cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kongeriket Jugoslavia
Etablering
En folkeavstemning ble holdt i provinsen Kärnten, som valgte å forbli i Østerrike. Den dalmatiske havnebyen Zadar (Zara på italiensk) og noen få av de dalmatiske øyene ble gitt til Italia. Byen Rijeka (Fiume på italiensk) hadde 12. september 1919 blitt okkupert av irregulære italienske styrker under kommando av Gabriele D'Annunzio og etablert som selvstendig område under navnet Reggenza Italiana del Carnaro. 29. desember ble byen og området omkring overlevert til Italia etter et omfattende italiensk bombardement av byen, og den ble erklært som en uavhengig fristad, men ble snart okkupert og annektert av Italia. Spenningene mellom de to landene fortsatte da Italia krevde mer av den dalmatiske kysten og Jugoslavia krevde Istria, som siden 1814 hadde vært en del av det tidligere keiserriket Østerrike (Küstenland), men senere ble annektert av Italia. Innbyggerne var stort sett slovenere og kroater.
Den nye regjeringen forsøkte å integrere det nye landet politisk og økonomisk; en oppgave som var veldig vanskelig på grunn av de store forskjellene mellom noen av språkene, nasjonalitetene og religionene i den nye staten, de ulike historiene til de respektive regionene, og store forskjell i økonomisk styrke mellom regionene.
Tidlig politikk
Umiddelbart etter proklamasjonen 1. desember begynte forhandlinger mellom folkets råd (fra den tidligere Staten av slovenere, kroater og serbere) og den serbiske regjeringen. Den resulterte i en avtale om at den nye regjeringen skulle ledes av Nikola Pašić. Men da avtalen ble sendt til regenten for godkjennelse, ble den forkastet, og dette skapte den første krisen for regjeringen. Alle deltagende parter så på dette som et brudd på parlamentariske prinsipper, men krisen løste seg da de ble enige om å erstatte Pašić med Stojan Protić, et annet ledende medlem av hans Radikale parti. Den nye regjeringen ble innsatt 20. desember 1918.
I perioden før valget av Riksforsamlingen som skulle utarbeide grunnloven, tjente en provisorisk folkerepresentasjon, satt sammen av delegater fra de forskjellige valgkretsene som hadde eksistert før, som parlament. En reorganisering av de politiske partiene førte til at flere medlemmer av den serbiske opposisjonen sluttet seg sammen med politiske partier fra det tidligere Østerrike-Ungarn og skapte det nye Demokratiske parti, som dominerte den provisoriske representasjonen og regjeringen.
Fordi Det demokratiske parti, ledet av Ljubomir Davidović, gikk sterkt inn for en sentralisert stat, ble mange kroater med i opposisjonen. Men det Radikale parti var ikke fornøyd med at de kun hadde tre ministre, mens Det demokratiske parti hadde 11, så 16. august 1919 trakk Stojan Protić seg fra regjeringen. Ljubomir Davidović dannet da en koalisjon med Sosialdemokratene. Denne regjeringen hadde med én stemmes overvekt flertall i den provisoriske folkeforsamlingen. Opposisjonen begynte da å boikotte parlamentet, og siden regjeringen ikke alltid kunne være sikker på at alle dens støttespillere ville stille opp, ble det umulig å avholde møter i parlamentet. Davidović gikk av ganske raskt, men siden ingen andre kunne danne regjering, ble han statsminister nok en gang. Da opposisjonen fortsatte sin boikott, så regjeringen ingen annen utvei enn å styre uten parlament. Dette fikk opposisjonen til å fordømme avgjørelsen, og den begynte å kalle seg selv «det parlamentariske fellesskap». Davidović innså selv at situasjonen var uholdbar og anmodet Kongen om umiddelbart å utskrive valg til den grunnlovgivende Riksforsamlingen. Da Kongen nektet dette, følte Davidović at han ikke hadde noe annet valg enn å gå av.
Arnold Hazeland
Arnold Mathew Johan Philip Hazeland (født 10. februar 1859 i Bjerkreim, død 17. november 1945) var en norsk jurist.
Kongeriket Jugoslavia
Tidlig politikk
Det parlamentariske fellesskapet dannet nå en regjering ledet av Stojan Protić med det mål å innføre parlamentariske normer og motarbeide den forrige regjeringens sentraliseringspolitikk. Deres motstand mot den tidligere regjeringens program om radikale landreformer gjorde dem enda mer splittet. Men Det demokratiske parti og Sosialdemokratene boikottet nå parlamentet, og Protić kunne ikke samle et tilstrekkelig flertall. Det parlamentariske fellesskapet, som nå var regjering, ble derfor tvunget til å styre uten parlament.
Det parlamentariske fellesskap brøt dermed med det grunnleggende prinsippet som hadde ført til at det ble dannet, og dermed satte det seg selv i en ekstremt vanskelig situasjon. I april 1920 førte utbredt misnøye blant arbeidere bl.a. til en streik ved jernbanen, og dette satte de politiske partiene under et sterkt press for å slutte fred. Etter vellykkede forhandlinger gikk Protić av og banet vei for en ny regjering ledet av den politisk nøytrale Milenko Vesnić. Sosialdemokratene fulgte ikke sine tidligere allierte, Det demokratiske parti, inn i regjeringen, fordi de var imot de antikommunistiske tiltakene som regjeringen ønsket å gjennomføre.
Kontroversene som tidligere hadde splittet partene var fortsatt aktuelle. Det demokratiske parti fortsatte å presse på for sentralisering og radikale landreformer. Uenighet om valgloven førte til at Det demokratiske parti stemte imot regjeringen i parlamentet, så den ikke lenger hadde flertall. Til tross for at dette parlamentsmøtet ikke hadde fullmakt, valgte Vesnić likevel å gå av. Følgene var at det Radikale parti aksepterte behovet for sentralisering, at Det demokratiske parti trakk sitt krav om landreformer, og at Vesnić igjen ble leder for en ny regjering. De kroatiske og slovenske politikerne var ikke fornøyd med sentraliseringspolitikken, og det var heller ikke Stojan Protić, som trakk seg fra regjeringen på grunn av dette.
I september 1920 brøt det ut uroligheter blant bønder i Kroatia på grunn av at kyrne deres ble registrert og merket. De kroatiske politikerne skyldte på sentraliseringspolitikken til regjeringen og spesielt minister Svetozar Pribićević.
Arnold Hazeland
Arnold Hazeland ble født i Bjerkreim, sønn av John Hazeland (1838–1889]) fra England og Severine Larsen Vigesaa (1832–1893)fra Bjerkreim. Faren ble oversetter og engelsklærer i Norge. Sønnen Arnold ble sytten år gammel student. Han var kamerat med Hans Jæger, men tilhørte sannsynligvis ikke bohemkretsen. Egentlig hadde han tenkt å slå inn på den kunstneriske bane, men valgte jussen til slutt. Etter at han tok embetseksamen, i begynnelsen av 1880-årene, kom han til å delta i en del av de offentlige kommisjonene som arbeidet med sosiallovgivningen. Han var således med og utarbeidet fabrikktilsynsloven og en rekke andre sosiale lover.
Kongeriket Jugoslavia
Fra Riksforsamling til diktatur
En av de få lovene som den provisoriske representasjonen fikk igjennom, var valgloven for Riksforsamlingen. Under forhandlingene forut for opprettelsen av den nye staten var det blitt enighet om at valgene skulle være hemmelige og basert på alminnelig stemmerett. Det gikk ikke opp for representantene at alminnelig stemmerett også ville inkludere kvinnene før en organisasjon for kvinnelig stemmerett dukket opp idet staten ble opprettet. Sosialdemokrater og slovenske politikere var for kvinnelig stemmerett, men de Radikale var imot. Det demokratiske parti var åpent for ideen, men brant ikke så mye for den at det var villig til å gi det tilstrekkelig parlamentarisk støtte, så forslaget ble nedstemt.
Arnold Hazeland
I 1890 startet han en sakførerforretning i Kristiania, som han drev til 1907, da han flyttet til Trondheim. Som advokat og assessor (dvs. dommer) virket han i en hel menneskealder.
Sosialdemokraten som ble anarkist
I sin tidligste ungdom ble Hazeland grepet av de sosialistiske ideer og sluttet seg i 1890-årene til Det norske Arbeiderparti. Der nedla han et stort arbeid som aktiv politiker opp gjennom årene. I årene 1899 til 1904 var han medlem av partiets sentralstyre, samt partiets representant i det internasjonale sosialistiske byrå. Like interessert fortsatte han med partiarbeidet etter at han i 1907 var utnevnt til assessor i Trondheims overrett og hadde bosatt seg i Strinda. Der ble han snart valgt som medlem av herredsstyret. I to perioder var han oppsatt som stortingskandidat for Strinda og Selbu krets ─ den kretsen som Johan Nygaardsvold senere overtok.
Kongeriket Jugoslavia
Fra Riksforsamling til diktatur
Den mest dramatiske fremgangen fikk de to opposisjonspartiene. Lederne for Det kroatiske bondepartiet ble løslatt fra fengsel ved innledningen til valgkampanjen og fikk liten tid til å forberede seg. Men Gligorijević mente at dette hadde hjulpet dem mer enn det hadde hindret dem.
Resultatene av valget ga Nikola Pasić en sterkere stilling. Demokratene hadde ikke annet valg en å samarbeide med de Radikale hvis de ønsket å videreføre sin sentraliseringspolitikk. Pasić holdt også alltid døren åpen for et samarbeid med den kroatiske opposisjonen. Demokratene og de Radikale var ikke sterke nok til å iverksette grunnloven på egen hånd og allierte seg derfor med JMO, de jugoslaviske muslimenes organisasjon. Det muslimene ønsket og fikk, var samtykke til å bevare Bosnias grenser og å sikre at landreformene ikke skulle gå ut over interessene til de muslimske landeierne i Bosnia.
Arnold Hazeland
Sosialdemokraten som ble anarkist
Under oppholdet i Strinda inntrådte en episode i Hazelands liv som forandret hans innstilling til det politiske partiarbeidet. Han eide et lite hus med hage til. Og da han skulle gi seg i kast med studiet av hagearbeid, ble han av en venn anbefalt å lese Peter Kropotkins bok «Landbruk, industri og håndverk i nåtid og fremtid». Han ble straks grepet både av stoffet og de ideer som lå bakom. Ufortrødent fortsatte han med Kropotkins øvrige verker og var snart overbevist kommunistisk anarkist. Det kostet meget for Hazeland å bryte med den bevegelse han hadde tjent så trofast gjennom mange år. Men årsaken finner man i partiets reaksjonære utglidning i statstotalitær retning. Hazeland var den bårne idealist, og særlig studiene av Kropotkins, Mikhail Bakunins og Jean Reclus' anarkistiske verker hadde lært ham å stille individets, personlighetens, frihet over statens knugende herredømme. Hazeland var blitt anarkist, og han holdt trofast på sin overbevisning til sin siste time.
Anarkist og høyesterettsdommer
I 1914 utnevntes Hazeland til sorenskriver i Søndre Søndre Gudbrandsdalen og i 1919 til assessor (dommer) i høyesterett i Kristiania, noe han var til 1929. Hazeland har således vært Norges eneste anarkistiske høyesterettsdommer. Det kan være vanskelig å forklare hvordan anarkisten Hazeland kunne utøve embedet som høyesterettsdommer. Det kan ikke ha vært en lett sak for Hazeland som anarkist å skjøtte et slikt embete. I en rekke klassesaker avga han særvotum, noe som vakte stor forargelse i den samfunnsbevarende presse.
Kongeriket Jugoslavia
Fra Riksforsamling til diktatur
Av frykt for at Jugoslavia skulle ende som monarki nektet Det kroatiske republikanske bondepartiet å sverge troskap til Kongen, og dermed mistet de sine plasser i Riksforsamlingen. Størstedelen av opposisjonen inntok sine seter, men boikottet senere foramlingen, slik at det til slutt var få stemmer imot. Men for å få vedtatt Grunnloven trengtes tilslutning fra minst halvparten av representantene, uansett hvor mange som faktisk avga stemme, og det var derfor lenge uvisst om den ville bli vedtatt. Men i siste liten sørget Džemet, en liten gruppe muslimer fra Makedonia og Kosovo, for at flertallet var sikret.
Arnold Hazeland
Den russiske revolusjon
Den russiske revolusjon gav ham store forhåpninger om utviklingen til et fritt sosialistisk samfunn. Men revolusjonen der borte ble en skuffelse for Hazeland som for alle andre frie sosialister – for anarkister og syndikalister. Revolusjonen drepte visselig den gamle illusjon om kapitalismens nødvendighet. Men den skapte også et statsvelde og partidiktatur over menneskene som er helt i strid med alle revolusjonære, sosialistiske forutsetninger.
Kongeriket Jugoslavia
Fra Riksforsamling til diktatur
Serbiske politikere så på Serbia som bærebjelken for Jugoslavia, på samme måte som Piemonte hadde vært for Italia, eller Preussen for Det tyske rike. I løpet av de neste årene økte den kroatisk motstanden mot den serbiske sentraliseringspolitikken. Stjepan Radić, leder for det kroatiske republikanske bondepartiet, ble fengslet av politiske årsaker. Han ble løslatt i 1925 og gjeninntok sin plass i parlamentet.
Våren 1928 begynte en bitter strid mellom kroatene Stjepan Radić og Svetozar Pribičević mot serbiske politikere over godkjennelsen av Nettuno-traktaten med Italia. Dette mobiliserte en kraftig nasjonalistisk motstand i Serbia, som i sin tur fremkalte voldsomme reaksjoner fra majoritetens side, og endog drapstrusler. 20. juni 1928 skjøt og drepte Puniša Račić, en montenegrinsk representant, fem medlemmer av det kroatiske bondepartiet, inkludert lederen Stjepan Radić. Han ble fraktet til sykehuset, hvor han døde 8. oktober 1928.
Arnold Hazeland
Den russiske revolusjon
Hazeland ble innviklet i en prinsipiell polemikk om anarkisme-marxisme med den russiske bolsjeviken Jurij Pjatakov (med dekknavnet Ljalin) som skrev kronikker i Klassekampen 1916–17.
Kongeriket Jugoslavia
Fra Riksforsamling til diktatur
Som følge av denne hendelsen trakk medlemmene fra opposisjonen seg fra parlamentet og erklærte at de ikke ville vende tilbake til et parlament der flere av deres representanter var blitt drept, og de krevde omvalg. På et møte i Zagreb 1. august trakk de tilbake sin tilslutning til erklæringen av 1. desember av 1920 og krevde at forhandlingene om sammenslåing skulle begynne om igjen.
Arnold Hazeland
Forfatter og oversetter
Få ofret mer enn Hazeland for å gjøre de anarkistiske ideer kjent i Norge, og hans virke for anarkismen kom vesentligst til å bestå i hans forfatter- og oversettelsesvirksomhet. Han oversatte en del av Kropotkins verker og sørget for å få dem utgitt på norsk: «En opprørers ord», «Anarkiet, dets filosofi og ideal», «Anarkistisk kommunisme» og «Til de unge». Han oversatte også «Gud og staten» av Mikhail Bakunin og «Den russiske revolusjon i Ukraina» av Nestor Machno. Fra hans egen hånd forelå også et par brosjyrer, hvorav den ene, om bonderevolusjonen i Ukraina, ble inntatt som forord i Machnos bok. Den anarkistiske historikeren Max Nettlau var gjennom mange år en intim og personlig kamerat av Hazeland, med hvem han førte en omfattende korrespondanse.
Kongeriket Jugoslavia
6. januar-diktaturet
Ikke lenge etter, den 6. januar 1929, besvarte kong Aleksander den politiske krisen som hendelsen i parlamentet hadde fremprovosert ved å avskaffe grunnloven, suspendere parlamentet og innføre et diktatur. Dette ble kjent som 6. januar-diktaturet, Šestojanuarska diktatura. Han endret også landets navn til Kongeriket Jugoslavia, og senere, 3. oktober, reduserte han de 33 oblastene til 9 nye banovinaer.
Slutten på kongeriket
Se utdypende artikkel: Jugoslavia under andre verdenskrig. Kongeriket Jugoslavia sluttet seg til tremaktspakten med aksemaktene Tyskland, Italia og Japan på et møte i Wien 25. mars 1941. To dager senere fant det sted et statskupp ledet av den tyskfiendtlige generalen Dušan Simović. Han sendte prins Paul, som hadde underskrevet tremaktspakten, i eksil og gav makten til den da 17 år gamle kong Petar II. Prins Paul hadde vært prinsregent for Petar II etter at Petar IIs far, kong Aleksander I døde i 1934.
Arnold Hazeland
Forfatter og oversetter
I «Alarm», organet til Norsk Syndikalistisk Føderasjon, var Hazeland en flittig og trofast medarbeider.
Kongeriket Jugoslavia
Slutten på kongeriket
Kongeriket Jugoslavia ble invadert 6. april 1941 av aksemaktene under 2. verdenskrig. Landet kapitulerte bare 11 dager senere, og det var offisielt okkupert fra 17. april. Partisanene klarte å tvinge aksemaktene ut av Serbia i 1944 og resten av Jugoslavia i 1945. Den røde hær støttet dem i erobringen av Beograd og andre nærliggende områder, men trakk seg ut umiddelbart etter krigens slutt. I mai 1945 møttes partisanene med de allierte styrkene utenfor Jugoslavias grenser, etter at de også tok Trieste og deler av de sørlige østerrikske provinsene Steiermark og Kärnten. Dette var områder hvor slovenere og kroater utgjorde folkeflertallet. Til tross for dette trakk de seg tilbake i juni samme år.
Vestlige diplomaters forsøk på å forene partisanene og de lojale tilhengerne av kongehuset endte i Tito-Šubašić-avtalen i juni 1944. Men kommunistene klarte å lansere Tito som «nasjonal folkehelt» og innsette ham som enehersker med tittelen statsminister. Kongeriket Jugoslavia opphørte å eksistere 2. desember 1945, da kommunistene erklærte opprettelsen av staten Demokratiske Føderative Jugoslavia. Navnet ble 31. januar 1946 forandret til Den føderale folkerepublikken Jugoslavia da den nye grunnloven ble proklamert. Den var formet etter den sovjetiske og besto av seks delrepublikker, den autonome serbiske provins Vojvodina, og det automome serbiske distrikt Kosovo-Metohija.
Arnold Hazeland
Forfatter og oversetter
Hazeland var eier av det rikeste utvalg av anarkistisk litteratur som fantes i noe bibliotek i Norge. Ved hjelp av sine språkkunnskaper og omfattende korrespondanse, bl.a. Max Nettlau, tilegnet han seg solide kunnskaper om de anarkistiske ideer.
Brentsystemet
Brentsystemet er en britisk rørledning transporterer olje fra Nordsjøen oljefelter via Cormorant Alpha til Sullom Voe Terminal i Shetland, Skottland. Oljen blir transport fra 20 oljefelter, blant annet:
Rørledningen er 36 tommer i diameter stål (API 5L X60) og 147 km lang. Den har kapasitet på 100 000 fat olje per dag.
Siden 3. august 2009 er det operert av Abu Dhabi National Energy Company etter forrige operatør Royal Dutch Shell. Brentsystemet er felles eid av 21 selskaper.
Julian Huxley
Julian Sorell Huxley (født 22. juni 1887, død 14. februar 1975) var en britisk biolog, forfatter, humanist og internasjonalist, kjent for sine populærvitenskapelige bøker og foredrag. Han var den første generaldirektøren i UNESCO og ble slått til ridder av dronning Elisabeth II i 1958.
Emil Glückstadt
Emil Rafael Glückstadt (født 24. august 1875, død 23. juni 1923) var dansk bankdirektør og etatsråd.
Julian Huxley
Huxley kom fra en fornem familie. Hans bror var forfatteren Aldous Huxley, hans halvbror en annen biolog og Nobelprisen i fysiologi eller medisin Andrew Huxley, hans far var forfatter og redaktør Leonard Huxley, og hans farfar var biolog T.H. Huxley, kjent som kollega av og støttespiller for Charles Darwin. Hans morfar var akademikeren Tom Arnold, og oldefaren Thomas Arnold er kjent som rektor på kostskolen Rugby School på 1800-tallet.
Emil Glückstadt
Han ble født i København, og var sønn av Landmandsbankens bankdirektør Isak Glückstadt og hans hustru Juliette Sofie Raffel.
Julian Huxley
Tidlig liv
Huxley ble født i Londonhuset til sin tante, romanforfatteren Mary Augusta Ward, mens hans far var tilstede på jubileumsfeiringen for Dronningregent Victoria av Storbritannia. Huxley vokste opp i familiens hjem i Surrey hvor han tidlig viste interesse for naturen, og han fikk lære av sin farfar. Tretten år gammel begynte Huxley på Eton College, og videreutviklet sin forskerinteresse i skolens laboratorier, som hans bestefar hadde tvunget skolen til å bygge flere tiår tidligere. På Eton utviklet han en interesse for ornitologi og i 1905 mottok han et stipend i zoologi ved Balliol College, Oxford.
Emil Glückstadt
Han tok sin bankutdannelse i Landmandsbanken og i banker i New York, London og Paris. Deretter vendte han tilbake til Landmandsbanken i 1901, og trådte inn i «direktionen» (styret) i 1907. I 1910 avløste han som 35-årig sin far som direktør for Landmandsbanken, som under hans ledelse vokste til en stor bank.
Etter at banken i 1922 måtte rekonstrueres ble Glückstadt som syndebukk tiltalt for bedrageri, feilaktig bokføring og brudd på regnskapsloven. Han ble fengslet i mars 1923, men døde 23. juni samme år, før noen dom var falt.
Julian Huxley
Akademisk liv
Men før han tilrådde stillingen ved Rice Institute, tilbrakte Huxley et år i Tyskland for å forberede sin nye, krevende jobb. Mens han arbeidet der i et laboratorium, bare måneder før utbruddet av første verdenskrig, overhørte Huxley kollegaer kommentere et passerende fly, «det vil ikke være lenge før disse flyene flyr over England». Dette var med på å befeste Huxleys sterke internasjonalistiske politiske ståsted. Mens han var i Tyskland hadde Huxley et nervøst sammenbrudd og returnerte til England for å hvile i et kurbad. Samtidig hadde også broren Trev også et sammenbrudd, som førte til at han hengte seg selv.
I 1935 ble Huxley utnevnt som sekretær i Zoological Society of London, og brukte mye av de neste syv årene på å drive foreningen og deres zoologiske hager, London Zoo og Whipsnade Park, ved siden av hans egen zoologiske forskning. I 1941 ble Huxley invitert til en forelesningsturné i Amerikas forente stater og skapte kontrovers etter å ha fortalt at han mente USA burde delta i andre verdenskrig noen uker før angrepet på Pearl Harbor. Fordi USA ble med i krigen, ble forelesningsturnéen utvidet og styret i Zoological Society, som var ambivalente i forhold til sin sekretær, brukte dette som en unnskyldning for å fjerne ham fra vervet. Huxley brukte denne anledningen til å dedikere store deler av resten av hans liv til spredning av vitenskapen, og politiske saker.
Så vel som gjennom hans zoologiske forskning bidro Huxley med teoretiske arbeider om evolusjonærbiologi, og han var en av mange nøkkelpersoner i modern evolutionary synthesis. Fuglekikking i barndommen ga Huxley hans interesse i ornitologi, og gjennom hele livet hjalp han til å tenke ut systemer for overvåking og bevaring av fugler. Han skrev flere papers om avian etologi. Han forskningsinteresser inkluderte også medisin og det nye feltet molekylærbiologi. Han var en venn av og mentor for biologen Konrad Lorenz.
Huxley lagde de nye benevnelsene «mentifacts», «socifacts» og «cultural artifacts» for å beskrive hvordan kulturelle trekk skaper sitt eget liv, som spenner over generasjoner. Tanken er relatert til memetikk. Mot slutten av livet hadde Huxley en nøkkelrolle i å bringe den arbeidene av den franske jesuitt vitenskapsmannen Pierre Teilhard de Chardin til den engelsktalende offentligheten.
UNESCO
Huxleys internasjonalistiske og bevaringsinteresser bidro også til at han stiftet organisasjonen som nå heter Worldwide Fund for Nature (WWF).
Humanisme
Mindre kjent er det faktum at Huxley, som var humanist, også var president for stiftelseskongressen til International Humanist and Ethical Union, og at han satt sammen med John Dewey, Albert Einstein og Thomas Mann i interimsstyret i First Humanist Society of New York i 1929.
Eugenikk
Huxley var en forkjemper for eugenikk som en metode for å bedre samfunnet. Huxley skrev to kritiske bøker om genetikk i Sovjetunionen (hvor han besøkte to ganger), som var dominert av lysenkoisme, en pseudovitenskapelig doktrine avledet av den dialektiske materialisme og som hevder at tillærte karakteristika kan arves. Huxley fryktet at genetisk stagnasjon ville inntreffe blant menneskene uten hjelp fra eugenikk, noe lysenkoistene avviste.
Mens Huxley så eugenikk som viktig for å fjerne uønskede varianter fra de menneskelige gener, mente han at rasene var like, og var en tydelig kritiker av både den eugeniske ekstremismen som dukket opp i 1930-årene, og av påstanden om at arbeiderklassen var eugenisk mindreverdige (Kevles 1985). Huxley var en kritiker av bruken av rase som et vitenskapelig konsept, og som respons til den økende fascismen i Europa ble han spurt om å skrive We Europeans. Denne boka, hvor han samarbeidet med etnologen A. C. Haddon, sosiolog Alexander Carr-Saunders og Charles Singer, foreslår blant annet at ordet rase bør erstattes av etnisk gruppe. Etter andre verdenskrig var han del av arbeidet som forberedte UNESCO-erklæringen Rasespørsmålet, som hevdet at «En rase, fra et biologisk ståsted, kan derfor defineres som en av de populasjonsgruppene som utgjør arten Homo sapiens» og
UNESCO-erklæringen hjalp også til å bryte ned forestillingen av at jøder utgjør en distinkt rasegruppe når den fastslo at «katolikker, protestanter, muslimer og jøder er ikke raser...»
I etterkrigsårene, som følge av de sjokkerende resultater av misbrukt eugenikk, lagde Huxley i 1957 det nye begrepet «transhumanisme» for å beskrive det synet at mennesket skulle bedre deg selv gjennom forskning og teknologi, muligens inkludert eugenikk, men viktigere forbedring av det sosiale miljø.
Offentlig liv og populærvitenskap
Huxley oppdaget det lukrative i populærvitenskapelig skriving etter å ha publisert artikler i aviser. Sent i 1920-årene ble han introdusert for bokskriving når han ble bedt om å bidra i to prosjekt, en lærebok om dyrebiologi med hans Oxford-kollega J. B. S. Haldane, og med H. G. Wells i et ni-binds serie med populærvitenskapelige bøker om biologi, The Science of Life. Andre publikasjoner å merke seg inkluderer Essays of a Biologist og Evolution: The Modern Synthesis.
I 1934 samarbeidet Huxley med Alexander Korda for å skape verdens første naturhistoriske dokumentarfilm, The Private Life of the Gannet (havsule), på Pembrokeshire-kysten. For denne vant de en Oscar for beste dokumentar.
Ingeborg Johanna Mestad
Ingeborg Johanna Mestad (pikenavn Jensdtr Hauge), født 15. november 1899 i daværende Haus herad (navnebytte til Arna i 1964), etter 1972 bydel i Bergen. Hun ble kjent som superhundreåring i 2009. Da hun døde hele 110 år og 202 dager gammel den 5. juni 2010 var hun den nest siste gjenlevende i Norge født på 1800-tallet.
Julian Huxley
Offentlig liv og populærvitenskap
I sine essay Den overfylte verden (The Crowded World) publisert i Evolusjonær humanisme (Evolutionary Humanism) (1964), var Huxley åpent kritisk til kommunistiske og katolske holdninger til prevensjon, befolkningskontroll and overbefolkning. Basert på variable forhold av compound interest, predikerte Huxley en framtidig verdensbefolkning på 6 milliarder ved 2000. FNs befolkningsfond markerte 12. oktober 1999 som 6-milliarder-dagen.
Ingeborg Johanna Mestad
Hennes foreldre var gårdbruker Jens Johannessen (f. 1863) og Marthena Larsdatter (f. 1867), begge født i Haus.
Julian Huxley
Offentlig liv og populærvitenskap
Huxley var i nær forening med de britiske rasjonalist- og humanist-bevegelsene. Han var æresmedlem i Rationalist Press Association fra 1927 til sin død, og ved stiftelsen av British Humanist Association i 1963 ble han deres første president til han ble etterfulgt av AJ Ayer i 1965. Han var også interimpresident i IHEU. Mange av Huxleys bøker tar opp humanistiske temaer.
Hær
En hær, eller armé, er den landbaserte forsvarsgrenen av et lands militærvesen. Arméer er gjerne inndelt i våpenarter som infanteri, kavaleri og artilleri, støttet av ingeniørtropper, samband, tren, intendantur, etterretning og sanitet.
Før flyenes inntog i militæret besto et lands stridskrefter vanligvis av en armé og en marine, hver underlagt sitt eget departement, gjerne kalt armédepartementet og marinedepartementet. Etter hvert som flyene ble en stadig viktigere del av stridskreftene ble det opprettet egne flyvåpen, og både flyvåpenet, marinen og armeen er idag som regel samlet under et felles forsvarsdepartement. Armésjefen har imidlertid ofte en uavhengig rolle som øverste rådgiver til statssjefen eller øverstkommanderende for spørsmål om landstridskrefter.
Våpenarter
Typiske våpenarter i en armé inkluderer:
Våpenarter grupperes ofte etter kampvåpen (combat arms), kampstøttekorps (combat support, CS) og forvaltningsstøttekorps (combat service support, CSS).
Som regel består hver våpenart av et eller flere regimenter.
Hierarki
Ifølge standarden NATO APP-6A gjelder følgende hierarki for landstyrker, med engelsk betegnelse og symbol:
Palmer
Palmer (Arecaceae) er en familie enfrøbladete planter som sammen med familien Dasypogonaceae utgjør palmeordenen Arecales. Familien har om lag 188 slekter og i underkant av 2 600 kjente arter. Ordenen Arecales inngår i kladen Commelinidae. Palmene er utbredt overalt i tropene og delvis også i subtropene og i varme tempererte klimaer.
Slekter
Familien omfatter 188 slekter, blant annet:
Kuldeherdige palmer
Palmer forbindes gjerne med et tropisk eller subtropisk klima, men det finnes en rekke hardføre palmer som har tilpasset seg ekstreme variasjoner i klima, fra helt ned i −25 til over 40 ℃. De fleste har til felles at de trenger svært varme somrer for å klare svært lave temperaturer, men det finnes også en håndfull palmer som er tilpasset seg et kjøligere klima med svale somrer og relativt milde vintrer. Den mest kjente er trolig vindmøllepalmen, som tåler temperaturer ned mot −15 til −20 ℃. Denne palmen har imponert med sin tilpassingsevne til det fuktige klimaet i Nordvest-Europa og de mildeste delene av Skandinavia.
Andre kuldeherdige palmer er dvergpalme, chilensk vinpalme, Chamaedorea radicalis, gelepalme og Butia eriospatha.
Trish Stratus
Patricia Anne Stratigias (født 18. desember 1975), best kjent som Trish Stratus, er en tidligere canadisk fribryter og diva i World Wrestling Entertainments Raw. Hun har vært Women's Champion syv ganger. Trish Stratus' siste opptreden var på Unforgiven 2006, hvor hun tok farvel med fansen etter å ha vunnet Women's Championship'tittelen for syvende gang. Foreløpig satser Trish Stratus på en skuespillerkarriere.
Dinara Safina
Dinara Mikhajlovna Safina (russisk Динара Михайловна Сафина, født 27. april 1986 i Moskva i daværende Sovjetunionen) er en profesjonell kvinnelig russisk tennisspiller. Hun er lillesøsteren til Marat Safin.
Hun har spilt to doublefinaler i Grand Slam-turneringen US Open. I 2006 tapte hun finalen sammen med Katarina Srebotnik til Nathalie Dechy & Vera Zvonarjova med 6-7, 5-7. året etter spilt hun sammen med Nathalie Dechy og de beseiret det kinesiske doubleparet Chan Yung-jan & Chuang Chia-jung med 6-4, 6-2.
Terminal Central de Autobuses del Sur
Terminal Central de Autobuses del Sur, også kjent som Taxqueña eller Tasqueña, er den sørlige av de fire bussterminalene i Mexico by. Den benyttes hovedsakelig av ruter til og fra de sørlige delen av landet, spesielt delstatene Morelos og Guerrero, med Acapulco, Cuernavaca og Taxco som populære destinasjoner. Terminalen befinner seg i området Taxqueña i Coyoacán, langs Calzada Tasqueña. Den har 35 perronger og 180 parkeringsplasser for busser.
Bussterminalen har overgangsmulighet til metroens Tasqueña stasjon og til Tren Ligero.
Terminal Central de Autobuses del Norte
Terminal Central de Autobuses del Norte er den nordlige av de fire bussterminalene i Mexico by. Den benyttes hovedsakelig av ruter til og fra de nordlige delene av landet. Den befinner seg i colonia Magdalena de las Salinas i Gustavo A. Madero, langs Eje Central Lázaro Cárdenas. Terminalen åpna 13. desember 1973. Den har 110 perronger og åtte ventesaler.
Bussterminalen har overgangsmulighet til metroens San Lázaro stasjon og til trolleybussenes Linje A.
Per Alf Brodal
Per Alf Brodal (født 17. oktober 1944 i Oslo) er en norsk lege og professor i medisin.
Han ble utdannet ved Universitetet i Oslo (UiO) i 1971 og tok den medisinske doktorgraden (dr.med.) i 1972. Etter turnustjeneste på Stord og i Sykkylven og forskningsopphold ved Oxford University ble han ansatt ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo. I 1985 ble han utnevnt til professor medisin (anatomi) ved UiO. Han har drevet eksperimentell forskning på nervesystemets koplingsmønster og skrevet flere lærebøker og utviklet studieopplegg.
I yngre år var Brodal aktiv konkurranseroer og vant ni Norgesmesterskap.
Han er sønn av hjerneforsker Alf Brodal (1910–1988).
Niacin
Niacin, også kjent som nikotinsyre eller vitamin B3, er et vannløselig vitamin hvis derativer som NADH, NAD, NAD+ og NADP har viktige roller i energimetabolismen i den levende celle og DNA-reparasjon. Betegnelsen vitamin B3 inkluderer også det korresponderende amidet nikotinamid, eller niacinamid, hvis kjemiske formel er C6H6N2O.
Nikka Vonens Pigeinstitutt
Nikka Vonens Pigeinstitutt grunnlagt i 1871 på gården Steia i Dale i Sunnfjord av Nikoline (Nikka) Vonen. Undervisningen omfattet engelsk, tysk, historie, norsk, musikk, religion og matematikk. Fritiden ble brukt til lek og dans.
Solveien (Oslo)
Solveien er en vei i Oslo på Nordstrandhøgda i bydel Nordstrand. Veien går fra Kongsveien til Ljabruveien og er 3,9 km lang.
Solveien regnes som en av Oslos dyreste adresser, og slik har det vært siden tidlig på 1900-tallet.
Husnumrene løper fra 1 til 145 og fra 2 til 148.
Bygninger og annet
Noen kjente bygninger i Solveien :
Crannóg
Crannóg er et historisk og arkeologisk begrep som kom i bruk mellom 1850–1855 for å beskrive en type forhistoriske hus i først og fremst Skottland som kan karakteriseres som plattformbosetning. En crannóg lå på en øy eller en kunstig øy med en spissformet bolig av tre på en plattformen som sto på påler i en innsjø. Med unntak av et enkelt tilfelle i Wales er crannóger kun funnet i Irland og Skottland. Navnet crannóg er avledet fra irsk-gælisk crannóg = trestruktur, påle, tilsvarende fra mellomirsk crannóc, igjen fra gammelirsk crann, tre.
Oldtidsbolig
Valget med en øy eller kunstig øy som hjem kan ha hatt forsvarsmessige hensikt og på grunn av tilgjengeligheten av fiske nært ved. Crannógen kunne bli nådd fra den nærmeste bredden ved hjelp av en gangbru av tre reist på påler eller som steinsetting. Et eksempel på en rekonstruert crannóg finnes ved Scottish Crannóg Centre ved Loch Tay i Perthshire.
Den eldste bosetning som meningsfylt kan karakteriseres som crannóg er funnet på den lille øya Eilean Domhnuill i innsjøen Loch Olabhat på North Uist, Ytre Hebridene, datert til mellom 3200 og 2800 f.Kr. i neolittisk tid. De fleste crannóger synes dog å ble reist i løpet av den sene bronsealder, inn i jernalderen og fram til tidlig middelalder. I samme tidsperiode ble det også reist broch (rundhus), dun (bygdeborg) og store rundhus.
Mange crannóger ble funnet og utgravd på slutten av 1800-tallet da mange skotske innsjøer ble drenert for å skaffe jord til landbruket. De organiske materialet som ble benyttet for å bygge crannógene som normalt ville ha gått i forråtnelse hadde blitt bevart i de vasstrukne forholdene. I nyere tid har man undersøkt rester fra crannóger i Oakbank i Loch Tay under vann og avdekket biter og rester korn, nøtter, etterlatenskaper fra husdyr og insekter, alt som har bidratt til rekonstruere jernalderens dagligliv og omgivelser. Denne undersøkelsen viste at Oakbank var hjem for et lite samfunn av bønder som gjetet flokkdyr, dyrket marken og høstet avlingeer, og samlet ville planter som mat fra de fruktbare skråningene rundt innsjøen
Den høyeste tettheten av crannóger (i Skottland) er funnet i flere innsjøer innenfor regionen Dumfries and Galloway, skjønt mange har også blitt funnet på det skotske høylandet. I området Grampian og dets høyland ble en velkjent crannóg bygget av klanen Burnett av Leys, en familie som flyttet derfra til den nærliggende festningen Crathes Castle fra 1500-tallet.
Konstruksjon
Konstruksjonen av den forhistoriske crannóg begynte på en liten øy eller på en grunne (grunt sted) som var lokalisert innenfor en innsjø eller sump. Denne hevingen ble sirklet inn av påler av eik som var spisset med økser og banket ned i bunnen og således dannet en inngjerding på rundt 60 meter i diameter. Pålene ble deretter festet sammen ved flettete kvister og tau. Overflaten ble så bygget, først med trestokker, deretter med kvistverk og stein, leire, og torv og annen materiale fra stedet. Ved sentrum ble ett stor ildsted bygget av store, flate steiner og en bolig av tre ble reist rundt dette. Noen ganger ble flere hjem bygget sammen til en enkel crannóg.
Denne forhistoriske befestningen ble benyttet av en enkelt familie eller stamme, og tilgang ble gjort via en uthulet kano. Imidlertid ble mange knyttet til innsjøens bredde ved hjelp av en gangveg av tre eller steiner, stundom liggende rett under vannflaten og således skjule dem fra potensielle fiender. De kan også være at man søkte beskyttelser for ville dyr som ulver og bjørner. Teorien om forsvar er ikke tilfredsstillende alene da en husgruppe på landejorden lett kunne ha reist en palisade som ga bedre beskyttelse med mindre anstrengelser. Antagelig er tilgangen til vann og til fiske en bedre grunn.
Eugene de Kock
Eugene de Kock var politisjef i Sør-Afrika i apartheidtiden. Han ble anklaget for grove brudd på menneskerettighetene. Han ble spesielt kjent i Sverige på 1990-tallet da han påstod at hans gruppe i Sør-Afrika stod bak mordet på Olof Palme. Dette førte til at Sør-Afrika-sporet ble relevant i etterforskningen.
Liste over høyadelstitler i Det forente kongerike
Liste over høyadelstitler i Det forente kongerike omfatter de høyere adelstitler i Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland etter 1801. Fra 1707 til 1801 skjedde nye adelsutnevnelser til Storbritannias adel. I Irland fortsatte utnevnelser til Irlands adel parallelt inntil opprettelsen av Den irske fristaten i 1922.
Alle innehavere av en høyadelig tittel kunne møte i House of Lords inntil 1999, da House of Lords Act 1999 begrenset antallet. Titlene som brukes er hertug, marki, jarl, vicomte og baron.
Sierra Tarahumara
Sierra Tarahumara er en fjellkjede i delstaten Chihuahua i det nordvestlige Mexico som utgjør en del av Vestlige Sierra Madre. Den er oppkalt etter folkegruppa tarahumara, som holder til der. I fjellkjeden finner man det store juvsystemet Barranca del Cobre. Togruta Ferrocarril Chihuahua al Pacífico går også gjennom Sierra Tarahumara.
Filokalia
Filokalia (gresk φιλοκαλία, "Kjærlighet til det vakre") er en samling av tekster skrevet mellom det tredje og femtende århundre av de fremste personene i den kristne kontemplative, mystiske, asketiske og hesykastiske tradisjonen.
Viktige forfattere i Filokalia er blant andre Maximus bekjenneren, Johannes av Damaskus, Simeon den nye teologen, Gregor av Sinai og Gregor Palamas. For flere av de øvrige forfatternes vedkommende er lite kjent om deres liv.
Odd Snorresson
Odd Snorresson (islandsk Oddr Snorrason) var en islandsk benediktinermunk, historiker og forfatter som levde i siste halvdel av 1100-tallet, og som bodde på øya Tingøyrar i Tingøyrarklosteret på nordlige Island.
I tillegg til sagaen kjent som Odd munks saga om Olav Tryggvason har Odd også blitt kreditert som forfatter av fornaldersagaen Yngvars saga víðförla om den svenske vikinghøvdingen Ingvar den vidfarne. Litteraturforskerne har dog vært skeptiske til påstanden, men i de senere år har kravet fått større aksept.
Sagaen om kong Olav
Odd skrev på 1190-tallet en latinsk biografi om den norske kongen Olav Tryggvason. Den var skrevet innenfor en hagiografisk tradisjon, hvor hensikten var å presenterte krigerkongen Olav Tryggvason som nordmennenes apostel. Biografien er bevart i oversettelse til norrønt i flere versjoner og blir ofte referert til som Saga om Olav Tryggvason (Óláfs saga Tryggvasonar).
Odd benyttet seg av flere tidligere verker i sin tekst, blant annet av Sæmund Frode og Are Torgilsson Frode, foruten også Acta sanctorum in Selio og mulig også Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium. Odd ble på sin side kilde for Snorre Sturlasons Olav Tryggvasons saga i Heimskringla (ca 1220) og for den ukjente forfatteren av Óláfs saga Tryggvasonar en mesta (ca 1300).
Odds saga omtaler undre som skal ha skjedd på Olavs tid i tilknytning til levningene etter Sankt Sunniva, hennes bror Albanus og de andre «seljemennene» og gir deretter kong Olav æren for å ha reist den første kirka på Selja. Odd tidfester også Sunnivas liv og død til «den tida då Håkon jarl styrte», dvs. 970–995.
Stiftelsen Norsk Luftambulanse
Stiftelsen Norsk Luftambulanse er en norsk ideell organisasjon. Den ble etablert som medlemsorganisasjon i 1977 av legen Jens Moe og en rekke ildsjeler, og tok initiativ til utviklingen av en luftambulansetjeneste i Norge. Stiftelsen het de første årene Bård Østgaards Stiftelse. Den driver luftambulansetjeneste i Norge og Danmark gjennom datterselskapet Norsk Luftambulanse AS og arbeider ellers med forskning og utvikling innen akuttmedisinske tjenester. Stiftelsens arbeid er finansiert av privat innsamlede midler fra støttemedlemmer og støttebedrifter.
Datterselskapet Norsk Luftambulanse AS er operatør på samtlige av Norges tolv legehelikopterbaser, og flyr på oppdrag fra Helseforetakenes nasjonale luftambulansetjeneste ANS, som finansierer tjenesten. Fra 2017 eier datterselskapet NLA Solutions AS legehelikopterbasene i Trondheim, Stavanger og på Dombås. Fra høsten 2017 tilbyr selskapet ulike produkter og tjenester til bruk innen luftambulansetjenesten i inn- og utland.
Norsk Luftambulanse AS
Norsk Luftambulanse AS er Norges største operatør av legehelikoptre, og er heleid av Stiftelsen Norsk Luftambulanse. Første oppdrag var i juni 1978.
Norsk Luftambulanse AS tok over operatøransvaret på alle de 12 legehelikopterbasene i Norge fra 1. juni 2018, etter å ha vunnet en anbudskonkurranse i 2016. Tjenesten utføres på oppdrag fra Helseforetakenes nasjonale luftambulansetjeneste ANS.
Legehelikopterbasene er plassert i Trondheim, Førde, Bergen, Stavanger, Ål, Dombås, Lørenskog, Arendal, Evenes, Brønnøysund, Tromsø og Ålesund.
Selskapet har en moderne flåte bestående av Airbus H135 T3H, Airbus H145T2 og AW139 fra Leonardo. Helikoptrene bemannes med pilot og redningsmann fra Norsk Luftambulanse AS, legen er ansatt i det lokale helseforetak,
I tillegg til legehelikoptrene har Norsk Luftambulanse AS også ansvaret for den medisinske bemanningen ved Luftforsvarets 330 skvadron på Ørlandet, tidligere også i Banak.
Stiftelsens øvrige aktiviteter
Stiftelsen Norsk Luftambulanse arrangerer en rekke kurs og konferanser for blant annet for ambulansepersonell, brann- og politimannskaper, sykepleiere og leger.
Stiftelsen finansierer også økt akuttberedskap i norske kommuner, for eksempel ved utplassering av hjertestartere og opplæring av brann- og helsepersonell.
Struktur
Stiftelsen Norsk Luftambulanse er en av Norges største ideelle organisasjoner. I 2017 var personer i 372 117 husstander registrert som støttemedlemmer eller givere. I tillegg bidrar nesten 5 000 støttebedrifter og organisasjoner med gaver. Målet er å redde liv og helse gjennom å styrke luftambulansetjenesten i hele Norge.
Stiftelsen er inndelt i regionene Nord, Midt, Øst, Sør og Vest, som har hvert sitt regionråd. Organisasjonens øverste organ er rådsmøtet, som velger styret i stiftelsen. Unni Grete Farestveit er styreleder fra 2019. Steinar Sørlie var generalsekretær og administrerende direktør fra 2002 til 2010. Åslaug Haga overtok som generalsekretær fra mars 2011, mens Erik Kreyberg Normann ble generalsekretær i januar 2013. I 2015 ble Hans Morten Lossius generalsekretær for stiftelsen. Lossius er anestesilege og professor i akuttmedisin.
Historie
11. mars 1978 Holdt stiftelsen oppvisning i Holmenkollen med et lånt helikopter fra Sveits. En gruppe speidere fra Oslo ble tatt i ras i Norefjell, og det ble satt i gang redning med oppvisningshelikopteret. Øivind Antonsen, en 21 år gammel speiderleder, ble Norsk Luftambulanse AS' første offisielle pasient.
2. juni 1978 ble legehelikopteret sendt på sitt første oppdrag – en bilulykke. I begynnelsen var ikke staten begeistret for idéen om en luftambulansetjeneste, og helsedirektøren betegnet NLAs arbeid som «luksusmedisin». I løpet av 1980-tallet endret staten holdning til Norsk Luftambulanse. I dag er driften av luftambulansetjenesten offentlig finansiert. Stiftelsen Norsk Luftambulanses bidrag er i dag å videreutvikle tjenesten.
Svensk Flygambulans AB var et datterselskap eid av Stiftelsen Norsk Luftambulanse fra mai 2004 til mars 2009. Frem til oktober 2007 het det SOS Flygambulans AB. Selskapet gjennomfører ambulansetransporter i Sverige på oppdrag fra myndighetene i Sør- og Midt-Sverige, og flyoppdrag i Nord-Europa på oppdrag fra blant annet forsikringsselskaper. I perioden det var en del av Norsk Luftambulanse opererte selskapet tre ambulansefly og gjennomførte ca. 1 100 transporter årlig.
NLA Global Medical Support AS (GMS) er et tidligere datterselskap i Norsk Luftambulanse. Norsk Luftambulanse har drevet internasjonal ambulanseflyvning og medisinsk assistanse siden 1978. Den internasjonale virksomheten ble skilt ut i et eget selskap, GMS, i 2004, som var et heleid datterselskap i Norsk Luftambulanse. I november 2008 ble selskapet solgt til det nordiske selskapet SOS International a/s. Norsk Luftambulanse samarbeider med GMS, og GMS yter på vegne av Norsk Luftambulanse medisinsk hjelp over hele verden, til medlemmer av Stiftelsen Norsk Luftambulanse, eller på oppdrag fra myndigheter eller private, for eksempel forsikringsselskaper, rederier eller offshoreselskaper. Selskapets alarmsentral i Norge koordinerer virksomheten, og både fly og personell er tilgjengelige døgnet rundt, og kan kalles ut i løpet av kort tid fra hovedbaser i Norge, Sverige og Danmark. GMS har en flyflåte for både korte, mellomlange og lange distanser, og flyene er bemannet med anestesileger og spesialsykepleiere med kompetanse innen flymedisin. GMS disponerer jetfly av typen Hawker 800 og turbopropellfly av typen Beech 200.
Avril Lavigne
Avril Ramona Lavigne (født 27. september 1984) er en canadisk sanger, låtskriver, motedesigner og skuespiller. Hun ble signert ved Arista Records da hun var 16 år gammel, og debuterte med studioalbumet Let Go i 2002.
Hun er primært vokalist og gitarist, og framfører sjangere som alternativ rock, pop-punk/-rock og post-grunge.
Biografi
Før Lavigne fikk sin første profesjonelle kontrakt, hadde hun vært med og sunget på andre artister sine sanger/utgivelser, men fikk sin første platekontrakt da hun var 16 år. Lavigne flyttet da til New York for å jobbe med sitt første album, og dette kom ut etter to år i 2002, og albumet fikk navnet Let Go.
Let Go nådde førsteplass på de australske, canadiske og britiske listene, og ble blant annet den yngste kvinnelige solisten som nådde en førsteplass i Storbritannia.
I 2004 ga hun ut sitt andre album, med navnet Under My Skin, som også nådde en rekke førsteplasser på salgslistene ulike steder i verden, og nådde tilsvarende plasseringer med albumet The Best Damn Thing fra 2006.
I 2011 ble Lavignes fjerde studioalbum, Goodbye Lullaby, utgitt etter flere angitte utgivelsesdatoer. Lavigne selv ville lage et mer personlig album etter skilsmissen med tidligere ektemann, Deryck Whibley, mens hennes daværende plateselskap RCA ville ha et oppfølgingsalbum til The Best Damn Thing.
Det femte studioalbumet var ventet i slutten av september 2013. Det ble utgitt under Epic Records etter som Avril byttet plateselskap i 2012. Den første singelen fra albumet Here's To Never Growing Up ble utgitt internasjonalt den 9. april 2013