltekniske eksperten, Dariusz Zajdel, fra det polske politis sentrale kriminaltekniske laboratorium brukte skallen til å rekonstruere et ansikt som stemte godt med ansiktstrekkene til et selvportrett av Kopernikus – blant annet en brukken nese og et arr under det venstre øyet. Eksperten fastgjorde også at skallen tilhørte en mann som hadde dødd i en alder av rundt 70 år – i samsvar med Kopernikus' dødsalder. Graven var i dårlig stand, og ikke alle delene av skjelettet ble funnet. DNA fra beinrestene funnet i graven samstemte med hår fra en bok som tilhørte Kopernikus, den befinner seg nå ved Uppsala universitet i Sverige.
22. mai 2010 ble Kopernikus' levninger gravlagt på nytt, samme sted som de ble funnet i 2005. På gravstenen blir Kopernikus identifisert som grunnleggeren av den heliosentriske teori.
Det solsentrerte system
Ideen til det heliosentriske verdensbilde hadde Kopernikus klar rundt 1507. Mye av Om himmelsirklenes omdreininger var ferdig i 1530. Kopernikus ventet med å utgi boken fordi han ikke kunne finne direkte bevis for at jorden beveget seg. Georg Joachim Rheticus publiserte et sammendrag av hans teori i 1540. Boken ble i sin helhet utgitt samme år som Kopernikus døde, i 1543.
Ifølge bokens forord var den solsentrerte modellen ment som en regnemodell til å forutsi planetenes posisjoner, i tråd med hvordan mange astronomer i antikken og middelalderen hadde tenkt om tidligere modeller. Dette forordet var imidlertid skrevet av Andreas Osiander for å dempe eller om mulig unngå kritikk fra aristotelikere. At planetene går i bane rundt sola mente Kopernikus selv som en reell fysisk beskrivelse.
Etnisitet og nasjonalitet
Kopernikus' nasjonalitet og etnisitet har vært gjenstand for debatt. Familien kom opprinnelig fra den schlesiske landsbyen med samme navn (Coprnik, Copernik, Copirnik, Copernic, Kopernic, i dag Koperniki) i nærheten av Neisse. I det 14. århundre begynte familien å flytte til schlesiske og senere polske byer: Kraków (1367), Toruń (1400), og også Lwów. Kopernikus' far kom fra Kraków, og nevnes i historiske kilder for første gang i 1448 som kobberhandler i Danzig (Gdańsk). Rundt 1458 flyttet han fra Kraków til Toruń, der han noen år senere giftet seg med Barbara, datter av Lucas Watzenrode den eldre. Watzenrode-familien hadde også sine røtter i Schlesien, i Świdnica-regionen (Schweidnitz), og de bosatte seg i Toruń etter 1360.
Kopernikus' fødeby, Toruń, var i astronomens tid en selvstendig byrepublikk innenfor stenderstaten kalt Det kongelige Preussen, en provins i Kongedømmet Polen, og hadde et tysk befolkningsflertall. Som følge av konflikten mellom Den tyske orden og de prøyssiske stendene og lavadelen hadde byen akseptert den polske kongens overhøyhet.
Mick Prendergast
Mick Prendergast (født 24. november 1950 i Denaby, England, død 29. april 2010) er en tidligere fotballspiller for Sheffield Wednesday. Ligadebuten kom for Sheffield Wednesday 9. april 1969. Dette var også hans eneste ligaklubb, der han spilte 183 ligakamper (53 mål). Siste kamp for klubben var 7. mars 1978. Spilte totalt 206 kamper for Sheffield Wednesday (61 vunnet, 60 uavgjort og 85 tap).
Gone Troppo
Gone Troppo er et studioalbum av George Harrison spilt inn og utgitt i 1982. Det skulle bli Harrisons siste studioalbum på fem år, hvori han kom til å ha et lengre fravær fra innspillingskarrieren sin, med bare tilfeldige innspillinger til filmer.
Gone Troppo – med coverdesign av hans venn «Legs» Larry Smith (tidligere Bonzo Dog Doo Dah Band) – ble sett på av de fleste som en flopp, og nådde nummer 108 i USA og kom ikke inn på de britiske listene. Det ble det dårligst selgende studioalbumet Harrison ga ut.
I 2004 ble Gone Troppo remasteret og gjenutgitt både separat og som en del av samleboksen The Dark Horse Years 1976-1992 på Dark Horse Records med ny distribusjon av EMI, med et bonusspor, en demoversjon av «Mystical One».
Sporliste
Alle sanger av George Harrison, unntatt hvor annet står.
Gone Troppo ble remasteret og gjenutgitt i 2004 med bonussporet:
11. «Mystical One» (Demo Versjon) – 6:02
Fox River State Penitentiary
Fox River State Penitentiary er navnet på det fiktive fengselet hvor Michael Scofield og Lincoln Burrows sitter inne i sesong 1 av den amerikanske tv-serien Prison Break.
Ex nihilo
Ex nihil eller Ex nihilo (latin «fra intet») er et latinsk uttrykk som benyttes, og kan benyttes, i en mangfold av sammenhenger. Sammenstillingen ex nihil betyr rett og slett «fra intet», og er ikke i utgangspunktet bundet til eller fortrinnsvis hjemmehørende i for eksempel teologi, religionsfilosofi eller noe fag som historisk sett benyttet latin som fagspråk. Jamfør bruken av ex officio og a priori.
Fox River State Penitentiary
I serien ligger fengselet i Joliet, Illinois. I virkelighetens fengselsverden er det Joliet Prison, et fengsel som lå midt i byen, men som ble nedlagt i 2002. Siden er stedet brukt til en rekke filminnspillinger.
Navnet har det trolig fått etter Fox River, som ligger 32 km utenfor Joliet.
Ex nihilo
Oftest benyttes ex nihilo (formen ex nihil er også meget hyppig) om noe som er oppstått, tilblitt eller opprettet uten noe forstadium av lignende art som seg selv.
Andrew Gower
Andrew Christopher Gower er med-grunnlegger av Jagex, et Java-basert selskap som produserer og selger videospill.
Ex nihilo
Creatio ex nihilo handler om den kristne og jødiske lære at Gud har skapt verden ut av intet.
Lantian
Lantian kan være:
Ellen Johnson Sirleaf
Ellen Johnson Sirleaf (født 29. oktober 1938 i Monrovia i Liberia) er en liberisk politiker. Hun var Liberias president fra 2006 til 2018. Hun har også vært leder av Unity Party (Enhetspartiet). Etter valgseieren i presidentvalget 23. november 2005 ble hun Afrikas første, demokratisk valgte, kvinnelige statsleder. Sirleaf ble gjenvalgt i valget i 2011, kort tid etter hun mottok Nobels fredspris for sitt arbeid med å bygge opp igjen landet etter den andre liberiske borgerkrigen. Ellen Johnson Sirleaf er utdannet økonom og statsviter ved Harvard-universitetet, og har tidligere blant annet tjent som finansminister, og arbeidet for Verdensbanken.
Oppvekst og familie
Sirleafs bestefar var en tysk handelsmann som bodde i den liberiske provinsen Sinoe, giftet seg med en lokal kvinne, men som på grunn av sin tyske bakgrunn måtte forlate landet under første verdenskrig i 1917. Sirleaf har dermed ikke afroamerikansk bakgrunn, som mange andre i landets elite, men det hender at kritikere tillegger henne det. Dog Sirleaf identifiserer seg ikke slik. Hennes etniske bakgrunn er halvt Gola fra farssiden og kvart tysk (bestefar) og kvart Kru (bestemor) fra morssiden.
Sirleafs far, Jahmale Carney Johnson, ble født i et fattigdom område på landsbygda. Han var sønn av en Gola-høvding av lavere grad ved navn Jahmale og en av hans koner, Jenneh, i Julijuah i Bomi. Faren ble sendt til Monrovia der etternavnet ble endret til Johnson fordi han var lojal mot president Hilary R. W. Johnson, Liberias første president født i Liberia. Han vokste opp i Monrovia, der han ble oppfostret av en liberisk familie av nordamerikansk opphav med etternavnet McGritty. Sirleafs far ble senere den første liberier fra en innfødt etnisk gruppe i nasjonalforsamlingen.
Sirleafs mor ble også født inn i kummerlige kår i Greenville i Sinoe. Bestemoren Juah Sarwee sendte Sirleafs mor til Monrovia da Sirleafs tyske bestefar måtte flykte fra landet etter at Liberia erklærte krig mot Tyskland under den første verdenskrig. Et medlem av en prominent liberisk familie av nordamerikansk opphav, Cecilia Dunbar, adopterte og oppfostret Sirleafs mor.
Regjeringsarbeid
Sirleaf tjenestegjorde som assisterende finansminister fra 1972 til 1973 i regjeringen til Tolbert. Hun sluttet på grunn av uenighet relatert til forbruket. Senere ble hun finansminister fra 1979 til april 1980. Master Sergeant Samuel Doe, et medlem av den innfødte etniske gruppen Krahn, tok makten den 12. april 1980 ved et militærkupp der Tolbert ble myrdet og alle bortsett fra fire medlemmer av regjeringen ble henrettet ved skyting. People's Redemption Council tok kontroll over landet og ledet en utrenskning av den tidligere regjering. Sirleaf aksepterte opprinnelig en post i den nye regjeringen som president for Liberian Bank for Development and Investment, men flyktet fra landet i november 1980 etter å offentlig ha kritisert Doe og People's Redemption Council for deres måte å styre landet på.
Arbeid i FN
Sirleaf flyttet først til Washington, D.C. for å arbeide for Verdensbanken før hun i 1981 flyttet til Nairobi for å bli visepresident for det afrikanske regionale kontoret til Citibank. Hun sluttet i Citibank i 1985 etter å ha deltatt i valget i Liberia i 1985 og begynte i Equator Bank, en avdeling av HSBC. I 1992 ble Sirleaf utnevnt til assisterende administrator. Deretter ble hun direktør for FNs utviklingsprograms regionale byrå for Afrika, der hun sa opp i 1997 for å stille som presidentkandidat i Liberia mot Charles Taylor. Hun oppnådde imidlertid bare i underkant av ti prosent av stemmene. Senere har Sirleaf innrømmet at hun til tider støttet Taylor og hans opprør mot Doe.
I løpet av sin periode i FN var hun en av syv internasjonalt fremstående personer utpekt i 1999 av Organisasjonen for afrikansk enhet for å etterforske folkemordet i Rwanda, en av fem kommisjonsmedlemmer av den Interkongolesiske dialogen og en av to internasjonale eksperter utvalgt av UNIFEM til å etterforske og rapportere effekten konflikter har på kvinner og kvinners rolle i fredsbygging. Hun var den første lederen av Open Society Initiative for West Africa (OSIWA) og var gjesteprofessor for styresett ved Ghana Institute of Management and Public Administration (GIMPA).
Presidentembete
Ellen Johnson Sirleaf ble valgt til president i 2005 og tiltrådte 16. januar 2006. Hun ble gjenvalgt i presidentvalget i 2011. Etter at hun tiltrådte har Liberia vært preget av fred og positiv økonomisk utvikling. Blant hennes viktigste saker som president har vært å bekjempe korrupsjon, utdanning for jenter, revisjon av Liberias statsgjeld og demokratiutvikling. Hun har blant annet erklært korrupsjon som statsfiende og har som første land i Vest-Afrika innført en lov om informasjonsfrihet. For å fremme likestilling og bekjempe overgrep og vold mot kvinner, har hun gjennomført kampanjer for å få kvinner inn i politiet.
Nobels fredspris og andre utmerkelser
I 2018 ble hun tildelt den sørafrikanske Ordenen O.R. Tambos følgesvenner i gull for sin innsats for kvinnelig lederskap i Afrika.
Kontroverser
I 2011 kom det gjennom en dokumentarfilm av den danske filmskaperen Mads Brügger frem at Sirleaf hadde skrevet under på et falskt konsulpass mot en sum tilsvarende 800.000 norske kroner. I et intervju med NRK betviler filmskaperen hennes rolle som korrupsjonsforkjemper, ettersom hun har utnevnt sin egen sønn som leder for Liberias oljekommisjon.
I mars 2012 uttalte hun til the Guardian at homoseksuelle handlinger bør straffes med fengsel.
St. Jan Klimak ortodokse kirke i Warszawa
St. Jan Klimak ortodokse kirke (polsk Cerkiew św. Jana Klimaka) ligger ved Wolska-gaten 140 i bydelen Wola i Warszawa.
Kirken er bygd i karakteristisk hvit murstein i en stil som er en blanding av art nouveau og gammelrussisk arkitektur. Den har et presbyterium med alter, et hovedskip samt et forkammer. Presbyteriet er rettet mot øst og atskilt fra resten av kirken med en ikonostasis i eik av Aleksandr Murasjko fra Kiev.
Den nedre kirken ble planlagt som et mausoleum for fundatoren, som ble gravlagt her etter begravelsesseremonien i Treenighetskatedralen. Ikonostasisen til den nedre kirken ble utformet av Włodzimierz Inokientiew, mens veggene er dekorert med freskene til Jerzy Nowosielski.
I 2003 mottok kirken relikviene til St. Basilios.
Historie
Kirken ble bygd i årene 1902–1905 etter tegninger av Vladimir Pokrovskij, takket være den ortodokse erkebiskopen Hieronim Egzemplarski, for å hedre hans sønn, maleren Jan Ilitsj. Arkitekten lot seg inspirere av kirkene i Rostov fra det 16. og 17. århundre.
Arkitektens sønn ble gravlagt i kirkekrypten den 15. oktober 1905, mens faren døde 2 uker senere og ble gravlagt ved siden av ham.
Lorents Dahlquist
Lorents Dahlquist (eller Dalkvist), bedre kjent som Storlosen (født 7. februar 1899, død 29. mai 1970) var en av de fremste grenseloser i Norge under andre verdenskrig. Dahlquist var en småbruker fra Frol, syv km øst for Levanger. Han var godt over 40 år da han første gang førte en flyktning over til Skalstugan på svensk side, 13–14 mil begge veier. Etter hvert gikk det nokså jevnt over fjellet.
Etter hvert fikk Dahlquist også hjelp av sønnen Johan (f. 1923, d. 1988), som på den tiden var ca. 20 år gammel. Han gikk de første turene sammen med faren slik at han ble kjent med rutene. Senere kunne han hjelpe til eller avløse om det skulle bli behov for det. Johan ble arrestert på omtrent samme tid som faren, høsten 1944. Han hadde da gått omkring 50 turer til og fra grensa. Dahlquist var blitt utskrevet til Nasjonal arbeidsinnsats, og nekta. Han sto på farten og skulle lose seks mann over fjellet da de kom og henta ham. De ble sittende på henholdsvis Grini og Falstad.
Gießen
Giessen er en by i den tyske delstaten Hessen, i det vestlige Tyskland. Byen har rundt 76 000 innbyggere og 24 000 studenter.
Kongsberg kantori
Kongsberg kantori er et kor som fremfører sentrale kirkemusikalske verk, hovedsakelig komplette oratorier. Koret er tilknyttet menigheten i Kongsberg kirke, der det også deltar ved høymessene 1. påskedag og 1. juledag. Koret driver også forsangertjeneste i kirken ved vanlige gudstjenester.
Kongsberg kantori ble stiftet i 1973, og har siden 1978 fremført en rekke sentrale oratorier. Blant annet har koret fremført Te Deum av Otto Olsson (2009), Messe i D-dur av Antonin Dvorak (2008), Der Stern von Bethlehem av Joseph Rheinberger (2008), Haydns Nelsonmesse (2007), Mozarts Requiem (2006), Monteverdis Mariavesper (2005), Faurés Requiem (2005), Händels Messias (2004), Haydns Skapelsen (2003), Bachs Matteuspasjon (2001) og Bachs Johannespasjon (1983 og 2010).
Koret har per 2010 rundt 80 aktive medlemmer, hovedsakelig fra Kongsberg-regionen, men også fra hele det sentrale østlandsområdet.
Koret har vanligvis to større konserter i året, en vårkonsert i mars/april og en høstkonsert i november. I tillegg holder koret mer sporadiske konserter i inn- og utland. Koret reiser på utenlandsturer hvert annet år.
Koret ble stiftet av Reidar Hauge, som også dirigerte koret fram til høsten 2007. Dirigent og kunstnerisk leder per 2009 er Matthias Anger.
Kongsberg kantori har et tett samarbeid med Glogerakademiet, som står ansvarlig for konsertvirksomheten i Kongsberg kirke, og som også arrangerer de årlige Glogerfestspillene på Kongsberg. Koret deltar dessuten med mange medlemmer på de årlige «For alle»-konsertene i Kongsberg kirke – et åpent prosjektkor som tiltrekker sangere fra hele landet for vekselvis å fremføre Händels Messias og Bachs Juleoratorium i Kongsberg kirke i begynnelsen av desember.
Filipa Azevedo
Filipa Azevedo (født 31. juli 1991) er en portugisisk sanger. Hun deltok i Eurovision Song Contest 2010 med sangen Há dias assim. Sangen kom på 19.-plass.
American friends of Norway
American Friends of Norway («Amerikanske venner av Norge») er en organisasjon som ble opprettet i 1941 med hovedkontor i New York. Organisasjonen ble opprettet med mål om å arbeide for Norge og norske interesser i USA.
Þú og þeir (Sókrates)
«Þú og þeir (Sókrates)» (norsk oversettelse: du og dere (Sokrates)) er en islandsk sang skrevet av Sverrir Stormsker. Sangen tar for seg sangerens idoler, flere av dem europeiske komponister som Debussy og Tsjajkovskij, men også islendinger som Gunnar Thoroddsen and Einar Benediktsson. Sokrates sammenlignes i refrenget med Herkules, derav tittelen.
American friends of Norway
Organisasjonen hjalp blant annet norske styrker med utstyr ved medisinske behov under den andre verdenskrigen. For å ha mulighet til å skaffe dette drev de med forretninger for å skaffe midler i New York.
Þú og þeir (Sókrates)
På engelsk heter sangen «Socrates», et navn som ofte også blir (feilaktig) brukt for den islandske versjonen.
Refreng:
Salbuelva
Salbuelva er ei elv i Hyllestad kommune i Sogn og Fjordane. Elva er 9,6 km lang, og har et nedbørfelt på 18,87 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,70 m³/s.
Asger Jensby
Asger Schelde Jensby (født 1948 i Grenaa) er en dansk forretningsmann i databransjen.
Han studerte økonomi ved Handelshøgskolen ved Aarhus Universitet, og begynte i 1973 som selger i IBM. Jensby var frem til 2001 CEO (administrerende direktør) i det amerikanske IT-selskapet Computer Sciences Corporation (CSC), der han i 2000 fikk i gang sykkellaget Team CSC-Saxo Bank. Etter flytting fra London til København etablerte han i 2003 JMI Invest, de investerte i mindre IT- og teleselskap. Frem til desember 2008 var han medeier og styreleder i danske IT Factory, ledet av den senere svindelsiktede Stein Bagger, og sponsor for sykkellaget Team Trek Adecco. Som følge av konkursen trakk Jensby seg også ut av JMI Invest.
Jensby er gift med den norske Høyrepolitiker Eva Snare (1967–) som han traff i 1997 da begge jobbet for CSC. Hun gikk senere over til å være kundesjef i IT Factory. De flyttet i 2007 til hennes hjemtrakter Kongsvinger der de ved Vingersjøen hadde bygget en av landets største privatboliger. Ekteparet ga i 2008 kroner 700 000 for å bringe delfinalen i Melodi Grand Prix 2009 til bygda.
Jensby gikk inn med pengestøtte for Kongsvinger IL Toppfotball (KIL) som blant annet fikk råd til å ansette Tom Nordlie 2008–09. Jensby ble i desember 2008 dratt med da IT Factory gikk konkurs, og de solgte da både hus og hytte. Han måtte trekke sin pengestøtte til KIL, men fortsatte som daglig leder til 2012. Ekteparet startet da IT-firmaet Inventive sammen med lokale krefter.
Kaino Lempinen
Kaino Lempinen (født 8. februar 1921 i Lemo, død 13. september 2003 i Åbo) var en finsk turner.
Han har medaljer fra ett OL og ett VM for Finland. Han deltok i OL i 1952 i Helsingfors, der Finland vant bronse i lagkonkurransen. Individuelt kom han på 28.-plass sammenlagt, med delt 14.-plass i frittstående som beste enkeltresultat.
I VM-sammenheng har han medalje fra VM i 1950, der Finland fikk sølv i lagkonkurransen, bak Sveits. Han deltok også i VM i 1954, og i VM i 1958 var han dommer.
Kogg
Kogg betegner opprinnelig en liten, åpen og bred robåt først og fremst kjent langs Skagerrakkysten. Koggen var en vanlig bruksbåt, bygget lokalt og den ble i hverdagen hovedsakelig brukt til fiske. En kogg kunne også seiles. I Danmark og Sverige benevnes en liknende båttype kåg.
Betegnelsen kogge som betegner hanseatenes, flatbunnede, brede og høybordede krigs- og handelsskip har samme språklige opprinnelse, men var en langt større skipstype.
Begrepet kogg er fortsatt i bruk i deler av landet, og betegner i dag mindre båter, rundt 20 fot, fortrinnsvis bygd i tre. På Sørlandet er en kogg en sjekte forsynt med seil eller motor. Langs Oslofjorden, fra Telemark og Vestfold, brukes betegnelsene kogg og snekke om hverandre, på svensk snipa (Bohuslen snekke) og på dansk smakkejolle.
Jevgenij Lukjanenko
Jevgenij Jurjevitsj Lukjanenko (russisk Евгений Юрьевич Лукьяненко, født 23. januar 1985 i Slavjansk-na-Kubani) er en russisk stavhopper. Hans personlige rekord er på 6.01 og den ble oppnådd under et stevne i Bydgoszcz i juli 2008.
Hamilton Tiger-Cats
Hamilton Tiger-Cats er en profesjonell canadisk fotballklubb fra Hamilton, Ontario, Canada som spiller i Canadian Football League. Laget ble etablert i 1950 som en fusjon mellom Hamilton Wildcats og Hamilton Tigers og spiller sine hjemmekamper på Ivor Wynne Stadium. Laget har vunnet åtte Grey Cup-titler, sist i 1999.
Svend Asmussen
Svend Harald Christian Asmussen (født 28. februar 1916 i København, død 7. februar 2017 i Dronningmølle) var en dansk jazzmusiker (fiolin) og komponist, kjent for å ha ledet flere jazzband og samarbeidet med skandinaviske jazzartister. Gjennom flere samarbeid med amerikanske storheter ble han kjent internasjonalt som «The Fiddling Viking».
Bakgrunn
Svend Asmussen vokste opp i en musikalsk familie. Fra han var seks år gammel fikk han undervisning i fiolin. Han ble skolert i klassisk fiolinspill. Som 16-åring hørte han en grammofonplate med Joe Venuti og Eddie Lang, og ble inspirert av deres stil.
Karriere
Året etter begynte hans profesjonelle karriere, samtidig som han var student i av tannlege- og billedhuggerfaget.
Apostolisk administrator
En apostolisk administrator er i den katolske kirke en person som fungerer som overhyrde for en jurisdiksjon, for eksempel et bispedømme, men som ikke er den stedlige biskop (ordinarius).
Apostoliske administratorer utnevnes normalt for å styre et område i perioden mellom en biskops død eller avgang og hans etterfølgers tiltredelse. Personen som utpekes kan selv være biskop, og er da gjerne den avgående biskop eller en emeritert biskop; eventuelt kan en prest innsettes som administrator.
Svend Asmussen
Karriere
Med en egen kvartett hadde stor suksess ved Apollo-teatret og påfølgende turneer (1937) i samarbeid med blant andre Mills Brothers, Josephine Baker og Fats Waller. Hans eget swingband figurerte i filmen En lille tilfældighed (1939). Senere ble det egen «Skandia-trio» (ca. 1940) med Helge Jacobsen på gitar og Erik Frederiksen på trommer, derpå S.A. kvintett med Kjeld Bonfils, Svend Hauberg, Christian Jensen og Erik Frederiksen, hvorpå han, etter kort opphold ved teaterscenen, ble arrestert og flyttet til Berlin (1943–45).
Apostolisk administrator
Det fins også permanente apostoliske administratorer. Jurisdiksjonen som de forvalter, kalles i så fall apostolisk administrasjon.
Eksterne lenker
Apoštolská administratura
Svend Asmussen
Karriere
På 1980-tallet hadde han gruppen String Swing, med blant andre Nikolaj Gromin, Pierre Dørge, Ulf Wakenius (gitar) og Peter Danstrup. På 1990-tallet hadde han en egen kvartett med Ulf Wakenius og Mads Vinding på bass, samt Aage Tanggaard på trommer. Wakenius og Lundgaard ble senere erstattet av Jacob Fischer på gitar og Jesper Lundgaard på bass.
Marcus Vipsanius Agrippa
Marcus Vipsanius Agrippa (født 63 f.Kr., død 12 f.Kr.) var en romersk konsul, statsmann, general og arkitekt. Han var en nær venn, svigersønn og minister av Octavianus (senere kjent som Augustus). Agrippa var ansvarlig for byggingen av en del av de mest minneverdige bygningene i Romas historie. Som hærfører var han ansvarlig for de fleste av Augustus’ militære triumfer, særskilt sjøslaget ved Actium mot styrkene til Markus Antonius og Kleopatra.
Svend Asmussen
Plateutgivelser (utvalg)
Asmussen komponerte en del filmmusikk (En vacker dag 1963; Musik ombord 1958; Lattjo med Boccaccio 1949), og hadde roller i flere filmer.