cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
Den første lov for elektriske anlegg
I 1891 ble «Lov angaaende Foranstaltninger til Betryggelse mod Fare ved elektriske Anlæg» vedtatt. Noe av bakgrunnen var de elektrisitetsverk som ble etablert, og da først og fremst Hammerfest Elektricitetsværk der en 1,2 km lang kraftledning ble bygget. Under stortingsdebatten ble dette anlegget brukt som eksempel på at utviklingen av elektrisitet var kommet så langt at offentlig lovgivning var nødvendig. Året etter ble forskrifter for elektriske anlegg vedtatt, som de første i verden. Politiet ble pålagt å følge med på at forskriftene ble overhold. I 1896 ble det vedtatt en ny elektrisitetslov og det ble også opprettet et eget tilsyn, kalt Elektrisitetstilsynet. Tilsynet overtok ansvaret politiet hadde hatt med å føre tilsyn med at forskriftene ble overholdt. Elektrisitetstilsynet ble organisatorisk plassert utenfor Kanalvesenet, sammenhengen mellom vannkraft og elektrisitet var på denne tiden ikke selvsagt. En stor del av elektrisitetsproduksjonen skjedde tross alt med kull og gass.
Frank Hawks
Populær kultur
Hawks var også aktiv i mange andre saker; han fløy den kjente humorist Will Rogers i en kampanje for Røde Kors for å hjelpe Oklahoma's tørkerammede i 1931. Under hans odyssey med Rogers, de ble venner, og da humoristen innså at Hawks hadde naturlig evne til å opptre blant folk ble Hawks gradvis ble mer aktiv i underholdningsvirksomhet med sitt langvarige radioprogram (Hawk's Trail) en hovedrolle i Klondike (1932), og ble den ledende aktør i en filmserie, Den Mystiske Pilot (1937). Som produktiv forfatter, skrev han en bok, The Mysterious Pilot i 1936, samt en rekke artikler som alltid fremmet luftfart.
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
Den første lov for elektriske anlegg
Før 1891 var det kun forsikringsselskapene som tok ansvar for forskrifter for elektriske anlegg. Allerede i 1882 hadde forsikringsselskapene laget forskrifter som de krevde at forsikringstagerne skulle følge. I 1886 ble installatører av elektriske anlegg inkludert i forskriftene. Forsikringspremien skulle nemlig ikke økes for bruk av elektrisk lys, om installatøren ville gi en erklæring på at han «på tro og love» forsikret å ha fulgt forsikringsselskapets forskrifter.
Renate Jansen
Landslaget
Hun representerte Nederland under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Referanser
N
Frank Hawks
Død
Hawks kunngjorde sin avgang fra konkurranser i 1937, og begynte i Gwinn Aircar Company me tittelen vice president. Han turnerte USA noe som gjorde at han fløy og demonstrerte sikkerhet - fly, Gwinn Aircar.
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
De store fossekjøpene
Tiden fra rundt 1890 til 1914 var de store fossespekulasjonenes storhetstid. Spekulanter som ikke hadde til hensikt å bygge ut kraftverk, kunne kjøpe vannfall for senere å selge disse med stor fortjeneste til en reel vannkraftutbygger. Dette kunne skje i flere ledd. Spekulasjon i oppkjøp av fallrettigheter kunne føre til begrenset produktiv utnyttelse, med andre ord gå på bekostning av industrietableringer og lønnsomheten.
Frank Hawks
Død
Hawks hadde fortalt venner året før:«jeg forventer å dø i et fly». Han omkom i 1938 mens han fløy en Gwinn Aircar som havarerte i East Aurora, New York.Time magazine rapporterte i September 5, 1938: En artikkel om Gwinn Aircar som Hawks hadde skrevet, før han døde, ble publisert i november 1938-utgaven av Flying Aces magazine som en hyllest til Hawks.
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
De store fossekjøpene
I mars 1906 stod det i Verdens Gang (ikke det samme som dagens VG) et stort oppslag om en påstått utenlandsk konspirasjon for å kjøpe all tilgjengelig norsk vannkraft for spekulasjon. Det ble påstått fra mange hold at agenter streifer rundt i landet for å kjøpe vannfallrettigheter. Disse var ledd i en stor plan der utenlandske kapitalinteresser lå bak. Imidlertid førte alle sporene til samme sted, nemlig en krets av svenske finans- og industriinteresser, i tillegg til Sam Eyde og Wallenberg.
Frank Hawks
Ettermæle
Frank M. Hawks Memorial Award ble opprettet av American Legion i New York. Den tildeles for, betydelige prestasjon i luftfarten. Blant de som har fått denne er Juan Trippe og William Powell Lear.
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
De første diskusjoner om statens engasjement i vannkraften
Stortingsrepresentant for Bratsberg amt, Gunnar Knudsen foreslo i Stortinget i 1892 at staten skulle kjøpe vannfallrettigheter. Knutsen argumenterte med at vitenskapen på dette tidspunkt med sikkerhet kunne fastslå at elektrisitet ville kunne brukes til industri, jernbane, belysning og fremstilling av metaller. Kull var på denne tiden energikilde for til slike formål og måtte importeres, om da landet isteden kunne utnytte egne kraftkilder ville dette være av stor samfunnsøkonomisk betydning. Statlig oppkjøp av fallrettigheter skulle også forhindre spekulasjon.
Utover 1890-tallet ble det ført diskusjoner angående statens rolle også skulle inngå utbygging av vannkraftverk og elektrifisering. En ekspertkomité ble nedsatt med utspring fra Den polytekniske Forening, og denne mente at elektrifisering av jernbanen var noe staten skulle ha langsikte planer for. At staten også skulle ha ansvar for utbygging av vannkraft for andre formål var et for politisk radikalt forslag. Dette mente komiteene ville være et for sterkt inngrep i den private foretaksomhet. Om staten skulle kjøpe vannkraftrettigheter til industrielt formål ville dette være innføring av et «socialistisk Statsprincip». I sitt motsvar til dette sier Knudsen at statens innkjøp skal forhindre spekulasjon som vil bli til stor skade for industriutvikling. Han nevner et eksempel der en privatperson kjøpte et vannfall til 13-14 000 kr. Kort tid ble dette solgt videre til et engelsk selskap for 70 000 kr, deretter solgt videre til et tysk selskap for 300 000 Mark. Disse salgene gikk for seg på bare to til tre år.
I debatten ble det drøftet muligheten av å bygge opp lokal småindustri basert på vannkraft, eller om en skulle la store kapitalinteresser, da mest sannsynlig utenlandske, etablere vannkraftverk og industri. Et forhold som talte for å la vannkraftutbygging og elektrifisering være et kommunalt anliggende, var at kraftoverføring over lengre avstander på denne tiden var vanskelig. Elektrisitetsforsyning var av lokal karakter og ofte forbeholdt byene, dessuten var ikke investeringene særlig store. Kommunene sørget for vannforsyning, gassforsyning og flere andre ting, og elektrisitet kom i samme kategori. Dessuten var det mange private bedrifter som hadde stort initiativ for å få bygget vannkraftverk for næringsformål. Jernbane, post og telegraf var derimot nasjonal av natur og mer naturlig for staten å ha ansvar for. Oppkjøp av vannkraft for fremtidig elektrifisering av jernbanen var det politisk enighet om.
Statlig oppkjøp av vannfall
Utover på 1890-tallet og begynnelsen av 1900-tallet var mange misfornøyde med Kanalvesenets langsomme takt i oppkjøp av vannfall. Kanaldirektør Gunnar Sætren ble kritisert for å være for passiv. Dette hadde ført til at spekulanter hadde kommet i forkjøpet og skaffet seg vannfall. Gunnar Knutsen uttalte at: De «gode, store deilige vandfald» som staten åtte år tidligere kunne ha skaffet seg svært billig, var nå overtatt av spekulantene. Arbeidsminister Løvland forsvarte Sætren med å si at de vannfall som ligger nært dagens og fremtiden jernbane og samtidig er rimelige ikke er lett å få kjøpt. Gunnar Knudsen mente at Sætren var en teknisk begavelse og at Telemarkkanalen som han hadde planlagt var et av landets storverker. Problemet, mente Knudsen, var at Sætren ikke hadde de administrative evner som skulle til for å lede Kanalvesenet. I denne omgang fikk Sætren fortsette som Kanaldirektør, men seks år senere kom det enda sterkere kritikk som førte til hans avskjed.
Ny organisasjon
I 1907 skifter Kanalvesenet navn til Vassdragsvesenet. Etaten bestod på denne tiden av ingeniør Gunnar Sætren som leder, i tillegg til seks fast ansatt. Det var også ti ansatte for drift av kanalene Bandak–Norsjø, Norsjø–Skien og kanalen i Haldenvassdraget. Sætren var som nevnt kritisert for å ha vært for passiv når det gjaldt statlig oppkjøp av vannfall, dessuten var han kraftig kompromittert etter påstander om å ha blandet embetsmessige og private interesser i vannfallsaker. Han gikk av, og ble erstattet av Ingvar Kristensen som fikk tittelen vassdragsdirektør i 1907. Stortinget ville nå at funksjonærer i Vassdragsvesenet ikke skulle ha private interesser i vannfallsaker.
Konsesjonslovene og vassdragsreguleringsloven
På begynnelsen av 1900-tallet ble det ført omfattende diskusjoner i Stortinget om utnyttelsen av vassdragene, konsesjon og industri-etablering. Det som lå bak den voldsomme debatten var synet på store utenlandske aksjeselskaper, og hvordan arbeidsforholdene på industristedene ville komme til å bli. Venstremannen Karl Hagerup mente at det var andre tider enn da de første lovene om vassdragsregulering ble utformet. Staten kunne ikke forholde seg til de store aksjeselskaper på samme måte som til personlig eide bedrifter. Han viste til de «mægtige selskapers herskerstilling» i USA. Lars Olsen Sæbø viste til Odda og andre steder som han mente var «rygende helveder». Bernhard Hanssen mente derimot at arbeiderne hadde gode forhold i storindustrien, og brukte Krupp i Tyskland som eksempel. Han mente at der hadde arbeiderne meget gode sosiale betingelser. Andre argumenter var at siden de utenlandske selskapene var så store, kunne de monopolisere vannkraften og gjøre det vanskelig for tradisjonell industri å få nødvendig tilgang til billig elektrisitet. De eneste som var positive til storindustrien var ingeniører, de som selv representerte storindustrien og representanter for det urbane Høyre.
Vassdragsreguleringsloven av 1917 ble vedtatt etter lang tids diskusjoner, og ga staten rett til å foreta vassdragsreguleringer, og bare med særskilte unntak tillate andre denne rett. I debatten stod forholdet mellom eiendomsrett på den ene siden og allmenne interesser på den andre. En kraftutbygging med store reguleringer av et vassdrag ville berøre mange interesser og få store ringvirkninger, langt større enn de som angår vedkommende som har eiendomsretten til vassdraget. Samfunnsmessige hensyn talte for at staten best kunne ivareta helheten i slike utbygginger. Selv om dette var kontroversielt, mente de fleste, uansett politisk ståsted, at staten burde ha mulighet til å overordnet styring. Utover på 1920-tallet kom det økonomiske nedgangstider, og statens inntekter falt, dette førte til en nedtrapping av statens engasjement i kraftforsyningen. Det ble heller til at kommuner og lokale interessenter stod for kraftutbygging, og i saker som dreide seg om vassdragsreguleringer var det brukseierforeningene som fikk størst innflytelse.
Staten som kraftutbygger
Gunnar Knutsen var opptatt av at statens engasjement i kraftforsyningen både skulle være samfunnsnyttig og gi inntekter til staten. Både han og Ingvar Kristensen mente at det var naturlig at staten skulle bygge og drive vannkraftverk, samt kraftlinjer. Imidlertid var det politisk enighet om statens oppkjøp av vannfall, men ikke om hvordan disse skulle anvendes når de først var kjøpt. Både oppkjøp av vassdragsrettigheter og konsesjonslovene ble brukt for å holde utenlands storkapital ute. For de fleste var storindustrien et middel for økonomisk vekst, ikke for utvikling av det gode samfunn. I mange tilfeller ble det en ulempe at staten fikk rettigheter til vassdragene uten at noe videre skjedde. I Stortinget ble det i debattene stadig sagt at staten la en død hånd over vannfallene. Den norske staten var i 1920 blitt den største eieren av vannfall i Europa.
Med de store vannfallene staten fikk kontroll over, begynte diskusjoner om staten også skulle drive industribedrifter. Dette var det ikke stor oppslutning om, men at staten kunne selge kraft til industriforetak så en på som mer nærliggende. Et syn på saken var at i tilfeller der kommunene hadde bygget elektrisitetsforsyning ville behovet vokse og nye kraftressurser ville være mer krevende og kostbare å utnytte. Ved en slik utvikling ville statlig utbygging av store kraftstasjoner kunne skaffe elektrisitet til større regioner. Staten kunne også bygge lange kraftlinjer for å forsyne de allerede etablerte lokale elektrisitetsverkene. Arbeidsdepartementet skrev i et notat med forslag til kjøp av Tokke-fallene, at Østlandet var landets mest folkerike del, men hadde ellers små vannkraftressurser. Imidlertid ble det til at staten solgte videre en del vassdrag til kommuner og fylker.
Det ble ikke til at Gunnar Knudsen og Ingvar Kristensen fikk gjennomslag for sitt syn på at staten skulle drive med stort omfang av kraftutbygging. Knudsen som ikke lenger var statsminister i 1920 argumenterte for at staten burde motarbeide mulig utvikling av massearbeidsledighet med kraftutbygging. Dette mente han ville komme både den enkelte og samfunnet til gode, og at dette burde være en plikt for staten. Til tross økonomisk nedgangstid og depresjon utover på 1920- og 30-tallet ble bare de kraftstasjonene fullført som var vedtatt og påbegynt før 1920. Staten sammen med Kristiania kommune bygget Solbergfoss kraftverk (første byggetrinn i årene 1917 til 1924), videre bygget staten Nore kraftverk (bygget i årene 1919-1928) og Glomfjord kraftverk som staten hadde overtatt i 1918 (og ble ferdig i 1920). I tillegg til disse ble Hakavik kraftverk (vedtatt 1916 og ferdig i 1922) bygget av staten for jernbanedrift.
Vassdragsvesenets organisasjon
Under vassdragsdirektør Ingvar Kristensens ledelse hadde vassdragsvesenets virksomhet vokst betydelig og blitt landets fagekspertise på kraftforsyning. Etaten hadde 110 ansatte i 1920 og av disse var 77 ingeniører. I tillegg til dette var det ansatte til drift av kanalanleggene, samt Hakavik og Nore kraftverk. Det var følgende avdelinger i Vassdragsvesnet:
Hearst Corporation
Hearst Corporation er et amerikansk mediekonglomerat grunnlagt av William Randolph Hearst i 1887.
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
Vassdragsvesenets organisasjon
I tillegg til dette var det en egen overingeniør som var inspektør for fløtningsanlegg.
1921–1940 opprettelsen av Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen
På grunn av omfattende statlige virksomheten innenfor kraftforsyning var det opprettet en Elektrisitetskommisjon som laget forskrifter og behandlet konsesjonssøknader for elektriske anlegg og kraftledninger. Denne var opprettet i 1896 og bestod av tre mann. Det var også opprettet Tilsynet med elektrisitetsvesenet (1898) med ansvar for at forskrifter ble overhold, samt Vassdragskommisjonen (1909) med ansvar for å forberede behandlingen av konsesjonssaker for vannkraft, bergverk og annen fast eiendom. Tilsynet og de to kommisjonene lå direkte under Arbeidsdepartementet, mens Vassdragsvesenet var et direktorat under dette departementet. Vassdragskommisjonen skulle også være rådgivende organ for rådgivning for departement. Disse dannet et komplisert nettverk av statlige organer og med den større saksmengden som kom utover på 1920-tallet var det naturlig å vurdere en mer egnet organisasjon. Norges vassdrag- og elektrisitetsvesen (NVE) ble offisielt opprettet den 1. mai 1921 og skulle nå ha ansvaret som disse organene nevnt over hadde. NVE skulle også ha ansvar for bygging og drift av vannkraftverkene i de elevene som staten eide, omtalt som statkraften.
Organisasjonen til NVE i 1921
Ved opprettelsen av NVE ble Birger Stuevold-Hansen oppnevnt som generaldirektør. Videre var det direktører med ansvar for hvert sitt direktorat: Disse var vassdragsdirektør Olaf Rogstad, fossedirektør Ingvar Kristensen og elektrisitetsdirektør Thomas Norberg Schulz. Hovedstyret i NVE bestod i tillegg til disse fire lederne av fem stortingsvalgte medlemmer. NVEs virkeområde og organisasjon ble vedtatt av Stortinget 10. mars 1921. Og etaten overtok Vassdragsvesenet, Elektrisitetstilsynet, Elektrisitetskommisjonen og Vassdragskommisjonen. Avdelingene i NVE ble som følger:
Stortingsbeslutning om opprettelse av NVE ble tatt i. mars 1920. På dette tidspunktet hadde staten bare to små kraftstasjoner i drift i Kåfjord og Hasselelva. Noen måneder senere ble som nevnt første byggetrinn av Glomfjord kraftverk ferdig. Så kom den første generatoren i Solbergfoss i drift og i 1928 første trinn av Nore I. Ingen kunne da forutse at de neste 20 årene skulle gå uten noen flere statlige utbygginer.
Tidlig spørsmål om rolleblanding
Et sentralt spørsmål ved opprettelsen av NVE var hvordan statsetaten skulle kunne ta seg av både konsesjonssaker, kontroll og ivaretagelse av allmenne interesser, når den på den andre siden skulle drive vannkraftverk. Flere mente at det måtte være organisatorisk skille mellom disse virksomhetene. For å få likebehandling av statens og andres næringsinteresser burde disse to ansvarsområdene ligge til hver sin adskilte etat. Andre mente igjen at organisatorisk avstand ville gjøre det vanskelig for departementet å få samordnet virkemidler. Samordning av oppgaver i samme etat ble påpekt å være mest effektivt. Med en organisering i to etater måtte departementet selv stå for sameordning og avveining av forskjellige interesser. En annen problemstilling var om vassdrags- og fløtningssaker skulle sortere under samme direktorat. Flere mente at disse hadde motstridene interesser fordi fløting gjerne betinger stor vannføring i et vassdrag, mens kraftproduksjon fører til jevnere vannføring.
Elektrisitetsforsyningskommisjonen av 1919
Stortinget satte ned en kommisjon som skulle utrede «spørsmålet om grundlinjer for landets elektricitetsforsyning», og som skulle bestå av fagekspertise, representere både landsdeler, næringsgrupper og forbruksgrupper. En plan for bygging av kraftverk og hovedledningsnett skulle være det endelige resultatet av kommisjonens arbeid. Kommisjonen ble ledet av professor ved NTH Olav Heggstad og er kjent som Elektrisitetsforsyningskommisjonen av 1919. Stortingsproposisjonen som lå bak opprettelse av kommisjonen gjorde rede for problemet med at kraftutbyggingen for alminnelig forsyning hadde skjedd som kommunale initiativer, og dermed små anlegg tilpasset lokale behov. Den store forbruksveksten krevde omfattende kraftutbygging, og en tvilte på at kommunene kunne være i stand til dette. Et annet problem var at mange store befolkningssentra, som byene på Østlandet og Sørlandet, lå langt unna vannfallene i fjellområdene. Enten måtte interkommunale selskaper, fylkeskommunene eller staten lede vei videre.
Kommisjon brukte fire år på å utarbeide sin innstilling og lovforslag. Spesiell interesse fikk lovforslagene om samarbeid mellom elektriske anlegg, det som også kalles for samkjøring. På denne tiden var en stor del av elektrisitetsverkene autonome enheter, dette til tross for at sammenkobling av flere verk vil gi flere store fordeler. Lovforslaget ga forslag til lover som ikke bare regulerer slikt samarbeid, men også pålegge plikt til samkjøring. Dette forslaget skapte sterke negative reaksjoner blant distriktskommunene fordi en mente at samarbeid ville utvikles naturlig der dette ville gi fordeler. Dessuten mente de at en slik lov ville gi staten «fullstendig enevoldsherredømme».
De kommunale elektrisitetsverkene var misfornøyde med landsplanen, av de grunner som er nevnt overfor. Representanter for industrien var minst like misfornøyd, men av helt andre grunner. Uttalelsen fra industrienes egen komite var at urasjonell kraftforsyning ga industrien kostbar strøm, videre trengtes mye større kraftverk enn det kommuner og fylker kunne bygge. Elektrisitetskomiteen, opprettet av industrien og med medlemmer fra noen av landets bedrifter, kom med sitt eget forslag til løsning der samarbeid og felles utbygging med offentlige og private midler, ble satt frem. Først da kunne en få til store og planmessige utbygginger, og med private midler kunne det offentliges utgifter reduseres. Slike selskaper skulle være organisert som aksjeselskaper.
Tidene hadde endret seg, og få av de forslagene som Elektrisitetsforsyningskommisjonen hadde foreslått ble tatt til følge.
Konflikt om statens kraftverk
Da Nore kraftverk var ferdig i 1928 ble det konflikter om prisen på kraften. Noe av problemet for dette kraftverket, og for Glomfjord og Solbergfoss, var at de var bygget med store kostnader under inflasjonsårene, og da de var ferdige utover på 1920- og 30-tallet inntrådte senket prisnivå og økonomisk depresjon. Noen argumentert for at staten skulle selge Nore og andre kraftverk, samt kraftlinjer. Da det noen år senere virkelig ble startet forhandlinger om salg av kraftverket ble det ikke enighet om prisen og betingelsene. En annen sak var at utkantkommuner på Østlandet ikke ønsket at staten skulle selge Nore. Norges Industriforbund var også mot salg fordi de fryktet at Oslo kommune ville bli en viktig part i kraftverket og dermed bli for dominerende. Dermed ble det til at NVE fortsatte som eier av kraftverket. Hadde virkelig salget av Nore og de andre kraftverkene og kraftlinjene funnet sted ville staten ikke lenger hatt noe rolle med utbygging og drift av kraftanlegg.
Vanskelige tider for NVE
Utover på 1920-tallet ble ethvert ønske om statlige vannkraftutbygginger henlagt. De store statlige kraftverkene som var satt i drift, Solbergfoss, Nore I og Glomfjord, fikk betydelige problemer med å få avsatt kraften. Administrasjonen i NVE ble redusert etter forslag fra Statens forenklings- og sparekomite. Senere skulle det komme enda flere reduksjoner av personalet. Utover på 1920 og 30-tallet fikk mange kommuner store økonomiske problemer og noe av dette skyldes store låneopptak for å bygge egne kraftverk. Hovedstyret i NVE regnet at staten hadde gitt 68 millioner i lån til kommunene, mens NVEs egen anleggskapital i kraftverkene var på 88 millioner kroner. Staten hadde altså ytet bistand for utbygging av kommunale kraftverk på rundt 75 % av det den hadde brukt på egne anlegg. Norges kommunalbank ble etablert i 1926 og denne hjalp blant annet kommuner som hadde kommet i gjeldskrise etter store investeringer i kraftforsyningsanlegg.
Økonomiske nedgangstider og depresjon
I mellomkrigårene var det generelt økonomiske nedgangstider og storindustrien ble forsøkt stimulert. Norske vannkraftressurser ble forsøkt markedsført internasjonalt for å stimulere til utenlandske investeringer i norske prosjekter. Industribedrifter basert på vannkraft som var etablert med norsk kapital, eller blitt oppkjøpt med norsk kapital under første verdenskrig, ble mer eller mindre overtatt av utenlandske kapitalinteresser. Det ble til og med sett på mulighetene for krafteksport fra Norge, og etablert et konsortium der blant annet tysk storindustri, svenske Vattenfall, den danske stat og flere norske bedrifter var med. Her ble det arbeidet for krafteksport til Sverige, Danmark og Tyskland.
Med Arbeiderpartiet i regjering fra 1935 ble det ikke ført en energipolitikk som skilte seg mye fra det som Venstre og Gunnar Knudsen hadde stått for. Med bedre konjunkturer fra 1933 ble det brukt mer kapital til elektrifisering, men innenfor etablerte rammer. I 1938 ble det opprettet en ordning med statsstøtte til elektrisitetsforsyning for allmenne behov. Her fikk distriktene stå fritt til å organisere kraftforsyningen slik de fant best. Fra Arbeiderpartiet sprang det ut en gruppe som kalte seg «Teknisk forening av DNA» som arbeidet med industrispørsmål. Disse arbeidet også med spørsmål knyttet til elektrisitetsforsyning. Utbygging av vannkraft for å få økonomisk vekst ble ansett som viktig. Teknisk forening laget en «Plan i elektrisitetsforsyningen» der de så for seg en 50 % økning av kraftproduksjonen. Denne skulle brukes til industri for hjemmemarkedet, men først og fremst til økning av elektrisitetsforbruket i alminnelig forsyning. En så for seg en økning av elektrisitet for bruk til koking og oppvarming i husholdningene.
Den døde hånd over NVE
Med den store depresjonen som fulgte etter børskrakket i 1929 i New York ble det innledet enda større innskrenkning av NVEs personale enn på 1920-tallet. En komite bestående av generaldirektør Olaf Rogstad, Stortingsrepresentant Ole Monsen Mjelde og lagtingspresident Jon R. Aas, ga i 1933 sin innstilling der de foreslo at de tre direktørstillinger skulle avskaffes. Isteden skulle det opprettes seks avdelinger med hver sin avdelingssjef. Antallet funksjonærer skulle samtidig reduseres med 24 personer. Stortingsdebatten som fulgte artet seg som et generaloppgjør med den vannkraftpolitikken som hadde vært ført. Flere representanter hevdet at det var forfeilet at staten skulle stå for storstilt kraftutbygging for de borgerlige behov, noen mente endog at det var overdrevet optimisme på 1920-tallet å tro at store verdier lå i den norske vannkraften. Personalet ble redusert ved at det ikke ble ansatt nye ingeniører og funksjonærer når de gamle sluttet. Det bredte seg en nedstemthet og defaitisme i de påfølgende år.
Nazi-Tysklands behov for råstoffer til rustningsindustrien
Allerede en måned etter okkupasjonen av Norge, ble det gitt en befaling fra Adolf Hitler (Førerbefaling), om at den norske aluminiumproduksjonen skulle utbygges i så stort omfang at den kunne sikre Nazi-Tyskland nødvendig aluminium til rustningsindustrien. Av andre stoffer skulle det utvinnes magnesium, kalkstein, flusspat og silisium. For å gjøre dette ble følgende kraftstasjoner besluttet utbygget eller utvidet: Tyin, Mår, Sauda, Glomfjord, Tysse, Eitrheim, Osa og Aura. Reichskommissariat Norwegen så behovet for et samarbeidsorgan for kraftutbygging og stiftet Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens, der representanter fra NVE og norske industri ble invitert til å delta.
Nordisk lettmetall og A/S Nordagvar to aluminiumsprodusenter opprettet av okkupasjonsmakten, disse skulle drives både med tysk og norsk kapital. For å skaffe aluminium og andre metaller ønsket Nordisk lettmetall å få bygget ut Mår eller Tokke kraftverk og etablere fabrikker på Herøya. Et problem her var at Mår fra før av var bestemt for alminnelig kraftforsyning. NVE ville ikke at disse skulle bygges ut for industriformål og mente at storindustri hører hjemme på Vestlandet. Dessuten mente NVE at Mår kraftverk ville bli nødvendig for alminnelig kraftforsyning.
Til tross for de store planene falt aluminiumsproduksjonen drastisk i krigsårene. Noe av grunnen til at mange av okkupasjonsmaktens planer gikk tregt var mangel på råstoffer, materialer og kvalifisert arbeidskraft, samt at også sabotasje spilte en rolle.
Kontroverser med NVE
Konsesjonslovene satte grenser og skulle blant annet regulere utenlandsk eierskap til norske vannkraftressurser, og i de politiske partier, inkluder Nasjonal samling, var dette en del av kulturen. Mange av konfliktene stod om nettopp konsesjonslovene. De to nevnte selskapene A/S Nordag og A/S Nordische lettmetall som okkupasjonsmakten hadde opprettet, satte i gang utbygging av vassdrag før det var gitt konsesjoner. For eksempel ble utbygging av Tysso satt i gang før det var gitt konsesjon for vannfallsrettigheter, vassdragsregulering, kraftleie og bygging av kraftlinjer. Arbeidsdepartementet ble presset til å godta slike ekstraordinære tilsidesettelse av formaliteter.
Til tross for konflikter rundt konsesjonsloven og strategier som NVE hadde lagt, viste det seg at Josef Terboven og han stab hadde forståelse for de norske interessene. De føle seg nødt til å forhandle med det for øye å respektere konsesjonslovene. Dette mente Terboven på sikt ville være gunstig for både samarbeidsklimaet, samt for å få norske kapitalinteresser med på investeringer i aluminiumsverk og annen krigsviktig industri.
Okkupasjonsmaktens utbygging av kraftsystemet
Okkupasjonsmakten hadde ikke bare store interesser av å få bygget ut kraftbehovet for krigsviktig storindustri, men var like opptatt av å få økt kapasiteten for alminnelig kraftforsyning. NVE fikk under krigen støtte for bygging av både kraftstasjoner, transformatorstasjoner og kraftlinjer. Kraftlinjer med en samlet lengde på 200 km ble bygget om til dobbeltlinjer, noe som fordoblet overføringskapasiteten. En ny 132 kV-kraftlinje på 70 km ble bygget fra Hønefoss til Minnesund. Et motiv for denne utbyggingen var opplagt alle Wehrmachts anlegg og forlegninger, men også norske interesser ble imøtekommet. NVEs kraftverksavdeling stod for mye av dette arbeidet, men det uten at staben økte. Det store arbeidsomfanget ble avhjulpet ved hjelp av midlertidige ansettelser. Generaldirektør Olaf Rogstad i NVE ble i sin stilling til januar 1942. Da fikk han henstilling om å fratre stillingen. Etter Rognstad fulgte Professor Hans Skarphagen som var aktiv NS-medlem og hadde flere administrative stillinger under krigen. Han fikk i oppdrag å effektivisere NVE, som arbeidsminister Tormod Hustad mente var organisert feil i forhold til de nye arbeidsoppgavene.
Okkupasjonsmaktens strategier for utbygging
Todelingen av kraftforsyningen der private tok seg av kraftutbygging for storindustri, og alminnelig forsyning som noe det offentlige var sterkt involvert med, kom i motsetning til den tyske okkupasjonsmakten. Okkupasjonsmaktens interesser gikk i retning av storindustri og sentralisert planlegging av kraftforsyningen. For eksempel hadde tyskerne planer om samarbeid mellom offentlige og private, og ville opprette et kraftforsyningsselskap med privatrettslige rammer. NVE fikk som kraftverkseier og konsesjonsbehandler økt aktivitet, til tross for samarbeidsvansker. Som nevnt ble Nore-fallene videre bygget ut og flere andre kraftverk ble utvidet. NVE fikk bygget langt mer i de fem okkupasjonsårene enn i de tolv årene fra da Nore kraftverk var ferdig i 1928 til 1940.
1945 - Beretning til Arbeidsdepartementet om Statens vassfall og kraftverk
I et brev den 17. august 1945 skriver generaldirektøren for NVE i et brev følgende beretning om status for kraftutbygning, reguleringsanlegg og bygging av kraftlinjer til Arbeidsdepartementet:
Om planlegging av videre kraftutbygging:
Planer lagt i London under krigen
Industrikomiteen som ble nedsatt av Forsyningsdepartementet i London i 1943 ble industriutvikling og kraftforsyning diskutert. Komiteen ble ledet av professor Fredrik Vogt som hadde vært rektor ved NTH og i tillegg ekspert på kraftutbygging. Byråsjef i Forsyningsdepartementet Erik Brofoss var også med. Vogt laget notater som ga råd til hvordan den tyske okkupasjonsmaktens utbygging av kraftverk i Norge skulle brukes etter krigen. Han mente at best anvendelse ville være industri for produksjon av lettmetall eller annen storindustri. De kraftverkene som tyskerne startet byggingen av eller utvidet, skulle brukes til industri, ikke til alminnelig forsyning som var den opprinnelige norske planen. Dette gjaldt Mår, Glomfjord og Aura. Et argument var at disse kraftverkene lå såpass isolert geografisk sett, at overføring til alminnelig industri var vanskelig. Andre fra miljøet i London var opptatt av industri, og Nicolai Stephansen fra Norsk Hydro mente at gjødselproduksjon ville være en inntektsbringende eksportindustri. Allikevel mente mange at hjemmeindustri og spesielt alminnelig forbruk ville være viktig for avsetning av størsteparten av kraftproduksjonen. Arbeiderpartiet som kom i posisjon i etterkrigsårene prioriterte etterhvert storindustri og store kraftutbygginger.
Overtagelse av okkupasjonsmaktens oppstartede prosjekter
En viktig omstendighet for Arbeiderpartiets store engasjement for vannkraftutbygging og storindustri var nettopp de kraftverkene og fabrikkene som tyskerne hadde satt i gang byggingen av under krigen. Helt i begynnelsen etter andre verdenskrig hadde ikke Arbeiderpartiet noen målbevisst industripolitikk som inkluderte kraftintensiv industri og aluminiumsproduksjon. Staten overtok Mår kraftverk og Tyin kraftverk som var under bygging under krigen. I tilknytting til Tyin kraftverk var også et påbegynt aluminiumsverk i Årdal. Mår var bygget av Nordisk lettmetall med Hydro som samarbeidspartner, og her var hensikten kraftforsyning til kunstgjødselproduksjon. Selv om NVE mente at disse kraftverkene skulle brukes til alminnelig kraftforsyning ble det fra politisk hold bestemt noe annet. Det ble til at Hydro fikk den kraften de hadde behov for til selvkost og at staten etablerte aluminiumproduksjon i Årdal. Flere prosjekter skulle følge og prosessen var i gang. Det viste seg også at eksport av aluminium skulle bli mer lønnsomt enn noen hadde trodd. Uten altfor store investeringer fikk en sårt tiltrengte valutainntekter fra denne eksporten. Dette var industri som ga «det største produksjonsutbytte – størst varemengde per arbeider» som arbeiderpartiets Arne Drogseth formulert det.
Teknologiske og politiske årsaker for statens engasjement i kraftforsyningen
Ikke bare i Norge fikk etterhvert staten en viktig rolle i utbyggingen av kraftforsyningen. I Irland ble kraftforsyningen et statsmonopol allerede på midten av 1920-tallet, og i Frankrike, Storbritannia og Hellas skjedde det samme i årene rett etter andre verdenskrig. I Italia skjedde dette først i 1962. I løpet av 1920-tallet bygget også Storbritannia ut sitt sentralnett med staten som utbygger. Den amerikanske historikeren Thomas P. Hughes studerte utbyggingen av kraftforsyningen i USA, Storbritannia og Tyskland fra starten og frem til 1930-tallet, og legger stor vekt på teknisk-økonomiske optimaliseringshensyn. Dette mener han forklarer både utviklingen i retning av integrasjon og systemvekst, samt statens økte rolle. I kraftforsyningen er det stordriftsfordeler som gir lavere enhetskostnader, dette driver i sin tur utviklingen i retning av store kraftsystemer. Elektrisitetsforsyningen var i begynnelsen lokale foretak og teknologi, og disse så gjerne sine økonomiske, politiske eller sosiale interesser truet av en utvikling mot integrerte og regionale systemer. I noen land som Tyskland og Storbritannia var den lokale organisasjonsstruktur en hindring mot utvidelse av kraftsystemet. Dermed kom staten inn for å tvinge gjennom systemveksten og de fordeler som elektroteknologien i seg selv gir.
I tillegg til dette kommer statens behov for å styre samfunnets ressurser under de to verdenskrigene for å få produsert krigsviktige varer. I neste omgang kom behovet i flere stater for å styre kraftforsyningen under gjenreisningen etter andre verdenskrig. Så oppstod det også ideologiske skifter i Frankrike og Storbritannia, der sosialistiske regjeringer gikk inn for statsmonopol i kraftforsyningen. Forskjellige land hadde forskjellige motiver, men de teknologiske storskalafordelene er de som går igjen.
Marshallhjelpen
Marshallhjelpen ble lansert av USA i 1947 og ga økonomisk støtte for gjenreisningsprogrammer etter andre verdenskrig. Norge var blant de land som mottok marshallhjelp, og som en forutsetning ble det satt krav til at mottagerlandene skulle lage en plan for pengebruken. I det norske programmet ble vannkraft og industriproduksjon av råvarer fremmet som en del av gjenoppbygging av Europeisk økonomi. Samtidig var visjonen at dette skulle dette gi store inntekter til norsk industri.
Nå viste det seg at de Europeiske landene som satt i komiteen for samordningen av Marshallhjelpen ikke var særlig interessert i at Norge skulle bli storeksportør av aluminium. Land som Frankrike, Sveits, Østerrike og Italia hadde egen aluminiumindustri å ta hensyn til, og fryktet at billig norsk aluminium basert på vannkraft ville utkonkurrere hjemmeindustrien. En hadde også forhandlinger med et Canadisk selskap om finansiering av et aluminiumsverk, men her strandet forhandlingene i innspurten. Det som i neste omgang reddet planene om norsk aluminiumindustri, da i første omgang på Sunndalsøra, var at amerikanerne hadde direkte interesse av norsk eksport av aluminium. I de første årene etter krigen ble Europas behov for aluminium dekket av USA og Canada. Imidlertid ønsket ikke USA av strategiske grunner at aluminium skulle eksporteres. Med slike egeninteresser og et eget fond innenfor Marshallplanen uten europeisk innflytelse ble det enighet om amerikansk finansiering av aluminiumsverk på Sunndalsøra og bygging av Aura kraftverk. Via Marshallplanen ble hele finansieringen gitt som et lån på 170 millioner i amerikansk og europeisk valuta. Lånet hadde en rente 2,5 %, en tilbakebetalingstid på 10 år og tilbakebetalingen skulle skje i form av aluminium. Med den norske statens iherdige innsats fikk en altså på plass en gunstig avtale som ga startskuddet for industrireisningen.
Elektrisifiseringsnemnden av 1945
Det sier sitt om prioriteringen av kraftkrevende industri at den økte sitt energiforbruk med 84 % fra 1946 til 1950, mens annen industri økte med 38 % og husholdninger og andre formål økte med bare 28 %. Dette til tross for at det på denne tiden var rundt 600000 mennesker i landet som ikke hadde elektrisitet. På grunn av denne prioriteringen har kraftkrevende industri fått gunstige kraftpriser i etterkrigstiden.
Nemnden påpekte at den kommunale dominansen hadde ført til tilfeller av et lite optimalt kraftsystem. Flere elektrisitetsverk var preget av lite samarbeid.
I 1947 ble det gjort tre viktige beslutninger av Stortinget, nemlig at NVE skulle bygge ut Røssåga og Aura. Det ble bestemt at Glomfjord kraftverk ikke skulle forsyne et fremtidig jernverk i Mo i Rana, men at dette heller skulle forsyne en kunstgjødselfabrikk i Glomfjord. I tillegg til dette tok også NVE på seg rollen med å bygge ut sentralnettet.
NVEs organisasjonskultur etter krigen
NVE var en konservativ etat og formet av mellomkrigstidens prioriteringer av allmenn kraftbehov, nye og store oppgaver som politikerne nå krevde var det motstand mot. Generaldirektør Olaf Rogstad var 68 år i 1945, og ellers var 73 % av ingeniørene i etaten over 50 år. Det var også underbemanning i NVE i forhold til de planer som politikerne hadde etter krigen. Bemanningen var helt fra dannelsen i 1920 blitt redusert. I 1946 manglet NVE personale i 28 av de 78 budsjetterte ingeniørstillingene.
I 1947 ble den før omtalte Fredrik Vogt ny generaldirektør og en ny arbeidshverdag innledet. Det var industriminister Evensen som oppfordret Vogt til å søke stillingen. Staten la til rette for norsk vannkraft til industriformål, og nye kraftverk ble planlagt og bygget med det mål for øye å forsyne industriforetak. Det miljøet i Arbeiderpartiet som i London under krigen ivret for eksportorientert storindustri, fikk gjennomslag på bekostning av miljøer som var skeptisk til store bedrifter. Andre omstendigheter var planene for et jernverk som hadde vært diskutert i flere tiår, men som nå ble realisert som en del av planen for økonomisk vekst. En storutbygging av Røssåga med Nedre Røssåga kraftverk for energiforsyning ble vedtatt. Denne utbyggingen var det NVE som fikk i oppdrag å gjennomføre. Dessuten ble kraftkrevende industriforetak som okkupasjonsmakten hadde startet under krigen videreført.
NVEs organisasjon i 1949 var inndelt i følgende avdelinger etter opprettelsen av en bygnings- og en administrasjonsavdeling:
Dette var forøvrig den samme inndelingen som hadde vært siden 1935, med unntak av de to nevnte nyopprettede avdelinger i 1949.
Nye direktorater
Det ble innsett at det var behov for en organisering som stod i forhold til den store arbeidsmengde som NVE etterhvert fikk. I tillegg var personalet spredt ut over en rekke adresser i Oslo. Det nye administrasjonsbygget ble vedtatt i 1959 enstemmig og uten debatt i Stortinget, med unntak av en representant som mente at bygget til 17,5 millioner kroner «blir forferdelig kostbart». Bygget ble tegnet av Fredrik Lykke-Enger og Knut Enger og er fremdeles NVEs hovedkontor. Den nye organisasjonen til NVE som ble vedtatt i Stortinget i 1960 og ble slik:
Også ved denne omorganiseringen ble det politiske diskusjoner om det var riktig å la en statsetat både drive med konsesjonsbehandling og selv være eier av mange kraftverk. Altså burde bygging og drift av statens kraftverk skje i et eget organ. Departementet mente at ordingen så langt hadde fungert bra i mange år. Det var ingen eksempler på at NVE hadde gitt gunstigere vilkår for sine egne kraftverk enn for andre.
NVEs egen oppfatning av sin rolle
Politikerne var ikke opptatt av å formalisere rollen staten hadde innenfor energiforsyningen. Det ble ikke fremlagt noen klare strategiske mål for dette engasjementet. Derimot hadde NVE selv klare synspunkter på sin rolle som utbygger og forvalter av kraftstasjoner og linjer. Fredrik Vogt var den som sammen med Lars Evensen sterkest påvirket statens engasjement. I NVEs interne fagblad Fossekallen, oppgav han tre punkter for hva statens rolle var: Nemlig å legge til rette for storindustrien, optimal teknisk-økonomisk utbygging av kraftsystemet og hjelpe distriktene som selv ikke maktet å etablere elektrisitetsforsyning. Ut fra dette vil staten måtte ha hovedansvaret for utbygging av sentralnettet. Utbyggingen av elektrisitetsforsyningen i distriktene skulle skje ved statlige støtteordninger, ved kraftutbygging og linjebygging. Altså de oppgavene NVE hadde hatt i mellomkrigstiden. Vogt mente at en statlig overtagelse av ansvar for kraftforsyningen ikke var fornuftig, til det var avstandene for store og befolkningstettheten for liten. Det lokale initiativet ville derfor fortsatt være det naturlige.
Krafteksport til utlandet
På begynnelsen av 1950-tallet ble det ført politiske diskusjoner om det skulle eksporteres elektrisk kraft fra Norge til de andre skandinaviske landene, da i første omgang til Danmark. I Danmark var det allerede i 1948 tatt opp på et møte i Stockholm mellom Danmark, Sveriges og Norges handels-og industriministere. Fra norsk side ble det foreslått levering av flomkraft på 35–40 MW, imidlertid var danske interesser mer i retning av en fast levering året rundt. Dette ville kreve en betydelig kapital i tillegg til at Norges program for vannkraftutbygging ville bli forsinket. Derfor ble det fra norsk hold satt et krav om at kapital, maskiner, materiell og arbeidskraft måtte komme utenfra. Ved forhandlingene om prisen for denne kraften ble det uenigheter og diskusjonene døde hen.
Det spesielle med Nea kraftverket var at en stor del av reguleringsområdet ligger på svensk side av riksgrensen. Senere ble en rekke grensevassdrag utbygget mellom 1950-tallet og 60-tallet. Det ble inngått samarbeidsavtaler der kraftstasjon ble bygget på norsk side av grensen, og krafteksport skjedde både til Sverige og Sovjetunionen.
Kraftutbygging i distriktene og utvidet samkjøringsområder
I 1938 ble det etablert en statsstøtteordning for kraftutbygging i distrikter uten elektrisitet. Først etter krigen fikk ordningen stor betydning, og mellom 1945 og 1958 bevilget Stortinget hele 350 millioner kroner. Støtten ble gitt direkte over statsbudsjettet og med en elektrisitetsavgift på 0,1 øre per kWt for all kraftproduksjon. I tillegg til statsstøtten kom NVE sin utbygging av kraftlinjer (sentralnettet) og flere store kraftstasjoner. Flere av de store kraftstasjonene som ble bygget rett etter andre verdenskrig var i regioner med dårligst utbygget kraftforsyning. Eksempler er kraftverkene Aura, Tunnsjødal, Nedre og Øvre Røssåga, Rana, Innset og Straumsmo. Til midten av 1960-tallet skjedde hele 60 % av NVEs kraftproduksjon i kraftanlegg i Nord-Norge. Mye gikk til industri, og en mindre del til alminnelig forsyning i den landsdelen som fra før hadde dårligst dekning. Det var stor grad av omfordeling i denne strategien, og på slutten av 1940-tallet besluttet Stortinget at statens kraftverk skulle produsere elektrisitet til samme pris over hele landet. Dermed kom de eldre store statskraftverkene på Østlandet som allerede var nedskrevet, til å subsidiere de nye kraftverkene i periferien.
I 1950 ble det vedtatt en lov der staten kan tvinge små kraftselskaper til samarbeid og samkjøring om det hindrer en rasjonell utnyttelse av ressursene i distriktene. Imidlertid turte ikke styresmaktene å tvinge denne loven gjennom av frykt for lokal motstand. Politisk ble det vurdert slik at de lokale kraftselskapene selv ville innse svakhetene som manglende samarbeide ga. I noen få tilfeller stilte NVE krav om samarbeid i tilfeller der statsstøtteordningen for elektrisitetsforsyningen ble benyttet. Det som virkelig fremmet lokalt samarbeid var utbygging av større kraftstasjoner, der staten som kraftleverandør utnyttet sin posisjon til å fremme kraftutveksling og samkjøring. I Nord-Norge, Trøndelag og Møre og Romsdal stilte staten som krav for sin leveranse av strøm til de lokale kraftselskapene, at de gikk inn i formelt samarbeid. Der staten bygget kraftstasjoner ble det også bygget kraftlinjer som del av regionale samkjøringsområder. Fredrik Vogt hadde en viktig rolle i å få etablert og utviklet slike kraftnett.