cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Louisiana
Louisiana er en delstat i USA, oppkalt etter den franske solkonge Ludvig XIV. Den er en av sørstatene og grenser mot Mississippi i øst, Texas i vest, Arkansas i nord og mot Mexicogulfen i sør.
Økonomi
Havnene har størst økonomisk betydning for Louisiana. Av USAs 15 største havner ligger fem i denne delstaten, deriblant Port of South Louisiana som har størst godsmengde av alle USAs havner. Også New Orleans og Baton Rouge er store havner – nummer 8 og 9 blant USAS havner målt etter godsmengde.
Hans Stam
Hans Stam (født 2. april 1919 i Nederlandsk Østindia, død 25. juni 1996 i Haag) var en nederlandsk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Louisiana
Økonomi
Kilde: The World Almanac 2008, side 45 og 555-587.
Hans Stam
Stam vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Italia og Ungarn. Nederlands resultat i finalerunden, som besto av fire lag; uavgjort mot både Belgia 3-3 og Ungarn 4-4 og tap mot gullvinnerne Italia med 2-4. Stam spilte fem kamper i OL-turneringen som ble avviklet i perioden 29. juli til 7. august 1948.
Louisiana
Kultur
Louisiana har ikke noe offisielt språk, men lovene anerkjenner både fransk og engelsk. 4,66% av befolkningen har fransk som førstespråk. Også spansk er representert, men de fleste av de spansktalende har vandret inn i nyere tid fra Mexico og andre latinamerikanske land.
Historie
Louisiana ble først kolonisert av franskmennene på slutten av 1600-tallet, og i 1719 ble Nouvelle-Orléans, dagens New Orleans grunnlagt ved munninga av Mississippi. Grunnleggelsen var en del av den kjeden av fort, bosettinger og handelssteder som franskmennen opprettet langs Mississippi og Ohio-elva for å ta kontroll over kontinentet.
I 1763, da Frankrike hadde tapt sjuårskrigen, ble Louisiana avstått til Spania. I denne perioden kom les acadiens, senere forvansket til cajuns som flyktninger fra Canada, og det europeiske befolkningselementet forble dominert av fransk språk. Fransk kultur ble ytterligere styrket rundt 1800, da hvite plantasjeeiere fra slaveopprøret i Haiti flyktet til Louisiana. På den andre siden kom et spansk element inn da los isleños, innvandrere fra Kanariøyene, slo seg ned i området.
I 1801 avsto Spania Louisiana til Napoleons Frankrike. Bare to år etter solgte Napoleon Louisiana til USA for 15 millioner dollar, det såkalte Louisiana Purchase. Louisiana omfattet på dette tidspunktet store deler av Mississippi-dalen, og kjøpet var avgjørende for USAs videre ekspansjon vestover, og USA fikk fordoblet sitt areal.
Louisiana ble stat i 1812. Under borgerkrigen ble New Orleans erobret av nordstatstroppene kort tid etter krigsutbruddet, og ble dermed spart for de store krigsødeleggelsene som andre områder i Sørstatene ble utsatt for.
Carsten Klouman
Carsten Klouman (født 21. august 1923 i Oslo, død 2. juli 2004) var en norsk pianist, arrangør og komponist, sønn av skuespilleren Thoralf Klouman, samt kjent fra den tidlige jazzperiode (debuterte 1939, plateinnspilling 1941), og som leder av nasjonale teaterensembler.
Han var jazzpianist i gruppene String Swing og Syv Muntre, ledet Carsten Klouman Trio med Frank Cook på bass og Tore Birkedal på trommer (1954), før han ble langvarig kapellmester på Chat Noir (1954–). Hans stil var stride piano, og mange mente hans fremste kunstuttrykk fremkom i komposisjonen «Shine». Han ble også kjent som dirigent og arrangør for Kringkastingsorkestret, og ledet NRK-orkestre for en rekke TV-programmer, som Melodi Grand Prix (1972-73, 75, 77-78) inkludert den internasjonale finalen i Paris (1978) da Jahn Teigen sang den Klouman-arrangerte «Mil etter mil». Klouman medvirket på flere jazzplater, som Bjarne Nerems «Everything happens to me» (1976). Til sammen skrev han rundt 1.500 arrangementer for kringkastingen, samt noe for Kringkastingsorkestret. Han var styreformann i TONO (1988–91) og NOPA, og mottok endatil NOPA-prisen Årets verk fire ganger («T-bone Steak» 1966; «Gi meg en sebra» 1971; «Capriccio for strykekvartett» 1972; «Lullaby for twins» 1983).
Løping
Løping er den raskeste måten et levende vesen kan forflytte seg til fots. I sport defineres løping ved at alle bena er i luften på et tidspunkt. Løping kan ha mange positive effekter, i tillegg til bedre kondisjon, som for eksempel dannelse av flere kapillærer. Ved løping blir det dannet endorfiner som virker smertestillende. En teori sier at den økte endorfindannelsen bidrar til den gode følelsen ved løping.
Eirik Petersen
Eirik Petersen (født 4. mai 1958) er en norsk rådgiver, foreleser og forfatter fra Oslo.
Petersen har bakgrunn fra Handelshøyskolen BI, Edinburgh Business School/ Heriot-Watt University, University of Pennsylvania,, og. Han holder kurs og foredrag i blant annet service og kundebehandling, salg, key account management, forhandlingsteknikk og markedsføring. Timeforeleser ved Handelshøyskolen BI og Gokstad Akademiet.
Han har yrkeserfaring fra Oslo Lysverker, Canon, Ricoh,, , samt Institutt for salg og markedsføring. Petersen er forfatter av fagbøker og medlem av Norsk faglitterær forfatter - og oversetterforening.
Keiser Wilhelms land
Kolonien var dominert av selskapet Deutsche Neuguinea-Kompagnie («Det tyske Ny-Guineakompaniet») som i realiteten administrerte hele området i årene 1884–1899.
Området ble okkupert av Australia under første verdenskrig, og dette ble slått sammen med det tidligere Britisk Ny-Guinea til Papua Ny-Guinea og lagt inn som mandatområde til Australia av Folkeforbundet.
Tom Kimmo Eiternes
Tom Kimmo Eiternes (født 1975 på Karmøy) er en norsk forfatter og sosionom.
På 1990-tallet var han medlem av en nynazisistisk gruppe. Under denne tiden deltok han blant annet i planer om drap og statskupp. Etter en voldsdom tok han selv initiativ og fikk hjelp til å komme seg vekk fra miljøet og etablere et nytt og normalt liv.
Involvering i høyreekstreme miljøer
Eiternes ble involvert i det høyreekstreme miljøet i Norge på begynnelsen av 1990-tallet, da han var mellom 16 og 17 år. Han tilhørte først Skinhead-grupperinger med utspring i Kopervik på Karmøy i Rogaland før han ble tilknyttet Birkebeiener-gruppen (grunnlagt av Jan Holthe i Brumunddal), før han søkte medlemskap i Templar Knights of the Ku Klux Klan. 21 år gammel ble han Grand Dragon for the Realm of Norway, men ifølge sin biografi trakk han seg fra stillingen (etter å ha mottatt betydelig økonomisk støtte fra Klanens hovedkvarter i Florida, midler som skal ha gått til terrorforberedelser bl.a. innkjøp av våpen) da han oppfattet KKK for å være en for liberal organisasjon. Sammen med Tommy Ormseth grunnla han gruppen Einsatz som blant annet skal ha planlagt å likvidere 30 blitzere på åpen gate og befri Varg Vikernes fra fengsel.
Gruppen skal også ha hatt planer om statskupp. Det var opprettet et råd som hadde som formål å regissere en maktovertagelse i Norge. Med i rådet var Jan Holthe, og hans håndplukkede rådgiver i militær strategi ved en maktovertagelse var Tom Kimmo Eiternes, da 22 år gammel. 10. april 1997 ble Eiternes pågrepet, siktet etter Almindelig borgerlig Straffelovs paragraf 104 A, som går på deltagelse i en sammenslutning hvis formål er å forstyrre samfunnsordenen med voldelige midler.
I 1998 ble han dømt til ett år og fire måneders fengsel for legemsbeskadigelse, legemsfornærmelse og vold mot offentlig tjenestemann. I påvente av ankesaken ga retten Eiternes meldeplikt hos politiet, hver kveld 199 dager i strekk.
Senere liv
Samme år brøt han med nynazistene og etablerte seg under nytt navn. I 2002 utga han en bok om sitt tidligere liv, hvor han også takker sin forsvarer John Christian Elden for hjelp med å etablere et normalt liv.
Eiternes tok så bachelorgrad i sosialt arbeid, så i 2011 mastergrad   , også i sosialt arbeid. Han giftet seg og arbeidet deretter som sosionom.
Han var fraværende i samfunnsdebatter fra 2005 frem til terrorangrepet 22. juli 2011 da han advarte mot en innskrenkning av ytringsfriheten i en artikkel i VG. ''«Om de holder seg til et lukket debattforum hvor det bare finnes folk med like holdninger, vil en få radikalisering. Det er viktig at man trekker meningene fram og plukker dem fra hverandre,» ''uttalte Eiternes.
I nyttårsaften 2011 sa kong Harald:
«Jeg fikk nylig høre en løfterik fortelling om samtalens betydning i det forebyggende politiarbeidet. Ni tidligere nynazister har fortalt en forsker at en alvorsprat med politiet var viktig for at de trakk seg ut av et voldsorientert miljø. Manglerud politistasjon i Oslo har gjennom mange år utviklet en metode for å snakke med ungdom i faresonen. Såkalte bekymringssamtaler er blitt et viktig verktøy for politiet. Ingen må fortelle meg at samtaler er puslete greier».
Mario Frick
Mario Frick (født 7. september 1974) er en sveitsiskfødt liechtensteinsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Han er den spilleren på som har spilt flest kamper, med 125. I tillegg er han den mest skårende spilleren gjennom tidene på landslaget, med 16 mål.
Frick startet karrieren i FC Balzers og er den første spilleren fra Liechtenstein som har blitt profesjonell. Han har spilt i Sveits, men det er først og fremst i Italia at han har gjort størst suksess. I Italia har han spilt for AC Arezzo, Hellas Verona FC og Ternana Calcio. Etter at Ternana rykket ned fra Serie A gikk Frick til AC Siena i juli 2006. Sommeren 2009 signerte han for sveitsiske FC St. Gallen, som han også spilte for fra 1994 til 1996.
Frick debuterte for landslaget mot i 1993 og ble raskt fast på laget. En uoverensstemmelse, på grunn av kollisjon mellom en klubbkamp og landskamp, med Liechtensteins fotballforbund og landslagstrener Ralf Loose førte til at Frick ikke spilte de siste kampene i kvalifiseringen til VM i fotball 2002. Etter endringer både innen forbundet og på trenersiden returnerte Frick senere til landslaget.
Ramagundam kraftverk
Ramagundam kraftverk  er et kullkraftverk i distriktet Ramagundam i delstaten Telangana i India. Det har en installert produksjonskapasitet på 2600 MW fordelt på syv blokker/turbiner. Operatør er det indiske selskapet National Thermal Power Corp Ltd.
Anlegget ble utbygd i årene 1983–2005. Brenselstypen er bitumenøst kull.
Årlig produksjon med superkritiske turbner i 2006-07 var totalt 3,224 TWh, og utslippene av CO2 var 3,1027 mill tonn.
Caraúbas (Rio Grande do Norte)
Caraúbas er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Svensk Filmdatabas
Svensk Filmdatabas er Svenska Filminstitutets (SFI) internettdatabase over svensk film. Den inneholder informasjon og produksjonsfakta om svenske filmproduksjoner (også kortfilmer) fra 1897 og fremover samt utenlandske filmer som hatt svensk kinopremiere. Den inneholder også en hel del biografier over skuespillere, regissører, produsenter, mm. som har medvirket i svenske filmer gjennom årene. Den er laget med støtte fra Riksbankens Jubileumsfond.
Siden kan beskrives som et svensk motstykke til Internet Movie Database når det gjelder søkemotor og faktaopplysninger, men allikevel mangler helt den formen av nettmøteplass og interaktivitet som IMDb tilbyr.
El Grullo
El Grullo er en kommune sør i den meksikanske delstaten Jalisco. Den har et areal på 157,2 km². I 2005 hadde kommunen 21 825 innbyggere.
Christian Borch
Christian Borch (født 2. juni 1944 i Bergen) er et norsk nyhetsanker, journalist og forfatter som blant annet arbeidet som nyhetsanker i NRKs Dagsrevyen fra 2000 til 2010 og nyhetsanker i Urix fra 2010 til 2014. Han har vært ansatt i Morgenbladet og i The Times i London, Norges Eksportråd og Norges Industriforbund. Han ble ansatt i NRK i 1978, der han i mer enn 20 år var utenriksreporter og -kommentator før han ble programleder i Dagsrevyen i 2000. Borch var i ti år medlem av Regjeringens nedrustningsutvalg (Regjeringens rådgivende utvalg for sikkerhetspolitikk og nedrustning) og International Institute for Strategic Studies (Institutt for strategiske studier) i London. Han har sittet i flere andre offentlige utvalg, bl.a. Forsvarssjefens Ubåt-kommisjon i 1984. Christian Borch er utdannet journalist fra Norsk journalisthøgskole i Oslo, har studert politisk historie ved London School of Economics og gjennomgått hovedkurset ved Forsvarets høgskole. Han ble kåret til «Årets nyhetsformidler» i 2001, ble tildelt Gullruten som beste nyhetsanker i 2004 og ble kåret til «Norges beste nyhetsanker» av TV 2 Nettavisens lesere i 2005. Han har også mottatt bl.a. Lytterforeningens Ærespris, Europabevegelsens Pressepris og Tekstilindustriens Ærespris. Borch har også skrevet en rekke bøker og fagartikler om sikkerhetspolitikk og tilsvarende emner.
Bakgrunn
Christian Borch er sønn av en skipsmegler. Da han var fire år gammel, flyttet familien til Oslo. Etter å ha gått på Ris skole, dro Borch til sjøs som 17-åring, og seilte i utenriksfart som dekksgutt, senere som jungmann i cruisefart i vel ett år. Han tok Examen Artium i 1963. Borch studerte først jus, men sluttet og tok journalistutdanning i Oslo. Under studiene arbeidet han i Morgenbladet. Senere studerte han ved London School of Economics, og arbeidet samtidig i The Times. Han gikk senere Hovedkurset ved Forsvarets høgskole.
Karriere
Etter noen år i Norges Industriforbund, ble Borch nyhetsredaktør for Morgenbladet i 1974. Han ble ansatt i utenriksredaksjonen i NRK Radio i 1978, der han særlig arbeidet med sikkerhetspolitikk, NATO og europeiske spørsmål. Han fulgte blant annet opprettelsen av Solidarnosc i Polen på nært hold. I 1982-83 gjennomgikk han hovedkursert ved Forsvarets høgskole. I 1985 gikk Borch over til utenriksredaksjonen i Dagsrevyen i NRK Fjernsynet. Han var redaksjonssjef for utenriksredaksjonen fra 1989 til 1991, og arbeidet siden som redaktør og programleder for Utenriksmagasinet og Søndagsrevyen. Fra 2000 var han nyhetsanker i Dagsrevyen fram til han begynte som programleder i Urix i 2010 sammen med Annette Groth. Borch arbeidet i Urix fram til han ble pensjonert da han fylte 70 år i 2014. Borch var stringer for CNN og BBC i flere tiår.
Foruten arbeidet i nyhetene har Christian Borch også vært programleder for TV-aksjonen tre ganger, i 1995, 1999 og 2006, og han var programleder for Sommeråpent i 1996 sammen med Raheela Kokab.
Privatliv
Christian Borch giftet seg med Ragnhild (f Lie) i 1970. Hun ble syk og døde i 1988; sammen med henne har Borch to barn. Han giftet seg på nytt med Lella Hvinden (f Nilssen) i 1992, men ble skilt i 2007. Fra 2010 har han vært i fast forhold med fransk-italienske Joséphine Sconza.
Kristoffer Rostad
Kristoffer Rostad (født Drengløs 19. oktober 1899, død 16. november 1971 i Bærum) var en norsk organisasjonsmann og politiker (H).
Han etablerte i 1921 Bærum Unge Høyre, hvor han var formann i flere år. I 1922 var han også med på å danne Unge Høyres Landsforbund, hvor han var formann fra 1928 til 1931. Rostad spilte en viktig rolle i gjenreisningen av Høyres organisasjon etter okkupasjonen som partiets organisasjonssjef fra 1945.
Utenfor politikken arbeidet han med merkantile oppgaver i næringslivet.
Kongsberg Våpenfabrikk
Kongsberg Våpenfabrikk (KV) var en norsk statseid industribedrift grunnlagt i 1814, i en økonomisk nedgangsperiode på Kongsberg. Opprinnelig produserte de blankvåpen og håndskytevåpen for norske styrker. Produksjonen økte jevnt og trutt etter en vanskelig oppstartsperiode, også etter andre verdenskrig. Spesielt i etterkrigstiden ble KV en viktig høyteknologisk aktør i Norge. Selskapet fikk store økonomiske problemer på 1980-tallet og ble avviklet i 1987.
Selskapets forsvarsvirksomhet ble videreført i selskapet Norsk Forsvarsteknologi, som senere endret navn til Kongsberg Gruppen og Kongsberg Defence & Aerospace. I dag videreføres forsvarsvirksomheten i Kongsberg Defence Systems. Kjente produkter fra Kongsberg Våpenfabrikk inkluderte geværet Krag-Jørgensen, den såkalte Kongsberg-Colten, sjømålsmissilet Penguin, videreført som Naval Strike Missile og JSM til bruk F-35. Norsk Bergverksmuseum inneholder Kongsberg industrimuseum, som har en betydelig samling tilknyttet KV.
Oppstarten 1814
Perioden rundt 1814, da Kongsberg Våpenfabrikk ble grunnlagt og startet driften, var blant de verste trengselstider i Kongsberg. Det var stor arbeidsledighet, og med den påfølgende sult, sykdom og spedbarnsdødelighet. Kongsberg Sølvverk, byens største arbeidsgiver, hadde blitt nedlagt i 1805. Utviklingen fra 4 000 mann i arbeid i 1771 til omtrent 50 mann ved nedleggelsen illustrerer hvor ille forholdene hadde blitt. For å bøte på den verste nøden, ble det etablert et felles fattigvesen for byen og Verkets ansatte.
En person som spesielt gikk i bresjen var den energiske Poul Steenstrup. Han hadde tidligere vært bergmester ved sølvverket og sørget for å få opprettet flere arbeidsplasser. Kongsberg Jernverk var i drift fra 1809 og Uld- og Linedmanufakturet kom i drift i 1811. Begge disse etableringene var Steenstrups fortjeneste. Kongsberg Jernverk sto på Kongsberg Næringsparks nåværende tomter, tett opptil «Fabrikkfossen». Først besto det kun av en masovn og et eldre hammeranlegg.
Poul Steenstrup var interessert i å utvikle Jernverket videre, og skrev i 1811 et forslag til «det høikongelige Rentekammer», hvor han foreslo en rekke forbedringer, deriblant en våpenfabrikk. Resultatet var utvidelser ved Jernverket, men ikke i første omgang noen våpenfabrikk. Han ga allikevel ikke opp sine planer, og da prinsregenten Christian Frederik besøkte Jernverket sommeren 1813, klarte Steenstrup å få ham interessert i konseptet. Steenstrup fikk da i oppdrag å utarbeide planer for en slik fabrikk. En annen ting som gjorde tanken om en våpenfabrikk mer fristende, var den overhengende krigsfaren på den tiden. Norge hadde også akkurat lidd store tap av våpen under 7-årskrigen i 1807-14.
Allerede 27. november samme året sendte Steenstrup prinsregenten et forslag hvor han redegjorde for hvordan våpenproduksjonen ved Jernverket burde legges opp og hva slags våpen man burde produsere. Steenstrup fulgte også opp med en grunntegning og en mer detaljert beskrivelse av det ferdige anlegget den 12. februar 1814. Christian Frederik godkjente tegningene og planene ellers, og 20. mars 1814 fikk Steenstrup oversendt stiftelsesdokumentet for Kongsberg Vaabenfabrik. Approbasjonen fra prinsregenten eller Steenstrups grunntegninger har ikke dukket opp i noe arkiv, så dokumentet fra den 20. mars regnes som det offisielle dokumentet for opprettelse av våpenfabrikken.
I årene 1814–1816 ble det i forbindelse med våpenfabrikken bygget tre nye bygninger: 1 geværsmie, 1 slipeverksted og 1 boreverksted. Fra gamle lønningslister ser det ut til at rundt 8–10 mann var beskjeftiget de første årene, og rundt 30 mann i 1815–1816. Dette gjorde nok ikke noe stort innhugg i arbeidsledigheten i byen.
De første maskinene i bruk på våpenfabrikken var enkle: Det var vannhammere, boremaskiner, riflemaskin og forskjellige slipestener og polérskiver. Egne rifleløp ble smidd i jernverkets lille kniphammer og bearbeidet videre i våpenfabrikken, hvor de til slutt ble prøveskutt. Låsene ble håndsmidd og filt, og i Fileverkstedet ble det hele satt sammen. Kostnadene for produksjon av ett gevær beløp seg i 1823 til 11 spesidaler og 119 skilling. En dyktig filer kunne montere sammen omtrent 10 låser i en fire ukers periode, og en flink skjefter kunne i samme periode komme opp i 9 eller 10 skjefter.
De første årene hadde Våpenfabrikken vanskelige økonomiske forhold, på lik linje med resten av landet. Lønninger ble i stor grad utbetalt i naturalier, og kreditorene sto ofte i kø. Ved et tilfelle måtte Jernverket får forskuddsbetaling for at et parti våpen ikke skulle bli tvangssolgt på skatteauksjon.
Det militære Commissariats-Collegiet skulle i begynnelsen orientere Verket om hvilke våpen Hæren trengte. Collegiet meddelte Steenstrup 11. mars 1814 at man spesielt trengte rifler for Hærens jegere, og Jegerkorpset ble tilsendt en prøverifle som de prøvde og fant å være av beste kvalitet. Våren 1815 kom det også en forespørsel fra en kommisjon nedsatt i Christiania om Verket kunne produsere kanoner, bomber, granater, kuler og musikkinstrumenter, men Steenstrup avviste dette. Han gikk derimot i gang med å forberede rifleproduksjon. Etter hans uttalelser fra den tiden skulle de daglig være i stand til å produsere ni geværer og samme antall bajonetter. Det drøyde imidlertid lenge før everanser kom i gang. Først i 1818 og 1819, da Søcadetcorpset i Fredrikstad fikk levert 30 flintlåsgeværer med tilbehør og 30 sabler, har man nedtegninger om noen leveranse. Commissariats-Collegiets videre forespørsler om våpen til Hæren trakk ut i langdrag.
Nedskjæringer i Hærens størrelse medførte mindre behov for geværer. Dog var det fra myndighetenes side interesse for å opprettholde våpenproduksjonen på Kongsberg, da dette ble ansett som nødvendig for en selvstendig stat. Til slutt i 1820 ble det bestilt 380 artillerisabelklinger. På samme tid kom også geværproduksjonen i gang. I august 1822 ble store deler av fabrikkanlegget oversvømmet da Lågen gikk over sine bredder i en storflom, og dette stoppet produksjonen i lengre tid.
Skilt ut fra Kongsberg Jernverk og Våpenfabrikk 1824
Kongsberg våpenfabrikk ble skilt ut fra Kongsberg Jernverk og Våpenfabrikk 3. august 1824. Det så langt annet enn lyst ut for videre drift, og Finansdepartementet tok opp om ikke Våpenfabrikken skulle overføres til landmilitæretaten. Stabskaptein Fredrik Meyn ble avgitt fra Artilleribrigaden og tiltrådte som bestyrer 25. august. Stortinget bestemte samtidig å gi tilskudd for tre års prøvedrift. På samme tid ble Jernverket solgt på auksjon, men gikk heller dårlig og var i drift kun i perioder, fram til det ble endelig lagt ned i 1879.
Den norske krigsmakten var svært mangelfullt utstyrt, og det hadde blitt noe reduksjoner i de økonomiske rammene. Som et eksempel kan nevnes at da en marinestyrke ble satt inn på Finnmarks-kysten i 1816 for å tvinge bort russiske fiskere, noterte en offiser sin lettelse over at våpnene ikke behøvde å nyttes. De norske våpnene var nemlig «i en sådan Tilstand, at neppe et Gevær havde gaaet af, uagtet al vor Pudsning og Reengjøring». Materiellet var stort sett nedslitt etter mange års bruk. Styret for våpenfabrikken ble lagt til Armédepartementet 1. november 1824, og det overførte tilsynsmyndigheten til felttøymesteren. Dette var et tegn på ambisjoner for norsk våpenproduksjon.
Fredrik Meyn ble tilsatt som bestyrer, og han iverksatte en omlegging av produksjonen fra jegerrifler og sabelklinger til artilleriet til infanteririfler. I driftsforslaget, approbert av Armédepartementet 15. september 1824, går det fram at arbeidsstokken på den tiden besto av én rustmester, én smedmester, ved behov én skriver, og 26 arbeidere, de dyktigste fra den tidligere arbeidsstyrken. Etter et års drift under den nye ledelsen ble bedriftens første egne våpenmodell, i motsetning til de tidligere tiders kopier, levert. Den fikk navnet Kongsberg-geværet M/1825, og de første 100 våpen ble levert høsten 1826 og godt mottatt av brukerne.
Produksjonen økte jevnt, også med nye modeller, og bedriftens til da største bygning ble oppført i 1831, en verkstedsbygning i stein i to etasjer. Denne bygningen står fortsatt i dag. I disse tidlige år jobbet også en del folk fra ute i distriktet tilfeldig på fabrikken. Hvis de var nevenyttige nok, fikk de jobb «på bok», som det het. Arbeiderne inne på fabrikken hadde etter samtidens standard gode sosiale ordninger, og i 1836 ble Norges første bedriftslege ansatt, den senere professor Carl Wilhelm Boeck.
I årene 1841–1843 ble det anskaffet flere nye verktøymaskiner i anledning produksjonen av det nye kammerladningsgeværet. Nye bygninger ble oppført for å huse de nye maskinene, og i 1844 fikk KV også Norges første turbin for utnyttelse av vannkraft. Denne var på 14 hk. Våren 1844 ble et stort antall kammerladningsgeværer levert til Numedalske musketerkorps. Året etter hadde våpenfabrikken 150 mann i arbeid, hvorav 110 var filere.
Thranittene som var noe aktive i Norge på samme tid som 1848-revolusjonene gjorde norske makthavere engstelige. De sto ikke tilbake for sine motparter ellers i Europa om å bruke makt for å holde på sine posisjoner. Thranitter-landsmøtet i 1851 gjorde antydninger om å innta våpenlagrene i Horten, og vaktholdet både der og ved KV ble forsterket. KV fikk også ordre om å sende alle ferdige våpen til hovedstaden. Direktør Holst holdt et allmannamøte for arbeiderne, hvor han manet til passivitet og forklarte at all våpenproduksjon ville bli lagt til Christiania hvis det ble problemer på Kongsberg. Holst hadde tidligere vist seg å være lydhør for arbeidernes vanskelige kår. Myndighetenes frykt for opprør viste seg å være ubegrunnet, men det forhindret ikke Marcus Thrane og andre arbeiderledere fra å bli sendt i fengsel.
Under 1880-tallets konstitusjonelle strid og frykt for statskupp ga myndighetene nye ordrer til våpenfabrikken. Denne gangen ble de nye Jarmanns repetergeværer skrudd fra hverandre, med unntak av et lite antall som direktør Krag og hans medarbeidere bevæpnet seg med.
I 1860 fastsatte Stortinger en pensjonsordning for ansatte og deres eventuelle enker. De ansatte måtte selv betale inn en skilling for hver speciedaler de hadde i lønn. Etter tolv års uavbrutt tjeneste hadde man da krav på pensjon. Laveste pensjonssats utgjorde 8/48 av en månedslønn og steg med 1/48 per år man hadde i tjeneste. Andre goder for arbeiderne i perioden var for eksempel at fra 1872 fikk de økonomisk tilskudd til feiringen av St. Hans. Hver arbeider over 18 år fikk 30 skilling, og de yngre 24. Dette skulle dekke utgifter til lokaler og musikk. Punsj ble kjøpt inn av Våpenfabrikken, og kvoten per mann var 1/2 liter.
I 1867 ble det amerikanske Remington-geværet antatt i Hæren. Produksjonen ble startet på KV samme år, men de første leveransene kom ikke før i 1871. Dette året ble det også åpnet jernbanelinje fra Kongsberg til Hokksund. Året etter ble linja fra Drammen til Christiania åpnet, og dette lettet de vanskelige transportforholdene. I 1876 kom nok et gevær i produksjon, Krag-Petersson repeter-gevær i kaliber 12 mm. Dette ble forkastet som hærvåpen, men approbert av Marinen.
I årene 1868–1872 kom de største maskininnkjøpene siden KV ble startet. Grunnen var produksjonen av det nye Remington-geværet. Maskiner ble kjøpt inn fra Sverige, USA og Norge. Skjefteproduksjonen ble gjort om fra håndarbeid til maskinarbeid. Samtidig gikk driftsutgiftene opp. Blant annet ble det bygget ut lokaler, og den første maskinmester, sivilingeninør John Münster, ble ansatt i 1870. Stortinger reduserte rammene til drift, men de ble utvidet noe igjen etter trusler om oppsigelser av opp til 1/3 av arbeidsstokken. Arbeidsstokken lå på 133 faste og 63 løsarbeidere i 1876.
Krag og økt geværproduksjon
Ole Herman Krag tiltrådte som direktør 3. november 1880, etter Landmarks død. Dette var i en periode hvor forutsetningene for drift var svært vanskelige. Driftsbevilgningene i periode 1880–81var satt ned til 120 000 kroner, og man måtte si opp personell. I 1883, da produksjonen av Remington-geværet ble avsluttet, var arbeidstyrken nede i 100 faste arbeidere og fem daggutter. Fra 1885 økte dog rammene igjen, slik at i 1890 var den oppe i 160 arbeidere og ti kvinner og gutter. Året før hadde produksjonen av Jarmann M/1884 i 10,15 mm blitt satt i gang.
I 1888 ble KV tilknyttet byens vannett, og i 1886 hadde det blitt innlagt telefon, denne med forbindelse til byens brannvesen og til direktørboligen. En annen fremgang var at det fra 1880 hadde vært drevet tegneskole, spesielt beregnet for yngre arbeidere. oppslutningen var relativt god.
For å dekke det stadig økende kraftbehovet ble det bygget en kraftstasjon med turbin i fossen. Midlene ble bevilget av Stortinget i 1898 og kraftstasjonen sto ferdig året etter. Elektrisk drift av verktøymaskinene framfor direkte vannhjulsdrift gjorde også arbeidsforholdene lettere.
I forbindelse med produksjonen av 10,5 mm Hotchkiss mitraljøser ble det i opprettet en ny avdeling i 1899 – Mitraljøseavdelingen. I 1901 ble Kapteinshaugen kjøpt inn for å være tomt for bygging av direktørbolig.
Som en konsekvens av erfaringene man hadde gjort seg under nøytralitetsvakten under første verdenskrig ble en rekke nye våpensystemer anskaffet. Man kjøpte inn Madsen maskingeværer fra Danmark, og på Kongsberg ble det lisensprodusert Hotchkiss-mitraljøser.
Den første fabrikken i Norge som innførte 8 timers arbeidsdag var KV. Dette kom først som en prøveordning med 48 timers arbeidsuke fra 1. april 1907, og vakte stor oppmerksomhet. Lovbestemt 48 timers arbeidsuke for hele landet kom først i 1919.
I perioden 1908 til 1912 ble geværproduksjonen modernisert. En rekke nye maskiner ble kjøpt inn, og man begynte blant annet med kaldhamring av geværpiper. Man innførte større partier, noe som gjorde produksjonen mer effektiv. Samtidig ble kvalitetskontrollen skjerpet inn. Blant annet ble det innført en månedlig kassasjonsrett for direktøren – denne ble hetene «dommedag» på folkemunne.
Kaptein Johan Jørgen Schwartz ble tilsatt ved kongelig resolusjon 3. april 1912 som ny direktør. Dette var opptakten til første verdenskrig, en periode som var svært travel for KV. Allerede i 1914 var kapasiteten for produksjon av Krag-Jørgensen-geværer oppe i 9 800 i året, og i årsskiftet 1916/1917 var den oppe i 21 000 enheter i året. Arbeidsstokken vokste fra 310 til 816 under krigen, og produksjonskapasiteten ble kraftig øket. I tillegg til geværene ble det produsert Hotchkiss-mitraljøser, Madsen maskingeværer og Colt-pistoler, samt 37 og 47 mm indrekanoner. Kapasiteten på kanonproduksjons-siden ble utvidet, og nye bygninger tatt i bruk.
Fra 1927 kom KV under Hærens våpentekniske korps. Samme år ble bedriften utsatt for en storflom da Lågen gikk over sine bredder. Året etter gikk bygningen Magasinet tapt i en storbrann, med tap av blant annet store deler av bedriftens tidlige modeller og annet bedriftshistorisk materiale.
Sivil produksjon i mellomkrigstiden og senere
1920-tallet ble vanskelig for KV. De militære ordrene uteble, og en komité ble nedsatt for å vurdere hvordan Raufoss Ammunisjonsfabrikker og Kongsberg Våpenfabrikk kunne legge om til delvis sivil produksjon. På KV ble det investert en del i nye maskiner, og alt fra håndverktøy via sykkeldeler til hvalkanoner ble produsert.
Hvalkanonene la grunnlaget for en hel liten undergesjeft. Norske hvalkanoner fra KV ble levert fra 1921, og den teknologiske utviklingen var rask og allerede i 1925 kunne Våpenfabrikken levere den første bakladerkanonen. Ved slutten av 1930-tallet var KV nærmest enerådende på verdensmarkedet for hvalkanoner.
I tillegg til hvalkanoner ble fangst-og redningsgevær en populære artikler. Det første Fangst og redningsgevær M28 kom i salg i 1928,  basert på Jarmann-geværet. I 1948 og 1952 kom nye og forbedrede modeller basert på låsekasser fra mausergeværet. Redningsgeværene ble levert til den norske handelsflåten, og under kong Olavs besøk på KV i 1963 fikk han overrakt et redningsgevær M/52 til bruk på Kongeskipet «Norge».
Fra 1930-tallet og framover ble sivil produksjon stadig viktigere. Sirkelsager, trykkluftbremser til NSB, fjellboremaskin og annet ble produsert.
Rammer for norsk våpeneksport
Grunnprinsippene for norsk våpeneksport ble lagt i en stortingsmelding i 1935. Det ble slått fast at våpeneksport ikke kunne gjøres til et land som befant seg i krig eller borgerkrig, med mindre Folkeforbundet hadde definert krigen som en legal forsvarskrig. Bare legale regjeringer kunne kjøpe norske våpen.
Krigsårene
Allerede i mai 1940 ble den militære produksjonen ved KV stoppet. Uferdige våpen ble stuet bort, og ledelsen utarbeidet en plan for å gå over til sivil produksjon. Den tyske okkupasjonsmakten gikk i utgangspunktet med på dette. 300 arbeidere ble sagt opp, og en periode hadde man tre dagers arbeidsuke. Fra tysk side kom det allikevel allerede i juni 1940 krav om å ta opp produksjonen under tyske kontrollører. Det var særlig de uferdige Bofors 40 mm-kanonene som var interessante. Direktør Finne, som var militær befalingsmann, samt hele den militære ledelse, gikk så av i protest. De mente militær produksjon for okkupasjonsmakten stred mot eden de hadde avlagt i militærtjenesten. Administrasjonsrådet innsatte så tidligere avdelingsingeniør Thomas Mørk som midlertidig leder.
Under hele andre verdenskrig produserte KV våpen for den tyske okkupasjonsmakten. Arbeidere og funksjonærer ved fabrikken ønsket å beholde jobbene sine, og gikk av den grunn med på dette. Det var likevel stor motstand blant de ansatte, og de forsøkte derfor så godt de kunne å senke produksjonen gjennom krigsårene. «Til tross for at maskinparken er meget stor og arbeiderantallet meget høyt er produksjonen meget lav», het det i en rapport om fabrikken fra 1945.
Okkupasjonsårene ble vanskelige og tildels nervepirrende for mange ved KV. På tross av tyske kontroller og tyske fagfolk i produksjonen kom aldri den militære produksjonen opp på det nivået okkupantene krevde. For eksempel var kravet til leveranser av Bofors-kanoner tolv i måneden, men i realiteten ble det levert under 200 stykker under hele krigen. Pistoler og mitraljøser av Colt-modell ble ellers produsert.
Sivile verktøy produsert av KV fikk en stor betydning. Importen fra utlandet hadde stoppet helt opp, og man produserte blant annet bor, filer og sagblader fram til tilgangen på HS-stål stoppet opp. Denne produksjonen ble ikke tatt opp igjen. Under krigen ble også småhvalfangsten svært viktig, og man leverte en del 50 mm fangstkanoner. Leveranser av 90 mm-kanonene stoppet helt opp. Vedgass-generatorer ble også et viktig produkt.
En viss illegal virksomhet foregikk ved fabrikken under hele krigen. Noe av dette var verktøy og redskaper til matauk, for eksempel kornkverner. En annen del var skjult produksjon av våpen og deler som kom de norske motstandsstyrkene til gode. Noen av arbeiderne ble tatt, og havnet i tyske fengsler eller konsentrasjonsleire.
Etterkrigstiden
Kongsberg våpenfabrikk dro nytte av amerikansk satsing i Europa etter krigen. Gjennom programmet for produksjon av amerikansk forsvarsmateriell i Europa, Off-Shore Procurement, fikk KV bidrag til å bygge opp viktig høyteknologisk kompetanse. På denne tiden lå USA foran Norge i mange vitenskapelige og teknologiske felter. Gjennom amerikanske militærbudsjetter fikk altså KV bygget opp viktig kompetanse. Jens Christian Hauge gikk i bresjen for å modernisere Norges forsvarsindustri på denne måten, da han mente at de sivile ringvirkningene av moderniseringen ville være betydelige. KV gikk inn i samarbeid med svenske Bofors, og etter moderniseringen på slutten av 1950-tallet overtok KV på 1960-tallet posisjonen som ledende forsvarsbedrift i Norge fra Raufoss Ammunisjonsfabrikker. I motsetning til Raufoss, som drev forholdsvis enkel masseproduksjon, lyktes KV med å bygge opp høyteknologisk kompetanse.
Etter frigjøringen ble KV også eget rettssubjekt, i motsetning til forvaltningsbedrift, og fikk eget styre og skulle ledes som en vanlig industribedrift. Finne overtok igjen som direktør etter krigen, og ble etterfulgt av Leif Lyche i 1948. Årene etter krigen var vanskelige, tross en del jobb for annen industri som skulle bygges opp igjen. Våpenhjelpen gjorde at det norske forsvaret fikk en del materiell fra utlandet, og man forsøkte i KV å finne produkter man kunne levere til andre Nato-land. Fram mot 1957] ble det foretatt en gradvis modernisering. En av de første større ordrene var på Bofors 40 mm L70-kanonen, som både var fjernstyrt og helautomatisk, et ganske krevende produkt. Andre store produkter var 20 mm maskinkanon og 155 felthaubits.
Norsk våpeneksport kom mer i fokus etter hvert som eksporten økte. Blant annet kom en leveranse av ammunisjon og håndgranater på Cuba i hendene på de nye makthaverne under Fidel Castro, en sak som skapte brudulje på Stortinget. Eksporten hadde blitt godkjent av hensyn til arbeidsplasser på Raufoss, selv om Cuba sto på randen av borgerkrig.
Da våpenhjelpen falt bort på 1960-tallet gikk utgiftene til forsvarsmateriell opp fra 10 % av forsvarsbudsjettet til et endelig tall på rundt 24 % i 2000. Deler av innkjøpene kom norsk næringsliv, og spesielt KV, til gode. Fra 1960-tallet kom det også krav om gjenkjøpsavtaler ved norske våpenkjøp i utlandet. Da oljeindustrien med dette ble viktig på slutten av 1960-tallet, måtte forsvarsindustrien omstilles for å levere i et konkurranseutsatt marked. Både KV og Raufoss gikk gjennom store, dyptgripende endringer på denne tiden.
Rammegivende for forsvarsinnkjøp i perioden ble Bestemmelser vedrørende anskaffelser til Forsvaret fra 1972. Her ble det utformet et prinsipp om at kjøp skulle bygge på forretningsmessige kriterier med i utgangspunkt i bestemte fagmilitære og tekniske krav. Disse reglene ble flere ganger tillempet da politikerne ville ta hensyn til andre forhold.
Mot slutten av 1970-tallet var Norge verdens syvende største våpeneksportør. Eksporten var stort sett rettet mot allierte og vestvennlige land, og var strengt regulert. I forbindelse med Vietnamkrigen ble det påpekt av Finn Gustavsen fra Sosialistisk Folkeparti at Norge faktisk eksporterte våpen til et land i krig, nemlig USA. Spørsmålet var mer aktuelt enn allmennheten kjente til, da norskproduserte motortorpedobåter var satt inn i krigstjeneste i Vietnam. Gustavsen stilte også spørsmål om det var riktig av Norge å returnere eldre utstyr fra våpenhjelpen tilbake til USA, hvor de kunne benyttes i krigen i Vietnam. Stortingets flertall ønsket å støtte USA selv om landet vitterlig var i krig, og fant til slutt en formulering for å løse floken. Det ble understreket at retningslinjene fra stortingsvedtaket i 1959 ikke gjaldt innførsel og utførsel av våpen basert på planer lagt i Nato-sammenheng samt basert på våpenhjelpavtaler. Konseptet ble kalt sikkerhetspolitisk betinget eksport. Dermed var handelen med Nato-land skjermet fra stortingsvedtakene i 1935 og 1959.
Innenfor rammen av Norges Industriforbund, senere Næringslivets Hovedorganisasjon, gikk forsvarindustrien i landet sammen i samarbeidsgruppen Norske forsvarsleverandører i 1982. På 1980-tallet hadde gruppen på det meste 74 medlemmer, hvor KV var en viktig aktør.
Ved inngangen til 1990-tallet ble det ved flere anledninger tatt opp i Stortinget forsvarindustriens privilegerte rolle. Det ble stilt spørsmål ved om ikke forsvarindustrien burde tilpasse seg markedet på lik linje med andre industrier.
En annen stor aktør innenfor forsvarsindustrien i Norge, Marinens hovedverft i Horten, ble avviklet på 1980-tallet. Samtidig kom Raufoss på utenlandske hender.
Penguin
På bakgrunn av de gode erfaringene man hadde med Terne hadde Forsvarets forskningsinstitutt (FFI) tatt for seg nok et missilprogram. Der hvor Terne var til bruk mot ubåter, skulle det nye prosjektet løse utfordringene med å engasjere overflatemål. På denne tiden, altså slutten av 1950-tallet, planla Sjøforsvaret en småbåtmarine basert på motortorpedobåter (MTBer). Klassen som var på tegnebrettet, Storm-klassen, var bestykket med en 75 mm tårnkanon, noe som ga beskjeden virkning i større overflatemål. Sjøforsvaret anmodet i 1959 FFI ved forskningsleder Hans Chr. Christensen om å ta fram en løsning med et autonomt rakettvåpen, og studien fikk kodenavnet FIX og ble ledet av forsker Nils Grøholdt. Studien var starten til Penguin-prosjektet, som dro i gang i 1961.
KVs ingeniører ble tatt med på utviklingsprosjektet på et tidlig tidspunkt. Praktiske hensyn som å lage produksjonsunderlag og å bygge opp produksjonslinjer kom da tidlig i gang. Et tett samarbeid eksisterte mellom de to partene og Sjøforsvaret ved kapteinløytnant Nils Bro som Marinens prosjektleder. To helt nye fagområder for både FFI og KV ble utforsket, nemlig elektrooptikk i forbindelse med IR-søkeren og treghetsnavigasjon.
Penguin endte opp som et passivt heimende missil med infrarød søker. Oppbygningen var fra tupp til hale slik: 1) infrarød målsøker; 2) gassdrevet styreservo; 3) høydemåler basert på infrarød laser; 4) navigasjonsmodul; 5) stridshode med brannrør; 6) rakettmotor for fluktfasen (gangmotor); 7) rakettmotor for utskytningsfasen (startmotor). Vinger foran, såkalte canardfinner, sørget for styringen, og vinger bak stabiliserte i flukten.
Utviklingsprogrammet til det som ble hetende Penguin Mk 1 ble avsluttet i 1972, og 20 båter av Storm-klassen, seks MTBer av Snøgg-klassen og fem fregatter av Oslo-klassen ble bestykket med Penguin, og dessuten ble noen få systemer levert den tyrkiske marinen. Allerede før Mk 1 var ferdigutviklet ble programmet for Mk 2, nemlig i 1970. KV fikk her en større rolle i utviklingsarbeidet, og en ny søkermodul ble tatt fram og raketten ellers ble digitalisert. Missilet fikk nå muligheter til taktisk manøvrering under flukten. Mk 2 ble standardbevæpning på Hauk-klassen fra 1982. Mk 2 ble solgt både til den svenske og greske marine.
I perioden 1979 til ble Penguin Mk 2 kvalifisert for den amerikanske marinen. Et nytte produkt ble tatt fram på bakgrunn av det vellykkede prosjektet, og navnet ble Mk 2 Mod 7. Denne ble basert på Mk 3, som var under utvikling i samme periode. Prosjektet gikk fra 1984 til 1990, og ga betydelige leveranser til US Navy. Mk 3 kom på samme tiden, og var tatt fram for å brukes på Luftforsvarets F-16. Startmotoren ble sløyfet, missilet fikk lengre rekkevidde og muligheten for mer sofistikerte manøvre.
Det vellykkede samarbeidet med FFI hadde gitt opphavet til en ny modell for samarbeid mellom forskningsinstitutt og industri, og Sjøforsvaret og andre fornøyde kunder gjorde at KV gjennom sine arvtagere kunne satse videre på sjømålsmissiler med det mer avanserte NSM.
KV-krisa
1986-87 gjennomgikk Kongsberg Våpenfabrikk to store kriser. Den første skyldtes store økonomiske problemer og endte i havari. Høyesterettsadvokat Andreas Arntzen ble utnevnt til å lede et utvalg som skulle finne årsaken til havariet. Konklusjonen ble at bedriften hadde påtatt seg for store og avanserte utviklingsoppgaver når det gjaldt økonomi og kompetanse. Utvalget viste blant annet til utvikling av deler til flyet F-16, en del av en gjenkjøpsavtale.
Myndighetene var ikke interessert i å sprøyte inn store penger for å beholde hele virksomheten, så selskapet ble delt opp. Den sivile virksomheten ble solgt ut, og endte opp på private hender, sammen med over halvparten av selskapets 4500 ansatte. Den militære virksomheten ble videreført som et selvstendig selskap med navnet Norsk Forsvarsteknologi (NFT).
Den andre krisa ble kjent i januar 1987, og ble kalt KV-Toshiba-saken. Det ble kjent at KV og Toshiba hadde solgt avanserte verktøymaskiner med datastyring til et verft i Sovjetunionen. Dette var brudd på COCOM-samarbeidet, som regulerte vestblokkens salg av strategiske varer, tjenester og teknologi til kommuniststatene. For bedriften betød dette svekket tillit internasjonalt, noe som var med og bidro til navneskiftet i 1987. Først i 1995 turde bedriften benytte seg av det tradisjonelle Kongsberg-navnet igjen.
Arkiv
Arkivet etter Kongsberg Våpenfabrikk oppbevares ved Statsarkivet i Kongsberg. Arkivet består av i underkant av 150 hyllemeter. I tillegg utgjør materialet fra perioden da fabrikken ble drevet under akkord fra 1987 til 1996 et eget arkiv på ca. 50 hyllemeter.
Arkivet står oppført på Norges Dokumentarvs liste over særlig betydningsfulle dokumenter.
Carnaubais
Carnaubais er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Kongedømmet Ryukyu
Kongedømmet Ryukyu (琉球王国 Ryūkyū Ōkoku) var et uavhengig rike som hersket over det meste av Ryukyu-øyene fra 1300-tallet til 1800-tallet. Kongene av Ryukyu forente øya Okinawa og utvidet sitt rike nordover til Amamiøyene i dagens Kagoshima i Japan og sørover til Yaeyama-øyene nær Taiwan.
På 1400-tallet ble de tre rikene Hokuzan, Chuzan og Nanzan forent under kong Sho Hashi av Chuzan. Kongene i Chuzan hadde blitt anerkjent av kineserne som de rettmessige regentene over øyene. Slottet Shuri var Sho Hashis residens.
Riket var tributtpliktig til Kina og var kjent for sin skipsfart og handel. Sent på 1500-tallet kom imidlertid riket mer og mer under innflytelse av Japan. I lang tid var riket underlagt det japanske Tokugawa-styret samtidig som det nøt stor selvstendighet. Riket eksisterte helt til 1879, da det ble avskaffet og gjort til en del av Japan.
Løve (symbol)
Løve i europeiske våpenskjold er en grafisk og stilisert figur som ligner mer på en jaktgepard med smal kropp, lite hode og lang busket hale. Løve eller løver inngår i europeiske riksvåpen for bl.a. Norge, Danmark (gående løver), Sverige, Finland, Estland (gående), England (gående), Skottland, Belgia, Nederland, Luxembourg, Spania, Tsjekkia, Montenegro (stående), Bulgaria. Løvefigurer i statsvåpen har også bl.a. Georgia (skjoldholdere), Marokko (skjoldholdere), Sierra Leone (gående og skjoldholdere), Sri Lanka (stående) og Dominica (hjelmtegn).
Løve ble fra senmiddelalderen en såvidt vanlig figur i europeiske våpenskjold, at det ble uttalt i heraldiske læreskrifter at «den som ikke har en våpenfigur, tar en løve». Likevel fortsatte løven å ha høy prestisje som våpenfigur, blant annet i våpen for de utenekteskapelige barna til de dansk-norske unionskongene med navnet «Gyldenløve». Det er løver i forskjellige utforminger i norske kommunevåpen og slektsvåpen, bl.a. for Rødøy kommune (liggende løve) og slektene Hegermann, Løvenskiold, Printz, Sommerfelt, Tordenskiold med flere.