cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historikk over verdensmesterskapsrekorder på korthekk
Dette er en liste over utviklingen av mesterskapsrekorder for 100 meter hekk og 110 meter hekk ved verdensmesterskapene i friidrett utendørs.
Laila Baadstø
Laila Baadstø (født 15. november 1939 i Mosjøen) er en norsk keramiker, håndverker og lærer.
Baadstø tok sin utdannelse som keramiker ved Bergens Kunsthåndverkskole og Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo. Hun har også studert ved Statens lærerskole i forming i Oslo og vært elev hos keramikerne Kari Bugge Gjerstad og Odd Gjerstad på Sotra, som på 1960- og 1970-tallet var forkjempere for en ny og fri måte å lage keramikk.
Hun er medlem av Norske Kunsthåndverkere og har tidligere hatt tillitsverv for fagforeningen. Fra 1965-1966 drev hun pottemakeriet på Maihaugen og har siden 1970 hatt et eget keramikkverksted ved Telthusbakken i Oslo.
Baadstø er inspirert av kinesisk håndverk og kunst, og har flere ganger vært med på turer til Kina sammen med Temareiser Fredrikstad. , hvor hun fungerte som reiseleder og fokuset var på kinesisk kunst Gjennom oppveksten i Mosjøen har flo og fjære og elementer knyttet til dette har vært med på å inspirere kunsten hennes, og med "rytmer, bevegelser og gjentakelser prøver hun å gi liv til rolige former". Leiren som Baadstø bruker, er steingods og porselen.
Hun har hatt flere separatutstillinger, blant annet ved Festspillene i Nord-Norge i Harstad i 1969, ved Mosjøen Kunstforening i 1970 og 1972, samt ved Kunstnerforbundet i Oslo i 1978.
Joshua Mance
Joshua Mance (født 21. mars 1992) er en amerikansk friidrettsutøver, som spesialiserer seg i sprintløp. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv på 400 meter stafett.
Jens Gregoriussen Riber
Jens Gregoriusson Riber (født ca. 1480 i Ribe i Danmark, død 9. august 1571 i Stavanger i Norge) var en dansk-norsk evangelisk-luthersk prest. Han er mest kjent som superintendent på Færøyene 1540–1556 og deretter i Stavanger 1557–1571.
Han ble født i Danmark, og etter en tid som kapellan ved Bergen domkirke ble han den første luthersk-evangeliske biskop (superintendent) i Kirkjubøur på Færøyene i 1540. Han ble værende i stillingen frem til 1556. Han ble røvet av franske sjørøvere flere ganger før han kom seg tilbake til København. Jens Riber ble ordinert til biskop i Stavanger i 1557 som en relativt gammel mann, og fikk neppe utrettet stort i den perioden han var i byen. I 1564 bidro han til ombyggingen av Stavanger domkirke, og fikk også kong Frederik II til å gi en befaling om at geistligheten i Stavanger stift skulle yte katedratikum, en skatt til domkirken, som på tidspunktet var svært forfallen.
I 1565 ble sokneprest Jakob Madssøn i Stavanger domkirke utpekt til Ribers «suffraganeus og visitator», stedfortreder og ansvarlig for visitaser. Han skulle ha en tredjedel av superintendentens rente. Jens Riber var dermed ikke i stand til å utføre sine plikter. Jakob Madssøn døde i 1569. 27. januar 1571 kom Jørgen Erikson til Stavanger som en ny «hjelpebiskop», men Jens Riber ville ikke overlate ham noen av sine inntekter så lenge han levde. Riber døde i Stavanger i 1571.
Mesterkandidat
Mesterkandidat (engelsk: Candidate Master) forkortes ofte CM og er en sjakktittel. Den blir utstedt av verdenssjakkforbundet FIDE. CM er den laveste tittelen og følger under FM, IM og Stormester i sjakk. I motsetning til IM og GM trengs det ingen normer for å få tildelt. Det eneste kravet er at man oppnår en FIDE-rating på minst 2200 eller over. Det finnes en tilsvarende tittel begrenset for kvinner, WCM (engelsk: Woman Candidate Master), med et litt lavere krav på 2000 i FIDE-rating.
Eksterne lenker
FIDE titles
Clancy Mac Rugg
Clancy Mac Rugg (født 22. september 1991 i Burlington i Vermont) er en USA-født basketballspiller som spiller power forward / center for den luxembourgske klubben Basket Esch.
Idrettskarriere
Rugg deltok i De europeiske småstatslekene 2019, der Luxembourg kom på andreplass, bak Montenegro.
Hanang (fjell)
Hanang er et fjell som ligger i regionen Manyara i Tanzania. Det strekker seg 3 420 meter over havet med en primærfaktor på 2 050 meter, noe som gjør det til det fjerde høyeste fjellet i landet.
Monsenhor Tabosa
Monsenhor Tabosa er en kommune i delstaten Ceará i nordøstregionen av Brasil.
Ricinuler
Utseende
Middelsstore (5–10 mm), litt flate edderkoppdyr med svært tykt, skulpturert skall. Foran forkroppen sitter den en hettelignende struktur (cucullus) som kan heves og senkes og dekke munndelene når den er senket. De nålevende artene mangler øyne, men dette fantes hos noen fossile arter. Chelicerene er forholdsvis små, to-leddete og sakselignende. Pedipalpene er beinlignende, men ender i en klosaks. Det andre beinparet er lengre enn de øvrige, med haker for å gripe byttet. Det tredje beinparet hos hannene er omdannet til paringsorganer. Bakkroppen er tydelig ledd-delt, det er en markert innsnevring mellom forkropp og bakkropp.
Katrine Borgå
Borgå har i sin forskning særlig fokusert på økotoksikologi.
Ricinuler
Reproduksjon
I likhet med edderkoppene har ricinulene utviklet sekundære kjønnsorganer hos hannene, men her er det det tredje beinparet, ikke pedipalpene, som har fått denne funksjonen. Disse beina har en utvekst på fotleddet med en fure som hannen fyller med sperm fra kjønnsåpningen før paringen. Under paringen omfavner hannen hunnen bakfra og fører det spesialiserte beinet inn i hennes kjønnsåpning. Hunnen legger ganske store egg som hun bærer med seg under hetten og som klekker til seks-beinte larver, et trekk de har felles med middene. Det andre stadiet (nymfer) har åtte bein som de voksne.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i tropisk Afrika og i varme områder av Amerika.
Fossile arter
Det er kjent fossiler av gruppen fra så langt tilbake som karbon-tiden.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger. Ricinulenes søstergruppe er sannsynligvis den utdødde ordenen Trigonotarbida.
Folkets frigjøringshærs marine
Folkets frigjøringshærs marine (tradisjonell kinesisk: 中國人民解放軍海軍, forenklet kinesisk: 中国人民解放军海军, pinyin: Zhōngguó Rénmín Jiěfàngjūn Hǎijūn, engelsk: People's Liberation Army Navy, forkortet PLAN) er Det kinesiske kommunistiske partis forsvarsmakts, Folkets frigjøringshærs, marine gren. Den ble opprettet i 1950. Den består (2012) av en styrke på over 215.000 mann og organisert i tre flåter.
Historie
Den første flåtebasen ble anlagt i mars 1950 med stor assistanse fra Sovjetunionen. Sovjetunionen gav også over årene mye materiellassistanse. I 1955 var det blitt organisert tre flåter: Nordflåten, Østflåten og Sørflåten. Også det marine flyvåpen var kommet i gang.
Under det såkalte «store spranget» ble flåten videreutviklet, og fikk mange flere fartøyer. Også under kulturrevolusjonen ble marinen forskånet fra de problemer som resten av samfunnet fikk utlide.
I 1970-årene og 1980-årene fikk den kinesiske marine ca 20 prosent av det totale forsvarsbudsjettet og personell og fartøy økte kraftig. Det var også i 1980-årene at Kinas marine ble en regional stormakt, meget på grunn av den nye øverstkommanderende Liu Huaqing. I denne perioden gjorde man også store fremskritt med robotteknikk. Blant annet utviklet man de første ballistiske roboter til sina ubåter på det sene 1980-tallet.
På 1990-tallet, da Kinas økonomi gjorde store fremskritt, ble det igjen satset stort på marinen. Nye overflatefartøy- og ubåt-klasser kom i tjeneste mens de eldre fartøyer av sovjetisk type ble gradvis utfaset.
Fra 2000-tallets begynnelse hadde man begynt å planlegge en havsflåte, en såkalt blue-water navy. Moderne jagere og fregatter ble utviklet og flere moderne robotjagere fra Russland ble innkjøpt. Det finnes også planer om å konstruere hangarfartøy og større amfibiefartøy. Derutover har det marine flyvåpen fått forsterkning med blant annet nye angreps- og jagerfly.
Tømmerup (Amager)
Tømmerup var en gang en av øyas større landsbyer. Den består av en rekke gårder og har bevart en viss landlig karakter, der den ligger i en smal kile mellom parsellhuskvarter og Københavns Lufthavn. Tidligere gikk Amager Landevej rett igjennom Tømmerup på sin vei til Store Magleby og Dragør.
2 km øst for landsbyen lå Tømmerup stasjon, en del av den nedlagte Amagerbanen. Stasjonen var kjent for transport av nattrenovasjon (også kalt latrin) på spesialvogner til utkjørsel på markene til de omkringliggende gårder og gartnerier. Fra 1914 til 1915 var her også et sidespor til virksomheten Jens Villadsens Fabrikker A/S, kjent for bygningsmaterialet ICOPAL. På grunn av utvidelse av lufthavnen, måtte Amagerbanen i slutten av 1950-årene nedlegges, men stasjonen i Tømmerup ble stående helt til 1968. Nabolandsbyen, Maglebylille, ble ved samme anledning jevnet med jorden.
Hvidsten Kro
Hvidsten Kro er en kongelig privilegert kro som stammer fra 1634, da den første kroen ble bygget ved landeveien mellom Randers og Mariager i Hvidsten nær Spentrup. Den er en av landets historiske landemerker.
Historie
Hvidsten Kro ble bygget i 1634 ved den gamle Mariagerlandevej, i kirkebyen Hald. Da man senere rettet veien, så den nye veien kom til å passere Hvidsten, flyttet kroen med.
Dikterpresten Steen Steensen Blicher har bodd i det nærliggende Spentrup, og en gammel løe fra prestegården ble flyttet til kroen og er bevart der. Den gang som nå serveres danske lokale retter på kroen. Spesialiteten er «recepten», som består av spekesild, fleskeeggekake servert i panne. Kokt kjøtt med årstidens grønnsaker, fleskestek og hjemmelaget medisterpølse med rødkål, saus og poteter og koldtbord med hjemmelaget pålegg og ost.
Det er forrige århundres kropar Marius og Gudrun Fiil som har preget kroen, hvor Marius ble født i 1893. Gudrun med sin «resept» og Marius med sitt oppkjøp av gamle saker og ting. Disse er stilt ut i de mange bygninger som omgir den opprinnelige kroen.
I 1930 var kroens beboere, familien Fiil, med Marius Fiils 72-årige far med krodrift som erhverv og fem barn samt en dreng, en tjenestepike og bestyrer.
Kroen var i et års tid under andre verdenskrig hjemsted for kroeier Marius Fiils Hvidstengruppe, inntil gruppen med atskillige medlemmer av familien Fiil ble arrestert av Gestapo.
Bydel Grünerløkka
Grünerløkka er en bydel på Oslos østkant. Grünerløkka er også et strøk i bydelen.
Hvidsten Kro
Historie
Bygningene, krobygningen, den tidligere stall (1790) og beboelseshusene, ble fredet i 1987.
Bydel Grünerløkka
Bydelen består av strøkene Grünerløkka, Sofienberg, Rodeløkka, Dælenenga, Carl Berner, deler av Tøyen, Ankerløkka i Hausmannsområdet, Lille Tøyen, Hasle, Keyserløkka, Sinsen, Rosenhoff og Løren. Bydelen er den mest folkerike i Oslo kommune med 62 423 innbyggere per 2020 og har et areal på 4,8 km².
Bydelens tidligere logo viste Mangelsgården, en fredet bygning i Storgata 36 som er en del av Prinds Christian Augusts Minde. Fra 2019 har bydelen brukt felles logo for Oslo.
Politikk
Bydelsutvalget er det øverste politiske organet i bydelen, og består av 15 folkevalgte representanter. I perioden 2019 - 2023 har bydelsutvalget bestått av representanter fra følgende partier :
I lokalvalget i fikk partiene følgende oppslutning : Leder av bydelsutvalget er Geir Storli Jensen (MDG) og nestleder er Vemund Rundberget (AP).
Tidligere bydelsutvalgsledere:
Parker og plasser
På Grünerløkka
På Ila, vest for Akerselva
På Dælenenga
På Carl Berner
På Sinsen
På Sofienberg
På Hasle
Sous les ponts de Paris
«Sous les ponts de Paris» er en fransk populærmusikksang fra 1914 med melodi av Vincent Scotto og tekst av Jean Rodor.
Engelsk tittel er «Under the Bridges of Paris». Teksten ble skrevet av Dorcas Cochran.
Eartha Kitt, Henri René and his orchestra & chorus spilte inn en versjon av sangen i New York City 25. oktober 1953. Den ble utgitt av RCA Victor Records med katalognummer 20-5502 (i USA) og av EMI på His Master's voice-etiketten med katalognummer B 10647. I Norge ble sangen utgitt på His Master's Voice A.L. 3471. I Storbritannia og USA ble den også utgitt på LP-platen That Bad Eartha. I USA hadde den betegnelsen RCA Victor LPM-1183.
Dean Martin spilte inn sin versjon 22. april 1954. Den ble utgitt på singler både i Storbritannia og i USA. I USA hadde den betegnelsen Capitol F-3036.
Sangen ble fremført av den polske sangeren Violetta Villas på hennes Las Vegas-shows i slutten av 1960-årene.
Norske versjoner
Axel Andresen og Otto Nielsen har skrevet norske tekster. På Lillebjørn Nilsens versjon er ingen tekstforfatter angitt.
Chandra Sturrup
Chandra Sturrup (født 12. september 1971) er en friidrettsutøver fra Bahamas som konkurrerer på 60, 100 og 200 meter.
Individuelle meritter
Sturrup deltok i OL 1996 der hun ble nummer fire på 100 meter med tiden 11,00. I 1997 tok hun sølv på 60 meter i innendørs-VM i Paris bak USAs Gail Devers. I 1998 tok hun gull på 100 meter i Samveldelekene.
I 2000 deltok hun i OL i Sydney, der hun ble nummer seks på 100 meter. I 2001 ble hun verdensmester innendørs på 60 meter i VM i Lisboa. Den første medaljen i et utendørs-VM kom under VM 2001 i Edmonton, der hun tok bronse på 100 meter, slått av Zjanna Pintusevitj-Block og Ekaterini Thanou. Opprinnelig ble hun nummer fire, men sølvvinneren, Marion Jones ble senere fratatt medaljen på grunn av doping.
Under VM 2003 i Paris ble hun igjen nummer tre, denne gang bak Torri Edwards og Pintusevitj-Block. Hun deltok også i OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i semifinalen. Bedre gikk det i VM 2005 i Helsingfors der hun kom på fjerdeplass.
Etter Helsingfors-VM har hun hatt få fremskutte plasseringer, hun ble utslått i semifinalen både i VM 2007 og under Sommer-OL 2008.
Stafettmeritter
Som en del av Bahamas stafettlag på 4 x 100 meter har hun blitt både olympisk mester og verdensmester. I VM 1999 tok hun gull sammen med Savatheda Fynes, Pauline Davis-Thompson og Debbie Ferguson, foran Frankrike og Jamaica. Det samme laget deltok i OL 2000 og vant på tiden 41,95 foran Jamaica.
Hun deltok også på Bahamas' stafettlag som fikk sølv på 4 x 100 meter stafett ved VM i friidrett 2009 i Berlin, sammen med Sheniqua Ferguson, Christine Amertil og Debbie Ferguson-McKenzie.
Internasjonal mester i sjakk
Internasjonal mester i sjakk (engelsk: International Master) er en tittel som tildeles dyktige sjakkspillere av verdenssjakkforbundet FIDE. Tittelen er åpen for både kvinner og herrer. Den ble innført i 1950 og blir vanligvis forkortet IM i sjakklitteraturen. Når en spiller har fått tittelen varer denne livet ut. FIDE tildeler også lavere titler, Candidate Master (CM) og FIDE-mester (FM), og høyere titler, stormester (GM).
Ved spesielle omstendigheter kan tittelen IM tildeles for noen få spesifikke prestasjoner. For eksempel, under gjeldende regler, vil den som ender på 2.-plass i juniorverdensmesterskapet automatisk få tildelt IM-tittelen dersom spilleren ikke allerede har denne.
Det er mulig å hoppe over IM-tittelen og direkte bli tildelt GM-tittelen. Larry Christiansen fra USA (1977), Boris Gelfand fra Israel (1988) og tidligere verdensmester Vladimir Kramnik fra Russland ble alle GM uten noensinne å ha hatt tittelen IM. Det er dog vanligst å bli IM før GM.
Per april 2018 var det på FIDEs lister over 3600 spillere med tittelen IM. I Norge var det per april 2018 32 aktive spillere med tittelen IM og 5 med tittelen WIM (engelsk: Woman International Master), disse inkluderer ikke de 14 som innehar tittelen GM og 2 som har tittelen WGM. WIM-tittelen har noe lavere krav knyttet til seg enn IM-tittelen og er kun tilgjengelig for kvinner. Det er ingen restriksjoner mot kvinnelige IM.
Eksterne lenker
FIDE titles fa:عنوان‌های فیده Titoli scacchistici 国際チェス連盟のタイトル Shakin kansainväliset arvonimet
Lausitz
Lausitz (oversorbisk: Łužica, nedersorbisk: Łužyca, polsk: Łużyce, tsjekkisk: Lužice) er et historisk landskap i det østlige Tyskland og vestlige Polen. En liten del ligger i dagens Tsjekkia. Lausitz strekker seg fra elvene Bóbr og Kwisa i øst til elvene Pulsnitz og Schwarze Elster i vest, og ligger innenfor de tyske delstatene Sachsen og Brandenburg samt i de polske voivodskapene Dolny Śląsk  og Lubusz. Laustizs sentrale elver er Spree og Neisse, som har utgjort grensa mellom Tyskland og Polen siden 1945 (Oder–Neisse-linjen). Lausitzer Gebirge (en del av Sudetene), skiller Lausitz fra Böhmen (Tsjekkia) i sør. Lausitz har tradisjonelt vært delt inn i Niederlausitz (den flate nordlige delen) og Oberlausitz (den kuperte sørlige delen). Denne grensa følger i store trekk dagens grense mellom Brandenburg og Sachsen.
Basisdata
Distrikter i Sachsen:
Distrikter i Brandenburg:
Geografi
Oberlausitz framviser et bølgende landskap på 250-350 moh. og med enkeltstående høydedrag på opptil 550 m. På grensa mellom Sachsen og Tsjekkia stiger landet markant mot Lausitzerfjellene (Lužické hory) med høyder på opptil 800 m.
Steder i Lausitz
Den historiske hovedstaden for Niederlausitz er Guben. Andre større byer i Niederlausitz er Cottbus (Chośebuz), Eisenhüttenstadt (tidligere Fürstenberg, tidligere Stalinstadt), Forst, Luckau (Łukow), Spremberg (Grodk), og i Polen Żary.
I Oberlausitz er Bautzen (Budyšin) hovedstaden. Her ligger ellers tvillingbyene Görlitz i Sachsen og Zgorzelec i Polen, Lubań, Zittau (Žitawa), Löbau (Lubij), Kamenz (Kamjeńc), Niesky, Hoyerswerda (Wojerecy) og Weißwasser (Běła Woda).
Historie og språk
Området var i tidligste historisk tid befolket av keltere. På 100-tallet, forut for folkevandringstiden vandra de germanske hermundurene inn og blanda seg med den keltiske befolkninga. I folkevandringstida på 2- og 300-tallet kom de slaviske sorberne til. Fra rundt 600 og utover slo vestslaviske stammer kjent som ilceni og lusici seg permanent i regionen.
Henrik I av Sachsen innlemma området i sitt rike etter en serie slag på begynnelsen av 900-tallet. I 965 ble området en del av Det tysk-romerske riket. I 1002 mistet markgreve Gero II Lausitz til den polske kongen Boleslaw I. Tyskere og polakker fortsatte de neste tiåra å kjempe om administrasjonen av regionen. Det ble gjenvunnet i en kampanje i 1031 av keiser Konrad II til fordel for de saksiske tyske herskerne av Meissen-huset i Wettin og grevene i Brandenburg. I 1367 solgte Brandenburg-kurfyrsten Otto V av Wittelsbach Niederlausitz til kong Karl av Böhmen, og området ble dermed et böhmisk kronland. I 1635 ble området igjen en del av Sachsen og i 1825 ble Niederlausitz en del av Preussen, mens Oberlausitz fortsatte som en del av Sachsen. Rundt Bautzen og Cottbus var sorberne i flertall, men ble en minoritetsbefolkning etter at den industrielle revolusjon førte til ny innflytting. I dag lever sorberne framfor alt nordvest for Bautzen og i deler av Spreewald.
Ved Tysklands tap av Schlesien etter andre verdenskrig fikk Lausitz et stort tilsig av flyktninger østfra. På det meste utgjorde de en tredel av befolkninga. Under den sterke industrireisingen i DDR-tida oppstod det et underskudd på arbeidskraft, og det kom innflyttere fra Thüringen, Erzgebirge og Mecklenburg til området. Under omstruktureringa av næringslivet etter Tysklands samling er Lausitz derimot blitt et fraflyttingsområde. Det sorbiske språket er fortsatt levende i regionen, og i store deler av Lausitz ses stedsnavnskilt og gateskilt på både tysk og sorbisk. Det finnes sorbiske skoler og et sorbisk teater. Som dansker i Schleswig-Holstein og frisere i Niedersachsen er sorberne anerkjent som nasjonal minoritet i Tyskland. Det er to skriftspråksvarianter – nedersorbisk og oversorbisk. Talespråket eksisterer i flere dialekter. Språket har likevel gått sterkt tilbake gjennom de siste 50 åra; dels skyldes det innvandring av tysktalende i stort antall i perioden 1945 til 1989, dels at yngre sorbere som har flytta vekk etter 1990 legger av språket på sine nye hjemsteder. Tallet på sorbisktalende anslås i dag til ca. 50 000.
Ġgantija
Sammen med andre lignende strukturer ble de i 1980 (med utvidelser i 1992 og 2015) listet av UNESCO som en del av verdensarven: «Sju megalittiske templer er funnet på øyene Malta og Gozo, hver av dem resultatet av individuell utvikling. De to templene Ggantija på øya er bemerkelsesverdige for deres enorme strukturer fra bronsealderen. På øya Malta er templene Hagar Qin, Mnajdra og Tarxien unike arkitektoniske mesterverk, gitt de begrensede ressurser tilgjengelig for de som bygde dem. Kompleksene Ta'Hagrat og Skorba viser hvordan tradisjonen med tempelbygging ble overlevert på Malta.»
Templene tilhørte sannsynligvis en fruktbarhetsritualer med en modergudinne som kanskje ble dyrket av en matriarkalsk religion. Det er også funnet skulpturer av svulmende kvinnefigurer som antagelig var en del av kulten. På maltesisk betyr Ġgantija «som tilhører gigantene» og et lokalt sagn på Gozo forteller at det var giganter eller kjemper som bygde tempelet i gammel tid. I henhold til lokalt folkeminne på Gozo var det kvinnelig kjempe som ikke spiste annet enn hestebønner og honning som fødte et barn avlet med en vanlig mann. Med dette barnet hengende fra skulderen bygde hun disse templene og brukte dem som steder for dyrkelse.
Konstruksjon
Templene er formet som kløverblad (tredelt), bygd opp med kyklopisk steiner mot hverandre og fylt med jord og småstein. Hver var konstruert som en rekke av delvis sirkulære apsider sammenknyttet av en hall i sentrum. Arkeologer antar at apsidene ble opprinnelig dekket av en mursteinskuppel. Strukturene er meget mer imponerende ved å ha blitt reist på en tid hvor metallverktøy ennå ikke var tilgjengelig for beboerne på de maltesiske øyene, og i tillegg var hjulet heller ikke oppdaget. Små steinkuler har også blitt oppdaget. Det er antatt at disse ble benyttet som en form for kulelager for å transportere de enorme steinblokkene til byggverkene.
Form
Utgravninger og anerkjennelse Ġgantija-tempelene ble utgravd i 1827 av oberst John Otto Bayer, viseguvernør på Gozo
Beslektede steder
Det er lignende strukturer andre steder på Malta: ta’ Hagrat, Mnajdra, Tarxien og Ħaġar Qim.
John Maynard Keynes
John Maynard Keynes, 1. baron Keynes, (født 5. juni 1883, død 21. april 1946) var en britisk økonom. Han regnes gjerne som grunnleggeren av makroøkonomien med sitt berømte verk The General Theory of Employment, Interest and Money i 1936.
Biografi
Keynes ble født i Cambridge. Faren, John Neville Keynes, var selv en ledende økonom og foreleste i humanistisk fag på Universitetet i Cambridge. Moren, Florence Ada Keynes, hadde også eksamen fra Cambridge og var en lokal samfunnsreformator. Keynes var førstefødt og hadde to yngre søsken, Margaret Neville Keynes i 1885 og Geoffrey Keynes i 1887. Broren ble lege og søsteren giftet seg med fysiologen og nobelprisvinneren Archibald Hill.
Keynes vokste opp i øvre middelklasse, men kom til å ferdes uten problemer i overklassen. Han gikk på de beste skolene og fikk gode avgangskarakterer. Keynes tok avsluttende eksamen ved Universitetet i Cambridge i 1906 etter å ha fulgt økonomiforelesningene til Alfred Marshall. Han ble nummer 2 av 104 kandidater.
Han levde et pompøst liv og var svært rik. Han var svært opptatt av kunst og estetikk. Han fikk bygd et teater i Cambridge og giftet seg med en berømt russisk ballettstjerne, Lydia Lopokova, noe som kan peke på andre av hans interessefelt utenom økonomifaget. Han var åpent biseksuell og hadde en rekke forhold til yngre menn før han giftet seg, blant hans første store forelskelser var ved Eton, Dan Macmillan, eldre bror av den framtidige statsminister Harold Macmillan.
Keynes var med i den britiske delegasjonen da Tyskland ble utpekt som den store synderen i Versailles og pålagt å betale enorme summer i krigserstatninger til vinnerne av den første verdenskrig. Keynes var den første til å påpeke denne galskapen. «Dette ville kun føre til en ny krig!!!» ropte han sint ut til de lyttende. Han forlot delegasjonen i protest og utgav boken The Economic Consequences of the Peace (1919) der han skrev at krigsskadeserstatningene ville bli ødeleggende for hele Europas økonomi.
Keynes hevdet at økonomien kunne havne i en varig tilstand av ulikevekt med lav produksjon og arbeidsledighet. Årsakene til dette mente han lå i at den samlede effektive etterspørsel over tid ble for lav til å sikre full kapasitetsutnyttelse og sysselsetting. Keynes tok dermed avstand fra Says lov som mange av hans samtidige økonomer bygde på. De mente at man burde føre en «laissez-faire» politikk, dvs. at staten skulle blande seg så lite som mulig inn i det økonomiske liv.
Keynes anbefalte i stedet en aktiv statlig politikk for å stimulere etterspørselen gjennom blant annet rentesenkende pengepolitikk for å få opp investeringene, økte offentlig utgifter og skattelette for å komme ut av krisen. Dette ville ifølge Keynes også skape ringvirkninger via den såkalte multiplikatoren som gjorde at økonomien etterhvert ville komme tilbake til full kapasitetsutnyttelse og sysselsetting.
På slutten av sitt liv var Keynes sjefsforhandler for den engelske regjeringen, først for å sikre nødvendige lån under krigen, og dernest som en sentral deltaker under Bretton Woods-konferansen i USA i 1944. Han ble adlet som baron Keynes i 1942, en tittel som døde ut med ham da han ikke hadde arvinger, som nesten kan sies å være ironisk da genetisk arv var et meget viktig tema for Keynes.
Keynes var en sterk tilhenger av Eugenikk helt frem til sin død og var fra 1937 til 1944 Direktør ved «the British Eugenics Society». Så sent som i 1946 sa Keynes at eugenikk var «den viktigste, mest signifikante og, i tillegg den mest genuine grenen av sosiologi som eksisterer».
Økonomiske teorier
Keynes økonomiske teorier var en respons på de økonomiske nedgangstidene under den første verdenskrig, den store depresjonen og den andre verdenskrig. Keynes mente økonomiens helse var for viktig til å bli overlatt til det frie markedet og forslo krisetiltak staten kunne iverksette for å redusere arbeidsledighet og gjenopprette økonomisk vekst.
I korte trekk var teoriene hans at:
Teori om effektiv etterspørsel
Tilbudet av og etterspørselen etter penger, likviditetspreferansen, bestemmes av renten; renten og kapitalens marginaleffektivitet bestemmer investeringsvolumet; og med en gitt konsumetterspørsel bestemmer investeringsvolumet den samlede effektive etterspørselen, som igjen bestemmer samlet produksjon og inntekt.
Multiplikatorteorien
Multiplikatorteorien viste at en viss initial økning i etterspørselen via for eksempel økte investeringer, økte offentlige utgifter eller lavere skatter til slutt ville generere en betydelig høyere samlet etterspørsel, avhengig av hvor stor andel av disponibel inntekt som blir brukt til konsum.
Innflytelse
Da amerikanerne bestemte seg for å samle alle verdens stormakter i forbindelse med Bretton Woods-konferansen, var han Storbritannias fremste økonomiske og finansielle representant. Han samarbeidet med Harry Dexter White, som senere viste seg å være en innflytelsesagent for Sovjetunionen.
På begynnelsen av 1970-årene fikk man imidlertid nye typer økonomiske problemer. Blant annet dukket fenomenet stagflasjon opp – en kombinasjon av økende prisstigning og sviktende produksjon. Stagflasjonen kunne ikke oppheves ved hjelp av de tradisjonelle keynesianistiske etterspørselsstimulerende tiltak.
I år 2008 ble Keynes' lære igjen satt på dagsordenen, gjerne formulert som «Keynes comeback» av økonomer og dagspressen, på grunn av finanskrisen fra 2008. Mange regjeringer i ulike land deriblant USA, Tyskland, Frankrike, Island og Norge satte inn kraftige støttetiltak for næringslivet i den hensikt å hindre stor økonomisk tilbakegang og/eller kollaps. Allikevel har mange land gått inn i en resesjon eller kommer til å gjøre det. Blant ledende ny-keynesianere regnes blant annet Paul Krugman, mottageren av Nobels minnepris i økonomi 2008.
Walls and Bridges
Walls and Bridges var det niende albumet til John Lennon og det tredje der bare han var titulert (etter Imagine og Mind Games). Akkurat som Mind Games var Walls and Bridges mer poporientert enn tidligere, og også dette var del av Lennons «tapte helg», en halvannet år lang periode, der han bodde sammen med May Pang i Los Angeles mens Yoko Ono var i New York by. Blant de mest kjente sangene er «Whatever Gets You thru the Night», som han fremførte sammen med Elton John. Den sangen ble Lennons eneste nummer 1-hit i livet. Også «#9 Dream» ble sluppet som single, og den oppnådde niendeplass. I tillegg til Elton John, deltok også John Lennons sønn Julian på ett spor.
Selve albumet solgte godt, og nådde førsteplassen på Billboard-listene i USA. Dette var første gang dette skjedde siden Imagine-albumet.
8. divisjon fotball for menn (Vestfold)
8. divisjon fotball for menn (Vestfold) er en regionalliga i fotball under Vestfold Fotballkrets. Fra og med sesongen 2011 vil 8. divisjon være det femte høyeste nivået i det regionale divisjonssystemet.
2019
''Siste sesong i 8. divisjon for Vestfold. Alle lag ble kvalifisert for 7. divisjon 2020.''
Araphor
Araphor er en fiktiv person fra J.R.R. Tolkiens litterære verden. Han var den niende kongen av Arthedain.
Araphor ble født i 1391 i tredje tideverv, og var bare 18 år da han ble konge av Arthedain etter at faren hans, Arveleg I, ble drept i 1409. Det var en vanskelig tid for riket hans, ettersom det ble truet av Heksekongen av Angmar, som på dette tidspunktet hadde okkupert Rhudaur og Cardolan, to av de tre rikene fra gamle Arnor. Til tross for å være ung var Araphor veldig tapper, og ville lykkes i å hevne sin far. Arthedains hovedstad Fornost ble beleiret av Angmar s styrker, men Araphor klarte å slå tilbake med støtte fra alvene fra Lindon som var under ledelse av Círdan.
Resten av Araphors regjeringstid var uten noen krigføringer, men Arthedain var svekket og dets befolkning minket som følge av krigen med Angmar. De to naborikene forble under Heksekongens kontroll, og Dúnendain fra nord ble nesten utryddet. Noen av hobbitene flyktet fra Eriador til øst for Tåkefjellene, og ble til elv folket som Smeagol og Déagol tilhørte.
Araphor regjerte over Arthedain i 180 år - den nest-lengste regjeringstiden i Arnor/Arthedain etter Valandil - og ble etterfulgt av sin sønn Argeleb II da han døde i 1589. Araphor ble 198 år, og selv om dette er en relativ høy alder var det regnet som en tidlig død for en av númenorsk herkomst. Av alle konger av Arnor/Arthedain som døde en naturlig død er han den første til å ikke nå alderen 200. Alle hans etterkommere frem til Aragorn ville heller ikke nå 200-års alderen.
Navnet til Araphor er fra Sindarin og betyr kongelig knyttneve.
Roger II av Sicilia
Roger II av Sicilia, italiensk: Ruggero II di Sicilia eller Ruggero il normanno (født 22. desember 1095, død 26. februar 1154) var konge av Sicilia, sønn av Roger I av Sicilia, og etterfulgte sin bror Simon. Han startet sin regjeringstid som greve av Sicilia i 1105, og ble senere hertug av Puglia i 1127, for så å bli konge av Sicilia i 1130. Fra rundt 1140 var han en av de mektigste fyrstene i Europa, og kontrollerte store deler av Middelhavet i tillegg til hele det sørlige Italia.
Bakgrunn
Roger hadde italiensk mor, adelskvinnen Adelaide del Vasto, og var mørk av utseende, født på Sicilia, og snakket både gresk, latinsk, italiensk og arabisk, alle likestilte språk i landet og ved hoffet. Han var en velutdannet hersker, som heller brukte diplomati enn krig for å løse internasjonale problemer. Dette var utfordrende med beliggenheten mellom det muslimske og det bysantinske imperiet, og hans egen katolske bakgrunn. Slik bygget han opp det normanniske kongedømmet på Sicilia. Han var en svært rik hersker, i og med Sicilias strategiske plassering i handelsrutene. Han brukte betydelige midler på byggevirksomhet i Palermo, og mange av hans byggverk står ennå.
Våren 1110 hadde den 17 år gamle Roger besøk av den 20 år gamle norske kongen Sigurd Jorsalfare på dennes vei til Jerusalem. Ifølge Snorre Sturlason ble den norske kongen tatt meget vel imot i et gjestebud som varte i sju dager, og måtte avsluttes med bad. Først til sommeren reiste kong Sigurd videre.
Styre
Roger var bare 12 år da han arvet greveverdigheten etter sin bror, og moren fortsatte regentskapet for Roger fram til han nådde myndighetsalderen i 1112. Samme år reiste moren til Jerusalem for å gifte seg med kong Baldwin I.
Kongedømme
Pave Honorius II hadde hele tiden sett med skepsis på den økende innflytelsen normannerne fikk i det sørlige Italia, og prøvde sette de andre hertugene i området opp mot Roger II. Det lyktes imidlertid ikke å etablere noen allianse mot ham og da Honoius II døde i 1130, støtte Roger motpaven Anacletus II mot Innocent II. Belønningen for dette ble at han ble anerkjent som konge, og han ble kronet juledagen 1130.
Opprør
Dette drev Roger ut i et ti år langt opprør. Innocens II favoritt Bernhard av Clairvaux organiserte en allianse mot motpaven og hans støttespillere, blant dem Roger II. Denne alliansen ble støttet av Ludvig VI av Frankrike, Henrik I av England og Lothar III av det tysk-romerske rike. Samme år brøt det ut et opprør med sikte på løsrivelse i Hertugdømmet Amalfi og Roger sendte en styrke over Messinastredet for å slå dette ned. Sammen med andre styrker under hans kontroll i Puglia og Calabria, rykket Rogers styrker inn i Amalfi samtidig som han sørget for at havnen ble blokkert, samtidig som det ble etablert en base på Capri. Amalfi kapitulerte liten stund etter.
I 1132, reiste Roger IIs svoger, greven av Alife, Ranulf II sammen med Robert II av Capua til Roma for å gi ytterligere støtte til Anacletus, og i deres fravær flyktet Ranulfs hustru, Roger IIs søster, til broren og klaget over forholdene hun levde under hos Ranulf. Roger II svarte med å frata Ranulf lenet i Avellino. Ranulf forlagte å få både grevskap og hustru tilbakelevert, men dette ble nektet av Roger. I juli 1134 hadde Roger utmanøvrert sine motstandere, og satte sin sønn Alfonso som ny pris av Capua og sin eldste sønn Roger III som hertug av Puglia.
Unni Olsbye
Unni Olsbye (født 1964 på Hamar) er en norsk kjemiker og professor ved Universitetet i Oslo, Kjemisk institutt.
Roger II av Sicilia
Opprør
I mellomtiden vurderte den nye tysk-romerske keiseren Lothar III et angrep mot Roger da det det voksende normanniske riket i Sør-Italia vakte bekymring, og han hadde skaffet seg støtte Genova, Pisa og den østromerske keiseren. Hans motstandere Ranulf og Robert sluttet seg til denne alliansen og gikk mot Sicilia. Blant annet den viktige befestningen i Aversa falt i opprørernes hender.
Unni Olsbye
Olsby er blant Norges mest anerkjente kjemikere. Siden 2009 har hun vært medlem av Norges Tekniske Vitenskapsakademi, og siden 2015 medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 2015. I 2017 ble hun tildelt innovasjonsprisen ved Universitetet i Oslo for hennes forskning innen katalytisk kjemi.
Roger II av Sicilia
Opprør
Roger gikk til motangrep 5. juni og den kongelige hæren gjenerobret Aversa, men erobret også Alife, som var Ranulfs hovedbase. Opprørerne flyktet til Napoli hvor de forskanset seg og byen ble beleiret i juli. Til tross for de elendige helseforholdene i byen, klarte ikke Roger å erobre denne og vendte senere på året tilbake til Messina.
Keiserlig invasjon
To år senere, i 1136, fikk omsider opprørerne unnsetning fra Lothar III og hertugen av Bayern, Henrik den stolte, og opprørerne beleiret kongedømmets fastlandshovedstad Salerno, men Roger ble på Sicilia uten å komme besittelsene på fastlandet til unnsetning. Da Salerno falt, marsjerte store tyske og opprørske normanniske styrker sørover, hvor de i juni året etter beleiret og inntok Bari. Etter å ha gjeninnsatt Ranulf som hertug over Puglia i august 1137, reiste den tysk-romerske keiseren hjem. Umiddelbart rykket da Roger inn i Calabria ved Tropea i Vibo Valentia. Han rykket raskt inn i Campania, gjenerobret en rekke viktige byer og en av opprørerne, Sergius, våget ikke annet enn å skifte side i konflikten og underkaste seg Roger. Slik opphørte Napoli å være et selvstendig hertugdømme og ble direkte underlagt Kongedømmet Sicilia. 30. oktober 1137 kom det til et større slag ved Rignano mot de øvrige opprørerne, som beseiret Roger, hans største tap. Hans nye allierte, Sergius falt i slaget og Roger måtte flykte til Salerno.
Til tross for at motpaven Anacletus II døde i januar 1138, nektet Innocent II å forsone seg med den normanniske sicilianske kongen, og slik anerkjenne ham på tronen. Samme vår lyktes det imidlertid Roger å knuse den siste motstanden mot ham, da han rykket inn i Ranulfs områder i Capua og slo hans styrker der. Ranulf døde av malaria 30. april 1139 og Roger hadde gjenopprettet kontrollen. Deretter vendte sønnene Alfonso og Roger III oppmerksomheten mot Abruzzo og startet en invasjon av dette området.
Konsolidering
Før paven ville godkjenne Roger II som konge, forlangte han at et selvstendig hertugdømme av Capua skulle ligge som en bufferstat mellom kongedømmet og Kirkestaten, noe Roger II ikke kunne akseptere Sommeren 1139, invaderte Innocent II kongedømmet med en stor hær, men gikk 22. juni i et bakhold av Rogers sønn og ble fanget ved Galluccio sørøst fra dagens Cassino. Tre dager senere måtte paven i den såkalte traktaten av Mignano anerkjenne Roger som konge av Sicilia, Puglia og Capua med formuleringene rex Siciliae ducatus Apuliae et principatus Capuae. I oktober 1144 ble grensene endelig fastsatt i en fredstraktat med paven, og dette ble grensen for kongedømmene på Sicilia og Napoli de neste syv hundre år.
Blant de utenlandske tjenestemennene hos Roger II var blant annet en Georg, som tidligere hadde tjenestegjort hos den muslimske prisen av Mahdia. Denne ledet en rekke militære ekspedisjoner i Middelhavet, blant andre erobringene av Tripoli og Annaba. Da andre korstog kom i 1147, ga dette Roger en sjanse til å utførte angrep mot sin gamle fiende i øst, Østromerriket. Gjennom diplomatiet arbeidet han for å bryte opp alliansen mellom den tysk-romerske keiseren Konrad III av Det tysk-romerske rike og den østromerske keiseren Manuel I Komnenos. Rogers admiral Georg dro deretter på tokt mot østromerske greske besittelser, og inntok blant annet Korfu, hvor de ifølge Niketas Khoniates ble tatt imot som befriere av befolkningen. Georg etablerte en garnison med 1 000 mann, før han reiste videre til Peloponnes, plyndret Athen og kysten mellom Evvia og Korintbukta opp til Theben. Etter å ha plyndret Korint dro de tilbake med alt byttet.
Død
Roger II døde 26. februar 1154 i Palermo og ble begravet i Palermokatedralen. Han ble etterfulgt av sin fjerde sønn Vilhelm på tronen. Kroningskappen han brukte da han ble konge, ble senere brukt av tysk-romerske keisere og befinner seg nå i det keiserlige skattkammer i Hofburg i Wien.
Menneskelig menasjeri
Menneskelig menasjeri, også kalt etnografisk karavane, negerlandsby, kongolandsby og annet (på engelsk gjerne Human zoo, «menneskelig dyrehage», og tysk Völkerschau, «folkeframvisning»), er gamle betegnelser på utstillinger av levende mennesker fra folkeslag og urbefolkningsgrupper som var fremmede for de fleste i Vesten. De ble holdt i dyrehager, fornøyelsesparker, sirkus, museer og liknende i Europa og Nord-Amerika fra 1870- til 1930-tallet. Mennesker ble vist fram både som underholdning og som antropologisk og etnografisk allmennopplysning for et betalende publikum.
Henrik Kvandahl
Henrik Nilsen Kvandahl (født 23. juni 1865 i Kvandalen, Bjerkvik og død 13. november 1950 i Ballangen) var en samisk lærer og historiker. Han var forkjemper for samisk språk og kultur, samt arbeidet for samepolitiske saker.
Menneskelig menasjeri
«Menneskelige dyrehager» omfattet enkeltpersoner eller grupper i «opprinnelig, autentisk, naturlig og primitiv» tilstand, det vil si iført tradisjonelle drakter og utstyrt med typiske bruks- og kulturgjenstander. Ofte var det små «landsbyer» med voksne og barn der det var enkle demonstrasjoner, oppvisninger eller forestillinger. Som regel var det temporære utstillinger eller turnéer, men noen få personer bodde også fast i dyrehager. Etnografiske folkeutstillinger besøkte også Norge ved forskjellige anledninger.
Henrik Kvandahl
Familie og bakgrunn
Kvandahls foreldre var Nils Larsen og Elin Mikkelsen som var reindriftsamer fra Kvanndalen i Bjerkvik. Han arbeidet i tidlig ungdom både som reingjeter og fisker, før han sener fikk råd til å ta en utdannelse som lærer. Først i en alder av 31 år ble han ferdig utdannet lærer ved seminaret i Elverum i 1896.
Chisa Kobayashi
Chisa Kobayashi (født 12. desember 1987) er en japansk synkronsvømmer. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 5 i lagkonkurransen og nummer 5 i duett.
Menneskelig menasjeri
Historikk
Å vise fram spesielle mennesker har en lang historie. I Romerriket var det vanlig å stille ut fremmedartede folk og til og med la dem bli drept, ikke minst i gladiatorkamper. I Mexico skal den aztekiske herskeren Moctezuma II på 1500-tallet hatt en dyrepark der han også huset uvanlige mennesker, deriblant kortvokste, albinoer og pukkelryggede. Europeiske oppdagelsesreisende tok med seg fremmede folk fra «den nye verden», sammen med andre gjenstander og varer, som de viste fram for fyrster og kongehus. Kardinalen Ippolito de' Medici (1511-1535) hadde i Vatikanets omfattende menasjeri av eksotiske dyr også en samling av «barbarer» som snakket over tjue ulike språk, i tillegg til maurere, tatarer, indianere, tyrkere og afrikanere.
Henrik Kvandahl
Familie og bakgrunn
I 1898 giftet han seg med Eline Johnsen fra Kalvås, Ballangen.
Menneskelig menasjeri
1800-tallet
Som en følge av kolonialisme og industrialisme, ble det en stadig større tilgang på varer på 1800-tallet. Samtidig utviklet det seg en underholdningsindustri med sirkus og teater, som tidligere ofte hadde vært private tilstelninger forbeholdt fyrstehus og adelige miljøer, men nå ble åpnet for alle. Svarte afrikanere ble presentert i slike sammenhenger som enkelttilfeller allerede tidlig på 1800-tallet. Eksotiske folk, særlig svarte, fikk ofte rollen som «villmenn» og seinere «missing link». De ble gjerne markedsført med forlokkende, oppdiktede bakgrunnshistorier og ikke sjelden i freakshow sammen med andre underlige mennesker og dyr som var både fascinerende og skremmende.
Henrik Kvandahl
Arbeid og virke
Som ferdig utdannet lærer fikk Kvandahl lærerpost i Tysfjord hvor an underviste i de tre samiske skolekretsene Hellemo, Losvik og Musken. I store deler av området hadde samene hatt all undervisning på samisk. Han mente at det var viktig at samene først og fremst skulle undervises på norsk. Han skrev i desember 1896 et brev til biskopen i Hålogaland, Peter Wilhelm Bøckmann, med følgende ordlyd: «Jeg er lærer i Tysfjorden, blant annet i Hellemoen. Der læser alle børnene finsk [samisk]. Finnene der staar langt tilbage i tiden. Jeg vil antage at der findes ikke saa mørkt hul i Skandinavien. Jeg er selv fin. Jeg har forsøkt at faa dem til at læse norsk. Jeg vil herved høre hvad Biskopen mener med hensyn til norsk i skolen. Jeg vil nødes til at søge mig fra Hellemoen hvis der fremdeles skal læses finsk. Kjære staa mig bi i arbeidet for finnernes oplysning.» Biskopen var derimot forsvarer av samisk undervisning og en kjenner ikke til hva han svarte. Han skiftet gradvis syn og mente samisk burde ha en plass i undervisningen av samiske barn.
Menneskelig menasjeri
Etnografiske karavaner
Hagenbeck hadde flere konkurrenter. Det var menneskelige menasjerier, altså mennesker i dyreparker, ikke bare i Hamburg, men også i Antwerpen, Barcelona, London, Milano, New York og Warszawa med mellom 200 000 og 300 000 besøkende på hver utstilling.
Karavanenes storhetstid var på 1880- og 1890-tallet. Lengst holdt de seg som innslag på de store verdensutstillingene, på utstillinger med varer og annet fra koloniene og store nasjonale utstillinger. På verdensutstillinga i Paris i 1889 ble det vist fram i alt 489 «autentiske og interessante individer» fra ulike kulturer og kolonier. I Tivoli i København ble det omkring 1902 stilt ut en gruppe kinesere som ikke fikk lov å forlate området om kvelden.
Henrik Kvandahl
Arbeid og virke
Senere fikk han arbeid som lærer i Lyngen og i 1902 fikk han lærerstilling i Ballangen. I Ballangen var han lærer i skolekretsene Djupdalås, Elvenes og Stokkedal. Han var senere lærer i Kalvås, hvor han var lærer helt til han sluttet i arbeidslivet i 1928.
Menneskelig menasjeri
Etnografiske karavaner
Folkekaravanene og liknende framvisninger var omfattende og kostbare arrangementer som involverte mange mennesker. I mangelen på nok «ekte» villmenn, skal det ha forekommet at hjemlige folk med fremmed etnisk bakgrunn ble utkledt som om de kom «direkte fra jungelen». Idealistiske tanker om folkeopplysning og etnografi, læren om ulike folkegrupper, gjorde at man godtok denne typen underholdning lettere og så på den som både pedagogisk og vitenskapelig nyttig for samfunnet. Utstillingene var også en måte å vise fram et lands kolonier på, og befeste den politiske maktideologien.
Henrik Kvandahl
Arbeid og virke
Kvandahl var politisk engasjert og var medlem av kommunestyret i Ballangen. Han var med og stiftet Ofoten samelag i 1921, og satt i styret som kasserer. Ofoten samelag arbeidet for samisk representasjon på Stortinget. Det ble satt opp en samisk valgliste for Nordland i 1924, med Kvandahl som førstekandidat og Elsa Laula Renberg som andrekandidat. Listen fikk meget lav oppslutning, selv om den også appellerte til norske borgere. Senere ble han medlem av Arbeiderpartier. I 1927 ble han nominert til 6. plass på Arbeiderpartiets liste fra Nordland, og han ble valgt som vararepresentant til Stortinget, ut til at han noen gang stilte opp.
Menneskelig menasjeri
Kritikk
«Antropologisk-zoologiske utstillinger» var som oftest velmente, pedagogiske folkeforlystelser med frivillige deltakere. Enkeltpersoner og samfunnsgrupper kunne likevel kritisere arrangørene for å utnytte fattige medmennesker og behandle dem som dyr. I ettertid har framvisningene blitt stemplet som rasistiske uttrykk for Vestens kolonialistiske og imperialistiske herrefolksideologi og datidas rasebiologiske forestillinger. Ikke sjelden har utstillingene blitt sammenliknet med de ofte nedverdigende freakshowene, underholdningsinnslag med «misfostre og menneskelige rariteter». Seinere tiders oppvisninger av folkekultur, med folkedrakter, folkemusikk og så videre, har derimot fått en form og et innhold som viser respekt for kulturen og enkeltindividene.
Henrik Kvandahl
Arbeid og virke
Han som skrev trebindsverket Samenes historie (utgitt mellom 1925 og 1947). Med dette verket ville han skape bevissthet og stolthet over samisk kultur. I perioden med sterkest fornorskningstiltak fikk han stipend av Det akademiske kollegium ved universitetet i Oslo. Med denne meget prestisjetunge støtten fikk han mulighet til å være en motstemme mot myndighetenes samepolitikk.