cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zendeh Rood
Zendeh Rood 98
Zendeh Rood 98 er en av seriene til dette TV-programmet som ble sendt i 2019 på den nasjonale IRIB TV5 og IRIB Shoma fra Iran i to 14-episoders sesonger.
Liste over nasjonalparker i Tsjekkia
Det finnes fire nasjonalparker i Tsjekkia:
Tobias Lindholm
Tobias Lindholm (født 1977) er en dansk filmregissør og manusforfatter utdannet fra Den Danske Filmskole i 2007. Han er kjent for sitt samarbeid med Michael Noer og Thomas Vinterberg og har mottatt flere filmpriser.
Anne Judith Wik
Anne Judith Stokke Wik (født 1978) er en norsk låtskriver, produsent og sanger med base i Trondheim.
Fra rundt 1997 var hun vokalist i dansepopgruppen Soda som hadde suksess i Asia. Rundt 2001 satset hun på egen solokarriere i samarbeid med produksjonsteamet Stargate. Hun hadde album klar for utgivelse da plateselskapet gikk konkurs og videre solokarriere ble droppet. I 2009 var hun tilbake som vokalist i Soda da bandet deltok i den norske utgaven av talentprogrammet X Factor på TV 2.
Sammen med, og  startet hun låtskriver- og produksjonsselskap Dsign music i 2006. Selskapet har hatt suksess innen sjangeren K-pop, og skrevet låter for sørkoreanske grupper som Girls’ Generation, Twice og TVXQ. De har også skrevet låter for artister som Ricky Martin og Isac Elliot. Dsign Music har vunnet flere internasjonale priser, blant annet beste radiolåt under SESAC Latin Awards for låten «Vente Pa'Ca» som de skrev for Ricky Martin. Låten ble også nominert to priser under Latin Grammy Awards. De har også funnet flere priser under Japan Gold Disc Awards. Sammen med Dsign music vant hun Musikkforleggerprisen 2018 klassen årets opphaver – populærmusikk
I 2021 var Wik medkomponist på over 20 låter som til sammen solgte over 2.2 millioner fysiske utgivelser. For sine bidrag som internasjonal låtskriver ble hun nominert til Spellemannprisen 2021 i klassen årets internasjonale suksess. Hun var også nominert til Musikkforleggerprisen 2019 i klassen årets verk – populærmusikk sammen med Moonshine og Cazzi Opeia for «Dance the night away».
Amartuvshin Dashdavaa
Amartuvshin Dashdavaa (født 15. desember 1987) er en mongolsk judoka som konkurrerer i fri stil.
Han representerte Mongolia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i første runde.
Homalolinus
Utseende
Middelsstore (15-20 millimeter), slanke, svarte kortvinger, gjerne med rød bakkroppsspiss. Slekten kjennes særlig på at hodet er påfallende stort, ofte med skarpvinklede bakhjørner. Pronotum er forholdsvis lite og smalt, mye smalere enn hodet, litt lengre enn bredt, avrundet firkantet til ovalt. Dekkvingene er nokså små, med sømmen krummet slik at de ikke slutter tett sammen i midten. Bakkroppen er tilspisset bak, forholdsvis lang. Beina er korte og kraftige.
Levevis
Dise billene er rovdyr. Lite er kjent om biologien, og larvene er ukjente, men det er sannsynlig at de lever under barken på døde trær.
Utbredelse
Artene er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Faktasammenstilling
En faktasammenstilling er en modell for multidimensjonal dataanalyse brukt i online analytisk prosessering som består av flere faktatabeller som deler dimensjonstabeller. Den kan sees på som en samling av flere stjernediagrammer eller en utvidelse av et stjernediagram, og kalles derfor også for galaksemodell eller galaksediagram (galaxy schema).
Faktasammenstillinger er mye brukt, og er en mer kompleks modell enn stjerne- og snøflakmodeller. Det er mulig å lage en faktasammenstilling ved å splitte originale stjernediagrammer inn i flere stjernediagrammer. Man vil da få mange faktatabeller og noen felles dimensjonstabeller.
Fath Ali Shah Qajar
Fath Ali Shah Qajar (persisk: فتحعلى شاه قاجار; født fredag 24. januar 1772, død 24. oktober 1834) var den andre kongen av Qajar-dynastiet i Persia. Han var nevøen til Agha Muhammed Khan Qajar og regjerte fra 17. juni 1797 til sin død, i 37 år og 2 måneder. De viktigste hendelsene som fant sted i hans regjeringstid var de to krigene mellom Persia og Russland der den iranske hæren ble beseiret. Gulistan-traktaten og senere Turkmantsjaj-traktaten ble undertegnet og  Persia mistet mange av sine nordlige territorier til Russland.
Bakgrunn
Baba Khan, bedre kjent etter hans kroning i 1797 som Fath Ali Shah Qajar, ble født i byen Damghan, som ligger i  Semnan-provinsen i Iran. Siden faren var mistenkt for å drive med politisk virksomhet mot Zand-dynastiet, ble han sendt som et fem år gammelt gissel til Shiraz hos onkelen sin Agha Muhammed Khan Qajar,  som selv på den tiden var i eksil under sikkerhetsovervåking  av Karim Khan Zand. I 1779, etter Karim Khans død, gjorde Muhammad Khan Qajar opprør mot Zand-dynastiet. I krigene som fulgte, tjente Baba Khan sin onkel. Da Agha Muhammed Khan Qajar vant og etablerte Qajar-dynastiet, hadde han ingen arving. Baba Khan ble adoptert av kongen som sønn og kronprins. Baba Khan var guvernør i Fars da onkelen hans ble myrdet i 1797. Deretter besteg Baba Khan tronen og brukte navnet Fath Ali Shah siden. De viktigste hendelsene som fant sted i hans regjeringstid var de to krigene mellom Persia og Russland der den iranske hæren ble beseiret. Gulistan-traktaten og senere Turkmantsjaj-traktaten ble undertegnet og  Persia mistet mange av sine nordlige territorier til Russland. Fath Ali Shah Qajar hadde først utnevnt Abbas Mirza, altså sin yngste sønn av en adelig stamme, til kronprins. Men kronprinsen døde før kongen selv og kronprinsens sønn Mohammad tok farens plass som kronprins og ble etter Fath Ali Shah Qajar den neste og tredje kongen i Qajar-dynastiet.
Eirin Kristin Kjær
Eirin Kristin Kjær (født 3. mars 1992) er en norsk politiker (Ap). Hun har vært kommunestyrerepresentant og medlem i formannskapet i Balsfjord kommune 2011–2019, vararepresentant til Stortinget fra Troms 2017–2021, leder av AUF i Troms 2016-2017 og representant på Sametinget 2017. Kjær var politisk rådgiver for ordføreren i Tromsø i 2018. Den 14. oktober 2021 ble hun ansatt som politisk rådgiver for utenriksminister Anniken Huitfeldt.
Utdanning
Kjær gikk på Nordkjosbotn videregående skole og utvekslet til Framhaldsskólinn í Austur-Skaftafellssýslu på Island, og snakker islandsk flytende. Hun har siden tatt en bachelor i matematikk og statistikk samt en bachelor i miljøledelse og forurensningsbiologi, begge ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet.
Siste møte med Jens Bjørneboe
Siste møte med Jens Bjørneboe er et norsk enkeltstående intervjuprogram med forfatteren Jens Bjørneboe som ble sendt på NRK Fjernsyn i 1977. Programmet er basert på et intervju som Haagen Ringnes gjorde med Bjørneboe vinteren 1976, like før hans død. Intervjuet foregår på øya Veierland i Tønsbergfjorden hvor forfatteren hadde slått seg ned. Intervjuet berører deler av hans oppvekst, forfatterskap og meninger han har om dags samfunn. Programmet er på 43 minutter og ble sendt 15. april 1977.
Det ble sendt i reprise i 1983 og 1995.
Leif Lundsten
Leif Lundsten (født 1918, død 1944) var norsk offiser (major) og skvadronsjef for 331 skvadron under den andre verdenskrig. Lundsten omkom som følge av feilaktig beskytning fra Royal Navy, kun få dager etter D-dagen.
Oppvekst og ungdomstid
Lundsten var født og oppvokst på Bilitt i Østre Toten.
Han markerte seg i fotball og hopp som ung, og vant blant en pokal i skihopping i en konkurranse i Totenåsen. På skolen gjorde han det godt, og kunne vise til karakterer godt over gjennomsnittet. Han gikk etter grunnskolen på gymnaset på Gjøvik.
Hærens Flygeskole
1938/1939-kullet fra Kjeller skulle vise seg å inneholde flere eksepsjonelle flygere. Sammen med Lundsten på kullet var blant andre Tarald Weisteen, Stein Sem, Rolf Arne Berg, Kristian Fredrik Schye, Werner Christie, Peder Mollestad og Per «James» Endresen. Vinteren 1939 var Lundsten på vinterøvelse på Tisleia, mellom Gol og Fagernes. Navigasjonsturer til Gardermoen hørte også til øvelsene som ble unnagjort på det islagte vannet.
Bardufoss og krigshandlinger
Lundsten hadde knapt begynt på studier i Gõteborg da han ble innkalt til nøytralitetstjeneste på Bardufoss. Den 9. april 1940 var han fremdeles stasjonert på Bardufoss med blant andre Rolf Arne Berg. Han fløy blant annet rekognoseringsturer med eldre dobbeltdekkere av typen Fokker C.V.
Magdalenagangen
Magdalenagangen er en passasje mellom Korskirkeveiten og Hollendergaten i Bergen.
Leif Lundsten
Bardufoss og krigshandlinger
Flyavdelingen ble så sendt til Rundhaug ved Tanaelven på grunn av frykt for tyske bombeangrep mot Bardufoss. Den 7. mai krasjet Lundsten og hans navigatør, Henry Mensen, stygt på Rundhaug under landing med en Fokker. Mensen kom seg ut ved egen hjelp, mens Lundsten måtte skjæres ut av flyet. Fokkeren hadde også tatt fyr. Flyet ble totalvrak, og Lundsten stygt skadet.
Magdalenagangen
Den er oppkalt etter Anna Magdalene Friis Eriksdatter (1641 - 1686)
Leif Lundsten
Bardufoss og krigshandlinger
Den 18. mai 1940 forlot Lundsten Norge på båten «Batory» med kurs for Storbritannia og videre tjeneste. Etter er kort opphold i Storbritannia, fortsatte turen over til Canada og Flyvåpnenes treningsleir, Little Norway.
Magdalenagangen
Den ligger mellom Korskirken og Fisketorget.
Leif Lundsten
Little Norway
Ved Little Norway fungerte Lundsten i en seks måneders periode som instruktør ved basen mens opprettelsen av 1. jagerving pågikk. Den 10. mai forlot han Canada med skipet «Aurania» med kurs tilbake til Storbritannia og tjeneste som jagerflyger. Hele tolv skip i denne konvoien ble senket under overfarten.
331 skvadron
Lundsten gikk inn i rekken som jagerflyger i 331 skvadron på sensommeren i 1941. Skvadronen fløy utslitte fly av typen Hawker Hurricane fra slaget om Storbritannia året i forveien.
I august, mens skvadronen holdt til ved Castletown i Skottland, krasjet Lundsten med Jens Müller i luften. Müller hoppet ut, mens Lundsten tok avgjørelsen om å lande sitt fly. Ved landing kunne bakkefolk se at nærmest hele sideroret og høyderoret var ødelagt og duk av flyet flagret i vinden. Lundsten kolliderte med en parkert Supermarine Spitfire fra 124 skvadron under landingen, da han naturlig nok ikke kunne manøvrere flyet uten sideror.
I oktober/november ble Hurricane-flyene byttet ut med Spitfire, og skvadronen ble flyttet opp til Skeabrea på Orkenøynene. Den 15. februar 1942 fløy Lundsten sitt første tokt med Spitfire.
Den 1. mai 1942 ble Leif Lundsten sendt ned til nordmennenes nye base, North Weald utenfor London. Lundsten var førstemann som ankom sammen med adjutant Erik Lynneberg i et fly av typen Miles Magister. Åtte dager etterpå fløy Lundsten sitt første operative tokt fra North Weald. Den 17. mai 1942, Norges nasjonaldag, eskorterte Lundsten og 331 skvadron bombefly til havnen i Bolougne. Etter hvert fikk Lundsten sitt eget, faste Spitfire, FN-O med registreringsnummer AR238. I august deltok han i Diepperaidet, og fløy to av fire tokt denne dagen. I desember ble Lundsten forfremmet til løytnant, og tok over B-flight etter Stein Sem, som omkom i kamp med et tysk fly av typen Focke Wulf 190. Skvadronen hadde nå byttet ut sine Spitfire Vb modeller med nye og raskere IX modeller.
Den 5. februar 1943 skjøt Leif Lundsten ned en Focke Wulf 190 over Den engelske kanal under eskorte av amerikanske bombefly. Den 26. februar krevde han en Focke Wulf 190 sannsynlig nedskutt over Saint-Omer i Frankrike. Flere ganger utover våren 1943 ledet han også 331 skvadron på tokt over kontinentet. Den 12. mars 1943 krevde han en Focke Wulf 190 nedskutt, og en Bf 109 sannsynlig nedskutt ikke langt fra franskekysten. Lundsten regnet også at hans andre offer den dagen (Bf 109) gikk i bakken, men så ikke enden av flyets ferd. Et offensivt tokt den 16. april 1943 var Lundstens hundrede tokt i skvadronen. På dette toktet kom han igjen i kamp med tyske fly over Walcheren i Nederland. Lundsten krevde en Focke Wulf 190 nedskutt. Han skjøt også ned et tysk Junkers 88-bombefly som kom inn over England alene på et bombetokt i mai 1943. Sammen med Knut Bache skjøt han ned bombeflyet som styrtet nær Stapleford Abbots, ikke langt fra North Weald. Den 6. juni 1943 ble hans siste tokt for 331 skvadron før han fikk en hvileperiode. Lundsten ble da sendt til Vickers-Armstrongs-fabrikken og fungerte der som testpilot inntil han returnerte til 331 skvadron våren 1944. Her fløy han for eksempel den siste produserte Mk XII Spitfiren, MB882. Den 8. august 1943 mottok Leif Lundsten utmerkelsen Distinguished Flying Cross.
Testpilot ved Vickers Armstrong
Den 6. juni 1943 ble hans siste tokt for 331 skvadron før han fikk en hvileperiode. Lundsten ble da sendt til Vickers-Armstrong ved Worthy Down i Hampshire der han fungerte som testpilot på nyproduserte Spitfire. Lundsten fløy også Spitfire fra Chattis Hill, High Post og Eastleigh. Lundsten testfløy en rekke Spitfire i perioden han var testpilot. Han testfløy Mk III, VII, VIII, IX, XI, XII og XIV.
En av Spitfirene Lundsten testfløy står i dag på museum i USA. Spitfire XI PA908 (lakkert opp som MB950) er på utstilling på Dayton Air Force Museum i Ohio.
Sjef for 331 skvadron
Lundsten tok over skvadronen fra Arne Austeen. Lundsten var nå forfremmet til major og ble skvadronsjef. Han var påtenkt rollen som sjef under det som skulle bli kjent som Operasjon Overlord eller D-dagen. Skvadronen flyttet i den anledning til Bognor Regis i påvente av invasjonen.
Den 9. juni fløy Lundsten sitt siste tokt som sjef for skvadronen. Litt over klokken 21.00 på kvelden var skvadronen på rekognoseringstokt over invasjonsstrendene. Skvadronen ble gjort oppmerksom på fiendtlig aktivitet i luften, og tok opp jakten. De fikk ikke øye på tyskerne, og satte kursen tilbake til England. Royal Navy oppfattet de norske flyene som tyske på vei ut av Frankrike, og åpnet ild. Lundstens fly ble som den eneste truffet av ilden. Det ble sist observert vinglende, på vei inn i en sky. Lundsten ble aldri funnet. Hans britiske forlovede, miss Lee fra Earl's Court Road i London, fikk den triste nyheten av jagerflyger Martin Gran, som tok over skvadronen fra Lundsten. Til sammen fløy han nesten 300 Spitfires i tjeneste i England.
Utmerkelser
Lundsten mottok de norske utmerkelsene St. Olavsmedaljen med ekegren, Krigsmedaljen og Haakon VIIs 70-årsmedalje, samt den britiske Distinguished Flying Cross.
That’s My Boy
That's My Boy kan peke på:
Innen film og fjernsyn:
Verket 11 (Moss)
Verket 11 er et av totalt 20 hus i den nordlige delen av Moss, Viken. Bydelen er en av de eldste delene av det som en gang var en sterk industriby, og som i dag bærer preg av dette. Områdets boliger har vært i bruk siden de ble bygget, og dermed også blitt bevart gjennom flere hundre år.
That’s My Boy
Annet:
Verket 11 (Moss)
Historie
Husene på Verket ble bygget på 1700-tallet og har, til tross for at de er bygget av tre, unngått alle bybranner. Bydelen er også den eldste fortsatt stående bebyggelsen i Moss, der husene er med på å representere datidens industriby. Moss Jernverk og M. Peterson og Søn As. hadde stor betydning for byens utvikling gjennom det samme århundret, samt videre for Moss' fremtid. Bydelen hadde butikker, en skole og forsorgsvesen, som hadde en viktig betydning for samfunnet både på den tiden, slik som i dag, og før Verket ble en ordentlig del av Moss, hadde de som bodde der sitt eget samfunn.
Lederen av Moss Jernverk ble sett på som overhodet i bydelen Verket, og de fleste av arbeiderne som bodde i husene, kom fra andre land som Sverige og Tyskland, ifølge Moss Historielag. Disse fagarbeiderne var også ekstremt viktige for Jernverket, noe som kan merkes ved at de fikk betalt gjennom krigen, selv om jernverket ikke var i drift.
Bernt Anker, en kammerherre, konferensråd og handelsmann, «ledet» Jernverket under sin storhetstid. På denne tiden hadde verket monopol på produksjon og levering av kanoner til den danske krigsmakten. Opprinnelig het gaten Moss Verket, og i 1876 ble navnet «Verket» gjort til en ordentlig del av byen. Et år før dette, var området kjøpt av M. Peterson og Søn, og boligene ble brukt som arbeidernes hus, der det også bodde noen pensjonister. Selve jernverket produserte både sagblad, ovner, kanoner, kuler og en rekke andre nødvendighetsartikler, samt redskaper, helt til den ble kjøpt opp i 1875.
Husets utvikling
Huset ble bygget under barokken, og i dag bevares området som et kulturmiljø fra 1700- tallet. Husets utseende representerer typiske bolighus for arbeidere fra denne tidsperioden, da de er enkle og kun gir den plassen som er nødvendig. Eksteriør skiller seg også fra barokkens kjennetegn, som vanligvis har mer ekstreme faktorer som søyler og kuppelformede døråpninger.
Generelt hadde husene et relativt likt utseende gjennom hele bydelens utvikling, til tross for arbeiderområdets konstante omformingsprosess. De som bodde der måtte arbeide selv når de ikke var på jobb, da med å kløyve og hente ved, hente vann og henge opp vaskede klær. De hadde verken toalett eller dusj inne, og måtte gå på utedo, samt bade i fossen, nærliggende vann, eller i felles skylledunker spredt rundt om i gaten. Gaten fikk også strøm til belysning i 1907. De fleste av husene hadde ingen egen ovn, og måtte dermed bruke én eller to felles bakerovner som lå i gaten, blant annet i bryggerhuset i nr. 5 og i Verket 11. Disse husene ble derfor også samlingspunkter for koner som lagde mat, samt en viktig sosialplass for det lille samfunnet på Verket.
Huset var bygget ved laftede tømmerkjerner, med inngang fra gården. Opprinnelig var det et kjøkken, bakerovn, stue, kjeller under halve huset og et krypeloft som utgjorde huset. Utenfor hovedhuset er det bygget på en rommet gang og et skur, begge med pulttak. Rundt 1925-tallet var bo-arealet på ca. 37 kvm, og bygget hadde også både uthus og utedo, samt et gjerde som lukket bakgården til et mer privat område enn det som i dag er åpent.
Spisebordet stod på kjøkkenet under vinduet, mens peiskappen med jernkomfyr og gasskokeapparat under ble støttet opp i hjørnet av en metallstang. Beboerne hadde også en bakerovn som tok opp størsteparten av kjøkkenet, sammen med komfyren. Disse ble etter hvert fjernet, og huset fikk deretter magasinkomfyr, og mye mer plass. På 1950-tallet, ble rommet som en gang hadde bakerovn, en spisekrok, og deretter ombygget til et avlastningsrom med skap. Ti år senere fikk de både oppvaskbenk og utslagsvask, og gulvet, som siden 1920-tallet hadde vært brede og brunmalte gulvbord, ble belagt med linoleum, 30 år senere. Etasjeovnen i stuen ble først byttet ut med en rundbrenner, deretter en oljebrenner. I hjørnet ved ovnen stod en jernseng der alle ungene ble født, fordi hjemmefødsel var vanlig frem til tidlig på 1900-tallet, mens en chaiselounge som kunne trekkes ut og bli soveplass til tre, stod i et hjørne mot til gaten.
Bordet, som var rundt, stod ved vinduet om dagen og ble trukket frem til midten av rommet, under en prismekrone, om kvelden. På 1920-tallet, rett etter at de fikk radio, satt de trolig rundt bordet og lyttet til denne. Skjulet ble, i 1922, innredet til kammers (lite soverom) med køyesenger og plass til tre personer. Det var kun plass til to kleskroker på veggene, samt var det kun ett belysningspunkt inne i værelset. Denne lampen utgjorde dermed den andre delen av de to eneste lyskildene (utenom dagslyset) som beboerne hadde.
I 1947 ble veggene plateslått og tapetsert ettersom juniorfamilien flyttet inn. På samme tid ble kottet i gangen fjernet, og erstattet med et klesskap langs hele ytterveggen. Noen av disse klesskapene ble fjernet etter krigen, og her ble det nå installert toaletter. De som bodde her har hatt både høns, gjess og gris, og et frittstående uthus på tomten var både et hønsehus og et vedskjul.
I dag har Verket 11 fem rom, stue, kammers, kjøkken, toalett og gang, og to generasjoner har bodd og vedlikeholdt i huset mellom 1914 og 1994. Totalt var dette ni personer, ifølge folketellingene i 1925, som også fortalte at det, i 1990, bodde to personer på tomta, som hadde økt i areal, fra 37 til 47 kvm gjennom årene.
Folketelling 1875
Maren Andersen bodde på «Moss Jernværk 11», og det kan antas at hun jobbet  som en slags vertinne som var ansatt for å vaske og passe på huset. Under denne folketellingen var Maren 49 år gammel og det var flere personer som levde der akkurat da. Beboerne på Verket 11 under denne folketellingen var Idda Strømberg, Gustav Holmberg, Kristie Hansen, Nikkoline Hansen, Hans Augusten og Anna Andriassen.
Folketelling 1900
Ut ifra en folketelling fra 1900 bodde Thorvald Andreassen, Magdalene Andreassen og Hans Henrik Thorvaldsen på Verket 11. Thorvald jobbet som kjører ved et sagbruk, og ble født i Kristiania, nåtidens Oslo. Konen, Magdalene kom derimot fra Tomter, som befinner seg i Indre Østfold. Sønnen Hans Henrik, ble født relativt sent, da Magdalene var 44 år og Thorvald var 42 år.
Folketelling 1914
Rasmus Olsen Næsse (1883) og Selma Marie Næsse Johansen (1884) bodde på Verket 11 i 1914. Rasmus ble født i Alversund, som er på Vestlandet, og flytta til Moss i 1907. Der møtte han konen sin, Selma, og de fikk sitt første barn i 1908 (Marry Johanne Næsse). De hadde i tillegg 3 andre barn, Hildur Sofie, Elsa og Ruth. Rasmus jobbet som sagarbeider på Peterson og Søn. Ifølge en ministerialbok for Moss prestegjeld bodde de på Verket 10 mellom 1902 til 1912 som brud og brudgom, før de flyttet til Verket 11.
Før Rasmus og Selma giftet seg med hverandre var Rasmus en tjenestegutt i Bergen hos gårdsmann Johan Pedersen. Dette er hentet fra folketelling i 1900, da var Rasmus kun 17 år. Selma derimot bodde med foreldrene sine Johan Bernhard Johansen og Julie Johansen, i tillegg til fire andre søsken på Verket 16.
Folketelling 1930
I 1930 bodde fremdeles Næsse-familien på Verket 11. Under denne folketellingen hadde de 4 barn til, inkludert Robert, Sigurd, Frank og Sonja. Alle barna var fortsatt boende hjemme, bortsett fra Ruth, som ikke var registrert under folketellingen i 1930. Både Marry, Hildur og Elsa var ugifte og jobbet som fabrikarbeiderske på Østlandske Blik, Rasmus jobbet fremdeles som sagarbeider på Petterson og Søn.
Sjumilsstøvler i Sommer-Norge
Sjumilsstøvler i Sommer-Norge er en norsk underholdningsserie som gikk på NRK Fjernsyn sommeren 1979. Programmet ble sendt fra forskjellige steder i Norge. Programledere var Elisabeth Granneman og Arne Bendiksen. Musikalsk leder var Kari Stokke.
Hjortekalven
Hjortekalven (originaltittel: The Yearling) er en amerikansk dramafilm fra 1946, regissert av Clarence Brown.
Handlingsreferat
Ezra «Penny» Baxter, en gang en soldat for Amerikas konfødererte stater, og hans kone Ora, arbeider som bønder i nærheten av Lake George, Florida i 1878. Sønnen deres, Jody, er deres eneste gjenlevende barn. Jody har et fantastisk forhold til sin kjærlige og snille far. Ora blir imidlertid fremdeles hjemsøkt av dødsfallene til de andre barna i familien som hun hadde mistet i løpet av årene. Ora er veldig dyster, og er bekymret for at Jody også kommer til å dø før han rekker å vokse opp.
Fordi alle søsknene hans er døde og begravet, lengter Jody etter et kjæledyr å leke med og ta vare på. Penny er sympatisk og forståelsesfull til situasjonen hans. Men Ora tror at et kjæledyr bare kommer til å føre til problemer. En morgen oppdager Jody og foreldrene at deres gamle fiende, en bjørn ved navn Old Slewfoot, har kommet tilbake og drept en kalv og ung gris. De forsøker å finne igjen bjørnen, ledsaget av Pennys tre hunder Perk, Rip og Julia. De tar igjen bjørnen, men Old Slewfoot klarer å komme seg unna. Men den ene hunden deres, Julia, blir hardt skadd i denne konfrontasjonen, Perk viser seg også ubrukelig som jakthund. Penny bestemmer seg for å bytte Perk for ett nytt skytevåpen hos deres naboer, Forrester-familien.
Jody blir kjent med Fodderwing, som er den yngste av Forrester-familien, og de blir raskt venner. Penny og Jody forsøker å finne igjen noen griser de savner. Men en klapperslange biter Penny før han dreper slangen med sitt nye skytevåpen. Penny dreper et hjortedyr, og bruker dyrets lever for å trekke ut giften fra såret. Jody ber om å adoptere hjortens foreldreløse kalv. Penny tillater dette, men advarer Jody om at den lille hjorten må frigjøres når den har vokst opp. Jody oppdager deretter at Fodderwing nettopp har dødd. Jody og familien deltar i Fodderwings begravelse. Etter hvert som månedene går, er Jody og den lille hjorten kalt «Flag» uatskillelige. Ett år senere har Flag vokst opp, men har blitt en plage for husholdningen og gården, fordi den ødelegger gjerder og ødelegger familiens avlinger.
Penny blir skadd når han skader seg i forsøk på å finne et annet område for å gjøre opp for familiens tapte avlinger. De forsøker å bygge ett høyere gjerde for å beskytte avlingene deres, men Flag kommer seg over det nye gjerdet og ødelegger den nye mais-avlingen. Penny gir Jody ordre om å ta dyret ut i skogen, og skyte den. Jody tar Flag ut, men har ikke hjerte til å drepe dyret. Han beordrer hjorten om å gå sin vei, og aldri komme tilbake. Men Flag kommer tilbake til eiendommen deres, og ødelegger en annen avling. Ora (som Jody mener alltid har hatet kjæledyret hans) skyter Flag med en hagle. Men hjorten blir bare skadd. Penny beordrer Jody å gjøre jobben ferdig, og drepe hjorten for godt. Tapet av Jodys kjære dyr viser seg å være alt for mye for ham å håndtere: Overveldet av sinne og fortvilelse, stikker Jody av hjemmefra.
Albert Mol
Albert Mol (født 1. januar 1917, død 9. mars 2004) var en nederlandsk skuespiller og tv-stjerne som opptrådte i filmer og tv-show gjennom en 60 år lang karriere.
Tour de France 1937
Tour de France 1937 var den 31. utgaven av sykkelrittet Tour de France og ble avholdt fra 30. juni til 25. juli 1937.
Gjennomføringen av rittet
Rittet bestod av 21 etapper, der sju av dem var delt i to eller tre mindre deler. Det var en individuell tempo og tre lagtempoer. Total lengde var 4 415 km, og gjennomsnittsfarten var 31,768 km/t. For første gang ledet Jacques Goddet rittet som direktør. Han gjennomførte noen endringer. En av disse var at det var tillatt med gir på syklene. Hver lag fikk også lov til å ha med en egen følgebil med ekstramateriale i tilfelle mekaniske problemer.
Rittet ble vunnet av franskmannen Roger Lapébie. Han vant med en margin på over 7 minutter til andremann, Mario Vicini, og over 26 minutter til tredjemann, Léo Amberg. Amberg ble den første sveitser til å havne på pallen sammenlagt i Tour de France. Forsvarende vinner Sylvère Maes ledet frem til 17. etappe, men der boikottet hele det belgiske laget rittet etter oppførsel fra franske tilskuere og urettferdig behandling fra arrangøren. Félicien Vervaecke vant klatretrøya, og ble den første rytter i historien til å vinne klatretrøya to ganger. Frankrike vant lagkonkurransen.
Charles Holland og Bill Burl ble de første britiske rytterne til å starte Tour de France, der de representerte det britisk-canadiske laget. Burl kjørte to etapper, mens Holland brøt etter etappe 14C der han hadde et mekanisk problem. På det samme laget var også eneste ikke-europeiske utøver, som også var første nordamerikanske utøver, Pierre Gachon. Han fullførte ikke en gang første etappe.
Lagkonkurranse
Det belgiske, nederlandske og britisk-canadiske laget fullførte ikke med nok ryttere til å komme på resultatlisten i lagkonkurransen
Klatretrøya
Vinneren Vervaecke fullførte ikke rittet, men hadde poengene som krevdes til å vinne. I 1937 trengte man ikke å fullføre rittet for å vinne klatretrøya.
Referanser
<references group="Notes"/>
Yiğit Aslan
Yiğit Aslan (født 11. mars 2003) er en svømmer som konkurrer i fristil.
I 2021 representerte han landet sitt på 800 meter fri menn under Sommer-OL 2020 i Tokyo og han tok en 24. plass med tiden 7.56,18 i forsøksheatet. men kvalifiserte seg ikke til finalen.
Hongkongs kvinnelandslag i håndball
Hongkongs kvinnelandslag i håndball er det kvinnelige landslaget i håndball for Hongkong. Det representerer regionen i internasjonale håndballturneringer, og reguleres av Handball Association of Hong Kong. Landslaget har deltatt i internasjonale turneringer siden 1989.
Beck – Steinar
Beck – Steinar er en svensk thriller fra 2016 som hadde premiere på C More First den 6. januar 2016	 i femte runde med Peter Haber som Martin Beck
Beck – Undercover
Beck – Undercover er en svensk TV-film som hadde premiere på C More 6. november 2020. Filmen er den første i den syvende sesongen basert på Sjöwall/Wahlöös fiktive politi Martin Beck.
En ung gutt blir funnet myrdet og Beck og hans medskyldige knytter dette mord til et narkotikanettverk.
Ash Olsen
Ash Olsen (født 1999) er en norsk rapper fra Fredrikstad.
Hun ga ut sin første singel, Kitkat, i 2020 og EP-en Ashy i 2021. Hun er blitt nominert til P3 Gull 2021 i klassen årets nykommer, årets stjerneskudd med et prisbeløp på 500,000 kroner av Norsk Tipping i 2021 og til Spellemannprisen 2021 i klassen årets gjennombrudd med et Gramostipend på 250,000 kroner.
Beck – Gunvald
Beck – Gunvald er en svensk thriller fra 2016 som hadde premiere på filmkanalen C More First 1. januar 2016. Dette er den femte filmen i femte sesong med Peter Haber og Mikael Persbrandt og den siste der Persbrandt deltar i.
Handling
En journalist blir slått i hjel i sitt hjem. På åstedet er det spor som kommer fra politiet til en kjent inkassoselskap som tidligere har blitt straffet. Kollegaen til den drepte mannen forteller at mannen var engasjert i undersøkende journalistikk og jobbet for tiden med en bok om en kjent kriminell, og at han gjentatte ganger hadde blitt truet både for sin etniske bakgrunn og sin politiske stilling.
Beck – Levende begravd
Handling
På en lekeplass midt i storbyens idyll, er det funnet en nedgravd treboks som inneholder Annika Runfelt, en kjent og respektert aktor. Beck og hans medskyldige mistenker i utgangspunktet en alvorlig kriminell motorsykkelleder, Matte Larsson for ugjerningen, men saken blir raskt revurdert når motorsykkellederen blir funnet drept i en lignende treboks. Ganske snart oppdages et annet antall trebokser, og politiet innser at de er inne i en katt-og-muse-jakt med en gal seriemorder. Politiets etterforskning viser etter hvert at det er en svak sammenheng mellom drapsofrene i form av en ni år gammel hendelse, men det Martin Beck ikke aner er at hans eget liv også står på spill, ettersom drapsmannen har kalt ham det neste offeret.
Nina Griegs gate
Nina Griegs gate er veien som går opp til Grieghallens dører. Den befinner seg i Bergenhus bydel, Bergen, og er oppkalt etter Nina Grieg.
Viktige bygninger
Edvard Griegs plass 1, også kjent som Grieghallen, er en konserthall oppkalt etter Edvard Grieg. Nina Griegs gate 2, Nygård skole er en kommunal grunnskole for voksne og voksenopplæringskole i Bergen sentrum.
Gateløp
Nina Griegs gate er en liten gate med noen få adresser. Den strekker seg fra parkeringsplassen rett utenfor Grieghallen, forbi Nygård skole og opp til Nygårds veien. Det er en liten gågate belagt med brostein. Den ligger i et lite smug, klemt mellom Grieghallen og Nygård skole. Det er trær og benker på sidene av gaten og Grieghallens fontene er rett i nærheten.
Historie
Gaten fikk navnet Nina Griegs gate i 1998. Fra 1923 til 1998 var gaten kalt John Lunds gate. Grieghallen var ferdiggjort i 1978, 20 år før Nina Griegs gate fikk navnet sitt. Nina Griegs gate er en av fem gater i Bergen sentrum som er oppkalt etter en kvinne.
Moltke
Moltke er en adelsslekt fra Mecklenburg som har spilt en stor rolle i dansk og tysk historie. Til den tyske grenen hører hærføreren Helmuth von Moltke.
Danmark
Slekten har vært knyttet til Danmark siden rundt 1300. I Danmark har medlemmer vært riksråder og storgodseiere og slekten har lensgrevelig rang. Til slekten hører bl.a. den danske statsmannen Adam Gottlob Moltke og de danske statsministrene (konsilspresidentene) Joachim Godske Moltke og Adam Wilhelm Moltke.
Norge
I norsk middelalder eide medlemmer av slekten, med navneformen Molteke, større eiendommer i Østfold, bl.a. Tomb gård. Av disse var fogden Herman Molteke (nevnt 1413–65)  gift med Borghild Ogmundsdotter Bolt, og deres datter var gift med riksråd og ridder Kolbjørn Gerst.
Medlemmer av den danske slekten kom til Skiensdistriktet som amtmenn i Bratsberg i noen år sist på 1700-tallet. Den ene, Fredrik Moltke (død 1836), ble inngiftet i Løvenskiold-slekten på Fossum Hovedgård. Den andre var greve Otto Joachim Moltke (død 1853) hvis søster Bertha (død 1846) giftet seg med den danske baron Frederik Adeler (død 1816) som arvet Gjemsø kloster fra sin farbror, stiftamtmannen Fredrik Georg Adeler (død 1810).
Lucas Digne
Lucas Digne (født 20. juli 1993) er en fransk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Aston Villa FC.
Han har tidligere spilt for de franske klubbene Lille og Paris Saint-Germain FC og italienske Roma. I 2018 forlot han spanske FC Barcelona og begynte i engelske Everton FC. Den 13. januar 2022 kunngjorde Everton at Digne hadde gått over til Aston Villa.
Landslaget
Digne har spilt flere aldersbestemte landskamper for Frankrike. Den 13. mai 2014 ble han tatt ut i den franske VM-troppen til fotball-VM i Brasil 2014.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Digne ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Beck – uten hensikt
Beck – Utan uppsåt er en svensk TV-film som hadde premiere på C More 3. mars 2018. Filmen er den tredje i en ny serie bestående av fire filmer basert på Sjöwall/Wahlöös fiktive politi Martin Beck.
Tour de France 1938
Tour de France 1938 var den 32. utgaven av sykkelrittet Tour de France og ble avholdt fra 5. juli til 31. juli 1938.
Gjennomføringen av rittet
Rittet besto av 20 etapper, der 5 av dem var delt opp i til sammen 8 etapper. Total lengde på rittet var 4 649 km og gjennomsnittsfarten ble 31,565 km/t. Dette var tredje Tour de France til den nye rittdirektøren, og flere endringer ble gjort i 1938.
Rittet ble vunnet av italieneren Gino Bartali, som også vant klatretrøya. Han ble første rytter til å vinne både klatretrøya og sammenlagt i det samme rittet. Bartali vant med en margin på 18,5 minutter til andremann, Félicien Vervaecke, og 29,5 minutter til tredjemann, Victor Cosson. Vervaecke vant flest etapper med fire etappeseiere. Lagkonkurransen ble vunnet av Belgia.
Endringer fra 1937
Lagtempoetappene der de ulike lagene startet med 15 minutter mellom hverandre, ble fjernet fra rittet. De ville senere komme tilbake i 1954, men da under et annet format. I stedet inneholdt Tour de France 1938 to individuelle tempoetapper.
Kategorien for individuelle ryttere ble fjernet før 1938. Lagene var derfor nasjonale lag pluss to franske lag til les Bleuets og les Cadets. Les Bleuets var B-laget, mens les Cadets var for unge talentfulle ryttere. De store lagene hadde 12 ryttere per lag, mens de mindre hadde 6.
Referanser
<references group="Notes"/>
Beck – Døden i Samarra
Beck – Døden i Samarra er en svensk TV-film som hadde premiere på C Mer 1. januar 2021. Filmen er den tredje i syvende sesongen basert på Sjöwall/Wahlöös fiktive politi Martin Beck.
Beck – Den fortapte sønn
Beck – Den fortapte sønn er en svensk TV-film som hadde premiere på C More 5. februar 2021. Filmen er den fjerde i syvende sesongen basert på Sjöwall/Wahlöös fiktive politi Martin Beck.
Smilende penner
Smilende penner er en norsk kulturserie som ble sendt på NRK Fjernsyn fra 1973 til 1978. Programmet handlet om norske skribenter med vekt på humorister, og var ved August Mauritzen.
Forfatterne som ble portrettert i serien var Andreas Jacobsen, Odd Børretzen, Alf Hartmann, Hans Kristiansen, Odd Eidem, Jon Leirfall og Audun Hetland, Arild Feldborg, Olav Varen, Peter Wessel Zapffe, Gunnar Hagen Hartvedt, Otto Nielsen, Bias Bernhoft, Vidar Sandbeck og André Bjerke.
Jens Landmark Aass
Jens Landmark Aass (født 22. september 1872 i Drammen, død 15. mai 1942) var en norsk bryggeridirektør, konsul og politiker fra Drammen.
Da Jens var 19 år gammel dro han til Tyskland der han den første tiden skaffet erfaring ved Elbschloss Brauerei og seinere ved Bahrenfeld Brauerei. Han dro deretter til bryggerskolen i Weihenstephan hvor han i april 1893 besto utmerket. Da han kom hjem jobbet han en stund ved Aass Bryggeri, deretter en periode for Dahls bryggeri. Jens benyttet senere tiden til og studere språk og handelslære samt besøke bryggerier i England før han i 1898 vendte tilbake til Drammen. hvor han tiltrådde i stillingen som bryggerimester på Aass.
Da han overtok driften av bryggeriet var han opptatt av å modernisere bryggeriet og anskaffet virksomheten en rekke maskiner som effektiviserte driften. I 1915 passerte bryggeriet 1 million liter og i 1918 ble de første bilene anskaffet for distribusjon av varer. Frem til da hadde hest og kjerre lokalt, og båt regionalt, vært transportmidlene til rådighet. Landmark Aass anskaffer i 1934 også naboeiendom som i dag er kjent som Gildehallen. Ved sin død i 1942 overlot han en bedrift som hadde gått fra manuelle brygge prosesser til en moderne industribedrift. Under Landmarks tid som direktør ble foretaket omorganisert som familieaksjeselskap og nytt bryggeri ble innviet i 1921.
Columbus Panhandles
Columbus Panhandles var et profesjonelt amerikansk fotballag i Columbus i Ohio. Laget ble stiftet av en gruppe jernbanearbeidere i Pennsylvania. Laget spilte i Ohio League i 1904, men var deretter inaktive i tre år. Fra 1907 til 1919 spilte laget igjen i Ohio League uten å finne suksess, før de ble ett av oppstartslagene i American Professional Football Association (APFA) som senere endret navn til National Football League (NFL).
Panhandles spilte den første NFL-kampen mot Dayton Triangles. Laget vant aldri noen ligatitler, men lagets eier mellom 1907 og 1922 Joseph Carr har blitt innlemmet i Pro Football Hall of Fame for sitt arbeid som ligaens president.
Opphav
Den første versjonen av Panhandles var aktiv i 1900; Columbus Press-Post rapporterte at Jack Walsh stiftet «the Panhandle railroad team,» bestående av «big hardy railroad men.» Det ble ikke skrevet noen andre artikler om Panhandles i 1900. Laget hadde en kamp planlagt 19. oktober 1901, men det finnes ikke rapporter om resultatet. Under manager William Butler spilte Panhandles to kamper mot Columbus Barracks, et lag bestående av lokale soldater, i 1901. Panhandles tapte det første møtet 2–6, men vant det andre 12–6.
Butler forlot Panhandles og Harry Greenwood tok over som manager for 1902-sesongen. Greenword tok ut annonser i alle avisene han kunne i et forsøk på å få organisert kamper mot lokale lag. Annonsen nevnte at Panhandle Athletic Club hadde organisert et amerikansk fotballag som ønsket å spille mot lag fra college, high school eller bedrifter på lørdager eller søndager. Panhandles spilte fire kamper i 1902: tre mot Columbus Barracks og en mot Dennison Panhandles for et sammenlagtresultat på 0–3–1.
Panhandles fikk nok en ny manager i 1903 i E.E. Greist, som ansatte Ben Chamberlain til å trene laget. Etter en vennskapskamp mot Ohio State Buckeyes vant Panhandles sesongåpningen mot Neil Avenue Athletic Club 38–0, en seier som førte til uvented oppmerksomhet for laget; Columbus Citizen skrev en positiv artikkel om laget. Panhandles’ 1903-sesong endte 5–3.
Joe Carr
I 1904 tok Joseph Carr, sportsjournalist for Ohio State Journal og manager for jernbaneverkets baseballag Famous Panhandle White Sox, over laget. Panhandles under Carr hadde derimot ikke en pangstart og spilte kun to kamper. Carr forsøkte igjen i 1907. Carr mente idretten hadde potensiale for å ikke bare bli en populær tilskuersport, men også en lukrativ forretningsvirksomhet. Carr mente amerikansk fotball kunne bli like populært som Major League Baseball.
En av Carrs første handlinger som eieren av Panhandles var å dra nytte av jernbaneverkets regler. Ettersom de fleste spillerne var ansatt av jernbanen kunne de reise gratis med tog. Carr kunne derfor sette opp bortekamper og slippe utgiftene forbundet med å leie et stadion, promotere kamper og andre utgifter under kamper. Når de først spilte hjemmekamper var dette i Indianola Park. Ettersom lagets spillerstall i hovedsak bestod av jernbanearbeidere hadde spillerne begrenset tid til å trene og forbedere seg på kamper, mesteparten av Panhandles’ forberedelser ble utført under lunsjpauser. Arbeiderne hadde en time pause på en vanlig arbeidsdag og spillerne brukte vanligvis de første 15 minuttene på lunsj og de gjenværende 45 på trening. En bane bak jernbanebutikkene i Columbus endte opp med å bli lagets treningsområde.
Nesser-brødrene
Carr visste at han trengte en hovedattraksjon om laget skulle overleve, og bygget derfor laget rundt de kjente Nesser-brødrene som allerede var kjent over hele landet. Carr brukte de syv brødrene som Panhandles’ grunnmur, noe de forble i nesten tyve år. Ingen av brødrene gikk på college til tross for at de fikk flere tilbud. Brødrene, som alle jobbet for Pennsylvania Railroad, var fysisk store og sterke sammenlignet med folk flest tidlig på 1900-tallet. Frank Nesser var og veide. De var alle også imponerende idrettsutøvere i sin tid. Carr tok ut annonser hvor han beskrev Panhandles som det tøffeste profesjonelle laget i amerikansk fotball med Nesser-brødrene som ledere. I 1921 inkluderte Panhandles’ spillerstall Ted Nesser som hovedtrener og spiller, samt hans sønn Charlie Nesser. Det er den eneste gangen i ligaens historie at en far og en sønn har spilt på samme lag. Nesser-brødrenes nevø Ted Hopkins og svigerbror John Schneider spilte også på laget.
Panhandles hadde få tidligere collegespillere eller All-Americans og idrettsbanen i jernbaneområdet var hvor laget fant ut hvem som hadde talent for amerikansk fotball. Laget fikk et rykte for seg for å være skitne, noe som tildels kom fra at spillerne ikke lærte idretten i college, men snarere på en bane like ved et jernbaneverk. Journalister kritiserte ofte laget for å spille for hardt, men dette var samtidig en av grunnene til at laget hadde konsekvent høye tilskuertall.
Bymestere i Columbus
Mellom 1914 og 1916, som kan ses på som lagets beste år, gikk laget 22–10–1. De fleste tidlige profflagene gjorde det de kunne for å arrangere kamper mot Panhandles da de visste at det var lett å tiltrekke seg tilskuere til en kamp med Nesser-brødrene. I 1915 skal Panhandles ha spilt mot Knute Rockne seks agener. Ifølge laget selv spilte Rockne for seks forskjellige lag i de seks kampene. Ryktet viste seg derimot å være usant; Rockne var en familiemann og kunne dermed ikke spille så mye amerikansk fotball på profesjonelt nivå, og Notre Dame spilte de fleste hjemmekampene sine samtidig som de profesjonelle lagene spilte sine sesonger.
NFL
Den 20. august 1920 ble det arrangert et møte mellom representanter fra fire lag i Ohio League—Canton Bulldogs, Cleveland Tigers, Dayton Triangles og Akron Pros. Under møtet ble lagene enige om å introdusere et lønnstak for lag, å ikke signere collegespillere eller spillere som hadde kontrakt med andre lag, og å opprette American Professional Football Conference. De tok deretter kontakt med andre store profesjonelle lag og inviterte dem til et møte den 17. september.
Under septembermøtet i et showroom for Hupmobile møttes de fire lagene med representanter for Rock Island Independents, Muncie Flyers, Decatur Staleys, Massillon Tigers, Chicago Cardinals, Rochester Jeffersons og Hammond Pros. Lagene ble enige om følgende: ligaens navn var American Professional Football Association; lederne i ligaen skulle velges med Jim Thorpe som president; lag måtte betale en medlemskontigent på $ 100; en komité som skulle skrive en grunnlov ble utnevnt; ligaens sekretær skulle få en liste over alle spillerne brukt i sesongen innen 1. januar 1921, og ligaen ble enige om et trofé som skulle utdeles til ligamesterne. Det var på dette tidspunktet at Panhandles også ble en del av ligaen.
Første kamp i APFA
Det er mulig at Panhandles spilte i den første kampen mellom to APFA-lag, men ettersom kamper ikke hadde et standard klokkeslett for avspark og at NFL ikke registrerte klokkeslettene er det ikke mulig å fastsette hvem som spilte den første interne kampen. Den 3. oktober 1920 ble det spilt to kamper mellom lag i APFA. Panhandles tapte 14–0 mot Dayton Triangles i Triangle Park og Rock Island Independents slo Muncie Flyers 45–0 i Rock Island. Triangles’ Frank Bacon ble den første spilleren i ligaens historie til å returnere et punt for en touchdown.
Columbus Tigers
Etter 1921-sesongen ble Carr ligaens nye president og omdøpte APFA til National Football League (NFL). Etter 1922-sesongen droppet han Panhandles på grunn av høye kostnader og lønninger. Etter 1922-sesongen var Panhandles tilbake under navnet Columbus Tigers. I 1923 hadde Tigets sin beste sesong i NFL med en åttendeplass. Flere spillere vant utmerkelser i løpet av sesongen. Nykommeren Gus Tebell, som også var lagets trener, ble utvalgt til All-NFLs førstelag av både Canton Daily News og Green Bay Press-Gazette. Gus Sonnenberg, Paul Goebel, Jack Sack og Bob Rapp ble alle utnevnt til All-NFLs førstelag Canton Daily News. Pete Stinchcomb ble utnevnt til andrelaget av Collyer's Eye. Jerry Corcoran var lagets eier.
Business Proposal
Business Proposal (hangul: 사내 맞선; hanja: 社內相親; romanisert koreansk: Sanae Matseon) er en sørkoreansk TV-serie basert på webtoonen med samme tittel av HaeHwa. Hovedrollene spilles av Ahn Hyo-seop, Kim Se-jeong, Kim Min-kyu og Seol In-ah. Den ble sendt av på SBS TV fra den 28. februar til den 5. april 2022, hver mandag og tirsdag kl. 22:00 (KST). Den er også tilgjengelig for streaming på Netflix.
Handling
Shin Ha-ri (Kim Se-jeong) drar på en blinddate i stedet for vennen, Jin Young-seo (Seol In-ah), hvem sin far hadde arrangert det. Young-seo hadde ikke ønsket å delta og ber Ha-ri gå i stedet for å få Ha-ri til å "bli avvist" av vennens potensielle kjæreste. Planene går imidlertid galt når den potensielle partneren viser seg å være Kang Tae-moo (Ahn Hyo-seop), administrerende direktør i selskapet der Ha-ri jobber. Tae-moo bestemmer seg for å gifte seg med sin blindedatespartner uten å vite at hun er falsk Jin Young-seo eller at hun er hans ansatt, noe hun iherdig prøver å skjule. Den falske identiteten (men ikke hennes arbeidsstatus) blir imidlertid snart avslørt etter at den virkelige Jin Young-seo havner i en parkeringshendelse med Cha Sung-hoon (Kim Min-kyu), Tae-moos sekretær, som i det øyeblikket fungerte som Tae-moos sjåfør.
I mellomtiden flytter Young-seo ut av farens hus for å unnslippe kravene hans om å delta på blinddate og oppdager, i et komisk øyeblikk som involverer en plyndrende kakerlakk, at hun nå er Sung-hoons nabo. Mens hun er tiltrukket av ham, er han opprørt over henne for å ha bedratt sjefen hans.
Produksjon
Den 18. januar 2022, ble bilder av manuslesingen utgitt
Ballinciaga
Ballinciaga er en norsk musikkgruppe som utgir musikk innen dansemusikk- og popmusikk-sjangeren.
Business Proposal
Utgivelse
Business Proposal var opprinnelig planlagt å bli utgitt den 21. februar 2022. Imidlertid ble filmplanen endret på grunn av COVID-19 og premieredatoen ble utsatt en uke til den 28. februar 2022.