cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helmuth Rilling
Helmuth Rilling (født 29. mai 1933 i Stuttgart) er en tysk dirigent.
Rilling ble født inn i en musikalsk familie i Stuttgart. Han fikk tidlig musikalsk trening i protestant-seminarene i Württemberg. Fra 1952 til 1955 studerte han orgel, komponering og koral dirigering på Stuttgart Musikkhøyskole. Han avsluttet sine studier med Fernando Germani i Roma og ved Accademia Musicale Chigiana i Siena.
Filippo Bottino
Filippo Bottino (født 9. desember 1888, død 18. oktober 1969) var en italiensk vektløfter som deltok i OL 1920 i Antwerpen.
Bottino ble olympisk mester i vektløfting i OL 1920 i Antwerpen. Han vant den tyngste klassen, tungvekt over 82,5 kg. Det var første gangen i OL som løfterne ble delt inn i ulike vektklasser. Det var totalt fem vektklasser i OL-1920. Han løftet sammenlagt 265,0 kg, fem kilogram mer enn sølvvinneren. Vektløftkonkurransen besto av tre løft, rykk og støt med en hånd og støt med begge hendene. Det var seks utøvere fra fem nasjoner i tungvektklassen som ble avviklet 31. august 1920.
Wenche (svensk album)
Wenche er et svensk musikkalbum med Wenche Myhre, utgitt i 1969.
David Kelly (mikrobiolog)
David Kelly (født 17. mai 1944, død 18. juli 2003) var en britisk mikrobiolog og våpenekspert.
Han ble utpekt som opphavsmann til rapporten om atomvåpen som Storbritannia og USA støttet seg til for å rettferdiggjøre et angrep på Irak. Kelly begikk angivelig selvmord sommeren 2003, etter et offentlig forhør der han nektet å være innblandet i saken. I sammenheng med Kellys dødsfall ble det stilt spørsmål om massemediene presset Kelly for hardt, og kritikere krevet den britiske statsministeren Tony Blairs avgang. Den 20. juli 2003 forklarte TV-kanalen BBC at Kelly var opphavsmannen til rapporten. Det hersker usikkerhet rundt hans død og i 2010 hevdet flere medisinske eksperter at det var usannsynlig av Kelly hadde begått selvmord.
Kelly arbeidet som våpeninspektør i Irak i 1991 og 1998, etter den første gulfkrigen. I årene 1994–1999 var han rådgiver i biologiske stridsmidler i Irak for FN. Han hadde også bakgrunn innen jordbruksforskning. Fra 1999 var han medlem av International Bahai Community i England.
Alija Izetbegović
Alija Izetbegović (født 8. august 1925, død 19. oktober 2003) var en bosnjak aktivist, filosof, forfatter og politiker. Han var president i Bosnia-Hercegovina fra 1990 til 1996, og medlem av Predsjedništvo Bosne i Hercegovine (Bosnia-Hercegovinas presidentskap). Han skrev flere bøker, en av de mest kjente var Islam mellom øst og vest. Meningene om ham er delte. Hans liv og historie er sterkt delt mellom de tre sidene i den bosniske krigen.
Tidlig liv
Han ble født i en liten by Bosanski Šamac, nord i Bosnia. Hans muslimske familie flyttet til Sarajevo noen år etter hans fødsel. Familien hans var etterkommere av osmanske aristokrater. Familien var opprinnelig fra Beograd, men flyttet til Bosnia etter Serbia fikk uavhengighet fra Det osmanske rike. De flyttet tilbake til Bosanski Šamac der hans bestefar var borgermester. Etter hans far ble personlig konkurs i 1927 flyttet familien til Sarajevo. Hans oppvekst var preget av muslimske kritikere av ett ateistisk og undertrykkende Jugoslavia. I 1946 ble han fengslet av Titos kommunistiske styresmakter i tre år for hans medlemskap i en nasjonalistisk gruppe, Mladi Muslimani (Unge Muslimer) som han ble medlem av 16 år gammel da Bosnia var under okkupasjon av Tyskland og Ustaše. Hovedsakelig protesterte denne gruppen mot totalforbudet mot religion som Tito innførte. Han og en annen islamsk aktivist publiserte en journal, Mudžahid som var sterkt kritisk mot styresmaktene. Ikke lenge etterpå tok han jusseksamen i 1956 og opparbeidet seg et rykte som en glødende anti-kommunist. Han jobbet som advokat i 30 år, men fortsatte sitt engasjement for bosnjaker og muslimsk levemåte.
Hans meninger og verk
En av hans mest konsekvente meninger var at muslimer i Jugoslavia, spesielt bosnjaker, var altfor avslappede i sitt forhold til Islam. Han argumenterte at de måtte være mye mer rigorøse i sin praktisering av sin religion, og at dette definerte dem som et eget folkeslag og gav dem identitet.Noe som ble fratatt bosnjakene like etter sammenslåingen av Jugoslavia året 1918. Han advarte mot at hvis de ikke gjorde en innsats for dette, ville de igjen bli oppslukt av den kroatiske eller serbiske nasjonalismen. Mye av hans aktiviteter gikk på å definere hva det var å være jugoslavisk muslim.
Han skrev i 1970 Islamska dekleracija (Islamsk deklarasjon), et verk som bidro sterkt til en oppblomstring av religionen islam i Bosnia. styresmaktene i Jugoslavia (som Bosnia da var del av fra 1918-1992)så på dette som at han ønsket å innføre et islamistisk styre. Boken tok for seg muslimer verden over. Han promoterte ideen om et «samlet islamistisk samfunn» hvor ikke-muslimer ville ha sine rettigheter garantert og at de ville bli likestilt. Enkelte serbiske og kroatiske ekstremnasjonalister har dratt sammenligninger mellom Islamska dekleracija og Mein Kampf av Hitler. Fra et islamsk ståsted var ikke dette noe nytt. Mange lignende verk eksisterte og sirkulerte i det muslimske miljøet. Det var heller ikke et program for islamistisk fundamentalisme da Izetbegović detaljert aksepterte innovasjon og støttet den «euroamerikanske sivilisasjonen». Han snakket om de høye utdanningsmulighetene og den høye økonomiske standarden som generelt preget vesten og formante om at «istedenfor å hate vesten la oss heller proklamere samarbeid og ikke konfrontasjon.» Men hans argumentasjoner talte nasjonalistiske serbere og kroater rett imot som baserte seg på at hele Jugoslavia var av kristen arv og fremhevet dette ettertrykkelig. De så på islam som en fremmed innflytelse som ble introdusert under Ottoman tiden. Så Izetbegovićs sine tanker og argumenter for en islamsk gjenopplivelse ble sett på som en trussel blant det katolske og ortodokse miljøet.
Det som blir regnet som hans største verk er Islam mellom øst og vest som ble utgitt i 1980. Han deklarerte at dette ikke var en «teologisk bok», men et seriøst forsøk på å «definere plassen til islam i det generelle spektrum av ideer». Det sammenligner ideene innen islam med andre trosretninger (bla kristendom, kommunisme og humanisme) og argumenterer for viktigheten av islam og det å tjene Gud. Uheldigvis for Izetbegović var det samtidig en flom av nasjonalistisk uro som følge av Titos død. Som igjen førte til en utspredt razzia blant nasjonalister og systemkritikere over hele Jugoslavia. Nasjonalister fra hele landet ble fengslet for aktiviteter som skadet det «Jugoslaviske broderskapet og fellesskapet».
I april 1983 ble Izetbegović og tolv andre muslimske aktivister inkludert Melika Salihbegović og Hasan Čengić stilt for retten i Bosnia for en rekke tiltaler, hovedsakelig for «fiendtlige aktivitet inspirert av muslimsk nasjonalisme», «forening med hensikt til fiendtlige aktiviteter» og «fiendtlig propaganda». Spesifikt ble de anklaget for å ha den intensjon å skape et «etnisk rent muslimsk Bosnia og Hercegovina». En påstand som ble først og fremst basert på Islamska dekleracija. Izetbegović ble videre anklaget for å ha organisert en reise til Iran og en muslimsk kongress som skal ha funnet sted der. Alle som ble stilt for retten ble dømt og Izetbegovićs dom var 14 år i fengsel. Dommen ble kritisert og fordømt av mange vestlige menneskerettighets organisasjoner som Amnesty International og Human Rights Watch som påpekte at de tiltalte ikke var mistenkt for å bruke eller å ha hisset til vold. Senere i mai ble straffen redusert til 12 år. Han ble benådet i 1988 da det kommunistiske styre begynte å snuble, men oppholdet hadde allerede gjort store skader på hans helse. Rettssaken hadde også en annen uheldig konsekvens; den ble sett på som en rettssak mot islam som et politisk system og bidro sterkt til den økende paranoia angående muslimer i Jugoslavia som eksisterte blant folk.
Politiske karriere
Da fler-parti systemet ble innført på slutten av 1980-tallet i Jugoslavia etablerte Izetbegović og andre bosnjak-aktivister et politisk parti, Stranka demokratske akcije eller SDA (Partiet av demokratisk aksjon) i 1989. Det hadde en stor muslimsk karakter og i likhet med Izetbegović etablerte serbere og kroater etniske baserte politiske partier. SDA vant valget med 43% av setene med en videre fordeling av serbiske og kroatiske nasjonalistiske partier back dem. Fikret Abdić vant valget for president blant de muslimske kandidatene med 44% av stemmene med Izetbegović på andreplass med 37% av stemmene. Ifølge bosnisk grunnlov skal de to første kandidatene av de tre konstituerte nasjonene velges inn i en multeetnisk roterende presidentskap (to kroater, to serbere to muslimer og en jugoslav), en kroat tok posisjonen som statsminister og en serber ble president av kongressen. Abdić valgte å tre tilbake som den muslimske kandidaten til president og overlot plassen til Izetbegović ble president med støtte av den bosniske serbiske lederskapet. Disse to kom i konflikt med hverandre senere under Bosnia krigen.
Bosnias maktdelings system brøt fort sammen da de etniske spenningene økte etter krigen i Kroatia brøt ut mellom serbere og kroater. Til tross for at Izetbegović bare skulle være president ett år ifølge grunnloven ble denne perioden utvidet pga. «ekstraordinære omstendigheter» først ved en utsettelse. Senere i krigen ble hele denne ordningen forlatt da de serbiske og kroatiske partiene forlot regjeringen, til tross for at mange individuelle serbere og kroater fortsatte å jobbe og kjempe for den.
Da kamper brøt ut i Slovenia og Kroatia sommeren 1991, ble det klart ganske tidlig at Bosnia også kom til å bli dratt inn i samme konflikt. Til å begynne med foreslo Izetbegović en løs konføderasjon for å beholde en samlet Bosnia stat og presset sterkt på for en fredelig løsning. Derimot delte han ikke «fred for enhver pris» meningen og sa i februar 1991: Ved starten av 1992 ble det klart at de rivaliserende nasjonalistiske kravene var fundamentalt uforenlig: kroatene og bosnjakne ville ha et uavhengig Bosnia, mens serberne ville bli i et serbisk dominert Jugoslavia. Izetbegović klaget offentlig på at han ble presset til å velge en alliert han i utgangspunktet ikke ville ha, og han sammenlignet dillemmet med å måtte velge mellom leukemi eller kreft.
I januar 1992 forsøkte en portugisisk diplomat, José Cutileiro, å skape enighet med sin plan om en treetnisk stat. Dette ble senere kjent som Lisboa-avtalen. I utgangspunktet skrev alle parter under på avtalen, Izetbegović for bosnjakne, Radovan Karadžić for bosniaserberne og Mate Boban for bosniakroatene. To uker senere trakk Izetbegović sin underskrift tilbake og erklærte hans motstand mot noen som helst form for divisjon av Bosnia. Målet om et samlet Bosnia under kontroll av en sentral regjering i Sarajevo (sett på som muslimsk domsnasjon av serbere og kroater) ble Izetbegovićs mål med krigen.
Izetbegović annonserte en nasjonal folkeavstemning om et uavhengig Bosnia i februar 1992, til tross for serbiske politikeres advarsler om at det ville resulterer i konflikter i serbisk dominerte områder som ville bli i Jugoslavia. Avstemningen ble boikottet av serbere, men oppnådde 99,4% som var for uavhengighet med et oppmøte på 67% (som stort sett var kun bosnjaker og kroater). Det bosniske parlamentet, allerede forlatt av bosniaserberne, erklærte formelt uavhengighet fra Jugoslavia 29. februar og Izetbegović annonserte landets uavhengig het 3. mars. Det tok ikke effekt før 7. april 1992, da EU og USA anerkjente det nye landet. Sporadiske kamper mellom serbere og regjeringsstyrkene begynte da den internasjonale anerkjennelsen kom. Det kan virke som Izetbegović gamblet på at det internasjonale samfunnet ville sende en fredsbevarende styrke til landet da det ble anerkjent for å unngå en borgerkrig, men dette skjedde ikke. Isteden brøt det ut krig nesten umiddelbart over hele landet da bosniaserber og den jugoslaviske hæren tok kontroll over store områder i Bosnia i kamper mot dårlig utstyrt regjeringsstyrker. de massakrerte lokalbefolkninger i byer som de overtokk.
I de tre neste årene bodde Izetbegović i et prekært ustabilt Sarajevo omringet av bosnisk-serbiske styrker. Han fordømte de vestlige landene for ikke å stoppe det han kalte «serbisk aggresjon» og snudde seg isteden mot den islamske verden, hvor han allerede hadde kontakter fra tidligere, og fikk penger, våpen og en hel del frivillige soldater fra mange muslimske land bla, Iran, Saudi-Arabia, Kuwait og Libya. De frivillige utenlandske soldatene, mujahediner, begynte å ankomme Bosnia i begynnelsen av 1993. De fikk raskt krass kritikk fra de som mente at deres tilstedeværelse kun beviste en voldelig islamistisk fundamentalisme. Men i virkeligheten kriget de under kontroll av Bosnias militære. Det tyske magasinet Der Spiegel, mente å ha bevis for at Osama bin Laden og andre topper fra al-Qaeda var i Bosnia i 1993 og møtte Izetbegović da de inspiserte noen islamske frivillige soldater. Som sagt var dette bare propaganda for å hemme bosnias frigjøringskrig. Men de fundamentalistiske islamistene ble også upopulære blant mange bosnjaker også. Til tross for at Izetbegović mente de hadde symbolsk verdi som et tegn på den islamske verdens støtte for Bosnia, ble de en stor politisk risiko. Izetbegovićs forsvarsminister, Hasan Čengić, ble tett assosiert med fundamentalister fra Midtøsten og hans avgang i 1996 var et direkte krav for at USA skulle gi støtte med penger og våpen til den bosniske hæren.
Izetbegović fortsatte å promotere ideen med et multeetnisk Bosnia, som under forholdene virket som en håpløs strategi. Bosnia-kroatene var skuffet over Sarajevo-regjeringen og samtidig støttet militært og økonomisk av den kroatiske regjeringen og i økende takt forsøkte å etablere sin egen etniske stat «Herceg-Bosnia» i de kroatisk dominerte områdene i Bosnia. Bosnia-kroatene trakk seg ut av Sarajevo regjeringen og kamper brøt ut i 1993. I de fleste områder ble lokale våpenhviler mellom serbere og kroater underskrevet (Kresevo, Vares, Jajce) og i to områder mellom bosnjaker og serbere (Cazin og nær Mostar en liten periode) mens i noen områder fortsatte kroatene og bosnjakne og kjempe mot serberne (bla Maglaj). Krigen i Bosnia var derfor aldri en krig med tre fronter, men hadde tre parter som byttet allianser uendelige mange ganger. I tillegg opprettet Izetbegovićs tidligere kollega Fikret Abdić en «Autonom stat av Vestlige Bosnia» som en opposisjon til Sarajevo regjeringen. Fikret Abdićs faksjon ble til slutt en del av den bosniske hæren. På denne tiden kontrollerte ikke Izetbegovićs regjering mer en ca. 25% av landet og representerte kun bosnjaker.
I midten av 1993 gikk Izetbegović med på en fredsplan som skulle dele Bosnia i etniske linjer, men fortsatte å insistere på en samlet Bosnisk regjering i Sarajevo og på tildeling av store områder til bosnjaker. Krigen mellom kroater og bosnjaker av en våpenhvile forhandlet frem ved hjelp av amerikanerne i mars 1994, hvorpå de to partene samlet seg om å kjempe mot serberne. Fra dette tidspunktet ble NATO mer involvert i konflikten og utførte enkelte bombetokt mot serbiske mål, som regel etter våpenhvile brudd. De bosnisk-kroatiske styrkene dro indirekte fordel av den militære treningen som ble gitt til kroatiske styrker av amerikanske militær konsulenter i ’’Military Professional Resources Inc’’. I tillegg bidro kroatene med en betydelig mengde med våpen til de bosniske kroatene og med en mindre mengde til bosnjakne, til tross for at FN hadde innført en våpenhandelsboikott. Mesteparten av den bosniske hærens våpen ble flydd inn fra deler av den islamske verden, spesielt fra Iran.
I august 1995 etter Srebrenica-massakren satte NATO i gang en intensiv to ukers bombekampanje som ødela den bosnisk-serbiske kommandoen og kontroll systemet. Dette banet vei for de kroatiske og bosniske styrkene å overkjøre mange av de serbisk kontrollerte områdene og gjorde at de to sidene holdt ca. 50% av landet hver. Offensiven stoppet ikke langt fra den bosnisk-serbiske hovedstaden Banja Luka.
Da kroatene hadde nådd sitt militære mål, serberne var på randen av katastrofe og bosnjak militæret utslitt, ble partene enige om å møtes i Dayton, Ohio, USA for å forhandle fram en fredsavtale under tilsyn av USA. Men bosniaserberne og bosniakroatene ble utelatt fra forhandlingene, som representanter for deres interessere var av Kroatias president Franjo Tuđman og Serbias president Slobodan Milošević. Izetbegović representerte den internasjonale anerkjente, men bosnjak dominerte bosniske regjeringen.
Izetbegović etter krigen
Etter den bosniske krigen formelt sluttet med Dayton avtalen i november 1995, ble Izetbegović delt president av Den bosnisk-kroatiske føderasjonen, løst sammenbundet med en svak sentral regjering med Den bosnisk-serbiske republikk. Etter at det internasjonale samfunnet innsatte en Høy Representant for å ha tilsyn med statlige affærer, med mer makt enn presidentene og parlamentet av alle parter, dermed ble makten til SDA betydelig mindre. Han trakk seg tilbake i oktober 2000 i en alder av 74 år på grunn av hans dårlige helse. Men Izetbegović forble en veldig populær person blant bosnjaker som kalte ham for Dedo (bestefar). Hans bidrag hjalp SDA å klarte voldsomt tilbake i valget 2002. Han døde 19. oktober 2003 av en hjertesykdom.
Izetbegović ble oppfattet som den store taperen av Dayton avtalen i 1995 og var veldig kritisk til det internasjonale samfunnets handlinger som ifølge ham ofret bosnjaknes interesser. Men han varte lenger enn sine rivaler Franjo Tuđman og Slobodan Milošević, og Dayton avtalen hjalp til med hans mål om å beholde den territoriale integriteten til Bosnia. Til slutt godtok han opprettelsen av store autonome etniske baserte republikker innenfor innenfor Bosnia, tok FN initiativet til å reintegrere landet og reversere effektene av etnisk rensing. Det gjenstår enda å se hvilke resultater dette vil innebær og om det vil holde. Internasjonalt ble Izetbegović sett på som en mer moderat person enn både Tuđman og Milošević, til tross for hans engasjement og innblanding i utenlandske islamistiske fundamentalister. Han var absolutt ikke lik en vestlig demokratisk politiker og hans type av etnisk og religiøs nasjonalisme fremmedgjorde mange ikke-bosnjaker. Richard Holbrooke, amerikaneren som var involvert i Dayton avtalen, skrev i sine memoarer To End A War at Izetbegović «så politikk som en evig kamp. Han tenkte nok aldri seriøst på hva det ville innebære å drive et land i fredstid... Han var en gudfryktig muslim, og ikke den bosniske ayatolla som hans fiender fremstilte han som. Til tross for at han gjorde en viss innsats for prinsippene av en multietnisk stat, han var ikke den demokraten som mange vestlige tilhengere så. Han minte meg litt på Mao Zedong og andre radikale kinesiske kommunistiske ledere, god på revolusjon og dårlig på ledelse.»
Carla del Ponte uttalte at hvis ikke han døde da han døde, kunne Izetbegović ha blitt tiltalt ved det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia i Haag for krigsforbrytelser som ble begått av bosniske regjerings styrker. Bosniaserbere forsøkte to ganger å få til en tiltale, men det ble aldri gjennomført.
Izetbegović var gift med Halida Repovac og hadde tre barn med henne, Lejla, Sabina og Bakir. Den spanske avisen El Mundo erklærte ham som «Årets person» i 1995. Han mottok «Belønning fra Kong Feysal» og en medalje fra «Senteret for demokrati, Washington». Han mest berømte bok utenfor Jugoslavias grenser var Islam mellom øst og vest.
Etter hans død var det mange som ønsket å døpe om hovedgaten i Sarajevo Ulica Marsala Tita (etter Tito) til Ulica Alije Izetbegovica. Etter flere protester kollapset dette initiativet.
Skriftlige verk
Tilgjengelig på engelsk
Tilgjengelig på bosnisk
Lori FC
Lori FC, armensk: Լոռի Ֆուտբոլային Ակումբ (stiftet 1936) er en armensk fotballklubb fra Vanadzor i provinsen Lori.
Hatlestad kraftverk
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 626 meter i Hatlestadelvi.
Installert effekt er 4,5 MW fra en peltonturbin. Årsproduksjon er 12,1 GWh.
Just Gude-Smith
Just Gude-Smith (født 18. november 1820 i Christiania, død 26. november 1903) var en norsk forfatter.
Hatlestad kraftverk
Kraftverket er ett av seks nye kraftverk rundt Fjærlandsfjorden, bygget av Småkraft for Sognekraft. Samlet produksjon blir 114 GWh.
Fjærland Kraft AS var eid av Sognekraft. Fra 2019 eies det 100% av Clemens Kraft.
Just Gude-Smith
Just Gude-Smith var opprinnelig offiser, og senere gårdbruker. Han skrev en rekke populærfilosofiske arbeider, dikt, reiseskildringer og annet. Navnet hans er særlig knyttet til Kvindelig Industriskole i Kristiania, som ble stiftet i 1875 på hans initiativ, og hvor han var direktør inntil 1896.
Ole Anton Qvam
Ole Anton Qvam (født 5. august 1834 i Bolsøy i Romsdal, død 8. juli 1904 på Egge i Nord-Trøndelag) var en norsk høyesterettsadvokat, proprietær og politiker (V). Han var en av Venstres ledende politikere fra rundt 1870 og frem til sin død; han var innvalgt på Stortinget 1874–1888 og 1895–1900. Qvam var partiformann to ganger, justisminister tre ganger, samt Norges statsminister i Stockholm, indreminister, revisjonsminister og landbruksminister én gang.
Han tilhørte Venstres radikale fløy, og gjorde kanskje sin største innsats i forarbeidet til en ny straffeprosesslov og innføringen av juryordningen av 1887. Hans radikale og kompromissløse linje førte nok til at han alltid ble Venstres andremann, først under Johan Sverdrup, så under Johannes Steen og Otto Blehr. I debatter kunne han være «brutal», ifølge motstandere i Høyre. Privat avreagerte han gjennom musikken og skrev flere komposisjoner. Qvam var gift med den ledende kvinnesaksforkjemperen og humanitære lederen Fredrikke Marie Qvam og var selv medstifter av Norsk Kvinnesaksforening der ektefellen ble leder.
Tidlig liv
Ole Anton Qvam ble født i Bolsøy i dagens Molde i Romsdal i 1834. Han var sønn av gårdbruker Ole Larsen Qvam (1782–1844) og Johanne Pedersdatter Ryen (1797–1850), som begge døde tidlig. Han vokste opp på gården Mek (Kvam) i Bolsøy, som også gav ham og hans bror Peter deres etternavn. Han gikk på borgerskolen i Molde sammen med blant andre Bjørnstjerne Bjørnson, og tok examen artium i 1853.
Qvam arbeidet deretter som lærer i Christiania, Arendal og Setesdal noen år, mest avgjørende som huslærer hos David Andreas Gram på Helge-Rein-By bruk i Stod i Nord-Trøndelag 1857–1859, som oppdaget Qvams talenter. Qvam begynte så å studere rettsvitenskap ved Universitetet i Christiania, og ble cand.jur. i 1862.
Han giftet seg deretter med Grams datter, som han også hadde hatt som elev, den 21. mai 1865 i Stod, nemlig Fredrikke Marie Gram (1843–1938). De kjøpte sammen storbruket Gjævran Gård på Egge. Fullmektig hos sorenskriveren i Stjør- og Verdal 1863–1864. Qvam åpnet sakførerforretning i Steinkjer. Han fikk bevilling som overrettssakfører og høyesterettsadvokat i henholdsvis 1863 og 1867. Amtmann i Nord-Trøndelag 1894–1898.
Stortingsrepresentant
Hans politiske løpebane startet lokalt, og han markerte seg tidlig ved å grunnlegge Sparbu og Egge sparebank i 1872, hvor han var styreformann 1873–1886. Også formann i Stenkjær Dampskibsselskab. Medlem av Stod herredsstyre fra 1867, ordfører 1868–1869. Ordfører i Egge 1869–1885. Qvam ble deretter valgt inn på Stortinget for Nordre Trondhjems amt 1874–1885, og for Søndre Trondhjems amt 1885–1888. Han samlet nordtrønderbenken til å danne den radikale fløyen av opposisjonen, og Nordre Trondhjems amt fikk tilnavnet «det røde amt».
Han gikk tidlig inn for målsaken, og foreslo så tidlig som i 1874 at norrønt og landsmål skulle innføres ved lærerseminarene. Påvirket av sin ektefelle ble Qvam også en tidlig talsmann for allmenn stemmerett, også for kvinner, og at kvinnene skulle være fullmyndige som gifte og at særeie skulle være utgangspunkt mellom ektefeller. Qvams forhold til Johan Sverdrup ble etterhvert anstrengt, da Qvam var kompromissløs i kampen for parlamentarisme i 1884. Qvam motsatte seg dessuten kongens bevilgningsveto under forfatningsstriden.
Han ble så satt på utsiden av politikken i noen år grunnet sitt rykte for å være en fremstående radikaler. På nytt på Stortinget for Søndre Trondhjems amt 1894–1897, og Nordre Trondhjems amt 1897–1903. Han var formann i Stortingets protokollkomité 1877–1879, og Stortingets justiskomité 1880–1888. President i Lagtinget 1882–1885, og president i Odelstinget 1886–1888.
Partipolitiker
Qvam gikk inn for en sterk partiorganisasjon med et fast program og medlemsdisiplin da Norges Venstreforening, eller bare Venstre, ble dannet som Norges første politiske parti i 1884. Han hadde på forhånd vært med på å stifte Nord-Trøndelag Venstre året før. Johan Sverdrup ville det imidlertid annerledes, og det endte med at Sverdrup ble partiets første formann, mens Qvam ble dets første viseformann. Qvam tok uansett over formannskapet i partiet da Sverdrup ble statsminister senere samme år, og ble sittende inntil 1889, og kom senere også tilbake som formann 1894–1896. Da partiet ble splittet i 1880-årene gikk Qvam sammen med Jacob Lindboe inn for å radikalisere Venstres unionspolitikk gjennom det som ble kalt Hammarresolusjonen.
Utmerkelser
Han er avbildet på døren til Tinghuset i Trondheim, og det ble reist en bautastein over hans grav på Egge i 1919. Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden fra 1891, kommandør av 1. klasse fra 1899, og storkors fra 1901.
Yumin
Befolkningen var på 51,121 innbyggere i 1999.
Regnestav
En regnestav er en mekanisk innretning for numeriske beregninger som var utbredt før lommekalkulatoren ble alminnelig.
Langs mellomrommet mellom øvre faste del og midtdelen er det logaritmisk skala fra 1 til 100 (eller fra 1 til 1 to ganger). Langs det nedre mellomrommet er det skala som går fra 1 til 10. Ved å finne et tall på den øvre skalaen og se tilsvarende plass på nedre skala fremkommer kvadratroten til det første tallet.
Det er på de fleste regnestaver avmerket π / (3,14 -osv).
På regnestaven ovenfor er nedre skala 1 overfor øvre skala 5, og nedre skala 2 overfor øvre 1. Ved å avlese disse ser vi at   5 x 2 = 10. Logaritmen til 5 (representerer avstanden fra 1 til 5 til venstre på øvre skala) pluss logaritmen til 2 (som representerer avstanden på nedre skala fra 1 til 2) bringer oss til 1 på den øvre skalaen (som representerer 10).
På samme måte kan vi se at 5 x 1,4 = 7 og  5 x 1,6 = 8 med samme innstilling av regnestaven.
Den engelske matematikeren William Oughtred anses som regnestavens oppfinner. I 1622 kombinerte han to skalaer med John Napiers logaritmer slik at man direkte kunne utføre multiplikasjon og divisjon.
For flyging benyttes en rund regnestav som betegnes flight computer som går fra 1 til 10 på en runde og har skalaer for tid (6 til 60 på en runde, og fra 60 min/1 time til 10 timer). Det er også merker for omregningsfaktorer meter/fot, liter/gallon/pint etc.
Vogtsburg im Kaiserstuhl
Vogtsburg er en by i Kaiserstuhl i Syd-Baden, i den tyske delstaten Baden-Württemberg, og rett ved den franske grensen. Byen utgjør den nordvestlige delen av landkretsen Breisgau-Hochschwarzwald. Byen ble dannet ved sammenslåing av syv kommuner i 1975, og har omkring 5 800 innbyggere. Vogtsburg er en av de største vinproduksjonskommunene i Baden-Württemberg, med 1 400 hektar vinmark. Ved siden av vin dyrkes det frukt, bl.a. kirsebær, plommer og epler i byen. I bydelen Achkarren ligger Kaiserstuhls vinmuseum i en bygning fra middelalderen. Byens St. Michaelskirke kjennes fra 1157 og er kjent for sine fresker og sitt alter, som regnes som et fremragende eksempel på barokk gotikk og stammer fra omkring 1530.
Ole Morten Gimle
Ole Morten Gimle (født 6. oktober 1960 i Halden) er en norsk cellist. Gimle har studert på Norges musikkhøgskole med Aage Kvalbein som lærer fra 1980 til 1984 og ved Utrechts Conservatorium med Dimitri Ferschtman fra 1985 til 1987.
Ansettelser
2000-2010: Deltagelse i følgende band i sjangrene pop, rock, country: Oyster, Corazón.
Ferjesambandet Hatvik–Venjaneset
Hatvik–Venjaneset er et fergesamband på fylkesvei 552 over Fusafjorden i Bjørnafjorden kommune i Vestland. Strekningen driftes av Fjord1 med fergen MF «Årdal». Det er opptil to avganger i timen og overfarten tar cirka tolv minutter.
Historie
Det har vært bilførende fergetrafikk på denne strekningen siden 1937. Det Midthordlandske Dampskibsselskab (MDS) startet først med en motorbåtrute som kunne ta 2-3 biler. I 1949 ble det satt inn en dedikert bilferge, MF «Fusa». I 1956 ble MF «Rosendal» satt inn, blant annet fordi denne kunne ha med større busser. Rosendal var utlånt av Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD). I 1966 tok HSD over driften fullt ut driftet strekningen frem til 2011. Fjord1 fikk kontakt på sambandet fra 2018.
Bridgestone
Bridgestone Corporation (株式会社ブリヂストン) stiftet i 1931 av Shojiro Ishibashi (石橋 正二郎 Ishibashi Shōjirō) i byen Kurume i Japan. Navnet Bridgestone kommer fra en direkte omskrivning og oversettelse av ishibashi, som betyr «stone bridge» på japansk.
Selskapet er verdens største dekkprodusent.
I 1988 kjøpte de den amerikanske dekkprodusenten Firestone Tire and Rubber Company.
Bridgestone leverte dekk til samtlige Formel 1-lag inntil 2010, da italienske Pirelli tok over fra 2011.
Johan Bøgh
Johan Wallace Hagelsteen Bøgh (født 27. mai 1848 i Bergen, død 22. juli 1933) var en norsk forfatter og museumsdirektør.
Johan Bøgh var dattersønn av Lyder Sagen. Han ble student i 1869 og utga en samling Digte i 1871. Etter et besøk i Italia oppholdt han seg delvis i Kristiania og delvis i København, før han i 1875 slo seg ned som bokhandler i Bergen, hvor han også etter hvert ble kunst- og teatermedarbeider i Bergens Tidende. Hans artikler i denne avisen ga støtet til stiftelsen av Bergen Teaterforening, som gikk inn for å gjenopprette det nedlagte teateret i Bergen (Den Nationale Scene). Bøgh ble styremedlem i det nye teatret, og var sceneinstruktør fra 1881 til 1884.
Som journalist og foredragsholder kom Bøgh i et nært forhold til Bergens håndverkere og kunstinteresserte handelsmenn, og fikk dermed anledning til å virke for opprettelsen av Vestlandske Kunstindustrimuseum i 1889. Han var siden direktør for dette museet, og sørget for at museets samlinger stadig ble utvidet.
Nukleofil
En nukleofil (Nu-) er et elektronrikt atom eller molekyl som kan donere elektroner. I organiske reaksjoner er nukleofiler tiltrukket av atomkjernen til elektrofiler.
Arne Strømme
Strømme er en av Norges mest premierte konkurransefotografer, gjentatte ganger kåret til «Årets Fotograf» både i Norge og Sverige.
Strømme ble også et navn i nyhetene da han ble skutt under terrorangrepet i Mumbai i 2008. Han ble alvorlig skadet, men overlevde attentatet.
Strømme er tilknyttet bildebyrået Samfoto.
Oss små imellom
Oss små imellom er et musikkalbum med To små karer, utgitt på høsten 2003.
Couesque-demningen
Couesque-demningen er en demning med et vannkraftverk i Frankrike. Den demmer opp elva Truyère som munner ut i Lot, en stor bielv til Garonne. Anlegget ligger langt nord i departementet Aveyron i den sørlig-sentrale delen av landet, region Midi-Pyrénées.
Operatør er Electricite de France (EDF).
Vannkraftverket har en installert vannkrafteffekt på 124 MW produksjonskapasitet. Anlegget stod ferdig i 1950 etter fem års utbygging. Årlig produksjon av elektrisk kraft er 280 GWh.
Demningen i betong er 70 meter høy og 272 meter lang.
Reservoaret som skapes utgjør samtidig nedre vannmagasin for Montézic pumpekraftverk (920 MW).
Deutsches Krebsforschungszentrum
Deutsches Krebsforschungszentrum (DKFZ, Det tyske kreftforskningssenteret) er en tysk forskningsstiftelse med sete i Heidelberg. Stiftelsen er tilsluttet Helmholtz-Gemeinschaft, den største vitenskapelige organisasjonen i Tyskland.
DKFZ ble grunnlagt i 1964. I 2008 ble stiftelsens mangeårige formann, Harald zur Hausen, tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin.
Hoboksar
Hoboksar (kinesisk: 和布克赛尔蒙古自治县; pinyin: Hébùkèsài'ěr měnggǔ Zìzhìxiàn; uigursk: قوبۇقسار موڭغۇل ئاپتونوم ناھىيىسى / Kobuksar Mongğul Aptonom Nahiyisi) for mongoler er et autonomt fylke i prefekturet Tacheng i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 50,942 innbyggere i 1999.
Focus (band)
Focus er et nederlandsk progrock-band. Det ble etablert av den klassisk-opplærte fløytist/organisten Thijs van Leer i 1969. Bandet er mest berømt for låtene «Hocus Pocus», «Sylvia» og «House of the King».
Historie
Thijs van Leer grunnla Focus i 1969 sammen med Martin Dresden (bass), Hans Cleuver (trommer) og Jan Akkerman (gitar) spilte de inn sin første album In and Out of Focus og singelen «House of the King» i 1970.
Bandet spiller progressiv rock med enkelte ganger innslag av jazz fusion og de to mest kjente musikerne var
Thijs van Leer som har en klassisk utdannelse som pianist og fløytist, og Jan Akkerman som er en brilliant gitarist (i 1973 ble han kåret til verdens beste gitarist av leserne av det engelske musikkmagasinet Melody Maker). Bandet har hyppig skiftet ut medlemmer men van Leer er den som har vært med hele tiden.
Dresden og Cleuver erstattet etter kort tid av Cyril Havermans på bass og Pierre van der Linden på trommer.
Deres andre album, Focus II (eller Moving Waves), ble gitt ut i 1971 og inneholdt en av deres største hits «Hocus Pocus» skrevet av van Leer og Akkerman. Året etter kom e skrevet av dobbeltalbum, Focus 3 (eller Focus III), som hadde en annen av gruppens største hits «Sylvia» van Leer.
Konsertalbumet Focus at the Rainbow, som ble spilt inn på Rainbow Theatre i London, slippes i 1973.
Hamburger Concerto, fra 1974, ble møtt med negative anmeldelser og salget var skuffende. Men i ettertid er albumet regnet som en av klassikerne inn progressiv rock. Med albumet Mother Focus beveget bandet seg litt lenger vekk fra progressiv rock og mer mot jazz fusion, albumet ble ingen stor suksess.
Jan Akkerman forlot Focus i 1976, med hans slutt sluttet også Focus sin mest berømte periode. Focus fortsatte til 1976, da bandet ble oppløst.
Helt uventet spilte Van Leer og Akkerman inn et nytt album, Focus, i 1985. Albumet heller nå mer mot jazzrock og får ingen bra mottagelse av kritikerne men selger ganske bra.
Gitarist Niels van der Steenhoven sluttet november 2010, og ble erstattet av Menno Gootjes.
Albumet Focus X ble utgitt november 2012, forsidecoveret ble malt av Roger Dean. April 2014 ble Golden Oldies utgitt. Dette albumet er en samling med tidligere Focus-låter spilt inn på nytt.
1. desember 2016 skrev bassist Bobby Jacobs på Facebook at han slutter i Focus. Den 9. desember ble det annonsert at Udo Pannekeet er ny bassist. De var (i mai 2017) i studio å spilte inn ny musikk for albumet Focus 11, som kommer i 2018. De har foreløpig gitt ut samlealbumet The Focus Family Album som inneholder sanger fra Focus X sessions i 2012 og soloarbeid fra hvert enkelt medlem.
I 2017 ble det utgitt en samleboks med alle album av plateselskapet RedBullet.
I 2017 ga Focus-trommeslager Pierre van der Linden sin første solo-album ut. Innspillingene var fra 2000. Albumet inneholder stort sett trommesoloer.
Musikk
Focus er et av de mest kjente og mest innflytelsesrike rockebandene fra Nederland. De har blandet progressiv rock, jazzrock, rock, blues-improvisasjoner, klassisk musikalske strukturer og pop-melodier inn til en kraftfull og lett gjenkjennelig musikk.
Tjøttagodset
Tjøttagodset eller Tjøtta Gård eller Det Brodtkorbske gods er et gods sør på øya Tjøtta i Alstahaug.
Øyvind Skaldespiller og deretter sønnen Hårek av Tjøtta regjerte her rundt år 1000. Det er mulig at det da ble bygget en privat kirke her.
Fra rundt år 1300 eide Erling Vidkunsson gården. I 1350 gikk den over til å bli kirkegods, underlagt Nidaros, og etter reformasjonen ble den en del av kongens eiendommer i Nord-Norge (krongods).
Fogden i Helgeland, Peter Jakobsson Falck og hans etterkommere drev gården fra 1632, og hadde også et jektebruk der. Ved salget av krongodset i 1666 kom gården i Joachim Irgens eie, men den ble i 1675 solgt videre til kjøpmann Lorentz Mortensen Angell i Trondheim. Gjennom ekteskapet mellom dennes datter Rebekka Lorentzen Angell (1681–1735) og Anders Dass, gikk gården over til Dass-familiens eie.
Etter 1730 forfalt gården på grunn av uår og uenigheter. Isach Jørgen Coldevin, eier av Dønnesgodset, overtok i 1761, men bare få år etter, i 1767, kjøpte sorenskriver Niels Gierbrandt Brodtkorb Tjøttagodset. Godset forble deretter i Brodtkorb familiens eie til utpå 1900-tallet. Først overtok Johan Brodtkorb (d.e.), så sønnen Nils Brodtkorb, og siden dennes sønn Johan Brodtkorb (d.y.), som drev gården fra 1870 til 1879. En tid deretter var Johan Brodtkorb (d.y..) bestyrer på «den praktiske kvindeskolen» på godset. Frem til 1900 vedlikeholdte skolen et større hageanlegg.
Ved Johan Brodtkorbs død i 1918 gikk gården konkurs. Siden 1930 har staten vært eier, med en stasjon for saueavl og planteforskning, og siden 1975 også en stasjon innen akvakultur.
I dag heter gården Bioforsk Tjøtta og er på rundt 6800 dekar. På gården finner man hovedlåna fra 1700-tallet, hovedbygningen fra 1870 og stabbur. Tjøtta kirke fremstår i tredje utgave. Et nytt driftstun ble tatt i bruk i 1996.
Hamme (elv)
Hamme er en elv i Niedersachsen i Tyskland nordøst for Bremen med en lengde på rundt 48 kilometer. Elven har sitt utspring nord for Osterholz-Scharmbeck og renner gjennom lyngheiene nordøst for Bremen, hvor den møter elva Wümme i Ritterhude. Elven videre herfra kalles Lesum, som munner ut i Weser ved Bremen-Vegesack.
Olisthopus
Olisthopus er en slekt av løpebiller i delgruppen (underfamilien) Platyninae.
Utseende
Små til middelsstore (gjerne 5-10 millimeter), slanke og litt flate, blanke, mørke løpebiller, kan ha metalisk glans. Pronotum er rundet, noe bredere enn langt, dekkvingene har tydelige punktstriper.
Levevis
Disse artene finnes på åpne, gjerne solrike lokaliteter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Palearktis. I Norge er Olisthopus rotundatus utbredt langs kysten nord til Trøndelag.
Penecupes
Penecupes er en utdødd slekt av løpebiller. Slekten levde i midtre kritt (122-112 millioner år før nåtid).
Sikkerhetsdepartementet (USA)
Sikkerhetsdepartementet (Department of Homeland Security) er et departement i den amerikanske føderale regjeringen med ansvar for landets indre sikkerhet. Departementet ble opprettet 25. november 2002 som en følge av terrorangrepet 11. september 2001. Det ledes av en sikkerhetsminister som utnevnes av USAs president etter godkjennelse av Senatet. Det er det tredje største departementet i USAs føderale regjering.
Penecupes
Utbredelse
Slekten er kjent fra et funnsted i Kina.
Ruki-loven
Ruki-loven er en lydendring som fant sted i baltoslavisk, albansk, armensk og indoiransk. Et opprinnelig -fonem ble forvandlet til etter konsonantene  og  og etter halvvokalene  og. Navnet «ruki» skyldes de fire lydene som frembringer endringen.
Unntak i de slaviske språkene
I de slaviske språkene forløp prosessen regelmessig foran vokaler, men fant ikke sted foran konsonanter. Det endelige resultatet er den ustemte velare frikativen *x. Denne velare frikativen ble forvandlet tilbake til *š foran en fremre vokal eller den palatale approksimanten *j.
Grandval-demningen
Grandval-demningen er en demning med et vannkraftverk i Frankrike. Den demmer opp elva Truyère som munner ut i Lot, en stor bielv til Garonne. Anlegget ligger langt nord i departementet Cantal i den sørlig-sentrale delen av landet, region Auvergne-Rhône-Alpes (men helt ved grensen mot region Occitanie i sør).
Operatør er Electricite de France (EDF).
Demningen i betong er 79 meter høy og 350 meter lang. Reservoaret som demmes opp er på 1.100 hektar (11 km²), med inntil 270 millioner m3 vannmasser. Dette er et av regionens største innsjøarealer.
Xylotrupes mniszechi
Utseende
En ganske stor (40-50 millimeter), blankt svart hornbille. Som vanlig for slekten Xylotrupes har hannen et kløvet, fremoverrettet horn på pronotum og et krumt, båndformet horn på hodet som er delt i spissen. Hos denne arten er hornene ganske korte til middels lange.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtnende plantemateriale og tar trolig vanligvis to år på utviklingen, de voksne billene lever 2-4 måneder. De voksne hannene kjemper mot hverandre ved hjelp av hornene, hver prøver å vippe motstanderen over på ryggen. De voksne billene er mest aktive om natten og flyr gjerne til lys.
Utbredelse
Arten er utbredt i de høytliggende områdene rundt Himalaya (Tibet, Thailand, India og Pakistan).
John Latham
John Latham (født 27. juni 1740 i Eltham i England, død 4. februar 1837 i Winchester) var en britisk lege, ornitolog og forfatter. Latham var lege i Dartford i Kent. Han er mest kjent for sin innsats som ornitolog.
Bakgrunn
Latham ble født i Eltham sørøst for London. Han var eldste sønn av John Latham (død 1788), som var kirurg der. Moren nedstammet fra Sotheby-slekten i Yorkshire.
Utdannelse, lege
Han ble utdannet ved Merchant Taylors' School og studerte så anatomi under William Hunter og fullførte sin medisinske utdannelse ved hospitaler i London. I 1763, da han var 23 år, begynte han å arbeide som lege i landsbyen Darenth nær Dartford i Kent. Samme år giftet han seg med Ann Porter. De fikk fire barn; to av dem overlevde barndommen.
Ornitolog
Latham kalles ofte «den australske ornitologiens far». Gjennom underøkelse av fugler fra Australia som ble ført til England på slutten av 1700-tallet, kom han til å beskrive og navngi mange arter fra Australia og New Zealand. Noen av disse er emu (Dromaius novaehollandiae), hvittoppet kakadue (Cacatua alba), skjæregås (Anseranas semipalmata) og hyasint-ara (Anodorhynchus hyacinthinus).
A General Synopsis of Birds var Lathams første ornitologiske arbeid og den inneholdt 106 illustrasjoner av Latham. Boken beskriver flere nye arter som Latham oppdaget på ulike museer og i samlinger. I dette første verk brukte han ikke Carl von Linnés systematiske regler for vitenskapelig navnginving. Ettersom han senere forstod at dette ville innebære at han ikke skulle få æren av å først ha beskrevet disse artene, så publiserte han 1790 et Index Ornithologicus hvor han spesifiserte alle sine tidligere beskrevne fugler med et vitenskapelig navn. Dette skjedde for sent. Den tyske ornitologen Johann Friedrich Gmelin hadde allerede rukket å gi ut sin egen versjon av Linnés Systema Naturae. I den gav han vitenskapelige navn til alle Lathams arter.
Samarbeid
Han hadde et nært samarbeid med andre vitenskapsmenn på denne tiden, for eksempel Joseph Banks, Thomas Pennant og Ashton Lever. Han byttet fugler og informasjon med dem angående de siste ornitologiske oppdagelsene.
I 1775 ble han innvalgt i The Royal Society, og han var også delaktig i etableringen av selskapet The Linnean Society 1788.
Han ble pensjonist i 1796 og flyttet til Hampshire.
Ettermæle
Latham beskrev et 150-tall fuglearter, som han dog ikke alltid har æren for, ettersom han ikke gav dem deres vitenskapelige navn. Noen av disse er sædgås (Anser fabalis), dobbeltbekkasin (Gallinago media) og splitterne (Sterna sandvicensis), alle beskrevet i 1787.
Latham har fått æren av å gi vitenskapelige navn til fem fuglearter, blant annet toppspurv (Melophus lathami), som ble beskrevet i 1831 av John Edward Gray.
Bibliografi
Hans viktigste arbeider var
Volgafinske språk
Volgafinske språk var tidligere en foreslått gren av den finsk-ugriske språkgruppen som tales av såkalte «volgafinner».
Ifølge denne teorien var de volgafinske språkene inndelt i såkalte «mordvinske språk» (moksja, erzja, merja, muroma, mesjera) og de mariske språkene (østmarisk og vestmarisk).
I 2010 påviste en analyse av morfologi og grammatikk at de «mordvinske» språkene i virkeligheten er østersjøfinske språk. Østmarisk og vestmarisk ble samtidig omdefinerte til permiske språk. Begrepene «mordvinsk» og «volgafinsk» brukes derfor ikke lenger av språkvitenskapen.
Gryteunderlag
Et gryteunderlag eller kjeleunderlag er en plate, ring eller rist som settes på sårbare overflater, for eksempel spisebord eller kjøkkenbenker av treverk, for å beskytte disse mot varmen fra gryter, kjeler, panner og liknende.
Utforming og bruk
Gryteunderlaget kan være lagd av tre, kork, tovet ull, keramikk og andre materialer som leder varmen dårlig. Også en stor gryteklut, en keramikkflis, en tallerken snudd opp-ned eller en skjærefjøl kan gjøre samme nytten. Ved flere turiststeder selges keramikkfliser dekorert med populære motiver som nyttige souvenirer. Disse kan enten være med filt under, eller i egen ramme.
Gryteunderlaget kan også være utformet som en rist av metall, for eksempel smijern, og med lave bein eller føtter. En slik grytefot eller stativ ble opprinnelig også brukt til å ha grytene på når en varmet maten over ilden.
Ved finere dekking av bord serveres gjerne varm mat og drikke i egne gryter og boller, på fat og i kanner, for eksempel av glass eller keramikk, som ikke skader bordet. Dermed blir gryteunderlaget overflødig. Det finnes for øvrig egne varmeplater og små bordovner, på engelsk ofte kalt hot plates, for å holde den serverte maten varm. Slike brukes særlig på restauranter og ved større buffeter.
Gryteunderlag på andre språk
Gryteunderlag heter grytunderlägg på svensk, onderzetter på nederlandsk, Topfuntersetzer på tysk, sous-plat på fransk og trivet eller pot stand på engelsk. Brikke til å ha under glass og liknende heter på engelsk coaster eller beermat.
Jesper Horten Kjærnes
Jesper Horten Kjærnes, kjent som HORT3N (født 2002 i Sandefjord) er en norsk artist, produsent og låtskriver.
Han slapp sin debut-single «Never Be Like You» med den tyske stjerne-produsenten Rolipso i 2021, og har fått flere millioner avspillinger siden det. Artistkarrieren startet i 2010, da han begynte å produsere musikk i en alder av tolv år. Han hadde lenge produsert musikk for andre, før han slapp sin debut-singel, og har samarbeidet med kjente internasjonale navn, som Rolipso og Nito-Onna. HORT3N har fått over seks millioner avspillinger på egen utgitt musikk på Spotify. Hans mest spilte låt «Let You Go» har over 1,6 millioner avspillinger på Spotify. I 2022 har han blitt omtalt av blant annet Sandefjords Blad, i tillegg til internasjonale musikk-blogger som EDM All Day.
Han har spilt fotball for Store Bergan IL, før et kort ungdoms-opphold Strømsgodset og senere spill i Sandefjord Fotball fra han fylte 14 år. . Der gikk han gradene i akademiet før han i 2021 var registrert i eliteserie-troppen. Han vant i 2016 «Bedre med ball»-statuetten, utstedt av Fotballforbundet i Vestfold for å være et godt forbilde og en talentfull fotballspiller, samt Carl C. Fon - prisen i sin breddeklubb Store Bergan IL, som årets spiller i klubben. Som trener har han jobbet hos blant annet Store Bergan IL , Sandefjord Fotball og med kretslag hos Vestfold Fotballkrets.