cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Digraf
Digrafer brukes i noen opplegg med romanisering, som zh ofte brukt for å representere den russiske bokstaven ж. Som et alternativ til digrafer, bruker ortografier og opplegg med romanisering noen ganger bokstaver med diakritiske tegn, som den tsjekkiske og slovakiske Š|š, som har samme funksjon som den engelske digrafen sh, som den rumenske Ț, som har samme funksjon som den slaviske C, den bokstaven Ť som brukes på tsjekkisk og slovakisk, som har samme funksjon som den ungarske digrafen Ty, og bokstaven med cédille på noen få tyrkiske språk som har samme funksjon som bokstaven med cédille under etterfulgt av bokstaven h i engelsk, for eksempel, vil ç bli ch på engelsk, og ş vil bli sh på engelsk.
Digrafer kan utvikle seg til ligaturer, men dette er et distinkt konsept: en ligatur innebærer en grafisk kombinasjon av to tegn, som når a og e er smeltet sammen til Æ|æ, og som når o og e er smeltet sammen til œ. Disse to ligaturene brukes fortsatt på noen språk. Æ brukes vanligvis på skandinaviske språk, særskilt norsk, dansk og islandsk. Svensk pleide å ha bokstaven Æ, men denne bokstaven er endret til Ä. Œ brukes vanligvis på fransk, men skrives vanligvis med to tastetrykk (OE/oe), i stedet for en spesialtast på det franske tastaturet eller ved å bruke AltGr-tasten. I Canada er tastaturoppsettet (Canadian Multilingual Standard) modifisert slik at det kan bruke høyre Ctrl-tast for å få flere tegn, inkludert œ og andre fremmedtegn, noen ganger en død tast for å skrive inn noen få typer diakritiske tegn på noen bokstaver til skriv inn språket som bruker den aktuelle diakritikken. Digrafen ĳ er et spesialtilfelle, spesielt på nederlandsk, ettersom når den er håndskrevet, blir den store versjonen (Ĳ) veldig lik om den ikke kan skilles fra den kursive bokstaven Y, men hvis den er skrevet i den vanlige versjonen med små bokstaver, vil se ut som en Y med en hiatus/omlyd (ÿ).
Ivar Bollmann Pedersen
Han satt som ordfører i Arendal kommune for Arbeiderpartiet fra 1988 til 1991.
Han er leder for NAV Arbeidslivssenter i Aust-Agder, og har sittet som president for Arendal Rotary Klubb.
Lunner Almenning
Lunner Almenning er en bygdeallmenning i Lunner kommune i Viken. Den utgjør den sørøstre delen av den gamle Hadeland Almenning. Produktiv skoggrunn er på ca. 80 000 dekar. I tillegg kommer arealer dekket av myrer og vann, og det totale arealet er ca. 100 000 dekar. Omtrent 1400 dekar av almenningens skogsarealer ligger innenfor Gran kommune, mens resten ligger i Lunner kommune.
Lunner Almenning driver eiendoms- og arealforvaltning, samt bruksrettforvaltning, skogbruk- og utmarksutnytting. Dette inkluderer jakt- og fiskerettigheter.
Calvert County
Calvert County er et fylke i den amerikanske delstaten Maryland. Det ligger i de sørlige delene av staten og er en halvøy som grenser mot Chesapeake Bay i øst og Patuxent-elven i vest. Den grenser mot følgende fylker, Anne Arundel County i nord, Charles County i vest, Dorchester County i øst, Prince George's County i nordvest, St. Mary's County i sør og mot Talbot County i øst.
Ringsjön
Ringsjön er en innsjø i Skåne län i Sverige. Sjøen er regulert, med en middelhøyde på 53,5 meter over havet. Den største dybden er 17 meter. Tidligere dekket den et langt større areal enn i dag, men i 1883 besluttet godseieren på Rönneholm å senke vannstanden omkring 1,5 meter. Sjøen ble da delt i tre deler: Östra Ringsjön, som er Skånes nest største innsjø, samt Västra Ringsjön og Sätoftasjön.
Midt i sjøen, på det som før var en øy, lå det tidligere Bosø kloster, som nå er omdannet til et gods som drives av slekten Bonde. Bygningene er åpne for offentligheten.
Västerhejde
Västerhejde er et tettsted i Gotland kommune i Gotlands län på Gotland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 313 innbyggere.
Jofré de Boïl
Jofré de Boïl (død 7. november 1400) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Mikhail Fradkov
Mikhail Jefimovitsj Fradkov (russisk: Михаи́л Ефи́мович Фрадко́в; født 1. september 1950 i nærheten av Samara) er en russisk politiker. Han var Russlands statsminister fra 2004 til 2007.
Hanaholmen kraftverk
Anlegget ble utbygd i 1974–1976. Brensel er kull og olje. Kraftverket er under nedbygging, og området planlegges utnyttet til boligformål etter 2013. Et nytt kraftverk basert på treenergi planlegges i bydelen Nordsjö.
Simon Wiesenthal-senteret
Simon Wiesenthal-senteret ble grunnlagt i 1977 til den jødiske krigsforbryterjegeren Simon Wiesenthals ære. Organisasjonens hensikt er å fortsette og utvide Wiesenthals arbeid mot rasisme, antisemittisme, terrorisme og folkemord. Den har særlig vært sentral i forhold til å pågripe tyske krigsforbrytere fra 2. verdenskrig. Senteret har hovedkontor i Los Angeles og kontorer i New York, Miami, Toronto, Jerusalem, Paris og Buenos Aires, og er en akkreditert NGO hos både FN og Unesco. Direktør for senteret er Marvin Hier.
Senteret har også møtt en del kritikk for noen av sine aktiviteter. Da fylkestinget i Sør-Trøndelag vedtok å innføre fylkeskommunal boikott av Israel, ble dette av Simon Wiesenthal-senteret anklaget for å være et uttrykk for antisemittisme. I forbindelse med Jostein Gaarders angrep på Israel sommeren 2006 anklager senteret ham for å være syk og for å representere mørkets krefter. Senteret har også anklaget Venezuelas president Hugo Chávez for antisemittisme, og sammenlignet Irans president Mahmoud Ahmadinejad med Hitler.
Ralph Cupper
Ralph Cupper (født 9. august 1954) er en organist, dirigent og komponist er født og oppvokst i Norwich i England.
Historie
Etter studietiden kom Ralph Cupper tilbake til Norwich, hjembyen sin, for å begynne karrieren sin som konsertorganist og musikklærer innenfor voksenopplæring. Han har også vært kantor og organist i flere menigheter i fylket Norfolk. Wymondham Abbey og Christ Church, New Catton, Norwich var to av de siste plasser hvor han var kantor. På den tiden ble han også utdannet på universitet i teologi og androgogikk.
I dag bor Ralph Cupper på Eid i Nordfjord, og er kantor i Eid Kyrkje. Han er gift med forfatteren Karin Cupper og har to barn.
Ralph Cupper er en kjent konsertpianist og organist som har gjort mange konsertturneer rundt England, Tyskland og Norge. Han har også gjort arbeid for den norske TV-kanalen NRK og The British Broadcasting Corporation BBC.
I Norge har Ralph Cupper gitt ut 2 CD-er med sin musiker-venn Inge Asbjørn Haugen. I disse 2 CD-ene har de kombinert orgel og saksofon mens de spiller populær film- og klassisk musikk.
Han er kjent i Nordfjordeid for å støtte det lokale sykehuset og andre kommunale hendelser med å arrangere konserter der pengene blir dedikert til hendelsene han støtter.
Hvert år i Nordfjordeid arrangerer Ralph Cupper en lokal musikkfestival kalt «Aftenmusikk». Konsertene tar til hver tirsdag i februar og mange lokale og enkelte internasjonale kjente artister og grupper spiller i konsertene.
Alberto Valdés Ramos
Alberto Valdés Ramos (født 25. juni 1919, død 14. april 2013) var en meksikansk rytter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Sancho VI av Navarra
Sancho VI Garcés (baskisk: Antso VI.a; født 21. april 1133, død 27. juni 1194), også kalt «den vise» – el Sabio, var konge av Navarra fra 1150 og fram til han døde i 1194. Han var den første monarken som offisielt oppga tittelen som «konge av Pamplona» til fordel for konge av Navarra, og altså endret betegnelsen på sitt rike. Sancho Garcés var ansvarlig for føre riket inn i Europas politiske virkefelt. Han var den eldste sønnen til García Ramírez, el Restaurador, «gjenoppretteren», og franske Margaret eller Marguerite de L'Aigle.
Alberto Valdés Ramos
Valdés ble olympisk mester i hestesport under Sommer-OL 1948 i London. Med hesten «Chihuchoc» var han med på det meksikanske laget som vant lagkonkurransen i sparangridning foran Spania og Storbritannia. De andre på laget var Humberto Mariles på «Arete» og Rubén Uriza Castro på «Hatvey».
Sancho VI av Navarra
Liv og virke
Sancho VI arvet et svekket kongerike, stadig utsatt for angrep fra kongedømmet Castilla ved Alfonso VII og fra grevskapet Barcelona ved Ramon Berenguer IV, som også var konge av kongedømmet Aragón, og som i 1140 hadde godtatt delingen av kongedømmet i traktaten av Carrión.
Sancho VI forsøkte å styrke og utbedre kongedømmets grenser, som hadde blitt redusert ifølge traktatene i Tudellén og Carrión, som han hadde blitt tvunget til å signere med Castilla og Aragón tidlig i sitt styre. Ved forliket i Soria greide Castilla til sist å få bekreftet å besitte territoriene som var erobret. Av hensyn til faren for at Castilla kunne erobre ytterligere områder vest i Navarra sikret Sancho VI på nytt kongelig autoritet ved å grunnlegge flere byer i 1181, inkludert San Sebastián, Vitoria, Treviño og andre. Han grunnla klostre og mange arkitektoniske bedrifter er datert til hans regime.
Han var en fiende av Raymond Berengar IV av Aragón, men dennes sønn, Alfonso II av Aragón, delte landområdene som ble tatt fra Murcia med ham ved traktaten i Sangüesa i 1168. I 1179 signerte de to naboene igjen en pakt i Borja om gjensidig beskyttelse mot Castillas aggresjon. Han bygget også en allianse med den engelske kongen, og var hans allierte mot den franske kongen. Denne alliansen ble sikret med et dynastisk ekteskap da datteren hans ble gift med Rikard Løvehjerte.
Sancho VI døde den 27. juni 1194 i Pamplona hvor han ble gravlagt.
Ekteskap og barn
Sancho VI giftet seg i 1157 med Sancha av Castilla, datter av Alfonso VII av León og Castilla og hans hustru Berengaria av Barcelona (som var datter av Ramon Berenguer III, grev av Barcelona), og de fikk seks barn:
Antonio José de Sucre
Antonio José de Sucre y Alcalá, stormarskalk av Ayacucho (født 3. februar 1795, død 4. juni 1830) var en søramerikansk selvstendighetsleder, og ble regnet som en av Simón Bolívars nærmeste venner, generaler og statsmenn. Sucre ble senere Bolivias andre president, og tjente en kort periode som Perus guvernør.
Bakgrunn
Sucre ble født inn i en velstående og framstående familie i 1795 i Cumaná, som da var del av det spanske visekongedømmet Ny-Granada, og som i dag ligger i Sucre-staten i Venezuela. Antonio var sønnen til Vicente de Sucre y García de Urbaneja og hans kone María Manuela de Alcalá y Sánchez Ramírez de Arellan. Det er litt uenighet om Sucres bakgrunn; ifølge en venezuelansk genealog var Sucre etterkommer av Charles de Succre, et medlem av en fransk-flamsk familie som ble utnevnt av den spanske kongen til guvernør over Cuba. Ifølge det tyske Lexikon des Judentums var Sucre etterkommer av en bayersk jødisk familie kalt Zucker.
Livet i militæret
I 1814 ble Sucre med i den amerikanske kampen for selvstendighet fra Spania. Han viste seg å være en dyktig militær leder; i 1818 ble han utnevnt til oberst og i 1821, da han var 26 år gammel, ble han forfremmet til brigadegeneral. Han ble dermed en av hærens yngste generaler. Etter slaget ved Boyacá i 1819 ble Sucre stabssjef for Simón Bolívar.
Serieteket
Serieteket er en spesialavdeling for tegneserier ved Deichman, folkebiblioteket i Oslo kommune, og ligger ved filialen på Grünerløkka. Serieteket skal være et ressurs- og kompetansesenter på tegneserier for hele landet, og har derfor foredragsvirksomhet om emnet rettet blant annet mot andre bibliotek og skoler.
Antonio José de Sucre
Livet i militæret
I 1821 satte Bolívar Sucre til å lede felttoget for å befri Quito i Ecuador, og den 24. mai 1822 vant han en avgjørende seier i slaget ved Pichincha. Kort tid etter slaget dro Sucre og Bolívar inn i den nylig befridde byen, og Sucre ble utnevnt til president over Quito-provinsen, noe han ble mektig irritert over.
Serieteket
I avdelingen finnes en rikholdig samling både av norske og utenlandske tegneserier, samt faglitteratur om emnet tegneserier, som man kan låne. I tillegg arrangeres det jevnlig serieskaperkurs, tegneseriekurs, klassebesøk og utstillinger.
Hovedoppgaver
Serieteket er også basen for Oslo Comics Expo, Sproingprisen og Norsk Tegneserieforum.
Antonio José de Sucre
Livet i militæret
Deretter kom flere seiere over de spanske styrkene i Peru, for eksempel det store slaget ved Junín den 6. august 1824. Den 9. desember ble flesteparten av de gjenværende spanske soldatene og offiserene, inkludert visekongen José de la Serna e Hinojosa, tatt til fange i slaget ved Ayacucho. Denne seieren sikret Øvre og Nedre Perús selvstendighet. Det tok ikke lang tid før Sucre og andre etablerte en ny stat der, og staten kalte de Bolivia etter Simón Bolívar. Dermed var kampen for selvstendighet i de spansk-amerikanske koloniene stort sett over. Som belønning for sin innsats ble Sucre gitt den høyeste ærestittel som var mulig: stormarskalk av Ayachucho (Gran Mariscal de Ayacucho). Da var han 29 år gammel.
Etter Ayacucho-seieren skrev Bolívar Resumen Sucinto de la Vida del General Sucre, en kort biografi full av smigrende kommentarer om sin løytnant. I et brev hvor han fortalte Sucre om biografien han hadde skrevet, skrev Bolívar (oversatt fra spansk via engelsk):
Etter selvstendigheten
Sucre ble valgt til Bolivias president i 1826, men ble etter hvert misfornøyd med den politiske utviklingen. President Sucre trakk seg i 1828, da en større bevegelse gikk imot Bolívar, hans tilhengere og grunnloven han hadde skrevet for landet. Sucre flytta til Quito, hjembyen til kona Mariana de Carcelén y Larrea, markise av Solanda (født 27. juli 1805 i Quite, død 15. desember 1861 samme sted), datter av Felipe de Carcelén y Sánchez de Orellana og Teresa de Larrea y Jijón. Han fant seg aldri helt til rette i politikken, og bestemte seg for å trekke seg helt ut av det politiske liv. Den 7. juni samme år fikk han en sønn utenfor ekteskap med Manuela de la Concepción de Roxas y Iñíguez (født i Tarija 13. desember 1809). Sønnen fikk navnet Pedro César de Sucre y Roxas.
Sent i 1828, på Bolívars oppfordring, valgte Gran Colombias kongress Sucre til sin kongresspresident. De ønsket også å utnevne ham til Bolívars etterfølger som president, men det skjedde ikke, siden Sucre sannsynligvis ville ha nektet. Sucre ble oppnevnt som medlem av den kommisjonen som under José Antonio Páez' ledelse dro til Venezuela i 1829 for å slå ned politisk separatisme blant lokale myndigheter der. Denne vanskelige oppgaven bidro til Sucres fortsatte misnøye med det politiske miljøet i Gran Colombia. Det samme året fikk han for øvrig også sin eneste ektefødte datter, som ble døpt Teresa de Sucre y Carcelén. Hun ble født i Quito 30. juni 1829, og døde der 15. november 1831.
Arven etter stormarskalk Sucre
Tidlig i 1830 hørte Sucre nyhetene om Bolívars avgang og om at han hadde til hensikt å forlate landet. Sucre bestemte seg da for å dra til Quito for å gjenoppta privatlivet sitt, men den 4. juni 1830 falt han i et bakhold og ble skutt og drept i nærheten av Pastro, i Sierra de Berruecos i Sør-Colombia.
Detaljene om drapet er usikre, og det vrimler av teorier om hvorfor Sucre ble myrdet. En av de eldre og veldokumenterte teoriene går ut på at José María Obando, som i 1831 ble Colombias president, stod bak bakholdet. En av dem som ifølge denne versjonen var med på å ta livet av Sucre, ble senere henrettet for sin antatte delaktighet i mordet. Senere teorier utpekte andre gjerningsmenn, eksempelvis Juan José Flores, ecuadoriansk president, Agustín Gamarra, peruansk president og Francisco de Paula Santander, storkolombiansk president.
Enkelte har hevdet at Sucre ble myrdet slik at det ikke skulle finnes en åpenbar etterfølger til Bolívar. Sucre var, ifølge historikeren Tomás Polanco Alcantara, «Simón Bolívars uunnværlige komplement.» Da Bolívar hørte om Sucres død, skal han ha sagt «Det har blitt utgytt, Gud allmektige, den uskyldige Abels blod ...» ("Se ha derramado, Dios excelso, la sangre del inocente Abel''..."). ''Den 4. juli 1830 skrev Bolívar (i avisen Gaceta de Colombia (oversatt fra spansk via engelsk, så derfor ikke en autentisk oversettelse):
Antonia José de Sucre er gravlagt i Quito-katedralen i Ecuador, siden han hadde uttrykt ønske om at beina hans for alltid skulle være i Quito.
Minnesmerker og hedersbevisninger
Sucre-departementet i Colombia og byen Sucre i Bolivia er oppkalt etter ham, og Ecuadors tidligere myntenhet het sucre. Staten hvor han ble født, Cumaná, ble omdøpt til Sucre. Et stort nabolag i Caracas heter også Sucre etter ham. Enkelte av Sucres etterkommere i Venezuela har fulgt i hans militære og politiske fotspor.
Holger Koefoed
Holger Vagn Koefoed (født 10. september 1945 ) er en norsk kunsthistoriker og forfatter. Han har utgitt en rekke bøker om kunstnere.
Charles County
Charles County er et fylke i den amerikanske delstaten Maryland. Det ligger i de sørlige delene av staten og grenser mot Calvert County i øst, Prince George's County i nord og mot St. Mary's County i sør. Det har også grense mot delstaten Virginia i sør og vest.
Charles Countys totale areal er 1,666 km² hvorav 472 km² er vann. I 2000 hadde fylket 120,546 innbyggere.Administrasjonssenteret ligger i byen La Plata.
Fylket ble grunnlagt i 1658 og har fått sitt navn etter den tredje baron av Baltimore, Charles Calvert (1637–1715).
Nasaler
En nasal lukkelyd fremkommer når velum senkes, slik at luften kan strømme fritt ut gjennom nesen. Munnhulen fungerer fortsatt som et resonanskammer for lyden, men luften slipper ikke ut gjennom munnen, siden den blir blokkert av tungen eller leppene. Dermed er det ikke nesen selv som lager forskjell mellom de ulike nasale lukkelydene, men snarere munnens artikulasjon, som i plosiver.
Liste over nasale lukkelyder:
Mussalo kullkraftverk
Mussalo kullkraftverk er et kullkraftverk i landskapet Kymmenedalen i Finland. Det har en installert produksjonskapasitet på 241 MW fordelt på 2 blokker / turbiner. Operatør er Pohjolan Voima.
Anlegget ble utbygd i 1963–1994. Brenselstypen er kull.
Nepal under Sommer-OL 1964
Nepal under Sommer-OL 1964. Seks sportsutøvere, alle menn, fra Nepal deltok i friidrett og boksing under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Det var første gang som Nepal deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Vegg
En vegg er som regel en solid struktur som avgrenser, skjermer eller beskytter et område. Ordet betegner som oftest en omsluttende eller romdelende konstruksjon i en bygning.
Ordet (norr. veggr) kommer fra en indoeuropeisk rot som betyr å «sno» eller «vinde». Ordet vidje har samme etymologiske opprinnelse, noe som kan tyde på at «urveggen» i forhistorisk tid var laget av leirklint flettverk.
Vegger kan bygges på mange måter. Vi skiller mellom massivkonstruksjoner og skjelettkonstruksjoner. Massivkonstruksjoner som murverk og lafteverk kan kombinere de fleste funksjonene i én og samme vegg, der det bærende materialet er gjennomgående i hele veggens tverrsnitt fra utside til innside. Skjelettkonstruksjoner har et bærende skjelett av stolper, sviller og skråstivere. Åpningene mellom disse bærende delene må tettes med et romavgrensende og isolerende materiale i mellomrommene, eller få en kledning på minst én side av bærekonstruksjonen. Bindingsverk er en typisk skjelettkonstruksjon som enten må utmures eller få en kledning.
Bygninger for varig opphold i kaldt klima må ha vegger som gir tilstrekkelig isolasjon mot varmetap. I eldre tid ble massivkonstruksjoner av tømmer (laft), murverk, torv eller leire akseptert som tilstrekkelig isolerende. I nyere bygninger brukes som regel tilleggsisolasjon av andre materialer med bedre varmeisolerende egenskaper som utfylling eller som et eget sjikt utvendig eller innvendig.
Hvis veggen er isolerende, skjermende, vernende eller hindrende kan man kalle den for en barrikade.
NM i bandy 1951
'''Det 34. Norgesmesterskapet i bandy – 1951'''
Beste lag i hver pulje til finale
Sluttspill
4. februar 1951, Marienlyst stadion, Drammen – 1600 tilskuere.
25. februar 1951, Kadettangen, Sandvika – 1700 tilskuere.
Antonov An-72
Antonov An-72 ( NATO-kallenavn: «Coaler» ) er et ukrainsk STOL transportfly. Prototypen fløy første gang 22. desember 1977, og den første produksjonsserien fikk betegnelsen An-72A. An-72 er også produsert i spesialiserte versjoner som blant annet An-72AT, som er et fraktfly, An-72S, som er en variant som kan konfigureres som VIP-transport, passasjerfly for 38 passasjerer eller som ambulansefly, og An-72P som er et maritimt overvåkningsfly. An-72 har også blitt videreutviklet i form av An-74.
Grevelingenmeer
Grevelingenmeer (nor. Grevelingen sjø), før 1971 Grevelingen, var en arm av Nordsjøen inntil den ble stengt med Grevelingendemningen i øst i 1965, og Brouwersdemningen i vest i 1971. Demningene er en del av Deltaprosjektet (ned. Deltawerken). Siden da er den en kunstig innsjø i de nederlandske provinsene Zeeland og Zuid-Holland. Grevelingenmeer ligger på nordsiden av Schouwen-Duiveland og sør for Goeree-Overflakkee (i Zuid-Holland). Sjøen dekker et område på 140 km², og fra tid til annen blir saltvann sluppet inn via en sluse i Brouwersdemningen. Videre er fiske etter østers en viktig næringsgren.
Innsjøen er et populært mål for rekreasjon, blant annet trives kajakkpadlere godt her. De bruker Grevelingenmeer til å trene før de padler i åpent hav. Rundt innsjøen ligger det mange havner (blant annet Battenoord).
Grevelingenmeer har flere naturvernområder, blant annet der tidligere sandbanker har blitt til øyer (som Hompelvoet). På disse øyene har mange sjøfugler tilhold.
Ib Schønberg
Han medvirket i 111 lydfilm og debuterte på Sønderborg Teater i 1919 med oppsetningen "Herren ser dine veje".
Blant hans mest kjente og elskede roller er faren i de to første Far til fire-filmene og drankeren i "Café Paradis".
I 1954 spilte han i den norske filmen Troll i ord, hvor han fremførte sangen «Man må tute med de ulve som er ute». Den ble spilt inn av Ib Schönberg, Egil Monn-Iversens orkester, og utgitt på 78-platen Musica A 5105.
Visions of the Beast
Visions of the Beast er en DVD av Iron Maiden gitt ut i 2002.
DVD-en inneholder alle musikkvideoene til Iron Maiden fra og med Iron Maiden (1980) til Brave New World (2000). Det er også en hel del bonusmateriell som for eksempel to ekstra musikkvideoer ikke gitt ut på album, og tegnede versjoner av musikkvideoene til The Number of the Beast, Fligth of Icarus, Aces High og Run to the Hills. DVD-en havnet som nr. 1 på VGs DVD-liste.
John Keats
John Keats (født 31. oktober 1795 i London, død 23. februar 1821 i Roma) var en av de betydeligste engelske dikterne i romantikken.
I løpet av hans korte liv ble hans arbeid stadig utsatt fra kritiske angrep, og det var ikke før senere at den betydningen hans verker hadde for den kulturelle endring kom til syne. Keats’ poesi er karakterisert av sprudlende og overstrømmende kjærlighet til språket og med en rik og sensuell forestillingsevne. Han følte ofte at han skrev i skyggen av tidligere poeter, og først mot slutten av sitt liv ble han i stand til skrive sitt mest originale og mest minneverdige dikt.
Liv og virke
Keats ble født i Moorgate i London, hvor faren arbeidet som stallkar. I 1803 døde faren etter å ha falt fra hesten. Moren giftet seg på ny like etterpå, men forlot raskt den nye ektemannen, og flyttet med barna til Keats' bestemor.
Keats studerte medisin ved Guy's Hospital i London 1815-1817, men oppgav medisinstudiene for poesien. Han debuterte i tidsskriftet The Examiner og utgav i 1817 sitt første verk, diktsamlingen Poems. Året derpå kom eposet Endymion, Isabella og Hyperion. Et velkjent verk er Ode on a Grecian Urn fra 1819. Samme år skrev han også Ode to Psyche og Ode to a Nightingale.
Han ble begravd på Cimitero acattolico di Roma dagen etter sin død.
Sundholmen kullkraftverk
Sundholmen  (finsk: Salmisaari)  kullkraftverk  er et kullkraftverk i Kampmalmen bydel i Helsingfors, Finland. Det har en installert produksjonskapasitet på 170 MW fordelt på 1 blokk / turbin. Operatør er Helsingfors Energi.
Anlegget ble utbygd i 1984. Brenselstypen er kull.
Horemheb
Horemheb (også stavet Horemhab; «Horus er i seiersjubel») var den siste farao i 18. dynasti i oldtidens Egypt. Han styrte i 14 år en gang mellom 1319 f.Kr. og 1292 f.Kr. Han hadde ingen tilknytning til den foregående kongefamilien annet enn ved ekteskap til Mutnedjmet, som kanskje, kanskje ikke var datter av hans forgjenger Ai. Selv er Horemheb antatt å ha kommet fra ordinær fødsel.
Før han ble farao var Horemheb øverste kommandant av hæren under regjeringstiden til Tutankhamon og Ai. Etter han selv kom på tronen reformerte han den egyptiske stat og det var under hans styre at den offisielle handlingen mot de foregående Amarnaherskerne begynte. Grunnet dette er han betraktet som mannen som stabiliserte landet på nytt etter den urolige og vanskelige Amarnaperioden.
Bakgrunn og tidlig liv
Det er antatt at Horemheb kom fra oldtidens by Hnes som i hellenistisk tid kjent som Herakleopolis Magna (i dag Ihnasya el-Medina) på vestbredden av Nilen i nærheten av inngangen til Fayum ettersom hans kroningstekst formelt krediterte guden Horus av Hnes for å ha etablert ham på tronen.
Hans foreldre er ukjente, men det er antatt at han kom fra en ordinær bakgrunn. I henhold til den franske egyptologen fra Sorbonne, Nicolas Grimal, synes han ikke å være den samme person som Paatenemheb («Aton er tilstede i seiersjubel») som var øverstkommanderende for Akhenatons hær. Grimal slår fast at Horemhebs politiske karriere først begynte under Tutankhamon hvor han «er avbildet ved denne kongens side i hans eget gravkapell ved Memfis».
I det tidligste kjente stadiet av hans liv fungerte Horemheb som «kongelige talsmann for [Egypts] utenrikspolitikk» og ledet personlig en diplomatisk reise for å besøke guvernører i Nubia. Det resulterte i et gjensidig besøk fra «fyrsten av Miam (Aniba)» til Tutankhamons hoff, «en hendelse [som er] avbildet på graven til visekonge Huy.» Horemheb steg raskt til framtreden posisjon under Tutankhamon, ble øverstkommanderende av hæren og faraos rådgiver. Horemhebs særskilte titler er stavet ut på hans grav i Saqqara, som ble bygget mens hans fortsatt var en embetsmann: «Arveprins, viftebærer på kongens høyre side, og øverstkommanderende av hæren»; «ledsager av kongen i hans fotspor i utenlandske land i sør og i nord»; «kongens budbringer i fronten av hans hær til utenlandske land i sør og i nord»; og «eneste følge, han som er ved sin herres føtter på slagmarken på den dagen da asiatene ble drept.»
Da Tutankhamuon døde som tenåring hadde allerede Horemheb blitt utpekt som rpat eller iry-pat (hovedsakelig «arveprins» eller «kronprins») og idnw («kongens stedfortreder» i hele landet) av Tutankhamuon; disse titlene ble funnet som inskripsjoner i Horemhebs da private grav ved Saqqara som er datert til tiden da Tutankhamuon fortsatt var farao ettersom barnekongens «kartusjer, selv om de senere ble overtatt av Horemheb som konge, har blitt funnet på en blokk som sto opp mot den berømte scenen med årens gull, en stor del av den er i Leiden. Det kongelige paret er avbildet i denne scenen og i den tilstøtende scene 76 som viser Horemheb fungerende som et mellomledd mellom kongen og en gruppe av utenlandske herskere, og er derfor for å bli identifisert som Tut'ankhamon og 'Ankhesenamon. Disse gjør det meget usannsynlig fra begynnelsen at noen av ærestitlene som ble krevd av Horemheb i inskripsjoner i graven er fiktive.»
Den aldrende vesir Ai plasserte Horemheb på sidelinjen og etterfulgte selv Tutankhamon, antagelig for at Horemheb ikke var i Egypt, men i Midtøsten med hæren da farao døde. Ingen objekter tilhørende Horemheb ble funnet i Tutankhamons grav, men gjenstander donert av andre høyrangerte myndighetsperson som Maya og Nakhtmin ble isteden funnet der. I tillegg, Tutankhamons enke, Ankhesenamon, nektet å gifte seg med Horemheb, en som ikke var adelelig og således gjøre ham til Egypts konge. Etter å ha dyttet Horemhebs krav til side, fortsatte Ai med å nominere den førnevnte Nakhtmin, muligens Ais sønn eller adopterte sønn, til å være den utpekte etterfølgeren på bekostning av Horemheb.
Etter Ais styre, som kun varte litt mer enn fire år, klarte Horemheb manøvrere seg til å gripe makten, antagelig grunnet at han kommanderte hæren. Han klarte raskt å få fjernet Nakhtmins krav til tronen og sørget for å Ais grav (WV23) skjendet ved å knuse hans sarkofag, systematisk fjerne Ais navn og figurer fra gravveggene og antagelig også ødela Ais mumie, noe som etter egyptisk tro fjernet Ais mulighet til å komme seg til etterlivet. Imidlertid sparte han Tutankhamons grav fra vandalisme, antagelig for at det var Tutankhamon som opphøyde ham til makt og som ble valgt av ham som arving. Horemheb overtok også Ais gravtempel ved Medinet Habu, gjorde det til sitt eget, og utvidet det. Han slettet også Ais titler fra baksiden av en mer enn 5 meter høy statue ved å hogge inn sine egne titler.
Indre reformer
Dette ble nedtegnet på en stele som kongen reiste ved foten av hans tiende pylon ved Karnak. Tidvis kalt for «Den store kunngjøring til Horemheb», det er en kopi av den faktiske teksten til kongens påbud for reetablere orden i De to land og tøylet statsautoriteten misligheter. Opprettelsen av stelen og framstående lokalisering framhevet den store viktighet som Horemheb la på de innenrikspolitiske reformer.
Horemheb reformerte også hæren og omorganiserte arbeidsstyrken ved Deir-el-Medineh i hans sjuende regjeringsår mens hans myndighetsperson Maya fornyet graven til Thutmose IV, som hadde blitt vandalisert av gravplyndrere i hans åttende regjeringsår. Mens farao gjenopprettet Amons presteskap, forhindret hans Amons prester å kvele makten ved bevisst å utnevne prester som hovedsakelig kom fra hæren slik han hadde deres personlige lojalitet. Horemheb var en framstående byggherre som reiste tallrike templer og bygninger over hele Egypt. Han bygget andre, niende og tiende pyloner ved den store søylesalen ved Karnak ved å benytte store steinblokker, talatat, fra Akhenatons egne monumenter der som byggematerialer for de første to pyloner.
På grunn av at han uventet tok tronen hadde Horemheb fått bygget to graver for seg selv: den første – før han ble farao – ved Saqqara nær Memfis, og den andre var Kongenes dal i Teben i grav KV57 etter at han var blitt farao. Formgivningen for hans første grav ble endret flere ganger som reflekterte generalens økende betydning ved hoffet. Strukturen er som et lite tempel og dens indre vegger dekorert med relieffer som stilmessig var fortsatt preget av det ekspressive uttrykket til Amarnaperioden. Denne graven ble oppgitt da han ble farao, og som hans forgjengere på Egypts trone bygget han en grav i Kongenes dal.
Hans førstehustru var Mutnedjmet, som muligens var Nefertitis yngre søster. De fikk ikke barn. Det er ikke kjent at han noen gang fikk barn med sin første hustru Amenia, som døde før Horemheb kom til makten.
Etterfølgelse
Under Horemheb ble Egypts makt og selvtillit igjen opprettet etter indre kaos under Amarnaperioden; denne situasjonen la grunnlaget for veksten til 19. dynasti under ambisiøse faraoer som Seti I og Ramses II. Det er antatt Horemheb uten hell forsøkte å bli far til en arving til tronen ettersom mumien av hans andre hustru ble funnet med et foster i seg.
Geoffrey Martin, som gjorde arkeologiske undersøkelser ved Saqqara, har uttalt at graven til Horemhebs andre hustru Mutnedjmet var lokalisert i bunnen av sjakt til rommene av Horemhebs grav. Han merket seg at «et fragment av en alabastvase hadde inskripsjoner av en gravtekst for salme for Amon og kongens hustru Mutnodjmet, foruten også stykker av en statuett av henne [som ble funnet der]... Gravvasen i særdeleshet ettersom den bærer hennes navn og titler ettersom det knapt ville ha bli brukt i graven til en annen person.» Analyser viste at denne kvinnen hadde født barn flere ganger. Hun hadde dødd mens hun var i midten av førtiårene, kanskje i barsel, og i hennes levninger var det også et foster eller et nyfødt barn. Gravplyndrere hadde dratt ut mumiene og brutt dem opp. Med objektene for hennes navn er det sannsynlig å anta at det var dronningen selv som hadde dødd i forsøket på å gi farao en arving til tronen.
Ettersom Horemheb forble barnløs ble hans vesir Paramesse som etterfulgte ham ved hans død, både som belønning for hans lojalitet, og ettersom han hadde både en sønn og en sønnesønn som ville sikre Egypt en kongelig etterfølgelse. Paramesse tok navnet Ramses I da han kom på tronen og opprettet 19. dynasti til det nye rike. Mens dekorasjonene i Horemhebs grav KV57 var fortsatt uferdig ved hans død, var situasjonen ikke enestående: Amenhotep Iis grav var helle ikke helt ferdigstilt da han ble gravlagt, selv om denne herskeren styrte i 26 år.
Cheng Pu
Cheng Pu (hanzi: 程普, pinyin: Chéng Pǔ), stilnavn Demou (德謀, Démóu), var en kinesisk general som tjente for tre generasjoner av Sun-familien i Dong Wu aktiv i slutten av Han-dynastiet og begynnelsen av de tre rikers tid i Kinas historie.
Horemheb
Grav og utgravning
Horemhebs grav KV57 ble arkeologisk utgravd på begynnelsen av 1900-tallet av Theodore M. Davis. Den var da i dårlig stand grunnet gravrøvere og jordbevegelser i århundrenes løp. Lokket på sarkofagen var blitt tatt av og knust av gravrøverne. De beinlevningene som ble funnet tilhørte flere graver, og ikke eksklusiv for Horemheb.
Cheng Pu
Chen Shou beskriver Chéng Pǔ i sin Sanguo Zhi som en vakker og veltalende person. Opprinnelig var han en lokal embedsmann i sin hjembygd Youbeiping (i dag Fengrun i Tangshan, Hebei). Da Sun Jian rekrutterte soldater for å bekjempe de gule turbaners opprør, meldte Chéng Pǔ seg, og tok del i erobringen av byene Wan og Deng. Etter at alliansen mot Dong Zhuo ble formet, fortsatte Chéng å kjempe under Sun Jian mot Dongs styrker, og ble hard skadet i slaget om Yangren. Chéng overlevde skaden og ble behandlet etter Suns seier i slaget.
Etter flere harde slag gjenerobret Sun Jian Han-dynastiets hovedstad Luoyang, bare for å oppdage at den en gang så velstående byen hadde blitt brent ned. Etter han drev bort Lü Bu fra den keiserlige gravplassen utenfor Luoyang, fant Sun det keiserlige seglet, enten i en av gravene eller i en uttørket brønn inne i palasset. Sun stolte ikke på alliansens leder Yuan Shao, som foreslo å erstatte keiseren med en av hans slektninger, og ga dermed ikke tilbake seglet slik han ble bedt om. Dermed allierte Yuan Shao seg med Liu Biao, mens hans halvbror Yuan Shu allierte seg med Sun for å sette seg imot ham. I 191 oppfordret Yuan Shu Sun til å angripe Jingzhous guvernør Liu Biao, og Sun ble drept av Biaos allierte Huang Zu i slaget ved Xiangyang. Sammen med resten av Sun Jians gamle bekjente ble Chéng Pǔ integrert i Yuan Shus styrker. Ett år senere startet Sun Jians sønn Sun Ce et felttog for å pasifisere Jiangdong.
Tenggerørkenen
Tenggerørkenen (kinesisk: 腾格里沙漠, pinyin: Tenggeli Shamo) er en sandørken som dekker om lag 36 700 km² i Kina. Den største del av ørkenen ligger innenfor grensene til ligaen (prefekturet) Alxa i den autonome region Indre Mongolia.
Ørkenens sanddyner, som kan bli svært høye, er kjent for at når vinden blåser, kan det ofte høres en resonerende lyd som kan minne om klokker.
Cheng Pu
I 208, rett etter at Sun Quan, Ces yngre bror og etterfølger, hadde beseiret Huang Zu i slaget ved Xiakou, sto han ovenfor en enda større trussel fra den nordlige krigsherren Cao Cao. Selv om deres styrker var små sammenlignet med Caos, gikk Chéng Pǔ og flere andre militære offiserer inn for å forsvare Jiangdong militært fra Cao Cao. Derfor ble han utnevnt til nestkommanderende under Zhou Yu i slaget ved Chibi, hvor Cao Caos flåte ble brent på Yangzijiang. Etter dette ble han utnevnt til guvernør av Jiangxia, og fikk i oppgave å styrke Zhou Yu i hans angrep på Nan-kommanderiet.
Etter at Nan-kommanderiet hadde blitt erobret, og Jingzhou hadde blitt gitt til Liu Bei med betingelser om at den senere skulle gis tilbake til Wu, vendte Chéng Pǔ tilbake til sin stilling. En dag beordret han henrettelsen av flere hundre forrædere ved å brenne dem til døde. Chéng ble alvorlig syn, sannsynligvis på grunn av røyken, og døde etter omtrent hundre dager. Han ble etterfulgt av sin sønn, Cheng Zi.
Väskinde
Väskinde er et tettsted i Gotland kommune i Gotlands län på Gotland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 337 innbyggere.
Väskinde ligger ved Gotlands nordvestkyst.
Stedet er kjent for sin middelalderkirke, som ble bygget i flere etapper fra begynnelsen av 1200-tallet til ca. 1300.
Litteratur
Erland Lagerlöf og Gunnar Svahnström: Gotlands kyrkor (1973), s. 269-273
Pedro Serra
Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) 22. september 1397 av motpaven Benedikt XIII.
Han forlot Benedikt XIIIs obødiens (lydighet) i august 1398, likesom de fleste av de kardinaler som hadde fulgt ham.
Aller
Aller er en elv i delstatene Sachsen-Anhalt og Niedersachsen i Tyskland. Med sine 263 km er den en av Tysklands lengste elver og har et nedbørfelt på 15 744 km². Aller renner ut i den større elven Weser, som igjen renner ut i Nordsjøen ved Bremen og Bremerhaven. Navnet har i middelalderen vært skrevet Elera, Alera og Alara, og betyr enten «erle» eller «rennende», fra den indogermanske forstavelsen al- og ol- i flere elvenavn.
Aller har sitt utspring nordvest på Magdeburger Börde i Sachsen-Anhalt, renner mot nordvest og dreier vest ved Oebisfelde på grensen til Niedersachsen (dvs på grensen mellom tidligere Øst- og Vest-Tyskland). Her følger elven den såkalte Elbe-Aller Urstromtal (istids-elvedal eller urstrømdal), det vil si en av de nordeuropeiske rennene i landskapet som ble skapt av innlandsisen i siste istid, og som ga støtet til øst-vest-rennende smeltevannselver i varmeperioden etter istiden. Aller dreier igjen inn i en ny og eldre urstrømdal mot nordvest ved Wolfsburg, via Celle og Verden an der Aller, hvor den ett par kilometer vestover munner ut i Weser fra øst. I det nedre løpet har elveleiet endret seg utallige ganger gjennom de siste årtusener og århundrer.
Sideelven Oker munner ut i Aller, og denne sideelven tar med seg halvparten av avrenningen fra fjellkjeden Harz-Gebirge. Oppdemminger i Harz har begrenset omfanget av ukontrollerte oversvømmelser.
Aller var en viktig elv for skipsfart i middelalderen, og Celle var i 1300 den viktigste kornhavnen i hele Niedersachsen. I dag er de 117 km fra Weser og opp til Celle betegnet som nasjonal vannvei (Bundeswasserstrasse), hvor skip opp til 9,5 m bredde kan føres. Det er sluser ved Oldau, Bennetze, Marklendorf og Hedemstorf.
Kana (Asker)
«Kana» er navnet på et bruk (gnr./bnr. 335/9) og en tidligere husmannsplass under gården Graver, som ble utskilt i 1884. Husmannsplassen er først nevnt på 1830-tallet. Navnets opprinnelse og betydning er ukjent. Etter at det ble oppretta et poståpneri i et hus på eiendommen i 1936, kom navnet «Kana» etter hvert til å bli brukt om hele grenda som fikk postadresse «Kana».
Grunnkretsen Kana omfatter gårdene Torstvet, Liltvet, Berg, Knatvoll, Folkestad, Haga og Ranvik lille. Det finnes ingen egentlig tettbebyggelse her. Hurum kommune kjøpte en del av gården Folkestad i 1863. Her ble det bygd skolestue i 1867. Vis-à-vis skolestua ble forsamlingslokalet «Varden» bygd i 1907, med midler innsamla av Trondstadfjerdingen Kvindeforening og Ungdomsforeningen Vaar. På kommunens eiendom ble det siden utskilt en del hustomter.
I et hus ved hovedveien, øst for skolen, ble det fra 1930-tallet drevet en liten kolonialforretning. Her kom det også et poståpneri i 1936, som ble nedlagt tidlig på 1990-tallet. Nye Folkestad barneskole åpnet i 1963 som en moderne barneskole for vestre Hurum.
Nordlandshus
Nordlandshus er en bygningstype fra Nordland med en og en halv etasje.
Kana (Asker)
Skolen og Kana barnehage er i dag viktige arbeidsplasser på Kana. Stedet har en byggvareforretning, og ved fjorden ligger Knatvollstranda camping og badestranda Ersvika.
Nordlandshus
Langveggen på loftet er ikke høyere enn ca. en meter, og loftet har skrå himling. De enkleste utgavene har tre rom; kjøkken, stue og kammers. Husene har vinduer på to motstående vegger, og med samme rominndeling i andre etasje som første.
Keisaren
Keisaren (også kalt Grånosi) er et fjell i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1 741 meter over havet.
Michigans flagg
Michigans flagg er blått og har delstatens våpen i midten. Flagget ble innført 1. august 1911.
Michigans flagg ble fastsatt samtidig med våpenet. Våpenet baserer seg på eldre segl for delstaten. Våpenskjoldet viser en naturalistisk scene der en våpenbærende pioner, et symbol på viljen til å forsvare delstaten, står på en bredde med en oppadgående sol i bakgrunnen. Mottoet i skjoldhodet lyder tuebor ("jeg forsvarer") og viser også til forsvarsvilje. Skjoldet er flankert av en elg og en hjort. Over skjoldet finnes en amerikansk ørn og mottoet e pluribus unum ("av mange, en"). Mottoet under skjoldet er delstatens offisielle og lyder Si Quaeris Peninsulam Amoenam Circumspice, noe som kan oversettes til "om du søker en behagelig halvøy, se rundt deg".
Michigans flagg er, som flere andre amerikanske delstatsflagg, basert på militære forbilder. De første hærfanene i delstaten var blå med delstatens segl i midten. Også delstatene Pennsylvania, Connecticut, Sør-Carolina, New Hampshire, Virginia, New York, Vermont, Kentucky, Indiana, Maine, Wisconsin, Minnesota, Oregon, Kansas, Nevada, Nebraska, Nord-Dakota, Montana, Idaho, Utah og Alaska har delstatsflagg med blå flaggduk. Louisiana, Oklahoma og Sør-Dakota benytter en noe lysere blåfarge i sine delstatsflagg, mens Delawares delstatsflagg har en lysere, gråblå fargetone.
Polenpartei
Polenpartei («polakkpartiet», offisielt Polnische Nationaldemokratische Partei) var et tysk politisk parti som arbeidet for å fremme den polskkulturelle befolkningen i Tysklands interesser. Det representerte særlig ansatte i industrien og gruvedriften, og hadde sine tyngdepunkter i Pommern, Øvre Schlesien og Ruhrområdet.
Partiet ble grunnlagt 7. oktober 1903 i Beuthen gjennom en sammenslutning av de tidligere konkurrerende Polnischer Wahlverein für Schlesien (katolsk parti) med det radikale Polnischer Volksverein (Korfanty-partiet) til en felles Wahlkomitee für Schlesien, som senere ble omdannet til Polnische Nationaldemokratische Partei.
Partiets mest fremstående representant var redaktøren Albert Korfanty, som ble innvalgt i riksdagen i 1903 i valgkretsen Kattowitz-Hindenburg.
Ved riksdagsvalget i 1907 fikk Polakkpartiet i provinsen Westfalen 2,9 %, i valget 1912 sogar 3,4 %. I enkelte byer i Ruhrområdet hvor det bodde mange arbeidere av polsk avstamning hørte partiet til de største.
I hele det tyske riket fikk Polakkpartiet ved valget i 1907 4,0 % av stemmene og 5 mandater i Riksdagen, i 1912 3,6 % og 4 mandater.
Det tredje slaget om Kharkov
Det tredje slaget om Kharkov var den siste vesentlige strategiske seieren som de tyske styrkene hadde på Østfronten under andre verdenskrig. Mens de tyske styrkene opprinnelig hadde erobret byen i det første slaget ved Kharkov 20.–24. oktober 1941, måtte de tyske styrkene gi opp byen til Den røde armé etter det tyske tapet i slaget om Stalingrad. Under ledelse av generalfeltmarskalk Erich von Manstein gjennomført tyskerne et motangrep mot byen og gjenerobret denne etter bitre gatekamper.
Det tyske 2. SS Panzer Korps, utstyrt med de tunge Tigertanks I, spilte en avgjørende rolle i disse kampene. De tyske styrkene besto av 1. SS-divisjon Leibstandarte-SS Adolf Hitler og 2. SS-divisjon Das Reich som på dette tidspunktet var uthvilte og godt trent. På grunn av stor tallmessig underlegenhet trosset de Hitlers orderer, og trakk seg tilbake for å unngå de sovjetiske forsøkene på å omringe dem.
De tyske styrkene ble forsterket med 3. SS-divisjon Totenkopf slo de sovjetiske spydspissene i knipetangsmanøveren og slik reddet Armégruppe Sør og rykket inn i byen.
Men suksessen ble kortvarig. Etter at de tyske styrkene tapte slaget ved Kursk måtte de trekke seg ut 22. august 1943.
Magi
Magi kan defineres som handlinger i den hensikt å påvirke ikke-sansbare fenomener. I magien er enkeltmennesket en aktivt deltagende part med mulighet til å påvirke sine omgivelser og seg selv gjennom skjulte krefter; motsatt religionen, der mennesket bare kan be om Guds eller gudenes velvilje. Tradisjonelt skilles det mellom nyttemagi og skademagi også kalt hvit magi og svart magi.
Ordet magi
Ordet magi er persisk, men går tilbake til en indoiransk adjektivrot *magh «mektig, rik». Mer direkte er ordet magi fra magus (gammelpersisk maguš), titelen til de zoroastriske medeernes presteastrologer. Ordet magupati ble avledet av magus, og ble et fellesnavn for prestelige eller rettslige astrologer i en spesiell gruppe innen den zoroastriske religionen. På hellenistisk tid kom ordet inn i gresk som μάγος (magos). Så kom ordet i bruk som adjektiv, og vi fikk en variant av adjektivet, μαγικός (magikos, latin magicus). Ordene gikk videre inn i de europeiske språk, og den norske formen kommer enten fra gammelfransk eller fra engelsk. De vise menn som oppsøkte Jesusbarnet i Betlehem omtales i den greske bibelversjon som magiere.
Magiens mål
Formålet med å studere magi faller i tre hovedkategorier:
Magi gjennom historien
Den magi som praktiseres i dag kan sies å ha opphav i religionsutøvelsen i flere land. Den har både egyptisk, gresk og jødisk påvirkning. Dersom man skal forsøke på å beskrive en nøktern, magisk historie; må man slå fast at frem til renessansen kan man ikke trekke noe klart skille mellom magi og religion og mellom magi og vitenskap. Inntil det 15. århundre studerte man det som senere er blitt «magiske fag», i sammenheng med andre fag ved de fleste universiteter i Europa. Men i renessansen skilte det som er blitt den moderne vitenskap, seg av med sine astrologiske, alkymistiske, religionsfilosofiske og magiske overtoner.
Egyptisk innflytelse
Til langt inn på 1800-tallet, var Europas okkulte salonger befolket av sjarlataner og svindlere. Ettersom den katolske inkvisisjonen definitivt hadde sluttet å brenne folk på bål, var det fritt frem for alle til å dyrke sine okkulte sider. Selv en av historiens mest berømte kvinnebedårere, Giacomo Casanova (1725 – 1798), fant tid til å dyrke en magisk side av seg, og fremsto som en ekte magiker når han fant det passende. Det som skulle bli viktig for utvikling av magisk teori og praksis var imidlertid ikke det som skjedde i Europas okkulte salonger på 1700- og 1800-tallet. Det viktige fant sted i Egypt og blant egyptologer i Europa. I Egypt ble nemlig en spektakulær fortid gravet frem fra ørkenens sand, og med et nyutviklet mediafokus, raskt spredt over hele Europa.
Den egyptiske innflytelse på europeisk magi har «alltid» vært der, men mest gjennom greske og latinske kilder. Nå kom denne innflytelse for dagen på en helt annen måte. Gjennom funnet av Rosettasteinen i 1799, der egyptiske hieroglyfer finnes på samme steinflate som gresk og demotisk skrift, fikk studenter av magi fra 1822, tilgang til tekster fra den egyptiske dødebok og andre begravelsesritualer. Dette er tekster som senere har fått stor innflytelse på utformingen av de magiske ritualer som fremdeles utføres i hemmelige ordener. Dessuten førte utgravningene i Egypt til en ny innsikt i den egyptiske gudeverdenen, og selvsagt også til nye, og helt originale påkallelser av disse gudene. Sammen med innsatsen til en annen viktig figur, skulle den allmenne interesse for alt egyptisk i Europa tenne en ny interesse for magi og det okkulte.