cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jerry Maguire
Jerry Maguire er en amerikansk romantisk dramakomedie fra 1996, regissert og skrevet av Cameron Crowe. Tom Cruise, Cuba Gooding jr. og Renée Zellweger spiller hovedrollene. Filmen er inspirert av sportsagenten Leigh Steinberg, som også deltok i filmprosjektet. Den hadde kinopremiere i USA 13. desember 1996 og i Norge 28. februar 1997. Det amerikanske filminstituttet (AFI) har kåret filmen til tidenes 100. beste kjærlighetsfilm fra USA.
Filmen fikk god kritikk, blant annet for skuespill og manus. Den ble også en kinosuksess og tjente over 273 millioner dollar i billettinntekter på verdensbasis. Gooding jr. vant Oscar for beste mannlige birolle for sin rolleskildring. Filmen ble også nominert til Oscar-priser for beste film, beste mannlige hovedrolle (Cruise), beste originalmanus (Crowe) og beste filmklipp (Hutshing). Jerry Maguire ble også nominert til tre Golden Globes, og Cruse vant for beste mannlige hovedrolle.
Handling
Sportsagenten Jerry Maguire (Tom Cruise) får sparken og bestemmer seg for å starte sitt eget firma. Den eneste som blir med når han slutter er den sjenerte assistenten Dorothy Boyd (Renée Zellweger). Den eneste idrettsmannen som ønsker å beholde Jerry som agent er den lovende fotballspilleren Rod Tidwell (Cuba Gooding jr.). Sammen må de kjempe mot vinden for å klare seg som et nyetablert agentfirma.
Emblaringvinge
Emblaringvinge (Erebia embla) er en sommerfugl som tilhører den formrike slekten Erebia i gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Den har fått navn etter den mytologiske Embla, den første kvinnen i norrøn mytologi.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 43 – 48 mm) sommerfugl, oversiden brun med en stor og to-tre mindre, gulkantede, svarte flekker nær forvingens spiss. Den store flekken er dobbel, som et 8-tall. Forvingens underside er mørkebrun med 4-5 gulkantede, svarte flekker. De største flekkene har ofte, men ikke alltid, hvit kjerne. Bakvingens underside er ensfarget mørkebrun. Larven er blekt okergul med grønnbrun ryggstripe, kort og tett hårete.
Lennart Magnusson
Lennart Carl Oscar Magnusson (født 1. januar 1924 i Stockholm, død 2. september 2011) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Emblaringvinge
Levevis
Sommerfuglen flyr på bløte myrer i barskogssonen i juni og juli. Larven skal leve på starr (Carex spp.) og gress-slekten bunke (Deschampsia spp.).
Utbredelse
Emblaringvinge er en østlig art som hører til på taigaen. Den er utbredt fra Nord-Europa gjennom Sibir østover til Altaj, Sajan og Kamtsjatka. I Norge finnes den bare i de aller østligste delene: grensetraktene i Akershus (trolig utdødd), Hedmark og Sør-Varanger i Finnmark.
Lennart Magnusson
Magnusson vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det svenske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia. De andre på laget var Carl Forssell, Berndt-Otto Rehbinder, Per Hjalmar Carleson, Sven Fahlman og Bengt Ljungquist.
Korvett
En korvett er et mindre, lettmanøvrerbart og lett bestykket orlogsfartøy, av størrelse normalt mindre enn en fregatt. I tidligere tider var korvetter hurtigseilende full- eller barkriggede seilskip med et åpent batteridekk. Nesten alle moderne marineflåter benytter nå fartøyer med mindre deplasement og bestykning enn fregatter for kystnære operasjoner.. I nyere tid brukes betegnelsen om krigsskip på 600–1300 tonn for konvoi- og patruljetjeneste.
Korvetten som seilfartøy
Flere ulike skipstyper av mindre størrelse og deplasement hadde vært benyttet av de ulike marineflåtene i seilskutetiden for kystnær patruljetjeneste, oppklaringsoppdrag, eskorteoppdrag, samt som støttefartøyer for flåtestyrker med kapasitet for selvstendig aktivitet. En rekke ulike betegnelser på diverse skip hadde oppstått i 1600-tallet ettersom man hadde fått et behov for mindre krigsskip som kunne påta seg selvstendige oppdrag som de større krigsskipene, som var forutbestemt for flåteoperasjoner, ikke lenger var skikket for.
Barque longue
Den franske marinen i midten av 1600-tallet hadde først åredrevede farkoster med utgangspunktet i galeien, men innså et behov for større seilføring for kaperkrigføring og kystnære oppdrag på Den engelske kanal og i Nordsjøen. I begynnelsen hadde man ratert de minste fartøyene som «frégates d´avis» for kurertjeneste og kystnære operasjoner, deretter som «legère» (lett fregatt). I 1671 kom en ny skipstype med to master, stor- og fokkemast med store råseil og et baugspyd på et kort og bredt skrog med et åpent dekk for et batteri på mellom fire og åtte 4-punds stykker. Den nye typen ble deretter betegnet som barque longue eller barca longa (langbåt) som var ikke mer enn åpne båter uten dekk konstruert for frakt av provianter til de større krigsskipene som ankret utenfor de franske havnestedene mot kanalen.
Denne opprinnelige hensikten muligens kan være en forklaring på navnet «La Corvette» på den største av de tjue barque longue`ere som var sjøsatt av franskmennene i årene mellom 1671 og 1678 med en bestykning på mellom fire og åtte 4-punds kanoner. Det franske ordet corvette er avledet fra det latinske ordet corbis, som betyr kurv. Den nye båttypen som senere utviklet seg til større havgående farkoster i begynnelsen av 1690-årene, gradvis ble større og deretter tatt inn i tjeneste i andre marineflåter som den dansk-norske orlogsflåten.
Det dansk-norske krigsskipet «Lossen» bygget og sjøsatt i Norge har i eldre dokumenter vært betegnet som en barcalonga, men også som en lett fregatt med et hovedbatteri på 18 stykker. Bevarte skipstegninger fra København over både franske og dansk-norske krigsskip fra 1690-årene hadde vist ulike versjoner av skipstypen barque longue med en typisk bestykning på mellom seks og tolv kanoner som miniatyrer av den noe større «frégate legère». Tilsammen var 9 barcalonga`ere bygget for den dansk-norske orlogsflåten i 1679 til 1684, i begynnelsen var de første to skipene lett bestykket med åtte kanoner, men i slutten hadde de siste blitt forstørret med en bestykning på rundt tjue kanoner. «Lossen» og «Ørnen», som de siste i 1684, er klassifisert som fregatter i ettertiden, men har deres aner i skipstypen barcalonga.
1700-tallets korvett
Betegnelsen barque longue opphørt å eksistere ved midten av 1700-tallet til fordel for den nye betegnelsen corvette. Den franske marineflåten videreutviklet ikke korvetten i lik stor grad som den dansk-norske orlogsflåten med en standardisering av kaliberet normalt på 4 pund og batteridekket i 1727 hadde blitt forlenget til ca. 80 fot. Bestykningen var øket til rundt 10-12 kanoner med et utseende som minnet om de mindre fregattene.
Korvetten deretter var blitt fullrigget med tre master, og det var bare størrelse og de indre detaljer som skilte de større korvettene fra de mindre fregattene i dette århundret, de større korvettene hadde endog fått et halvdekk. Antall kanoner var som et resultat benyttet som klassifisering av krigsskip inn i bestemte typer. De største i den siste halvdel av 1700-tallet hadde opptil 24 kanoner oppstilt på hoveddekket.
En korvett ved året 1800 dermed hadde blitt forstørret til over tretti meter i lengde og et deplasement på mellom 360 og 540 tonn. I andre marineflåten som den britiske Royal Navy hadde andre og mer vage betegnelser blitt tatt i bruk som slupp, også på skip designet og bygget som korvetter.
De større korvettene hadde fått halvdekk og bakk, men også mindre hastighet enn tidligere. I slutten av 1700-tallet hadde skipsbyggerne forsøkt å gi sluppen eller korvetten økt hastighet under seilas. De franske skipsbyggerne kom lengst ved å introdusere korvetten med rette dekk og reling i 1790-årene uten avbrytning. Halvdekket og bakken ble skåret bort som sett på den britiske sluppen «Daphne» erobret i 1795 av franskmennene. Engelskmennene som tok tilbake krigsskipet to år senere, oppdaget at sluppen var blitt raskere med bedre seilegenskaper enn tidligere. Franskmennene satset sterkt på hastighet i deres mindre krigsskipene, og bygget store korvetter med et åpent og rett batteridekk på et skrog med skarpe linjer. Dette viste seg å være en suksessoppskrift.
Britene betegnet disse som den franske korvetten «La Bonne Citoyenne» erobret i 1796 som «flush-decked sloops», skulle bli hyppige studert av de britiske skipsbyggerne for bygging av fremtidige slupper med tre master. Korvetten og disse såkalte flush-decked sloops ved året 1800 hadde allerede blitt en felles skipstype som stakket ut kurset for fremtidige utvikling, men de større korvettene fremdeles hadde halvdekk. I de første to tiårene av 1800-tallet skulle korvetten/sluppen overta de minste fregattenes rolle og dertil være meget populært for et stort antall ulike oppdrager.
I 1790-årene forsøkte franskmennene å øke ildkraften på deres krigsskipene med introduksjonen av større kanoner, morterskytser og haubitser, oppfunnet den kortlevende skipstypen «corvette-cannonnière» som var langt forut for sin tid ved å ha samme størrelse som en fregatt, men en tung bestykning på 14stk 48-punds eller 24stk 24-punds store kanoner. Dette bisarre konseptet mislykket med datidens marineartilleriet, men skulle bli gjentatt på nytt i midten av 1800-tallet med større suksess spesielt i den amerikanske marineflåten.
Korvettens storhetstid
De store amerikanske fregattene som hadde kommet som et stort sjokk på den britiske marinen under den britisk-amerikanske krigen 1812-1815, hadde en ny oppfinnelse som skulle bli meget vitalt for videreutviklingen av korvetten i den første halvdel av 1800-tallet, det tynne spardekket langs relingen fra akterskipet til forskipet uten avbrytelse. Spardekket førte til to ulike versjoner av de større korvettene, enten ble halvdekket nedskåret slik at et uavbrutt batteridekk mellom endene var oppstått som på de mindre korvettene, eller ble det lagt lokk over batteridekket. De førstnevnte var selvfølgelige de minste, og de største oppnådde et deplasement på mellom 600 og 1000 tonn.
Betegnelsen ble deretter tatt i bruk av de fleste marineflåtene verden rundt inkludert den britiske og den amerikanske der en «slupp» var også ansett som en corvette. Det maritime kappløpet mellom Storbritannia og USA ledet til en storhetstid for skipstypen som vant anerkjennelse verden rundt som et rent havgående patruljefartøy med tung bestykning tross et minsket antall kanoner, og som økonomisk sett var suverent langt foretrukket fremfor de større fregattene. De amerikanske korvettene forstørres etterhvert tiden gikk, og de største som USS «Jamestown» oppnådde et deplasement på 1000 tonn med to dekk- et lukket kanondekk for hovedbatteriet på 18 32pdr kanoner og 4 granatskyts og et rent spardekk. De amerikanske marineoffiserene i likhet med deres franske kollegaer et halvt århundre før ønsket større ildkraft på deres skip i møte med de britiske krigsskipene. Flere fregatter hadde blitt nedskåret til korvetter ved å kutte ned spardekket med artilleriet konsentrert i batteridekket.
USS «Constellation» som også har blitt betegnet som en «sloop-of-war» (slupp) ved sjøsettingen 1854, har et deplasement på 1.400 tonn, en lengde på 55 m i vannlinjen og bredde på 12,5 i vannlinjen. Den er nå bevart i museum som en av de siste seilførende korvettene eller slupper som fremdeles eksisterte i våre dager. Klassifiseringen skyldes antallet stykker ombord på krigsskipet, bare 25 kanoner var samlet i ét hovedbatteri hvorav 16 8-inch (203mm) granatkanoner.
De norske korvettene
I 1829 ble den første norske korvetten i historien, «Örnen» sjøsatt, bestykket med 20 18-punds kanoner designet for hurtig seilas, for å kunne ta igjen og nedkjempe raske skip, det primære oppdraget for denne type krigsskip som overlot mer betydeligere roller som eskorte og krysstokt på åpen sjø til den mer slagkraftige fregatten.
Fire korvetter ble senere bygget og sjøsatt i årene mellom 1841 og 1851 med et deplasement på 400-900 tonn, bestykket med 60, 24 og 18 punds kanoner i forskjellig antall.
Dampdrift
Den noe usedvanlige betegnelsen korvetten normalt var knyttet til bestykningen på krigsskipet i den første halvdelen av 1800-tallet med en maksimal grense på opptil 25 kanoner, og dermed var benyttet på en rekke ulike skipstyper inkludert havgående hjuldampskip i flere marineflåter.
Skruekorvetten
De større skruefregattene ble etterhvert erstattet av den mer økonomiske praktiske skruekorvetten som også hadde fått skruepropell for dampdrift som deres drivkraft i tillegg til seil.
Skruekorvetten i 1860-årene hadde blitt forstørret i tråd med færre antall skyts ombord, og dermed hadde blitt lik stor som de største fregattene med meget få unntak. HMS «Jason», sjøsatt i 1859, hadde et deplasement på 2431 tonn med dimensjoner på 68 m i lengde og 12,4 m i bredde samt en bestykning på kun tjue 8-inch kanoner.
Skipskonstruktøren Edward Reed i 1867 lagt ned nye korvetter med vedderstevn, hvilken gav disse et meget særpregende utseende i kontrast til eldre korvettene. De første tilhørte Eclipse-klassen på 7 skip, også betegnet som «ram-bow sloops» (vedderbaug slupper) videreutviklet fra den eldre Amazon-klassen slupper på 6 skip. Reed designet og bygget tilsammen 16 korvetter som ble benyttet som betegnelse på de større slupper, og slupper med vedderstevn.
Reed konstruert også de største skruekorvettene oppført i jern ved 1870, Volage-klassen på 3 skip med et deplasement på 3100 til 3400 tonn og en lengde på 85 meter samt en bestykning på 28 kanoner, men også et effektivt fremdriftsmaskineri som gav 15,3 knop samt stort seilføring med en hastighet på 13 knop kun under seilas. Disse to korvettene ble også betegnet som «cruisers» ettersom Reed valgt å fokusere på et helt nytt konsept for erstatning av de større fregattene, dermed stakket ut veien mot krysseren. Konseptet gikk ut på konstruksjon av et nytt skip med viktige sjøegenskaper for selvstendige oppdrag over lengre avstander med høy hastighet og mindre deplasement.
Kryssere med masterigg
I den siste halvdel av 1800-tallet ble krigsskip som fregatter, korvetter og slupper med masterigg med hovedvekt på seilføring betegnet som kryssere med masterigg, noen ganger også som ubeskyttede kryssere. De franske ubeskyttede kryssere fram til begynnelsen på 1880-årene bygget i tre eller jern hadde deres utgangspunktet i den franske korvetten som allikevel sjeldent kom over 2000 tonn i deplasement. De franske korvettene dannet også forbildet for de tyske korvettene med lukket batteridekk av Ariadne-klassen 1870-1876 og Bismarck-klassen 1875-1880 som oppnådde et deplasement på 3000 tonn. I Storbritannia ble korvetten en del av utviklingen mot den nye skipstypen krysseren.
De første mindre kryssere bygget i stål designet av skipskonstruktør Nathaniel Barnaby i 1876 var den såkalte Comus-klassen på 9 skip som ble bygget og sjøsatt i 1876 til 1881 på vegne av den britiske marineflåten. Korvettene av denne klassen skulle deretter ble vitalt for utviklingen av de nye kryssere uten masterigg som overtok i 1880-årene. Den fullriggete HMS «Comus» med et deplasement på 3000 tonn og en lengde på 68,6 m samt en bestykning på 12 tyngre skyts og 2 lette kanoner samt åtte mitraljøser med en besetning på 265 mann, er også forgjengeren for den armerte krysseren ved å ha et panserdekk midtskips for beskyttelse av maskineriet.
Den andre verdenskrigen
Den moderne korvetten dukket opp under den andre verdenskrigen som et patrulje- og eskortefartøy med kapasitet for bekjempelse av ubåter under det pågående slaget om Atlanterhavet. Tidligere hadde jagere og minesveipere vært utrustet for antiubåtsoppdrag, men det var også innsett at nye eskorteskip egnet for masseproduksjon med de nødvendige tilpasninger for aktiv bekjempelse mot trusler til sjøs som ubåter, var nødvendig.
Nye skipstyper ble innført av den britiske marineflåten i løpet av krigsårene, jagere som hadde suksess med seg i deres rolle som eskortefartøyer i den første verdenskrigen, hadde blitt forstørret, og måtte avløses av mindre skiper. Først ut kom slupper som hadde også vært en suksess i den forrige verdenskrigen, deretter fregatter og sist korvetter. Slupperen fra mellomkrigstiden hadde blitt for dyrt å masseprodusere, deretter begynte briterne å utvikle en type basert på en hvalfangerkonstruksjon. Forbildet for den nye typen var Smiths Dock Company hvalfangerfartøyet «Southern Pride» som ifølge skipskonstruktør William Reed var et godt valg for snar masseproduksjon.
Eskortefartøyene av Flower-klassen fikk betegnelsen «corvette» som i krigsårene hadde blitt anvendt på mindre masseproduserte antiubåtfartøyer for konvoieskorte. De fungerte ikke så godt i Atlanteren spesielt i røft sjø i værutsatte farvann mot nord med et deplasement på 900 til 1100 tonn, 63,5 m i lengde og 10,1 m i bredde. Med enkelte tilpasninger ble de brukt inntil større skip som fikk betegnelse fregatt overtok som disse av River-klassen på 1300 til 1500 tonn og en lengde på 92 m.
Korvettene av Flower-klassen var originalt konstruert for kystnære operasjoner, og var derfor ikke så godt egnet for eskorteoppdrag ved å ha for lite bestykning for luftvernsforsvar mot flyangrep og ved å være noe raskere enn handelsskipene i konvoiene. Fregatten ble et langt bedre valg ved å være noe større, bedre armert og hadde to propellakslinger.
Under den andre verdenskrigen var 267 skip av Flower-klassen og 72 skip av Castle-klassen bygget og levert til de allierte marineflåtene. Det norske Sjøforsvaret hadde fått seks av Flower-klassen og en av Castle-klassen levert til sine egne norske besetninger i ly av krigen, to ble senket ved fiendtlige handling og en senket ved kollisjonsulykke. KNM «Montbretia» ble senket av tysk ubåt med tap av 48 liv 18. november 1942, KNM «Rose» var rammet av et britisk krigsskip og senket med tap av 3 liv 26. oktober 1944. KNM «Tønsberg» ble senket av en mine 12. desember 1944.
Det tjuende århundret
Moderne marineflåtene begynte i tiden etter den andre verdenskrigen i forbindelse med moderne våpenteknologi, å foretrekke mindre, mer manøvrerbare og flerrolles overflatefartøyer. Først ut gikk den tunge krysseren, deretter den lette krysseren mens jageren ble forstørret og deretter de største overflatefartøyene med synlig unntak av hangarskipene for flåteoperasjoner, erstattet av fregatten som ble et allround krigsskip for de fleste tiltenkte oppdrag i krigstid som fredstid.
En jager i 1980-årene hadde vokst med den amerikanske Arleigh Burke-klassen til over 8000 tonn i deplasement. Fregatten ble også forstørret, og ved år 1995 hadde fregatten kommet opp i mellom 2500 og 4000 tonn i deplasement. Korvetten fikk en renessanse 1990-årene i flere land etterhvert man gikk over fra antiubåtoppdrag til kystforsvar og krigføring ved benyttelse av missiler. Den typiske korvetten størrelsesmessige sett står mellom patruljebåten og fregatten i både dimensjoner og egenskaper med et deplasement på mellom 500 og 2500 tonn samt en lengde på 55 til 100 meter.
Mot slutten av det tjuende århundret hadde korvetten som skipstype vært benyttet i flere land for bestemte formål som kystnære antiubåtoppdrag, eskorteoppdrag, kystnære patrulje og angrepsoppdrag med sjømålsmissiler mot fiendtlige mål både til kystforsvar og på åpen hav.
De kystnære antiubåtskorvettene
Norge hadde fått to 600 tonn antiubåtfartøyer av Sleipner-klassen bygget og levert i 1965 og 1967, KNM «Sleipner» og KNM «Aeger» med et norsk antiubåt-våpensystem, Terne III med rakettdrevne synkeminer. De to korvettene raskt ble tatt ut av tjeneste fordi de hadde blitt utdatert i møte med nyere krav. Det finnes et finsk motstykke til de norske korvettene som hadde fått tung bestykning i form av et kanontårn med en 120mm Bofors kanon, Turunmaa-klassen på 770 tonn. «Turunmaa» og «Karjala» hadde antiubåtoppdrag som deres fremste rolle i skjærgården.
Den samme skjebne møtte også andre korvetter i Sovjetunionen som Petya-klassen, Mirka-klassen og Grisha-klassen som var definert som «lette fregatter» på 900 til 1200 tonn i deplasement med kapasitet for antiubåtoppdrag. De mindre som Poti-klassen og Parchim II-klassen på mellom 500 og 800 tonn var definert som ekte korvetter.
Frankrike hadde også gått over til benyttelse av korvetter for det samme formålet som de norske korvettene i 1960-årene, og anskaffet seg 17 korvetter av D`Estienne D`Orves-klassen, men hadde dels brutt med fokuset på antiubåtkrigføring med flerrolleskapasitet deriblant angrepsrolle med sjømålsmissiler. I fransk tjeneste er disse korvettene på 1200 tonn deplasement betegnet som «aviso». De franske avio´ere var sanne flerrolles fartøyer for kystnære eskorteoppdrag, oppklaringsoppdrag og så mangt annet at disse måtte bedømmes som en suksess. Argentina fikk kjøpt tre A 69-klasse korvetter fra Frankrike, disse deltok under Falklandskrigen i 1982 mot Storbritannia med lite hell. «Guerrico» led den forsmedelige skjebnen om å bli jaget bort av britiske infanteristene med håndvåpen på Sør-Georgia 3. april og måtte settes på dokk.
Missilekorvettene
Korvetten som et rent angrepsfartøy med styrebare sjømålsmissiler skulle deretter overtar som de sovjetiske Nanuchka-klassen på 900 tonn deplasement som var klassifisert som «malyy raketnyy korbai» (lite skip med rakettvåpen) som ble levert i årene mellom 1969 og slutten av 1980-tallet, betegnet som «rakett-kuttere» til den sovjetiske marineflåten, Libya og Algerie samt India. Som sett i andre land, forstørret den sovjetiske patruljebåten seg inn i korvetten som fra Osa-klassen hurtigangrepsfartøyet til Tarantul-klassen på 540 tonn for angrep med sjømålsmissiler lengre ut i havet vekk fra kysten. Disse korvettene kom til deres rett i Middelhavet.
Flere middelhavslandene deriblant Libya hadde stor interesse i sterk kystbasert sjøforsvar med en kapasitet for havgående tokter for sine angrepsfartøyene som skulle representert en avskrekkende kapasitet mot fiendtlige sjømakter. Vestlige skipsverfter kom med tilbud om mindre havgående fartøyer for kystnære operasjoner med kapasitet for bruk av sjømålsmissiler som MM 40 Exocet fra Frankrike. I 1970-årene ble fire missilekorvetter av Esmeraldas-klassen bygget for Libya, omdøpt til «Wadi M`Ragh-klassen» med et deplasement på 670 tonn og Otomat sjømålsmissiler fra Italia. Irak hadde også identifisert et behov for missilekorvetter i Den persiske gulfen, og tok kontakt med det italienske skipsverftet som deretter levert seks missilekorvetter av «Ari Serh-klassen», hvorav to som kunne ha midlertidig hangar på akterskipet for et helikopter som med seks Esmeraldas-klassen missilekorvetter levert til Ecuador. Singapore med en sterk marine i forhold til størrelsen på territorialfarvannet hadde også besluttet seg om å ha større overflatefartøyer basert på det tyske konseptet Lürssen MGB 62 som var også bestilt av Bahrain i 1986-87. Lürssen MGB 62 på 600 tonn ble utviklet inn i Victory-klassen på seks korvetter som var meget lett gjenkjennelig med en meget stor og høy, massiv mast med israelske sensorteknologi. Israel hadde tilbudt deres teknologi basert på erfaring med deres 500 tonn hurtigangrepsbåtene i Saar 4.5-klassen som hadde blitt utvidet i størrelse inn i kommandofartøyer for de andre patruljebåtene. Fra Saar 4.5-klassen ble et selvstendig og meget avansert design på 1200 tonn utviklet, Saar 5-klassen bygget i USA i 1992 til 1994.
India hadde også mottatt sovjetiske missilekorvetter, flere var dertil lokalt bygget slik at det oppstått ekspertise for skipsbygging som sett omkring seks skip av Khukri-klassen på 1350 tonn som var bygget og levert fra indiske skipsverfter i 1984 til 1991.
Patruljekorvettene
Italia var lenge det eneste landet som benyttet betegnelsen «korvett» på deres 800 til 1100 tonn krigsskipene for flerrolles patruljeformål, spesielt i begynnelsen av 1960-årene. Et stort antall korvetter var bygget og sjøsatt i årene mellom 1954 og 1991, oppdelt i Albatros-klassen, De Cristofaro-klassen, Minerva-klassen og Cassiopedia-klassen. De italienske korvettene var ikke tungt bestykket i motsetning til korvettene for antiubåtoppdrag eller korvettene for angrepsoppdrag med sjømålsmissiler ettersom disse egentlige hadde deres største nytte i fredelige tid.
Flere land deriblant Danmark hadde også sluttet seg til den samme konklusjonen om at korvetten av økonomiske og praktiske årsaker i fredstid vil være et langt mer rimeligere alternativ enn fregatten med mulig kapasitet for helikopteroperasjoner. Noen få lander som Argentina hadde nedskåret fregattkonseptet i størrelse og deplasement som Meko 140-klassen på seks 1500 tonn havgående patruljekorvetter, som deretter skulle vist seg å være et meget heldig resultat for den argentinske marinen som fikk flerrolleskapasitet i et lite skip som også skulle være meget nyttig i fredstid. Danmark hadde i begynnelsen fire korvetter for ubåtjakt av Bellona-klassen fra 1950-årene, men anskaffet tre danskbygde korvetter av Niels Juel-klassen i 1979-1981 som de sterkeste danske marinefartøyene fram mot århundreskiftet.
Det svenske kustkorvett-konseptet i 1985 med Stockholm-klassen på 335 tonn som et flerrolles fartøy med sjømålsmissiler, torpedoer, begrenset luftvernskapasitet og stor hastighet samt antiubåtvåpen, skulle bli forbildet for fremtidens korvettene.
Det tjueførste århundret
Mindre og mer manøvrerbare korvetter ble foretrukket av marineflåter som har deres operasjonsområde i mindre hav som Østersjøen, som også hadde vist seg som et billig alternativ for introduksjon av nyere teknologi som den svenske kystkorvetten av Visby-klassen på 650 tonn som kunne ha et egne helikopter med seg og det amerikanske Littoral Combat Ship-prosjektet. Det nye tyske Braunschweig-klassen med stealth kapasitet i likhet med den svenske Visby-klassen på 1800 tonn i deplasement blir definert som en «korvett» med kapasitet for angrep på landmål.
Tyrkia begynte konstruksjonen av TCG «Heybeliada» i Milgem-klassen stealth korvetter i juli 2005, som vil bli levert i 2011 til den tyrkiske marineflåten som hadde beordret tilsammen åtte korvetter og fire fregatter som vil bare være noe større. De tyrkiske korvettene som forresten hadde blitt omtalt som fregatter, har vært klassifisert som korvetter på 2000 tonn i deplasement og 99 m i lengde.
De svenske korvettene
Tre ulike typer korvetter utgjort nå slagkraften i den svenske marineflåten: Stockholm-klassen, Göteborg-klassen og Visby-klassen på tilsammen elleve krigsskip på mellom 335 og 600 tonn i deplasement, som har kapasitet for strid mot andre overflatefartøyer, antiubåtoppdrag mot fiendtlige ubåter og luftvern mot flyangrep. Visby-klassen dessuten hadde fått tilført kapasitet for uskadeliggjørelse av miner, fra før har alle korvetter muligheter om å legge ut sjøminer på egne hånd.
Som de største overflatefartøyene i Sverige for krigsformål hadde korvettene fått mange ulike oppdrager som normalt var forbeholdt større krigsskip i eldre tid. Fram til 1997 hadde betegnelsen «kustkorvett» vært benyttet på de to første klasser, deretter hadde svenskene brukt bare den internasjonale betegnelsen korvett om sine fartøyene i de tre klasser.
Sukhoj Su-7
Sukhoj Su-7 ( NATO-kallenavn: «Fitter» ) var en sovjetisk jagerbomber, og det første i en familie med kampfly hvorav de siste variantene fremdeles er i bruk ( Su-17 ). Prototypen fløy første gang 8. september 1955 og de første Su-7 ble operative fra mai 1958. Su-7B, som var en taktisk jagerbomber, og Su-7BM, som var en jagerbomber med forbedret rekkevidde, ble fortløpende satt i produksjon. I 1965 begynte produksjonen av den siste varianten, Su-7BKL, og eksportvarianten Su-7BMK, som var nesten identisk med Su-7BKL. En to-seters variant for trening ble også bygget under betegnelsen Su-7U, og for eksport som Su-7UMK ( «Moujik» ).
Den siste produksjonsserien fikk betegnelsen Su-7BKLog var utstyrt med en Ljulka AL-7F-250 turbojetmotor som kunne gi flyet en topphastighet på opptil 2150 km/t (Mach 2,1). Bestykningen besto av to 30 mm Nudelman-Rikhter NR-30 kanoner og en våpenlast på opptil 2 500 kg.
Axel Stang
Axel Heiberg Stang (født 21. februar 1904 i Christiania, død 11. oktober 1974 i Rømskog) var en norsk nazist og statsråd for Nasjonal Samling (NS).
Bakgrunn
Etter oppvekst på Rømskog tok Stang examen artium ved Frogner skole i Kristiania (dagens Oslo) og drev sammen med broren Thomas Stang en rekke eiendommer i 1930-årene.
Nasjonal Samling, andre verdenskrig
Stang ble medlem av Nasjonal Samling fra starten i 1933. Han ble 5. februar 1939 medlem av partiets råd, og ble en av Josef Terbovens kommissariske statsråder 25. september 1940, som leder av departementet for arbeidstjeneste og idrett frem til 1. februar 1942. Da fortsatte han som statsråd i samme departement under Vidkun Quislings andre regjering frem til krigens slutt. I tillegg var han leder for NS Ungdomsfylking, med tittelen «ungdomsfører».
Som regjeringsmedlem tjenestegjorde Stang, i likhet med Jonas Lie og Sverre Riisnæs, på Østfronten under andre verdenskrig. Der deltok han i seks til syv uker sommeren 1941 i SS-Kampfgruppe «Nord» ved Salla-fronten under den finske fortsettelseskrigen. Han ble tildelt Jernkorset av 2. klasse.
Etter krigen
Stang ble under landssvikoppgjøret etter krigen dømt til livsvarig tvangsarbeid i 1946. Da ankesaken var oppe for Høyesterett, voterte et mindretall på tre dommere, blant disse hans firmenning Emil Stang, for dødsstraff. Han fikk også et erstatningskrav på to millioner kroner.
Stang slapp ut av fengsel i 1956 og flyttet med familien til Rømskog.
Familie
Axel Stang giftet seg i 1942 med Helene Forseth Fretheim (1917–2008), datter av NS-minister Thorstein Fretheim.
Stang tilhørte Heiberg-slekten, som dattersønn av Axel Heiberg (1848–1932), brorsønn av Jørgen Breder Stang (1874–1950), bror til Thomas Stang (1897–1982), svoger til Wenche Foss (1917–2011) og onkel til Fabian Stang (1955–).
Gjøkeredet
Gjøkeredet kan vise til
Gökboet
József Sákovics
József Sákovics (født 26. juli 1927 i Budapest, død 2. januar 2009) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Sákovics vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det ungarske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Aladár Gerevich, Endre Palócz, Lajos Maszlay, Tibor Berczelly og Endre Tilli.
Fire år senere, under sommer-OL 1956 i Melbourne, vant han en ny bronse med det ungarske florettlaget, samt sølv med kårdelaget.
Han var gift med Lídia Sákovicsné Dömölky, som også deltok i OL som fekter.
Jur
Juret er melkeorganet på kyr, geiter, sauer og flere andre pattedyr. Organet produserer melk, og har spener som avkommet til dyrene kan drikke fra. Jur finnes bare på hunndyr.
Juret og kuas melkeproduksjon utnyttes av mennesker ved melking.
Det er vanlig at dyr får sykdommer i juret. Spesielt for storfe er det svært vanlig med mastitt (også kalt jurbetennelse). De aller fleste kyr i fjøs får mastitt minst en gang i livet.
Oppbygning
Oppbygningen av juret varierer fra dyreart til dyreart. Denne delen omhandler kujuret.
Juret er delt i fire seksjoner, en for hver spene. Seksjonene er totalt avskilt, og sykdommer kan ikke smitte mellom de forskjellige delene internt, men må komme opp gjennom spenene. Det er ikke noe stort åpent rom inni juret, det er fylt med vev. Melken produseres og lagres i vevet. Det må strømme 400 liter blod gjennom juret for å produsere 1 liter melk.
Spenene fungerer som en sisterne. Inni spenen er det et åpent rom hvor melken kan komme ned fra hoveddelen av juret, og kan presses eller suges ut under. Om man klemmer på en melkefylt spene, er det lettere for melken å gå opp enn ned, så den vil forsvinne opp i juret. Derfor er trikset med melking å kunne sperre av over melken, og klemme på området der det er melk for å få den presset ut.
Hagehårmygg
Utseende
En middelsstor (lengde vanligvis 7 – 10 mm) hårmygg. Den ligner markusflue (Bibio marci) men kan skilles fra denne på at hannen har hvite hår langs sidene av bakkroppen, og på hunnens farge, dessuten er den jamtover mindre. Antennene har ti ledd. Hannen har svart kropp og svarte bein, forkroppen er kledt med svarte hår, mens hårene på siden av bakkroppen er lange og hvite. Vingene er melkehvite, de fremste vingeårene er svarte. Hunnen er klart rød på oversiden av forkroppen og vanligvis på hele bakkroppen. Hodet, sidene på forkroppen, scutellum og beina er svarte. Vingene er brunlige eller gråaktige. Hunnen har en blanding av hvite og svarte kroppshår. Larven er rødbrun.
Levevis
Som andre hårmygg lever larvene i tette klynger i bakken. Hagehårmyggens larver ser ut til å spise ganske mye levende plantemateriale i tillegg til dødt, og kan derfor gjøre betydelig skade på korn, gressplener, ulike grønnsaker og andre hageplanter, og treplanter i planteskoler. Arten gjør bare skade om bestandene er svært store, noe som bare har forekommet i enkelte perioder. De voksne myggene flyr i mai – juni i Nord-Europa, tidligere lenger sør.
Utbredelse
Arten finnes over det meste av Europa, unntatt i lengst nord, og i Nord-Afrika og Midtøsten. Den er den vanligste hårmyggarten i Israel og Tyrkia, noe som tyder på at den tåler tørt klima ganske godt. Den forekommer nord til Skåne, der den imidlertid er sjelden. Den ble tidligere regnet som en norsk art, men dette var basert på en feilbestemmelse.
Jur
Oppbygning
For at man skal få melk ut av juret, må kua først «gi ned». Det vil si at den begynner å slippe melk ned fra juret til spenene. Naturlig skjer dette ved at kalven slikker på juret. I fjøs under melking skjer det med at juret vaskes med en varm våt klut. Enkelte gårder bruker bare vanlig papir til å vaske jurene, men dette fungerer ikke like effektivt. Når juret blir stimulert, går det signaler opp til hjernen, og den begynner å produsere hormoner som får kua til å gi ned. På grunn av at dette skjer via hormoner og ikke nerver, tar det om lag et halvt minutt fra kua blir stimulert til den gir ned.
Nedgivningseffekten varer vanligvis i om lag 2 minutter, om ikke juret blir stimulert videre (av melkeanlegget).
Hos enkelte kyr kommer nedgivningen lettere enn hos andre, og hos enkelte kommer den bare bonden kommer inn i fjøset og begynner å melke, for da vet kua at det snart er hennes tur. Det er derfor mange kyr renner i båsen når bonden kommer, men likevel aldri ellers.
Danske adelsslekter
Danske adelsslekter. Den danske adel, som grovt kan inndeles i uradel og brevadel, og høyadel og lavadel, består i dag av 189 adelsslekter, som er ubetitlede, friherrelige (= baron), lensfriherrelige (= lensbaron), grevelige og lensgrevelige. Som uradel regnes den adel som kjennes fra før reformasjonen, mens brevadelen er den adel der har fått sitt adelskap gjennom et patent på et senere tidspunkt. Som høyadel regnes den gamle riksrådsadel, samt den nye betitlede høyadel etter eneveldens innførelse 1660.
Som i Norge og de fleste andre land, har adelen i Danmark ikke lenger noen spesielle privilegier eller rettigheter. Det er nå mange medlemmer av danske adelsslekter som ikke bruker de arvede titlene.
Gjennom den dansk-norske unionstiden hadde Danmark og Norge reelt felles adel etter nedleggelsen av det norske riksrådet i 1537. Medlemmer av flere danske adelsslekter hadde i flere generasjoner stillinger og eide jordegods i Norge, og norske slekter ble adlet. Noen av de slektene som er klassifisert som danske adelsslekter, har nå medlemmer bare i Norge og ikke i Danmark, f.eks. Anker, Aubert, Galtung og Werenskiold.
Oversikter
Der er to primære oversikter over dansk adel.
Nyt dansk Adelslexikon
A Thiset og PL Wittrup. 1904.
Danmarks Adels Aarbog
Danmarks Adels Aarbog (DAA) har kommet ut siden 1884, og gis ut av ''Dansk Adels Forening. Den inneholder omfattende slektsoversikter over ca. 725 danske adelsslekter. Foruten anetavlene inneholder hvert bind oversikter over nålevende medlemmer av de ca. 200 tilbakeværende adelsslekter. *Register til Danmark Adels Aarbog''
Dansk Adelskalender
Følgende slekter omtales i Dansk Adelskalender av F. Krogh (København 1878)
God kveld, Dagfinn
God kveld, Dagfinn var en norsk humor-serie med Dagfinn Lyngbø som gikk TV 2 i 2003.
Den gikk i repriser på TV 2 Zebra i 2007.
Om serien
I studio forteller Dagfinn på sedvanlig vis om tingene som opptar ham. Hva gjør krabber når de er alene, er baderinger og stupebrett tegn på at det finnes vann på Mars og hvordan høres bursdagssangen til Osama bin Laden ut. Med Dagfinns sedvanlige skjeve blikk på virkeligheten får vi se mye av det som gjør ham til en av Norges mest populære stand-up-komikere. Selv om han sitter denne gangen. I utallige roller som alt fra cowboy, til pilot, til motstandskjemper under krigen og mafiaboss hos psykologen, får vi svar på bl. a. spørsmål som: ”Finnes det nettverksproblemer i The Matrix?”, ”Husker alltid antiterrorpolitiet å gå på do før oppdrag?”, "Hva kan pornoskuespillere trekke fra av utgifter på selvangivelsen?" og ”Hva skjer når bankranere ikke får barnevakt?”. I serien møter vi også Daffa, heavy-metal rockeren som opplever at andre i bandet stjeler bevegelsene hans, og flykapteinen som er opptatt av alt annet enn å holde flyet på vingene.
Alf Cranner
Alf Cranner (født 25. oktober 1936 i Oslo, død 3. mars 2020 ) var en norsk visesanger, låtskriver og billedkunstner.
Han blir regnet av mange som en foregangsmann for den norske visebølgen på 1960-tallet. I begrunnelsen for tildelingen av Evert Taubes minnesfonds stipendium i 1994 til Cranner heter det blant annet: «Det är motiverat att anse honom som sin tids fader för den norska viskonsten».
Han er kjent for flere populære visetolkninger og visemelodier, blant annet til «Å, den som var en løvetann» med tekst av Alf Prøysen, «Bare skrap» og «Den skamløse gamle damen» med tekst av Klaus Hagerup og «Sjømannsvise» med tekst av Harald Sverdrup.
Blant Cranners viser med egne tekster er «Båt til lyst» og «Hambo i fellesferien» to av de mest kjente. «Din tanke er fri» er Cranners gjendiktning av den tyske Die Gedanken sind frei.
Egil Sjaastad
Egil Sjaastad (født 4. juli 1949 i Skogn) er forfatter og lærer på Fjellhaug utdanningssenter fra 1983, hvor han også var rektor i perioden 1986 til 1999. Han er cand.theol. fra Menighetsfakultetet og har vært misjonssekretær i Norges Kristelige Student- og Skoleungdomslag. Han har også vært landsungdomssekretær i Norsk Luthersk Misjonssamband.
Alf Cranner
Bakgrunn og arbeid
Alf Cranner gikk malerlinjen ved Statens Kunst- og Håndverksskole. Han underviste i musikk og tegning frem til han pensjonerte seg i 1998.
Cranner mottok fiolinundervisning som barn (av blant andre bestefaren Ingvald Cranner) og begynte å spille gitar som 13-åring. Han hadde allsidige musikalske interesser. Cranner spilte klassisk gitar og vanket i jazzkretser. I 1961 ble han medlem av Visens venner. Her møtte han blant andre den svenske visesangeren Olle Adolphson, som var med på å avgjøre hans karrierevalg. Her begynte han også sitt arbeid med norske folkeviser, som kom til å prege hans repertoar frem til midten av 1970-tallet.
Egil Sjaastad
Sjaastad er også redaktør av tidsskriftet Fast Grunn. Hans andaktsbok Lyskasteren har kommet i en rekke opplag og er en av de mest solgte andaktsbøker for ungdom med et opplag på 40,000 pr. 2004.
Alf Cranner
Bakgrunn og arbeid
Rolv Wesenlund, som den gang var innspillingsleder for plateselskapet Philips, tilbød Cranner platekontrakt i 1963, og året etter kom LP-en «Fiine antiquiteter». Den består av 18 norske folkeviser, bearbeidet og fremført av Cranner kun akkompagnert på gitar. I 1964 ble han kjent med Alf Prøysen, et bekjentskap som ble avgjørende for Cranners videre utvikling. Prøysen skrev flere tekster som Cranner satte melodi til, deriblant «Å, den som var en løvetann». På samme tid traff han komponisten Geirr Tveitt, et møte som resulterte i LP-en Både le og gråte (1964), med tonesatte dikt av Jakob Sande. I 1966 dro Cranner på en turné med poeten Harald Sverdrup i regi av Den Norske Bokklubben. Et opptak av konserten i Universitetets Aula ble utgitt på LP-en Vers og viiiiiiser. I 1967 utgav Cranner sin kanskje viktigste plate i 1960-årene, Rosemalt Sound. Her samarbeidet han med komponisten og musikeren Alfred Janson og kombinerte visetradisjonen med jazz.
Den 22 år eldre navnebroren Alf Prøysen var Cranners mentor i starten av karrieren. «Synd at du heter Alf, det er det verste navnet jeg vet,» skrev Prøysen til ham. Til tider opplevde Cranner Prøysens kontrollbehov som vanskelig, men de to ble nære venner. De kunne møtes på NRK-huset om formiddagen, og tre timer senere stod Cranner klar i studio med en ny vise med ni vers som var blitt skrevet, komponert og arrangert samme formiddag. Prøysen påvirket også Cranner litterært ved å gi ham bøker av Jean Genet og Philip Roth, og være opptatt av Dostojevskijs Forbrytelse og straff og Johan Borgens Lillelord, Tarjei Vesaas og Knut Hamsun. Med Prøysen kunne Cranner snakke om sin far, som under krigen var propagandategner på den tyske østfronten, og døde kort tid før freden kom. Prøysen la vekt på at Cranners far «sto for det han gjorde». I 2018 uttalte Cranner at Prøysen hadde vært «den faren jeg aldri fikk».
I 1970-årene innledet Cranner et samarbeid med forfatteren og kåsøren Odd Børretzen som resulterte i LP-en Odd Børretzen og Alf Cranner i levende live på Sandvika kino en kald desemberdag i 1973. Cranner gikk inn i dette tiåret som en moden visekunstner, både som komponist og tekstforfatter. Han mottok Spellemannprisen 1974 i klassen visesang for albumet Trykt i år og Spellemannprisen 1977 i klassen «visesang» for albumet Vindkast. På 1980-tallet samarbeidet han igjen med jazzmusikere, deriblant Egil Kapstad og bandet Lava. I 2003 kom samleplaten 50 beste fra 40 år. Som en rose ble utgitt i 2004, der han har oversatt og tolket den skotske forfatteren Robert Burns. I 2006 ble I går, i dag, i morgen utgitt, som er en live-innspilling fra jubileumskonserten i Konserthuset i forbindelse med hans 70-årsdag.
Alf Cranner var bosatt i Kragerø fra 1960-årene.
Mark Wahlberg
Mark Robert Michael Wahlberg (født 5. juni 1971) er en amerikansk skuespiller, modell og sanger. Wahlberg er produksjonsleder for TV-serien Entourage, som er delvis basert på opplevelsene hans i Hollywood.
Wahlberg ble født i Boston i Massachusetts inn i en familie med ni barn, og har svensk og irsk herkomst. Wahlberg hadde en romersk-katolsk oppdragelse. Han ble først kjent som den yngre broren til Donnie Wahlberg i New Kids on the Block. Foreldrene hans skilte seg i 1982. Wahlberg hevder å ha vært i trøbbel med Boston Police Department mellom 20 og 25 ganger som ungdom. I en alder av 13 år, hadde Wahlberg utviklet avhengighet av kokain og diverse andre narkotiske stoffer. Mens han satt i fengsel i ungdomsårene bestemte han seg for å endre vanene sine og slutte med narkotika og kriminalitet. Wahlberg kom for første gang i medias søkelys som den yngre broren til Donnie Wahlberg i det suksessfulle boybandet New Kids on the Block. Det hadde sin storhetstid på 1980- og 1990-tallet. Wahlberg arbeidet også som modell i serie undertøysannonser for Calvin Klein, før han begynte sin skuespillerkarriere og debuterte i 1993 med TV-filmen The Substitute.
Wahlberg fikk mange positive anmeldelser for sine roller i vellykkede filmer som Boogie Nights, The Perfect Storm, The Italian Job og Four Brothers. Wahlberg ble opprinnelig tildelt rollen som Linus Caldwell i filmen Oceans Eleven, før han ble forbigått av Matt Damon. De jobbet senere sammen i filmen The Departed som ga Wahlberg en Oscar-nominasjon for Beste mannlige birolle og en rekke andre nominasjoner. Wahlberg ble også vurdert for en rolle i filmen Brokeback Mountain. Det var opprinnelig ment at Wahlberg skulle spille mot Joaquin Phoenix i denne filmen, men Wahlberg var ukomfortabel med filmens sex-scener og hans rolle gikk til Jake Gyllenhaal. I 2007 spilte han mot Joaquin Phoenix i filmen We Own the Night, en film som handler om en familie av politifolk i New York City.
Wahlberg ble sammen med Rhea Durham i 200.1 Paret har fire barn, Ella Rae (født 2. september 2003), Michael Robert (født 21. mars 2006), Brendan Joseph (født 16. september 2008) og Grace Margaret (født 11. januar 2010). Paret giftet seg 1. august 2009. Wahlbergs far, en US Army-veteran fra Korea-krigen, døde på St. Valentinsdag, 14. februar 2008. Wahlberg er aktivt involvert i veldedighet og etablerte organisasjonen Mark Wahlberg Youth Foundation i mai 2001 for å samle inn penger til forskjellige tiltak for ungdom som skal holde dem unna kriminalitet. Wahlberg er en fjern slektning av sangeren Madonna og forfatteren Nathaniel Hawthorne.
Sven Fahlman
Sven Torsten Fahlman (født 11. juli 1914 i Stockholm, død 23. juni 2003 i Sollentuna) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Fahlman vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det svenske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia. De andre på laget var Carl Forssell, Lennart Magnusson, Per Hjalmar Carleson, Berndt-Otto Rehbinder og Bengt Ljungquist.
Peder Monrad
Peder Monrad (født 22. september 1781 på Vinje prestegård i Telemark, død 3. august 1850 på Rikshospitalet i Christiania) var en norsk prest. Han deltok på stortinget i 1833, og var far til filosofen Marcus Jacob Monrad.
Liv
Peder Monrad ble cand. theol. i København i 1807, og deltok året etter i forsvaret av København. I de neste årene bodde han i Vinje, hvor lokalbefolkningen valgte ham til forlikskommissær i 1808. I 1810 vendte han tilbake til København for å søke prestekall, og levde av å gi undervisning. I 1814 giftet han seg med Severine Elisabeth Ambroe (1787–1848), datter av en parykkmaker i København. Etter at Danmark hadde avstått Norge til Sverige, vendte han tilbake til Norge, hvor han bodde hos presten Jakob Andreas Wille på Nøtterøy. Her ble sønnen Marcus Jacob Monrad født 19. januar 1816. Ble 4. mai 1816 utnevnt til sogneprest i Mo i Telemark, 6. juni 1822 utnevnt til prost i Øvre Telemark prosti, 26. mai 1825 utnevnt til sogneprest i Hitterdal, nå Heddal ved Notodden, 22. januar 1827 utnevnt til sogneprest i Søvde, nå Sauherad ved Nordagutu og på ny 29. januar 1828 til sogneprest i Heddal, 10. januar 1832 utnevnt til sogneprest i Holden, nå Holla ved Ulefoss og til slutt 10. november 1836 utnevnt til sogneprest i Moss.
Som prest var Peder Monrad opptatt av skolevesenet og måteholdssaken. Han ble innvalgt som opposisjonell til «bondestortinget» i 1833, hvor han gjorde seg gjeldende som medlem av lagtinget og formann i trykningskomitéen.
Agfa
Agfa-Gevaert N.V., også kjent som bare Agfa, er et belgisk-tysk konsern som utvikler og produserer analoge og digitale produkter innen fotografi og bildebehandling. Selskapet var i mange tiår en av de største produsentene av fotografisk film og laboratorieutstyr, men solgte ut filmproduksjonen i 2004. Selskapet har hovedkvarter i Mortsel i Belgia.
Agfa (forkortelse for Aktiengesellschaft für Anilinfabrikation) ble grunnlagt av Paul Mendelssohn-Bartholdy (sønn av Felix Mendelssohn-Bartholdy) og Carl Alexander von Martius i 1867. Fra 1925 samarbeidet Agfa med BASF og Bayer og inngikk i IG Farben. I 1964 fusjonerte Agfa med belgiske Gevaert & Co. til Agfa-Gevaert.