cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eggemoen leir
Heller ikke Forsvaret har forlatt Eggemoen for godt, snarere tvert om. I tillegg til Forsvarets Satellittstasjon Eggemoen som ble bygget på 70-tallet og som driftes av Cyberforsvaret, har Forsvarsbygg de siste 10-12 år etablert betydelige anlegg lenger inn på moen. Dette inkluderer Forsvarets stasjon Ringerike - som er en del av det offentlig kjente globale Echelon-nettverket.
Frønsvolltråkka
Frønsvollstråkka er et sentralt sti-, løype- og veikryss i søndre del av Nordmarka og navn på området hvor bomveien fra Midstua møter skogsbilveien fra Ullevålseter.
Adobe Dreamweaver
Adobe Dreamweaver er et program for administrasjon og redigering av nettsider og nettsteder. Det inngår i dag som en del av Adobe Creative Suite, og kommuniserer tett med de andre CS-produktene. Dreamweaver har en rekke utvidelser, Extensions, både gratis og betalt, som kan lastes ned fra Adobe Marketplace & Exchange.
Grunnkretser i Namsskogan kommune
Grunnkretser i Namsskogan kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Namsskogan kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Melhustorget
Melhustorget er et kjøpesenter i Melhus i Trøndelag. Senteret åpnet i 1984 og har siden gjennomgått flere endringer og utvidelser. I 2011 hadde senteret 28 butikker, noe som gjør det til Gauldalenregionens største. Kjøpesenteret er 10,000 m² stort, og har cirka 350 parkeringsplasser fordelt på nord- og sørsiden av senteret. Senteret henvender seg til kunder i Melhus, Klæbu, Midtre Gauldal og Skaun, i tillegg kommer en stor del kunder også fra sørlige deler av Trondheim.
De hadde en omsetning på 260 millioner i 2012.
Ombygging og utvidelse
I 2004 ble senteret påbygd og ombygd til en pris av 60 millioner kroner. Ombyggingen førte til at sentret endret mye av sitt utseende og ble omtrent dobbelt så stort som det var i 1984. Utvidelsen inkluderte også åpningen av en kjelleretasje med to butikker. Den nye inngangen på sørøstre side fungerte raskt som hovedinngang, og det ble bygd en større parkeringsplass der.
Utvidelsen i 2004 ble en suksess. Det nye sentret doblet omsetningen i forhold til det gamle. I tillegg til de nye forretningene (som gjorde sitt til at omsetningen ble doblet) opplevde også de gamle butikkene en omsetningsøkning. Ni nye butikker flyttet inn i kjøpesenteret etter utvidelsen.
Det kan forøvrig nevnes at en mindre påbygging på byggets nordvestlige del fant sted midt i 1990-årene.
En ytterligere utvidelse av butikkarealet, samt parkeringskjeller, var på planleggingstadiet i 2012. Disse utvidelsesplanene er på 7000 kvadratmeter og vil muligens stå ferdig i 2014.
Historikk
Melhustorget ble bygd på Lenajordet. Her var det tidligere en gammel tysk militærleir som ble bygd av de tyske okkupantene i 1940. Da krigen var over, tok det norske Forsvarsdepartementet over leiren. I mange år hadde Artilleriet verksteder og lager her og reparerte blant annet sine børser og kanoner. Da Forsvaret la ned leiren i 1970-årene, åpnet det seg en nye muligheter for Melhus. Det var familien Osvald og Lilly Resell som eide grunnen hvor Melhustorget etter hvert skulle komme. Etter hvert ble flere av tyskernes gamle bygninger revet, men flere av garasjene i sørøstre del ble stående langt ut i 1990-årene.
Onsdag 15. august 1984 ble Melhustorget åpnet. Avtalen innebar at ASKO skulle drive senteret i ti år, og selskapet ble gitt full rett til å utvide hvis det var aktuelt. Etter ti årene skulle familien Resell overta. De første årene var ASKO svært aktiv og det ble investert masse penger i det nye kjøpesenteret. Etter hvert trakk ASKO seg mer eller mindre ut av den daglige driften og mottok i hovedsak husleie. Leietakerne dannet tidlig Melhustorget senterforening som ivaretok driften av senteret.
Først da Lars Sjømo og Romario Invest tok over kjøpesenteret i 2002, ble det fart i sakene igjen. En utvidelse som ildsjelene bak Melhustorget har ventet på i mange år, ble endelig en realitet i 2004.
Per 2023 bygges en ny versjon av Melhustorget med 15,000 m² forretningsarealer og 300 boliger. Den 6. januar 2023 veltet en 60 m høy heisekran som var satt opp i forbindelse med nybygget, og falt over taket på Melhustorget. En kvinne som arbeidet på Falkanger sko i andre etasje omkom. Det var kraftig sørøstlig vind da ulykken skjedde. Senteret måtte stenges etter ulykken, og 300 ble permittert.
Tavares (Rio Grande do Sul)
Tavares er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Beregningsvitenskap
Beregningsvitenskap eller numerisk analyse er en gren innen matematikken og datavitenskapen hvor løsninger fåes ved hjelp av numeriske beregninger; læren om konstruksjon og analyse av algoritmer. Til forskjell fra vanlig matematisk analyse, den analytiske, utgjør numerikken fra analytiske oppstillinger som kan deles inn i stegintervall, diskretiseres, for å løses.
Numerikken begrenses av de feil denne diskretiseringen medfører samt de problemer som kommer fra de analytiske oppstillingene. Vanligvis avhenger diskretiseringen av dataenes manglende evne til å representere vilkårlige reelle tall.
Computational science fa:آنالیز عددی Newton-módszer
Road Town
Road Town er hovedstaden i øygruppa De britiske Jomfruøyer i Karibien, som er et Britisk oversjøisk territorium. Byen ligger på øya Tortola i en dal ved vika Road Bay på øyas sørvestre del og har ca. 9,500 innbyggere.
Sentrum avgrenses av området rundt Waterfront Drive og Main Street mellom Wickhams Cay 1 i vest og Wickhams Cay 2 i øst. Det finnes noen historiske bygninger, som det gamle lagerhuset Pusser's Company Store fra 1700-tallet, fengselet HM Prison bygd på 1840-tallet, Governor's House og J.R. O'Neal Botanic gardens samt fortene Fort Burt på Slaney Hill i vest, Fort George på Fort Hill i øst, Fort Charlotte på Harrigans Hill og Fort Road town på Russell Hill.
Foruten forvaltningsbygninger, sykhus, postkontor og banker finnes det et museum, Virgin Islands Folk Museum.
Historie
Byen ble grunnlagt i 1648 av nederlandske bosettere fra det Det nederlandske vestindiske kompani. Navnet stammer fra et nautisk begrep the roads ("redd"), som betyr et sted som er mindre beskyttet enn en havn, men likevel en grei angringsplass.
Samferdsel
Byen har en havn som er et svært populært mål for cruisebåter og større og mindre fritidsbåter. I tillegg betjenes byen av Terrance B. Lettsome internasjonale lufthavn som ligger på øya Beef Island, ca. 12 km øst for sentrum.
Jonas Alaska (album)
Jonas Alaska er debutalbumet til Jonas Alaska.
Musikkalbumet ble utgitt den 16. september 2011.
Hongkou-demningen
Demningen som demmer opp elva er en 130 meter høy og 340 meter lang gravitasjonsdam i betong. Reservoaret har et areal på 5,72 km².
MSG (økonomi)
MSG eller A Model for Multisectoral Growth, med versjoner som MSG2 og MSG2F, er en beregningsmodell for å simulere vekst og endringer i norsk økonomi i politikk- og planleggingsøyemed. Modellen ble foreslått av den norske sosialøkonomen Leif Johansen i hans doktoravhandling Multisectoral Growth Model, og vakte betydelig oppmerksomhet i internasjonale fagmiljø. Den er en nyklassisk orientert likevektsmodell med inntil 20-års perspektiv, og kombinerer dette med en disaggregert tilnærming hvor endringer beregnes for en rekke private og offentlige sektorer i økonomien. Det sentrale med denne modellen er å undersøke hvordan ulik politikk virker inn på den økonomiske veksten og sammensetningen mellom bransjer og sektorer i Norge.
Modellen forvaltes, vedlikeholdes og videreutvikles av Finansdepartementet. Den har vært i bruk i mer enn 30 år i arbeidet med langtidsprogram og perspektivmeldinger i Norge.
Tenente Portela
Tenente Portela er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Høje Taastrup-banen
Høje Taastrup-banen er en dansk S-togstrekning mellom København og Høje Taastrup. Strekningen har en egen trasé langs fjernbanen Vestbanen. Den første delen av strekningen mellom Valby og Glostrup ble åpnet i 1953.
Riacekrigerne
Riacekrigerne (Bronzi di Riace, italiensk for Riace-bronsene) er berømte greske bronsestatuer i legemsstørrelse av to nakne krigere med skjegg, støpt en gang rundt 460-430 f.Kr. og blir i dag huset ved Museo Nazionale della Magna Grecia (Det nasjonale museum i Magna Grecia) i Reggio Calabria i Italia. Riacekrigerne blir henholdsvis skilt ved betegnelsene «A» og «B» og hvor Riacekriger A er antatt å være en avbildning av en noe yngre mann enn den av Riace-kriger B.
Statuene ble funnet av Stefano Mariottini, en romersk kjemiker på en utflukt med froskemannsdykking utenfor Monasterace den 16. august 1972. Statuenes plassering har kanskje sin grunn fra et skipsforlis utenfor kysten av Riace i nærheten av Reggio Calabria. Statuene er viktige bidrag til de overlevende og bevarte eksemplene av gresk bronse skulptur da de fleste er blitt videreført til ettertiden via romerske marmor  kopier.
Statuenes øyne er innlagt med bein og glass mens tennene er i sølv, og leppene og brystvortene i kobber. Opprinnelige holdt de hvert sitt spyd og skjold. I tillegg kan Kriger B ha hatt en hjelm trykket opp på hodet og det er antatt at Kriger A kanskje bar en krans på hodet.
Bronsestatuene tilhører en overgangsperiode fra arkaisk gresk skulptur til tidlig klassisk stil, noe som kan beskues i deres idealiserte geometri og urealistiske anatomi under en distrahere og forlokkende «realistisk» overflate.
Det er ikke funnet noe direkte vitnesbyrd i antikk litteratur som kan identifisere atletene eller heltene, og det synes sannsynlig at de opprinnelig dannet en del av votivgruppe i en større helligdom. Det er antatt at de kan representere Tydeus og Amfiaraos, to krigere fra De syv mot Theben, en monumentalgruppe i polis (by) på Argos, bemerket av Pausanias, eller de var athenske krigere fra Delfi, en del av monumentet for slaget ved Marathon, eller de er fra Olympia. Alle tre var framstående greske steder for dedikerte skulpturer av høyeste kvalitet, og alle var utsatte for plyndringer etter den romerske okkupasjonen. Det kan tenkes at statuene ble fraktet til Roma som tyvegods da en storm veltet skipet, men det finnes ikke noe bevis av et skipsvrak.
Disse bronsestatuene er fra tidlig klassisk tid, gjort en gang rundt 445 f.Kr. De er fine eksempler på contrapposto, en posisjon hvor vekten støttes på bakre fot og betraktes som mer realistisk enn den tidligere frontale arkaiske positur. Muskulaturen er klar, ikke markert og virker mykt nok til være synlig og fortsatt realistisk. Det vendte hodet ikke bare representerer en bevegelse, men gir også liv. Den asymmetriske formgivingen i armene og beina øker også det realistiske inntrykket.
Sensasjonelle funn av dette slaget har ført til at man har forsøkt å knytte statuene til kjente skulptører og de fleste berømte navn fra klassisk tid har blitt foreslått, nevner forskeren Brunilde Sismondo Ridgeway, som finner det oppmuntrende at i det minste noen forskere er villig til å overveie skulptører som ikke kommer fra Attika, faktisk også verksteder fra de greske kolonier som en mulighet.
Mens det er sikkert at statuene er originale verker av meget høy kvalitet har det også blitt argumentert at deres torso har blitt skapt fra en enkelt modell som deretter har blitt endret og modifisert i voks før bronsestøpingen, og at de således må bli betraktet som typer.
Riacekrigerne var ferdigstilt fra konservasjon i 1981 og deres utstilling Firenze og Roma var den kulturell hendelsen av året i Italia som førte til tallrike magasinomslag. De blir oppbevart i Museo Nazionale della Magna Grecia i Reggio Calabria. De har også blitt feiret på italienske frimerker.
Nuneaton and Bedworth
Nuneaton and Bedworth er et administrativt distrikt i Warwickshire i England. Det består av de to byene Nuneaton og Bedworth, landsbyen Bulkington og området mellom disse. Distriktet grenser mot Rugby i øst, North Warwickshire i vest, West Midlands i sør og Leicestershire i nord.
Andreas Scherer
Andreas Scherer er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland og deretter det forente Tyskland.
I VM i Falun i 1993 ble han nummer 29 i normalbakken.
International Gymnastics Hall of Fame
International Gymnastics Hall of Fame er et æresgalleri for turnere, som ligger i Oklahoma City i den amerikanske delstaten Oklahoma. Æresgalleriet er opprettet for å ære prestasjonene og bidragene til verdens utøvere, trenere og ledere innen turn.
Det første æresgalleriet for turn ble grunnlagt i 1972 av Frank Wells fra National Gymnastics Clinic. Dette hadde bare én oppføring; Olga Korbut, og opphørte på slutten av 1970-tallet. Dagens museum ble opprettet i 1986 av Glenn Sundby, som utgir magasinet International Gymnast. Museet lå opprinnelig i Oceanside i California, men ble flyttet til Oklahoma City i 1997.
Museet ligger i Science Museum Oklahoma.
Pedro Vallana
Pedro Vallana Jeanguenat (født 29. november 1897 i Algorta, død juni 1980) var en spansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Vallana var med på det spanske fotballaget som kom på andreplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten på første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.
Spania som hadde tapt kvartfinalen til Belgia fikk en ny mulighet å spille om sølvmedaljene etter at Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Frankrike som tapte semifinalen mot Nederland hadde reist hjem. Spania vant over Sverige med 2-1 og over Italia med 2-0 og var dermed kvalifisert til å møte Nederland i en kamp om sølvmedaljene. Spania vant sølvfinalen over Nederland med 3-1 som ble spilt på olympiastadion i Antwerpen 5. september 1920.
Hans Olav Brendberg
Hans Olav Brendberg (født 1969) er en norsk lærer, oversetter, skribent og nynorskforkjemper. Han er tidligere leder av Norsk målungdom (1989-1990) og styremedlem i Noregs Mållag, og har tidligere vært aktiv i RV og AKP i en årrekke. Han var også den siste landsmøtevalgte lederen i Noregs Kommunistiske Studentforbund.
Dokumentar
Brendberg og kona Line flyttet til Sørburøy, en øy med 30 fastboende på Trøndelagskysten, på midten av 2000-tallet, der ekteparet driver den lokale skolen, Sørburøy skole. Familien Brendberg ble portrettert i NRKs dokumentar Kaia og Sigvart på øya fra 2012.
Utmelding fra AKP og RV
I 2004 meldte han seg ut av AKP og RV etter at de satte i verk eksklusjonsprosesser mot ham. Bakgrunnen var blant annet at han i debattfora hadde publisert innhold som etter begrunnelsen fra arbeidsutvalget i RV «helt klart er anti-semittisk og rasistisk» og at han hadde oversatt en bok av Israel Shamir, Blomar frå Galilea, utgitt på Samlaget i 2002. Prosessen bidro til en hel del uro i begge partiene, og en del til dels fremtredende RV-medlemmer og -sympatisører lanserte et offentlig opprop for å få RV-ledelsen til å stanse prosessen.
Bertil av Sverige
Bertil av Sverige eller Bertil Gustaf Oscar Carl Eugén (født 28. februar 1912 i Stockholm, død 5. januar 1997 samme sted) var prins av Sverige og hertug av Halland. Prins Bertil hadde stor interesse for biler og var også ivrig tilhenger og utøver i en rekke idretter, blant annet tennis.
Bakgrunn
Prins Bertil var sønn av kong Gustav VI Adolf av Sverige og hans første hustru, prinsesse Margaret av Connaught. Hans eldste bror, arveprins Gustav Adolf av Sverige, døde i 1947, og etterlot seg en ett år gammel sønn, samtidig som alle de andre arvingene til tronen hadde mistet sine rettigheter som følge av sine ekteskap.
Ekteskap, arvefølge
Dermed var sjansene svært store for at Bertil en dag ville bli regent. Som følge av dette valgte prins Bertil å ikke gifte seg med walisiske Lilian Davies, ettersom dette ville ta fra ham arveretten.
Uansett, hans far levde lenge nok til at Bertils nevø Karl XVI Gustav ble myndig, og den nye kongen ga Bertil tillatelse til å gifte seg med Lilian Davies. Bryllupet fant sted 7. desember 1976. Inntil kronprins Carl Philips fødsel i 1979 var prins Bertil fortsatt først i arverekken.
Da arveloven ble endret i 1980 ble arverett til tronen innskrenket til bare å gjelde etterkommerne av Karl XVI Gustav, men det ble likevel gjort en unntak for prins Bertil, slik at han fortsatt var i arverekken etter kongens barn.
Sjøoffiser
Bertil var en stor del av sitt liv aktiv sjøoffiser. Han praktiserte ombord på torpedokrysseren HMS Örnen i 1928 og jageren HMS Nordenskjöld (12) i 1929. Innskrivning som sjøökadett ved Kungliga Sjökrigsskolan fant sted 25. juni 1931 med kadettnummer 1. I løpet av sin utdannelse til sjøoffiser foretok prinsen sjøekspedisjoner ombord på orlogsbriggen HMS Falken (1877) i 1931, panserkrysseren HMS Fylgia og torpedokrysseren HMS Psilander (1899) 1931-1932, samt panserskipet HMS Oscar II og torpedokrysseren Örnen 1934. Sjøoffiserseksamen fulgte den 4. oktober 1934.
Etter andre verdenskrigs utbrudd var Bertil torpedooffiser ombord på jageren HMS Malmö (J7). Fra 1940 tjenestegjorde prinsen på motortorpedobåt ved Gålöbasen i Stockholms skjærgård, blant annet som fartøysjef på motortorpedobåtene T4 (1940) og T15 (1941). I 1941 var Bertil flåtens prøvetursjef for fire motortorpedobåter (T15-T18), som ble bygd av Kockums og hadde italienske motorer fra Isotta Fraschini.
1942-1945 tjenestegjorde Bertil som assisterende marineattaché i London.
Bertil var første æresmedlem i Kungliga Örlogsmannasällskapet (innvalgt 2. april 1941) og Kungliga Krigsvetenskapsakademien (fra 1952) samt æresmedlem i Svenska flottans reservofficersförbund (fra 1950).
Interesser
Sannsynligvis var det Bertils motorinteresse som førte til at han fikk innvie Sveriges første motorvei (den 11 kilometer lange strekningen mellom Malmö og Lund) i 1953. Han klippet ikke bare innvielsesbåndet, men var også den første å kjøre på denne motorveien.
Bertil ble i 1952 tildelt storkors av St. Olavs Orden, i 1953 med kjede.
Likvidasjon (økonomi)
Likvidasjon er i jus og økonomi en prosess der et selskap (eller en del av et selskap) blir lagt ned, og aktivaene og eiendommen blir solgt, hvorpå virksomhetens aktiva blir gjort likvide. Etter innfrielse av selskapets gjeld, utbetales et eventuelt overskudd til selskapets eier(e). Ved likvidasjonen opphører virksomhetens eksistens. Likvidasjon kan være enten tvungen eller frivillig.
Postępowanie upadłościowe
Antibiotikaresistens
Antibiotikaresistens er en type resistens hvor en mikroorganisme motstår virkningen av antibiotika.
Det skilles mellom naturlig resistens og ervervet resistens. I førstnevnte tilfelle har mikroorganismene en naturlig iboende resistens mot antibiotika, men i de tilfeller hvor mikroorganismene har klart å endre seg gjennom mutasjoner kalles det ervervet resistens. Resistente mikroorganismer kan ha forskjellige metoder for å unngå å bli ødelagt av antibiotika.
Massiv bruk av antibiotika kan utløse resistens mot den type antibiotika som anvendes, men det kan parallelt også utvikles resistens mot typer antibiotika som ikke benyttes.
Antibiotikaresistens bekjempes i hovedsak ved å begrense anvendelse av antibiotika til et nødvendig minimum, samt å stanse spredningen av resistente mikroorganismer.
Graham Bonnet
Graham Bonnet (født Graham Bradley 23. desember 1947 i Skegness i Lincolnshire) er en engelsk rock og hard rock vokalist og låtskriver, mest kjent for sitt samarbeide med bandene Alcatrazz, Rainbow og Michael Schenker Group. Bonnet har også samarbeidet med en rekke andre band og prosjekter, samt at han har holdt en solokarriere gående.
Vaksdal kirke
Vaksdal kirke er en langkirke fra 1933 i Vaksdal kommune i Vestland fylke.
Kirken er tegnet av arkitekt Ole Landmark. Byggverket er i stein og har 300 plasser.
Kirken har et alterskap fra 1933, signert Sigurd Lunde, Bergen. Det viser Getsemane, Golgata, begravelse og påskemorgen.
I kirken er et mekanisk pipeorgel bygget av Jehmlich Orgelbau i 1991. To klokker er støpt av Olsen Nauen i 1933.
Det er ikke kirkegård ved kirken. Vaksdal gravplass er ved Tveitane, noen hundre meter unna og lenger opp i høyden.
Rognheim
Rognheim er en liten del av bydelen Byåsen i Trondheim. Der finnes det en butikk, Coop Prix og et trikkestopp. Trikkestoppet fikk ny og bedre avgang samt ble det slått sammen to spor til ett. Trikkestoppet var tidligere en venteplass for motgående trikk.
Rognheim hadde også før en barnepark. Rett ved barneparken lå det en grusfotballbane. Barneparken ble revet hvor det etter noen år ble bygd opp et omsorgsboligkompleks. Grusfotballbanen ble erstattet med asfaltert basketballbane
Stormingen av Bastillen
Stormingen av Bastillen skjedde i Paris i Frankrike morgenen den 14. juli 1789. Middelalderfestningen og fengselet i Paris var kjent som Bastillen og representerte den kongelige autoritet i sentrum av Paris. Mens fengselet kun inneholdt syv fanger på den tiden da det ble stormet, var dets fall det kritiske øyeblikk i den franske revolusjon. I Frankrike er Le quatorze juillet («den 14. juli») en offentlig helligdag, formelt kjent som Fête de la Fédération («Føderasjonshelligdagen»).
I løpet av kong Ludvig XVIs regjeringstid sto Frankrike overfor en betydelig økonomisk krise, delvis tilskyndet av kostnadene av Frankrikes deltagelse i den amerikanske uavhengighetskrigen mot Storbritannia, og forverret av det regressive, tilbakevirkende skattesystemet. Den 5. mai 1789 møttes stenderforsamlingen for å behandle denne saken, men ble holdt tilbake av arkaiske protokoller og konservatismen til andre standen, som besto av aristokratiet og utgjorde kun 2 prosent av den franske befolkningen. Den 17. 1789 rekonstruerte tredjestanden, som trakk representanter fra borgerne og proletariatet, seg selv som Assemblée nationale, nasjonalforsamlingen, med den hensikt å opprette en fransk konstitusjon. Kongen hadde i begynnelsen satt seg imot denne utviklingen, men ble tvunget til å anerkjenne forsamlingens autoritet, som til sist kalt seg Assemblée nationale constituante, den nasjonale konstituerende forsamling, den 9. juli.
Stormingen av Bastillen og den påfølgende Erklæringen om menneskets og borgerens rettigheter ble den tredje hendelse i disse innledende fasene av den franske revolusjon. Den første hadde vært adelens opprør, ved å nekte å gi støtte til kongen ved å betale skattene. Den andre hendelsen hadde vært opprettelsen av nasjonalforsamlingen og Le Serment du Jeu de paume, ballhuseden, hvor 577 representanter for tredjestanden samlet seg Ballhuset i Versailles og hvor de erklærte at de «aldri vil skilles, og alltid samles igjen når omstendighetene krever det, inntil konstitusjonen er etablert og konsolidert på sikker grunn». Ballhuseden regnes som den franske revolusjons fødsel.
Paris, på randen av opprør, og i François Mignets ord, «beruset av frihet og entusiasme», viste omfattende støtte for forsamlingen. Avisene publiserte forsamlingens debatter; den politiske debatten spredte seg utenfor forsamlingen og ut blant folket hvor de samlet seg på torgene, i gatene og i hjemmene. Foran slottet Palais Royal ble lokaliseringen for endeløse møter. Menneskemengden, på innstiftelse av møter ved Palais Royal, brøt opp fengselet prison de l'Abbaye for å sette fri en del soldater fra Gardes Françaises, den franske vaktgarden, som det ble sagt hadde blitt fengslet for å nekte å skyte på folket. Forsamlingen anbefalte de frisatte soldatene å be om barmhjertelighet hos kongen. De vendte tilbake til fengselet og mottok deretter kongens tilgivelse. Regimentets sympati og lojalitet, som tidligere hadde blitt betraktet som pålitelig, gikk nå i retning av folkets mening.
Neckers oppsigelse
Under press fra de konservative adelige i sitt kongelig råd avskjediget og forviste Ludvig XVI den 11. juli 1789, med støtte fra soldater fra Versailles, Sèvres, Champ de Mars, og Saint-Denis, sin finansminister Jacques Necker. Han hadde vært sympatisk innstilt til tredjestanden, og fullstendig omdannet ministeriet. En rekke aristokrater overtok posisjonene til Necker og andre ministeriet.
Nyheten om Neckers avskjed nådde Paris om ettermiddagen søndag 12. juli. Pariserne antok generelt at avskjeden markerte begynnelsen på et konservativt og aristokratisk statskupp. Liberale parisere ble ytterligere rasende over frykten at en konsentrasjon av kongelige soldater fraktet til Versailles fra garnisoner ved grensene hadde til hensikt å slå ned nasjonalforsamlingen som hadde møter ved Versailles. Menneskemasser samlet seg over hele Paris, inkludert mer en titusener ved Palais Royal. Journalisten og politikeren Camille Desmoulins klarte med hell å samle menneskemassen ved "stige opp på et bord med en pistol i hånden og rope ut: «Borgere, det er ingen tid å miste; avskjeden til Necker er forvarselet til en sankt Bartolomeus for patrioter! Akkurat denne natten vil sveitsiske og tyske bataljoner forlate Champ de Mars for å massakrere oss alle; en ressurs gjenstår; å gripe til våpen!»
Under de folkelige demonstrasjonene som begynte den 12. juli ble det vist fram byster av Necker og av hertug Ludvig Filip II av Orléans. Folkemengden havnet i sammenstøt med den kongelige tyske kavaleriregiment (Royal-Allemande) mellom Place Vendôme og parken i Tuileriene. Den kongelige kommandanten, baron de Besenval, fryktet at resultatet kunne bli et blodbad blant den svakt bevæpnede folkemengden eller avhopping fra hans egne menn, begge deler like ille, og trakk kavaleriet tilbake mot Sèvres. I mellomtiden vokste uroen blant folket i Paris som grunnet deres hat mot skattelovgivningen, begynte å angripe tollvesenets poster som ble beskyldt for å foresake de økende mat- og vinprisene. Folk begynte å plyndre ethvert sted hvor mat, våpen og andre forsyninger kunne bli skaffet. Den neste dagen, den 13. juli, spredte det rykter om at forsyninger ble samle ved Saint-Lazare, en stor eiendom tilhørende kirken og som fungerte som kloster, hospital, skole og selv fengsel. En rasende mobb brøt seg inn og plyndret eiendommen, tok 52 vogner med hvete til det offentlige markedet. Den samme dagen var det en mengde mennesker som plyndret mange andre steder, blant annet våpenarsenaler. De kongelige troppene gjorde ingenting for å stoppe spredningen av det sosiale kaos i Paris i disse dagene.
Bevæpnet konflikt
Regimentet til Gardes Françaises (den franske garde) utgjorde de faste garnisoner i Paris og da mange av soldatene hadde lokal tilknytning, var de ikke uberørt av konflikten. Dette regimentet hadde vært innskrenket til sine brakker i de innledende fasene av uroen i juli. Da Paris havnet i åpent opprør, stolte ikke prins Charles-Eugène de Lorraine, leder av de kongelige tyske dragonene, på de franske soldatene ville lystre hans ordrer og plasserte seksti dragoner ved dets dépôt i rue de la Chaussée-d'Antin. Igjen ble det grep som hadde til hensikt å forhindre spenninger, bidro isteden til å fremme dem og ble oppfattet som en provokasjon. Den franske garden angrep kavaleriet, drepte to, såret tre og fikk resten til å legge på flukt. Gardens offiserer gjorde svake forsøk på samle sine menn. De opprørske borgerne hadde nå fått bidrag fra trente soldater. Da ryktene om dette spredte seg, kommandantene av de kongelige styrkene samlet på Champ de Mars ble tvilende til lojaliteten til selv de utenlandske regimentene. Den framtidige «borgerkongen», Louis-Phillipe, duc d'Orléans, var vitne til disse hendelsene som en ung offiserer og var av den mening at soldatene burde ha lydt ordre om de ble prøvet. Han kommenterte også i ettertid at offiserene til den franske garden hadde oversett deres ansvar i perioden før opprøret, etterlatt altfor mye kontroll av regimentet til dets underoffiserer. Imidlertid var det usikre lederskapet til baron de Besenval som hadde ført til at den kongelige autoritet i sentrale Paris forduftet.
Stormingen av Bastillen
Om morgenen den 14. juli 1789 var Paris i en tilstand av alarm. Ledet av Amaria Cahila fra tredjestanden, hadde demonstrantene tidligere stormet Hôtel des Invalides for å skaffe seg våpen, og fikk tak på mellom 29 000 og 32 000 musketter, men ikke kuler og krutt. De var nå på jakt etter å skaffe seg de store lagrene med våpen og ammunisjon som var lagret i Bastillen. På denne dagen var det over 13 600 kg med krutt lagret der. På det samme tidspunktet var Bastillen bortimot fritt for fanger, kun syv eldre menn, irritert over alt bråk var tilstede: fire forfalskere, to «sinnssyke» og en «avvikende» aristokrat, nemlig Comte de Solages. Den berømte Marquis de Sade hadde blitt overført vekk ti dager tidligere.
Den faste garnisonen besto av 82 invalidiserte veteransoldater som ikke lenger var tjenesteskikket for annen tjeneste. Den hadde imidlertid blitt forsterket den 7. juli av 32 grenadier fra den sveitsiske Salis-Samade regimentet fra troppene ved Champ de Mars. Murene hadde 18 åttepundskanoner og tolv mindre. Guvernøren var Bernard-René de Launay, sønn av en tidligere guvernør og faktisk født på Bastillen. Kostnadene med å opprettholde middelalderfestningen og en garnison for en slik begrenset hensikt hadde ført til den politiske beslutningen om å stenge anlegget kort tid før urolighetene startet. Den var uansett et kraftig symbol på monarkiets tyranni.
Listen over vainqueurs de la Bastille hadde 954 navn, og den totale menneskemengden var antagelig mindre enn et tusen. Folket samlet seg utenfor på formiddagen, ropte ut krav om at fengselet skulle overgi seg, fjerne kanonene og frigi våpen og krutt. To representanter for folket utenfor ble invitert inn i festningen og forhandlinger begynte, og senere ble ytterligere en sluppet inn med endelige krav. Forhandlingene trakk ut mens folkemengden utenfor ble stadig mer utålmodig. Rundt klokken halv to strømmet folkemengden inn i den uvoktede ytre gårdsplassen, og kjettingene til klaffebruen ble kappet, knuste samtidig en ulykkelig opprører. Omtrent på samme tid ble det løsnet ild, skjønt en del fortellinger hevder at guvernøren hadde skutt med en kanon inn i folkemengden og drept flere, blant annet kvinner og barn, og det fikk folkemengden til å bli en rasende. De oppfattet det som om at de var blitt lokket i en felle og kampene ble mer voldelig og intens. Et forsøk på å få til en våpenhvile ble oversett av angriperne.
Etter å ha kommet tilbake til Hôtel de Ville, anklaget mobben prévôt ès marchands, tilsvarende som borgermester, Jacques de Flesselles for forræderi, og han ble myrdet mens han ble fraktet til en tilsynelatende rettssak ved Palais Royal.
Etterspill
Borgerne i Paris som fryktet straffetiltak, samlet seg i gatene og bygde barrikader ved å rive opp brostein, og bevæpnet seg så godt som de kunne, særlig med improviserte spyd. I mellomtiden hadde nasjonalforsamlingen ved Versailles vært uvitende om det meste av hva som hedde skjedd i Paris, men de var avgjort oppmerksom på at marskalk Victor François de Broglie var klar til å sette i gang et pro-rojalistisk kupp til å tvinge nasjonalforsamlingen å akseptere orden fra 23. juni og deretter oppløse forsamlingen. Vicomte de Noailles var tilsynelatende den første som kom med rimelig nøyaktige nyheter om hendelsene i Paris til Versailles.
Om morgenen den 15. juli var utkommet også åpenbart for kongen, og han selv og hans militære kommandanter trakk seg. De kongelige troppene rundt Paris ble sendt tilbake til deres grensegarnisoner. Marki de la Fayette tok kommandoen over nasjonalgarden i Paris. Jean-Sylvain Bailly, leder for tredjestanden og den som hadde satt i gang ballhuseden, ble byens borgermester i en ny regjeringsstruktur kjent som Commune de Paris. Kongen annonserte at han ville tilbakekalle Necker og komme tilbake til Paris fra Versailles. Den 17. juli i Paris aksepterte han en trefarget kokarde fra Bailly og gikk inn i Hôtel de Ville mens tilropene om «Lenge leve kongen!» ble endret til «Lenge leve nasjonen!»
Men adelen var etter denne volden ikke forsikret over den tilsynelatende forsoningen mellom folket og kongen, og mange begynte å flykte fra landet som émigrés. Blant de første var comte d'Artois, den framtidige kong Karl X av Frankrike, og hans to sønner, og noe senere dro også vicomte de Calonne, den tidligere finansministeren. De bosatte seg i Torino i Italia hvor de Calonne, som agent for d'Artois, drev konspirasjoner for å fremme borgerkrig i Frankrike og agiterte for en europeisk sammenslutning mot Frankrike og revolusjonsfaren.
Den vellykte opprøret i Paris spredte seg gjennom hele Frankrike. I henhold til folkesuverenitetsprinsippet og med fullstendig forakt for kravet om kongelig autoritet, skapte folket en parallell kommunestruktur for sivil regjering og heimevern. I jordbruksområdene var det mange som gikk videre: en del brente adelens gods og châteaux, og angrep rike landeiere da «den store frykten» spredte seg over landet i ukene mellom 20. juli til 5. august om at aristokratiet ville slå ned revolusjonen.
Den østerrikske komponisten Carl Ditters von Dittersdorf skrev sin Symfoni i C dur som hyllest til hendelsen. Den første satsen i dette stykket er kjent som «La Prise De La Bastille».
I Charles Dickens' roman To byer (A Tale of Two Cities, 1859) bidrar ekteparet Defarges i angrepet av Bastillen.
En historisk fotnote er at nøkkelen til Bastillen i dag befinner seg i George Washingtons bolig i Mount Vernon. Den ble sendt til ham av den franske generalen marquis de La Fayette i 1790 som en fredsgave.
Eksterne lenker
Bastille
Regionalverband Ruhr
Regionalverband Ruhr er et interkommunalt samarbeid (Zweckverband eller Pflichtverband) mellom kretsfrie byer i Ruhrområdet og dets omliggende Landkreise. Samarbeidet ble grunnlagt i 1920 under navnet Siedlungsverband Ruhrkohlenbezirk, og skiftet til sitt nåværende navn i 1962. Regionalverband Ruhr har sitt sete i Essen og har omkring fem millioner innbyggere (2008).
Spania under Sommer-OL 1964
Spania under Sommer-OL 1964. Femtiseks sportsutøvere, femtitre menn og tre kvinner fra Spania deltok ni grener under Sommer-OL 1964. Spania vant ikke noen medaljer.
Monitor (skipstype)
Monitorer var en skipstype som vokste fram etter den amerikanske borgerkrigen, hvor monitoren USS «Monitor» (som altså gav navn til skipstypen) viste sitt potensial under slaget på Hampton Roads i 1862. Begrepet «monitor» ble etter hvert tatt i bruk som et generelt begrep for alle krigsskip med tung bestykning i tårn, med forholdsvis dårlig sjødyktighet på åpent hav, og som ikke stakk særlig dypt i vannet. Monitorene ble benyttet til kystforsvar og bombardement, som benyttelse i lukket farvann fra 1860-årene til slutten av den andre verdenskrigen. De ble også benyttet som elvekrigsfartøyer under Vietnamkrigen av USA: dette var små fartøyer med pansrede kanontårn stasjonert i de sørvietnamesiske elvene, blant annet Mekongdeltaet. Noen av de tyngste stykker innenfor skipsartilleri var plassert på monitorer som de britiske HMS «General Wolfe» og HMS «Lord Clive», som i 1918 fikk montert en 18-tommer (457 mm kaliber) kanon i et fast kanontårn på akterskipet.
Beskrivelse av de første monitorene
Monitorer var eiendommelige fartøyer, med svært lavt fribord (mindre enn en halv meter), kraftig panser og bestykket med få (men ofte store) kanoner, gjerne plassert i et pansret tårn. Monitorer var små og utgjorde et lite mål for fiendtlige fartøyer. Fartøyets rom befant seg stort sett under «dekk», men det lave fribordet gjorde at det ikke skulle særlig høye bølger til før sjøen vasket over dekket, med det resultat at alle luker måtte skalkes. Det såkalte overhenget mellom underskroget og værdekket som gikk under vannlinjen, var kledd med panser. Artilleriet var oppstilt i ett eller flere, først faste, siden roterende pansertårn med ett til to kanoner i hvert.
Skipstypen ble ofte benyttet av mindre land, som for eksempel Norge da seilskutetiden var forbi. Fordelene med den nye og revolusjonerende skipstypen var umiddelbart sett ved at man kunne forsvare egne havner og skipsleder i lukket farvann langs kysten selv mot de sterkeste, havgående krigsskipene. Utilstrekkelig motorkraft fra små dampmaskiner som måtte plasseres under værdekket i et lite dypgående underskrog, førte til lav hastighet og dårlig manøvreringsevne. De raskeste monitorene klarte rundt ti knops fart. Allikevel var monitorene ansett som et velegnet våpen for de mindre landene. Skipstypen var relativt billig, i forhold til større, havgående panserskip, og kunne likevel bite godt fra seg.
De første monitorene som hadde blitt bygget i flere land i løpet av de første ti år etter USS «Monitor», hadde stort sett et skrog av tre eller jern, pansret med jernplater i flere lag. Det kunne være en ubehagelig arbeidsplass for besetninger som hadde vært tvunget til å gjøre fartøyet nærmest hermetisk lukket, siden bølgene kunne vaske over dekk ganske ofte. En gang ble det for eksempel målt en temperatur på 62 C i maskinrommet på den norske monitoren «Thor». Kanontårnet måtte dreies for hånd, og de svære kanonene med meget stort kaliber og stykkvekt måtte betjenes i trange rom. På den norske monitoren «Thor» veide kanonene rundt 20 tonn og prosjektilet måtte lades inn i kanonene ved hjelp av vinsj, det var ikke mulig å flytte på det 159 kg tunge prosjektilet uten mekanisk hjelp.
Monitorens ulemper var derimot mange: det lave fribordet førte til dårlige sjøegenskaper, og artilleriet lå lavt over vannet som begrenset den operative evnen til monitorene. I flere land løste man dette ved å plassere det roterende kanontårnet på mindre havgående fartøyer kalt pansrede tårnskip, andre startet eksperimenter med utgangspunktet i monitoren med eller uten pansertårn, deriblant Sverige.
De norske og svenske monitorene
Tre måneder etter den berømte striden mellom panserfartøyene «Monitor» og «Merrimac», kom den svenske oppfinneren John Ericsson som hadde etablert seg i de forente statene i forveien, med et tilbud på sin konstruksjon til den svenske staten som allerede kort etterpå sendte løytnant August d'Ailly fra den svenske marinen til New York. Der studerte d'Ailly monitorens konstruksjonen og kom i lære hos Ericsson som samtidig skjenket to svære 19 tonn tunge kanoner av Dahlgren-typen med 381 mm kaliber til sitt hjemland. På slutten av 1863 besluttet den svenske riksdagen å bygge den første monitoren på verftet Motala Warf i Norrköping, og den 17. mars 1865 ble HMS «John Ericsson» sjøsatt.
Denne monitoren på rundt 60 m i lengden var bygget i jern med en deplasement på over 1 500 tonn, men hadde den kraftigste bestykningen noensinne sett i den svenske historien, med to svære 381 mm munnladningskyts, aldri siden overgått av andre artilleriskyts i Skandinavia. Om høsten 1865 kom «John Ericsson» til Stockholm som det første panserfartøyet i den svenske historien, og deretter skulle være forbilde for bygging av to søsterskip, HMS «Thordön» og HMS «Tirfing», samt den noe større HMS «Loke» på 62,4 m lengde og deplasement på 1 574 tonn. Med unntak av den første monitoren, hadde alle fått en bestykning på to stykker med et kaliber på 267 mm i kanontårnet. Allerede i 1869 var disse byttet ut med de mer effektive 240 mm riflede kanonene etter at det var bevist at prosjektiler fra riflede kanoner hadde større gjennomslagkraft enn massive prosjektiler fra glattborede kanoner.
Norge fikk sitt første besøk i 1866 av «John Ericsson» kommandert av kaptein August Rudolf Cronstedt som overraskende nok fastslo at monitoren klarte seg godt i røft væromslag. Det var rapportert svære bølger opptil tre meter i høyde over værdekket. Til tross for seiling gjennom farvann som var kjent for røft vær, kom monitoren helskinnet fram til Stavanger. Cronstedts største problemet var å kunne komme fra om bord og tilbake og derfor foreslo en brygge mellom tårnet og skorsteinen med vinger ut mot skipssidene. Dette forslaget ble tatt til følge i den nære ettertiden. I 1870-årene hadde man oppreiste brygger på alle norske og svenske monitorer.
Allerede i forveien hadde oppfinneren Ericsson forelest om sin oppfinnelse ombord i den norske dampkorvetten «Nornen», som senere brakte med seg tegninger av USS «Monitor» hjemover. Den norske marinen tok lærdom av de svenske erfaringene og startet byggingen av den første monitoren på norsk grunn, «Skorpionen» i Horten. Den ble sjøsatt 30. oktober 1866 som den første av en klasse på tre monitorer på 61 m lengde med deplasement på ca. 1 500 tonn i likhet med den svenske John Ericsson-klassen på tre skip.
«Scorpionen» hadde bedre pansring enn «John Ericsson» selv med den samme størrelse og deplasement, muligens fordi de hadde et skrog av tre. Bestykningen ble det samme som hos de tre siste monitorene som ble bygget i Sverige, og som også bygget «Mjølner» for den norske marinen. Som svenskene hadde også nordmennene valgt å forstørre det eksisterende konseptet med den noe større monitoren HMS «Thor». Den ble sjøsatt i 1872 og fikk bedre maskineri med minst 500 hestekrefter, de samme dimensjonene som HMS «Loke» tross deplasement på 1 975 tonn.
Egentlige ble bare fire svenske og fire norske monitorer bygget i løpet av seks år, hvilket var en kraftprestasjon for to land som fra før ikke hadde en god nok utbygget industri. I Sverige hadde man tradisjonelt ansett pansrede kanonbåter med fast kanontårn som monitorer, pga. deres utseendet som minnet om monitorer med roterende kanontårn. Den svenske marinen ønsket mindre kystnære pansrede fartøyer som kunne forflyttes fra kyst til kyst via Göta kanal og de store innsjøene. Monitoren ble oppgitt til fordel for eksperimenter omkring båter med fast skytestilling slik at man måtte sikte med hele fartøyet.
Panserkanonbåten HMS «Sölve»
Den første «panserkanonbåten» var HMS «Sköld» med «John Ericsson-konstruksjon», sjøsatt november 1868. Ut av de tilsammen ti panserkanonbåtene er bare én bevart i dag, HMS «Sölve» som ble sjøsatt i 1875. HMS «Sölve» som nå er på utstilling ved Göteborg Maritime Centrum ikke langt fra Göteborgs bykjerne, har fremdeles deler av det karakteristiske overhenget mellom værdekket og underskroget som de fleste av monitorene har rundt om i verden, men den er bare på omlag 40 m i lengde og 8 m i bredde med deplasement på ca. 450 tonn.
Dertil kan den ikke teknisk sett betegnes som en ekte monitor ved at den ikke har roterende kanontårn, men et fast tårn for én 240 mm riflet kanon. Denne tilhørte den såkalte «Berserk-klassen» ifølge internasjonal litteratur som i seg selv bestod av uensartede panserbåter. Et av søsterskipene, HMS «Folke», hadde endog kanonen vendt akterover.
Monitorene i senere tid
Den svenske marinen hadde opprinnelige tenkt seg utbygging av flåten med 10 monitorer og 20 panserkanonbåter, men det var ikke nok finansiell kapasitet for et slikt massivt flåteprogram på slutten av 1860-årene, idet den svenske regjeringen skulle ha 1,7 millioner kroner for fremtidig bygging av krigsskip, var bare 700 000 tilgjengelige i året 1872. Dette førte til en nysatsing innenfor den svenske marinen på ubeskyttede krigsskip som Blenda-klassen, en serie på to upansrede kanonbåter og deretter Urd-klassen på 6 upansrede kanonbåter. Disse skulle med en meget tung bestykning på 274 mm skyts, ta opp kampen med fiendtlige skip på åpen sjø. For tiden ble disse fartøyene som var kategorisert 1. klasse kanonbåt er, ansett for å være den «missing link» mellom monitorene og panserskip ene, som på 1890-tallet var blitt en egen skipstype utbredt til flere marineflåter.
De svenske monitorene hadde blitt satt i krigsberedskap ved et par anledninger som i våren 1885, da man fryktet en krig mellom Storbritannia og Russland, og i slike krisetider måtte svenskene forflyttet sine eskadrer til utvalgte posisjoner for sjøforsvaret av landet, f.eks hadde monitorene «Thordön» og «Tirfing» blitt flyttet til Gotland over åpent hav. Under den første verdenskrigen ble «John Ericsson» avdelt til forsvaret av Karlskrona mens «Thordön» og «Tirfing» ble sendt over til Göteborg i 1914. Disse ble erstattet allerede i 1916 og 1918 av moderne krigsfartøyer.
«Breastwork Monitor»
De britiske marineoffiserene i begynnelsen av 1800-tallet var meget interessert i den nye skipstypen som hadde manifestert seg i den revolusjonerende USS «Monitor», og dermed etterspurte de samme egenskaper som de amerikanske monitorene for lokal kystforsvar, men med større aksjonsradius og bedre sjøegenskaper, allikevel beholdt de den tunge bestykningen og pansringen. Sjefkonstruktør Sir Edward Reed for Royal Navy hadde i tiden etter 1863 oppfunnet en videreutvikling fra monitoren ved å introdusere en slags bølgebryter ovenpå værdekket. Det var en overbygning der man plasserte tårnene, kommandobroen, lukene og andre åpninger f.eks for ventilasjon i en større høyde. Reed gikk samtidig skrittet helt ut med å ta bort all rigging for seilføring så at den første «breastwork monitoren» som ble levert i september 1870, HMS «Cerberus», ikke hatt noe seilføring i motsetning til samtidige krigsskipene.
Det nye krigsskipet på 3 344 tonn i deplasement med en lengde på 68 m og bredde på 14 m samt bestykning på fire 10-inch kanoner i to pansertårn, var et logisk skritt mot det såkalte tårnskipet uten master og dermed et viktig bindeledd mellom monitoren og slagskipet i begynnelsen av 1900-tallet. Med utgangspunkt i den nye skipstypen skulle Reed konstruere fram den revolusjonerende HMS «Devastation» som er oppfattet som selveste begynnelsen på slagskipet i det tjuende århundret.
HMS «Cerberus» eksisterer fremdeles i dag i Melbourne, Australia der det hadde oppholdt mesteparten av sin karriere som et rent kystforsvarsskip. Søsterskipet HMS «Magdala» var sendt til den indiske havnebyen Bombay. Stort sett hadde bare Storbritannia og Frankrike bygget og tatt i bruk breastwork-monitorer for kystforsvar, så disse kan defineres som «coast defence ships» i likhet med senere tids panserskip. De franske eksemplarene av denne skipstypen var dessuten ikke så heldig konstruert som de britiske. Det er sagt at «Tonnerre» som hadde så høy og tynn overbygning sentralt plassert i skipet bak et tårn, var nær ved å kantre under en brå og kjapp vending.
Terra de Areia
Terra de Areia er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Gollis
Gollis er en ni meter høy julenisse i plast, bygget i 1992. Nissen står ved fergeleiet på Lyngseidet i Troms. Plastnissen ble i 1997 kåret til landets styggeste turistattraksjon av VG. Da fergeleiet ble restaurert, ble Gollis flyttet til et skogsområdet utenfor sentrum. Gollis ble i 2008 omtalt i en reportasje i NRK-programmet Norsk attraksjon. Det har vært initiativ lokalt for å flytte Gollis tilbake til en mer sentral plass.