cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Høyfjellskommisjonen
Nedleggelse
Kommisjonen ble nedlagt ved kongelig resolusjon den 18. desember 1953, og loven av 1908 ble opphevet ved lov av 9. april 1954 nr. 1. Kommisjonens ordinære virksomhet opphørte fra utgangen av 1953. Den hadde da ferdigbehandlet Norge sør for Trøndelag og enkelte tilgrensende områder i Sør-Trøndelag, jamfør kommisjonens rettsbøker. Arbeidet med administrative grenser fortsatte til ca. 1966 og med grensemerking til 1969.
Slaveri i USA
Fra rundt 1619 til 1865 ble mennesker av afrikansk avstamning lovlig holdt som slaver innenfor grensene til dagens USA. Økonomien til det unge landet ble gjort mulig hovedsakelig gjennom gratis arbeidskraft utført av slaver. Rundt en halv million afrikanere ble ført over fra Afrika under slavehandelen, men på grunn av lover som gjorde barna av slaver til slaver, vokste slavebefolkningen i USA til fire millioner i folketellingen i 1860.
Høyfjellskommisjonen
Avgjørelser
Høyfjellskommisjonen avviste statens primære påstand om at det finnes høyfjellsgrunn som ikke er allmenning. Da Høyfjellskommisjonen ble nedlagt, ble det forsøkt å løse spørsmålene i resten av landet med rådgivende utvalg, blant andre Utvalget for statseiendom i Nordland og Troms. Men det var de alminnelige domstolene som fikk kompetanse til å avgjøre saker mellom staten og private. Det resulterte i Melåhei-dommen og Svartisheidommen. Etter disse sakene ble Utmarkskommisjonen for Nordland og Troms etablert.
Slaveri i USA
Slaveri i koloniene
Den andre nedtegnelsen av slaveri i de amerikanske koloniene begynner med 20 svarte som ble ført av et nederlandsk skip og solgt til den engelske kolonien Jamestown, Virginia, i 1619 som kontraktstjenere. Overgangen fra kontraktstjenere, tjenere som var under kontrakt for et bestemt tidsrom, til rasemessig slaveri, skjedde gradvis. Det var ingen spesifikke slavelover tidlig i Virginias historie, men innen 1640 hadde domstolene der dømt minst én svart tjener til slaveri.
Høyfjellskommisjonen
Arkiv
Kommisjonens arkiv er ved Riksarkivet. Det er viktig i forbindelse med rettsdokumentasjon både av grenser for, og bruksrettigheter i statsalmenningene. I tillegg har det stor lokalhistorisk interesse. Særlig parts- og vitneforklaringene i rettsbøkene inneholder mye om utnyttelse og bruk av høyfjellet i eldre tid. Arkivet inneholder også en relativt stor fotosamling som både forteller om bruk og naturmiljø, og fungerte som dokumentasjon for kommisjonens avgjørelser. Det er blant annet egne grensemerkingsprotokoller med foto av grensemerker. Rettsbøkene er trykt. De foreligger nå digitalisert sammen med katalogen på Arkivportalen.no
Slaveri i USA
Slaveri i koloniene
Tre tjenere som arbeidet for en bonde kalt Hugh Gwyn, rømte til Maryland. To var hvite, en var svart. De ble returnert til Jamestown, hvor en domstol dømte alle tre til 30 piskeslag, en alvorlig straff selv etter 1600-tallets Virginia. De to hvite mennene ble dømt til ytterligere fire års tjenerskap, ett år mer for Gwyn, fulgt av ytterligere tre år for kolonien. Men i tillegg til piskingen fikk den svarte mannen, John Punch, ordre om å «tjene sin herre eller hans oppdrag i hans livstid, her eller andre steder».
Det var først i 1661 at en henvisning til slaveri dukket opp i Virginias lovverk, og denne gjaldt hvite tjenere som rømte med en svart tjener. Året etter gikk kolonien ett steg lenger ved å hevde at barn ble slaver eller frie ut fra morens status; men først med slavelovene i 1705 ble afroamerikanernes status fastlagt.
Opprinnelig ble indianere og andre grupper - hovedsakelig europeere som var krigsfanger, småkriminelle osv - brukt som slaver (eller kontraktfestede tjenere) fra 1600 til 1800, men innen det 1700-tallet var nesten alle slaver svarte. I den britiske kolonitiden ble slaver brukt hovedsakelig i de sørlige koloniene, i mindre grad i de nordlige. Tidlig var slavene mest nyttet i jordbruk med indigo-planter, ris, tobakk og til dels bomull. Slaver var mest økonomiske i plantasje-landbruk. Mange landeiere ble i økende grad avhengige av slavers arbeidskraft, og lovgivningen møtte dette med stadig strengere regulering av tvangsarbeid, kjent som USAs slavelover.
Ananda Marga
Ananda Marga (Lykksalighetens Vei) er en sosiospirituell bevegelse grunnlagt av Prabhat Ranjain Sarkar 1. januar 1955 i den indiske delstaten Bihar.
Slaveri i USA
Slaveri i koloniene
Indianerstammer tok ofte slaver fra andre stammer, men det skal merkes at disse slavene ikke ble behandlet like hardt som slaver som tilhørte hvite plantasjeeiere. Indianerslavene var kjent for å bli mer behandlet som familie enn eiendom. Etter 1800 begynte cherokeene å kjøpe og bruke svarte slaver, en praksis som de fortsatte med etter at de ble omplassert til indianerterritoriet (Oklahoma) i 1830-årene. Også de andre av de såkalte «fem siviliserte stammer» gjorde det samme (chickasawene, choctawene, creekeneog seminolene). Disse stammene støttet sørstatene i borgerkrigen, først og fremst for å bli spart for amerikansk imperialisme. Deres slaver ble satt fri av frigjøringsproklamasjonen.
Ananda Marga
Ananda Margas filosofi går ut på at alle mennesker bør etterstrebe en indre frigjøring gjennom å praktisere tantrisk yoga og meditasjon i tillegg til å gjøre uselvisk tjeneste til mennesker, dyr og planter.
Filosofi og livsstil
Tilhengerne lever som vegetarianere. De spiser heller ikke sopp og løkvekster, da de ser på disse som forstyrrende på sinnet. Mennene bruker et yogisk plagg kalt langota. I Ananda Marga blir en rekke renselsesmetoder benyttet for å holde kropp og sinn i harmoni. Wudu, neseskylling og bruk av tungeskrape er noen av disse. Ananda Margier praktiserer meditasjon og yogaøvelser to ganger daglig. Det er vanlig at de unge voksne setter av et til to år av sitt liv for å gjøre uselvisk tjeneste (karmayoga). De jobber da for kost og losji på et av organisasjonens mange prosjekter. Dette kan være et år på økologisk bondegård, bakeri, verksted, sykehus eller lignende. Slik får organisasjonen gratis arbeidskraft, til understøttelse av deres såkalte munker og nonner og andre utgifter. Etter denne tiden velger noen å inntre i AMs munke- eller nonneorden.
Historikk
En mørk kveld i 1939 satt Prabhat Ranjan Sarkar ved elven Ganges og mediterte. Forbi kom den fryktede massemorderen Kalicharan. Da Kalicharan fortalte Sarkar at han skulle drepe ham ba Sarkar Kalicharan om å gå ned til elven for å vaske seg. Kalicharan gjorde så. Da Kalicharan kom opp etter å ha vasket seg befalte Sarkar ham om å sette seg ned. Sarkar innviet ham så i tantrisk meditasjon. Da Kalicharan åpnet øynene etter å ha meditert spurte han Sarkar; "Hvem er du?". Sarkar beveget ikke leppene, men Kalicharan kunne tydelig høre "Jeg er Anandamurti" (Embodyment of Bliss). Kalicharan, som Sarkar senere gav navnet Kalikananda, blir regnet som Ananda Margas første munk.
Tromsøstudentenes Idrettslag
Tromsøstudentenes Idrettslag (TSI) er et idrettslag i tilknytning til Universitetet i Tromsø. TSI er i dag Nord-Norges største idrettslag, og et av Norges største studentidrettslag med over 2000 medlemmer, hvorav rundt 900 er direkte tilknyttet en undergruppe.
Ananda Marga
Historikk
På 1940-tallet lærte Sarkar bort tantrisk meditasjon til utvalgte personer som senere skulle hjelpe ham med å starte Ananda Marga. 1. januar 1955 ble Ananda Marga (Lykksalighetens Vei) offisielt stiftet. De første årene jobbet Sarkar og tilhengerne med å spre tantra. Frem mot 1960 trente han opp fammiliemennesker til å bli meditasjonslærere. Disse personene var til stor hjelp i arbeidet med å spre tantrisk filosofi og meditasjon, men Sarkar forstod at dersom bevegelsen skulle spre seg til hele verden trengte han personer som kunne bruke all sin tid på misjonen. I 1962 begynte han derfor arbeidet med å trene opp Avadhutaer -oransjekledde munker og nonner.
Utover på 1960-tallet møtte Ananda Marga kraftig motgang fra kommunistpartiet, som den gang stod sterkt nord i India. Dels skyldtes dette at kommunistene mente Ananda Marga drev med hjernevask og dels fordi de følte seg politisk truet av PROUT -Ananda Margas samfunnsideologi. Et stort antall av Ananda Margas munker og nonner ble drept. I 1972 bannlyste statsminister Indhira Gandhi organisasjonen og satte Sarkar og hundrevis av hans tilhengere i fengsel, hvorav mange ble torturert og drept. Sarkar selv ble sittende i fengsel i over seks år. Her ble han forgiftet, -noe som ødela helsen hans permanent. Selv om flere tusen av Ananda Margas barnehjem og skoler ble stengt i løpet av denne perioden opplevde organisasjonen en eksplosiv vekst i antall sympatisører, både i- og utenfor India. Da Sarkar kom ut fra fengsel hadde antallet tilhengere i India vokst til godt over halvannen million.
Tromsøstudentenes Idrettslag
Historie
TSI ble grunnlagt 2. februar 1977, og etter et halvt år hadde det 100 medlemmer fordelt på volleyball, fotball og innetrim. Hovedstyret så tidlig for seg at det skulle bygges en egen idrettshall, men det skulle ta noen år. Først i 2001 ble Studentidrettshallen Kraft bygget, men er i dag svært viktig for studentidretten i Tromsø. I 1983 var klubbens totale budsjett på 33 000,- det i sterk kontrast til dagens samlede budsjett på 1 650 000,- kr.
Ananda Marga
AMURT, tjeneste for menneskeheten
AMURT, som står for "Ananda Marga Universal Relief Team", er en underavdeling av Ananda Marga. AMURT driver sosiale prosjekter som barnehjem, skoler og sykehus. Disse drives på frivillig basis. AMURT er i dag etablert i mer enn 150 land. I tillegg til alle menneskene som frivillig hjelper til jobber om lag 3000 av Ananda Margas munker og nonner gjennom AMURT.
Slaveri i USA
Slaveri i koloniene
Noen slaveeiere voldtok og pisket slavene, og skar til og med kroppsdeler av slaver som forsøkte å flykte, mens andre sørget for slavenes velferd. I mange husholdninger varierte behandlingen av slavene med slavens hudfarge. Mørkere slaver arbeidet på åkrene, mens «husnegre» gjorde husarbeid og hadde bedre forhold. USAs slavebefolkning var den eneste slavebefolkningen i historien som økte gjennom fødsel fremfor import. Tolkningen av dette faktum har vært emne for mye debatt.
Tony Hawk
Anthony «Tony» Frank Hawk (født 12. mai 1968 i Carlsbad, California) er en amerikansk skateboarder. Han er kanskje best kjent for å være den første skateboarderen noensinne til å ta en 900 graders rotasjon i lufta og lande. Hawk har også sin egen videospillserie oppkalt etter seg selv.
Slaveri i USA
1750-årene til 1850-årene
Noen av de britiske koloniene forsøkte å avskaffe slavehandelen. Rhode Island forbød import av slaver fullstendig i 1774. Alle statene, unntatt Georgia, hadde bannlyst eller begrenset handelen innen 1786, og Georgia fulgte etter i 1798, selv om noen av disse lovene senere ble omgjort.
Tony Hawk
Hawk var med på å starte skateboard-firmaet Birdhouse i 1992, og hadde også sin egen turné som gikk under navnet Tony's Boom Boom HuckJam. Der var det flere skateboardere, BMX- og FMX-kjørere som var med.
Slaveri i USA
1750-årene til 1850-årene
Etter 1776 vokste antislavestrømninger i landet, de var sterkere i Pennsylvania hvor kvekerne var sterkest. De forskjellige forsamlingene av kvekere forsøkte i begynnelsen av 1750-årene å overtale sine medlemmer om at de ikke skulle eie slaver, noen som stod i mot dette kravet ble utvist fra forsamlingen. Noen forsøkte å overtale andre om å gjøre det samme. Der var en utstrakt følelse under revolusjonen om at slaveri var galt og at det til slutt ville bli avskaffet. Nordstatene innførte frigjøringsvedtak mellom 1780 og 1804, de fleste av dem la opp til gradvis frigjøring og en spesiell status for de frigivne, slik at det fremdeles var en del «permanente lærlinger» i New Jersey i 1860. De siste som satte slavene fri, var New York (1799) og New Jersey (1804).
Vermonts grunnlov erklærte slaveriet for avskaffet (i det minste for voksne) i 1777. Massachusetts' grunnlov fra 1780 erklærte at alle menn var «født frie og like». Slaven Quork Walker (f. 1753) gikk til rettssak for å få sin frihet på dette grunnlaget og ble satt fri i juni 1781. Denne dommen satte en stopper for slaveri i Massachusetts, som dermed var den første delstaten som helt avskaffet praksisen. I en folketelling i 1790 fantes ingen slaver registrert i Massachusetts.
Ananda Marga
Ananda Marga i Norge
I Norge er Ananda Marga representert med to sentre, et i Oslo og et i Trondheim. Foruten disse drives to barnehager. Barnehagene baserer sin pedagogiske læreplan på Prabhat Ranjans Neo Humanisme ideologi.
Slaveri i USA
1750-årene til 1850-årene
Samtidig avskaffet nordstatene slaveri, selv om Alexis de Tocqueville påpekte i Democracy in America (1835) at dette ikke alltid ble gjort med de beste motiver. Ettersom nordstatene avskaffet slaveriet, betydde ikke dette alltid at slavene ble satt fri. I mange tilfeller oppmuntret det bare slaveeierne til å flytte slavene sine til stater som fremdeles tillot slaveri. Dette resulterte i at svarte amerikanere ble forflyttet sørover. I sørstatene utgjorde slaver dermed en mye større andel av befolkningen, og dette førte til en voksende frykt for hva slavene ville foreta seg om de ble satt fri.
Samtidig som etterspørselen etter slaver økte i USA, ble det lagt restriksjoner på slavehandel. USAs grunnlov som ble vedtatt i 1787, forhindret kongressen i å forby import av slaver helt til 1. januar 1808 da kongressen nedla forbud mot ytterligere import. Enhver ny slave måtte være etterkommer av dem som befant seg i USA. Men innenlands slavehandel, kontakt med internasjonal slavehandel og utrustning av slaveskip utført av amerikanske statsborgere, ble ikke forbudt. Amerikansk slaveri var likevel stort sett selvrekrutterende. Slavehandel over land fra Virginia og Carolina-statene til Georgia, Alabama og Texas fortsatte i et halvt århundre.
Siden statene i midtvesten bestemte gjennom Missouri-kompromisset av 1820 å ikke tillate slaveri, og siden de fleste nordøstlige statene ble fristater gjennom lokal avskaffelse, dannet de etter hvert et sammenhengende geografisk område. Delingslinjen var Ohio River og Mason-Dixon-linjen mellom slavestaten Maryland og fristaten Pennsylvania.
Gjennom den første halvdelen av 1800-tallet, vokste en bevegelse for å få slutt på slaveriet frem, også kalte abolisjonisme, frem, i hele USA. Denne reformen fant sted blant sterke støttespillere av slaveriet blant hvite sørstatsfolk som begynte å henvise til den som «den merkelige institusjonen» i et defensivt forsøk på å skille det fra andre eksempler på tvangsarbeid. Det store velfinansierte American Colonization Society hadde et aktivt program der de sendte tidligere slaver og frie svarte som meldte seg frivillig, tilbake til Afrika, den amerikanske kolonien Liberia.
Etter 1830 erklærte en religiøs bevegelse ledet av William Lloyd Garrison slaveriet som en personlig synd, og krevde at eierne skulle angre umiddelbart og sette slavene sine fri. Denne bevegelsen ble svært kontroversiell etter hvert som Garrison ble radikalisert og avviste unionen og USAs grunnlov som «en overenskomst med helvete», i strid med synspunktet til folk som Abraham Lincoln, som ønsket å bevare unionen og grunnloven, men avskaffe praksisen med slaveri.
Kom motvekt offentliggjorde legen Samuel A. Cartwright fra Louisiana i mai 1851 sitt arbeid Report On The Diseases and Physical Peculiarities Of The Negro race i det anerkjente tidsskriftet New Orleans Medical and Surgical Journal. Cartwright roste seg av å ha oppdaget to nye sykdommer som var spesielle for afrikanere, og som han mente rettferdiggjorde slaveri som system, siden det angivelig tjente som terapi for deres lidelse som han kalte «drapetomani», et angivelig sykelig behov for å flykte fra slaveriet: «En rømt slave er manisk eller gal. Dette er ukjent for våre medisinske autoriteter, selv om de diagnostiske symptomer er velkjente for plantasjeeiere og forpaktere.» Som profylakse anbefalte han «å banke djevelen ut av dem». Amputasjon av tærne ble også foreslått. Videre beskrev Cartwright en annen sinnslidelse, Dysaethesia Aethiopica («etiopisk dysestesi»), som forklaring på slavenes tilsynelatende mangel på interesse for arbeidet. Som kur anbefalte Cartwright at «pasienten settes til hard arbeid i friluft og solskinn», under oppsyn av en hvit mann.
Tromsøstudentenes Idrettslag
Undergrupper
SUT (Studentenes Undervannsklubb Tromsø) var den første undergruppen i TSI, men etter de har det fulgt mange.
Mercyful Fate (album)
Mercyful Fate er en EP fra Mercyful Fate, og er bandets første musikkutgivelse.
Slaveri i USA
1750-årene til 1850-årene
Noen svært få abolisjonister som John Brown var for å bruke væpnet makt til å skape opprør blant slavene, andre foretrakk å bruke lovverket.
Victoria de los Ángeles
Victoria de los Ángeles (katalansk døpenavn Victòria dels Àngels López García; født 1. november 1923 i Barcelona, død 15. januar 2005 samme sted) var en spansk opera- og konsertsanger (sopran).
Mercyful Fate (album)
Albumet er også kjent under navnet Nuns Have No Fun. Albumet inneholder fire spor og ble innspilt og mikset hos Stone Studio i Nederland. Det ble utgitt på plateselskapet Rave On Records i 1982. Albumet ble senere gitt ut som en del av albumet The Beginning (1987)
Victoria de los Ángeles
Bakgrunn
De los Ángeles ble født inn i en musikalsk familie. Hun studerte piano, sang og gitar hjemme og fortsatte studiene ved konservatoriet i Barcelona. På konservatoriet fullførte hun et seks års studieprogram på tre år og ble som attenåring uteksaminert med utmerkelse.
Karriere
Etter avsluttet utdannelse sang hun i Ars Musicae, et ensemble som spesialiserte seg på franske, spanske og tyske sanger fra renessansen til moderne tid. Hun konsertdebuterte i 1944 i Barcelona. Året etter debuterte hun på hjembyens operascene Liceu som grevinne Almaviva i Le nozze di Figaro, en av hennes favorittroller. Etter at hun vant en internasjonal sangkonkurranse i Genève i 1947, ble verdens ledende operaselskaper oppmerksom på henne, og hun debuterte snart ved Covent Garden i London, La Scala i Milano og andre steder.
Slaveri i USA
1750-årene til 1850-årene
Slaveopprør som brukte væpnet makt, (1700–1859) omfatter:
Victoria de los Ángeles
Karriere
De los Ángeles debuterte på Metropolitan Opera i 1951 og sang ved operaen i et knapt tiår. Repertoaret hennes var uvanlig bredt: Verdi, Wagner, Puccini, Rossini, Gounod og Debussy.
Slaveri i USA
1850-årene til borgerkrigen
Etter at Kansas-Nebraska Act ble vedtatt i 1854, brøt det ut grensekriger i Kansas Territory hvor spørsmålet om det skulle innlemmes i unionen som en slavestat eller fristat ble overlatt til innbyggerne. Abolisjonisten John Brown var aktiv i spetakkelet og drepingen i «Bleeding Kansas.» Samtidig preget frykten for at «slavemakten» var i ferd med å ta full kontroll over den nasjonale regjeringen de republikanske slavemotstanderne.
Victoria de los Ángeles
Karriere
Etter 1961 konsentrerte hun seg hovedsakelig om å gi konserter og spille inn musikk. En grunn var at hun ville ha mer tid til familien. Hun var gift med advokaten Enrique Magriña som hun fikk to sønner med. Den siste offentlige opptredenen skal ha vært i 1998, under begravelsen av den førstefødte. Hun hadde da allerede mistet ektemannen og den andre sønnen.
De los Ángeles var en av de første sangerne som mestret musikk fra hele den klassiske kanon: fra de første Monteverdi-operaene til spanske og franske samtidssanger. Stemmen hennes var lyrisk og uttrykksfull, men ikke voluminøs, likevel sang hun lettere Wagner-roller som Elisabeth i Tannhäuser og Eva i Die Meistersinger von Nürnberg. I 2007 plasserte BBC Music Magazine henne som nummer tre på ei liste over tidenes tjue største sopraner som det finnes innspillinger av. Maria Callas og Joan Sutherland var nummer én og to på lista.
Slaveri i USA
1850-årene til borgerkrigen
Høyesterett forsøkte å løse saken, men dens avgjørelse i Dred Scott-saken i 1857 hevet bare temperaturen. Flertallet stemte for at slaveriets tilstedeværelse i midtvesten var lovlig, når eiere krysset inn i frie stater. Dette var et ytterligere bevis for republikanere som Abraham Lincoln at slavemakten hadde tatt kontroll over høyesterett.
Splittelsen slo ut i full blomst med presidentvalget i 1860. Valgmannsforsamlingen var delt i fire grupper. De sørlige demokratene fremmet slaveri, republikanerne avskydde det, de nordlige demokratene sa at demokrati krevde at folket selv måtte avklare slaveri lokalt, mens det konstitusjonelle partiet sa at overlevelsen til unionen var i fare og alle kompromisser måtte inngås. Lincoln, republikaneren, vant med et flest stemmer totalt og flertall blant valgmannsstemmene. Lincoln dukket derimot ikke opp på stemmesedlene til de ti sørstatene, dermed hadde valget av ham splittet nasjonen langs seksjonslinjer.
Mange slaveeiere i sør fryktet at den reelle hensikten til republikanerne var avskaffelse av slaveriet i stater hvor det allerede eksisterte, og at den plutselige frigjøringen av fire millioner slaver ville bli problematisk for slaveeierne og for økonomien som fikk sin største profitt fra arbeidskraften til mennesker som ikke fikk betalt. De hevdet også at forbud mot slaveri i nye stater ville ødelegge det de så på som en hårfin balanse mellom frie stater og slavestater. De fryktet at ved å gjøre slutt på denne balansen, ville det industrielle nord med sitt ønske om høye tollavgifter på importerte varer, dominere unionen.
Kombinasjonen av disse faktorene førte til at sør trakk seg ut av unionen og dermed startet den amerikanske borgerkrigen. Ledere i nord som Lincoln og Chase hadde sett på interessene rundt slaveri som en politisk trussel. De så på Amerikas konfødererte stater som hadde kontroll over Mississippi og vesten som politisk og militært uakseptabelt.
Den amerikanske borgerkrig som begynte i 1861, førte til slutten på slaveriet i Amerika. Lincolns frigjøringsproklamasjon 1. januar 1863 lovet slavene i Konføderasjonen frihet så snart unionens arméer nådde dem. Proklamasjonen gjorde frigjøringen av slaveri til et offisielt krigsmål som ble innført ettersom unionen tok territorium fra Konføderasjonen. Ifølge folketellingen i 1860, ville denne politikken frigjøre nesten fire millioner slaver, eller over 12% av den totale befolkningen i USA.
Arizona Organic Act avskaffet slaveriet den 24. februar 1863 i det nylig opprettede Arizona Territory. Tennessee og alle grensestatene (med unntak av Kentucky) avskaffet slaveri innen tidlig 1865. Formelt ble de siste 40 000 slavene satt fri i Kentucky ved den endelige ratifiseringen av de tretten tilleggene til grunnloven i desember 1865.
Mange slaver sluttet seg til unionsarméen som arbeidere eller styrker, og andre dro til flyktningleirer eller flyktet til byene. Frigjøring som realitet kom til de gjenværende slavene etter overgivelsen til alle konfødererte styrker våren 1865. Der var fremdeles 250 000 slaver i Texas. De ble satt fri så snart som nyhetene om Konføderasjonens kollaps ankom, den 19. juni 1865. Denne dagen feires i Texas, Oklahoma og andre områder og minner datoen som nyhetene ankom de siste slavene i Galveston, Texas.
Cudjo Lewis var den siste overlevende fra slavehandelen. Han ble tatt til fange i dagens Benin og fraktet til Alabama i 1860. Han ble fri etter borgerkrigen og hans historie ble i 1931 dokumentert av antropologen Zora Neale Hurston. Biografien ble utgitt først i 2018.
Fylkesvei 5192
Fylkesveg 5192 går mellom Midtun og Totland/Riple i Bergen. Veiens lengde er 6,8 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 183 (Hordaland).
Magdeburg
Magdeburg er hovedstad i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt. Byen har ca. 230 000 innbyggere, og er dermed den nest største byen i delstaten etter Halle an der Saale.
Historie
Handelsplassen Magdeburg nevnes alt 805. Sitt første oppsving fikk stedet under Otto den store, som anla en borg her og 962 opprettet erkebispedømmet Magdeburg. Byen var Königpfalz for Otto, den første tysk-romerske keiseren, etter gjenopprettelsen av det tysk-romerske rike i 962. Otto den store er begravet i Magdeburg domkirke.
Magdeburg fikk betydning som følge av bylovene kjent som Magdeburg-rettighetene.
I 1680 ble Magdeburg innlemmet i Kurbrandenburg og tilhørte 1807–13 det franskkontrollerte kongeriket Westfalen. Byen var fra 1816 til 1944 hovedstad i prøyssisk Sachsen.
Magdeburg ble sterkt skadd ved allierte bombeangrep under den annen verdenskrig.
Politikk
Magdeburg styres av et Stadtrat (byråd) på 56 medlemmer. Det første valget etter Tysklands gjenforening fant sted 6. mai 1990. Samme år valgte forsamlingen Wilhelm Polte til den første Oberbürgermeister etter gjenforeningen. Fra 1993 er det innført direkte valg av Oberbürgermeister. Lutz Trümper ble valgt som Oberbürgermeister i 2001 og i 2008 gjenvalgt for sju nye år.
Samferdsel
Magdeburg er en av de tyske byer med en viktig innlandshavn ettersom Mittellandkanalen (1938) her er sammenknyttet til Elben. Dette skjer i det som er Europas største «vassdragskryss». Et spektakulært krysningspunkt er Wasserstraßenkreuz Magdeburg (vannveiskryss Magdeburg), der Mittellandkanalen krysser Elben ved hjelp av en bro. Det tidligere Schiffshebewerk Rothensee (Skipsløfteverk Rothensee) som skulle avhjelpe høydeforskjellen mellom Mittellandkanalen og en forbindelseskanal til Elben, Rothensee Verbindungskanal, er nå nedlagt men bevart som museum. Heisen er erstattet med en sluse.
Nord for byen krysser motorveiene A2 mellom Hannover og Berlin og A14 som går fra Magdeburg i sørøstlig retning til Leipzig.
Kirkeliv
Magdeburg er sete for både en evangelisk og en katolsk biskop.
Utdannelse
I byen ligger den tekniske høyskolen Otto-von-Guericke-universitetet oppkalt etter Otto von Guericke, oppfinner og politiker født i Magdeburg. Videre finnes Hochschule Magdeburg-Stendal en særtysk høyskoletype kalt Fachhochschule.
Kultur og severdigheter
Magdeburg domkirke er en gotisk katedral, hvor Otto den stor ligger begravet. Kloster Unser Lieben Frauen er klosterkirke oppført i romansk stil fra 1015 til 1018.
Sport
Fotballaget 1. FC Magdeburg spilte i DDRs øverste liga og vant Cupvinnercupen i 1974.
Åpen framtid
Åpen Framtid er en norsk spillefilm fra 1983. Filmen er laget av regissør-duoen Svend Wam og Petter Vennerød.
Filmen er første del i en trilogi som har fått benevnelsen Sangen om den knuste drømmen.
Handling
Den 16 år gamle Pål er på vei mot en framtid han ikke kjenner, men som han gjerne vil definere selv, og på egne premisser. Han velger derfor å slutte på skolen og får seg jobb på havnen. Sammen med sine venner Erik og Ruth eksperimenterer Pål med livet. De danner band, røyker hasj, bader naken, debuterer seksuelt, og drikker seg fulle. Samtidig vil de orientere seg i samfunnet rundt seg, og på hver sin måte finne ut hva de skal bruke livet sitt til. De drømmer om et godt liv med kjærlighet, ubrytelig vennskap, trygghet og samhold, spenning og en utfordrende jobb. Pål velger til slutt å reise til Stockholm for å studere fotografi.
Om filmen
Filmen er den første av en trilogi som har fått fellesbenevnelsen Sangen om den knuste drømmen som filmskaperne har beskrevet som «et oppgjør med den selvhøytidelige 1968-arven». De to andre er Drømmeslottet og Adjø solidaritet. Trilogien har en avvikende produksjonskronologi og verkkronologi, noe Wam og Vennerød ikke egentlig ønsket, men som ble et resultat av problemene med finansieringen. Manusene var ferdige i 1982 og de søkte om en støttegaranti på 10 millioner fra Statens Filmproduksjonsutvalg for alle tre filmene. Det gikk ikke slik de ønsket. Utvalget støttet Adjø solidaritet da de likte det manuset. Åpen framtid fikk de til slutt finansiering til da Norsk films kunstneriske leder, Lasse Glomm, likte manuset og han ansatte Wam som regissør og Vennerød som produsent.
Jan-Magnus Bruheim
Jan-Magnus Bruheim (født 15. februar 1914 i Skjåk, død 10. august 1988) var en norsk forfatter og lyriker. Etter endt skolegang arbeidet han på gård noen år før han i 1957 begynte som lærer i Vågå. Fra 1958 til 1961 var han lærer på Øygardskulen i Skjåk.
Bruheim skrev lyrikk, barnebøker og en roman. Han utviklet seg fra å være en konvensjonell sentrallyriker til en utpreget etisk-religiøs dikter.
Skolesentraliseringen på 1960-tallet medførte at han sluttet i skoleverket, men han fortsatte med å drive opplysningsarbeid i flere år, og besøkte grunnskoler og folkehøyskoler over hele landet med kåserier og opplesing. Jan-Magnus Bruheim reiste mye i Europa og gjestet USA og Sovjetunionen som medlem av en norsk freds- og kulturdelegasjon. I 1978 flyttet han til lærerboligen i skolehuset i Botnane i Bremanger. Han skrev flere dikt og barnebøker med motiv fra kysten, barneboka Den kvite hjorten og diktsamlinga Flo og Fjøre. Han sa at de sju årene i Botnane var de mest produktive årene i dikterlivet hans. Bruheim kom tilbake til Skjåk for godt i 1985. Han døde ved hjemmet sitt Vyuli i 1988.
Han mottok flere priser for sitt forfatterskap, bl.a. fikk han fikk Kirke- og undervisningsdepartementets premiering for 8 av bøkene sine, både for samlinger med barnedikt og for billedbøker; han fikk Doblougprisen i 1963 og Nynorsk barnelitteraturpris fra Noregs Mållag fem ganger.
Jan-Magnus Bruheim var onkel til forfatteren Magnhild Bruheim.
Aleksandra Kostenjuk
Aleksandra Konstantinovna Kostenjuk (Александра Константиновна Костенюк; født 23. april 1984 i Perm) er en russisk stormester og tidligere verdensmester i sjakk for kvinner (2008-2010). Kostenjuk ble stormester i 2004, og er den tiende kvinnen i historien som har oppnådd denne tittelen. I 2008 vant hun verdensmesterskapet i Russland, etter å ha slått favoritten, 14 år gamle Hou Yifan 2,5-1,5 i finalen.
Ved siden av sjakken har Kostenjuk hatt flere modelloppdrag, blant annet for amerikanske Penthouse, og har også vært på forsiden av blader som Vogue og Elle. Hun refereres ofte til som "sjakkens Anna Kurnikova". Kostenjuk arbeider aktivt for å promotere sjakk, og kvinnesjakk spesielt, og har som motto at "skjønnhet og intelligens hører sammen".
Kostenjuk bor i Miami, sammen med sin mann og datter.
Kostenuk har sammen med 43 andre russiske elitesjakkspillere skrevet under på et opprop mot Russlands invasjon av Ukraina 2022.
Fra 3. mars 2023 representerer hun Sveits.
Ulf Durling
Ulf Durling (født 13. august 1940 i Stockholm, Sverige) er en svensk psykiater og forfatter.
Durling er utdannet lege fra Karolinska Institutet i 1966. Han arbeidet først som lege ved Danderyds sykehus, etterhvert som lærer i psykiatri og leder for klinikkens akuttenhet. Fra 1996 var han overlege for Danderyd-Vaxholm-Österåkers mobile akutteam.
I 1971 debuterte han med kriminalromanen Gammal ost, som ble belønnet med Svenska Deckarakademins debutant-diplom.
Durling er særlig kjent for sin særegne kombinasjon av psykologiske thrillere og klassiske krimgåter. Forfatteren Gunnar Staalesen utropte ham i en kronikk i Dagbladet i 1995 til sin «kandidat til ‘den beste’-tittelen i Norden de siste tjue årene» og ved siden av Sjöwall og Wahlöö «den eneste moderne nordiske forfatter innen sjangeren som kan kalles en fornyer».
Acta Sanctae Sedis
Acta Sanctae Sedis var den offisielle meldingsbulletinen til Den hellige stol. Den ble utgitt fra 1865, da med en noe lengre tittel: Acta Sanctae Sedis in compendium redacta.
Navnet ble endret til Acta Apostolicae Sedis under pave Pius X den 23. mai 1904, slik at årsnummereringen fra da av tar utgangspunkt i år 1904.
Panamerikanske leker 1975
Panamerikanske leker 1975 var de sjuende Panamerikanske leker, de ble arrangert i Mexico by i Mexico i perioden 12. til 26. oktober 1975. Det var 2 935 utøvere fra trettito nasjoner som deltok i sytten sporter. USA ble beste nasjon med 117 gullmedaljer foran Cuba med femtiseks.
Eremitt (bille)
Eremitt (Osmoderma eremita) hører til gullbassene (skarabider) og er et av de største insektene i Norge. Den har vært regnet som utryddet her og ikke funnet siden slutten av 1800-tallet tross iherdig leting, men ble overraskende oppdaget i Tønsberg i 2008 og har nok vært i området hele tiden. Den er fredet ved et hastevedtak om midlertidig vern, og finnes nå i Norge bare innenfor et lite område på noen titalls meter.
Habitat
Arten lever utelukkende i vedmulden i hule, grove, soleksponerte løvtrær, der larven gnager i den råtne veden på innsiden av hulrommet. Trær som foretrekkes er eik, bøk, alm, ask og lind. I Sverige er 90% funnet i eik. I Norge har det altså vært et gammelt funn av dekkvinger i eik, og arten er nå funnet levende i en askeallé. I en lind ble det funnet larvemøkk, antagelig fra eremitt. Larven trenger direkte sol på stammen der den lever for å få høy nok temperatur til å utvikle seg, skygging fra småtrær rundt er en trussel.
Eremittkolonier starter gjerne høyt oppe i treet, gjerne der en større grein har knekt og det er blitt et råtehull. I løpet av de neste 100 år vil dette ha forplantet seg ned til bakken innvendig i treet, og hullet vokser i diameter mens treet vokser utvendig. Treets styrke mot brekk påvirkes ikke nevneverdig, her er periferien viktigst.
Atferd
Innvendig i treet lever larven i 3–4 år. Den voksne billen har relativt kort levetid, bare 2–4 uker på slutten av sommeren. 85% av billene forlater aldri treet de er vokst opp i, men noen kan i blant fly til nærliggende trær.
Tidligere utbredelse
Det at de vanskelig kan nå lenger enn 200 meter betyr at for at de skulle kunne nå til Tønsberg, har det tidligere vært minst 100–200 år gamle, hule trær hele veien fra Sør-Sverige rundt Oslofjorden, med mindre enn 200 meters avstand. Nå er jo de fleste av disse trærne hugget, og eremittene er dødd med dem – men Tønsberg står igjen som en øy med en liten bestand. Kanskje finnes arten flere steder i Norge?
Føde
Larvene spiser blandingen av vedmuld, morkent tre og sopphyfer inne i det hule treet. Det er uvisst om de voksne tar næring til seg, de spiser gjerne banan om de blir tilbudt det.
Spor og sportegn
De fleste biller kommer aldri ut av treet de er klekket i og er derfor vanskelige å oppdage uten spesialkamera, et endoskop eller feierkamera. Men hvis det er et hull inn til det indre av treet er larvenes ekskrementer tilstrekkelig for artsbestemmelse, ingen andre arter har denne størrelsen i siste år før de klekkes. Lengden er varierende etter hvor gammel larven er, men siste året er det små, svakt ovale sylindere 6–8 mm lange og 3 mm tykke, nokså tvert avsluttet i endene.
Eremittmøkka kan kanskje forveksles med flaggermusmøkk som er mørkere, helt tørr og består av kitinrester fra insektvinger og -bein, og er spissere i endene. Muselort er også mørkere og spissere i endene, uregelmessige og har konsistens som f eks hundelort. Eremittens avføring består for det meste av flis, det er lett å oppdage ved å smuldre den.
Forholdet til rovdyr
Dyr utenfor treet kan tas av fugl, larvene inne i treet er utsatt for angrep av smellerlarven til keisersmeller Elater ferrugineus som selv er svært sjelden, og andre rovinsekter. Om andre predatorer og parasitter, midder og rundormer er et problem for arten er usikkert.
Status
Norsk rødliste for arter for 2015 lister Eremitt som CR - Kritisk truet. Eremitten regnes i Norge som utrydningsrtuet og er fredet. De fleste steder i verden der eremitten finnes er små og isolerte og populasjonene står i fare for å dø ut, da antall og kvalitet av gamle, hule trær stadig reduseres. Sverige er landet med størst forekomst, men selv der er den truet på grunn av gjengroing som gir skygge på trestammene den lever i, og nedhugging av trær som skulle kunne utvikle hulheter og nye leveområder.
Eremitten er én av fem norske billearter på Bernkonvensjonens liste II over truede dyrearter som skal beskyttes mot fangst og innsamling (CoE 1979) og på liste II og IV i EUs habitatdirektiv. Direktoratet for naturforvaltning (DN) fulgte den 22. august 2008 opp vedtaket i Bernkonvensjonen med et midlertidig vern mot enhver form for innsamling, skade og ødeleggelse, og vil senere foreslå permanent vern av billearten. Artsfredningen omfatter ikke artens leveområder. Fylkesmannen i Vestfold har av DN fått i oppdrag å lage forslag til en nasjonal handlingsplan for eremitten. Norsk institutt for naturforskning (NINA) har levert det faglige grunnlaget og et utkast til handlingsplan for å ta vare på bestanden i et evighetsperspektiv.
Videre planer
Tatt i betraktning bestandsituasjonen i Tønsberg, er det ifølge Verdens naturvernunions vurdering av utdøelsesrisiko, 50% sannsynlig at denne populasjonen vil dø ut i løpet av tre (eremitt)-generasjoner eller 10 år. Heldigvis ble det funnet flere dyr i Tønsberg i 2009, blant annet en hann som hadde flydd til et nytt tre for å forsøke å danne en ny koloni – om han klarte det vet vi først i 2012. Omfattende søk ble gjort også senere år.
Resonanskasse
En resonanskasse er et hulrom i en lydgjengivende gjenstand. Mest kjent er dette i musikkinstrumenter, men også høyttalere har fra gammelt av hatt tildels ganske store resonanskasser som var tilpasset sine elementer. Utformingen var dels bygd på vitenskap og dels på erfaring.
Mye av denne lydteknikken er etter hvert i ferd med å bli erstattet av elektronikk som ikke er så plasskrevende.
NB
NB, Nb, nB og nb står for:
Dølafe
Dølafe er en tradisjonell norsk storferase med opprinnelse fra Gudbrandsdalen, Østerdalen og Hedmarken.
Historie
I de nevnte områder var det gode forutsetninger for å ha husdyr med lett tilgang på rikt fjellbeite. Det var imidlertid langt til tettsteder med avsetning for ferske melkeprodukter, og det var tradisjon for å fôre opp dyr til slakt i dølafeets distrikt. Derfor ble dølafeet avlet som et kombinasjonsfe for melk og kjøtt.
Rundt århundreskiftet (1900) ønsket en å lage en felles uniform på dølafeet. Da skulle dyret ha horn og være ensfarga svart med brun ål (stripe) etter ryggen. En stamme som ble foredla på Jønsberg landbruksskole i 1880-åra hadde denne uniformen som mal.
Beskrivelse
Noe av det mest karakteristiske ved rasen er fargevariasjonen med farger som svart, brunt, rødt, hvitt og brandet. Tegningene kan være ensfarget, flekket, sadlet og sidet. Langt de fleste dyra har store horn, men det finnes også dyr som er født kollet. På slutten av 1800-tallet var dølafeet enda mer fargerikt. Det kunne være grå-, svart- og rødsidet, brandet eller ensfarget – og det var både kollete og hornete dyr.
Det meste av dølafeet som finnes i dag kommer fra én besetning i Fåvang i Gudbrandsdalen. Siden 1990-tallet har aktiviteten for rasen økt og antallet dyr har økt betraktelig. Norsk landbruksmuseum (Universitetet for miljø- og biovitenskap, Ås) fører stambokregister over alle kjente dyr av dølafe. Dette registeret er et svært viktig redskap i arbeidet for å ta vare på rasen. Det var i 2000 registrert cirka 150 kyr av rasen og den regnes i dag som utrydningstruet. I regi av GENO, som formidler oksesæd til inseminering, formidles det også sæd av dølafeet til interesserte bønder.
Bärbel Bohley
Bärbel Bohley (1945–2010) var en tysk maler og borgerrettighetsforkjemper i Den tyske demokratiske republikk (DDR/Øst-Tyskland). Da den fredelige revolusjonen i landet var fullført i 1989, fikk hun tilnavnet «revolusjonens mor». I løpet av 1980-årene grunnla hun flere borgerrettighetsgrupper i DDR. Bohley ble fengslet og pålagt yrkesforbud som følge av sin virksomhet, men ønsket fortsatt å endre forholdene innenfra. Da hun i 1988 ble utvist fra DDR og reiste til Storbritannia, vendte hun etter seks måneder tilbake til Øst-Berlin.
Høsten 1989 deltok hun i grunnleggelsen av borgerrettighetsgruppen Neues Forum, som i løpet av kort tid samlet mer enn 200,000 tilhengere. Få dager før Berlinmurens fall i 1989, var hun blant dem som talte til mer enn en halv million mennesker på Alexanderplatz i Berlin. Neues Forum ble senere, mot Bohleys ønske, omdannet til partiet Bündnis 90. Dette partiet gikk senere inn i partiet Bündnis 90/Die Grünen.
Etter Berlinmurens fall kjempet Bohley for borgernes rett til innsyn i etterretningstjenesten Stasis arkiver og for et rettsoppgjør med de ansvarlige i SED-diktaturet. Borgerne fikk til slutt rett til dokumentinnsyn, men Bohley var skuffet over rettsoppgjøret. Dette uttrykte hun blant annet ved å si at «Vi ønsket rettferd og fikk rettsstaten» («Wir wollten Gerechtigkeit und bekamen den Rechtsstaat»).
Fra 1996 og i årene som fulgte, engasjerte hun seg i gjenoppbyggingen av Bosnia-Hercegovina, og i hjelpen til foreldreløse barn og barn i flyktningfamilier i det tidligere Jugoslavia.
Liv
Bohley ble født som datter av Fritz og Anneliese Brosius. Faren var konstruksjonsarbeider og moren hjemmeværende husmor. De siste månedene før Bärbel ble født, tilbrakte moren i et tilfluktsrom i Berlin-Mitte. Familien bodde under trange forhold i Marienstrasse. Broren Ulrich ble født i 1948, og barna lekte i ruinene omkring Riksdagsbygningen. Ulrich kom senere i fengsel etter å ha fortalt en politisk vits, og fikk, som følge av dette, psykologiske skader han aldri kom seg etter. Faren Fritz Brosius mistet sitt arbeid etter oppstanden 17. mars 1953, da han nektet å melde seg inn i SED.
Etter sin abitur i 1963 tok gikk hun i lære som industrifunksjonær. Hun ble ansatt som innkjøper ved Volkseigenen Betrieb (VEB) Starkstromanlagenbau, som lærer i VEB Robotron og i kulturlivet. Fra 1969 studerte hun ved Kunsthochschule Berlin-Weißensee, der hun i 1974 tok diplomeksamen i billedkunst.
I 1970 giftet hun seg med maleren og teologen Dietrich Bohley og tok hans navn. Paret fikk en sønn samme år som de giftet seg. De skilte seg i 1977. Dietrich Bohley hadde satset på en frilans malerkarriere, som var et vågalt skritt å ta i DDR. Uten fast inntekt kunne man bli ansett som et asosialt individ, og fengslet med den begrunnelsen. Han og hans seks brødre som hadde mistet sin far i krigens siste dager, ble alle militærnektere. Da han i 1980 nektet å være «byggesoldat» ble han tiltalt. Bärbel fikk under rettssaken ikke hilse på sin tidligere mann. For å bøte på dette dynket hun og venninnene seg isteden grundig med datidens mest populære parfyme, og ga seg på denne måten til kjenne for Dietrich i rettssalen, der de var de eneste kvinner blant de tilstedeværende.
Fra 1974 arbeidet Bohley som frittstående kunstner. Hun hadde Francisco de Goya og Käthe Kollwitz som sine forbilder. Hennes egne bilder viser en forkjærlighet for halvfigurative-abstrakte eller helt gjenstandsløse motiver, malt i sterke farger. Hun mottok flere kunstpriser i DDR.
Etter den fredelige revolusjonen i DDR høsten 1989, gjerne kalt Die Wende, engasjerte hun seg i spørsmål knyttet til DDR-myndighetenes overgrep mot borgerne.
Fra 1996 bodde Bohley ved Split i Kroatia, og ble i 1999 gift med den bosnisk-hercegovinske læreren Dragan Lukic. Hun ledet flere hjelpeprogrammer for høyrepresentanten for Bosnia og Hercegovina og med bistand fra Tysklands utenriksdepartement.
I 2008 flyttet hun tilbake til Berlin for å gjennomgå behandling for kreft. Hun døde der 11. september 2010. Ved en minnegudstjeneste i Getsemanekirche i Berlin, var det 1 000 mennesker til stede.
Borgerrettighetsaktivist i DDR
Bohley var pasifist, og grunnla i 1982, sammen med borgerrettighetsforkjemperne Katja Havemann, Ulrike Poppe og Irina Kukutz, den uavhengige gruppen Frauen für den Frieden (kvinner for fred). Samtidig satt hun i ledelsen for billedkunstnerforbundet i Berlin. I 1983 ble hun ekskludert fra forbundet som følge av sitt engasjement i fredsarbeidet.
Ved årsskiftet 1983/1984 ble hun sammen med Poppe varetektsfengslet i seks uker, mistenkt for «landsforrædersk nyhetsformidling». Stasi anklaget henne for å ha hatt kontakt med britiske meningsfeller og det vesttyske partiet De grønne. Hun hadde 1. november 1983 hatt besøk av Petra Kelly i sitt hjem. Bohley fikk etter å ha kommet ut av varetektsfengselet, utreiseforbud, oppdrags- og utstillingsforbud.
Fra midten av 1980-årene engasjerte Bohley seg sterkt for grunnleggende menneskerettigheter som meningsfrihet og forsamlingsfrihet. Hun deltok i grunnleggelsen av Initiative Frieden und Menschenrechte (Initiativ for fred og menneskerettigheter) sammen med Peter Grimm, Lotte Templin, Wolfgang Templin, Ralf Hirsch, Gerd Poppe, Ulrike Poppe, Werner Fischer og Reinhard Weißhuhn. Gruppens grunnleggende krav var en demokratisering av DDR og en gjenoppretting av rettssikkerheten.
Da DDRs generalsekretær Erich Honecker i 1987 besøkte Vest-Tyskland, fikk Bohley sin venninne Petra Kelly til å overrekke ham et grafisk blad Bohley hadde laget. Det grafiske bladet bar tittelen Niemandsland (ingenmannsland) og var en allegori over DDR. Gjennom Kelly fremmet Bohley også et ønske til Honecker om å tillate endringer i forholdene i DDR.
I 1988 demonstrerte hun ved markeringen av den 69. årsdag for mordene på Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht. Hun ble som følge av dette, og sammen med rundt 120 andre, arrestert av Stasi. Bohley ble ført til varetektsfengselet i Hohenschönhausen. Etter løslatelsen ble hun denne gang umiddelbart utvist fra DDR, og fikk visum på seks måneder i Storbritannia. Da hun ble intervjuet av Der Spiegel ble hun spurt om hun tenkte å reise tilbake, svarte hun: «Jeg vil ubetinget tilbake, jeg reiste jo ikke frivillig ut» («Ich will unbedingt zurück, ich bin ja auch nicht freiwillig weggegangen»). Etter endt visumperiode vendte hun tilbake til DDR via Praha. Etter tilbakekomsten ble det 14. september 1988 arrangert fest i hennes atelier, der de fleste fra opposisjonen i DDR deltok.
Bohley var blant de som 9. september 1989 var først til å undertegne oppropet «Aufbruch 89 Neues Forum» (oppbrudd 89 - Nytt forum). I oppropet ble det kunngjort at borgerrettighetsgruppen Neues Forum var grunnlagt. Det konkluderte med at «tiden er moden» («Die Zeit ist reif») for grunnleggende endringer i DDR. Det var hennes intensjon at det skulle bli til en folkebevegelse nedenfra. Etter kort tid fikk gruppen mer enn 200,000 tilhengere. Den 4. november 1989, fem dager før Murens fall, talte Bohley til mer enn en halv million mennesker på Alexanderplatz i Berlin. Bohley legemliggjorde for mange DDR-borgere deres ønske om å endre de politiske forholdene i landet. Da den fredelige revolusjonen var over, ble hun feiret som «revolusjonens mor». Bohley regnes blant de hundre viktigste personer som i løpet av de siste 200 år har bidratt til Tysklands demokrati.
Politikk etter Tysklands samling og bistandsarbeid på Balkan
Bohley tilhørte fra mai til desember 1990 Berliner Stadtverordnetenversammlung (Øst-Berlin). Neues Forum var da blitt en folkebevegelse. Bohley var motstander av å omorganisere Neues Forum til et parti (De grønne), men det var likevel det som ble gjennomført.
I september 1990 okkuperte hun sammen med andre aktivister det tidligere Stasi-hovedkvarteret i Normannenstrasse i Berlin. Gjennom en sultestreik krevde aksjonistene å få se «mappa si» («Ich will endlich meine persönliche Akte»). Formålet var både å få innsikt i overvåkningen av den enkelte og i tillegg ta oppgjør med SED-diktaturet i DDR. Aksjonen førte etter hvert til en lovbestemt rettighet for borgerne til å få innsyn i Stasis arkiver om dem selv.