cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Louis Couturat
Couturat som interlingvist
I arbeidet med Leibniz kom Couturat over hans lite kjente notater om et logisk konstruert språk, inspirert av symbolsk logikk. Det tente Couturats interesse for internasjonale hjelpespråk.
Rundt århundreskiftet fikk Esperanto sitt gjennombrudd i Frankrike, og det la igjen grunnlaget for et stort internasjonalt gjennombrudd.
Esperanto fikk mye publisitet under Verdensutstillinga i Paris år 1900. Under verdensutstillinga organiserte Couturat, sammen med sin medarbeider, matematikeren Leopold Leau, gruppa Delegation pour l'adoption d'une Langue auxiliare internationale (Delegasjonen for antakelse av et internasjonalt hjelpespråk), som blei formelt stifta 7. januar 1901 på initiativ av Leau. Delegasjonen fikk offisiell deltakelse fra flere kjente vitenskapsfolk, og kraftig organisatorisk og økonomisk støtte fra esperantobevegelsen.
Couturat og Leau ga i 1900 ut en brosjyre med navnet
Navnet på brosjyra uttrykker samtidig Couturats program for hvem han spesielt mente universalspråket bør appellere til.
Måneskinnssonaten
'''Pianosonate nr. 14 i ciss-moll «Quasi una fantasia»''', (« ... i stil med en fantasi») op. 27, nr. 2, er en sonate komponert av Ludwig van Beethoven i 1801. Populært kalles den «Måneskinnssonaten».
Louis Couturat
Couturat som interlingvist
Typisk for Esperantobevegelsen i Frankrike like etter 1900 var dens sterke støtte i samfunnets elite: Blant en del kapitalister, politikere, høyere statstjenestemenn, militære, og særlig blant vitenskapsfolk. (Det samme gjaldt Volapük i Paris fra 1885.)
Måneskinnssonaten
Sonaten er et av Beethovens mest kjente verker, og sies å være dedikert til Beethovens elev, 17 år gamle grevinne Giulietta Guicciardi, som Beethoven var eller hadde vært forelsket i.
Louis Couturat
Couturat som interlingvist
Dette skiller seg fra situasjonen ellers i verden, der lederne var mye mer sosialt perifere. (Sovjetunionen på 1920-tallet er et av få land der esperantister hadde en tilsvarende posisjon.)
Måneskinnssonaten
Det var ikke Beethoven som ga verket tilnavnet «Måneskinssonaten». Betegnelsen har utspring i musikkanmelderen Ludwig Rellstabs beskrivelse av verket i 1832, der han sammenlignet sonatens første sats med hvordan månelyset skinte på sjøen Vierwaldstättersee. Franz Liszt betegnet andre sats som «en blomst mellom to avgrunner».
Satser
Sonaten har tre satser:
Louis Couturat
Couturat som interlingvist
Mange vitenskapsfolk så et nytt kunstig verdensspråk som en nødvendig del av samfunnets allmenne moderniseringsprosjekt, på linje med jernbaner, elektrisk strøm, internasjonale industristandarder bygd på felles mål og vekt osv.
Det er interessant å legge merke til at matematikere ser ut til å ha spilt ei viktigere rolle enn filologer i verdensspråkbevegelsen i denne perioden:
Auguste Kerckhoffs, som leda Volapüks gjennombrudd i Frankrike og internasjonalt, var akademiker og berømt som kryptograf.
Giuseppe Peano var en verdensberømt matematiker og pioner innafor symbolsk logikk, som også inspirerte ham i utviklinga av planspråket Latino Sine Flexione.
Dette kan antyde en tendens til å se på arbeidet for et nytt verdensspråk som en slags ingeniørarbeid.
Couturat arbeidet i de nærmeste åra systematisk videre med å gjøre seg til samtidas ledende ekspert på internasjonale hjelpespråk.
Universalspråkets historie
I 1903 ga Couturat og Leau ut
Dette ruvende verket, som går gjennom rundt 60 forslag til hjelpespråk (omtrent rubb og stubb av det som var kjent og dokumentert på den tida) pluss noen nye som kom til under arbeidet, som Idiom Neutral, er det første store vitenskapelige arbeidet innafor planspråklitteraturen. Med dette grunnla Couturat et nytt akademisk felt, som kom til å bli kjent under navnet interlingvistikk.
Verket har hatt enorm innflytelse i de siste 100 år, både på grunn av dets grundighet og fordi de aller fleste forskere ikke har hatt tilgang til den samme rikholdige dokumentasjonen. Det fins i mange biblioteker og har kommet ut i minst ei nyutgave. Mange vurderinger av forskjellige prosjekter som er gått inn i andre bøker om interlingvistikk, leksika osv, er egentlig bare avskrifter av Couturat og Leau.
Tross verkets utvilsomme kvaliteter er dette ikke uproblematisk.
Forfatterne kommer med knusende dommer, f.eks. over Volapük, men roser Esperanto. De oppfatter seg sjøl som sterke autoriteter. Samtidig er ingen av dem filologer, og synsvinkelen kan være prega av Couturats teorier om formallogikk, som kanskje ikke er så godt egna til å analysere språk.
Den sterke fordømmelsen av Volapük kan også ha taktiske innslag: Det var viktig å distansere ideen om universelle språk fra noe som i samtida blei sett som et mislykka og litt latterlig prosjekt.
I et tilfelle har Couturat/Leau «forbedra» et sitat fra den berømte lingvisten Hugo Schuchardt, som ikke helt passa dem politisk. Dette «forbedra» sitatet er seinere kopiert mange ganger i annen interlingvistisk litteratur.
Hvem var Idos far?
Couturats rolle i utviklinga av planspråket Ido er omstridt. Det fins minst to versjoner av nesten alt: En fra Esperanto-bevegelsen og en fra Ido-bevegelsen.
Couturats organisatoriske basis i verdensspråkbevegelsen var Delegasjonen (se avsnitt 2), som formelt ikke tok stilling for Esperanto, men fikk sterk støtte av Esperanto-bevegelsen.
I mai 1907 ba Delegasjonen Det internasjonale forbundet av akademier om å velge et hjelpespråk som offisielt verdensspråk. Forbundet avslo, og erklærte seg som inkompetent.
Dermed vedtok Delegasjonen å fatte vedtak om dette sjøl.
Så langt er alle enige.
Men esperantistene hevda at de hadde en forståelse med Couturat om at Esperanto skulle bli vedtatt. De framstilte Delegasjonen som et enmanns-show der mange prominente personer formelt deltok, men bare Couturat, Leau og et par til bestemte i praksis.
Idistene derimot la vekt på Delegasjonens store formelle representativitet og hevda at bl.a. Zamenhof på forhånd hadde lovet å godta dens vedtak.
Delegasjonen gikk i gang med å vurdere forskjellige forslag. Den kom til at Esperanto var det beste, men ikke godt nok. Derfor vedtok den et anonymt forslag til forbedra Esperanto med navnet Ido (et ord som betyr barn eller etterkommer på Esperanto).
Men hvem var den anonyme forslagsstilleren? Ortodokse esperantister fikk sjokk da han blei avslørt som Louis de Beaufront – den franske esperantobevegelsens ledende mann, en konservativ esperantist også kjent som ''Esperantos far nr. 2, og Zamenhofs personlige representant i Delegasjonen''.
Hundre år etter er imidlertid de fleste på alle sider enige om at det nå er klart at den virkelige forfatteren var Louis Couturat sjøl. Som sekretær i Delegasjonen hadde han ikke rett til å komme med forslag. Derfor tok de Beaufrant på seg skylda, for å dekke den egentlige faren.
Det førte til en hatsk strid som de rettroende på begge sider fører videre 100 år etter. I Esperantobevegelsen blei Couturat framstilt som en kynisk manipulator som konspirerte for å ta språket deres. For idistene derimot var Zamenhof løftebryteren og svikeren.
Idos sterke mann
Ido var svært likt Esperanto. Det fjerna de spesielle Esperanti-bokstavene som mange hadde klaga over. Grammatikken fjerna noen regler. Samtidig inneholdt det trekk fra ei rekke nyere språkprosjekter som var mer nylatinske og naturalistiske enn Esperanto, så det kom inn noen nye og vanskeligere uregelmessigheter. Det inneholdt flere ord som var forståelige i Frankrike.
Men det hadde også noen elementer som var mindre naturalistiske enn Esperanto: Regler for avledete ord, inspirert av Couturats tolkning av Leibniz's språkteorier, altså av renessansens ideer om filosofiske språk. De kom fra Couturat. (I motsetning til andre nyskapninger i Ido er Couturats avledningsregler til nå aldri tatt opp igjen i andre planspråk.)
I etterpåklokskapens klare lys er det lett å se at Ido inneholdt kompromisser mellom forskjellige og tilmed antagonistiske retninger. Otto Jespersen, Ido-bevegelsens mest berømte filolog, skreiv seinere at en hensikt var å få med Esperantos tilhengere og forene dem med tilhengerne av nyere og mindre kunstspråk. Men det virker også klart at logikeren Couturat ville ha med skjematiske trekk ved Esperanto som andre var mot.
Couturat vant kampen om mange av kjentfolka i Delegasjonen. Filologen Jespersen fulgte ham. Den tidligere esperantisen Wilhelm Ostwald finansierte Ido-propaganda med pengene han fikk for nobelprisen i kjemi i 1909. Mange ledende esperantister fulgte med også. Den viktigste var de Beaufront, som trofast sto på at han var faren til han døde. Tilhengere av mindre språk gikk også med.
Men etter Couturats død forsvant nesten alle sammen. De hadde gått med ut fra løfter om at Ido skulle bli selve verdensspråket, men slik gikk det jo ikke... Dette viser hvor nødvendig Couturats sterke personlighet var for å holde Ido-bevegelsen sammen.
Kampen om tilhengerne vant Zamenhof. Ido-splittelsen førte ikke engang til noen synlig bremse på veksten i Frankrike! I 1914 forberedte Paris seg på den største Esperanto-kongressen noensinne (den blei stoppa av krigen). Couturat må ha irritert seg grenseløst over at sjøl hans egne franskmenn fulgte den lille østeuropeiske øyenlegen, og ikke hans samling av strålende intellektuelle.
Couturat, som var pasifist, var ironisk nok en av de første som døde i første verdenskrig, da bilen hans kolliderte med en bil som kjørte ut mobiliseringsordren til den franske hær.
Dødsfallet var et knusende slag for språket Ido, som han han hadde arbeidet så hardt for å skape. Det nådde aldri igjen opp på nivået fra Couturats siste år.
Bakgrunnsstråling
Bakgrunnsstråling er kjernestråling fra verdensrommet, elektromagnetisk stråling fra Solen og stråling fra radioaktive grunnstoffer på Jorden som man konstant blir utsatt for. De naturlige typene av kjernestråling er alfa-, beta- og gammastråling. I områder med uranholdig alunskifer eller granitt i berggrunnen, kan radongass sive inn i bygninger nedenfra. På denne måten får man ekstra kjernestråling fra luften. Dette gjelder spesielt kjellere med dårlig lufting. Byggematerialene i murhus kan også sende ut radioaktiv stråling. For å redusere mengden radongass kan man støpe en grunnmur med tett såle ned mot bakken. På denne måten kan ikke gassen sive direkte inn i kjelleren. I områder med høy naturlig stråling bør naturlige oppholdsrom som soverom og stue plasseres over bakkenivå. Bakgrunnsstråling kan også forekomme ved store ulykker, som i Tsjernobyl-ulykken i 1986.
Kosmisk stråling er elektromagnetisk stråling uten en spesifikk kilde. Hvor denne strålingen kommer fra avhenger av hvilket stråling det er, men mye tyder på at dette er beviset på eksistensen til Big Bang. Før universet idag eksisterte, var universet mye mindre, varmere, og fylt med en stor og lysende tåke som var hydrogenplasma. Da universet utvidet seg, ble både plasmaet og strålingen som fylte ble kjøligere. Da universet hadde kjølt seg ned, og stabile atom kunne dannes, kunne de ikke lenger absorbere varmestrålingen. Dette gjorde til at universet ble gjennomsiktig og ikke en tåke. Fotonene som har forplantet seg siden da, har blitt svakere og de har en lavere energi.
Catherine Théot
Catherine Théot (født 5. mars 1716 i Barenton i Normandie, død 1. september 1794 i Petite-Force i Paris) var et fransk medium, mystiker og visjonær. Hun forutsa den franske revolusjon og sa seg å være Guds Moder. Hun ble som dette sentralgestalt for en mystisk retning, theotistene.
Jackson County (Ohio)
Fylket ble opprettet 1. mars 1816 fra utskilte områder fra Athens County, Gallia County, Ross County og Scioto County.
Catherine Théot
Bakgrunn
Hun skal allerede som ung ha hatt hallusinasjoner, og da hun år 1779 erklærte at hun var Den nye Eva, den fremtidige Guds Moder, ble hun fengslet i Bastillen, og senere på La Salpêtrière.
Seerske
Hun ble løslatt i 1782 og ble da et profesjonelt medium med kunder hos adelen og sentralgestalt for en sekt. Hennes mystiske visjoner fokuserte seg med tiden, og hun talte meget om det kommende himmelrike. Hun fikk en skare rundt seg på om lag 35 i tallet, og dem overbeviste hun om at hun vat den gjenfødte Guds Mor. Til denne gruppe hørte Christophe Antoine Gerle, fantasten Ouvdemont og en rekke kvinner fra høyadelen som lette et religiøst forfeste.
I juni 1794, altså under den franske revolusjon, fremleste hun for sine tilhengere et brev som hun skulle ha mottatt fra Marias hånd. Her ble Maximilien de Robespierre fremholdt som Messias og Det høyeste vesens sønn. Robespierre hadde en månet tidligere gått inn for å elevere Det høyeste vesens kult til Frankrikes statsreligion.
Theotistene ble frifunnet fra anklagene, men Catherine Theot selv døde i fengselet innen dommen var avklart.
Walter Farley
Walter Farley (født 26. juni 1915 i Syracuse, New York, død 16. oktober 1989 i Sarasota, Florida) var en amerikansk forfatter som er mest kjent for bøkene om Den Svarte Hingsten.
Walter og konen hans Rosemary hadde en gård i Pennsylvania og i et strandhus i Florida. Walter døde av kreft i Florida, rett før utgivelsen av The Young Black Stallion, den 21. boken i The Black Stallion-serien. Og etter det startet de med en produksjon av tv-serien Adventures of the Black Stallion.
Walters onkel var en profesjonell hestetrener og lærte Walter forskjellige øvelser på hesten. Han skrev den første boka, The Black Stallion (Den Svarte Hingsten), da han var student på Erasmus Hall High School og Mecersburg Academy i Pennsylvania, USA. Han fikk den utgitt i 1941, mens han fortsatt studerte på Columbia Universitetet.
Vargem Alegre
Vargem Alegre er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Meterstokk
Meterstokker er ofte laget av tre eller plast, og med metall- eller plastikkledd slik at de kan foldes sammen. Vanlig lengde på en meterstokk laget for det europeiske markedet er enten 1 eller 2 meter. Metriske meterstokker er som regel delt inn med streker for hver millimeter (1000 per meter) og tallmarkering for hver centimeter (100 per meter), med tall oppgitt enten i centi- eller millimeter.
Messinglav
Messinglav, eller vanlig messinglav (Xanthoria parietina) er en lavart i slekten messinglaver (Xanthoria). Thallus (plantelegemet) er mer eller mindre rosettdannende med ofte kraftig guloransje overflate. Lober (utløpere på thallus) fra 2 til 5 mm brede. Apothecier (fruktlegemer) på oversiden ofte tallrike inn mot midten av thallus. Vanlig i lavere strøk i Norge, sparsom i fjellet og i Troms/Finnmark.
Meterstokk
Historie
I 1883 oppfant en svensk ingeniør som het Karl-Hilmer Johansson Kollén opp «tumstocken» for å hjelpe Sverige å konvertere til det metriske systemet. Karl Hilmers bedrift heter i dag Hultafors, og siden starten i 1883 har de til sammen produsert så mange meterstokker at de ville gå 10 ganger rundt jordkloden.
Messinglav
Litteratur
Krog, Hildur/Østhagen, Haavard/Tønsberg, Tor: ''Lavflora. Norske busk- og bladlav'', Oslo 1994, ISBN 82-00-41445-0
Knox County (Ohio)
Knox County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Licking County
Licking County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Renault 14
Renault 14 er en kompakt bil produsert av den franske bilprodusenten Renault mellom 1976 og 1983. Den ble vist første gang i januar 1976, men produksjonen kom ikke igang før i juni samme år. Det var den første modellen som ble produsert i stort antall ved selskapets nye fabrikk i Douai.
Med forhjulsdrift, ble Renault 14 utviklet for å konkurrere i småbilklassen, en klasse som hadde blitt populær mye på grunn av lanseringen av Volkswagen Golf i 1974.
Interiøret var generelt godt gjennomtenkt, med baksete som enten kunne legges ned eller fjernes helt. Det gjorde bilen relativt romslig, størrelsen tatt i betraktning. I tillegg ble reservehjulet plassert under panseret, noe flere Renault- og også Citroënmodeller hadde, og over den tverrgående 4-sylindret motor som var plassert bakover i 72°. Dette gjorde at det ble mer plass til bagasje, men det gikk utover plassen i motorrommet.
Renault 14-designet ble rost av motorpressen som friskt og forut for sin tid, og mange har trukket en parallell mellom Renault 14 og Peugeot 205 (som ble lansert på midten av 80-tallet).
Johann Franz Buddeus
Johann Franz Buddeus (født 25. juni 1667 i Anklam i Svensk Pommern, død 19. november 1729 i Gotha) var en tysk luthersk teolog og filosof.
Liv
Johann Franz Buddeus ble født i Anklam i Svensk Pommern, hvor hans far var prest. Han mottok tidlig grundig undervisning i klassiske og orientalske språk, og hadde lest hele Bibelen på originalspråkene før han kom til Universitetet i Wittenberg i 1685. Han ble ansatt som adjunkt professor i filosofi der rett etter at han hadde tatt sin mastergrad i 1687, og i 1689 byttet han til en lignende stillig ved Universitetet i Jena, hvor han tilbrakte mye tid med å studere historie. I 1692 reiste han videre til Universitetet i Coburg som professor i gresk og latin, og året etter til den nye Universitetet i Halle som professor i moralfilosofi. Her ble han til 1705, da han reiste til Jena som andreprofessor i teologi. Hans forelesninger omfavnet alle deler av denne vitenskapen, og han berørte regelmessig filosofi, historie og politikk. Respektert av alle som menneske og kristen forble han i Jena resten av sitt liv, virket flere ganger midlertidig som rektor ved universitetet og ble overhode for sin avdeling og en kirkelig rådgiver fra 1715.
Bærum
Opprinnelig lå Bærum mellom Akershus-kommunene Asker i vest og Aker i øst; Aker ble innlemmet i Oslo i 1948. Bærum var historisk del av Asker prestegjeld, men fikk etterhvert status som eget kirkesogn og dette sognet fikk status som kommune i 1837. Sammen med nabobygda Asker omtales Bærum gjerne som Asker og Bærum, som etter overføringen av Aker til Oslo i 1948 manglet landgrense til resten av Akershus.
Johann Franz Buddeus
Liv
Han ble vurdert som den dyktigste tyske teolog i sin tid. I filosofi bekjente han seg til en eklektisisme som hvilte på et bredt historisk fundament; men han anerkjente i Descartes skaperen av en ny periode, og igjennom å angripe ”ateisten” Spinoza etterfulgte han spesielt forkjemperne for naturlovene, slike som Hugo Grotius, Puffendorf, og Thomasius. Hans teologiske posisjon var bestemt av tradisjonen fra Johannes Musäus i Jena, og delvis gjennom hans nære relasjon til Johann Wilhelm Baier, men på den andre siden helte han mot pietismen. Hans forbindelse med Spangenberg, Spener, and Zinzendorf vekket mistanke og resulterte i en formell undersøkelse av hans lære. På noen måter var han påvirket av føderal teologi, men uten at det fikk ham til å bryte med tradisjonen fra den lutherske ortodoksi. På alle områder viste han seg som en mann med sunn lære og med vitenskapsmannens instinkt.
Bærum
Bærum har landets høyeste gjennomsnittlige inntekts- og utdannelsesnivå. Ifølge skattelistene har Bærum landets høyeste prosentvise andel av millionærer med 20,03 % av innbyggerne.
Johann Franz Buddeus
Liv
Hans arbeid var epokeskapende i kirkehistorien, spesielt arbeidet med Det gamle testamentet og den apostoliske tidsperioden. Livet til Buddeus var preget av enkel luthersk ortodoksi og innflytelsen fra en ny tid. Likevel gikk han i sin bibelske kritikk ikke så langt som til den minste innrømmelse, ikke et vers av de kanoniske bøker kunne tukles med uten at det gikk ut over perfeksjonen til helheten. Som akademisk lærer oppnådde han stor suksess.
Bærum
Etymologi
Navnet Bærum kommer av det norrøne Bergeimr som er satt sammen av ordene berg og heim.
Johann Franz Buddeus
Verker
Hans verk, store og små, er på over hundre i antall. Av dem utgitt i Halleperioden kan nevnes Elementa philosophiæ practicæ (1697) og Elementa philosophiæ eclecticæ (1703). I den andre Jenaperioden kom blant annet Institutiones theologiæ moralis (1711; tysk oversettelse, 1719), et arbeid i streng overensstemmelse med hans filosofiske etikk; Historia ecclesiastica veteris testamenti (1715–18); Theses theologicæ de atheismo et superstitione (1716), som var rettet mot Spinoza vakte mye oppmerksomhet; Institutiones theologiæ dogmaticæ, (1723), et verk som en gang var veldig innflytelsesrikt og tydelig bygde på Baier's Compendium; Historische und theologische Einleitung in die vornehmsten Religionsstreitigkeiten (1724, 1728), redigert av Johann Georg Walch; Isagoge historico-theologica ad theologiam universam (1727), som omhandlet metodene og historien til teologien på en måte som var bemerkelsesverdig for tiden; og Ecclesia apostolica (1729), tenkt som en introduksjon til studiet av Det nye testamente.
Bærum
Geologi
I Bærum finnes også en steintype som er karakteristisk for osloområdet – rombeporfyr (en lavastein som ble skapt da Oslofeltet var vulkansk aktivt i permtiden og en supervulkan hadde sitt utbrudd).
Innsjøer
Bærum Vann AS og Asker og Bærum Vannverk IKS har en årlig vannproduksjon på om lag 20 millioner kubikkmeter. Det interkommunale selskapet Asker og Bærum Vannverk IKS henter vann fra Holsfjorden, mens Bærum Vann AS eies av Bærum kommune og henter vann fra Trehørningen og Heggelivassdraget. Bærum kommune eier også et lite vannverk på Sollihøgda som forsyner rundt 500 mennesker. Avløpsnettet i Bærum er koblet til VEAS der kommunen eier 50 %, mens den andre halvparten eies av kommunene Asker og Oslo. Røyken er tilkoblet anlegget.
Fjell
Bærums høyeste punkt er Vidvangshøgda (552 moh.) nordøst i Krokskogen, men den beste utsikten får man fra toppen av søndre Kolsås (349 moh.), hvor det er adkomst via turtråkk og stier. Herfra kan man se ut over nesten hele kommunen, inn til Oslo, over til Nesodden og det aller meste av indre Oslofjord.
Klima
Det ble utført meteorologiske målinger i regi av met.no i Bærum i perioden 1940 − 2003. Høyeste og laveste registrerte temperaturer i perioden var henholdsvis 35,2 grader 27. juni 1988 og −29,7 grader 9. februar 1966, begge rekorder satt på Fornebu målestasjon. Førstnevnte er også varmerekorden for Akershus fylke.
Flora og fauna
Gulveis er Bærums kommuneblomst, vedtatt av LA21- forumet i Bærum i 2003. Det er en gul blomst som ofte blir funnet på store gressletter.
Øyer
De viktigste øyene i kommunen er:
Som ellers i Oslofjorden er det mange mindre holmer og skjær rundt disse øyene.
Demografi
Bærum er Vikens mest folkerike kommune, men kun den trettiniende største målt i areal. Som i Oslo er store deler av kommunen fortsatt avsatt som utmark hvor det ikke er tettbebyggelse. Kommunens tettsteder dekker 37 % av arealet. Befolkningen er ganske jevnt spredt utover tettstedene, men de store arbeidsplassene er langs fjorden fra Slependen-Sandvika i vest til Lysaker i øst. I tillegg har det vært utbygging oppover i Lommedalen nordøst i kommunen. På 1970- og 1980-tallet flyttet mange barnefamilier til Lommedalen.
Historie
I perioden før 1950 hadde Bærum kommune arbeidet aktivt med å få boliger til alle. Størrelse og pris var derfor styrt av kommunen. I tillegg til dette skulle alle få muligheter til å bo der over lengre tid. På 1950-tallet ble dette noe annerledes. Det førte til at forholdsvis pengesterke personer bosatte seg i Bærum. Etterhvert ble det blokkbygging som møtte motstand. Mange unge ektepar med små barn flyttet til Bærum på denne tiden.
I 1950-årene ble det utarebeidet reguleringsplaner om hvilke områder som det skulle bygges ut. Noen skulle bevares som mark, mens andre steder skulle de starte byggingen. Det ble som følge av at flere flyttet til Bærum nødvendig med flere sentra, ettersom Bærum var et bondeland på denne tiden. I 1957 la reguleringssjefen frem et forslag om å bygge ut Sandvika til å bli et sentrum for handel og industri. Også at flere sentra ble opprettet.
Det skulle bygges ut på Dæli, Grini og Fossum, mens store Stabekk og Ballerud skulle bevares som mark. Strøkene sørvest for Tanum gikk fri. Industri skulle spre seg videre langs Sandvikselva og på Nadderud. Drammensveien, «landets mest trafikkerte landevei», fikk en utviklingsplan som ble satt i gang særlig på 60-tallet.
Fiske og jordbruk hold seg oppe til 1960-tallet. Andelen av bæringer sysselsatt i industri og håndverk nådde et høydepunkt på denne tiden.
På grunn av baby-boomen og det store antallet mennesker som flyttet til Bærum på 1950-tallet ble skoler og idretts- og fritidsordninger for barn organisert og bygget. Denne ordningen ble kalt byskoleordningen og ble innført i 1950. Det var ikke faste grenser mellom skolekretsene, da dette ville skape problemer på grunn av stadig nybygging. Gutter og jenter gikk sammen på skolen. Det var en kino på Stabekk som var godt besøkt, og ungdom hadde også andre tilbud som for eksempel Speideren og kirkerelaterte aktiviteter.
Administrativ inndeling
Bærum er inndelt i 22 delområder og 413 grunnkretser.
Elizabeth Ryan
Elizabeth Montaguec Ryan (født 5. februar 1892 Anaheim, Los Angeles, California, død 6. juli 1979 i London) var en amerikansk kvinnelig tennisspiller.
Ryan vant i perioden 1914–1934 totalt 26 Grand Slam-turneringer på sine 38 finaler, 17 i double og 9 i mixeddouble. Ryan vant aldri noen Grand Slam-tittel i single men hun var nummer tre på rankingen (1927) over verdens beste kvinnelige singlespillere og var for øvrig ved flere anledninger blant de ti beste på rankingen i perioden 1924–30. Hun vant totalt 193 single-, 255 double- og 214 mixeddoubletitler.
Ryan var i tre finaler i Grand Slam-turneringer; Wimbledonmesterskapet 1921 (tap mot verdensener Suzanne Lenglen) og 1930 (tap mot Helen Wills Moody). Ryan tapte knepent finalen i amerikanske mesterskapet i 1926, hun var i føringen og ledde med 4-0 i avgjørende sett mot norskfødte amerikanerinnen Molla Mallory og senere i kampen hadde hun også en matchball men hun fikk til slutt se seg beseiret med 6-4, 4-6, 7-9.
Ryan vant seks av sine tolv doubletitler i Wimbledon sammen med Suzanne Lenglen (1919–23 og 1925), to med Helen Wills Moody og to med Simone Mathieu. De møtte blant andre storheter som Ethel Thomson Larcombe, Dorothea Douglass Chambers og Kathleen McKane Godfree. Tre av mixeddoubletittlene vant hun sammen med briten Randolph Lycett og en med Jack Crawford fra Australia. Ryan deltok også på det amerikanske Wightman Cup-laget i 1926.
Ryan var bosatt større delen av sitt liv som voksen i London og hun var meget stolt av sine 19 titler i Wimbledon som var rekord. Senere slått av Billie Jean King (20 titler) og tangert av Martina Navrátilová. Nevnes kan også at hun i 1914 vant den siste russiske mesterskapsturneringen som ble spilt i tsar-Russland.
Elizabeth Ryan ble i 1972 opptatt i the International Tennis Hall of Fame.
Oxford University Press
Oxford University Press (OUP) er verdens største universitetsforlag målt i antall publikasjoner. Forlaget utgir årlig rundt 4 500 nye bøker, og har ca. 4 000 ansatte i mer enn 50 land.
Forlaget ble grunnlagt i 1586, da University of Oxford i England fikk kongelig tillatelse til å trykke bøker. Forlaget er fortsatt en del av universitetet.
Oxford University Press var en stund verdens største forlag, da det ca. 1690 fikk rettighetene til å utgi Kong James' bibel. I 1896 begynte den internasjonale ekspansjonen, da forlaget etablerte seg i USA.
Forlaget er organisert som en allmennyttig stiftelse, og donerer årlig 30 % av overskuddet, minimum 12 millioner pund, til universitetet.
Olav Vesaas
Utdanning og yrkesliv
Han tok lærerskoleeksamen i 1959 og cand.philol.-eksamen med nordisk hovedfag ved Universitetet i Oslo i 1968. Samme år ble han ansatt i NRK for å arbeide med litteratur- og kulturprogrammer i radio. Han er blant annet kjent som programleder for radioprogrammet Språkrøret og for mange litteraturprogram. Han arbeidet i NRK i nesten 30 år bortsett fra to år som forlagssjef for Det Norske Samlaget. Olav Vesaas har i flere år vært medlem av ulike litteraturutvalg i Norsk kulturråd og satt også i styret for Nordens hus på Island og for Norsk-finsk kulturfond. Han har vært medlem av Bokklubbens lyrikkutvalg og har redigert flere diktantologier.
Han har skrevet biografier om Aasmund Olavsson Vinje, Tarjei Vesaas og Halldis Moren Vesaas.
Buarbreen
Buarbreen (også skrevet Buerbreen) er en isbre i Ullensvang kommune i Vestland. Den består av to separate brearmer av Folgefonna, Øvre Buarbreen og Nedre Buarbreen. Buarbreene strekker seg østover fra Folgefonna og ned mot Buardalen. Jordalselvi (Buarelvi) fører smeltevannet fra Buarbreene gjennom Buardalen til Sandvinvatnet. Buarbreen hadde et framstøt rundt 1930, men trakk seg deretter tilbake. Breen hadde også et framstøt på 1990-tallet, men har trukket seg tilbake igjen siden 1997. Årlig frontposisjonendring måles av NVE.
Olav Vesaas
Familie
Olav Vesaas er sønn av forfatterne Halldis Moren Vesaas og Tarjei Vesaas og eldre bror av barnebok-redaktøren Guri Vesaas.
Bibliografi
Olav Vesaas har også redigert flere bøker med tekster av foreldrene Tarjei og Halldis Moren Vesaas.
Boulder County
Boulder County er et fylke i den amerikanske delstaten Colorado. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Larimer County i nord, Weld County i øst, Broomfield County i sørøst, Jefferson County og Gilpin County i sør og mot Grand County i vest.
Boulder Countys totale areal er 1,946 km² hvorav 23 km² er vann. I 2000 hadde fylket 291,288 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Boulder som også er fylkets største.
Bærum
Kommunestyrevalget 2015
Etter kommunestyrevalget 2015 ble det inngått et valgteknisk samarbeid mellom Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, etter at Venstre valgte å bryte samarbeidet.
Boulder County
Fylket ble grunnlagt i 1861 og er et av de opprinnelig 17 fylkene i Colorado. Det fått sitt navn etter Boulder City og Boulder Creek som i sin tur har fått sine navn på grunn av den rike forekomsten av rullesteiner i området.
Bærum
Ordfører og vara
Ved grunnleggelsen av Bærum ble Elias Smith kommunens første ordfører og var så frem til 1845. Bærum har nærmest utelukkende hatt politikere fra partiet Høyre i posisjon som ordfører og varaordfører siden etter annen verdenskrig. Unntaket var i perioden fra 1946 til 1951 da det var Leif Andreas Larsen som var ordfører (Arbeiderpartiet). Willy Greiner satt som ordfører fra 1968 til 1979, da med Victor Hellern, Helge Sigvard Lie og Halvor Stenstadvold som varaordførere. Sistnevnte tok over som ordfører på slutten av 1970-tallet. De ti neste årene var Gunnar Gravdahl ordfører frem til 1991, da med Odd Reinsfelt som vara. Reinsfelt ble deretter ordfører og satt i over 19 år med denne posisjonen inntil Lisbeth Hammer Krog tok over som ordfører etter kommunestyrevalget i 2011. Under Reinsfelt satt Aud Voss Eriksen, Helge Høva, Kari Johanne Langeland og Krog selv som varaordførere etter tur. Med unntak av Høva (FrP) har de alle representert partiet Høyre. Ved valget i 2011 fikk Høyre over halvparten av alle stemmer i Bærum, en partioppslutning kun slått av nabokommunen Asker ved samme valg.
Næringsliv
Næringslivet i Bærum gir arbeid til 35 000 mennesker hvorav de fleste arbeider på Lysaker og Fornebu. Innen en radius på 800 meter fra Lysaker stasjon ligger det hele 25 000 arbeidsplasser, men dette inkludere også en del på Lilleaker på Oslosiden. De største selskapene er IT-bedrifter som Telenor og Cisco Systems (tidligere Tandberg). I området er det også en rekke bedrifter innenfor energibranjsen som kraftbørsen Nordpool, Statkraft, Lundin og kraftomsetningsselskapene Telinet Energi og Agva Kraft. På Fornebu ligger hovedkvarterene til Telenor, Ventelo, Aker Solutions, Norwegian Air Shuttle, EVRY og Norske Skog. Her har også Equinor bygget et nytt, regionalt hovedkvarter for Østlandet (2013).
Naturressurser
I flere hundre år var kalkbrenning en hovednæring i Bærum, og kommunevåpenet er en stilisert kalkovn. På Slependen og Brønnøya finnes kalkovner som dannet grunnlaget for næringslivet i Bærum da Bærums Værk var i drift.
Samferdsel
E 18 og E 16 møtes i Sandvika. I tillegg til motorveiene er Bærumsveien av de lengste og mest trafikkerte veiene i kommunen. Snøbrøyting er satt bort til kontraktører, og en snørik vinter belaster veibudsjettet med 19 millioner kroner. Jernbane ved Drammensbanen og Askerbanen, Flytoget, Lilleakerbanen, Røabanen og Kolsåsbanen er viktigste kollektivtilbud i tillegg til buss.
Samfunn
Ifølge en kommuneundersøkelse utført av Dagbladet er Bærum blant landets beste bykommune å bo i med tanke på styring og tilbud til innbyggere i henhold til en måling og også en av de beste stedene for unge å vokse opp. Renovasjon organiseres fra Isi avfallspark som driftes av Bærum kommune. Avfallsparken er organisert i ulike aksjeselskaper for å betjene ulike typer av sortert avfall.
Utdanning
Det finnes en rekke skoler i Bærum, både offentlige og private. Det er i alt 43 offentlige grunnskoler (barneskole og/eller ungdomsskole) og noen private, deriblant Bærum Montessoriskole, Steinerskolen,
NRG-U. og NTG-U
Det finnes åtte offentlige videregående skoler i Bærum; Dønski, Eikeli, Nadderud, Rosenvilde, Rud, Sandvika, Stabekk og Valler. I tillegg finnes Norges Realfagsgymnas, Norges Toppidrettsgymnas og Steinerskolen. Folkeuniversitetet har en avdeling i Sandvika.
Media
Lokalavisen Budstikka bidrar også aktivt til å støtte opp under kulturlivet. Avisen hadde et opplagstall på 30 915 i 2004 og har flere ganger blitt kåret til «Norges beste lokalavis».
Kultur
Kulturlivet preges av aktivitet innenfor organisasjoner og frivillige grupper. En del av disse drives profesjonelt. I Sandvika ligger kulturhuset som kan gjeste 500 mennesker. De to eldste bygningene i Bærum er middelalderkirkene Tanum kirke og Haslum kirke som begge er i bruk. Fra kirkene kan en følge pilegrimsleden.
Musikk, dans og drama
Kulturhuset benyttes som oftest til danseforestillinger og konserter. Sandvika teater, tidligere Sandvika kino, brukes i dag til barneteater.
I Bærum arrangeres flere festivaler som eksempelvis Kadetten, Great Vibes, Fornebu Music and Arts Festival (FOMA) og Sandvikafestivalen.
Kunst
På Høvikodden like utenfor Sandvika finnes Henie-Onstad kunstsenter med en samling av malerier og annen kunst. Dette er kommunens tusenårssted.
Film
Sandvika har en kino med åtte saler.
Idrett
Lagidretten i Bærum fikk et realt oppsving mot slutten av 1990-tallet, da fotballaget Stabæk rykket opp til eliteserien. Stabæk vant cupfinalen i 1998 og Tippeligaen i 2008. Av kjente fotballag huser Bærum også en av Norges beste klubber for ungdom, Bærum SK, som spilte i 1. divisjon senest i 2003. Bandy har alltid vært en stor sport i kommunen, og kombinasjonen fotball som sommersport og bandy som vintersport er ganske vanlig blant unge idrettsutøvere. Stabæk har 18 norgesmesterskap i bandy, og kommunen har også Høvik som eliteserielag. I tillegg har kommunen håndballag på høyt nivå både for kvinner (Stabæk Håndball), og menn (i 2011s seriemestre Haslum HK).
Kommunen har også fostret mange suksessrike individuelle utøvere. Blant disse:
En av Norges største sykkelklubber, BOC (Bærum og Omegn Cycleklubb) holder til i Bærum. Laget har hatt stor oppsving av landeveissykling de siste årene og juniorlaget i landevei har dobbelt så mange medlemmer som neste klubb.
Klokkebegerkulturen
Klokkebegerkulturen (engelsk Bell-Beaker culture, tysk Glockenbecherkultur) er en steinalderkultur fra tiden 2400 – 1800 f.Kr. i vestlige Europa. Begrepet benyttet på en meget spredt kulturelt fenomen i forhistoriske Europa som begynte i sen neolittisk tid eller i kobberalderen og strakte seg inn i tidlig bronsealder. Begrepet på kulturen ble i sin tid gitt av den britiske arkeologen John Abercromby basert på kulturens særskilte keramiske drikkekar som besto av store, buete og klokkeformede begre eller vaser, dekorert med geometriske mønstre i horisontale felter. Disse steintøyene er funnet spredt fra Spania i sør og Danmark i nord, Skottland i vest og Böhmen og enkelte tilfeller i Russland i øst. Kulturen var samtidig med stridsøkskulturen som dominerte østlige og nordlige Europa, og da begge kulturene møttes i eksempelvis dagens Tyskland oppsto en blandingskultur.
Kjennetegn og levninger
Klokkebegerkulturen er definert i vanlig bruk av dens keramikkstil – en klokkeformet stil med særskilt dekorasjon – som er gjenfunnet i graver som også inneholdt dolker av kobber eller bronse, pilespisser av flint og håndleddsbeskyttere over hele Vest-Europa i løpet av siste halvdel av 2000-tallet f.Kr. Keramikken var dyktig gjort, vanligvis rød eller rødbrun i fargen, og med ornament med horisontale bånd med snitt, utskjæringer eller påtrykt mønster. De tidlige klokkebegerne har blitt beskrevet som «internasjonale» i stilen da de er funnet i alle områder av klokkebegerkulturen. Disse omfattet typer med strenger eller border som dekket hele flaten og den maritime typen som var dekorert med border fylt med trykk gjort med en kam eller snøre. Senere ble det også utviklet karakteristiske regionale stiler.
Det har blitt foreslått at disse karene har blitt formgitt for å drikke alkohol og at introduksjonen av denne substansen kan ha blitt spredt sammen med klokkebegerkulturen. Øl og mjød har blitt identifisert fra enkelte eksempler. Imidlertid var ikke all keramikken drikkekar. Noen har blitt benyttet som krukke for å smelte kobbermalm, andre har hatt organisk rester som er blitt assosiert med matvarer, og andre ble benyttet som gravurner. Kulturen kan også ha benyttet en form for kar som hadde rituell karakter.
Mulige forgjengere
Det har vært foreslått at tidlig klokkebegerkultur for typen som var heldekket med ornamentikk hadde sin opprinnelse fra traktbegerkulturen i de nordlige delene av sentrale og østlige Europa, slik som begerkeramikk med utstående fot, en type steingodskar fra sen neolittisk tid (ca 2850-2450 f.Kr.) som er funnet i Nederlandene og nedre Rhindalen. Disse var vanligvis dekorert med båndtrykk blandet med båndtrykk og innskjæring i fiskebeinstil. Ved hjelp av karbondatering har klokkebegerkulturen blitt datert til 2900-2400 f.Kr. til 1800-1700 f.Kr., noe som vil gjøre kulturen samtidig med traktbegerkulturen og/eller stridsøkskulturen.
En type keramikk med båndtrykk fra kobberalderen ble produsert i usatovokulturen som grenset til Svartehavet. Dette er vanligvis blitt klassifisert som en Tripolye C2-kultur, men var tilstedeværende i steppesonen og hadde elementer fra steppene, og kan således bli betraktet som en sammensetning av steppejegere og jordbrukskulturer.
Opprinnelse
Det har blitt framlagt mange teorier om klokkebegerkulturens opprinnelse. Den tradisjonelle oppfatningen har vært at klokkebegerkulturen har oppstått på Den iberiske halvøy og så spredt seg over store deler av Europa. De eldste eksempler av heldekkende dekor har så langt blitt avdekket i nordlige Portugal. Forskerne Lanting & Van der Waals har fremmet en kronologi for klokkebegerkulturens utvikling fra en fortid i båndtrykkformer og traktbegerkulturen. Imidlertid har et nyere oversyn av alle tilgjengelige kilder fra sørlige Tyskland konkludert med at klokkebegerkulturen var en ny og uavhengig kultur i området som var samtidig med båndtrykk- og traktbegerkulturen.
Det har vært spekulert om klokkebegerkulturen kan være en kandidat for tidlig indoeuropeisk kultur, kanskje til og med førkeltisk eller føritalisk kultur. Kurgan-hypotesen som opprinnelig ble fremmet av Marija Gimbutas har utledet at klokkebegerkulturen kom fra de øst-sentrale kulturene som ble «kurganisert» ved fiendtlig angrep fra stammer fra steppene i øst. Hennes generelle forslag har blitt støttet, om enn med modifikasjoner, av arkeologene J.P. Mallory og David Anthony. Hverken Mallory eller Anthony har foreslått en storstilt folkevandring. Britisk og amerikansk arkeologi har siden 1960-tallet vært generelt skeptisk til forhistoriske folkevandringer generelt.
Fortolkning
Gitt den uvanlige form og struktur på keramikk fra klokkebegerkulturen, og dens plutselig opptreden i den arkeologiske nedtegnelser, sammen med en karakteristisk gruppe av andre gjenstander, beskrevet som «klokkebegerpakken», er den tradisjonelle forklaringen for klokkebegerkulturen at det var en spredning av en gruppe av folk over hele vestlige Europa.
Folkevandring kontra kulturtilpassing
Ettersom distribusjonen av klokkebegerkulturen var høyest i områder langs transportrutene, inkludert vadesteder, elvedaler og fjellpass, har det vært foreslått at klokkebegerkulturens «folk» var opprinnelig bronsehandlere som til sist bosatte seg innenfor lokale neolittiske eller tidlige kobberalderkulturer og således skapte lokale stilarter. Nær analyse av bronseredskaper assosiert med klokkebegerkulturen har antydet en tidlig iberisk kilde for kobber, fulgt deretter av malm fra sentrale Europa og sørlige Tyskland (Böhmen).
Det er mulig at klokkebegerkulturen ikke eksisterte som et «folk» og at de keramikktypene og andre gjenstander som er funnet over hele Europa på denne tiden som er tilskrevet klokkebegerkulturen er indikasjoner på utviklingen av en særlig evne og dyktighet i framstilling og produksjon. Denne nye kunnskapen kan ha kommet som enhver kombinasjon av folkevandringer og kulturell kontakt. Et eksempel som kan ha vært en del av prestisjekult er knyttet til produksjonen og fortæringen av øl, eller handelsforbindelser av slike som demonstrert av funnet langs sjøvegene ved den europeiske atlanterhavskysten. Palynologiske studier av pollenanalyser som er gjort, knyttet til spredningen klokkebegerkeramikk, har unektelig antydet økende produksjon av bygg som igjen knyttes til ølbrygging.
En teori om kulturell kontant som framhevet folkevandringer eller «invasjoner» ble presentert av Colin Burgess og Steve Shennan på midten av 1970-tallet og det er i dag vanlig å se på klokkebegerkulturen som en «pakke» av kunnskap (inkludert religiøse trosforestillinger og kobber-, bronse- og gullarbeider) og gjenstander (inkludert dolker av kobber, knapper med v-perforeringer og håndleddsbeskyttere i stein) adoptert og tilpasses av stedegne folk i Europa i varierende grad.
Undersøkelser i sørlige Frankrike mot middelhavskysten har nylig stilt spørsmål ved fenomenets vesen. Istedenfor å bli beskrevet som en mote eller en ganske enkel spredning av objekter og deres bruk har en undersøkelse av over 300 steder vist at menneskegrupper faktisk forflyttet seg i prosess som involverte utforskninger, kontakter, bosetning, spredninger, og kulturinnlæring/tilpasning. En del elementer viste påvirkning fra nord og øst, og andre elementer avslørte at sørøstlige Frankrike var en betydningsfull korsveg for vitige kommunikasjonsruter og utveksling for spredning nordover. En særskilt piggtrådelement i kreamikkdekorasjonen er antatt å ha forflyttet seg først gjennom sentrale Italia. Bevegelsesmønstrene var mangfoldige og kompliserte, og gikk langs atlanterhavskysten og den nordlige middelhavskysten, og tidvis også i innlandet. Portugals framtredende rolle i regionen og kvaliteten på keramikken over hele Europa er blitt fremmet som argumenter for en ny fortolkning som motsier en ideologisk dimensjon, men en tallrik utveksling av kunnskap, gjenstander og befolkninger som bosatte seg og tilpasset seg lokale kulturer.
En nyere isotopanalyse av strontium i 86 mennesker fra klokkebegergraver i Bayern har antydet at mellom 18-25 prosent av alle graver besto av mennesker som kom fra betydelig distanse utenfor området de var gravlagt i. Dette var også tilfelle med barn så vel som voksne, noe som indikerer en betydelig folkevandringsbølge. Gitt likhetene med lesning av mennesker som levde på løss jord, den generelle retningen av lokal bevegelse i henhold til Price et al., er fra nordøst til sørvest.
Fysisk antropologi
Historiske studier av kranier har antydet at folk fra klokkebegerkulturen synes å ha vært av en annen fysisk type enn de tidligere befolkningene i de samme geografiske områdene. De er blitt beskrevet som høye, tyngre beinstruktur og kortskallet. De tidligere studiene av dette folket som var basert på skjelettlevninger var studier av kranier. Dette tilsynelatende beviset på folkevandring var på linje med arkeologiske oppdagelser som knyttet klokkebegerkulturen til nye jordbruksteknikker, gravskikker, kunnskap i kopperarbeid, og andre kulturelle nyvinninger.
Imidlertid har slike bevis fra skjelettlevninger blitt løftet bort av en ny retning innenfor arkeologien som utviklet seg fra 1960-tallet som la trykk på kulturell kontinuitet. Forskere som var imot folkevandringsteorien har enten lagt liten vekt på skjelettbevis eller argumentert for at forskjellene kan bli forklart av forskjeller i miljø og kultur. Margaret Cox og Simon Mays har oppsummert posisjonen: «Selv det kan vanskelig bli sagt at data fra kraniumundersøkelser har gitt et utvetydig svar på problemet med folket fra klokkebegerkulturen vil balansen av bevisene til dags dato synes å gå i favør av en hypotese om folkevandring.»
Ikkemetrisk forskning på folket fra klokkebegerkulturen i Britannia har også forsiktig pekt i retning av folkevandring. Påfølgende studier, som en for Den pannoniske slette, som ligger mellom elvene Donau og Sava, og en ikkemetrisk analyse av skjeletter i sør-sentrale Tyskland, har også identifisert markante typologiske forskjeller med den før-klokkebegerbefolkningen.
Omfang og innvirkning
Klokkebegerbefolkningen benyttet seg av fordelene som transport langs sjøen og elvene ga for å skape en kulturell spredning fra Irland til Den pannoniske slette og sør langs atlanterhavskysten og fulgte Rhônedalen fram til Portugal, Nord-Afrika og Sicilia, og faktisk trengte seg inn i nordlige og sentrale Italia. De levninger som har blitt funnet i hva som i dag er Portugal, Spania, Frankrike (ikke inkludert de sentrale fjellparti) med en utvidelse langs øvre Donau og inn i Wienbekkenet (Østerrike), Ungarn og Tsjekkia, med utposter i Middelhavet på Sardinia og Sicilia; det er dog mindre sikre bevis for direkte inntog i øst. Keramikk tilsvarende typer fra klokkebegerkulturen forble lengst i bruk på De britiske øyer, og sen-klokkebegerkulturer i andre områder er klassifisert som tidlig bronsealder. Den nye internasjonale handelsrutene som ble åpnet av klokkebegerfolket var der etter dem og kulturen ble videreført av et antall bronsealderkulturer, blant dem Úněticekulturen i sentrale Europa, ca 2300 f.Kr. og av nordisk bronsealder, en kultur i Skandinavia og nordligste Tyskland og Polen, ca 1800 f.Kr.
Det er funnet klokkebegerkeramikk og de karakteristiske pilespissene ett sted i Norge; på Slettabø ved Ogna, Hå kommune, Rogaland.
Herman Willis
Ole Fyhn (født 23. juni 1954 i Tromsø) er en norsk forfatter, journalist og musiker. Han skriver under pseudonymet Herman Willis og omtales av forlaget som gonzojournalist. Hunter S. Thompson er Willis' forbilde.