cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Red Cross Nordic United World College
Skolen har ca. 200 studenter fra mer enn 90 ulike nasjoner. Flere av studentene er flyktninger og har bakgrunn fra land i krig og konflikt. Hvert år er det også representanter fra SOS Barnebyer. Etter to år med undervisning basert på International Baccalaureate (IB) Diploma Programme går de fleste over i høyere utdanning ved prestisjefylte universiteter verden over. Mange elever arbeider frivillig i Latin-Amerika, Afrika og Asia før de begynner videre studier. Skolen har internat, der elevene bor i femmannsrom i en "studentlandsby". Ca. 20 % av elevene er norske.
Skolen tilbyr sommerleir for barn i samarbeid med Røde kors og Lions Clubs International, og leirskole for norske skoleklasser.
Det nasjonaldemokratiske parti
Det nasjonaldemokratiske parti kan sikte til flere partier i ulike stater:
Trefningen ved Bornholm
Trefningen ved Bornholm som den andre av de tre maritime sammenstøter var en trefning som kunne ha utviklet seg til et stort sjøslag mellom den danske flåten og den svenske flåten ved Ölands sydspissen med minst 54-55 krigsskip.
Bakgrunnen
Ved foråret hadde den diplomatiske situasjonen endret seg til fordel for Sverige siden Nederland sluttet fred med Frankrike den 11. august 1678, deretter sluttet Spania den 17. september seg til freden, etterfulgt av den tyske keiseren i februar 1679. Da Louis XIV krevde som ultimatum at alt erobret svensk territorium skulle leveres tilbake uten noe krav idet han vil ha en retur til status quo før krigsutbruddet basert på freden i 1660, kunne verken Christian V eller kurfyrsten av Brandenburg akseptere en slik fred. Louis XIV av Frankrike vil nå unnsette svenskene med militær assistanse og idet våpenstilstanden ved vinteren utgikk den 1. mai 1679 marsjere en fransk hær sydfra mot Brandenburg først.
Ordren som kom til erobreren av Gotland var et hardt slag og dette bidrar til en forsinking i flåtens operasjoner, først to dager etter denne ved 19. juni nådde man Bornholm. Ferden til Gotland skulle gjøres så sakte som mulig og forbereder deretter en eskadre på 8 fregatter deriblant nye Makrelen for rekognosering utenfor Kalmarsund og holde et øye med den svenske flåten fra den 23. juni. Men midtveis støttet fregattene på den svenske flåten som hadde allerede kommet ut i møte med dem tidlige om morgen den 24. juni.
Wachtmeister hadde feilaktige trodde at Niels Juel var fremdeles i deres ankerplassen i Køge bukt og at noen få skip krysser under Bornholm så han for ut med 28 til 29 skip for å jakte på de danske orlogsskipene der.
Forfølgelsene
Etter kontakt var oppnådde sendt så Wachtmeister sine beste seilere etter danskene som kom i en lei knipe siden de svenske krigsskipene var raskere og bedre seilførende så svenskene kom til slutt på kanonhold. Men så snudde vinden om til nordvestlig retning og røft vær som fulgt til storm, reddet danskene som brøt opp eskadren slik at de kunne unnslippet. Wachtmeister måtte innstille forfølgelsen og forsøker å samler flåten som var nå hardt utsatt for stormvær.
Da kaptein Brunsmand på Makrelen om aften nådde fram til ankerplassen utenfor Bornholm blir Juel underrettet så det blir straks gitt ordre om å lette og kom ut tross stormen. Kort etterpå fikk man syn på de akterste skiper under svensk flagg, men mørket senket seg og i stormvær kunne ikke begge flåter splittet opp i mindre grupper kom i kontakt med hverandre før det lyse opp den 26. juni 1679.
Wachtmeister maktet ikke å samler alle skipene og ved morgen blir han varslet om at flere større skip under dansk flagg var observert. Med ett var rollene byttet, nå var hans flåte den jagende. Niels Juel kunne ikke heller maktet å samle sine skiper, men tok opp forfølgelsen nesten umiddelbart.
Sjøslaget
Ved den 26. juni kunne den forreste eskadren under viseadmiral Henrik Span på Norske Løve(86), Lindormen(50) og Delmenhorst(50) tar igjen de akterste skipene inkludert Laxen(50), Maria(?) og Riga(46) så det kom til kamp mellom disse skipene da de tre svenske orlogsskipene tok opp kampen istedenfor å flykte.
Etter hard kamp kunne Span avskjære Laxen fra de andre skipene og fikk hjelp av Anna Sophie(58) og Svenske Falk(40). Etter å ha blitt lagt under dobbel beskytning på begge sider av Norske Løve og Anna Sophie måtte kapteinen stryket flagget og overgir seg ved middagstiden. De siste to brøt av og seilt fortest vekk mulig til resten av den svenske flåten. Forfølgelsen og sjøkampene var vanskelige fordi det var høy sjø og røft vær med delvis storm så det tok lang tid for begge flåter å bevege seg.
Etterspillet
Den danske flåten om aften den 27. juni minst 15 km sør for den svenske flåten i Kalmarsund gikk til ankers for å foretar et angrep med 4 brannskip den neste dagen. Men en sterk storm kom ved morgen til den 28. juni med motvind slik at angrepet måtte avblåses og Wachtmeister kunne flyttet de større skiper til den trygge ankerplassen ved Grimskär ved Kalmar i ly av været. Danskene trakk seg ut av det trange farvannet av frykt for et svensk angrep med brannskip og vendt tilbake den neste dagen bare for å oppdaget at svenskene var i sikkerheten.
Ved 2. juli 1679 hadde danskene satt ut målinger på løpet til Grimskär i den sørlige innseilingen til Kalmar by og ført et gammel orlogsskip ved navn Enighed tømt for alt av verdi i forveien under eskorte av 2 brannskip opp i innløpet. Skipet som hadde blitt lekk og råtnet etter lang tids tjeneste, var så dårlig sjødyktig etter stormværet at man vil senket dette istedenfor å sende det tilbake til København. Kaptein Drejer klart å fullføre senkningen under sterk beskytning selv om en robåt med besetningen fra et brannskip på 18 mann blir tatt av svenskene som fikk gripe tak på og ført vekk brannskipene.
Etter det måtte Niels Juel få dager senere for til Gotland for å få seg forsyninger. Opptrappingen til slaget i Kalmarsund startet gjennom et krigsråd der man vil angripe byen Norrköping i Östergötland som neste skritt i sjøtoget dette året.
Kristofer Visted
Kristofer Visted (født 1873 i Skånevik, død 3. november 1949 i Bergen) var en norsk kulturhistoriker og museumsmann.
Visted var i årene 1901–06 konservator ved Bergens Museum, 1912–16 konservator ved Fylkesmuseet i Skien og 1919–23 konservator ved Etnografisk museum i Oslo. Han redigerte Kulturens historie (tre bind, 1910–17).
Han huskes først og fremst for boken Vår gamle bondekultur (1908). Boken kom i ny utgave i 1923 og ble etter Visteds død utvidet og revidert av konservator Hilmar Stigum, med nye utgaver i 1951–52 og 1971.
Visted skrev en mengde kulturhistoriske og folkloristiske artikler i aviser og tidsskrifter. Et utvalg av hans artikler om julen er samlet i boken Jul i gamle dager (2016). Boken inneholder dessuten en bibliografi over Visteds trykte arbeider, utarbeidet av G. Harildstad.
Isokor prosess
En isokor prosess er en termodynamisk tilstandsendring som foregår med konstant volum. Eksempler på isokore prosesser er oppvarming eller avkjøling av stoffer i tett beholder med konstant volum. Ved en slik prosess vil det ikke utføres noe volumarbeid og temperaturen går kun med til trykkendring eller faseovergang. Navnet kommer fra gresk isos og χώρος [khoros], som kan oversettes til "likt volum".
Ideell gassmodell
Ved konstant volum er det normalt å skrive om tilstandsligningen PV=nRT til
Hvor: P1 = Trykk ved Temperatur 1 og P2 = Trykk ved Temperatur 2. V(volum), n(molar) og R(gasskonstant) er konstanter som går mot hverandre i denne sammenhengen og forkortes.
Mausund Idrettslag
Mausund Idrettslag (stiftet i 1946) er et idrettslag som holder til i Mausund på Frøya i Trøndelag.
Seitakorva-demningen
Seitakorva-demningen er en demning med et vannkraftverk i elva Kemijoki, Finland. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 128 MW, ble påbegynt i 1955 og stod ferdig utbygd i 1963. Kraftverket er eid av Kemijoki Oy og Pohjolan Voima Oy.
Vestre Gausdal
Vestre Gausdal er en tidligere selvstendig kommune i Innlandet, fra 1837 del av Gausdal formannskapsdistrikt.
27. juli 1956 ble en del av Vestre Gausdal med 7 innbyggere overført til Sør-Fron kommune.
1. januar 1962 ble Vestre og Østre Gausdal kommuner igjen slått sammen til Gausdal kommune. Vestre Gausdal hadde ved sammenslåingen 2 590 innbyggere.
Vestre Gausdal består av to daler: Bødalen og Auggedalen. Auggedalen har ca. 300 innbyggere. Forset er det største tettstedet, og der er det bl. a. ungdomsskole, barneskole, frisør og dagligvarebutikk.
I Vestre Gausdal er det tre kirker: Vestre Gausdal, Aulstad og Svatsum. Førstnevnte, som ligger i Forset, innebar flytting av et tidligere kirkested i Bødalen der det i sin tid stod først en stavkirke og senere en tømmerkirke.
Kommunen hørte til Kristians amt, senere Oppland fylke.
Samopal vz. 61
'''Samopal vz. 61 Škorpion''' (Maskinpistol modell 61 Skorpion) er en Tsjekkoslovakisk maskinpistol.
Den ble utviklet på 1950-tallet av Miroslav Rybář og produsert på fabrikken til våpenfabrikanten Česká Zbrojovka (CZ) i Uherský Brod. Selv om den var tiltenkt sikkerhetsstyrker ble den adoptert av den tsjekkoslovakiske hæren, som sidevåpen for kjøretøypersonell og spesialstyrker. Våpenet er eller har vært i bruk i militære styrker i Slovakia, Angola, Kroatia, Egypt, Irak, Libya, Mosambik og Uganda. Den produseres kamret for kaliber 7,65 x 17 mm Browning (.32 ACP) ammunisjon.
Varianter
På 1960-tallet ble tre andre varianter av '''vz. 61 laget; vz. 64 kamret for 9 x 18 mm PM ammunisjon, vz. 65 for 9 x 17 mm Browning ammunisjon og vz. 68''' for 9 x 19 mm Luger.
På 1990-tallet tilbød CZ '''vz. 61 E (7,65 x 17 mm Browning med plastgrep), vz. 82 (9 x 18 mm Makorov med 113 mm løp, og vz. 83 (9 x 17 mm Browning). En halvautomatisk utgave med modellnavn CZ-91S''' ble laget for det sivile markedet.
Hekataios fra Abdera
Hekataios fra Abdera (eller fra Teos) var en gresk historiker og skeptisk filosof som blomstret på 300-tallet f.Kr. Han kom fra Abdera, helt i nord Hellas. Datoene for hans fødsel og død er ikke kjent.
Diogenes Laërtius (ix.61) forteller at Hekataios var en student av Pyrrho sammen med Eurylokos, Timon fra Fleios, Nausifanes fra Teos og andre, og Diogenes plasserer Hekataios sammen med «pyrrhosene», det vil si skeptikerne. Diodorus Siculus (i.46.8) forteller at Hekataios besøkte den egyptiske byen Teben på den tiden da Ptolemaios I av Egypt styrte, og han skal også ha skrevet en egyptisk historieverk. Diodorus legger til bemerkningen at mange andre grekere reiste til Egypt og skrev om landet i samme periode. Det bysantinsk–gresk historisk encyklopedi Suda fra 900-tallet e.Kr. ga ham tilnavnet «den kritiske grammatikeren», og skriver at han levde på samme tid som Aleksander den stores etterfølgere.
Verker
Beklageligvis har intet fullstendig verk av Hekataios blitt bevart til vår tid, og vår kunnskap av hans skrifter eksisterer kun i fragmenter funnet i ulike greske og latinske forfatteres verker, hovedsakelig hos Diodorus Siculus hvis egyptiske etnografi (Bibliotheca historica, Bok I) representerer helt og holdent den største andelen. Diodorus parafraserer Hekataios slik at det er vanskelig trekke ut Hekataios’ egentlige skrift.
Hekataios skrev boken Aegyptiaca eller Om egypterne, begge titlene er antydninger på hva den opprinnelige tittelen kanskje var basert på andre kjente etnografiske titler. Det var en redegjørelse av Egypts sedvaner, trosforestillinger og geografi. Det enkeltstående største fragmentet av Hekataios fra dette tapte verket er Diodorus’ omtale av Ramesseum, graven til Ramses II av Egypt (i.47-50).
Diodorus (ii.47.1-2) og Apollonios Rhodios (fra Rhodos) forteller begge om et annet verk av Hekataios, Om Hyperboréerne, om et mytisk folk i Hyperborea, som også Strabo og Plinius den eldre senere har skrevet om og som kan ha fått sin informasjon fra nettopp Hekataios.
Selv om det ikke kjennes tittelen på et eneste filosofisk verk av ham skrev han i henhold til leksikonet Suda et avhandling om poesien til Homer og Hesiod, men intet av dette har overlevd. Suda lister ikke opp noe annet verk av Hekataios, men nevner heller ikke hans historiske redegjørelser om Egypt.
George Sand
Amandine-Aurore-Lucile Dupin, baronesse Dudevant, (født 1. juli 1804, død 8. juni 1876) var en fransk forfatter som skrev romaner og memoarer under pseudonymet George Sand. Hun er også kjent for sin meget offentlige romantiske affærer med en rekke berømtheter, blant andre Frédéric Chopin og Alfred de Musset. Hun var en av de tidlige feministene
Liv og virke
Sand var datter av Sophie-Victoire-Antoinette Delaborde og Maurice Dupin, en høytstående militær. På farssiden var hun tippoldebarnet til kong August II av Polen og beslektet med Ludvig XVI av Frankrike. Hun ble født i Paris, men vokste opp hos sin bestemor Aurore de Saxe. Bestemoren bodde på eiendommen sin Nohant, som ligger i Berry-regionen. I 1822 giftet hun seg med baron Casimir Dudevant (1795–1871) og de fikk to barn: Maurice (født 1823) og Solange (født 1828). I 1835 ble ekteparet offisielt skilt, men George hadde i praksis levd separert fra mannen siden 1831.
Paris
Sand forlot sin mann og Nohant for å ta med seg sitt yngste barn, datteren Solange, til Paris. Der begynte hun å skrive. Hennes første roman, Indiana, hadde hun allerede fullført på Nohant. Det var også på denne tiden hun begynte å kle seg som en mann. Hun fant ut at det både var mer økonomisk og mer praktisk å kjøpe herreklær.
Mens hun var bosatt i Paris rammet pesten byen og da særlig de fattige strøkene. Alle i Georges omgangskrets overlevde, selv om de ikke tok noen forholdsregler.
Pseudonymet George Sand
Hennes første novelle, «Rose Et Blanche» (1831), ble skrevet i samarbeid med forfatteren og bibliotekaren Jules Sandeau, som også var inspirasjonen til Sand-navnet. Da George senere skrev en ny bok, ville ikke Jules Sandeau gi den ut under sitt navn, fordi han ikke hadde hatt noe med den å gjøre. Sand-navnet derimot, hadde blitt populært. Hun beholdt etternavnet og fikk sitt eget fornavn, George, som hun valgte ettersom det på gresk betyr «bonde» og dette minnet henne om bøndene fra Berrichon, der hun kom fra. George Sand ble markedsført som en bror, fetter eller fjernere slektning av Jules Sandeau.
Forhold
Hun hadde forhold til Alfred de Musset (sommeren 1833–mars 1834) og Frédéric Chopin (1838–1847). Hun forlot Chopin kort tid før han døde av tuberkulose.
Sand hadde et tett vennskap til skuespillerinnen Marie Dorval og det gikk rykter om at de hadde et lesbisk forhold. Sand ble advart mot Dorvals dårlige innflytelse og rykte og Dorval ble tilsvarende advart mot Sand.
Vinter på Mallorca
Sammen med Chopin reiste hun til Mallorca, der hun skrev boken En vinter på Mallorca og Chopin komponerte Regndråpspreludiet. Opprinnelig skulle hun reise med sine to barn fordi sønnen, Maurice, hadde revmatisme og ikke tålte de harde vintrene i Paris, men Chopin overbeviste henne om at klimaet ville gjøre godt for hans dårlige helse og at han burde dra istedenfor Maurice. Chopins egen helse ble derimot stadig dårligere og Sand forteller i sine memoarer om episoder der hun kom hjem og fant ham ved pianoet, klokken ti om morgenen, med bustete hår mens han stirret tomt fremfor seg og påsto at han så spøkelser.
Liste over fredede kulturmiljøer
Kulturmiljø er ifølge § 2 i den norske kulturminneloven definert som «områder hvor kulturminner inngår som del av en større helhet eller sammenheng».
Kulturmiljø og -landskap utvider det romlige perspektivet på kulturminnene. Kulturmiljø gir sammenhengen eller helheten som enkeltobjektene inngår i, mens kulturlandskap gir sammenhengen mellom natur- og kulturmiljø.
Kulturmiljøer kan avgrenses på ulike geografiske størrelsesnivåer. De enkelte kulturminnene inngår i ulike sammenhenger, og kulturmiljøene er ikke entydige størrelser. De avgrenses ut fra situasjon og formål. Eksempler er helhetlige bygningsmiljøer med en klar romlig avgrensning, områder med stor tidsdybde (kulturminner fra ulike tidsperioder) og funksjonelle systemer som viser bruk av ressurser i ulike økologiske soner – fra naustet ved fjorden via gården til setra og jaktbua på fjellet.
Klart kulturbetingete, gamle biotoper, som også kan kalles «biologiske kulturminner», inngår i kulturminnebegrepet og kan derfor også inngå i kulturmiljøer. Også andre naturelementer kan inngå som del av den helhet og sammenheng kulturmiljøet utgjør, men avgrensningen av kulturmiljøet vil ta utgangspunkt i det menneskeskapte eller –påvirkete.
Liste over fredete kulturmiljø
Dette er en liste over fredete kulturmiljø i Norge i dag. Per 2022 er det 13 fredete kulturmiljø i Norge. De seneste kulturmiljøene som har endret status fra midlertidig til permanent fredet er Levanger i Nord-Trøndelag (fredet i 2016), Ny-Hellesund i Vest-Agder (fredet i 2018) og Skudeneshavn (fredet i 2018) og Henningsvær kulturmiljø i Nordland (fredet i 2022).
Seminole County (Oklahoma)
Seminole County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Okfuskee County i nordøst, Hughes County i øst, Pontotoc County i sør og mot Pottawatomie County i vest og nord.
.357 Magnum
.357 Magnum er en patron for revolver utviklet av Elmer Keith, Philip Sharpe og våpenprodusenten Smith & Wesson. Den er basert på S&Ws tidligere .38 Special patron. .357 Magnum ble introdusert i 1934, og er siden blitt et mye brukt kaliber.
Seminole County (Oklahoma)
Seminole Countys totale areal er 1 659 km² hvorav 21 km² er vann. I 2000 hadde fylket 24 894 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Wewoka.
.357 Magnum
Design
.357 Magnum ble utviklet som en direkte respons på Colts .38 Super Automatic. På den tiden var .38 Super det eneste pistolkaliberet som var i stand til å skyte gjennom dører på biler og trenge gjennom de tidlige skuddsikre vestene som fantes da.
For å sikre S&Ws posisjon som ledende våpenleverandør til politistyrkene ble .357 Magnum utviklet. Den ble utviklet på basis av den eksisterende .38 Special, men med en annen kruttladning, og med en hylse som er 1/8″ (3,2 mm) lenger. Den ekstra lengden sikret også at man ikke kunne bruke patronen i eldre våpen beregnet på .38 Special, og var således en sikkerhetsforanstaltning, siden trykkstandarden for .357 Magnum er omtrent dobbelt så høy som for .38 Special.
Jegeren og skytteren Elmer Keith (1899–1984) har fått mye av æren for utviklingen av denne patronen. Han fikk muligheten til å eksperimentere med høyere trykk i .38 Special fordi han hadde tilgang på tyngre revolvere beregnet på konkurranseskyting, som Smith & Wesson 38/44 «Heavy Duty» og «Outdoorsman», som var .38-kaliber våpen bygd på en ramme beregnet på .44-kaliber. Formålet var å utvikle en patron som kombinerte god evne til inntrengning i målet, flat kulebane og mulighet til å skyte på lengre avstander.
Stokmarknes lufthavn, Skagen
Stokmarknes lufthavn, Skagen (IATA: SKN, ICAO: ENSK, nordsamisk: Njárga) er en regional lufthavn i Hadsel kommune i Nordland. Flyplassen ligger på Skagen, lengst sør på Langøya, ca. 5 km fra Stokmarknes. Den eies og drives av Avinor AS.
Historie
Stokmarknes lufthavn ble åpnet i 1972, sammen med flere andre kortbaneflyplasser i Norge. Stedsvalget var ikke helt opplagt. Blant alternativene som ble vurdert da flyplassen ble planlagt, var å legge den til Elvenes like sør for Sortland. Men valget falt til slutt på Skagen. Trolig grunnet målinger som ble gjort omkring landingsforhold. Skagen har i dag høy regularitet.
Bruk
Flyplassen har en asfaltert rullebane på 870 meter inkludert endefelt i grovt sett øst-vest-retning. Det er et ønske i regionen om at rullebanen skal forlenges, slik at større og mer hensiktsmessige fly kan brukes på flyplassen. Høsten 2006 inngikk Avinor forhandlinger med grunneiere øst for rullebanen i forbindelese med en forlengelse av rullebanen til 1199 meter. I 1998 gjorde det daværende Luftfartsverket et forprosjekt for å forlenge rullebanen østover til 1199 meter, men dette arbeidet ble ikke videreført, noe som nå kan virke mer sannsynlig. I 2006 ble sikkerhetssonen i begge ender og rundt rullebanen utvidet. Nye innflygingslys ble også montert. En forlengelse vil være mindre kostnadskrevende etter dette. Stipulert til om lag 20 til 25 millioner kr.
Operatør på Skagen lufthavn er Widerøes Flyveselskap som benytter 100- og 200-versjonene av Dash 8-fly på SKN. Disse tar 39 passasjerer. Ved en forlengelse til 1199 meter vil andre operatører og flytyper kunne trafikkere SKN. Tidligere brukte Widerøe Dash 7 og Twin Otter på disse rutene. Fra Stokmarknes har Widerøe direkte ruter til Bodø og Tromsø og Andenes. I noen år (før Corona pandemien) hadde Widerøe også sommer-ruter direkte til Oslo Gardermoen fra Skagen. En annen hyppig bruker av Stokmarknes lufthavn er Babcock Scandinavian AirAmbulance som har kontrakt med Luftambulansetjenesten HF.
Til og fra Skagen lufthavn reiste det totalt 94 871 passasjerer med Widerøe i 2007, mot 92 803 året før. Statistikk fra Avinor viser totalt 101 359 for 2006. Lufthavnen er den tredje mest trafikkerte av de regionale flyplassene i Norge, kun slått av Florø og Hammerfest. Transportøkonomisk institutt (TØI) har publisert en rapport (2006) som konkluderer med at det er kommersielt grunnlag for å fly ruter andre steder enn bare Bodø, Tromsø og Andenes fra Stokmarknes.
Fremtidsplaner
Det har flere ganger de siste årene vært lagt fram ideer i media om å bygge en større, felles flyplass for Lofoten og Vesterålen nord på Austvågøya, til erstatning for flyplassene ved Stokmarknes og Svolvær. Men disse ideene har så langt ikke ført til noe konkret. I tillegg til det rent økonomiske skyldes nok dette delvis at Hadselfjordtunnelen så langt ikke har blitt vedtatt bygd (se Lofast) og at det i Lofoten også har eksistert løse ideer om å bygge en større flyplass midt i Lofoten.
Transport
Stokmarknes lufthavn har flybussforbindelse til Sortland. Taxi tar 10 min til Stokmarknes.
Henry Percy, 6. jarl av Northumberland
'''Henry Percy, 6. jarl av Northumberland''' (født 1502, død 1537), var sønn av Henry Algernon Percy, 5. jarl av Northumberland, og er kjent for å ha vært forlovet med Anne Boleyn, den framtidige dronning av England.
Henry, Lord Percy, var sønn av Henry Algernon Percy og Catherine Spencer. Han var den eldste barnet, og hadde følgende søsken Thomas Percy, Margaret Percy, Maud Percy og Ingelram Percy. Han ble forlovet med Anne Boleyn, datter av Thomas Boleyn, 1. jarl av Wiltshire, sannsynligvis våren 1523 da han var i tjeneste hos kardinal Thomas Wolsey. Da forlovelsen ble kjent ble han ydmykende skjelt ut av kardinalen foran sine tjenere ettersom han ikke hadde skaffet seg tillatelse til ekteskap fra verken hos sin far eller kongen. Sistnevnte hadde en interesse ettersom viktigheten i jarldømmet Northumberland. Hans far nektet å gi tillatelse til ekteskapet og han giftet seg senere med Mary Talbot, datter av George Talbot, 4. jarl av Shrewsbury, et ulykkelig ekteskap som ikke ga barn. Det var også snakk om at det var en fysisk svakhet som hindret ham å skaffe seg en arving.
Han var militær leder i nordområdene mot den skotske grensen i årene 1527–1537 og i denne posisjonen arresterte han sin gamle herre, kardinal Wolsey, ved Cawood Castle i North Yorkshire for høyforræderi den 4. november 1530.
I sine siste år var han meget deprimert over opprørene i nord som hans bror Thomas deltok i. Broren ble henrettet ved Tyburn den 2. juni 1537 for sin deltagelse i opprøret Nådens pilegrimer (Pilgrimage of Grace). Henrettelsen av hans tidligere forlovede Anne Boleyn, som han hadde elsket som ung og tydeligvis fortsatt hadde stor hengivenhet for, bedret ikke depresjonen. Han ble nødt til å bli medlem av den juryen som dømte henne til døden for høyforræderi og utukt. Tiltalene mot dronningen var allment anerkjent som fabrikkerte. Han besvimte under rettssaken og måtte bli båret ut. Året etter døde han selv.
Henry hadde ødslet arven etter sin far som døde i 1527, og overførte flere eiendommer til sine venner. Ved sin død testamenterte han resten av sine eiendommer til kong Henrik VIII av England. Tittelen ble overført til hans nevø Thomas Percy. Hans hustru Mary døde i 1572, 35 år etter ham.
Hønefoss kraftstasjon I
Hønefoss kraftstasjon I er synonym med Arnemannsveien 3 og ligger på Øya langs Hønefoss bru, men har tilkomst fra Øyabakken i Arnemannsveien, på Sørsiden i Hønefoss. Kraftverket ble offisielt innviet den 13. desember i 1922, etter at den nye kraftverksbygningen i rød tegl sto ferdig og det første aggregatet på 4,200 hk ble satt i drift den 1. desember i 1920. Et andre aggregatet (som var like stort som det første) ble satt i drift fra 1923, og i 1947 ble kraftstasjonen utvidet med et tredje aggregat på 4,500 hk.
I tillegg til denne kraftstasjonen eide også verket den gamle kraftstasjonen fra 1909 etter Edward Lloyd Limited, som i 1893 hadde kjøpt opp gamle Hønefoss Træsliberi og derav kommet til rettighetene til vannkraften i fossen. Denne kraftstasjonen hadde et aggregat på 1,000 hk og sørget i en tid for at Hønefoss fikk gatebelysning, som den andre byen i Norge.Første strømmen til gatebelysning kom fra generator i C-sliperiet som ble bygd i 1893
Hønefoss og Norderhov kommuner kom i hende kraftstasjonen og rettighetene til fossefallet etter at de kjøpte opp Hønefoss Brug i 1918. Dette bruket var altså eid av Edward Lloyd Limited, som i 1909 bygde ut de karakteristiske teglbygningene som i dag utgjør Ringerike Stormarked langs med bybrua. Bygningsmassen besto i tillegg til den lille kraftstasjonen blant annet av et tresliperi, sagbruk og snekkerfabrikk. Kjøpesummen var på 3,200,000 norske kroner.
I den første tiden gikk verket under navnet Hønefoss Brug med Kraftanlegg. I 1937 byttet det navn til Hønefoss og Norderhov Kraftverk. Etter den store kommunesammenslåingen i 1964 ble navnet Ringerike Kraftverk, nå bedre kjent som Ringeriks-Kraft.
Ved siden av den gamle kraftstasjonen fra 1920 står det en skulptur i bronse som har fått navnet «Ringerikspiken». Skulpturen ble gjort av Ståle Kyllingstad i 1951 og var en gave til byen i forbindelse med åpningen av nye Hønefoss bru i 1952. Ringerikspiken er forsynt med vannfontene og kan sees fra bruhodet på Sørsiden.
Slukeevne: 40 m3/s Fallhøyde: 19 m Kraftstasjonen eies fortsatt av Ringerikskraft
Andreas Paulsen Aas
Andreas Paulsen Aas (født 3. januar 1992 i Hamar) er en norsk tidligere ishockeyspiller som spilte back for klubben Storhamar Dragons, som også er hans moderklubb. Aas debuterte for Storhamars a-lag mot Sparta Warriors 28. oktober 2009. Deretter gikk turen til klubber som Ringerike Panthers, Manglerud Star, Grüner. Han la opp som aktiv i 2017.
Andreas Paulsen Aas er fetter av André Paulsen.
Pontotoc County (Oklahoma)
Pontotoc County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Seminole County i nord, Hughes County i nordøst, Coal County i sørøst, Johnston County i sør, Murray County i sørvest, McClain County og Pottawatomie County i nordvest og mot Garvin County i vest.
Pontotoc Countys totale areal er 1 879 km² hvorav 15 km² er vann. I 2000 hadde fylket 35 143 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Ada som også er fylkets største by.
Racket
En racket (også: rekkert) er håndholdt sportsutstyr nyttet i racketsport. Utstyret består av en håndtak som går over i en oval ramme der flaten er trukket av et nettverk av stram, ruteformet streng. En padel skiller seg fra en racket ved å ha en solid flate, gjerne perforert. Begrepene padel og racket skiller utstyret fra kølle ved nettopp denne flaten designet for større trefflate mot ball.
Tennis, squash og badminton
I tennis består rammen av et håndtak og en stor sirkulær form på toppen, kalt hode. Spent over hodet er et tett og stramt nettverk av strenger. Det er med denne ballen slås. Tykkelsen på strengene og hvor hardt de er spent opp, eller strenget, varierer med idretten de brukes til. Stor og tung ball (f.eks. tennis) krever solide strenger og hardt oppspente strenger, mens en lett ball (f.eks. badminton) krever tynnere og slakkere strenger for god kontroll.
Opprinnelig ble racketer laget med trerammer og kattetarmer som strenger. Kattetarmene er nå stort sett byttet ut med syntetiske materialer slik som nylon. Racketer både for squash, badminton og tennis er som regel laget av karbonfiber, grafitt eller ulike keramikk-blandinger og består gjerne av blandinger av flere av disse materialene for å gi en racket med ønskede karakteristika, som vekt, stivhet og spenst.
BBC North West
BBC North West er et engelsk fjernsynsselskap eid av BBC for regionene Lancashire, Stor-Manchester, Merseyside, Cheshire, Ribble Valley i North Yorkshire, øya Man (som ikke er en del av England), nordvestlige Derbyshire og sørlige Cumbria.
Selskapets fjernsynssendinger er også sendt i større delene av nordlige Wales foruten også i en del landsbyer i nord i Shropshire og Staffordshire med grense i Stoke-on-Trent, Biddulph og Newcastle-under-Lyme. Regionen dekket også resten av Cumbria på slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet, fullstendig med å velge bort («opt-out») nyhetstjeneste for området før det ble overført til regionen som er dekket av BBC North East grunnet høyere seermasser.
Fjernsyn
BBC North Wests fjernsynstjenester består av flaggskipet, det regionale nyhetsprogrammet North West Tonight, med North West Today-bulletiner på dagtid og ettermiddagen. Morgenenes oppdateringer er gitt av halvtimesprogrammer i løpet av det nasjonale BBC Breakfast, skjønt disse blir bare vist på ukedagene. Et emnemagasin er Inside Out North West på 20 minutter som også kan velges bort i løpet av det ukentlige Politics Show og fotballmagasin sent på kvelden, Late Kick Off, som også blir produsert av BBC North West.
BBC Yorkshires høydepunkter fra rugbyliga, The Super League Show, blir også vist samtidig for North West-publikum.
Radio
Regionen er sentrum for radiokanalene BBC Radio Lancashire, BBC Radio Manchester og BBC Radio Merseyside. Førstnevnte går 24 timer om dagen mens de sistnevnte dekker halve døgnet på ukedagene, og noe lengre i helgene. De tre stasjonene sender nyheter simultant for BBC News i North Wests bulletiner hver kveld mens Radio Manchester og Radio Lancashire også gjør det samme med kveldsshow på ukedagene, foruten Indus, et program for det asiatiske samfunnet på søndagskveldene.
Andre tjenester
BBC North West produserer også regionale nyheter og lokalradiosider for Tekst-TV (Ceefax) og nettstedene BBC Where I Live.
Studioer
De regionale hovedkvarterne og fjernsynssentrene er ved New Broadcasting House i Oxford Road i Manchester og med studioer for lokalradio og fjernsynsbyråer også lokalisert i Liverpool og Blackburn, sammen med et distriktskontor i Chester.
Arado Ar 95
Arado Ar 95 var et tysk to-seters patruljefly / lett bombefly utstyrt med flottører som sjøfly.
To prototyper ble bygget, den første fløy første gang i 1937 utstyrt med en BMW 132De stjernemotor med en ytelse på 880 hk. Den andre var utstyrt med en Junkers Jumo 210 omvendt V12 med en ytelse på 690 hk. Den BMW-utstyrte varianten ble valgt for produksjon, men fant ikke umiddelbart interesse hos Luftwaffe. Ar 95 ble i stedet markedsført for eksport, og fikk order fra Tyrkia for varianten Ar 95W, og fra Chile for Ar 95L. De chilenske flyene ble levert, men de tyrkiske ble overført til Luftwaffe som Ar 95A.
Seks Ar 95 ble sendt til Spania for evaluering under den spanske borgerkrigen, og flytypen ble brukt som rekognoseringsfly og i en rekke forskjellige operasjoner under den andre verdenskrig.
Den første prototypen ble i august 1937 sendt til Horten for evaluering av marinens flyvevåben i håp om å selge flytypen til Norge, men lyktes ikke.
Legio I Germanica
Legio I Germanica («den germanske») var en romersk legion som ble opprettet i 48 f.Kr. av Julius Cæsar for å kjempe i borgerkrigen mot Gnaeus Pompeius Magnus. Etter det bataviske opprør i 70 ble de overlevende fra Germanica innlemmet i Galbas Legio VII Gemina. Legionens symbol var antagelig en okse, noe som var felles for alle Cæsars legioner unntatt V Alaudae.
Under borgerkrigen kjempet legionen blant annet i slaget ved Pharsalos, samme år som den ble grunnlagt. Etter mordet på Cæsar var den lojal mot Octavian. Fra 30 til 16 f.Kr. var den stasjonert i Hispania Tarraconensis, og kjempet mot cantabrierne. Omkring begynnelsen på vår tidsregning flyttet den til grensen ved Rhinen for å kjempe i Drusus' felttog mot germanerne. Det var i denne perioden den fikk sitt tilnavn.
Legionen forble i Germania Inferior til 69. Etter at Galba hadde avvist legionen i Germania utropte soldatene Vitellius til keiser og marsjerte mot Roma med ham. Vespasian lyktes i å overvinne Vitellius og hans styrker i Italia.
Under det bataviske opprøret i 70 ble Germanica sendt sammen med XVI Gallica for å støtte legionene som var beleiret i Xanten. Planen lyktes ikke, og de to legionene ble selv innesperret. Vespasian lyktes tilslutt i å slå ned opprøret, men tapet av store deler av fire legioner var et stort prestisjenederlag.
Helsestudio
Et helsestudio eller treningsstudio er et lokale hvor det drives fysisk trening i form av styrketrening med apparater og vekter og kondisjonstrening gjennom aerobic eller lignende. De fleste helsestudioer har tilknyttet instruktører, fysioterapeuter med mer.
Vanlige årsaker til å gå i helsestudio kan være ønske om å slanke seg, bodybuilding eller fysisk vedlikeholdelse.
Helsestudioer tilbyr alminnelligvis rådgivning via instruktører, som hjelper kundene med å tilrettelegge programmer, utføre øvelserne korrekt og eventuelt også legge en kostplan. Flere steder tilbys også annen service som fysiologisk massasje. Folk som trener i studioet er typisk tilknyttet et abonnement, men det tilbys normalt prøvetid, enten gratis eller mot betaling. Nybegynnere kan typisk også benytte seg av en personlig trener, men dette vil som regel være pålagt ekstra betaling per time. Noen studioer er spesielt rettet mot kvinners trening.
Områder til kondisjonstrening med tredemølle, romaskiner, stepmaskiner med mer er i moderne studioer supplert med TV-skjermer for å underholde utøverne under lengre øvelser. Flere studioer tilbyr også lagtrening, som anføres av en instruktør, og som blant annet hjelper til å holde deltagernes motivasjon og fremmøte stabilt. Lagtrening kan eksempelvis være sykling (spinning), bodybuilding, balansetrening med baller, aerobic, yoga, pilates med mer. Ofte er lagtreningen supplert med bakgrunnsmusikk for å holde en treningsrytme.
Det kan være mange motivasjonsfaktorer for trening. En gruppe studenter ved Handelshøyskolen i Bodø har gjennomført en undersøkelse for å kartlegge hovedmotivasjon til trening og begrunnelser for ikke å trene.
Synonymer
Begrepet «treningsinstitutt» var utbredt i Norge på 1970-tallet. Det ble erstattet av «treningsstudio»-begrepet, i stor grad.
King Chiaullee
King Chiaullee er en musikkgruppe fra øya Man i Irskesjøen som spiller tradisjonell, keltisk musikk. Gruppen har tre albumutgivelser.
Gruppens medlemmer møtes som tenåringer mens de gikk på skole sammen i 1994, og har siden opptrådt og turnert på tallrike festivaler over hele Storbritannia, enkelte land i Europa, og i USA. Tittelen på gruppen, «King Chiaullee», innebærer en bevisst misforståelse; det er ikke snakk om navnet til en konge, men er mansk-gælisk og betyr «Musikkhoder».
Gruppens musikk karakteriseres som tradisjonell, det vil si at de knytter an til historisk folkemusikk fra landene rundt Irskesjøen, det som gjerne kalles for keltisk musikk, fra Irland, Skottland, Bretagne og ikke minst Man. I tillegg til å framføre en eklektisk blanding av tradisjonelle melodier spiller gruppen også en del egne komposisjoner. De fem musikerne spiller en rekke hovedsakelig akustiske instrumenter som fele, fløyte, bouzouki, bodhrán, gitar og kontrabass.
Festivaler
Foruten faste opptredener i hjemlandet Man har King Chiaullee spilt på en rekke musikkfestivaler for tradisjonell og folkemusikk. Da gruppen opptrådte i Bretagne og deltok i Festival Interceltique de Lorients musikkonkurranse for grupper vant de førsteprisen, Trophée Cidrerie des Terroirs, noe som hjalp gruppen til nye opptredener i Milano og ved Italias kjente Celtica-festival. De har også deltatt på scenen i festivalene Montreal Celtic Festival i Canada, Bethlehem Celtic Classics i USA, Chicago Celtic Fest i USA, Cwlwm Celtaidd i Wales, Lowender Perran i Cornwall, Derrygonnelly i Nord-Irland, og ikke minst Celtic Connections i Glasgow.
Medlemmer
Gruppens fem medlemmer er
Diskografi
Gruppen har også bidratt i tallrike samlealbum med flere ulike musikere.
Norsulfid
Norsulfid A/S er et norsk firma i Oslo, som driver med bryting av ikke-jernholdig malm unntatt uran- og thoriummalm. Det eier og har eid flere norske gruveselskap, deriblant Grong Gruber, Nikkel og Olivin (Narvik), Bidjovagge gruver i Finnmark, og Folldal Gruver (Hjerkinn). I 1988 fikk det finske gruvekonsernet Outokumpu OY tillatelse til å kjøpe opp aksjer Norsulfid. Etter oppkjøpet ble Norsulfid et datterselskap av Outokumpu. I 1998 ble all drift ved gruvene i Grong Gruber (Joma og Gjersvik) nedlagt. Norsulfid har blitt dømt til å betale millionerstatninger til grunneiere på grunn av forurensing av vassdrag og fiskevann.
Olaf Fermann
Olaf Willy Fermann (født 17. februar 1892 i Oslo, død 20. april 1975 i Oslo) var en norsk forretningsmann, et ledende medlem av Nasjonal Samling, SS-offiser og kollaboratør som ble dømt i landssvikoppgjøret.
Førkrigstiden
Fermann studerte på Oslo handelsgymnasium og ble uteksaminert i 1910. Han arbeidet i perioden 1916-1919 som forretningsmann i Russland og var en tid ansatt ved det norske konsulatet i St. Petersburg. Han giftet seg med datteren til en tysk forretningsmann i Russland, og de fikk en sønn og en datter, Ilsa Marquerite. Under oppholdet i Russland ledet han hjelpearbeid for krigsfanger og mottok det russiske Røde Kors' orden av 1. og 2. klasse. Under revolusjonen i Russland traff han første gang Vidkun Quisling.
Etter et opphold i Danmark kom han i 1924 til Danzig som ansatt for Det Bergenske Dampskibsselskab, ble deretter leder for et amerikansk transportselskap, og var utstasjonert blant annet i Hamburg, Wien, Zürich og Berlin. Han traff Heinrich Himmler i 1927-1928 under et jaktselskap på godseier Werner Lorenz´eiendom Mariensee i nærheten av Danzig. Lorenz var leder for SS i Danzig, og hans søster, Erika Lorenz, var Himmlers privatsekretær. Lorenz flyttet etterhvert til Berlin hvor Fermann møtte Himmler ved flere anledninger. Himmlers tiltro til Fermann hadde sammenheng med deres felles vennskap med familien Lorenz og interesse for nordisk-germansk tradisjon og fortid.
I 1933 ble han medlem av Nasjonal Samling, som et av dets første medlemmer. Fermann var en velstående mann på denne tiden og var blant Quislings og NS' sterkeste finansielle støttespillere. På 1930-tallet bygget han opp en betydelig industri- og handelsvirksomhet i Tyskland. Fermann eide blant annet en fabrikk i Burg i det som senere ble Øst-Tyskland.
Næringsvirksomhet
I 1940 var Fermann bosatt i Tyskland, men han hadde lenge gått med planer om etablering av et selskap for kullimport. Dette skulle gjøres i samarbeid med Deutsches Kohlendepot. Sjursøya Kull og Koks A/S ble kjøpt og tomt på Sjursøya leid av Havnevesenet. Allerede 25. april 1940 reiste han til Berlin for møte med ministerialdirektør dr. Sarnow i det tyske handelsdepartementet, og la her grunnlag for et nært økonomisk samarbeid med tyske myndigheter. På forsommeren 1940 flyttet han med sin familie fra Tyskland til Norge og inngikk i 1941 en avtale med den tyske Armee-Oberkommando om import og leveranser av all sement fra Tyskland til Norge for bygging av Festung Norwegen. For gjennomføring av dette tok Fermann initiativ til samarbeid med den bergenske forretningsmannen Thomas S. Falck, direktør i Det Bergenske Dampskibsselskab. I 1942 trådte han også inn i styret til Det Tyske Handelskammer.
Politisk engasjement
Høsten 1940 ble Fermann leder for Nasjonal Samlings utenriksorganisasjon. Videre ledet han Frontkjemperkontoret fra mars 1942 og ut året. Kontoret rekrutterte soldater til SS og hjalp til med reassimilering av frontkjempere etter tjeneste ved østfronten.
Kommandostab Reichführer SS
På vårparten 1941 besøkte øverste leder av Schutzstaffel (SS), Heinrich Himmler, Norge. Dette sees i sammenheng med Det tredje rikets planer om kolonisering av de okkuperte områder i Øst-Europa og Russland. I februar 1941 ble Fermann, sammen med NS-ministrene Jonas Lie og Sverre Riisnæs sendt til Berlin for militær «spesialopplæring». Etter det tyske angrepet på Sovjetunionen ble Fermann beordret til hovedkvarteret for Himmlers kommandostab hvor han, ifølge sin senere forklaring, ble engasjert i «landbruksforskning». I tillegg tjenestegjorde han som adjutant for SS-Hauptsturmführer Rudolf May som hadde ansvaret for organiseringen av «antipartisankrigføringen». Her fungerte han blant annet som tolk under forhør av russiske krigsfanger. Han var sannsynligvis også med på reiser hvor Rudolf May hadde konferanser med lederne i Einsatzgruppe A og B om hvordan man skulle drepe jødene mer effektivt.
På høsten 1941 fulgte Fermann, da med graden SS-Untersturmführer, Himmler på en reise til Estland, Polen og Ukraina. Han var registrert som SS-Fachführer i Persönlicher Stab Reichsführer SS, altså en del av Kommandostab Reichsführer SS (RFSS). Himmler hadde tidligere gitt uttrykk for ønske om at Fermann skulle ha en lederrolle i koloniseringen av områdene ved Ljublin, hvor store jordbruksområder ville bli stilt til rådighet blant annet for norske og nederlandske bønder. Disse områdene ble opprettet for germanisering gjennom drap og utryddelse av jøder, sinnslidende, polsk middel- og overklasse og fordrivelse av polske bønder. Fermann opplyste i rettssaken etter krigen at han avslo tilbudet og at han fikk et nervøst sammenbrudd etter diskusjonen med Himmler. Han ble på eller etter reisen til østfronten tildelt det tyske krigstjenestekors av andre klasse med sverd.
Det var i denne perioden, 29.–30. september 1941 at de tyske dødsskvadronene Einsatzgruppe 4a under ledelse av Paul Blobel gjennomførte en massakre på russiske jøder i området, kjent som massakren i Babij Jar. 33,771 sivile ble henrettet av tyske spesialstyrker. Allerede mens Fermann var i Kiev, var massehenrettelsene begynt. Den sovjetiske dommeren Wolf Kieper og hans adjutant Mosche Kogan ble offentlig henrettet den 7. august, og tyske tropper arresterte 400 jødiske menn, som ble tunget til å bivåne henrettelsen før de selv ble ført avgårde og henrettet av SD og tyske tropper.
Ifølge Emberland/Kott var Fermann en innbitt antisemitt og hadde antakelig få betenkeligheter når det gjaldt mord på jøder. Tilbake i Norge ville han aldri snakke om sine opplevelser i Himmlers følge.
Høsten 1942 ble det etablert pakkeforbud for politiske fanger i Tyskland og i Norge. Fermann forsøkte å få opphevet pakkeforbudet, møtte han motstand hos SD. Han fikk også løslatt fanger som var imot Nasjonal Samling gjennom NSUO. (Nasjonal Samlings Utenriksorganisasjon som var ledet av Fermann) Han fikk også hjem folk som hadde arbeidet i Tyskland og ble holdt igjen. Da Tyskland mot slutten av krigen var på sammenbruddets rand, nektet Terboven nordmenn som ville hjem både utreisetillatelse fra Tyskland og innreise til Norge. NSUO kontaktet alle nordmenn de kjente til i Tyskland og ba dem reise til Flensburg. Fermann skaffet biler. Terboven beslagla NSUOs pengemidler. Fermann brukte der som så ofte ellers egne penger. Grensepolitiet ved den tysk/danske grensen fikk pakker med mat. Siste måned av krigen ble 400 nordmenn smuglet over grensen.
Norges Røde Kors
Fra 1943 var Fermann visepresident i den norske del av Røde Kors og fikk etablert rekonvalesenthjemmet Ragnar Berg på Voksenkollen for skadede norske frontkjempere, der blant annet Per Imerslund oppholdt seg i 1942-1943.
Under krigen bodde Fermann med familien på eiendommen Trollvasshytta på Lillevann i Oslo. Denne kjøpte han i 1940 for 120 000 kroner fra aksjeselskapet AS Trollvasshytta og Kommunefunksjonærenes Forening.
Landssvikoppgjøret
Etter krigen ble Fermann dømt i det norske landssvikoppgjøret. Aktor var høyesterettsadvokat Gunnar Meyer. Fermann ble først dømt til 20 års straffarbeid og inndragning av formue. I lagmannsretten var det innkalt 75 vitner og rettssaken var ventet å ta tre uker. Straffen ble redusert til 9 års fengsel og store bøter, men han ble frifunnet på punktene om forræderi og troløshet.
Aftenposten hevdet at han i frigjøringsdagene i mai 1945 forsøkte å kjøpe seg fri "for litt av sitt landssvik" ved å oversende en sjekk på åtte millioner kroner til Norges Røde Kors. Et eiendommelig brev fulgte sjekken som "nu er satt i glass og ramme", het det i avisen.
Fermann fikk gjenopptatt saken knyttet til hans arbeid i Norges Røde Kor og ble frikjent for dette i Eidsivating lagmannsrett 26. august 1967.
Hans datter, jentehirdlederen Ilsa Marquerite Lindvig (kallenavn Mossig) (1919-2007), ble også fengslet og satt på Bredtvedt kvinnefengsel. Hun var gift med SS-Hauptsturmführer Olaf T. Lindvig (1917-2007).
Pyhäkoski-demningen
Pyhäkoski-demningen  er en demning med et vannkraftverk i elva Oulujoki, Finland. Dette anlegget har en totalt installert effekt på 122 MW, ble påbegynt i 1945 og stod ferdig utbygd i 1949–51.
Virmond
Virmond er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Vadsø lufthavn
Vadsø lufthavn (IATA: VDS, ICAO: ENVD, nordsamisk: Čáhcesuolu, kvensk: Vesisaari) er en regional lufthavn i Vadsø kommune i Finnmark. Flyplassen ligger ved Kiby, rundt tre kilometer øst for Vadsø sentrum. Den eies og drives av Avinor, og trafikkeres av Widerøe med Dash 8-100-fly. I 2016 hadde lufthavnen 104,697 passasjerer. Flyplassen har en asfaltert rullebane, som måler 997×30 meter og har retningen 07/25. Rullebanen hadde tidligere retning 08/26, men fikk ny retning våren 2017 grunnet endret magnetisk variasjon.
Vadsø ble fra slutten av fra 1930-årene og fram til midten av 1940-årene betjent av en sjøflyrute fløyet av Widerøe og Det Norske Luftfartselskap. Planlegging av en lufthavn startet i midten av 1960-årene, og den sto ferdig i 1974. Den ble opprinnelig brukt både av Widerøe og etterhvert Norving, sistnevnte til Båtsfjord og til luftambulanseflyvninger. Flyplassen ble utvidet i 1984, i forbindelse med at Widerøe skulle begynne å bruke sine nye de Havilland Canada Dash 7-fly. Rutene til og fra Vadsø har siden 1. april 1997 vært konsesjonsruter med støtte fra Samferdselsdepartementet.