cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dirk II av Holland
Familie og barn
Dirk giftet seg med Hildegard av Flandern, datter av grev Arnulf I av Flandern og Aleidis (eller Adela) av Vermandois, ca. 950. Sammen fikk de minst tre barn:
Mineyuki Mashiko
Mineyuki Mashiko (født 6. august 1942) er en japansk tidligere skihopper som konkurrerte internasjonalt i årene 1971-1974.
Hans kanskje beste internasjonale prestasjon kom i prøve-OL i storbakken i Sapporo 13. februar 1971, der han ble nummer 9. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka 1971/72, men endte uplassert, ettersom han i likhet med de andre japanerne droppet det siste rennet i Bischofshofen og reiste hjem for å forberede seg til OL. (Til og med 1974/75 ble kun hoppere som hadde deltatt i alle fire rennene talt med i sammendraget.)
Mashiko var flaggbærer for Japan under OL i Sapporo i 1972, men han deltok ikke i noen av rennene. Noen uker senere ble han nummer 24 i VM i skiflyging i Planica. I VM i Falun i 1974 ble han nummer 31 i normalbakken. Samme år vant han sitt eneste japanske mesterskap, i stor bakke.
Mariakirken i Skien
Mariakirken var en middelalderkirke som lå i Skien by i Telemark.
Kirken nevnes første gang i 1296 som Ecclesia St. Mariae de Skidu, og ble viet til Skt. Maria den 12. september i et ukjent år. Kirken lå på en fjellrygg på Bjørneskjær – i dag Handelstorvet – og var annekskirke til Gjerpen. I motsetning til denne — som hadde mange eiendommer og betydelige inntekter — eide Mariakirken kun syv gårder, hvorav den viktigste var Søndre Brekke. Med så få gårder, har det formentlig ikke vært stort overskudd til ekstra prakt og utsmykninger.
Kirkebygningens historie
Kirken har bestått av et nærmest kvadratisk rom med et rett, avsluttet kor. Under politiske stridigheter i 1463, ble kirkebygget påført store skader. I 1616 ble det igangsatt forbedringer, finansiert via en ekstraskatt til borgerne. På 1640-tallet ble det utvidet med en tilbygning mot vest, således at det opprinnelige kirkerommet ble til kor.
I 1652 begynte en gjenoppbygging etter bybrann nr. 3. Åtte år senere sto den nye kirkebygningen ferdig, med nesten 70 kirkestoler, fire lysekroner, rødt alterklede samt lysestaker og en stor sølvkalk. På slutten av 1600-tallet ble den utvidet til korskirke.
I 1777 ble kirken totalskadet av brann, og en ny bygning, Christianskirken – også den korsformet – ble oppført på nogenlunde samme sted. Etter den siste bybrann i 1886, ble brokker av gul mursten samt grunnmuren til den eldste Mariakirken gjenfunnet. Knausen med ruinresten ble siden sprengt bort.
Mælum kirke har en bokstavaltertavle fra 1618 – med påmalte navn fra prominente Skiensborgere – som opprinnelig skal ha kommet fra kirken i Skien.
Mouvement révolutionnaire national pour le développement
Mouvement républicain national pour la démocratie et le développement (engelsk: National Republican Movement for Democracy and Development, norsk meningsoversettelse: Den nasjonale republikanske bevegelse for demokrati og utvikling) var et statsbærende parti i Rwanda fra 1975 til 1994 under president Juvénal Habyarimana. Fra 1975 til 1991 var det kjent som Mouvement Révolutionaire National pour le Développement, MRND, (Den nasjonale revolusjonære bevegelse for utvikling) og det eneste lovlige partiet i landet. Partiet var dominert av hutuene, hovedsakelig fra president Juvenal Habyarimanas region nord i Rwanda. Bernard Munyagishari var generalsekretær i partiet fra 1992 til 1994.
Cella på Herøya
Cella på Herøya er en bok basert på de interne protokollene fra Norges Kommunistiske Partis industrilag på industristedet Herøya i årene 1945 til 1950. Boka ble utgitt på Fram forlag i 1952, som et ledd i sosialdemokratenes virke for å «avsløre» og bekjempe NKP.
Cella på Herøya er en beskjeden liten trykksak på mindre enn 130 sider. De første tjuve sidene er et slags langt forord, der utgiverne legger fram sitt syn på protokollene, på kommunistenes rolle i fagbevegelsen, på NKPs såkalte «celler» på arbeidsplassene - og ikke minst på den omstridte Herøya-streiken i 1948. Boka kom ut i en tid da den kalde krigen ble intensivert, og sosialdemokratene gikk langt i sin argumentasjon mot kommunistene. Forordet konkluderer: «Hele grunnlaget for den norske fagorganisasjonens demokratiske oppbygging og arbeidsmåter var truet av en velsmurt partimaskin som ble ledet av skjulte krefter».
I boka gjengis protokollene fra NKP-laget fra 4. juli 1945 til 13. mars 1950. Dokumentene var opprinnelig håndskrevne, og noen sider er også gjengitt i faksimile, formodentlig for å understreke det autentiske. Som møtereferater og vedtaksreferater er tekstene ofte knappe, tørre, ufullstendige og vanskelige å få full forståelse for om man ikke kjenner forholdene der og da de ble skrevet.
Selve protokollene følges imidlertid av løpende kommentarer fra utgiverne, der man dels forklarer, dels tolker og dels argumenterer mot NKP-tekstene. Ved utgivelsen var det åpenbart et grep for å framstille NKPs partilag og kommunistene i dårligst mulig lys. Men i ettertid gir denne vekselsvirkningen mellom NKP-stemmene fra 1945-1950 og AP-stemmen fra 1952 et interessant og samtidig bilde av historien.
Når de tørre protokollene ikke framstår som kjedelige, er det også fordi de fem første etterkrigsårene var svært dramatiske, spesielt for NKP og spesielt på Herøya. Da de første protokollene ble skrevet sto NKP sterkt, og kunne nesten diktere vilkårene i Herøya Arbeiderforening. I NKP-laget drøftet man hva som skulle skje med de «unasjonale» arbeiderne fra krigen, nesten som om NKP-erne skulle utgjøre bedriftsledelse eller representere myndighetene. Da de siste protokollene ble skrevet hadde partiet mistet sin dominerende rolle i fagforeningen, og partilaget på Herøya var i oppløsning etter den opprivende Furubotn-striden i NKP.
I mellomtiden hadde man opplevd dramatisk endringer på mange plan. Internasjonalt hadde man beveget seg fra en virkelighet der Stalins Sovjet og USA var allierte til en stadig mer intensiv kald krig, med det såkalte kommunistiske «kupp» i Tsjekkoslovakia i 1948 og norsk inntreden i NATO i 1949 som et par merkesteiner. Nasjonalt hadde NKP gått fra å være et vel ansett parti som satt i regjeringen og drøftet samling med DNA til å bli isolert, splittet og støtt ut i den politiske kulden. Lokalt hadde NKP-erne på Herøya ledet arbeiderne gjennom en storstreik som førte til et bittert nederlag. Kontrasten mellom de tørre, traurige protokolltekstene og den dramatiske virkeligheten man gjennomlevde bidrar på mange måter til å gjøre den vesle boka leseverdig og interessant for ettertida.
Den noe kryptiske tittelen Cella på Herøya har sin bakgrunn i at NKP selv betegnet sine partilag på arbeidsplassene som bedriftsceller. Dette var en vanlig språkbruk i mellomkrigstiden og rett etter krigen. I de første protokollene omtalte man selv partilaget som «Herøya Berdriftscelle». Mot slutten av 1945 brukte man betegnelsen «Det Faglige utvalg», senere «Herøya Faglige Utvalg». Fra slutten av 1946 brukte man navnet «Herøya kjemiske lag av NKP». Bokutgiverne har imidlertid funnet det hensiktsmessig å holde fast på celle-begrepet, både i de løpende kommentarene og i boktittelen. Språklig er «celle» mer egnet til å signalisere noe fordekt, isolert og suspekt enn det mer hverdagslige «partilag», - og langt mer slagkraftig som boktittel.
Som ved en historiens ironi ble kommunistenes fremste motstander i fagforeningen på Herøya, den tidligere foreningsformannen Ivar Hobbelhagen en av Arbeiderpartiets mest sentrale personer i noe av DNAs mest fordekte virksomhet, den hemmelige kartleggingen og registreringen av kommunister gjennom den kalde krigen.
Lavka kraftverk
Lavka kraftverk (også kalt Lavkajohka kraftverk og Lavkajåkka kraftverk) er et vannkraftverk sør for Skibotndalen i Storfjord kommune i Troms og Finnmark fylke.
Fra vest overføres vann til inntaksmagasinet i Lavkajávri fra innsjøene Govdajávri og Čazajávri, samt fra et bekkeinntak i Sørdalen i Kitdalselvas nedbørfelt.
Kraftverket er eid av Troms Kraft Produksjon AS.
1898 i Tyskland
Begivenheter i året 1898 i Tyskland.
Daisuke Miura
Daisuke Miura (født 25. desember 1973) er en japansk tidligere baseballspiller som deltok i De olympiske leker i 2004 i Athen.
René Hansen
René Hansen (født 17. oktober 1972 i Fredrikstad) er en tidligere norsk ishockeyspiller.
Han har spilt 785 kamper for Stjernens A-lag. I sesongen 1995/1996 spilte han for Vålerenga Ishockey, og sesongen 2001/2002 for det tyske laget EC Peiting. Han ble uttatt på «aLL star»-laget i Oberliga i 2001 og spilte «all star»-kamp samme år. Han spilte NHL-«all star»-kampen i Oslo Spektrum i 2004 da et sammensatt lag av NHL-spillere møtte et sammensatt norsk lag.
Han står bokført med 89 mål og 189 målgivende pasninger på sine 19 år som seniorspiller. Hansen har spilt 13 offisielle landskamper for Norge, og 54 uoffisielle. Han har også spilt på alle aldersbestemte landslag.
Rene Hansen har siden 2009 idag jobbet som sportssjef ved WANG Toppidrettsgymnas.
Ole Mitens
Niels Ole Mitens (født 6. juni 1917 i København) var en færøysk dommer som hadde sitt virke i Danmark.
Han vokste opp i Tórshavn på Færøyene sønn av landsrettssakfører, kontorsjef og lagtingsmann Edward Mitens og hustru Annie Wissing. Faren kom fra en færøysk kjøpmannsslekt, mens moren var dansk. Han giftet seg i 1945 med Bente Jytte Munk-Olsen, datter av restauratør Frode Munk-Olsen og hustru Jensine Andersen i Horsens.
Han tok studentereksamen ved Sorø Akademi i 1935 og juridisk embedseksamen ved Københavns Universitet i 1942. Han begynte som konsulatsekretær ved Danmarks generalkonsulat i Flensborg i 1942 før han ble dommerfullmektig i Horsens senere samme år. Mitens ble overflyttet til tilsvarende stillinger i Nibe i 1946 og i Frederikshavn i 1956. Han ble utnevnt til dommer i Nexø på Bornholm i 1963, senere til dommer i Faaborg i 1973.
Kulturlag
Kulturlag er i arkeologien betegnelsen på et jordlag hvor man finner spor etter menneskelig aktivitet.
På steder hvor det til daglig er aktivitet vil det øverste jordlaget i de fleste tilfeller være å regne som et moderne kulturlag, fordi man vil finne gjenstander som er mistet eller gravet ned, eller fordi jorden blir dyrket. Dette jordlaget vil som oftest være omrotet som følge av moderne dyrkning. Denne aktiviteten kan forstyrre arkeologiske strukturer eller lag og således blande funn inn i det øverste matjordslaget. I tillegg kan påførte masser fra andre lokaliteter inneholde funn som havner i dette laget. Funn gjort i matjordslaget er derfor å regne som uten kontekst, noe som vil si at de som regel er uinteressante i en arkeologisk sammenheng.
Der det ikke er menneskelig aktivitet, og ikke har vært det på lang tid, vil det øverste laget være såkalt steril jord. Selv i steril jord kan man gjøre mindre funn, som en mynt noen har mistet, men dette er tegn på tilfeldig aktivitet som ikke er av interesse for arkeologien. Den sterile jorden er som regel dannet ved at vegetasjon har råtnet slik at det har bygget seg opp et nytt jordlag.
Under det øverste laget kan det så komme flere kulturlag under hverandre, eller det kan være bare ett dersom det kun var aktivitet i en periode. Studiet av forholdet mellom disse er interessant under en arkeologisk undersøkelse; når dette utføres i forbindelse med en utgravning slik at man kan følge jordlagene i en profil kalles studiet av dem stratigrafi. Typisk finner man mange lag i eldre byer og ved viktige kultsteder, hvor det kan ha vært aktivitet i flere hundre år, mens man på landsbygden oftere finner at når en boplass ble fraflyttet eller innbyggerne døde ut kom det ingen til, slik at det bare ligger steril jord over jordlaget.
Under kulturlaget eller -lagene finner man enten et nytt lag med steril jord, eller man når grunnfjell.
For å bedømme om det finnes kulturlag på et gitt sted, hvor dypt det befinner seg og eventuelt om det er flere, er det vanlig å ta jordprøver under en overflateundersøkelse, såfremt det ikke er overhengende fare for at man borer seg gjennom artefakter eller ødelegger spor av strukturer. Man kan også som er første skritt under en utgravning åpne en prøvesjakt, slik at man får et overblikk over kulturlagene uten å gjøre et for stort inngrep i innledende fase.
Arkeologiåret 1546
Arkeologiåret 1546 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1546.
Adèle av Frankrike
Adèle av Frankrike, grevinne av Flandern (født 1009, død 8. januar 1079) var en fransk prinsesse som datter av kong Robert II av Frankrike, og ved ekteskap med hertug Richard II var hun hertuginne av Normandie og ved sitt andre ekteskap med Boudewijn V, grevinne av Flandern. Adèles betydelige innflytelse skyldtes i høy grad hennes familieforbindelser. Etter sin ektemanns død dro hun til Roma, ble nonne og etter sin død erklært som helgen under navnet Adela av Messines. Hennes festdag er 8. september.
Idiocracy
Idiocracy er en amerikansk film fra 2006. Det er en svart komedie regissert av Mike Judge. De to hovedpersonene melder seg frivillig til et militært eksperiment som går galt. De våkner 500 år senere og oppdager at verden har utviklet seg til en dystopi hvor markedsføring, kommersialisme og kulturell antiintellektualisme råder, og dysgenisk press har forårsaket et homogent dumt menneskelig samfunn.
Filmen ble godt mottatt av kritikerne. Den ble sluppet på DVD i januar 2007.
Adèle av Frankrike
Bakgrunn
Adèle var andre datter av Robert II av Frankrike (kalt for Le Devot, «den fromme»), konge av Frankrike fra 996 og til 1031 som andre konge av dynastiet Capet, og hans tredje hustru Constance av Arles. Hun hadde to eldre brødre og en yngre bror. Hun høyst sannsynlig identisk med den Adèle som i januar 1027 ble gift med Richard III, hertug av Normandie. Hans tid som hertug var kortvarig, og det samme var hans ekteskapet da hertug Richard III døde brått den 6. august det samme året. Adèle giftet seg året etter, i 1028, med Boudewijn V, greve av Flandern.
Adela fikk ved sitt giftermål grevskapet Corbie av sin far og tittelen grevinne av Corbie, som hun beholdt fram til at Corbie i 1074 ble tatt tilbake av den franske krone.
Adèles innflytelse synes å ha ligget hovedsakelig i hennes familieforbindelser. Da hennes bror Henrik I av Frankrike døde ble omsorgen og regentskapet for hans sju år gamle sønn Filip fordelt likt på hans enke, Anna av Kyiv, og på hans svoger, det vil si Adèles ektemann Boudewijn. Fra 1060 og fram til 1067 var de regenter av Frankrike.
Idiocracy
Handling
I 2005 ble korporal Joe Bauers fra US Army valgt ut for et eksperiment. Men de mangler en passende kvinnelig kandidat, og militæret ansetter en prostituert som heter Rita - og bestikker hennes hallik Upgrayedd. Men når en annen offiser blir arrestert for å ha drevet sin egen prostitusjonsring under Upgrayedds veiledning, blir hele eksperimentet lagt ned og etter hvert glemt. I løpet av de neste fem århundrene velger de mest intelligente menneskene å aldri få barn. Men de minst intelligente menneskene re-produserer seg veldig ofte, noe som skaper stadig dummere generasjoner.
Adèle av Frankrike
Sønnens opprør
Hennes ektemann Boudewijn døde i 1067, og grevskapet ble arvet deres eldste sønn Boudewijn VI, men han døde allerede i juli 1070. Hans tidlige død etterlot Flandern og Hainaut i hendene på sin unge sønn Arnulf III med hans enke Richilde som regent. Bortimot umiddelbart brøt Adèles tredje sønn Robert I av Flandern (med tilnavnet «friseren») sin ed til sin bror og gjorde opprør ved å bestride Arnulfs rett til Flandern. Han planla å invadere Flandern, men da Adèle fikk høre om sønnens planer rettet mot hennes sønnesønn, og hun henvendte seg til kong Filip I av Frankrike, som innkalte Robert til seg for irettesettelse. Robert nektet og fortsatte sin aggresjon mot Arnulf. Richilde henvendte seg til William FitzOsbern, en slektning av Vilhelm av Normandie, hertug av Normandie og konge av England. Han giftet seg med henne og tok med seg ti normanniske riddere til Flandern. De to partene møttes i slaget ved Cassel den 22. februar 1071. Til tross for de store ressursene som sto til Arnulf rådighet, gikk Robert seirende ut av kampen ved å angripe Arnulfs hær før den hadde organisert seg. Hans nevø Arnulf ble drept og det samme ble William FitzOsbern. Kong Filip anerkjente senere Robert som grev av Flandern.
Religiøst arbeid
Adèle hadde sterke interesser i ektemannen Boudewijns kirkereformer og støttet hans opprettelser av flere kollegiatkirker, det vil si sivile klostre uten klosterløfter. Direkte eller indirekte var hun ansvarlig for etableringen av slike kirker i Aire-sur-la-Lys (1049), Lille (1050) og Harelbeke (1064), foruten også klostrene i Mesen (1057) og Ename (1063). En etter Boudewijns død i 1067 reiste Adèle til Roma, tok nonnesløret fra pave Alexander II selv, og trakk seg tilbake til benediktinerordenens nonnekloster Mesen (Messines) i nærheten av Ieper. Der døde hun i 1079 og ble gravlagt ved klosteret.
Idiocracy
Handling
I år 2505 ble planen med Joe og Rita oppdaget igjen. I Washington, D.C. lever nå en befolkning som har blitt ekstremt anti-intellektuell, som knapt kan kommunisere på engelsk, og som velter seg i overforbruk og underholdning. Deres teknologi er avansert, men ofte feil-produsert - drevet av alt for tøff kommersialisme over lengre tid. I den tro at han hallusinerer etter bare ett års dvalemodus, går Joe inn på et sykehus hvor han innser sannheten. Rita unnslipper også, og begynner som prostituert igjen. Hun innser snart at folk har blitt så dumme, at hun kan belaste kundene penger uten egentlige tjenester. Samtidig ved det hvite hus blir Joe utnevnt til USAs innenriksminister, når en IQ-test identifiserer ham som den mest intelligente personen i live.
Adèle av Frankrike
Familie
Hennes antatte første ekteskap var i 1027 med Richard III, hertug av Normandie (døde 1027). Ekteskapet var kortvarig og ga ingen barn.
Hennes andre ekteskap ble inngått i 1028 med Boudewijn V, greve av Flandern (døde 1067). Deres barn var:
Acer laurinum
Acer laurinum er en lønneart fra Sørøst-Asia.
Den er et eviggrønt tre som vanligvis blir opptil 30 m høyt, mer sjelden 48 m. Barken er grå. Bladene er lansettformede til eggformede, 9–15 cm lange og 3–8 cm brede. Undersiden har et vokslag og en hvitaktig eller lys blågrå farge, mens oversiden er blank og mørkegrønn. Bladgrunnen er avrundet eller kileformet, og bladranden er hel.
Trærne har som regel tvekjønnede og rene hannblomster på ulike planter (androdiøci), men kan også ha tvekjønnede og rene hannblomster på samme plante (andromonøci). Blomsterstandene er 2,5–10 cm lange og sitter i bladhjørnene til blad som er falt av. Blomstene er lysegule med 5 begerblad, 5 kronblad og som regel 8–12 pollenbærere. Fruktene er brungule, 4–7 cm lange og 2–3 cm brede samaraer som sitter parvis i en spiss vinkel. I Kina blomstrer trærne i juni–september, og frukten er moden i september–desember.
Acer laurinum vokser spredt i eviggrønn skog 700–2500 moh. Arten er utbredt i Sør-Kina (sørvestlige Guangxi, Hainan, sørøstlige Tibet, nordvestlige og sørlige Yunnan), Kambodsja, sørlige India, Indonesia, Laos, Malaysia, Myanmar, Filippinene, Thailand og Vietnam. Den er den eneste egentlig tropiske lønnearten, og den eneste som naturlig vokser sør for ekvator på Sumatra, Java og De små Sundaøyer.
Tro i buddhismen
I buddhismen refererer tro (pali: saddhā, sanskrit: śraddhā) til en alvorlig forpliktelse om å praktisere Buddha's lære og stole på opplyste eller høyt utviklede vesener slik som Buddhaer og bodhisattvaer (kommende Buddha’er). Buddhister anerkjenner vanligvis mange objekter av tro, men mange retter seg spesielt mot et spesisifkt objekt, slik som en bestemt Buddha. Tro kan være ikke bare devosjon til en person, men eksisterer i relasjon til konsepter om karma og mulighetene til opplysning.
Stone of Scone
Stone of Scone (skotsk-gælisk: An Lia Fàil; skotsk: Stane o Scuin), også kjent som Stone of Destiny («Skjebnesteinen») og i England som Coronation Stone («Kroningssteinen»), er en blokk av rød sandstein som tradisjonelt ble oppbevart i det nå ødelagte klosteret Scone Abbey nær Perth i Skottland. Steinblokken er historisk viktig for Skottland da den i århundrer ble benyttet ved kroningen av skottenes konger, og siden ved engelske og britiske monarker.
Dens størrelse er 660 x 425 x 270 mm, og veier omtrentlig 152 kg. Et kors er grovt innrisset på den ene overflaten og det er satt inn jernringer i hver ende for å lette transport. Siste gang steinen var i bruk i en kroningsseremoni var ved kroningen av dronning Elizabeth II, dronning av Storbritannia og Nord-Irland.
Steinen ble også omtalt som «Jakobs putestein», en referanse til den israelittiske patriarken Jakob som i henhold til Første Mosebok benyttet en stein som hodepute, og da han fikk visjoner i sin søvn, innviet han steinen til Gud. Kongene av Dalriada skal ha brukt den som kroningsstein da de levde i Irland, og tok den med seg da de invaderte Caledonia. En annen teori er at den var et alter som ble brukt av Kolumba av Iona på hans misjonsreiser. Det som er sikkert er at siden kong Kenneths tid, på midten av 800-tallet, satt skotske monarker på den under sin kroning.
Tradisjon og historie
På 1300-tallet beskrev den engelsk skriveren og historikeren Walter av Guisborough den tidligere lokaliseringen av den skotske kroningsstein som Scone-klosteret, noen få km nord for byen Perth:
Det eksisterer ulike teorier og legender om steinens historie før den ble plassert i Scone:
Geologer har påvist at den steinen som kong Edvard I av England fraktet til Westminster, er en «lavere gammel rød sandstein» som har blitt brutt ut i nærheten av Scone. Tvil over den tradisjonelle og legendariske opprinnelsen til stein har eksistert for lang tid. Forfatteren Marie MacPherson har påvist denne tvilen går tilbake minst to hundre år.
Westminster Abbey
I 1296 ble steinen tatt av Edvard I av England som krigsbytte og fraktet til Westminster Abbey hvor den ble plassert inn under en stol av treverk, kjent som «Kong Edvards stol», og hvor de fleste påfølgende engelske og siden britiske monarker har blitt kronet. Edvar I søkte å hevde sin status som Lord Paramount, «herreoverhode», av Skottland, og med retten til å føre tilsyn med dets konge.
Det er rettet en del tvil om steinen faktisk ble tatt av kong Edvard I. Den såkalte «Steinen i Westminster-teorien» hevder at munkene ved Scone Palace skjulte den virkelige kroningssteinen i elven Tay, eller gravde den ned i Dunsinane Hill, og at engelske soldater ble lurt til å ta med seg en erstatning. En del av de som fremmer denne teorien hevder at historiske beskrivelser av steinen ikke passer med den nåværende steinen.
I Edinburgh-Northampton-traktaten av 1328, som ble inngått mellom kongerikene Skottland og England, gikk England med på å levere den erobrede steinen tilbake til Skottland, men rasende menneskemengder forhindret at den ble fjernet fra Westminster Abbey. Steinen ble værende i England for ytterligere seks århundrer, selv etter at Jakob IV av Skottland arvet den engelske tronen som Jakob I av England. For det neste århundret satt Stuart-kongene og dronningene atter på steinen, men ved deres kroning som konger og dronninger av England.
Fjerning og ødeleggelse
Den britiske regjeringen beordret at det ble satt i gang en betydelig leting etter Scone-steinen, men den ga intet resultat. De som forvaltet steinen etterlot det ved alteret av Arbroath Abbey og i varetekten til Den skotske kirke. Straks politiet i London ble informert om dens lokalisering ble steinen fraktet tilbake til Westminster under sterk bevoktning fire måneder etter at den var blitt fjernet.
Altay (Xinjiang)
Altay (kinesisk: 阿勒泰; pinyin: Ālètài; Wade-Giles: Ā-lè-t'ài; uigurisk: ئالتاي ; uigur-latin: Altay) er et prefektur understilt det kasakiske autonome prefektur Ili i Xinjiang i Folkerepublikken Kina. Altay har et areal på 118.015 km².
Administrative enheter
Prefekturet Altay har jurisdiksjon over ett byfylke (市 shì) og 6 fylker (县 xiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 216 fører fra Altay til byen Baluntai i fylket Hejing.
Kinas riksvei 217 begynner i Altay og ender i Kuqa, begge i Xinjiang.
Salzwelten
Salzwelten, er en fellesbetegnelse for tre saltgruver ved Salzburg i Østerrike som er åpne for publikum. I området er det dypt nede i fjellet utvunnet salt i flere tusen år.
Salt er også blitt kalt det hvite gull. De tre stedene hvor det ble utvunnet salt er Hallein Bad Dürrnberg ved Salzburg, Hallstatt og Altaussee. For skandinaviske turister er saltgruven i Hallein den mest kjendte.
Saltgruven i Bad Dürrnberg/Salzburg het tidligere Dürrnberg eller "Salzbergwerk Hallein"
Tidligere, på 1950-tallet fikk turister som besøkte gruvene utlevert beskyttelsestøy, svart overtrekksdrakt og svart kalott. I den senere år, en stor lærlapp over baken, lik den gruvearbeiderne brukte. Turistene ble transportert inn i gruvene med et minetog, 400 m inn i gruven. På den lærlappen turistene fikk utlevert skulle de skli ned en lang renne.
Okapi viltreservat
Okapi viltreservat er et verdensarvområde i Ituriregnskogen, nordøst i Den demokratiske republikken Kongo. Reservatet omfatter 14 000 km², noe som utgjør 20% av skogens areal. Reservatet er hjemstedet til 1/3 av verdens bestand av okapi.
Reservatet ligger i Kongoelvens dalføre, og ligger mellom 500 og 1000 moh. Det meste av vegetasjonen i reservatet er uberørt tropisk regnskog. I tillegg til å være hjemsted for mellom 3900–6350 av verdens i alt 10 000–20 000 okapi, har parken også bestand av andre truede arter: afrikansk skogselefant, 13 ulike arter av menneskeaper, foruten vanngenett (Osbornictis piscivora) og vannmoskusdyr (Hyemoschus aquaticus) som begge er endemiske for dette området. Endemiske fuglearter er de to vever-artene Ploceus flavipes og Ploceus aureonucha.
De seminomadiske jeger- og sankerkulturene ebe og mbuti lever i Ituriskogen. Siden 1990 har ulike jordbrukende bantugrupper bosatt seg i området, og utgjør med sitt svedjebruk en fare for naturverdiene. Avskoging som følge av dette har sammen med gruvevirksomhet, jakt og generell politisk ustabilitet ført til at parken i 1997 ble oppført på listen over truede verdensarvsteder.
Cui Hu
Cui Hu (kinesisk: 崔護, pinyin: Cuī Hù) var en kinesisk dikter under Tang-dynastiet. Hans mest berømte dikt handler om hans skuffelse over ikke å få møte sin elskede etter å ha bestått embedsmannseksamenen i hovedstaden.
En engelsk oversettelse:
En annen engelsk oversettelse:
Hastings Castle
Hastings Castle er en borgruin i Hastings i East Sussex i England.
Den første borgen ble bygget i forbindelse med normannernes invasjon i 1066. Vilhelm av Normandie beordret før og rett etter invasjonen bygging av tre borganlegg: Pevensey Castle i september 1066, Hastings Castle rett før slaget ved Hastings og Dover Castle noen dager etter slaget. Hastings Castle ble først bygget som en motte-and-bailey. I 1070 beordret Vilhelm bygging av en ny borg i stein. Et kapell viet til jomfru Maria ble bygget samtidig.
Greven av Eu kontrollerte borgen i det meste av den normanniske perioden, men Johan uten land beordret det ødelagt for at det ikke skulle bli tatt av dauphin Louis. I 1220 ble det gjenbefestet av Henrik III.
I 1287 ble Englands sørkysten herjet av stormer i flere måneder, og de myke sandsteinsklippene gav etter. Store deler av klippen falt ut i havet og tok deler av borgen med seg.
I 1339 og 1377 ble Hastings angrepet av franske styrker, og mange hus ble brent ned. Borgen ble ikke restaurert, og gjennom det neste århundret gled stadig mer ut i havet. I midten av det 16. århundre ble klostrene oppløst, og dermed var det ikke lenger noen kirkelig tilstedeværelse ved borgen. Pelhamslekten kjøpte eiendommen, og brukte den til jordbruk. Ruinene ble så overgrodd at man glemte hvor de befant seg.
Under andre verdenskrig ble ruinene ytterligere skadet da Hastings ble bombet. Eiendommen ble så kjøpt av Hastings Corporation i 1951. Ruinene ble gravet frem og gjort til en turistattraksjon.
Skuespillerforeningen af 1879
Skuespillerforeningen af 1879 er en dansk forening for skuespillere, grunnlagt i 1879 etter initiativ av skuespilleren Frederik Christensen.
Foreningens opprinnelige formål var å yte økonomisk hjelp og støtte til medlemmer for eksempel i form av alderspensjon og gravferdshjelp. Per 2020 er Joen Bille formann i foreningen.
Skuespillerforeningen driver Skuespillerforeningens Hus på Bispebjergvej 53 i København med boliger til medlemmer.
Legater
Per 2020 råder Skuespillerforeningen over en legatformue på cirka 25 millioner danske kroner. To ganger i året deler den ut heders- og reiselegater til medlemmer. Blant legatene foreningen bestyrer er blant annet Johanne Luise Heibergs Mindelegat, Bodil Ipsens Jubilæumslegat og Herman Bangs Mindelegat.
Sirdalsvisen
«Sirdalsvisen» er en emigrantvise, samlet inn av Alf Prøysen til visespalten i «Magasinet for alle» på 1950-tallet. På enkelte skillingstrykk står det at den synges til melodien Farvel du moder Norge. Denne er også tatt med i samlingen De gamle visene med Alf Prøysen, utgitt på Forlaget For Alle i 1972.
Teksten
1.I Sirdal ut i Norge der er jeg barnefødt, der er jeg konfirmeret der ble jeg også døpt, der svant mine barndomsdage så blidt og rolig hen det var i ett paradis mitt eget kjære hjem.
2.Jeg vokste opp i daler dei glade dager svant så kom jeg til at undres jeg ingen moder fant, nei hun ble fra meg tagen jeg neppe tre år var en stille sorg for henne jeg siden båret har.
3.Min moders plass erstattes ein annen kom igjen, ein lygn jeg ville seia hvis hun var ond og slem. Nei hun var alltid modig og stedse god mot meg det er den rene sannhet kvar svara får for seg.
4.Snart svant dei glade dage som jeg i hjemmet nøt men så kom ynglingdager og kampen for mitt brød. Jeg måtte ut å tjene som visstnok mange gjør men lønnen var så liten jeg den ei seie tør.
5.Ein tanke seg mon tenda ut i min unge barm, jeg ville prøve lykken ut i et fremmed land. Jeg avskjed tok fra hjemmet mens tårer randt på kinn på oseanets bølger at pløya som ein vind.
6.Snart reisen blei til ende og den gjekk nokså bra så sto jeg her aleine ut i Amerika. Hva er vel her at gjøre for mine hender små den tanke i meg gyste O Gud hvor skal det gå.
7.Men lykken var meg gunstig og snart arbeid jeg fikk så var jeg vel fornøyet og tiden hurtig gikk. Så var jeg i Amerika i henved syv års tid så dro jeg hjem til Norge mitt fødeland så blid.
8.Der fant jeg meg ein pike vi knytte vennskaps bånd og mang en deilig aften vi vandret hånd i hånd. Vi svor hinannen troskap vi holdt hinannen kjær og nu så kan jeg seia vi mann og kone er.
9.Jeg atter måtte reise bort til Amerika med mange tunge tanker jeg skiltes hjemmefra. Fra sysken fra foreldre, og fra min kone kjær og mange barndomsvenner som jeg i tanken bær.
10.En hilsen hjem jeg sendte til alle og enhver mitt navn de visstnok kjenner det skal ei skrives her. Lev vel da kamerater det ynskes av ein venn så håper jeg til høsten vi sees skal igjen.
Termoluminescens
Metoden baserer seg på at alt slikt materiale lagrer frastøtte elektroner fra radioaktive isotoper. Når det blir brent, frigjøres elektronene, slik at materialet blir «nullstilt». Det begynner å lagre nye elektroner når det blir begravet, og dermed kan man ved å måle strålingsstyrken i området og elektronmengden i materialet finne ut hvor lenge det har ligget der.
Det er svært liten feilmargin på termoluminescens, oftest regner man bare fem år pluss/minus. Dette er langt mindre enn ved karbondatering, noe som dels skyldes målemetoden, og dels at man ved termoluminescens får en stadig større mengde målbart materiale, mens man ved karbondatering måler en stadig synkende mengde slik at målet blir noe mer nøyaktig.
Det er to viktige feilkilder ved datering: Materiale må ha vært begravet for å motta elektroner, og det kan ha gått lang tid fra produksjon til det havnet i jorden, og materialet kan ha blitt brent på nytt som følge av brann i bygningen hvor det ble oppbevart eller geotermisk aktivitet.
Grunnen til at termoluminescens ikke på langt nær brukes så ofte som for eksempel karbondatering er de relativt høye kostnadene forbundet med analysene, samt at materialet, i de fleste tilfeller keramikk, må knuses til et fint pulver før det kan analyseres. Man risikerer derfor å betale en høy sum for få resultater, samtidig som man mister potensielt viktig referansemateriale.
Georg av Podiebrad
Georg av Podiebrad (tsjekkisk: ), eller Georg av Kunštát og Poděbrady, (født 6. april 1420 på slottet Poděbrady, død 22. mars 1471 i Praha) var konge av Böhmen 1458–1471. Han var tsjekkernes eneste husittiske konge.
Han var leder for de moderate husittene, utrakvistene, og forsøkte å holde seg inne med paven. Han mislyktes med dette og ble bannlyst i 1466.
Bakgrunn
Georg var sønn av den böhmiske adelsmannen Victor av Kunštát og Poděbrady, en av utrakvistenes ledere under husitterkrigene. Han ble i ung alder selv en av husittenes ledere, og ble etter Ptacek av Pirksteins død deres øverste leder.
Etter at kong Albrecht og ble etterfulgt av sønnen Ladislaus, som ble født etter farens død, blusset motsetningene mellom husittene og katolikkene opp igjen. I 1448 inntok Georgs hær Praha. I 1451 anerkjente keiser Fredrik III, som var Ladislaus' verge, Poděbrad som riksstyrer i Böhmen. Samme år valgte en riksdag i Praha ham til regent.
Mimonneticus
Mimonneticus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Georg av Podiebrad
Bakgrunn
Etter at kong Ladislaus ble myndig i 1453, ga han uttrykk for katolske sympatier, noe som brakte Georg i en vanskelig posisjon. Kong Ladislaus døde brått i 1457, og Georg ble beskyldt for å ha myrdet ham. Nyere undersøkelser tyder på at han døde av leukemi.
Mimonneticus
Utseende
En middelsstor, avlang, blankt svart trebukk. Dekkvingene er brunrøde bortsett fra spissen som er svart. Antennene er kraftige og sagtakkede i den indre delen, omtrent så lange som kroppen hos hannene og rundt to tredjedeler så lange hos hunnene. Pronotum er tønneformet, blankt og sparsomt punktert. Dekkvingene er parallellsidige, kraftig punkterte og fint hårete.
Utbredelse
Arten er kjent fra Fransk Guyana og Brasil.
Georg av Podiebrad
Konge
Georgs forsøk på å komme til en forståelse med pavedømmet strandet på pave Pius IIs krav om at avtalen som ga husittene religionsfrihet måtte oppheves.
Georg la fram det første forslaget om en europeisk union av kristne stater for å stoppe osmanenes frammarsj etter Konstantinopels fall i 1453.
Etter Pius' død i 1464, forsøkte Georg uten hell å komme overens med den nye paven, Paul II. Etter at det pavelige parti samlet seg mot Georg i 1465, bannlyste paven ham 23. desember 1466, og erklærte ham avsatt som konge. Keiser Fredrik III, og kong Mattias av Ungarn fulgte oppfordringen om å gå til krig mot Georg. Kong Matthias, Georges tidligere svigersønn, hadde mest hell med seg og erobret det meste av Mähren; 3. mai 1469 lot han seg krone som ny konge i Böhmen.
Georg døde 22. mars 1471. Hans tilhengere valgte den polske prinsen Vladislav til ny konge.
Hippopsicon
Hippopsicon er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Agapanthiini er middelsstore, avlange, grå eller brunaktig trebukker. Antennene er ganske lange, hos hannene tydelig lengre enn kroppen. Hodet er påfallende lite. Pronotum er tydelige smalere enn de jevnbrede dekkvingene, omtrent sylindrisk. Dekkvingene har lyse lengdestriper.
Levevis
Larvene lever vanligvis i de hule stammene på storvokste urter, særlig tistler og lignende. De voksne billene finnes ofte på blomster.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika.
Presten (film)
Presten (svensk: ) er en svensk stumfilm fra 1914, i regi av Victor Sjöström. Manuskriptet var skrevet av norske Peter Lykke-Seest.
Legalisering
Legalisering omhandler det å gjøre noe gyldig innenfor loven, især å gjøre lovlig noe som tidligere var ulovlig. Det er forskjell på å legalisering og avkriminalisering, som vil si å avskaffe straff for handlinger som tidligere har vært straffbare.
Innenfor norsk sfære dreier det seg det som oftest om legalisering i forbindelse med dagens narkotikapolitikk, men også i utlandet omfatter legalisering dette temaet. Andre temaer som kan forstås som dette er alle aktiviteter som er ulovlig, og straffes uten at det er noe offer til stede.
Land som har legalisert cannabis er Uruguay, Canada, og noen delstater i USA. Nederland og Portugal har avkriminalisert bruk av narkotika, det vil si det fremdeles er ulovlig å bruke narkotika, men det er ikke straffbart for brukerene. Legalisering innebærer at alle bruksområder blir lovlig.
Riddervise
«Riddervise» er et skillingstrykk som Alf Prøysen samlet inn til sin visespalte i «Magasinet for alle» på 1950-tallet. Den er også tatt med i samlingen De gamle visene med Alf Prøysen, utgitt på Forlaget For Alle i 1972.
Teksten
1.En ridder han red seg til Rosande lund for å lytte til fuglenes snag. Der såg han en flicka som satt der og sang og han hørte en harpe som klang.
2.Han steg av sin fole så sakte han gjekk til den skjønne og hilste Guds fred. Hun hilste ham atter og sagde: Sjå her vær så god på tuva sitt ned.
3.Han satte seg ned på den tuva så grønn og ba henne synge en sang. Du er ung, du er vakker, elskverdig og god, du skal blive min make en gang.
4.Da brast hun i tårer: Forlat meg min venn jeg er blind, jeg har mistet mitt syn. Jeg kan ikke skille fra natt eller dag og jeg ser hverken sol eller skyn.
5.Om blind eller lam skal du bliva min brud jeg er rik, jeg har gods, jeg har gull. Og heim skal du førast og smykkast som brud du skal bliva min make så huld.
6.Så kysset han henne og dertil han bad til Vårherre som ser i fra skyn. Å lat hon få att den ljosaste dag og sjå ho fekk atter sitt syn.
Ólafur Gottskálksson
Karriere
Ole Gottskálksson spilte for IA Akranes og KR Reykjavík før han i juli 1997 gikk fra Keflavík ÍF til skotske Hibernian for £200 000. Han spilte 70 kamper for Hibernian før han i mai 2000 gikk på gratis overgang til Brentford. Han spilte 73 kamper for Brentford, og på et tidspunkt måtte han selv betale for egen målvaktstrener, siden returnerte han til Island for å spille for Grindavik. I 2005 da han spilte for Torquay United ble han avkrevd en dopingtest, som han motsatte seg ved å forlate Torquay uten en gang å informere kjæresten sin. I juni 2005 ble Gottskálksson utestengt fra organisert fotball på livstid.
Landskamper
Han spilte ni landskamper for.
Aphanasium
Aphanasium er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, langstrakte trebukker. På farge er de mørke, antennene er omtrent så lange som kroppen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Orkanger stasjon
Orkanger stasjon (opprinnelig Orkedalsøren) er en av de opprinnelige stasjonene som ble satt i drift da Thamshavnbanen ble åpnet i 1908. Stasjonen ligger i byen Orkanger. Stasjonen ble nedlagt 30. april 1963 da persontrafikken ble nedlagt. Stasjonsbygningen er en treetasjes trebygning i nasjonalromantisk stil. Den ble fredet i 1997, men bygget har står ubrukt i flere år og hærverk og forfall har preget bygningen eksteriørmessig. Bygningen er nå under restaurering av Johan Randahl som eier bygningen.
Ole Nyhuus d.e.
Ole Olsen Nyhuus (den eldre) (født 30. januar 1803 i Trysil, død 20. mai 1853 i Trysil) var lærer, ordfører, skogbestyrer, og gårdbruker på gårdene Østre Nyhus og Vestre Nordby i Trysil. Han var ordfører i Trysil i årene ​​1847–1853. Han døde mens han hadde vervet, og varaordføreren Halvor Strandvold tok over.
Han var født på gården Østre Nyhus (Eriks) i grenda Varaholla vest for Trysilelva, og drev denne fra 1826 inntil han i 1845 kjøpte Vestre Nordby i Innbygda. De siste årene bodde han på Ørnsminde som var tjenestebolig og kontorer for bestyreren av skogsbolaget. Han sto selv for etableringen av Ørnsminde i 1850, og bygningen var for sin tid unik i bygda, med forbilder fra svensk herregårdsmiljø.
Han var far til ordfører og stortingsmann Ola Nyhuus d.y. og botanikeren Olinus Nyhuus, farfar til bibliotekreformatoren Haakon Nyhuus, og morfar til ordfører Halvor Lunde.
Skylddelingsforretning
En skylddelingsforretning var et offisielt norsk dokument som tildelte matrikkelskyld til en ny grunneiendom og beskrev grensene for den. Skylddeling ble bare foretatt i landkommuner.
Grunnlag
Fra 1661 ble hver eiendom på landet (i landkommunene) tildelt matrikkelskyld, som var grunnlag for beskatning av eiendommene. Matrikkelskylden ble revidert flere ganger, senest ved «matrikkelloven» av 1886. Ved forordning av 18. desember 1764 («Hvorledes Land-eiendommene maa adskilles») ble det for første gang stilt krav til en «forretning» for å forestå fradelingen av en ny eiendom, og at den skulle inneholde en grensebeskrivelse. Det ble bestemt at et frasolgt grunnstykke skulle overta en forholdsmessig del av skylda til den gården eller gårdparten det var skilt ut fra. Dette skulle skje etter offentlig grenseoppgang og verditaksering, ledet av sorenskriveren. Først ved «Lov om Skyldsætning og Skylddeling» av 20. august 1909 ble begrepet skylddelingsforretning innført, og det ble utferdiget et formular for oppgaven. Loven gjaldt bare for landkommuner.
Utførelse
Når en eiendom skulle deles, henvendte grunneieren seg til lensmannen i distriktet. Lensmannen oppnevnte 3 «skylddelingsmenn» fra utvalget over skjønnsmenn i kommunen. Hver skjønnsmann måtte avgi slik erklæring: «Jeg forsikrer at jeg i alle saker vil utføre mitt verv som skjønnsmann samvittighetsfullt, og etter beste overbevisning». Skjønnsmennene valgte en formann som skulle utferdige selve skylddelingsdokumentet, og besørge tinglysing. Skylddelingsmennene skulle befare såvel den utskilte tomten som resten av eiendommen, tildele ny matrikkelskyld til den fraskilte tomten, og gjøre tilsvarende fradrag for avgivereiendommen. Grensene for den nye eiendommen skulle befares sammen med eventuelle naboer. Det skulle dessuten settes ned nye grensemerker og avstanden mellom grensemerkene skulle måles og arealet av den nye eiendommen beregnes. Dessuten inneholdt formularet en del spørsmål vedrørende tomtens beskaffenhet som skylddelingsmennene skulle besvare. Det skulle også påses at eventuelle tillatelser var gitt etter landbrukslovgivningen. Til slutt skulle den nye eiendommen tildeles et «bruksnavn»
Historisk videreutvikling
Ved «bygningsloven» av 1965 ble det innført måleplikt ved opprettelse av ny eiendom, og begrepet «kart- og skylddelingsforretning» ble innført. Kommunene overtok arbeidet med å utferdige dette dokumentet, men fremdeles skulle lensmannen oppnevne skylddelingsmenn som skulle forestå selve delingen av matrikkelskylden og som måtte underskrive på dokumentet (målebrevet).
Skattlegging etter matrikkelskyld var imidlertid forlengst forlatt, og skylddelingsloven ble opphevet ved innføringen av «delingsloven» i 1980.
Konsekvenser
Prinsippet med at skylddelingsforretningene ble utført av tilfeldige skjønnsmenn, førte til at kvaliteten på den oppmålingstekniske delen var svært variabel og tildels feilaktig. Grensemerkingen ble også dårlig utført, og var tildels helt fraværende. Det kunne også være problemer med at alle rettmessige naboer ikke var til stede under befaringen av grensene. Et annet problem var at retningene mellom grensemerkene gjerne ble angitt etter en kompassretning som ikke var korrigert for den misvisningen som var gjeldende (i Sør-Norge har misvisningen endret seg med ca. 20° fra 1800-tallet til i dag). I Europeisk sammenheng er Norge kjent for å ha svært mange grensetvister.
Håkon Austad
Håkon Austad (født 5. mars 1979 i Lier) er en norsk terrengsyklist innen grenen rundbane. Han vant U23-EM i 1999. Totalt har han tatt to EM-gull, ett EM-sølv, en VM-bronse og seks NM-gull
Han var et av Norges medaljehåp før OL i 2000. I 2000 fikk Austad beskjed om at han hadde for lavt jerninnhold i blodet av leger tilknyttet Olympiatoppen. Han ble oppfordret til å sette sprøyter med høyt jerninnhold på seg selv. Det satte en stopper for kjempetalentets sykkelkarriere. Også topprytteren Gunn-Rita Dahle Flesjå ble jernforgiftet.
I 2009 var Austad tilbake i Norgestoppen i terrengsykling.
Neoblemus
Neoblemus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Små (3-4,5 millimeter), avlange, gulbrunlige løpebiller. Hodet er forholdsvis bredt med fremstrakte kjever og middelsstore, utstående fasettøyne. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Det går en buet list på innersiden av hvert fasettøye. Maksillarpalpenes ytterste ledd er lite og tynt. Promnotum er rundet, bredere enn langt, med en skarp midtfure. Dekkvingene er jevnbrede.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt fra Tyrkia i vest til Sarawak i øst.
Roy Carroll
Roy Carroll (født 30. september 1977 i Enniskillen, Fermanagh, Nord-Irland) er en nordirsk fotballspiller som spiller for den nordirske klubben Linfield.Han har spilt for fem engelske og en skotsk klubb.
Carroll har spilt over 40 landskamper for.
Klubblag
Roy Carroll startet sin profesjonelle fotballkarriere i Hull City den 7. september 1995, og han spilte 23 ligakamper for Hull i 1995/96-sesongen. I den påfølgende sesongen spilte han også 23 ligakamper for the Tigers før han ble solgt for £350 000 til Wigan Athletic den 16. april 1997. Han debuterte for Wigan i en ligacupkamp mot Chesterfield den 26. august 1997, mens han fikk sin ligadebut for the Latics den 30. august 1997 da Wigan tapte 3-0 for Bristol City. Totalt spilte Caroll 29 ligakamper og 5 cupkamper i 1997/98-sesongen, mens han i 1998/99-sesongen fikk bokført 43 ligakamper og 13 cupkamper for Wigan. I de to påfølgende sesongene ble det først 34 ligakamper og 7 cupkamper i 1999/00-sesongen, og deretter 29 ligakamper og 4 cupkamper i 2000/01-sesongen for klubben fra Stor-Manchester.
Den 27. juli 2001 ble Roy Carroll solgt til Manchester United for £2 500 000, og han debuterte for United, og i Premier League, den 26. august 2001 i en kamp mot Aston Villa. I sin første sesong for the Red Devils spilte han 7 ligakamper og 3 cupkamper, mens han i 2002/03-sesongen endte på 10 ligakamper og 6 cupkamper. Deretter ble det 6 ligakamper og 6 cupkamper i 2003/04-sesongen, mens han i 2004/05-sesongen fikk bokført 26 ligakamper og 8 cupkamper for klubben fra Manchester.
I denne sesongen, i en kamp mot Tottenham Hotspur den 4. januar 2005, slapp han et enkelt skudd, vippet det over seg selv og inn i målet. Han kastet seg etter og fikk slått ballen ut igjen. Siden dommeren ikke kunne se hvorvidt ballen var inne, og Carrolls egen kropp ødela linjemannens synsvinkel, ble det ikke dømt mål. Senere kunne foto vise at ballen hadde vært vel en meter inne i målet. Selv om han greide å «redde» målet, førte tabben til at han ble satt ut av laget for en periode.