cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indoeuropeere
«Det gamle Europa»
Den store bevegelighet i menneskehetens historie kom med domestiseringen av hesten. Villhester løp fritt på de store steppene mens de i Europa hadde blitt sjeldne. I de vestlige eurasiske steppene mellom elvene Dnepr og elvene i Ural ble hester jaktet på som vilt i tiden 5000-4500 f.Kr. Bein fra store hester begynte å vises i de arkeologiske kildene i tiden rundt 3500 f.Kr. Etter hvert som de første hestene ble temmet, ble økonomien bygget opp rundt fordelene som hesten ga menneskene, og de fikk et nært forhold til den ved at den ga dem kjøtt, melk og transport. Domestiseringen i begynnelsen kan ha vært som kjøttressurs og som trekkdyr, men straks de også ble benyttet som trekkdyr var det mulig å kontrollere store flokker og dekke store områder. Spredningen av hester fra tiden rundt 3500 f.Kr. øst-, vest- og sørover for steppene antyder også hvor hesten først ble temmet.
Stridsøkskulturen
Stridsøkskulturen besto av et bredt indoeuropeisk arkeologisk horisont i Europa løselig i tiden 2900-2350 f.Kr., en tidsepoke fra sen neolittisk tid, via kobberalderen, og endte i tidlig bronsealder. Denne kulturen strakte seg over et stort område, fra Rhinen i vest til Volga i øst, deler av Nord-Europa, Sentral-Europa, og Øst-Europa. Betegnelsen «stridsøkskulturen», som antyder aggressivitet, kommer av at man fokuserte på funn av polerte, båtformede stridsøkser av stein som ble assosiert med kulturen, men tysk og engelsk arkeologi har fokusert på keramikken som var dekorert med snorornament (henholdsvis Corded Ware culture og Schnurkeramik-Kultur). Stridsøkskulturen var genetisk beslektet med jamnakulturen, noe som antyder at den hadde sin opprinnelse fra folkevandringer fra den eurasiske steppe. Denne kulturen kan ha ført til at urbaltoslavisk og urgermansk ble utskilt fra indoeuropeisk i to språk, og kan også ha hatt en rolle i spredningen av søreuropeiske italo-keltiske språk (den lingvistisk grupperingen italiske og keltiske språk) og antagelig også urgresk. Stridsøkskulturen viser også genetisk slektskap med den senere sintasjtakulturen hvor urindo-iransk språk hadde sin opprinnelse. Haak et al (2015) bekrefter en stor innvandring som knyttes til stridsøkskulturen.
Rundt 2400 f.Kr. hadde folket og kulturen til stridsøkskulturen erstattet deres forgjengere og ekspandert til Donau og de nordlige områdene av vestlige Tyskland. En senere gren vandret videre inn i Danmark, sørlige Sverige og inn i Norge. Enkelte steder er det demonstrert en kontinuitet mellom traktbegerkulturen og stridsøkskulturen, mens andre steder fremmet sistnevnte en ny kultur. I henhold til Barry Cunliffe var det meste av dens utbredelse påtrengende for den stedegne neolittiske befolkningen. Denne «påtrengelsen» har blitt knyttet til makt, men nyere arkeologiske undersøkelser har påpekt lokal kontinuitet, noe som antyder forsiktighet mot å trekke absolutte konklusjoner på hvordan den nye kulturen spredte seg.
Europa i endring
Tidsrommet 4000 til 2800 f.Kr. var en tid med dramatisk endring over hele Europa. Befolkningen økte, nye områder ble befolket, og nye teknologier ble utviklet og spedt. Raffinering og tilvirkningen av kobber og gull, og innføringen av ullhårete sauer og oksedrevne ard (primitiv plog) bidro tidvis til økt produktivitet. Vogner med fire hjul, hesteridning, og mer komplekse båtbygging og navigasjon økte mobiliteten, og førte til at samfunn, folk og tanker bevegde seg langt raskere over store distanser.
Det europeiske landskapet hadde et omfattende mangfoldig antall samfunn, hver med særegen materiell kultur, trossystemer og samfunnsmessig praksis, men samtidig er det mulig å se mer utstrakt samhandling og tilpasning av et felles mønster av tro og oppførsel over omfattende distanser. Den megalittiske sonen mot kysten av Atlanterhavet i vest, stridsøkskulturen med enkeltgraver i nordlige Europa, den eldste bruken av kobber i Karpato-Balkan, og domestisering av hesteflokker på steppene var blant de viktigste nye konfigurasjonene. Det var en tid med endringer: framveksten av stridsøkskulturen med enkeltgraver overlappet slutten på den megalittiske tradisjonen med kollektive graver, og til sist frambrakte en ny eller endret kulturform i form av klokkebegerkulturen, som dekket hele vestlige Europa. I mellomtiden hadde det på Kreta i den sørlige delen av Egeerhavet vokst fram en ny form for øykultur som snart blomstret i det første 'sivilisasjon' i Europa: minoisk kultur. Innenfor disse brede kulturelle mønstrene av det indoeuropeiske Europa begynte den nye, samfunnsmessige strukturen å ta form, preget av det geografiske landskapet som bestemte kommunikasjonslinjene og av den ujevne spredningen av ressurser som stein og metaller.
Germanere og germansk
[[Fil:Germanic dialects ca. AD 1.png|thumb|right|En framstilling av den omtrentlige spedning og fordelingen av de primære germanske dialektgruppene i Europa år 1 e.Kr.:
{{legend|Blue|Nordgermanske språk}} {{legend|Red|Nordsjøgermansk, eller ingvæonisk }} {{legend|Orange|Weser-Rhinen-germansk, eller nederfrankisk}} {{legend|Yellow|Elben-germansk, eller irminonisk}} {{legend|Green|Østgermansk}}]] Germanske folk er en indoeuropeisk etnisk-språklig gruppe av nordeuropeisk opprinnelse, identifisert ved at de snakker germanske språk som skilte seg ut fra urgermansk fra begynnelsen av den førromersk jernalder.
Begrepet «germaner» har sin opprinnelse i klassisk tid da grupper av stammer ble referert til som «germanske» av romerske skribenter. For dem var begrepet ikke nødvendigvis basert på språk, men heller en referanse grupperinger og stammeallianser som ble betraktet som mindre siviliserte enn keltiske gallere i regionen til hva som er dagens Frankrike. Stammer som ble referert til som germanere levde i denne perioden generelt nord og øst for gallerne.
I moderne tid er begrepet tidvis benyttet for å referere til etniske grupper som snakker et germansk språk og som hevder å nedstamme og ha kulturelle forbindelser til oldtidens germanske folk. I denne konteksten er de moderne germanske folkene nordmenn, svensker, dansker, islendere, tyskere, østerrikere, engelskmenn, nederlendere, afrikandere, flamlendere, frisere, og andre.
Germanske språk er en gren av den indoeuropeiske språkfamilien som i dag snakkes av en stor andel av befolkningen vestlige Europa, Nord-Amerika og Australasia. Den felles opprinnelsen til alle språk i denne gren er urgermansk (også omtalt som fellesgermanisk) som ble snakket omtrentlig i midten av første millennium f.Kr. i jernalderens Europa. Urgermansk, sammen med alle dens forgreninger, er karakterisert av en rekke særegne språklige trekk, mest kjent er lydforskyvning kjent som Grimms lov. Tidlige varianter av germansk skjedde da germanske stammer bevegde seg sørover fra nordlige Europa på 100-tallet f.Kr. for å besette seg i nordlige og sentrale Europa.
De mest utbredde av de germanske språkene er engelsk og tysk med omtrentlig 300–400 millioner som har engelsk som morsmål, og over 100 millioner som har tysk som morsmål. De tilhører begge den vestgermanske språkfamilie. Den vestgermanske gruppen omfatter også andre betydelige språk, som nederlandsk med 23 millioner, nedertysk med omtrentlig 5 millioner i Tyskland og 1,7 millioner i Nederland, og afrikaans med over 6 millioner. De nordgermanske språkene består av norsk, dansk, svensk, islandsk, og færøysk, som kombinert utgjør rundt 20 millioner. Det er også en østgermansk gren, som omfatter språk som gotisk, burgundisk og vandalsk, men disse har vært utdødd i minst to århundrer. SIL Internationals katalog Ethnologue lister 48 forskjellige og levende germanske språk, hvor den vestlige grenen har 42 og den nordlige grenen har 6. Det totale antallet germanske språk er ukjent, da del av dem, særlig de østgermanske, forsvant ikke lenge etter folkevandringstiden.
Italikere og italisk
De italiske språk er en avgrening fra den indoeuropeiske språkfamilie som ble opprinnelig snakket av italikere på den italienske halvøya, inkludert Sicilia og Sardinia. De omfatter romanske språk avledet fra latin: italiensk, spansk, katalansk, portugisisk, fransk, rumensk, oksitansk og andre; en rekke utdødde språk den italienske halvøya som umbrisk, oskisk, faliskisk, og andre, inkludert også latin. I dag er det latin (som ikke lenger er et levende morsmål) og dets avleggere i de romanske språk som er de eneste overlevende språkene innenfor den italiske språkfamilien.
Den fremste lingvistiske debatten om opprinnelsen til de italiske språkene er den samme som opptar greske studier for siste halvdel av 1900-tallet. De forskere som fremmet gresk som et indoeuropeisk språk (se artiklene om den doriske invasjon og urgresk) har antatt at gresk hadde sin opprinnelse utenfor det området som i dag er Hellas, og kom til landet via en invasjon eller folkevandring. Analyser av ord på mykensk språk, en tidlig form for gresk, fremmet spørsmålet om gresk hadde blitt formet innenfor Hellas fra indoeuropeiske elementer, innført av innvandring eller invasjon, blandet med elementer fra de opprinnelige befolkningene. Denne saken har blitt til dels avgjort til fordel for at opprinnelsen til gresk er et språk som har blitt både utviklet fra alle disse elementene og at det også har fått sin gjenkjennbare form innenfor Hellas.
Keltere og keltisk
[[Fil:Celtic expansion in Europe.png|thumb|right|Tilnærmet spredning av keltiskspråklig folk:
{{legend|#ffff43|KjerneområdetHallstatt på 500-tallet f.Kr.}} {{legend|#97ffb6|Maksimal keltisk ekspansjon ved 275 f.Kr.}} {{legend|#d2ffd2|Lusitansk område i Iberia hvor keltisk tilstedeværelse er usikkert}} {{legend|#27c600|Områder hvor keltisk fortsatt snakkes i dag}} ]] Keltere var en etnisk-språklig gruppe av stammesamfunn i jernalderens og middelalderens Europa som ble kjennetegnet av at de snakket keltisk, skjønt forholdet mellom etnisitet, språklige og kulturelle elementer har forblitt usikkert og omdiskutert.
Den eldste arkeologiske kultur som er betraktet som urkeltisk er urnemarkskulturen fra sen bronsealder i Sentral-Europa, og som blomstret fra rundt 1200 f.Kr. Deres etterkommere i Sentral-Europa var folket i jernalderens hallstattkultur, ca. 800–450 f.Kr., som har fått navn etter de rike gravfunn i Hallstatt i Østerrike. Ved den senere La Tène-kulturen, fra rundt 450 f.Kr. og fram til den romerske erobringen, hadde denne keltiske kulturen ekspandert ved utbredelse eller folkevandring til De britiske øyer hvor deres gren av keltisk kalles for øykeltiske språk, til Frankrike og Nederlandene (gallere og gallisk), Böhmen, til dels også Polen, og mye av Sentral-Europa, Den iberiske halvøy (keltiberere og etterlatt navn på området i nordlige Spania, Gallaecia), og Italia (Golasecca-kulturen, Lepontii, ligurere og Gallia Cisalpina) og som følge av den galliske invasjonen på Balkan i 279 f.Kr. nådde de så langt øst som i sentrale Anatolia, hvor området Galatia har navn etter dem.
Keltiske språk er nedstammer fra urkeltisk, eller «felleskeltisk», en gren av den større indoeuropeiske språkfamilien. Begrepet «keltisk» ble første gang benyttet for å beskrive denne språkgruppen av Edward Lhuyd i 1707.
I løpet av 1000-tallet f.Kr. ble keltisk i en eller annen form snakket over det meste av Europa, på Den iberiske halvøya, fra kystlinjen til Atlanterhavet og Nordsjøen, opp til Rhindalen og ned Donaudalen og til Svartehavet, i nordlige Balkan, og i sentrale Anatolia. Spredningen til Cape Breton og Patagonia skjedde i moderne tid. Keltiske språk, særskilt irsk, ble snakket i Australia før føderasjonen i 1901, og er fortsatt praktisert der til en viss grad.
Baltere og slavere
Slavere fra alle grupperinger har utvandret til andre deler av verden. Over halve Europas områder er befolket av slaviskspråklige samfunn. Dagens slaviske folk er klassifisert som østslavere (hovedsakelig hviterussere, russere, og ukrainere), vestslavere (hovedsakelig polakker, tsjekkere, slovaker, vendere og sorbere) og sørslavere (hovedsakelig bosnjaker, bulgarere, kroater, goranere, serbiske makedonere, montenegrinere, serbere og slovenere).
Baltere er en indoeuropeisk etnisk-språklig gruppe som snakker baltiske språk, en gren av den indoeuropeiske språkfamilie. En gang utgjorde de baltiske stamme et område fra omtrentlig nordlige Tyskland i vest og til Moskva, og området mellom Volga og Oka i øst. Et av trekkene i de baltiske språkene er en rekke konservative eller arkaiske rekk som er beholdt, mer enn noe annet europeisk språk. Av de baltiske språk er det kun litauisk og latvisk igjen, men en gang eksisterte en rekke andre, blant annet gammelprøyssisk og jotvingisk.
Lenge ble de baltiske språk oppfattet som en gren av slavisk, men det ble siden forstått at de markante likhetene mellom slavisk og baltisk, er at de hadde et felles utgangspunkt framfor at de utgjør en genetisk enhet, urspråket for dem begge var baltoslaviske språk og allerede i forhistorisk tid skilte de lag.
Gresk og grekere
Gresk er en gren av den indoeuropeiske språkfamilie som omfatter gresk. Gresk er «enestående når det gjelder både historisk bakgrunn og vektig innflytelse. Gresk har en tusen år eldre historie enn latin, og er det første språk som har frambrakt litteratur av betydning.» I tradisjonell klassifisering består gresk av Hellas alene, men en del lingvister grupperer gresk sammen med ulike språk som er antatt ha vært nært beslektet eller viser avarter av gresk som er særegne nok til å bli betraktet som et adskilt språk.
Urgresk kom antagelig til det området som i dag er Hellas fra Balkan ved slutten av 2000-tallet f.Kr., skjønt en senere innvandring fra havet fra østlige Anatolia har også blitt foreslått. Jamnakulturen, som bevegde seg inn i Donaudalen mellom 3100 og 2800 f.Kr., endte opp i østlige Ungarn hvor arkeologi har avdekket tusener av graver. Den introduserte bronsealderen til hva som nå er Bosnia og Albania. Denne kulturen er forslått som avleggere av språk som uritalisk, urkeltisk og urillyriansk. En avlegger eller gren av den samme kulturen kan ha bevegd seg ytterligere sørover, og skilte ut språk som uralbansk og urgresk. Det er ikke opplagt fra arkeologisk materiale, men kan lingvistisk bli plassert i omtrentlig samme periode som da jamnakulturen kom opp Donaudalen.
Det er generell enighet om at urgreske folkegrupper først kom inn i sørøstlige Europa og Balkan, en gang mellom 2200 og 1600 f.Kr. Sekvensen av innvandring til det gresk fastlandet må bli rekonstruert på grunnlegg av oldtidens gresk dialekter, som er presentert århundrer senere og derfor knyttet til usikkerhet. Det synes å ha vært minst to innvandringer, den første var jonere og aiolere, som resulterte i mykensk kultur på 1400-tallet f.Kr., og en andre innvandring, eller invasjon, av dorere, en gang på 1000-tallet f.Kr., og erstattet arkadokypriotisk gresk, som nedstammet fra den mykenske perioden. Begge innvandringer skjedde i urolige og omveltende perioder, Mykene ved overgangen til sen bronsealder, og dorerne ved bronsealderens sammenbrudd.
Albanere og albansk
Albansk er et indoeuropeisk språk som snakkes av rundt 7,4 millioner, hovedsakelig i Albania, Kosovo, republikken Makedonia, og i Hellas, men også i andre områder på Balkan hvor det er en albansk befolkning, inkludert Montenegro og Serbia. Århundregamle samfunn som snakker albanske dialekter kan bli funnet spredt i Hellas, sørlige Italia, Sicilia og Ukraina. Grunnet stor utvandring i slutten av 1900-tallet etter kommunismens fall er det også albanere i mange andre europeiske nasjoner, foruten også i andre verdensdeler.
Opprinnelsen til albansk er usikker, forskningen er hemmet av det ikke finnes albansk litteratur før på slutten av 1300-tallet (en kriminalrapport fra Dubrovnik), selv om språket er gammelt og av indoeuropeisk opphav. Det kommer fra samme indoeuropeiske gren som gresk, men kan også være den siste rest og sterkt endret fra illyrisk. Det inneholder ord som antyder vandring fra illyriske områder. Karpatene og Beskidene, mellom dagens Polen, Tsjekkia og Slovakia, er navn som kan forklares fra de albanske ordene karpë, «klippe», og bjeshkë, «høyt fjell». Dagens albansk er sterkt preget av nabospråkene, særlig tyrkisk etter at det i 500 år var undertrykt av Det osmanske rike.
Asia
Svingninger i klimaet var antagelig en utløsende faktor som satte de eldste indoeuropeere i bevegelse. Det kaldere klimaet i tiden 4200-3800 f.Kr. svekket antagelig den neolittiske jordbruksøkonomien i Europa på samme tid som steppenomadene begynte å bevege seg mot munningen av Donau for bedre beitemuligheter.
Arkaiske urindoeuropeere: hettitter
Oldtidens anatoliere var en gruppe særskilte indoeuropeiske folk som snakket antaoliske språk og delte en felles kultur. De anatoliske språkene var en gren av den større indoeuropeiske språkfamilien.
Selv om hettittene har datert til 1000-tallet f.Kr., synes den anatoliske grenen å være eldre enn urindoeuropeerne, og kan ha utviklet seg fra en eldre før-urindoeuropeisk opphav. Om anatolerne skilte seg fra urindoeuropeerne er det sannsynlig at de skjedde en gang mellom 4500 og 3500 f.Kr.
Den arkeologiske oppdagelsen av kileskriftarkivene til hettittene og at det hettittiske språket tilhørte en adskilt anatolisk gren av indoeuropeisk språk førte til en sensasjon blant historikere. Det tvang fram en reevaluering av historien i Midtøsten og av indoeuropeisk lingvistikk. I henhold til Kurgan-hypotesen slo J.P. Mallory fast i Encyclopedia of Indo-European Culture (1997) at det er sannsynlig at anatolerne nådde fram til Midtøsten fra nord, enten via Balkan eller via Kaukasia, en gang på 2000-tallet f.Kr. Sammen med tokharere utgjorde anatolerne den første kjente bølge av indoeuropeiske emigrasjoner ut av den eurasiske steppe. Selv om de hadde vogner med hjul, er det sannsynlig at de utvandret før indoeuropeerne hadde lært seg å benytte stridsvogner i krigføring. De hadde et indoeuropeisk avledet ord for vognstang, men ikke for vogn, noe antyder tidspunktet for deres utvandring fra steppene. David W. Anthony antar de ankom Anatolia rundt 3000 f.Kr. og grunnla Troja. Det tidligste stadiet av den befestning som Homer kaller Ilios (Wilios), og som hettittene kalte Wilusa, hadde foran sørporten en antropomorf (menneskelignende) stele som minner om de samme i Ukraina og Krim fra samme epoke. Dette arkeologiske nivået hadde også keramikk som er nært knyttet til kulturene på Balkan. Det eneste eksempelet på skrift fra bronsealderen i Troja er et bronsesegl fra 1100-tallet f.Kr. Teksten er på luvisk.
Det er også sannsynlig at deres ankomst i Anatolia var en gradvis bosetning, og ikke som en invaderende hær. De eldste bevitnelsene av anatolernes språklige og historiske tilstedeværelse er som navn som er omtalt i assyriske merkantile tekster fra 1800-tallet f.Kr. i Kanesj. Hettittene, som etablerte seg som et omfattende rike i Midtøsten på 1000-tallet f.Kr. er absolutt det meste kjente folket av den anatoliske gruppen. Historien om den hettittiske sivilisasjon er kjent hovedsakelig fra kileskrifttekster som er funnet i området av deres kongerike, og fra diplomatiske og kommersielle korrespondanse funnet i ulike arkiver i oldtidens Egypt og i Midtøsten. Til tross for bruken av betegnelsen «landet Hatti» for deres rike, skal hettittene ikke forveksles med hattianere, et eldre folk som bodde i samme region fram til begynnelsen av 1000-tallet f.Kr., og som snakket et ikke-indoeuropeisk språk, men hettittene tok lånord fra hattitterne, som deres ord for «konge» og «dronning», og med deres kilespråk (som hadde sin opprinnelse i Sumer) som var nødvendig for å herske over et stort rike.
Selv om hettittene tilhørte bronsealderen, var de allerede forløpere til jernalderen. De utviklet og framstilte redskaper og våpen av jern så tidlig som på 1300-tallet f.Kr. Det er vist i brevveksling med utenlandske herskere som krevde jernvarer. Hettittenes militære suksess var tuftet på vellykket bruk av stridsvogner trukket av hester. Det hettittiske riket nådde sitt høydepunkt i løpet av midten av 1300-tallet f.Kr. under kong Suppiluliuma I da det utgjorde et rike som omfattet det meste av Anatolia, foruten også deler av nordlige Levanten og øvre Mesopotamia. Etter 1180 f.Kr., midt under bronsealderens sammenbrudd, assosiert til blant annet den plutselige oppkomsten av «havfolkene», gikk det hettittiske riket i oppløsning og ble oppdelt i en rekke uavhengige «nyhettittisk» bystater. En del av disse mindre rikene varte så sent som på 700-tallet f.Kr. Betegnelsen «nyhettittisk» er tidvis reservert særskilt for de luvisk-talende fyrstedømmene som Melid og Karkemisj, skjønt i en videre mening er det bredere kulturelle begrepet «syrisk-hettittisk» nå benyttet på alle de enheter som oppsto i sørlige og sentrale Anatolia etter det hettittiske sammenbruddet — som Tabal og Keve (Quwê) — foruten de i nordlige og sentrale Syria.
Landene til de anatoliske folkene ble jevnlig angrepet av en rekke folk og riker: frygere, bitynere, medere, persere, grekere, galatiske keltere, og til sist også romere. Mange av invasjonene førte til bosetning i Anatolia, noe som tidvis førte til at enkelte av de anatoliske språkene døde ut. Ved middelalderen var alle de anatoliske språkene (og deres respektive kulturer) utdødde, men det var mange levninger som påvirket de moderne innbyggerne i Anatolia, mest framtredende hos armenerne.
Majkopkulturen
Majkopkulturen i tidsperioden 3700—3000 f.Kr. var en betydelig arkeologisk bronsealderkultur i den vestlige delen av regionen Kaukasia i dagens sørlige Russland. Den strakte seg langs området fra Tamanhalvøya ved Kertsjstredet til den moderne grensen til Dagestan og sørover til elven Kura. Kulturen har navn etter en kongelig grav avdekket ved byen Majkop i den russiske republikken Adygia i dalføret til elven Kuban. Denne graven, 10 meter høy og med omkrets på 200 meter, kalles Majkopkurgan, og var omtrentlig samtidig med de første byene i Uruk-perioden i Mesopotamia, 3700-3100 f.Kr.
Dette folkets gravpraksis var typisk for indoeuropeiske folk, vanligvis i en grop, tidvis med et omriss med steiner, og dekket av en kurgan (gravhaug). Store steinvarder erstattet gravhaugene i senere gravlegginger. Majkopkurgan var meget rik på kunstneriske gjenstander i gull og sølv, noe som var uvanlig for sin tid. Den eldste søylen og et av de eldste strengeinstrumentet som hittil er avdekket tilhørte denne kulturen, og er nå utstilt på museet Eremitasjen i St. Petersburg.
Majkopfolket levde stillesittende liv hvor hester utgjorde en meget liten andel av deres tamdyr som hovedsakelig besto av griser og kveg. En del av de eldste vognhjul i verden er funnet i majkopkulturens områder: to solide hjul av tre ble avdekket i gravhaug, og datert til andre halvdel av 3000-tallet f.Kr.
Afanasevokulturen
Fra regionen Volga-Ural spredte indoeuropeiske grupper seg i flere retninger; vestover, sørover, og en gruppe hadde den dristighet i å reise østover hvilket innebar å reise over 2 000 km til steppene ved Altaifjellene i tiden rundt 3300-3000 f.Kr., fra før bronsealderen, hvor de opprettet den første mobile pastorale kulturen øst for Uralfjellene. Afanasevokulturen er den eldste kobberalderkulturen som til nå er funnet i særlige Sibir, og oppholdt seg i området Minusinskgropen, Altaj kraj og østlige Kasakhstan. Kulturen er generelt knyttet til den indoeuropeiske kultur og beslektet med tokharere. Til tross for den store strekning som afanasevokulturen hadde reist, var de ikke fullstendig uten kontakt med sitt opprinnelige hjemland. Det synes som om en del tidvis reiste fram og tilbake, og førte med seg nye impulser østover, blant annet kobbermetallurgi. Karbondatering på redskaper av tre har datert kulturen så tidlig som 3705 f.Kr. og til 2874 på levninger av mennesker. Den eldste av disse datoene har nå blitt avvist, noe som gir datering på rundt 3300 f.Kr. for denne kulturens begynnelse.
Kollektive graver var ikke uvanlige; gravplassene omfattet både enkeltgraver og små kollektive gravlegginger, vanligvis lagt på ryggen i en grop. Gravgropene var arrangert i hovedsakelig rektangulære områder markert av steinmurer. Deres økonomi var basert kveg, sauer og geiter. Det har også blitt levninger av hester, men det er uklart om det var villhester eller tamdyr. Redskaper ble tilvirket av tre, bein eller stein. Smykker gjort fra kobber, sølv og gull er også blitt funnet.
Tokharere
Afanasevokulturen levde i sin avsondrete nisje fram til 2400 f.Kr. Deretter synes det som om en del av dets folk forflyttet seg sørover. En beslektet kultur opptrer ved fjellsiden av Altajfjellene på nordsiden av Dzungaria. I oasene i den nordlige enden av Tarimbekkenet, et område som nå er den kinesiske regionen Xinjiang, like nord for Tibetplatået, levde tokharere. Talemålet deres, tokariske språk, var en gren av indoeuropeisk, og er kjent fra manuskripter fra 500- til 700-tallet e.Kr. Deretter ble deres språk erstattet av tyrkiske språk praktisert av uighurfolket. Tokharerne fikk sitt navn fra forskere på 1800-tallet som indentifiserte dem med Tókharoi, beskrevet av antikkens greske kilder som et folk i Baktria (som var lokalisert mellom Hindu Kushfjellene og elven Amu-Darja). Selv om denne identifiseringen er nå betraktet som feil, har navnet tokharere likevel blitt sedvane.
Det er antatt tokharerne har utviklet seg fra afanasevokulturen i østlige Sibir. Tarim-mumiene i nærheten av Ürümqi i Xinjiang (Sinkiang), som er datert til rundt 1800 f.Kr., er antatt å være levninger fra den nordøstlige, tokarisktalende grenen av den indoeuropeiske folkevandringen under bronsealderen, tidlig på 1000-tallet f.Kr. Det tørre klimaet hadde bevart mumiene i god stand, og det var mulig å foreta en DNA-analyse som bekreftet deres vestlige opprinnelse. Alle de sju mannlige mumiene fra de eldste gravene hadde Y-DNA R1a1a, en indoeuropeisk signatur. Analyse av mtDNA fra begge kjønn var hovedsakelig sibirsk C4, skjønt eurasisk H og K var også tilstede. Det viste at disse tidlige bosetterne fra vest allerede var en genetisk blanding av vest og øst.
Ved slutten av 1000-tallet f.Kr. var de et dominerende folk så langt øst som Altajfjellkjeden og sørover til de nordlige utløpene av Tibetplatået. Etnisk sett var de lyse i huden, og språklig snakket den nordlige delen av iranske-skytiske språk mens de i de sørlige delene snakket tokarisk. I nordøst var deres naboer folkeslag typisk for Kina og Mongolia. Disse gruppene var i tevling og strid inntil tokharerne, etnisk sett i mindretall, underkastet seg. Vendepunktet skjedde i tiden rundt 400- til 500-tallet f.Kr. med en gradvis mongolisering av Sibir mens Sentral-Asia forble indoeuropeisk fra til minst 1000-tallet e.Kr.
Den indoeuropeiske ekspansjonen østover på 1000-tallet f.Kr. hadde en betydelig innflytelse på kinesisk kultur. Det er liten tvil om at stridsvognen trukket av et tospann med hester kom til Kina via Sentral-Asia og de nordlige steppene, og muligens indikerer det en form for kontakt med indoeuropeere. Arkeologiske funn har vist at det sene Shang-dynastiet benyttet hester, stridsvogner, pil og bue, og praktiserte hestebegravelser svært lik steppefolkene i vest. Indoeuropeisk teknologi påvirket kinesisk kultur på den tiden da domestisert hester ble innført, metallteknologi som jern, og vogner med hjul. Andre kulturelle påvirkninger som kom fra indoeuropeisk innflytelse var måter å kjempe på, ritualer med hestehoder og hover, kunstneriske motiver og myter. Denne betydelige indoeuropeiske innflytelsen i Kina har fått sinologen Christopher I. Beckwith til å foreslå at selv «ideen om skrivekunsten» i Shang-dynastiets Kina kan ha vært resultatet av en indoeuropeisk innflytelse, og at det gammelkinesiske orakelbeinskrift inneholder innflytelse fra indoeuropeisk språk. Mens det gammelkinesiske ordet for honning er generelt akseptert som et lånord fra tokarisk, har Beckwith fremmet mange flere gammelkinesiske ord som fra indoeuropeisk opprinnelse, og hevder en lignende indoeuropeisk innflytelse på tibetoburmanske språk.
Indoiranere
Indoiranere er en gruppering av etnisk-språklige folk bestående av indoariere, iranere, dardere, og nuristanere som alle snakker indoiranske språk, en betydelig gren av den indoeuropeiske språkfamilien.
Opphavet til indoiranere, urindoiranere, er vanligvis blitt identifisert med sintasjtakulturen og den påfølgende andronovokulturen med den bredere andronovohorisonten, og deres hjemland innenfor den eurasiske steppe som avgrenset mot elven Ural i vest og fjellkjeden Tian Shan i øst. En betydelig tiltrekning var kopperforekomst i Uralfjellene og myrlandet som var viktig for å overvintre kveget i et stadig tørrere klima. Her var de første befestede bosetningene på steppene. Det var ikke byer, men heller befestede industrielle utposter i et fiendtlig område. Det var en kombinasjon av boliger og metallverksteder, beskyttet av vollgraver og palisader av tømmer. Mer enn tjue slike kolonier er påvist. Det lokale behovet for metall kom antagelig fra Baktria-Magiana-kulturen, også kalt for det arkeologiske kompleks i Baktria og Margiana (forkortet til BMAC), som indoiranerne samhandlet med. Urindoiranere oppsto grunnet denne innflytelsen. Indoiranerne lånte også deres særskilte religiøse trosforestillinger og praksis fra denne kulturen.
Kleopas
Kleopas var en person i den tidlige kristne menighet, og var en av de to disiplene som traff Jesus Kristus da han vandret til Emmaus. Disse to blir i kristen tradisjon kalt for emmausvandrerne.
Indoeuropeere
Indoiranere
De indoiranske migrasjonene skjedde i to bølger. Den første bølgen besto av indoarisk migrasjon inn i Levanten som førte til kongeriket Mitanni ble opprettet, og en migrasjon sørøstover av det vediske folket, over fjellet Hindu Kush, og inn i nordlige India. Indoarierne ble utskilt som egen gruppe en gang rundt 1800-1600 f.Kr. fra iranerne, hvor de deretter ble beseiret og oppdelt i to grupper av iranerne, som dominerte den eurasiske steppesonen og «jaget [indoarierne] til utkantene av Sentral-Eurasia». En gruppe var indoarierne som opprettet kongeriket Mitanni i nordlige Syria; den andre gruppen var det vediske folket. Christopher I. Beckwith har foreslått at wusunere, et indoeuropeisk folk i indre Asia i oldtiden, også var av indoarisk opprinnelse.
Den andre bølgen er også tolket som en iransk bølge, og skjedde innfor det tredje stadiet til de indoeuropeiske folkevandringene.
Kleopas
Navnet hans er en forkortelse av det vanlige hellenistiske navnet Cleopatros, som betyr «sønn av en kjent far».
Indoeuropeere
Indoeuropeisk historieforskning
Komparativ forskning av førkristne religioner og livssyn i den indoeuropeiske sfæren tiltok på midten av 1800-tallet. Den komparative forskningens mål er å identifisere likheter og forskjeller på tvers av trossamfunn. De indoeuropeiske studiene bygger på teorien om at de ulike religionene har felles røtter, som strekker seg langt tilbake i tid. Det er vanlig å dele den indoeuropeiske komparative forskningen inn i perioder etter hva som var fokusområde i de komparative studiene.
Den naturmytologiske fortolkningsmodellen
Den naturmytologiske fortolkningsmodellen hadde sin storhetstid fra siste halvdel av 1800-tallet og frem mot år 1900. Naturmytologien forsøkte å forstå religion som en menneskelig forklaring av naturfenomener. Max Müller beskrev mytologien som poetiske forsøk på å forklare naturlovene. Dette førte til at forskjellige naturfenomener ble identifisert og personifisert som guder. Et eksempel på dette er hvordan den norrøne guden Tor ble identifisert med lyn og torden. Tor hadde også sine indoeuropeiske paralleller. Taranis var tordengud i den keltiske mytologien mens den slaviske mytologien har Perun som sin tordengud.
Kleopas
Kleopas dukker opp i Lukas evangelium kapittel 24, vers 13-27, da han vandret fra Jerusalem til Emmaus. Følgesvennens navn blir ikke nevnt. Jesus treffer de to vandrerne, tre dager etter korsfestelsen, altså på oppstandelsesdagen. De to vet ennå ikke om dette når de treffer Jesus. De diskuterer de siste dagers hendelser når en fremmed plutselig spør dem hva de snakket om. Den fremmede blir spurt om å være med hjem for å spise, og det er under måltidet at Jesus bryter brødet, holder nattverd og viser seg som den oppstandne Jesus, før han forsvinner. Kleopas og hans venn skynder seg til Jerusalem for å fortelle disiplene om hva som hadde skjedd, og hva de hadde sett, men Jesus hadde allerede vist seg for disiplene.
Indoeuropeere
Myte-rite-skolen
Forholdet mellom myte og rite ble beskrevet som et slags teori-praksis-forhold av den kjente antropologen James George Frazer. Han publiserte «The Golden Bough» i 1923 og regnes som en av de mest innflytelsesrike forskerne på feltet. Et eksempel på Frazers forsøk på å tolke mytene ut ifra et teoretisk praktisk forhold er dødsmyten om Odinssønnen Balder. Balder ble fremstilt som en vegetasjonsgud som var nødt til å dø, slik som naturen dør med vinteren. Balders gjenoppvåkning ville dernest representere våren og blomstringen som fulgte.
Kleopas
En lignende fortelling står skrevet i den lengre avslutningen av Markus evangelium, men i de to andre evangeliene, Matteus og Johannes står det ikke noe om en slik hendelse.
Indoeuropeere
Nærliggende synkretisme
En komparativ retning kom på begynnelsen av 1900-tallet og forsøkte å finne sammenhenger mellom mer nærliggende kulturer. Det betød i praksis at forskere forsøkte å identifisere likhetstrekk mellom mytologi og nært beslektede religioner. For den norrøne mytologien betød dette anglo-saksisk og keltisk mytologi samt kristendommen. Sophus Bugge som var en av feltets forskere, mente for eksempel at dødsmyten om Balder slett ikke var en personifisering av vinterhalvåret men snarere en variant av Jesus Kristus. Denne fortolkningsmodellen ble forklart med vikingenes mange reiser og hvordan de forskjellige kulturelle inntrykkene ble objekter for synkretisme.
Kleopas
Kleopas opptrer aldri igjen i Det nye testamentet, men i kristen tradisjon blir han ofte forvekslet med Klopas, en annen nytestamentlig person.
Indoeuropeere
Strukturalisme
Fra midten av 1900-tallet har den indoeuropeiske komparative strukturalismen vært meget aktuell og høstet stor oppmerksomhet. Georges Dumézil blir ofte sett på som den mest sentrale skikkelsen innenfor denne forskningsfronten. Dumézils komparative strukturalisme tar i bruk et fortolkningsverktøy kjent som "Trefunksjonsmodellen". Denne modellen beskriver gudenes funksjoner og plasserer de i en hierarkisk inndeling. Den øverste av de tre funksjonene er hersker- og lederrollen. Her troner de mektigste guddommene, som Odin i den norrøne mytologien. Guden Tor vil ifølge Dumézil tilhøre trefunksjonsmodellen andre ledd, kriger- og styrkefunksjonen. Dette begrunnes med Tors rolle som vokter av kosmos og de mange likhetstrekkene man finner med andre tilsvarende guddommer i andre indoeuropeiske religioner. Det er allikevel mulig å snakke om Tor som en tredjefunksjonsgud ettersom han også innehar trekk som en fruktbarhetsgud. Tors rolle som fruktbarhetsgud tar utgangspunkt i hans evne til å påvirke været. Regn og torden forekommer ofte samtidig og ettersom Tor var tordengud var det derfor naturlig å tillegge han en fruktbarhetsfunksjon. Vanegudene Frøy og Frøya har tradisjonelt sett vært ansett som fruktbarhetsguder, som er den tredje og siste funksjonen.
MAN Truck & Bus
MAN Truck & Bus AG er en tysk produsent av nyttekjøretøyer (lastebiler og busser), og er det største datterselskapet i det multinasjonale MAN-konsernet. Frem til 1. januar 2011 het selskapet MAN Nutzfahrzeuge AG. Selskapet eier også det tyske bussmerket Neoplan, samt de tidligere lastebilfabrikkene Star i Polen og ERF i England.
MAN i Norge
Allerede i 1921 var selskapet Halle, Kopsland & Co. importør av MAN og Saurer, men de var ikke spesielt aktive. Ikke før i 1936 blir det noe aktivitet, da Øivind Holtan ⅍, delimportør av Ford, viste et busschassis fra MAN på Frognerutstillingen. Det norske MAN-salget fra midten av 1935 til april 1940 lød på moderate syv lastebiler og åtte busser.
I 1966 hadde Hønefoss-firmaet Høsveis & Bofa ⅍ import av MAN på Østlandet, mens Brødrene Wigand i Bergen tok seg av vestlandet. Wigand fortsatte med dette fram til 1976, selv om MAN Norge importerte MAN-Büssing fra 1973.
Harald A. Møllers datterselskap MAN VW Last og Buss tok over importen i 1980, og holdt det gående i fire år med MANs mindre modeller. Disse hadde Volkswagen LT førerhus. Etter dette har MAN Last og Buss AS selv importert merket.
I 2007 ble det registrert 775 MAN lastebiler og 27 MAN busser, og året ble MANs foreløpig beste.
I 2020 sikret selskapet seg en kontrakt på levering av 127 MAN Lion's City busser til Unibuss for oppdrag i Vestre Aker, Nesøya og Bærum kommune. Bussene som leveres bruker HVO-drivstoff (Hydrogenert Vegetablisk Olje) som er et biobasert drivstoff.
Jeremias bok
Jeremia (hebraisk: – Yirmĕyā́hû, også  – Yirmĕyâ; gresk:  – Ieremías; i bibeloversettelsen fra 1930 Jeremias) er den andre av de senere profetier i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) og den følger etter Jesajaboken og den foregående Esekiels bok og Tolvprofetboken. Rekkefølgen er noe annerledes i den kristne Bibelen hvor Jeremias bok kommer mellom Jesajaboken og Klagesangene. Overskriften i første kapittel identifiserer boken som «Ord av Jeremia, sønn av Hilkia, en av prestene i Anatot i Benjamin-landet.» og plasserer profeten historisk fra reformene til kong Josjia i 627 f.Kr. og gjennom drapet på guvernøren av Judea, utpekt av Babylonia, i 582 f.Kr. Av alle profetene er det Jeremia som kommer mest tydelig fram som person, grubler til sin skriver Baruk om hans rolle som Guds tjener med få gode nyheter for sitt publikum.
Boken har sitt navn fra og handler om Jeremia og hans profetgjerning. Den er dels fortellende og dels poetisk. Boken er skrevet i et komplekst og poetisk hebraisk, unntatt vers 10:11, som merkelig nok er skrevet i bibelsk arameisk (ikke til å forveksles med de senere arameiske oversettelsene i Targum). Boken har blitt bevart i to adskilte om enn beslektede versjoner, en på hebraisk, den andre fra en gresk oversettelse. Forskerne har ulike meninger om hvordan å rekonstruere de historiske aspektene av Jeremias bok grunnet de forskjellige versjonene når de sammenlignes med hverandre. Boken er en representasjon av budskapet og betydningen av profeten rettet mot jødene i det babylonske fangenskapet: dens hensikt er å forklare katastrofen som Guds svar på Israels dyrkelse av hedenske guder: folket, sier Jeremia, er som en utro hustru og opprørske barn; deres utroskap og opprør gjorde Guds straff uunngåelig, men gjenopprettelse og en ny pakt med Gud er bebudet.
Sammendrag
Jeremia levde i Jerusalem på slutten av 600- og begynnelsen av 500-tallet f.Kr. og på samme tid som kong Josjia av Juda og de rundt førti årene før Jerusalem faller for babylonerne, og som deretter dro i landflyktighet i Egypt. Ifølge Andre Kongebok er det de ugudelige kongenes handlinger som er årsaken at Jahve bringer straff og ødeleggelser over Jerusalem og kongedømmet Judea. Boken gjengir de advarsler Jeremia ga til folket om babylonernes ødeleggelse av Jerusalem og oppfordret dem til å omvende seg fra synd og søke Herren slik straffen kunne unngås. Men straffen var uunngåelig.
Struktur
Det er vanskelig å skjelne en struktur i Jeremias bok, antagelig ettersom boken har hatt en lang og kompleks komposisjonshistorie. Den kan grovt sett bli inndelt i seks seksjoner:
Tekster og manuskripter
Jeremias bok eksisterer i to versjoner: en gresk oversettelse i Septuaginta som er datert til de siste århundrene f.Kr. og finnes i de eldste kristne manuskripter, og den andre er den masoretisk (skriftlærde) og hebraiske teksten i til de tradisjonelle jødiske biblene. Den greske versjonen er kortere enn den hebraiske med rundt en åttendedel, og materialet er arrangert noe forskjellig. Tilsvarende som begge versjonene ble funnet i Dødehavsrullene, slik at det er klart at forskjellene markerer betydningsfull stadier i videreformidlingen av teksten. De fleste forskere holder den hebraiske teksten underliggende versjonen i Septuaginta som eldre enn den masoretiske teksten, og at den masoretiske utviklet seg enten fra denne eller fra en meget beslektet versjon. Den kortere versjonen ble til sist en del av den Bibelens kanon i de gresk-ortodokse kirker, mens den lengre ble benyttet i jødedommen og de vestlige kirker.
Atle Hauge
Atle Jensen Hauge (født 1971) er en norsk forsker og fil. dr., ansatt ved Østlandsforskning på Lillehammer. Han er også siden 2007 postdoktor ved University of Toronto.
Fra 1999 til 2004 arbeidet han som førstekonsulent for næringsavdelingen ved Hedmark fylkeskommune.
Opplæringslova
Lov om grunnskolen og den vidaregåande opplæringa (opplæringslova, forkortet oppll.) av 17. juli 1998 er en norsk lov som omhandler rettigheter og plikter forbundet med opplæring og skolegang i Norge. Regler som utfyller loven er gitt i en forskrift fra Kunnskapsdepartementet.
Skoleplikt
I Norge har barn det pliktig grunnskoleutdanning. Det følger av opplæringslove § 2-1 første ledd, som lyder:"«Barn og unge har plikt til grunnskoleopplæring, og rett til ein offentleg grunnskoleopplæring i samsvar med denne lova og tilhøyrande forskrifter. Plikten kan ivaretakast gjennom offentleg grunnskoleopplæring eller gjennom anna, tilsvarande opplæring.»"Brudd på skoleplikten kan sanksjon eres, det vil si at foreldre eller foresatte som ikke sørger for at barn eller unge får skolegang i henhold til loven, kan straffes med bøter. Det følger av opplæringsloven § 2-1 femte ledd, som lyder:"«Dersom ein elev utan å ha rett til det har fråvære frå den pliktige opplæringa, kan foreldra eller andre som har omsorg for eleven, straffast med bøter dersom fråværet kjem av at dei har handla forsettleg eller aktlaust.»"
Klesplagg som dekker ansiktet
Opplæringslova har forbud mot at elever, lærlinger, praksisbrevkandidater, lærekandidater og de som underviser bruker klesplagg som helt eller delvis dekker ansiktet.
Odd Fellow logen Norvegia
Odd Fellow logen Norvegia ble grunnlagt den 26. april 1898 i Stavanger, som Norges første Odd Fellow-loge. Den ble senere flyttet til Christiania, og er Odd Fellow-loge nr 1 i Den Norske Odd Fellow Ordenen.
Siden 1934 har logen hatt sine møtelokaler i Odd Fellow-gården i Stortingsgata 28 i Oslo.
RS 88 «Odd Fellow»
R/S 88 «Odd Fellow» var en redningsskøyte som ble bygget for Redningsselskapet i 1973 ved Fjellstrand Aluminium Yachts AS.
Skøyta var oppkalt etter Odd Fellow-ordenen som i mange år har hatt et tett forhold til Redningsselskapet og som også finansierte byggingen.
«Odd Fellow» var stasjonert i Arendal.
Pr. 1. januar 2008 hadde «Odd Fellow» som redningsskøyte berget 66 personer fra «den visse død», 103 fartøyer fra totalforlis, og gitt assistanse til totalt 2294 fartøy.
Esekiels bok
Esekiel (hebraisk: – Yĕḥæzqêl) er den tredje av de senere profetene i den hebraiske Bibelen og Det gamle testamentet. Den følger Jesajaboken og Jeremias bok og kommer selv etter Tolvprofetboken. Rekkefølgen er annerledes i den kristne utgaven hvor Klagesangene kommer før Esekiels bok og følges av Daniels bok. Boken har sitt navn etter profeten og presten Esekiel fra 500-tallet f.Kr. og den nedtegner hans visjoner. Den inneholder taler, dels i bilder, om Israels troløshet og dårlige handlemåte, men også trøst til de bortførte israelittene.
I henhold til teksten i boken opplevde profeten, landsforvist i Babylon, en serie av syv visjoner i løpet av sine 22 år der, fra 593 til 571 f.Kr., en periode som strekker seg fra den endelige ødeleggelsen av Jerusalem i 586 f.Kr. Visjonene, og boken, er strukturert rundt tre temaer: 1 - Israels dom på grunn av landets avgudsdyrkelse og falske profeter (kapitlene 1-24); 2 - nasjonenes dom (kapitlene 25-32); og den framtidige velsignelsen av Israel i form av eskatologiske eller fremtidige profetier og en detaljert beskrivelse av en tempelhelligdom (kapitlene 33-48).
I nyere tid er en del av Esekiels bok blitt kjent på nytt gjennom den amerikanske filmen Pulp Fiction hvor figuren Jules Winfield, som spilles av skuespilleren Samuel L. Jackson, siterer 25:17 i Esekiels bok hver gang han dreper noen:
Fallen (band)
Fallen er et norsk doom metal-band. Alle medlemmene har spilt eller spiller i Funeral med unntak av Jarno Salomaa og Cecilie Langlie. Prosjektet er for tiden satt på pause, mens resten av medlemmene spiller inn et nytt Funeral album.
Bandet hadde en konsert 12. november 2004 på Betong i Oslo.
Jonas Renkse
Jonas Petter Renkse (født 19. mai 1975) er en svensk musiker, mest kjent fra metalgruppa Katatonia. Han spiller også bass i bandet Bloodbath. Han var også grunnlegger, trommeslager, vokalist, gitarist og låtskriver i bandet October Tide.
Karriere
Jonas Renkse startet sin musikkarriere i Katatonia, som han grunnla med Anders Nyström. Han er vokalist, låtskriver og tidligere trommeslager (1991-1994, 1996-1998). I 1995 tok Katatonia en pause, siden de ikke hadde en passende besetning, og Renkse var derfor med å forme sideprosjektet October Tide.
I 1996 gikk Renkse over til en ren stemme, siden han ikke var i stand til å utføre growl-vokalen lenger. Etter 1998, bestemte Renkse seg for å fokusere på vokalen, og gikk derfra vekk fra å spille trommer.
Personlig liv
Jonas Renkse er bestevenn med gitaristen, Mikael Åkerfeldt fra bandet Opeth. Renkse har også en sønn
Kråkevisa
Kråkevisa også kalt Mannen og kråka, Bonden og kråka eller Den store kråka er en folkevise av den typen vi kaller middelalderballade. I TSB-katalogen har den typenummer TSB F 58. Visa er også kjent i Danmark, Sverige og på Færøyene.
I Norge er den en av de mest utbredde folkevisene. Norsk visearkiv har registrert nesten hundre tekstvarianter og over 75 melodier. Landstad har trykt to ganske korte varianter i Norske Folkeviser fra 1853. Den eldste kjente varianten finnes i et dansk skillingstrykk fra 1600-tallet.
Tekst
Teksten handler om en mann som støter på en enorm kråke. Han skyter kråka og nytter skrotten til fulle. Samme humoristiske grep finner vi også i to andre middelalderballader: Den store oksen, også kjent som Aksel Tårn visa (TSB F 59) og Den store grisen eller Låvgris (TSB F 60.
Musikkinnspillinger
Moderne versjoner av visa finnes innspilt i blant annet sjangrene rock (Fru Pedersen), trance (Galaxee), og metal (Leaves' Eyes). Visa har også gitt navn til en norsk kortfilm fra 1962.
Film
En åtte minutter lang kortfilm med tittelen Kråkevisa hadde premiere i 1962. Dette var en tegnet animasjonsfilm regissert av Wilfred Jensenius, og den ble produsert av Kommunenes Filmcentral A/S.
Henry Jackson
Henry Jackson er navnet på flere personer:
5. etappe i Tour de France 2008
Den '''5. etappen av Tour de France 2008''' ble kjørt onsdag 9. juli og gikk fra Cholet til Châteauroux. Etappen var 232 km lang og hadde ingen kategoriserte stigninger. Et tremannsbrudd ble tatt igjen av hovedfeltet like før målstreken slik at det ble spurtoppgjør.
1. sprint (Argenton-Les-Vallées)
Etter 33,5 km
2. sprint (Richelieu)
Etter 98,5 km
3. sprint (Le Grand-Pressigny)
Etter 152 km
Eksterne lenker
2008 Tour de France, Stage 1 to Stage 11