cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suzanne Morrow
Suzanne «Suzi» Morrow Francis (født 14. desember 1930 i Toronto, død 11. juni 2006) var en canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo.
Morrow vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Sammen med Wallace Diestelmeyer kom hun på tredjeplass i parløp bak det belgiske paret Micheline Lannoy / Pierre Baugniet og Andrea Kékessy / Ede Király fra Ungarn.
Philip Morris International
Philip Morris Norway AS
Philip Morris Norway AS (PMN) ble etablert 11. oktober 2005, og holder til i Stenersgata 2 i Oslo. Selskapet selger og distribuerer sigaretter og rulletobakk i Norge og er markedsleder i Norge for disse to produktkategoriene kombinert. PMN selger Marlboro, Petterøe's, Blue Master og Next. Peter Grafström er administrerende direktør i selskapet. Bedriften har 21 ansatte.
Suzanne Morrow
Morrow avla den olympiske ed for dommere under åpningen av Vinter-OL 1988 i Calgary.
Philip Morris International
Philip Morris Norway AS
9. mars 2010 ble det kjent at Philip Morris saksøker Norge for å få opphevet forbudet mot synlig tobakk i norske butikker.
Volvo Personvagnar
Volvo Personvagnar var en gren av AB Volvo fra 1927 til 1999, da personbilsdivisjonen ble utskilt som et eget aksjebolag og solgt til Ford i 1999. I 2010 ble selskapet solgt videre til Geely, som fortsatt eier selskapet i dag.
Volvo Personvagnar AB hadde ved utgangen av 2014 over 25,000 ansatte, og de solgte 465,866 biler i 2014.
Historie
Navnet Volvo er latin og betyr «jeg ruller». Svenska Kullagerfabriken (SKF) dannet et datterselskap i 1915 som het Volvo. Varenavnet Volvo ble brukt som et varemerke på et sporhjullager. Navnet Volvo forsvant på hjullager trolig allerede i 1919.
25. juli 1924 fattet Assar Gabrielsson og Gustav Larson beslutningen å utvikle en «svensk bil laget av svensk stål». Den første bilen, offisielt kjent som Volvo ÖV4 og med klengenavnet «Jakob», forlot verkstedet den 14. april 1927, og med det var Volvo født. Den overbygde PV4 oppsto det samme året, og den første eksporten startet i 1928.
Nils Hjelmtveit
Nils Hjelmtveit (født 21. juli 1892, død 30. oktober 1985) var en norsk politiker. Hjelmtveit var kirke- og undervisningsminister for Arbeiderpartiet i perioden 1935–1945.
Volvo Personvagnar
Historie
«Biler kjøres av mennesker. Derfor er sikkerhet det grunnleggende i alt vi gjør hos Volvo.» Ordene tilhører Assar Gabrielsson og Gustav Larson, Volvos grunnleggere som allerede i 1927 ga løftet om å sette sikkerhet til mennesket først. Volvo introduserte i 1944 sikkerhetsbur og laminert frontrute som sikkerhetstiltak. På 1950-tallet tok Volvo i bruk defroster og vindusspyler for frontruten. I 1959 ble trepunkts sikkerhetsbelte standard. I 1970 opprettet Volvo sin egen undersøkelseskommisjon som undersøkte alvorlige ulykker der Volvo-biler var innblandet.
Nils Hjelmtveit
Hjelmtveit var født på Seim i daværende Alversund kommune og tok eksamen som lærer i Stord i 1913. Samme året flyttet han til Eydehavn, hvor han begynte som lærer ved Eydehavn skole samme året. I 1918 ble han ansatt som skolebestyrer ved samme skolen. Han har fått en vei på Eydehavn oppkalt etter seg, Nils Hjelmtveits vei.
Volvo Personvagnar
Historie
Etter mer enn 70 år har både verden og bilene forandret seg dramatisk, men grunnleggernes kjerneverdier står ved lag: sikkerhet, kvalitet og miljø.
Nils Hjelmtveit
Politisk karriere
I 1920 ble han valgt inn i Stokken herredsstyre, og tre år senere ble han valgt til ordfører. En av hans første gjerninger som ordfører var å få innført forskuddsskatt. Stokken kommune var den første kommune som innførte forskuddsskatt på lønn – en ordning som senere ble kopiert av mange andre kommuner. Senere var Hjelmtveit som stortingsmann medlem av skattelovkommisjonen av 1929. Her fikk han kommisjonen med på samme ordning som Stokken gjennomførte i 1923.
Volvo Personvagnar
Historie
På 1970-tallet foreslo svenske myndigheter at Norge skulle bli deleier i Volvo, mot at Sverige ble deleier av de norske oljeressursene. Den såkalte Volvo-avtalen ble undertegnet, men motstanden hos sentrale krefter både i Norge og Sverige var for stor til at den ble en realitet. Sett fra norsk side kan man i dag med tilfredshet glede seg over at avtalen ikke ble en realitet. Den globale etterspørselen etter olje er som kjent større enn etterspørselen etter Volvo, som i dag er kinesiskeid.
Nils Hjelmtveit
Politisk karriere
Hjelmtveits første ordførerperiode varte i fem år. Han ble siden gjenvalgt i 1932, et verv han hadde frem til han ble kalt til Johan Nygaardsvolds regjering i 1935 med post som undervisningsminister.
Volvo Personvagnar
Historie
I 1998 ble personbildivisjonen i Volvo-konsernet kjøpt av Ford Motor Company. Denne transaksjonen medførte at Volvo-konsernet ble splittet. Volvo Cars inngikk i Fords PAG-gruppe, Premium Automotive Group, sammen med Aston Martin, Jaguar, Lincoln og Land Rover. Men Volvos øvrige divisjoner med lastebiler, busser, anleggsmaskiner og båtmotorer eies fremdeles av det børsnoterte konsernet AB Volvo
Nils Hjelmtveit
Politisk karriere
Hjelmtveit ble med regjeringen i eksil til Storbritannia, da Norge ble okkupert av Nazi-Tyskland i april 1940. Under andre verdenskrig støttet han bl.a. de norske lærernes motstandskamp mot de tyske okkupantene.
Til Stortinget
Ved valget høsten 1924 ble Nils Hjelmtveit valgt inn på Stortinget. Han fikk fornyet tillit ved valget høsten 1927 og fikk altså to perioder som stortingsrepresentant, fra 1925 til 1930, før han atter tok sin tørn som lokalpolitiker i Eydehavn.
Fylkesmann i Aust-Agder
Etter krigen ble Hjelmtveit ansatt som fylkesmann i Aust-Agder (1945–61). I perioden 1957-69 var han formann i Norsk rikskringkastings styre.
Volvo Personvagnar
Historie
Volvo er nå et aksjeselskap som har hovedkontor i Goteborg i Sverige. De har bilproduksjon i Gøteborg, Gent i Belgia, og Chongqing, Chengdu og Daqing i Kina. De har dessuten en monteringsfabrikk i Kuala Lumpur i Malaysia, og produserer bildeler i Skövde (motorer), Floby og Olofström.
Nils Hjelmtveit
Fylkesmann i Aust-Agder
I 1969 ga han ut boken Vekstår og vargtid på Aschehoug forlag.
Volvo Personvagnar
Aktuelle modell segmenter
Volvo benytter engelske betegnelser for å forklare modellbetegnelsene sine (produktutvalg)
Volvo og trafikksikkerhet
Volvo har som visjon at ingen skal omkomme eller bli livstruende skadet i en Volvo produsert i 2020 eller senere. Ett av Volvos fokus er altså tryggheten i trafikken. Volvo arbeider for at deres kjøretøy og biler skal være trygge for både fører og passasjerer.
Referanser
<references group="Volvo Cars - This is Volvo Volvo Personvagnarna-från 20-tal till 90-tal av av Bjørn-Erik Lindh Motor, nr 2/2014, s.57. ford.com: FORD REACHES AGREEMENT TO SELL VOLVO CARS AND RELATED ASSETS TO GEELY Arkivert 31. mars 2010 hos Wayback Machine. Eier av 40% av selvskapet: Luqman Hawleri" />
Kunwar Singh
Kunwar Digvijay Singh også kjent som «K.D.Singh «Babu» (født 2. februar 1922 i Barabanki, død 27. mars 1978 i Lucknow) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors. Singh ble olympisk mester i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det indiske laget som vant landhockeyturneringen. Det var tretten lag med i turneringen og India vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 19-1. I semifinalen slo de Nederland med 2-1 og i finalen Storbritannia med 4-0.
Fire år senere, under OL 1952 i Helsingfors, vant han sin andre olympiske gullmedalje i landhockey. India vant semifinalen med 3-1 over Storbritannia og i finalen beseiret de Nederland med 6-1. Singh var lagkaptein på laget.
Raffaele Cappelli
Raffaele Cappelli (født 23. mars 1848 i San Demetrio ne' Vestini nær Aquila degli Abruzzi i Kongedømmet de to sicilier (nåværende Italia), død 1. juni 1921 i Roma) var en italiensk politiker og diplomat.
Saiwai-ku
Saiwai-ku (幸区) er en av Kawasakis 7 bydeler. Muza Kawasaki Symphony Hall ligger her.
Raffaele Cappelli
Han var motstander av italiensk inntreden i første verdenskrig.
Francesco Marmaggi
Francesco Marmaggi  (født 31. august 1876 i Roma i Italia, døde 3. november 1949 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Marmaggi var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati. Han var nuntius i Romania 1920–1923, i Tsjekkoslovakia 1923–1925 og i Polen 1928–1935.
Han ble kreert til kardinal i 1935 av pave Pius XI, med Santa Cecilia som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Stuart Benson
Stuart Benson (født 12. februar 1981) er en britisk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 5 i firer-bob.
Cuiabá
Cuiabá (utales ) er hovedstad og en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil. Byen ble grunnlagt i 1727, fikk bystatus i 1818 og ble delstatshovedstad i 1835. I 2006 hadde Cuiabá om lag 543 000 innbyggere. Byen har vokst sammen med nabobyen Várzea Grande og tilsammen danner de et storbyområde med om lag 750 000 innbyggere. Cuiabá deles i to av elva Rio Cuiabá. Byen er ofte et utgangspunkt for reiser til våtmarksområdet Pantanal.
Ferdinand Falsen-Hiis
Ferdinand Falsen-Hiis (født 1992 i Oslo) er en norsk barneskuespiller, som har spilt i og dubbet flere filmer. Han gikk på dramalinjen på Dahlske videregående skole høsten 2008. Falsen-Hiis er også med i breakdancegruppen "Fresh on the Floor", som blir sponset av La Familia i Arendal.
Oline Ragnhild Løvlid
Oline Ragnhild Løvlid (født Haugen den 10. oktober 1950) er en norsk folkemusiker, bosatt i Hornindal i Sogn og Fjordane. Hun har i lang tid været engasjert i sangtradisjonen i Hornindal. Løvlid var initiativtageren til CD-en Fortal, med 67 sangere fra 3 til 93 år som synger tradisjonelle sanger fra Hornindal.
Oline Ragnhild Løvlid er mor til Unni Løvlid.
Antoine Wiertz
Han ble født i Dinant i en relativt fattig familie, og ble medlem av kunstakademiet i Antwerpen i 1820. På grunn at Pierre-Joseph de Paul de Maibe var Wiertz' beskytter, gav kong William I ham et ettårig stipend fra 1821. Mellom november 1829 og mai 1832, oppholdt han seg i Paris og studerte de gamle mestre i Louvre.
I 1828, tok Wiertz del i Grand Concours, også kjent som Concours de Rome, men kom på annen plass. Han fikk den prestisjefylte Prix de Rome på sitt andre forsøk i 1832, noe som gjorde det mulig for ham å dra til Roma, hvor han var bosatt fra mai 1834 til februar 1837. Da han kom tilbake etablerte han seg i Liège med sin mor.
Hugh Scanlon
Hugh Scanlon (født 26. oktober 1913 i Melbourne, Australia, død 27. januar 2004) var en britisk fagforeningsleder og politiker.
Liv og virke
Scanlon ble født i Melbourne i Australia av britiske foreldre, men da moren ble enke da han var to år gammel, flyttet hun tilbake til Storbritannia. Han gikk på skole i Stretford i nærheten av Manchester, men sluttet på skolen i en alder av 11 år for bli lærling i instrumentmaking ved et lokal ingeniørfirma. Her gikk han inn fagforeningen, Amalgamated Engineering Union (AEU). Han arbeidet deretter ved Metropolitan-Vickers tekniske anlegg ved Trafford Park hvor han steg i gradene. I 1937 meldte han seg inn i det britiske kommunistpartiet som følge av hendelsene i den spanske borgerkrigen. Han benyttet seg av sine nettverk og sin dyktighet i organisering til å komme seg opp i fagforeningen og ble distriktsoffiser i 1947.
Han gikk ut av kommunistpartiet i 1954, men fortsatte som en kandidat for «det brede venstre» innenfor fagforeningen, og vant lederskapet i 1968. Scanlon og Jack Jones, leder for transportarbeidernes fagforening, TGWU, ble omtalt i den britiske pressen som «The Terrible Twins», «de forferdelige tvillingene», for deres opposisjon mot både Labour Party og det konservative partiet ettersom begge partiene forsøkte å legge begrensninger på fagforeningenes makt. Labours statsminister Harold Wilson skal en gang berømt ha sagt til Scanlon: «Få dine panservogner ut av min gressplen!»
Da Labour kom tilbake i posisjon i 1974 fungerte Scanlon og Jones som mellommenn og meklere for Labour og kommuniserte Labours krav fram og tilbake til Congress House (fagforeningenes hovedkvarter). De var hoveddrivkraften innenfor fagforeningsbevegelsen for Harold Wilsons politikk Social Contract som innførte streng lønnskontroll og begrenset streikeretten. Det kulminerte vinteren 1978-1979, den såkalte Winter of Discontent, «misnøyens vinter» som igjen førte til at de konservatives leder Margaret Thatcher ble valgt i 1979.
Han ble ironisk nok, med tanke på hans bakgrunn, opphøyd til overhuset i 1979 og tok da tittelen Baron Scanlon, av Davyhulme i grevskapet Stor-Manchester. Han døde januar 2004.
Derek Simpson
Derek Simpson (født 23. desember 1944 i Sheffield, South Yorkshire i England) er en tidligere generalsekretær i Storbritannias største fagforening for private sektor.
Simpson sluttet seg til Amalgamated Engineering Union (AEU) da han ble lærling i en alder av femten år. Han ble tillitsvalgt for AEU i 1967. Simpson var medlem av Communist Party of Great Britain (CPGB) frem til dette partiet ble oppløst i 1991. Han sluttet seg så til det britiske Labour Party i 1994.
Simpson giftet seg med sin Freda i Sheffield i 1967. De ble skilt i 1974, og i 1976 giftet Simpson seg igjen; hans andre kone var Linda Gilliver. De fikk tre barn sammen. Simpson skilte seg deretter fra Linda, og giftet seg så på nytt med sin første kone Freda, som i mellomtiden hadde fått to barn i sitt annet ekteskap.
Simpson er en ivrig sjakkspiller og liker Star Trek.
Gildeskål gamle kirke
Gildeskål gamle kirke ligger i Gildeskål i Nordland.
Kirken er en middelalderkirke i stein bygget på midten av 1100-tallet. Bygget blir først nevnt i skriftlige kilder i 1589. Byggeåret er ikke endelig fastslått, men byggeteknikken på den eldste delen av muren tyder på at kirken er oppført i perioden 1130-1160. Den ble utvidet med en sydfløy i 1711.
Gildeskål kirkested
Gildeskål kirkested omfatter middelalderkirka, Gildeskål hovedkirke fra 1881 (også kalt Gildeskål nye kirke) og Gildeskål prestegård. Gammelkirka og prestegården inngår i dag i Nordlandsmuseet.
Gildeskål gamle kirke er en av seks kirker i Gildeskål kommune; de øvrige er Gildeskål hovedkirke, Saura kirke, Mevik kapell, Nordstranda kapell og Sørfjorden kapell.
Historie
Kirken ble bygget på 1100-tallet i romansk stil.
I 1710 ble kirken truffet av lynnedslag og ødelagt av brann. Kirken ble bygd opp året etter og ble da dekorert i barokk stil, og kirken fikk et tilbygg i form av et sideskip mot sør.
I 1881 ble Gildeskål hovedkirke tatt i bruk, og Gildeskål gamle kirke ble avvigslet. Flere av gjenstandene ble da flyttet over fra den gamle kirken til den nye kirken, deriblant prekestolen, altertavlen og orgelet. Før den ble gjenvigslet i 1962 ble gjenstander som opprinnelig hadde tilhørt den gamle kirken, tilbakeført fra den nye kirken. I 1902 ble kistene fra gravkammeret under koret flyttet ut på kirkegården.
Restaureringen av Gildeskål gamle kirke skjedde i to perioder fra 1936-37; det ble en stopp i arbeidet under krigen. Sogneprest Konrad Oterholm sørget for å få gjenopptatt restaureringen av kirken i 1959. Arkitekt Kirsten Wleügel Knutssøn ledet det omfattende restaureringsarbeidet. I 1962 ferdigstilte konservator Gerhard Gotaas restaureringen av kirkens malerier.
Etter at restaureringsarbeidene var ferdige ble kirken gjenvigslet i 1962.
Interiøret
Kirken og interiøret i kirken har vært malt mange ganger.
Tre av de innelukkede kirkebenkene har fått navn etter gårder i bygda. «Amtmannstolen», som er den fineste, tilhørte amtmann Ove Sørensen Schjelderup. Ytterst mot midtgangen står en smal benk som ble kalt «fattiglemmen», og som ble benyttet av kirkelemmer som ikke hadde egen gård.
Eriksenorgelet i gammelkirken ble bygd i 1865 av Amund Eriksen. Orgelet ble flyttet til Gildeskål Hovedkirke i 1881. I 1992 ble Eriksenorgelet restaurert og flyttet tilbake til Gildeskål gamle kirke. Det originale kassebelganlegget med to belger står også på originalplassen, men det er bygd til en ny parallellbelg for motordrift.
I kirken henger et kirkeskip fra 1782. Skipet er påmalt navnet "Josva"; det er en modell av en fregatt som var linjeskip i den dansk/norske flåten.
Prekestolen i kirken ble satt inn i den nye kirken da den ble tatt i bruk, den ble satt tilbake i gamlekirken i 1962 før gjenvigslingen etter restaureringsarbeidet. Prekestolen er utstyrt med malerier og marmorerte felter, maleriene forestiller de fire evangelistene, St. Peter og St. Paulus. Den ble sist malt i 1754 av Gottfried Ezechiel.
Arkitekt Kirsten Wleügel Knutssøn, som ledet restaureringsarbeidene midt på 1900-tallet, har tegnet kirkens lysestaker.
Lagrange-punkt
Et Lagrange-punkt (også omtalt som L-punkt eller librasjonspunkt) er posisjoner i tilknytning til to himmellegemers omløpsbaner omkring hverandre, hvor et tredje legeme (som skal ha forsvinnende liten masse sammenlignet med de to øvrige legemene) kan forbli stabilt, uten at sentripetalkraften eller de andre legemenes tyngdekraft trekker det vekk fra denne posisjonen. Det finnes fem slike punkter, og de benevnes L1 til L5.
Historisk bakgrunn
I 1772 arbeidet den fransk-italienske matematikeren Joseph Louis Lagrange med å finne «pene» analytiske løsninger på hvordan tre eller flere himmellegemer ville bevege seg i forhold til hverandre. Knapt et århundre tidligere hadde Isaac Newton lagt det matematiske grunnlaget for himmelmekanikken ved å beregne hvordan to legemer kan bevege seg i forhold til hverandre. Men så snart det er flere enn to legemer «med i spillet», blir regnestykket kaotisk; motsatt Newtons tolegemeproblem gis det ikke noen generelle formler for hvordan legemene kan bevege seg.
Lagrange fant aldri de generelle løsningene han søkte. Ingen har hittil lykkes med dette, noe som mer enn antyder at det ikke finnes noen generell matematisk beskrivelse av løsningene for tre eller flere legemer. Til gjengjeld fant han noen bestemte stabile «situasjoner» — herunder noen punkter hvor et tredje legeme som er mye mindre enn de andre to, kan forbli stabilt over lengre tid, og disse punktene er nå oppkalt etter ham.
L1
Det første Lagrange-punktet ligger et sted på linjen mellom de to store legemene, og «følger med» i de store legemenes kretsløp, så det har samme omløpstid. Med jorden og solen i rollene som de to store legemene, ligger punktet L1 i ca. halvannen million kilometers avstand fra jorden, i retningen direkte mot solen. Fra dette punktet er det alltid fri og uhindret «utsikt» til solen, og derfor er romfartøyet SOHO (Solar and Heliospheric Observatory) plassert i umiddelbar nærhet av dette punktet.
Normalt «burde» et legeme som kretser rundt Solen i en omløpsbane tettere på denne enn jordens bane er, gjennomføre et kretsløp på mindre tid enn et jordisk år. Men jordens tyngdekraft gir et legeme i L1-punktet et «ekstra løft» vekk fra Solen, så det kan opprettholde sitt kretsløp til tross for sin «for lange» omløpstid.
L2
Det andre Lagrange-punktet ligger som L1 på forbindelseslinjen mellom de to store legemene, men på den motsatte siden av det minste av de to store legemene. Er det stor forskjell på de to store legemenes masser, ligger L1 og L2 like langt fra det minste av de to store legemene, bare på hver sin side. Man har i jordens/solens L2-punkt allerede plassert et romobservatorium kalt Wilkinson Microwave Anisotropy Probe, og påtenker å anbringe en hel flotilje av romobservatorier, herunder romteleskopet James Webb Space Telescope ved samme punkt. Det skyldes at dette punktet alltid har uhindret «utsikt» til universet, uten forstyrrende sollys og jordskygge. Samtidig er kommunikasjonsforholdene ideelle, da jorden alltid er i samme retning og avstand (i motsetning til en uavhengig bane om solen).
L3
Det tredje Lagrange-punktet ligger som L1 og L2 på linje med de to store legemene, men på den siden av det største legemet som vender vekk fra det mindre, i en avstand litt større enn avstanden mellom de to store legemene.
L4 og L5
De to Lagrange-punktene L4 og L5 befinner seg på steder langs det mindre av de to store legemenes bane om det største; alltid 60 grader «foran» (L4) og «bak» (L5) det mindre legemet.
I tilfellet med solen og Jupiter som de to store legemene, finnes det i L4 og L5 i forhold til Jupiter en rekke småplaneter, kalt de trojanske asteroider. Blant Saturns måner finnes to eksempler på større måner som «deler omløpsbane» med hver to betraktelig mindre måner; de små månene ligger i punktene L4 og L5 i forhold til den større månens omløp om Saturn.
I de to L4- og L5-punktene i Månens bane er det observert en del støv. I 1977 skrev Gerald O'Neill The High Frontier, hvor han forestilte seg at man samlet noen kjempemessige rom-øyer kretsende om L5.
Stabilitet
Kjennetegnende for alle Lagrange-punkter er at de eksisterer helt uansett det innbyrdes forholdet mellom de to store legemenes masser. Dessuten vil legemer i L4 og L5 være stabile i rommet og legemer i L1, L2 og L3 være stabile i planet normalt på linjen gjennom legemene; skulle de av en eller annen grunn bli flyttet en anelse vekk fra den presise lokaliteten for Lagrange-punktene, vil tregheten og de store legemenes tyngdekraft søke å bringe dem tilbake mot punktet.
Dog vil legemet i så fall «skyte forbi» Lagrange-punktet – av den grunn kan smålegemer i umiddelbar nærhet av et Lagrange-punkt kretse omkring punktet. Flere smålegemer med ubetydelig masse kan på denne måten kretse omkring det samme punktet, jamfør de tallrike trojanske asteroidene.
Øvre Vinstra kraftverk
Øvre Vinstra kraftverk ligger nord i Espedalen i Nord-Fron kommune i Innlandet fylke. Kraftstasjonen er innsprengt i fjellet.
Kraftverket ble satt i drift i 1959, og utnytter fallet på 330 meter fra Øyangen til Slangen. Vannet i Vinstra føres i en 2,7 km tunnel fra Kaldfjorden til Øyangen. Fra Øyangen føres vannet i en 7,5 km tunnel til et fordelingsmagasin i Finnbølhaugen.
Øyangen har en reguleringshøyde mellom 998 og 996 moh. Kaldfjorden reguleres mellom 1019 og 1013 moh. Innsjøene Vinstri, Bygdin og Heimdalsvatn er også regulert i forbindelse med kraftverket. Deler av nedslagsfeltet ligger i Øystre Slidre og Vågå kommuner.
Tilsiget er på 770 millioner m³ og nedslagsfeltet er på 745 km². Magasinkapasiteten er på 537 millioner m³.
Kraftverket ble oppgradert med økt slukeevne i 2015/2016. Effekten økte fra 140 til 172 MW, produksjonen økte med ca 14 GWh.
Det er installert to francisturbiner hver på 86 MW. Normal årsproduksjon er på ca. 650 GWh.
Kraftverket eies av Opplandskraft DA
Manduca pellenia
Manduca pellenia er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne arten lever i Mellom-Amerika.
Utseende
En stor (vingespenn 107 – 126 mm), gråbrun svermer. Hodet og brystet er brunsvarte med lysgrå sider, bakkroppen har store, runde, gule flekker på sidene. Forvingen er gråbrun med noen brune streker og et bredt, V-formet, blågrått tverrbånd nær midten. Bakvingen er blålig mørkegrå med to lyse tverrbånd. Larven er blekgrønn med brede, hvite skråstriper på sidene. De tre fremste kroppsleddene er kledt med små pigger på ryggsiden. Hornet på bakkroppen er gulrgøtn, nokså kort og piggete. Puppen har en lang, utoverbøyd sugesnabel-slire som er festet til brystet i ytterenden.
Levevis
Larvene lever trolig på planter i søtvierfamilien (Solanaceae). De voksne svermerne besøker blomster.
Utbredelse
Arten finnes fra Mexico i nord til Ecuador i sør.
St. Kristoffer
St. Kristoffer er en helgen fra Lilleasia. Han skal ha lidd martyrdøden på 200-tallet etter å ha forkynt evangeliet. Få historiske opplysninger fins om ham, men flere kjente legender eksisterer.
Han blir regnet som en av De fjorten nødhjelpere. Hans minnedag er både 25. juli og 18. desember.
Alfred Sherman
Alfred Sherman (født 10. november 1919, død 26. august 2006) var en britisk forfatter, journalist og politisk kommentator, tidlig innmeldt i det britiske kommunistpartiet, deltok i den spanske borgerkrigen, og snudde senere politisk helt om, rundt 1970 meldte han seg inn det britiske konservative partiet og ble til sist politisk rådgiver for Margaret Thatcher.
Liv og virke
Sherman ble født i Hackney i London av jødiske innvandrere fra Russland, Jacob Vladimir og Eva Sherman. Hans første år var tilbrakt i ytterste fattigdom. Han studerte vitenskap ved den polytekniske skole i Chelsea. Han ble medlem av det britiske kommunistpartiet som tenåring, hevdet senere at «som jøde i Storbritannias 1930-tall var å bli fremmedgjort. Verdens proletariat tilbød et hjem.» Han var frivillig i den spanske borgerkrigen i 1937–1938 til han ble tatt til fange som sendt til England. mellom 1939 og 1945 tjenestegjorde han i Midtøsten i den britiske administrasjon for Feltsikkerhet og okkupert fiendeområde, og etter krigen, sommeren 1948, ble han utvist av kommunistpartiet for titoistisk avvik, og tilbrakte deretter en tid i Jugoslavia som frivillig i ungdomsbrigaden. Her lærte han seg serbokroatisk flytende. Etter eksamen fra London School of Economics i 1950 ble korrespondent i Beograd for The Observer. Under et opphold i Israel på slutten av 1950-tallet ble han medlem av en økonomisk rådgivningsstab for den israelske regjering og fikk et nært forhold til David Ben-Gurion. I løpet av de neste 40 år skrev Sherman omfattende om politiske emner i mange britiske aviser.
Sherman var kritisk til Edward Heaths konservative regjering grunnet dens offentlige forbruk og at den ikke innførte prinsippene for frihandel. I 1974 var han med på å opprette Centre for Policy Studies sammen med Keith Joseph og Margaret Thatcher. Han var også medlem av den konservative filosofigruppe (CPS) som ble en utskytningsrampe for Margaret Thatcher. Mer enn noen annen var det Sherman som skaffet henne en strategi for å overta lederskapet i partiet og vinne valget i 1979. Derimot var han en løs kanon overfor media, og ble etter hvert så vanskelig for mange å forholde seg til at Hugh Thomas, daværende formann i CPS, slo fast at han «måtte gå» og utviste ham i 1983. I sine memoarer ga Thatcher selv kreditt til Shermans «briljans», «kraft og klarhet i hans forstand», hans «bredde i lesning og hans dyktighet som en nådeløs polemiker». Hun krediterte ham for en sentral rolle i hva hun oppnådde. Som statsminister i juli 2005 erklærte hun: «Vi kunne aldri ha beseiret sosialismen om det ikke hadde vært for sir Alfred.»
Shermans motvilje mot kompromisser med etablert konsensus førte til at han aldri greide å tilpasse seg britisk politikk og politikere. Hans stjerne skinte sterkt en kort tid etter at Thatcher ble statsminister, men ved 1982 var hans slitasje på forholdet til Thatcher åpenbart og han ble utelukket fra de indre sirkler. I juli 2005 ble de forent ved en mottakelse i forbindelse med hans bok Paradoxes of Power: Reflections on the Thatcher Interlude.
Han giftet seg i 1958 med Zahava Zazi, født Levin, og de fikk en sønn. Etter hennes død i 1993 giftet han seg med Angela Sherman i 2001. Han døde i 2006.
Manghekou-demningen
Manghekou-demningen er en demning med et lite vannkraftverk i Henan-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Biamang He. Effekten er ca 50 MW.
Demningen er en betong gravitasjonsdam, av typen RCC. Dammen er 75 meter høy og 215 meter lang. Den primære rollen for dammen er flomkontroll, irrigasjon og vannforsyning.
Direkte demokrati
Direkte demokrati er en demokratisk styreform der folket direkte har rett til å være med på å fatte beslutninger, uten å arbeide innenfor rammene av et representativt styresett. Avhengig av hvordan systemet er organisert, kan folket være med på endre og vedta nye lover, stille mistillitsvotum og gi dom i rettssaker. Et slikt system baserer seg i større grad på at velgerne selv er med på å avgi stemme i hver enkelt sak. Et system som baserer seg både på direkte og representativt demokrati kalles et blandingsdemokrati, og er den vanligste formen hvor direktedemokratisk aktivitet forekommer.
Oversikt
I blandingsdemokratier der makten er delt mellom folket og representative organer, er det som oftest de valgte myndigheter som vedtar lover og beslutninger, mens folket langt sjeldnere er direkte involvert. I disse demokratiene finnes det flere måter et forslag kan ende opp som folkeavstemning, som er den vanligste måten en avgjørelse blir tatt av folket på. Det er nødvendig å understreke at bruken av ordet «folkeavstemning» her ikke betyr valg til representative forsamlinger,som f.eks. parlamenter og kommunestyrer.
Innbyggere har også andre, lovbestemte rettigheter til å innvirke på inkludert medvirkning etter plan- og bygningsloven.
Folkeavstemninger utløst av myndigheter
I mange land har myndighetene mulighet til å legge saker ut til folkeavstemning, såkalte ad hoc-folkeavstemninger. Man skiller her mellom rådgivende og bindende folkeavstemning. I bindende folkeavstemninger er det resultatet av folkeavstemningen gyldig som vedtak, mens det i rådgivende folkeavstemninger er mulighet for myndighetene å overstyre resultatet av avstemningen.
Det finnes også obligatoriske folkeavstemninger. Dette er saker som går direkte til folkeavstemning, uten å bli behandlet av representative myndigheter. Der hvor disse folkeavstemningene gjennomføres er det ofte saker som involverer grunnlovsendringer, høy pengebruk eller tilslutning til internasjonale organisasjoner eller avtaler som blir automatisk lagt ut til avstemning.
Innbyggerinitiativer
Folkeavstemninger kan også utløses av folket. I motsetning til avstemninger lagt ut av myndighetene, har velgerne her mulighet til å bestemme hvilke saker som skal stemmes over. Dette gjøres gjennom såkalte innbyggerinitiativer (også kalt folkeinitiativer). For å utløse en folkeavstemning om en sak, må det som regel bli levert inn et minimum antall underskrifter fra personer med stemmerett. Dette er for å hindre at alt for mange saker blir lagt ut til avstemning, noe som kan tenkes å trette velgerne.
Man skiller mellom direkte og indirekte folkeinitiativer. I direkte folkeinitiativer har velgerne forslagsrett, dvs. at velgerne kan komme med helt nye forslag som skal stemmes over i en folkeavstemning. I indirekte folkeinitiativer kan velgerne kreve folkeavstemning om et vedtak gjort av myndighetene.
Dagsordeninitiativer
Dagsordeninitiativer er initiativer som ikke utløser folkeavstemning, men legger fram forslag til behandling i representative organer.
Allmøter
Vedtak kan også fattes på allmøter. Allmøter er møter der alle har rett til å komme å si sin mening og stemme på vedtak. I større politiske enheter er allmøter vanskelige å gjennomføre i praksis, ettersom det krever store forsamlingslokaler, og det vil ta lang tid hvis alle skal si sin mening om saken. I Sveits blir allmøter (landsgemeinde) praktisert i to kantoner og i omkring fire femdeler av alle kommunene. I mange kommuner er allmøtet det øverste beslutningsorgan, og har rett til å ta alle beslutninger innenfor kommunens beslutningsområde. Allmøtene kommer sammen mellom to til seks ganger årlig.
Direktedemokratisk representasjon
En form for direkte demokratisk deltagelse innenfor rammene av et representativt system, er gjennom direktedemokratisk representasjon. Et parti eller liste stiller til valg uten noen politisk plattform, men vil bruke sin stemme i forsamlingen etter velgernes ønske. Avstemninger blir avholdt på Internett, og representantene i forsamlingen stemmer etter dette resultatet. I Vallentuna kommune i Sverige har partiet Demoex (Demokratiexperimentet) hatt en representant i kommunestyret siden 2003. I Norge prøvde partiet Direktedemokratene seg på det samme i tre kommuner ved kommunevalget i 2003, uten å bli valgt inn i noen av kommunestyrene.
Historisk bakgrunn
Det har historisk sett vært få rene eksempler på direkte demokrati. Representativt demokrati har siden opplysningstiden vært normen for moderne demokratier. Noen land har likevel hyppig tatt i bruk folkeavstemninger for å fatte politiske beslutninger. Særlig på lokalplan i Sveits og enkelte delstater i USA er det vanlig med flere folkeavstemninger i året.
Athen
Demokratiet i Athen rundt 500 – 350 f.Kr. er kjent som det første moderne organiserte demokratiet. Den demokratiske perioden ble flere ganger avbrutt av tyranner. Perikles er den mest kjente lederen av demokratiet, men de mest detaljerte beskrivelsene stammer fra tiden Euklid (403-402 f.Kr.) var leder.
Den viktigste institusjonen i demokratiet var forsamlingen (ἐκκλεσία ekklesia). Forsamlingen bestod ikke av valgte representanter, men av alle voksne menn som hadde gjort militærtjeneste. Dette ekskluderte kvinner, slaver (som utgjorde en betydelig andel av athens innbyggere) og utlendinger. Forsamlingen holdt møter når det passet, i tillegg til ti faste årlige møter. For å avgi stemme måtte man fysisk møte opp. Stemmer ble gitt ved håndsopprekning. Som regel var det frivillig å møte opp, og fravær gjorde at man ikke fikk stemme på en sak.
Oilers
Oilers har flere betydninger:
Direkte demokrati
Ideologi
Direkte demokrati er ikke nødvendigvis tilknyttet en bestemt politisk ideologi. Likevel finnes det ideologier som i ulik grad støtter og går inn for større bruk av direkte medbestemmelse.
Anarkisme
Direkte demokrati står sentralt i anarkismen. Et representativt system blir sett på som autoritært, og innskrenker individets rett til medbestemmelse. I et direktedemokratisk system står alle likt til å være med i de formelle beslutningsprosessene. Anarkister legger vekt på at motstandere av en bestemmelse kan velge å følge disse bestemmelsene, ikke fordi man står forpliktet ovenfor en høyere autoritet, men for sine medborgere. Man kan eventuelt nekte å godta avstemningen, og dermed fortsette debatten. I en anarkistisk modell kan en sak bli tatt opp til vurdering igjen, så ofte det er et behov for det. En siste mulighet er å forlate fellesskapet man er del av.
Lokalt
I Norge finnes det en del lovbestemmelser om velgernes muligheter for direkte innflytelse på lokalplan. Kommuneloven legger opp til at fylkene og kommunene skal styres etter representative prinsipper, og legger ingen føringer for bruk av folkeavstemninger eller innbyggerinitiativ. Flere kommuner har likevel egne bestemmelser for innbyggerinitiativer og folkeavstemninger. Mellom 1970 og 2000 er det avholdt over 500 folkeavstemninger på lokalplan. De fleste har vært om målform i skolen, alkoholbestemmelser eller kommunesammenslåinger.
Kommunelovens Kapittel 6A åpner for dagsordeninitiativer (i lovteksten kalt innbyggerinitiativer ), der innbyggerne har forslagsrett til kommune og fylkeskommune. Det kreves at minst 2% av innbyggerne skriver under, eller minst 300 på kommunalt plan, eller 500 på fylkeskommunalt plan. Initiativer som klarer å samle det nødvendige antall underskrifter blir ikke lagt ut til folkeavstemning, men behandles av kommunestyret eller fylkestinget. Det er ikke noe tilsvarende bestemmelser på nasjonalt plan hverken til Stortinget eller Sametinget.
Obligatorisk rådgivende folkeavstemning er nødvendig etter opplæringsloven hvis en kommune eller skolekrets skal skifte hovedmål i undervisningen i grunnskolen. Folkeavstemningen kan bli utløst av et flertall av kommunestyret eller en fjerdedel av innbyggerne i kommunen/skolekretsen krever det.
Alkoholloven av 1927 ga mulighet for juridisk bindende folkeavstemninger om opprettelse av Vinmonopolutsalg og innvilgelse av skjenkebevilgninger. Reglene for avstemning ble endret flere ganger. Etter siste endring var reglene kunne 5% av velgerne utløse folkeavstemning, i tillegg til at en mindretall i kommunestyre kunne kreve folkeavstemning. I alkoholloven av 1894 var det obligatorisk folkeavstemning om opprettelse av samlag for salg av brennevin. I disse folkeavstemningene hadde både kvinner og menn over 25 år stemmerett.(Knag 1991) Da alkoholloven ble revidert i 1989 forsvant alle bestemmelser om folkeavstemninger.
Norges Fredsfond, stiftet i 2012, tar i bruk direkte demokrati i prosessen med tildeling av midler til fredsprosjekter.
Nasjonalt
Stortinget har mulighet til å legge ut saker til rådgivende folkeavstemninger. Folkeavstemninger er ikke regulert i grunnloven, men det er gitt særlover for hver enkelt av folkeavstemningene. Dette har skjedd seks ganger. Det er heller ingen bestemmelser om obligatoriske folkeavstemninger. Det er likevel blitt en sedvane at norsk medlemskap i EU skal avgjøres i en rådgivende folkeavstemning.
I Norge har det vært avholdt seks folkeavstemninger på nasjonalt plan, og over 500 på lokalplan.
Politiske partier
Fremskrittspartiet skriver i sitt prinsipprogram: «Fremskrittspartiet ser svakheter ved vårt demokrati. Det bør derfor innføres et system der velgerne, gjennom folkeavstemninger, får direkte avgjørende beslutningsrett.».
Rødt skriver i sitt prinsipprogram at «folkestyret må dels være representativt og dels direkte» og «ei sentral oppgave under sosialismen vil være å utvikle nye former for deltaking og styring som gjør det mulig for folk å være direkte involvert i avgjørelsene». I arbeidsprogrammet står det at partiet vil gi innbyggere «mer direkte innflytelse på saksbehandlingsprosesser fram mot lokalpolitiske vedtak».
Senterpartiet skriver i sitt prinsipp- og handlingsprogram for 2009-2013 ingenting om direkte demokrati eller innbyggerinitiativer, men at «alle beslutninger som krever politisk skjønn skal avgjøres av folkevalgte». Dette er ikke nødvendigvis en avvisning av direktedemokratiske elementer i politikken. Utsagnet kan tolkes i lys av et annet utsagn: «Avgjørelser skal tas av innbyggerne gjennom deres valgte representanter og ikke overlates til byråkrater eller markedskrefter». I tillegg må det sees i lys av «Lokalpolitisk manifest for Senterpartiet» fra 1999 der det står at partiet vil gi velgerne mulighet til å kreve rådgivende folkeavstemning. (Lynne 2004)
Venstre har i sitt Stortingsvalgprogram 2009-2013 ikke noen punkter om direkte demokrati. På landsmøtet i 2003 ble det vedtatt at partiet ønsket at 5% av velgerne i en kommune kunne kreve lokale folkeavstemninger. (Lynne 2004) Under behandlingen av St.meld. nr. 33 (2007–2008) fremmet Venstre ett forslag om å senke den nødvendige prosentandelen underskrifter for dagsordeninitiativene fra 2% til 1%.
Piratpartiet ønsker å utvikle et breddedemokratisk system som i utstrakt grad tar i bruk internett til å innføre flere folkeavsteminger og mer direkte demokrati. Partiets interne beslutningssystem, LiquidFeedback, er et eksempel på hvordan dette kan gjøres.
Interessegruppa for Kvinner med Spiseforstyrrelser (IKS)
Spiseforstyrrelsesforeningen (SPISFO), tidligere kalt Interessegruppa for Kvinner med Spiseforstyrrelser, (IKS) er en norsk landsomfattende selvhjelpsorganisasjon som ble startet i 1987 av kvinner som selv hadde spiseforstyrrelser. SPISFO er en organisasjon for alle som på en eller annen måte er berørt av spiseforstyrrelser eller som har et anstrengt forhold til mat, kropp og vekt. SPISFO arbeider etter et grunnprinsipp om at de tror på kraften i de kvalitetsfylte, gode og anerkjennende menneskemenneskemøter - at det å snakke sammen har stor betydning for vår psykisk helse. Organisasjonen driver ikke med behandling, men tilbyr ulike lavterskeltilbud som råd- og veiledningssamtaler, temakvelder og diverse selvhjelpstilbud som blant annet samtale- og pårørendegrupper.
Stephen J. Solarz
Stephen Joshua Solarz (, født 12. september 1940 i New York City, død 29. november 2010 i Washington, D.C.) var en amerikansk samfunnsviter og demokratisk politiker.
Bakgrunn
Han var av jødisk slekt. Han hadde bachelorgrad fra Brandeis University fra 1962 og mastergrad i offentlig rett og administrasjon fra Columbia University fra 1967. Solarz underviste i statsvitenskap ved Brooklyn College 1967–1968.
Politisk virke
I 1966 var han kampanjeleder for en antikrigsdemonstrasjon, og han brukte denne erfaringen da han stilte som kandidat til New Yorks delstatsforsamling i 1968, hvor han var innvalgt som representant fra det 45. distrikt 1969–1974. Solarz var valgt til Representantenes hus fra New Yorks 13. distrikt 1975–1993, og her jobbet han hovedsakelig med utenrikspolitikk, særlig som leder for komiteen for Asia- og Oseania-spørsmål.
I 1980 ble han den første amerikanske utsendingen som besøkte Nord-Korea siden slutten av Koreakrigen, og den første til å møte Kim Il-sung. Solarz jobbet også mye med Filippinene; han forsøkte å presse president Ronald Reagan til å ta avstand fra Ferdinand E. Marcos' regime, og han samarbeidet tett med senere president Corazón Aquino, enke etter Benigno S. Aquino.
I perioden 1982–1986 møtte Solarz den irakiske presidenten Saddam Hussein, og som leder for en gruppe nykonservative i 1998 oppfordret han president Bill Clinton til å styrte ham. Han var forøvrig kritisk til Reagans utstasjonering av tropper i Libanon under den libanesiske borgerkrigen i 1982 og tilhenger av Gulf War Authorization Act vedtatt under George H.W. Bush' presidentskap. Etter en grenseendring som følge av folketellingen i 1990, tapte Solarz gjenvalg til Representantenes hus i 1992.
Solarz var styreformann i Central Asian-American Enterprise Fund (CAAEF) 1993–1998. I 1994 var han blant de fremste kandidatene til å ta over som USAs ambassadør i India, men han ble av flere årsaker tvunget til å trekke seg. Fra 1994 var han aktiv i National Democratic Institute for International Affairs, ekspertanalytiker hos analyseselskapet Intellibridge, styremedlem i International Crisis Group og formann i American Committee for Peace in the Caucasus.
Solarz døde av spiserørskreft i 2010, 70 år gammel.
Wallace Diestelmeyer
Wallace William Diestelmeyer (født 14. juli 1926 i Kitchener i Ontario, død 23. desember 1999) var en canadisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.
Diestelmeyer vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Sammen med Suzanne Morrow kom han på tredjeplass i parløp bak det belgiske paret Micheline Lannoy / Pierre Baugniet og Andrea Kékessy / Ede Király fra Ungarn.
Nicanor Perlas
Nicanor Perlas (født 10. januar 1950 i Manila) er en aktivist fra Filippinene. Han regnes som en av de fremste lederne for vår tids folkebevegelser i den tredje verden, og han er til daglig leder av The Center for Alternative Development Initiative (CADI) i Manila. I 2003 mottok han Right Livelihood Award for sitt omfattende engasjement.
Bakgrunn
Nicanor Perlas vokste opp i et privilegert miljø på Filippinene og hadde en selvskreven karriere som akademiker foran seg, samt stjernestatus som deltaker i De olympiske leker i friidrett. Men møtet med den bunnløse fattigdommen på Filippinene skulle få ham til å forlate hjem og karriere for å utdanne seg som agronom på en av de fattigste øyene i landet. Herfra satte han i gang lokale aksjoner for reformer i skolesystemet med sikte på fattigdomsbekjempelse.
Aksjonisme
Perlas sitt sosiale engasjement antok nasjonalt format da han fikk kjennskap til de hemmelige planene for utbygging av 12 atomkraftverk på den filippinske øygruppen, som er kjent for sine hyppige jordskjelv og vulkanutbrudd. Med livet som innsats ledet Perlas de massive demonstrasjonene, og myndighetene måtte til slutt skrinlegge prosjektet. Dette var under Ferdinand E. Marcos diktatur.
Aksjonen tvang Nicanor Perlas i eksil til USA. Etter Marcos’ fall i 1986 vendte han tilbake til Filippinene og startet ”Senter for alternative utviklingsinitiativer” (CADI). Gjennom forskning, utdanning, veiledning og nettverksbygging arbeider senteret for en bærekraftig samfunnsutvikling gjennom et tresektorielt samarbeid som er bygget på Rudolf Steiners tregreningsideer.
Nicanor Perlas ble en samlende lederskikkelse for aktive samfunnsorganisasjoner på Filippinene, og han førte an i utviklingen av landets Agenda 21. Perlas lyktes i å samle alle samfunnssektorene og fikk president Ramos til å skrive under på et dokument som gjorde PA 21 til en overordnet politikk på Filippinene, noe FN har vurdert som en forbilledlig samarbeidsmodell.
Perlas driver et utstrakt rådgivningsarbeid for å understøtte utviklingen mot et mer bærekraftig jordbruk og har hjulpet mer enn hundre tusen bønder i hjemlandet. Han er styreleder i Lifebank Rural Bank og styremedlem i Trustees of the Lifebank Foundation, institusjoner som gir mikrokreditt til mer enn 180.000 fattige på Filippinene.
Perlas fikk stoppet bruken av en rekke livs- og helsefarlige plantevernmidler, og i 2001 var han med i ledelsen av en ikkevoldelig massedemonstrasjon som førte til at Filippinenes president Estrada ble avsatt og fengslet for korrupsjon.
Kampen om hjerter og sinn
I boken Shaping Globalization: Civil Society, Cultural Power and Threefolding (2003), som er oversatt til en rekke språk, redegjør Nicanor Perlas for sitt syn på tregreningens vilkår og muligheter i det moderne globaliserte samfunnet. Han peker på hvordan verdensbegivenheter i økende grad griper inn i den enkeltes liv, og former ens tilværelse og tenkning; noe han kaller kampen om hjerter og sinn. Han er opptatt av hvordan menneskets identitet påvirkes av den raske utviklingen innen felt som genteknologi, nanoteknologi og kunstig intelligens, hvor et mål synes å være å skape en slags effektive og kontrollerbare halvmennesker, eller halvmaskinelle ”silikonvesener”. Perlas mener at mennesket befinner seg midt i en identitetskrise og har vanskelig for å skille mellom markedsorienterte verdier og genuint menneskelige verdiene. Samtidig har han stor tiltro til enkeltmenneskets potensial som aktiv deltager i samfunnsutviklingen og menneskets mulighet til å gripe styrende inn i globaliseringens krefter. Som motkraft trenger mennesket en dypere etisk og spirituell respondering og et grunnleggende bevissthetsarbeid.
Priser og medlemskap
I 1994 mottok Nicanor Perlas Global 500 Award UN Environmental Program og The Outstanding Filipino Award (TOFIL).
I 2003 mottok Nicanor Perlas Right Livelihood Award for sitt omfattende engasjement for sivilsamfunns Filippinene, både gjennom en rekke initiativer, lokale og nasjonale aksjoner, men også for det globale perspektivet. Prisen delte han med Walden Bello.
I sin tale i den svenske Riksdagen ved utdelingen av Right Livelihood Award avsluttet Perlas med følgende ord: ''Kjære venner, vi ser at i oss har vi noe som Empire-Cyborg Matrix ikke har og aldri vil kunne ta ifra oss. Nemlig den uovervinnelige verden av kreativ åndskraft. Med denne indre kraft vil vi sammen kunne realisere det umulige, stoppe forfallet og skape en ny verden. Ikke noe annet forventes av oss enn at vi virkelig øver oss i menneskelighet. Ikke noe annet forventes enn at vi henter ut det beste i oss selv. Da kan vi kanskje klare den vanskelige reisen og gi håp til den nye sivilisasjonen, et verdig liv for vår planet og for menneskene.''