cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Marshal, 1. jarl av Pembroke
Skjebnen til familien Marshal
I løpet av borgerkrigene i Irland hadde William tatt to herregods som biskopen av Ferns krevde, men som han ikke fikk tilbake. En del år etter Williams død ble det noe usannsynlig sagt at biskopen hadde forbannet familien slik at Williams sønner ikke ville få barn, og de store besittelser som William ga i arv ville bli spredt. Hver av Williams sønner ble jarl av Pembroke og marsjall av England, og alle døde uten en arving. Williams store besittelser ble deretter delt blant ektefellene til hans fem døtre. Tittelen marsjall gikk til ektefellen av hans eldste datter, Hugh Bigod, 3. jarl av Norfolk, og gikk siden videre til Mowbray-hertugene av Norfolk, og deretter til Howard-hertugene av Norfolk, som ble Earl Marshal på dette viset. Tittelen «jarl av Pambroke» gikk til William av Valence, ektefelle av Joan Marshals datter Joan de Munchensi. Han ble den første av de Valence-linjen av jarler av Pembroke.
I fiksjonen
William Marshal opptrer i William Shakespeares historiske drama Kong Johans liv og død, men nevnes kun som «jarlen av Pembroke».
Fire generasjoner av Marshal-familien, fra Isabel de Clares foreldre til William fitzWilliams fiktive sønn utenfor ekteskap er emne for en rekke av fire historiske romanser av forfatteren Mary Pershall. Romanen Dawn of the White Rose (1985) er den som handler om William Marshal og Isabel de Clare.
William Marshal opptrer også som en støttefigur i Thomas B. Costains roman Below the Salt, og i Sharon Kay Penmans romaner Time and Chance og Devil's Brood, foruten også en mindre opptreden i Penmans When Christ and His Saints Slept, og illustrerer fortellingen om unge Williams tid som gissel hos kong Stefan.
Han er en betydelig sekundær figur i romanen The Witch Hunter av Bernard Knight i hans detektivserie fra middelalderen, utgitt i 2004. En annen roman om William og hans hustru er den tyske Der Ritter der Könige (1988) av Christian Balling. Han opptrer også som en betydelig figur i romanene The Devil is Loose og dens opåpfølger, Wolf at the Door, av Graham Shelby. Bøkene handler om Rikard Løvehjerte og kong Johan, og er historisk fiksjon om hendelsene etter Henrik IIs død og Angevin-rikets undergang.
En relativ ny roman om William Marshal, The Greatest Knight av Elizabeth Chadwick, basert på hovedkilder og biografier av forskere, ble utgitt i 2005. En oppfølger, The Scarlet Lion, fulgte i 2006. Som en av de mest framtredende historiske skikkelser i perioden opptrer Marshal også som en mindre figur i en rekke andre romaner som har handling fra samme tid.
Mange av hendelsene i William Marshals liv ble benyttet i den anakronistiske filmen A Knight's Tale (2001).
Marit Isene
Etter skolering og Ruudstipend (1941) i hjembyen fikk hun sin konsertdebut i Universitetets Aula (1946). Hennes søster, Ebba Isene, akkompagnerte henne da, såvel som i NRK radio ved en rekke anledninger. Derpå studerte hun med støtte fra A.C. Houens legat i Stockholm (1947) og i Philadelphia (1948–50).
Hennes opera-debut kom ved Stockholmsoperaen (1950) som Santuzza i Cavalleria rusticana. Så var det gjesteopptredener i Helsingfors, før hun ble fast ved Stadtsteateret i Zürich (1954), såvel som gjestende ved europeiske scener, blant annet med Birgit Nilsson. Georg Solti brakte henne til Frankfurt am Main (1956–58).
Isene gikk over til mezzosopran (dramatisk sopran) etter den nyinnsatte operadirektør Kirsten Flagstad hentet henne til det nystartede Den Norske Opera (1958–74). Hun gjestet ellers operaen i Paris og i Toulouse blant annet. Det nystartede Norges musikkhøgskole hyret henne inn som førsteamanuensis (1973), senere professor (1986–92) og medlem i Kassettavgiftsfondet.
Thomas Heywood
Thomas Heywood (født 1574, død 16. august 1641) var en framstående engelsk skuespiller, dramatiker, og forfatter som hadde sitt høydepunkt i løpet av tiden mellom sent elisabethansk og tidlig jakobinsk teater.
Tidlig år
Det er kun få detaljer om Heywoods liv som er dokumentert med sikkerhet. De fleste referanser indikerer at fylke hvor han ble født var sannsynligvis Lincolnshire, men fødeåret har ulikt blitt satt til 1570, 1573, 1574 og 1575. Det har blitt spekulert om hans far var en fylkesprest og om han var i slekt med dramatikeren John Heywood fra et halvt århundre tidligere (dennes død er usikker, men kan neppe ha skjedd tidligere enn 1575 og ikke senere enn 1589).
Etter sigende skal Heywood ha fått sin utdannelse ved University of Cambridge, til sist blitt medlem (fellow) av Peterhouse. Til sist flyttet han til London hvor han første gang nevnes i dagboken til teaterentreprenøren Philip Henslowe som nedtegnet at Heywood hadde skrevet et skuespill for skuespillerselskapet Admiral's Men i oktober 1696. Ved 1598 var jevnlig engasjert som skuespiller i selskapet, skjønt noen gasje ble aldri nevnt, men hadde antagelig en andel i selskapet, noe som var normalt for betydningsfulle medlemmer. Han var senere medlem av andre selskap, blant annet Lord Southampton's, Lord Strange's Men og Worcester's Men (som senere ble kjent som Queen Anne's Men). I løpet av denne tiden var Heywood meget produktiv; i forordet til The English Traveller (1633) beskriver han seg selv som en som har «en hel hånd eller i det minste en langfinger i tohundre og tyve skuespill». Imidlertid er det kun 24 skuespill og åtte maskespill som blitt bevart og som har blitt akseptert av historikerne som helt og holdent gjort av ham, eller delvis blitt forfattet av ham.
Kreativ aktivitet
Heywoods første skuespill kan ha vært The Four Prentises of London (trykket i 1615, men oppsatt rundt femten år tidligere). Denne fortellingen om fire lærlinger som blir riddere og reiser til Jerusalem var muligens i utgangspunktet ment å være en travesti (parodi) på eldre ridderromanser, skjønt det er også sannsynlig at den var ment seriøst for å tiltrekke seg lærlinger som publikum som stykket var dedikert til. Stykkets popularitet førte til et annet stykke Francis Beaumont og John Fletcher, en satire av middelklassens smak kalt The Knight of the Burning Pestle. Heywoods todelte historiske stykke Edward IV (trykt 1600) og If You Know Not Me, You Know Nobody, or, The Troubles of Queene Elizabeth (1605 og 1606) omhandlet, respektivt, rosekrigene og livet til dronning Elisabeth kontrastert til livet til den fremragende handels- og finansmann Thomas Gresham.
Han skrev for scenen og protesterte (kanskje uoppriktig) mot at hans verker ble trykket ved å påstå at han ikke hadde tid til å revidere dem. Johann Ludwig Tieck kalte ham for en «modell for et lysende og sjelden talent», og Charles Lamb skrev at han var «prosaens Shakespeare»; professor Ward, en av Heywoods mest sympatiserende redaktører pekte på at Heywood hadde et skarpsindig øye for dramatiske situasjoner og meget konstruktiv dyktighet, men at hans kraft for karakteriseringen ikke var på samme linje som hans sceneteknikk. Han var fortreffelig i hva som han kalte «muntre uhell», det er en grov og drøy farse, og oppfinnsomheten var uuttømmelig.
Blant Heywoods best kjente tragedier og komedier (skuespill med handling blant den engelske middelklassen) er hans mesterstykke som generelt er antatt å være A Woman Killed with Kindness (framført 1603; trykket 1607), et huslig drama om en utro hustru, og en meget beundret farse i den romerske forfatteren Plautus’ ånd, The English Traveller (oppført rundt 1627; trykket 15. juli 1633), som også er kjent for sitt informative forord som ga Heywood anledningen til å informere leseren om hans produktive kreativitet. Hans byborgerkomdier er bemerkelsesverdige på grunn av deres kroppslighet og energi. De var en form for psykologisk-geografisk framføring av severdigheter, lukter og lyder fra Londons brygger, markeder, butikker, og gater som sto i kontrast til de mer konvensjonelle generaliseringene av handelsstedene som ble satirisert i bykomediene.
De siste to tiår
Mellom 1619 og 1624 synes Heywood på uforklarlig vis å helt ha sluttet som skuespiller og som dramatiker, men fra 1624 og fram til sin død 17 år senere opptrer han igjen hyppig i de samtidige redegjørelser. Det var tallrike produksjoner av nye skuespill foruten også nye oppsettelser av gamle stykker. Mange utgaver av hans prosa og poesi ble også utgitt, inkludert to lengre poetiske verker, Gunaikeion (1624), beskrevet som «ni bøker av ulik historie som omhandler kvinner», og 11 år sendere, The Hierarchy of the Blessed Angels (Hierarkiet til de velsignede engler). Som et mål på Heywoods popularitet i de siste årene av hans liv, Love's Mistress or the Queen's Masque, et skuespill utgitt i 1636, men framført siden 1634, ble rapportert å ha bli sett av kong Karl I av England og hans dronning 3 ganger i løpet av 8 dager.
I henhold til skriftlig dokumentasjon fra perioden hadde Thomas Heywood bodd i Clerkenwell siden 1623 og det var der, ved kirken St. James's Church at han ble gravlagt 18 år senere. På grunn av usikkerheten for hans fødselsår kan hans alder bare bli beregnet, men han var sannsynligvis i slutten 60-årene, muligens rakk han å bli 70 år. Datoen for begravelsen, den 16. august 1641, den eneste dokumenterte dato, opptrer også en rekke referansebøker som Heywoods dødsdato, skjønt det er rimelig å tro at han døde noen dager før. Det kan dog være at han på grunn av den mulige hetebølge i august at begravelsen ble sterkt framskyndet.
Trenchtown Mix Up
Trenchtown Mix Up er roots-reggaegruppen The Gladiators' debutalbum fra 1976. Albumet ble spilt in i Joe Gibbs' studio i Kingston året før. Albumet inneholder to coverlåter av Bob Marleys «Soul Rebel» og «Rude Boy Ska». «Hello Carol» og tittellåten «Mix Up» var tidligere gitt ut på singel av The Gladiators selv. Albumet regnes som en av The Gladiators sterkeste plater.
Nerioidea
Nerioidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som omfatter fire familier: den moderat artsrike familien stankelbeinfluer, den tropiske familien Neriidae, og de små familiene Cypselosomatidae og reliktfluer Pseudopomyzidae. Alle er små til middelsstore, slanke fluer med nokså lange bein. Larvene utvikler seg trolig for det meste i råtnende plantemateriale.
UFC 94
UFC 94: St-Pierre vs. Penn 2 var et MMA-arrangement i regi av UFC i Las Vegas, Nevada 31. januar 2009.
Cristian Moreni
Cristian Moreni (født 21. november 1972 i Asola) er en profesjonell italiensk landeveissyklist. Han har syklet for det franske laget Cofidis.
Den 25. juli 2007 ble det kjent at Moreni hadde avlagt en positiv dopingprøve på testosteron etter den 11. etappen av Tour de France 2007, og ble arrestert av fransk politi etter den 17. etappen. Moreni valgte, å ikke få B-prøven analysert, og innrømmet med dette dopingmisbruk. Som en følge av avsløringen valgte Cofidis å trekke seg fra rittet. Moreni ble et par dager senere erklært uønsket og avskjediget av Cofidis. Han fikk senere to års utestengelse.
Einar Sem-Jacobsen
Einar Sem-Jacobsen (født 3. august 1878 i Kristiania, død 15. oktober 1936 i Paris) var en norsk flypionér.
Han ble student 1896 og offiser 1899. I 1910 reiste han i Europa for å lære mer om flyvning. Han var en av dem som bygget opp det norske Luftforsvaret.
Sem-Jacobsen tok initiativet til dannelsen av Norsk Luftseiladsforening i 1910 og etablerte Hærens Flyfabrikk på Kjeller i 1916.
Sem-Jacobsen vokste opp i Kristiania. Etter examen artium 1896 og Krigsskolen ble han premierløytnant i Ingeniørvåpenet 1899 og tok militær høyskoleeksamen 1901. Han ble kaptein 1911 og major 1930.
En byste av Sem-Jacobsen utformet av Per Palle Storm ble avduket hos Luftforsvarets overkommando i 1962 og senere plassert på Kjeller.
Unnur Wilhelmsen
Unnur Astrid Wilhelmsen (født 14. desember 1964) er en norsk operasanger (sopran), født og oppvokst i Drammen. Etter flere år i Wien er hun nå bosatt i Köln i Tyskland. Sin sang- og klaverutdannelse har hun fra Norge og Island, og Lied og avsluttende operastudier (mag.art.) fra Universität für Musik und darstellende Kunst Wien.
Internasjonal karriere
Hun har hatt opera- og konsertengasjementer i Tyskland, Østerrike, Belgia, Sveits, Italia, Ungarn, Norge, Island, Canada, Russland, Nepal og India.
Lengre engasjementer
Fra 1992-1995 var hun medlem av Salzburger Hoftheater Ensemble, og 1995 var hun en av hovedpristagerne i INKD (Internsjonal operettekonkurranse Noco Dostal i Østerrike). Fra 1995 virker hun som freelance kunstner. Ved siden av sitt opera- og konsertarbeide er hun aktiv i kammermusikalsk sammenheng. Hun er en av medlemmene i Vienna Classical Trio (Unnur Astrid Wilhelmsen-sopran, Karin Leitner-fløyte, Gerhard Loeffler-gitar), og synger wienerlieder i duo med Trond Davidsen.
Repertoar
Hun har hatt en rekke opptredener på radio og fjernsyn bla. på NRK, RAI, RÚV og WDR.
Erika Fatland
Erika Fatland (født 27. august 1983 i Haugesund) er en norsk forfatter og sosialantropolog. Hun er særlig kjent for reiseskildringer fra land Russland eller Sovjetunionen har dominert.
Bakgrunn og virke
Fatland vokste opp i Ølen i Vindafjord kommune i Rogaland. Hun tilbrakte sin gymnasietid i Lyon og Helsingfors og fortsatte med universitetsstudier ved Københavns Universitet og Universitetet i Oslo, der hun fullførte sin mastergrad i sosialantropologi i 2008. Feltarbeidet som lå til grunn for mastergraden, ble foretatt i Beslan i Nord-Ossetia i 2007, der hun intervjuet informanter berørt av gisseldramaet ved Skole nr. 1 i 2004; etterlatte, pårørende, overlevende, lærere og myndighetspersoner. I 2008-2009 var Erika Fatland stipendiat ved Norsk utenrikspolitisk institutt.
2009 debuterte hun med barneboken Foreldrekrigen, en humoristisk bok om skilsmisse.
I 2010 vendte hun tilbake til Beslan for å arbeide videre med stoffet fra feltarbeidet, i den hensikt å utvide det til en reportasjebok. I tillegg til nye samtaler med informantene fra tidligere, reiste hun denne gang friere omkring, også i naborepublikkene, og ettergikk noen av terroristenes fotspor. I Moskva og St. Petersburg intervjuet hun granskere av angrepet, såvel fra den offisielle undersøkelseskommisjonen som uavhengige om de tre dagene gisseldramaet varte stormingen av skolen, hvor minst 333 mennesker, hvorav 186 barn, mistet livet. Boken Englebyen. Fortellinger fra Beslan utkom i begynnelsen av august 2011. Utenlandsrettighetene er solgt til Danmark, Sverige, Nederland og Tyskland. Boken ble nominert til Brageprisen i klassen sakprosa.
Erika Fatland utga høsten 2012 Året uten sommer, en bok om terrorangrepene i Norge 2011. Boken er blitt solgt til og er utkommet i flere land, bl.a. Sverige, Danmark, Nederland og Tyskland.
Høsten 2014 utkom Sovjetistan, en reiseskildring fra de postsovjetiske statene i Sentral-Asia som slutter på -stan. For denne boka fikk hun Bokhandelens sakprosapris i 2015. Sovjetistan er så langt solgt til 21 land. I 2016 ble hun tildelt Wesselprisen.
I 2017 kom Grensen : en reise rundt Russland : gjennom Nord-Korea, Kina, Mongolia, Kasakhstan, Aserbajdsjan, Georgia, Ukraina, Hviterussland, Litauen, Polen, Latvia, Estland, Finland og Norge samt Nordøstpassasjen. Denne ble oversatt til færøysk i 2019, som er det 12. språket boken er oversatt til. I 2020 utgav hun boka Høyt - En reise i Himalaya, en reiseskildring basert på to reiser gjennom land i fjellkjeden: Nepal, Xinjiang, Tibet, Pakistan og India som hun hadde i 2018 og 2019 på til sammen åtte måneder.
Erika Fatland bor i Oslo. Hun er gift med forfatteren Erik Fosnes Hansen.
Neriidae
Neriidae er en liten, tropisk familie av slanke, langbeinte fluer. De kalles "cactus flies" i USA og kan kanskje også kalles kaktusfluer på norsk selv om langt fra alle artene er knyttet til kaktus. Omtrent 110 arter er kjent fra tropene, bare to arter når så langt nord som Nord-Amerika og ingen til Europa.
Utseende
Middelsstore (7–12 mm), slanke og langbeinte fluer, ligner på stankelbeinfluene, som de er beslektet med. De er brune eller svartaktige, av og til med gulaktig fargemønster. Kroppen har mange korte, piggaktige børster. Hodet er lengre enn høyt, flattrykt på oversiden, med runde fasettøyne som ikke møtes i pannen. Tinningene (området bak fasettøynene) er ganske lange. Pannen er ganske bred med tre punktøyne på en liten knøl. Antennene er tre-leddete, ofte ganske lange, og sitter festet høyt oppe på hodet. Ytterst på det tredje leddet sitter det en antennebørste (arista). Kinnbørste (vibrissa) mangler, og munndelene er lite fremtredende. Brystet (thorax) er langt og smalt, mye lengre og høyere enn bredt. Det er matt på grunn av bestøving og har mange korte, piggaktige børster, men ikke fin hårkledning. Vingene er forholdsvis små og smale, uten fargeflekker. Tre lange årer når vingespissen, og det er fire lukkede celler i vingens indre halvdel. Beina er lange og nokså tynne, lårene har vanligvis kraftige pigger på undersiden. For- og baklårene er noe fortykket, midt-lårene er krumme. Bakkroppen er ganske kort, sylindrisk eller kjegleformet, hannens ytre kjønnsorganer er store og krøllet under bakkroppen, pekende framover. Hunnens bakkroppsspiss ender i et eggleggingsrør. Larvene er slanke, av vanlig maggot-type.
Levevis
Ganske lite er kjent om biologien til disse fluene, men de fleste utvikler seg trolig i saftige, råtnende plantedeler. Larver av arten Odontoloxus longicornis lever på råtnende kaktus og også råtnende stammer av papaya. En australsk art har blitt klekket fra saft som flyter ut fra sår i papaya-planter.
Isabellah Andersson
Andersson ble ny svensk rekordholder i maraton den 22. januar 2010 da hun kom på 5.-plass i Dubai-maraton på tiden 2.26,52. Anderssons første store mesterskap var friidretts-EM 2010 i Barcelona, der hun kom i mål på 5.-plass i maratonløpet. I ettertid fikk 4.-plassen da vinneren Živilė Balčiūnaitė ble utestengt på grunn av doping. Hun er den eneste som har vunnet Stockholm Marathon fire ganger.
Flymaskinist
En flymaskinist, eller ferdmekaniker, er en maskinist som følger med i førerkabinen på større fly og behandler de instrumenter og kontroller som pilotene ellers ikke rekker å følge med på. Dette var en vanlig foreteelse i eldre fly som Douglas DC-4, DC-7 eller i militært bruk som Boeing B-17 Flying Fortress. I dag blir denne yrkesrollen mer sjelden siden datamaskiner har tatt over mange av flymaskinistens arbeidsoppgaver.
Mahiljow voblasts
Mahiljow voblasts (belarusisk: – Mahiljowskaja voblasts (Магілёўская во́бласьць)) eller Mogiljov oblast (russisk:  – Mogiljovskaja oblast) er en provins (voblasts) i Belarus. Provinsens areal er 29,100km². I 2015 hadde Hrodna voblasts 1,070,800 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Mahiljow.
Provinsen grenser til Russland i øst og Vitsiebsk voblasts i sør og Minsk voblasts i vest og Homjel voblasts i nord.
Queen Elizabeth-klassen
Queen Elizabeth-klassen kan vise til:
Harald Krohg Stabell
Harald Krohg Stabell (født 23. desember 1874 i Strinda, død 9. februar 1963 i Trondheim) var en norsk maler og arkitekt.
Etter examen artium i 1893 fra Trondheim katedralskole, utdannet han seg som arkitekt ved Trondhjems Tekniske Læreanstalt i 1897. Han var også flink til å male og hadde allerede debutert ved Høstutstillingen i Kristiania. Mellom 1897 og 1901 oppholdt han seg i London som elev ved flere kunstskoler ved siden av å arbeide som assistent ved et arkitektkontor. Stabell fordypet seg i japansk kunst, normannisk og keltisk ornamentikk. Han mottok impulser fra jugendstilen og kunstnererne James McNeill Whistler, Arthur Melville, Gaston la Tauch og Frank William Brangwyn. Stabells akvareller ble stilt ut ved Royal Society of British Artists og britiske anmeldere berømmet ham for sin selvstendighet ved utstillinger ved Royal Academy of Arts.
Stabell var arkitekt under gjenreisningsarbeidet etter bybrannen i Ålesund 1904. Han flyttet tilbake til Trondheim i 1910 og underviste ved det nystartede Norges tekniske høgskole (NTH) i frihåndstegning, figur- og akttegning. Fra 1918 til 1945 var han ekstraordinær professor her. En av hans elever var den senere kjente kunstneren Inger Sitter.
Som akvarellkunstner var Stabell en av de betydeligste man har hatt i Norge, og han har hatt stor betydning for senere generasjoner av kunstnere, spesielt i Trøndelag. Trondheim Kunstmuseum har kjøpt inn flere av hans arbeider. Nasjonalgalleriets innkjøpskomité kjøpte aldri inn noen av hans akvareller, og etter at de takket nei til en donasjon fra ham, besluttet Stabell selv i 1909 å aldri stille ut i Oslo. Han gjennomførte mange studiereiser, blant annet i Spania, Italia og i Norge. Videre tilbrakte han mye tid i England og Frankrike mellom 1919 og 1924. På 1920-tallet laget han flere portrett som nå befinner seg i Victoria and Albert Museum (V&A) i London. Stabell er internasjonalt ellers representert i samlingene til Nasjonalmuséet i Stockholm, British Museum i London, Prado i Madrid og Brooklyn Museum i New York.
Ulrika Kalte
Maria Ulrika Kalte (født 19. mai 1970 er en svensk tidligere fotballspiller. Kalte, som var spiss, har spilt for de svenske klubbene Hammarby IF DFF og Älvsjö AIK FF, japanske Shiroki FC Serena, samt for Sveriges kvinnelandslag i fotball.
Landslagskarriere
Kalte spilte første landslagskamp 22. mai 1989, da Sverige slo England 2–0 på Wembley Stadium. Kalta spilte også for Sverige under VM i 1995, hvor Sverige ble slått ut i kvartfinalen, og deltok for Sverige under OL i 1996. Kalte har sammenlagt 56 kamper og 20 scoringer for Sverige.
Øyingen (Snåsa)
Øyingen (også kalt Store Øyingen) er en innsjø i Snåsa kommune i Trøndelag.
Andy Warhol
Andy Warhol (født Andrew Warhola jr.; 6. august 1928 i Pittsburgh, død 22. februar 1987 i New York) var en sentral skikkelse blant 1960-årenes popkunstnere, og regnes i dag som en av 1900-tallets mest betydningsfulle kunstnere. Warhol hentet inspirasjon fra reklame- og moteverdenen, alminnelige gjenstander fra amerikansk hverdag, og i de senere årene også fra fotografier.
Warhol skapte totalt over 10,000 kunstverk mellom 1961, da han ga opp sin karriere som grafisk designer, og 1987 da han døde. Hans atelier i New York, The Factory, var møtested for flere av 1960-årenes kjendiser. Han var også en produktiv, men omdiskutert, filmprodusent, og sammen med Warhols superstars, en samling unge modeller og skuespillerinner, skapte han over 60 filmer.
Hans verk har oppnådd noen av de høyeste salgssummene i kunsthistorien. Maleriet Eight Elvises ble i 2008 solgt for over 100 millioner dollar. Warhol er fortsatt én av de kunstnerne i verden som har holdt flest kunstutstillinger.
1928–1949: Tidlig liv og utdanning
Andy Warhol var yngst av fire søsken. Faren, Ondrej Varhola, innvandret fra Slovakia sammen med sin kone Julia Justyna. De var begge rutenere.
I tredje klasse fikk Warhol chorea som gav ham fobier for sykehus og leger. Han var mye borte fra skolen og knyttet seg derfor sterkt til sin mor. Warhol likte ikke at andre rørte ham, og ettersom sykdommen ga ham store røde flekker i ansiktet, ble han enda mer sjenert i selskap med andre. Familien var fattig, men moren oppmuntret de kunstneriske evnene hans, og faren la penger til side for å gi sønnen en utdannelse. I enkelte perioder var Warhol sengeliggende, mens han tegnet, hørte på radio og samlet bilder av kjente filmstjerner. Warhol har i ettertid uttalt at dette var viktig for utvikling av hans personlighet og forhold til media. Han var 13 år da faren omkom i en ulykke.
1949–1963: Tidlig karriere
Warhol viste tidlige tegn til kunstnerisk talent, og utdannet seg fra 1945 til 1949 til reklametegner ved Carnegie Institute i Pittsburgh. Han flyttet til sine drømmers by, New York City, i 1949. Der skapte han seg snart et navn innenfor illustrasjon og reklame. I 1952 hadde han sin første kunstutstilling med en serie tegninger inspirert av Truman Capote, men fikk ikke solgt ett eneste bilde. Det plaget ham, og lovet ikke godt for hans ekstreme ønske om å bli kjendis. Men Warhols sykdomsperioder i barndommen hadde skjerpet hans interesse for å iaktta andre og urørlige gjenstander over lang tid, og han fattet nå interesse for temaet «endeløse repetisjoner med ørsmå variasjoner» som skulle bli hans varemerke. Da en korrekturleser glemte den siste a-en i etternavnet Warhola, sa han ingenting, men ble hetende Warhol.
Christopher Sutton
Christopher «CJ» Sutton (født 10. september 1984) er en profesjonell australsk landeveissyklist. Han har syklet to år for det amerikanske laget Garmin-Slipstream, tre år for det franske laget Cofidis og seks år for det britiske laget Team Sky.
Andy Warhol
1949–1963: Tidlig karriere
Da plateindustrien tok av i de tidlige 1950-årene, bestemte RCA Records seg for å hyre inn Warhol til å designe albumomslag og promotere musikkmateriell. Han begynte å bruke silketrykk i sine verk, noe som var svært nyskapende i kunsten. De første silkebildene var håndgjorte tegninger, men denne teknikken utviklet seg etter hvert til fotografiske trykkbilder. Mange av hans tidligste verk inneholdt åpenbare feil og synlige markeringer, men ved prøving og feiling videreutviklet han teknikken til han behersket den nesten feilfritt. Enkelte av Warhols silketrykk ble kontroversielle, og fikk mye medieoppmerksomhet i USA. Dette økte Warhols popularitet og berømmelse. Han slo igjennom som bildekunstner i 1962 etter utstillinger på Stable Gallery i New York.
Christopher Sutton
Hans to største seiere kom i 2011 da han vant Kuurne–Brussel–Kuurne og den 2. etappen av Vuelta a España.
Andy Warhol
1962–1970: Anerkjennelse og the Factory
I starten av 1960-årene ga Warhol opp kommersiell virksomhet, og satset alt for å bli kunstner. Warhol ble etter hvert en kjent figur i New Yorks glamorøse utelivsmiljø, hvor han frekventerte kjente nattklubber som Studio 54. Han var åpenlyst homofil, noe som fremdeles var uvanlig for mediapersonligheter i 1960-årene.
Warhols atelier ble et samlingspunkt for flere kjente kunstnere, forfattere og musikere. Mange av de største stjernene fra 1960-årene var innom Warhols atelier, blant annet Jim Morrison, Truman Capote, Bob Dylan, Salvador Dalí, David Bowie, Mick Jagger og alle fra Velvet Underground.
Etter hvert som filmproduksjonen økte, trengte Warhol modeller og skuespillere. Warhol samlet modeller i en gjeng som fikk kallenavnet Warhol's superstars. Mange av dem deltok i filmene, men han brukte dem også til å fremheve sin egen status og tok dem derfor med på fester, utesteder og utstillinger.
John Giorno som ble filmet sovende i Sleep, fortalte at Warhol mer eller mindre kvittet seg med ham på slutten av 1964. «Jeg tilba ham og elsket ham. Jeg skjønte ikke at jeg var den første superstar han droppet – for senere droppet han dem alle, en etter en, enten døde de eller han kvittet seg med dem – så jeg tok det personlig.»
1970–1989: Videre karriere og siste leveår
Warhol fikk tilnavnet «Drella» – sammensatt av «Dracula» og «Cinderella» – i tilknytning til beskyldningene om han nærmest som en vampyr utnyttet menneskene han samlet rundt seg, som da han produserte en multimedia-happening kalt the Exploding Plastic Inevitable sammen med Velvet Underground. Andy Warhol's Exploding Plastic Inevitable er et filmopptak på 18 minutter gjort av Ronald Nameth i Chicago i 1966. Alle sanser skulle under angrep samtidig, og bandet spilte mens folk danset, film ble vist på lerretet bak dem, og Warhols assistenter gikk rundt i mengden og injiserte folk med amfetamin. Påfallende mange av hans superstars led tragiske skjebner. Kort etter at Warhol hadde hjulpet med utgivelsen av Velvet Underground and Nico, fant Lou Reed det klokest å forlate det tiltagende destruktive miljøet rundt «Drella». Reed sa: «I det miljøet er det viktig å være hipp nok til å våge å være streit.»
Warhol ble en celebritet på linje med underholdningsindustriens største stjerner, og i likhet med den samtidige Joseph Beuys i Europa kan det ofte være vanskelig å skille verk og person i hans arbeider. Warhol skal ha vært nærmest besatt av både egen og andres berømmelse, og det enorme mediefokuset på hans person kan ha vært noe av årsaken til at Warhol i 1968 ble skutt og nesten drept av en sinnsforvirret kvinne, Valerie Solanas. Solanas var en av mange personer med løs tilknytning til the Factory. Hun forklarte i ettertid at hun opplevde at Warhol dominerte personligheten hennes.
3. juni 1968 ankom Solanas Manhattan med to automatpistoler gjemt i en papirpose under klærne. Som radikal feminist bak «manifestet» SCUM (Society to Cut Up Men) hadde hun egentlig planlagt å skyte sin forlegger, men han var ikke på kontoret sitt. Etter flere timers ventetid ga Solanas opp og satte kursen for Warhol i stedet. I 1966 hadde hun gitt ham et filmmanus kalt Up your Ass, som hun mente han hadde lovet henne å produsere. Hun skjøt tre ganger, men de to første skuddene bommet. Det tredje derimot rammet en rekke vitale organer, og Warhol ble erklært klinisk død på sykehuset, men én lege besluttet å kutte opp brystkassen hans, og begynte å massere hjertet hans. Deretter gjennomgikk Warhol en operasjon som varte i fem timer, men kom seg aldri helt. «Jeg vet ikke lenger om jeg lever eller er død,» uttalte han til Village Voice.
Selv om han fortsatte å produsere kunst, blant annet i samarbeid med maleren Jean-Michel Basquiat, var den mest produktive og nyskapende delen av hans karriere over. Mange av Warhols nærmeste bekjente utviklet rusproblemer, og ble avhengig av narkotika og diverse piller. Modellen Edie Sedgewick, som Warhol brøt all kontakt med i slutten av 1960-årene, døde i 1971 av en overdose. Det er fortsatt usikkert i hvilken grad Warhol var innblandet i rusmiddelbruken.
Selv sa han: «Hva folk enn må ha trodd, sannheten er at jeg aldri noen gang ga Edie stoff. Ikke så mye som en slankepille. Ingenting. Hun tok sannelig mye amfetamin og beroligende, men hun fikk det neimen ikke fra meg. Hun fikk det fra den legen som dopet hver eneste sosietetsdame i byen.»
I 1963 hadde Per Hovdenakk besøkt New York og blitt kjent med the Factory og med Warhol selv, som alltid kom tidlig, så gjennom prøvene av silketrykk og kasserte dem han ikke likte. Ellers var Warhol ikke mye å se, men de to ble etter hvert kjent, og i 1973 kom Warhol på sitt eneste besøk til Norge på Hovdenakks invitasjon. Han ble opptatt av Edvard Munchs grafikk og bearbeidet flere av verkene hans, blant andre Skrik og Madonna. Hovdenakk ga en hjelpende hånd da kronprinsesse Sonja ønsket seg et portrett signert Andy Warhol, som var skeptisk til å portrettere henne siden hun ikke var noen «ekte dronning», som han sa. Men Hovdenakk visste å friste Warhol med penger: «There´s a lot of money in it for you.» Dermed gikk det i orden.
I sin bok The Philosophy of Andy Warhol, utgitt i 1975, forteller «The Pope of Pop», som han også ble kalt, at «jeg giftet meg ikke før i 1964, da jeg fikk min første båndopptaker. Båndopptakeren og jeg har vært gift i ti år nå». Dette «virkelig avsluttet et hvilket som helst slags følelsesliv jeg måtte ha hatt, men jeg var glad for å se det forsvinne». Han elsket å shoppe, særlig undertøy, og påstår i boken at «å kjøpe er mye mer amerikansk enn å tenke, og jeg er så amerikansk som det går an». I tråd med dette mente han også han «ville bli gal uten amerikansk TV», og holdt seg for sikkerhets skyld med fire fjernsynsapparater på soverommet. Hans råd for den som vurderer å kjøpe et maleri til 200,000 dollar, er å henge opp pengesedlene på veggen i stedet. Da vil de være det første en gjest får øye på.
Warhol døde i New York helt uventet etter komplikasjoner under det som ble fremstilt som en rutinemessig galleblæreoperasjon. Senere kom det frem at inngrepet var av svært alvorlig karakter og ingen rutineoperasjon. Warhol hadde vært syk i en måned, var dehydrert og avmagret. I årevis hadde han hatt et daglig inntak av amfetamin, og han slet fremdeles med ettervirkninger av Solanas' drapsforsøk.
Kunst
Warhol begynte å stille ut verkene sine i 1950-årene, både i New York City og i California. Hans første solo-utstilling var i 1958 i Los Angeles, hans første pop-art utstilling. Etter hvert ble han anerkjent, og beveget seg fra reklame- og moteverdenen over i kunstverdenen mot slutten av 1950-årene. Utover i 1960-årene begynte han å lage malerier av berømte amerikanske produkter som Campbells suppebokser og Coca-Cola. Han gikk etter hvert over til silketrykk, med et ønske og en drøm om ikke bare å avbilde masseproduserte gjenstander, men også å masseprodusere kunsten i seg selv. Han leide inn en hel stab for å produsere kunsten i the Factory. Warhol lagde også portretter og reklamer på bestilling. Bildene hans er tydelig inspirert av reklame og tegneserier.
Mange av hans verk dreier seg om hva han anså som typisk amerikansk. Han malte penger, dollartegn, matvarer (Coca-Cola-bokser, suppebokser og liknende), kvinnesko, kjendiser og avisutklipp. Hans varemerke var repetisjon av motiver på store lerreter. Silketrykkene av Marilyn Monroe er blant hans mest kjente verk. Utover 1960-årene beveget han seg nærmere den fotografiske verden. I serien Disaster Paintings fra 1963 har han kopiert fotografier fra ulykker i sterke farger.
Han utviklet seg fra å være én av USAs mest begavede reklametegnere til å bli 1900-tallets største kunstner sammen med Picasso og Marcel Duchamp. Warhol ble den store pioneren innen popkunsten, som skulle influere svært mange av kunstnerne i Vesten. Dagens store samtidskunstnere som Jeff Koons og Richard Prince inspireres av Warhol. Han var sannsynligvis tidenes fremste representant for popkunst, som ble formidlet via malerier, objekter, filmer samt egen person.
13. september–14. desember 2008 satte Astrup Fearnley Museet opp utstillingen Andy Warhol by Andy Warhol, som består av 44 malerier, én skulptur, én installasjon, elleve filmer, samt to TV-programmer.
Film og musikk
Mellom 1963 og 1968 produserte Warhol mer enn 60 filmer, bl.a. Chelsea Girls (1966), Blue Movie (1968), Empire State Building, Andy Warhols Dracula og Sleep. I 1972 produserte han filmen Heat. Han var også involvert i musikk og knyttet til New Yorks avantgarderock-miljø. Blant annet adopterte han i 1960-årene Lou Reeds gruppe Velvet Underground, og fungerte som en slags produsent for deres første album The Velvet Underground & Nico. Warhol lagde også det kjente banan-designet for coveret på dette albumet. I 1990 ga Velvet Underground-medlemmene Lou Reed og John Cale ut albumet Songs for Drella som er en hyllest til sin tidligere mentor og venn Andy Warhol.
Glasspest
Glasspest er endringer i glass eller krystall ved at en av komponentene i glasset, ofte alkali eller jordalkalioksider, over lengre tid segregeres og diffunderes til oversiden av glasset. Det framstår som hvite ringer eller urene skygger. I praksis lar glasspest seg ikke utbedre uten ved spesialbehandling på glassverk.
International Herb
International Herb er et roots-reggaealbum utgitt i 1979 av reggaetrioen Culture.
Musikere
Musikken på alle sangene spilles av The Revolutioneries.
Synonym
Et synonym er et ord som har samme eller liknende betydning som et annet ord.
Synonymer er substantiv, verb, adverb eller adjektiver. Det er relativt sjelden at to ord har eksakt lik betydning, derfor blir ofte nyansene betont i ordbøker og leksikon. Noen språkforskere mener at ingen synonymer har nøyaktig lik betydning fordi de har oppstått på forskjellig måte, har forskjellig klang, andre assosiasjoner, forskjellig formell sammenheng – en advokat vil bruke andre ord i et juridisk dokument enn i dagligtale om samme tema.
Adela croesella
Adela croesella er en sommerfugl som tilhører familien svepemøll (Adelidae). Den er utbredt i Sør-Norge.
Utseende
En liten (vingespenn 10 – 13 mm), fargerik møll med lange antenner. Den kjennes lettest fra lignende arter på at forvingens lyse tverrbånd er kantet med fiolett, dessuten er den mindre enn de fleste andre svepemøll. Antennen hos hannen er trådformet og omtrent dobbelt så lang som forvingen, hos hunnen er den litt lenger enn forvingen, i den innerste halvdelen kledt med svarte, oppstående skjell. Hodet er kledt med lyst rustfargede, oppstående, hårlignende skjell. Forvingen er brunlig med en brunfiolett glans, og mer eller mindre tydelige, lyse (gulaktige) lengdestreker. Midt på har den et rett, gult tverrbånd, dette er bredt kantet med blåfiolett på begge sider. Vingefrynsene er mørkbrune. Bakvingen er mørkbrun med purpuraktig glans.
Synonym
En ordbok med synonymer kalles en synonymordbok (se også thesaurus). Det motsatte av et synonym er et antonym (synonym og antonym er antonymer).
Adela croesella
Levevis
Arten lever i skogkanter og buskrik mark. Larvene lever på busker og løvtrær. Oppgitte næringsplanter er tindved (Hippophaë rhamnoides) og liguster (Ligustrum vulgare), men det er sannsynlig at den har andre vertsplanter i Norge. De spiser mest nedfalne blader, kanskje også på blomster og frø. Larven lever i en avlang, oval og flat hylse av bladrester. De voksne sommerfuglene flyr om dagen i juni og juli. Hunnene sitter mest i ro i vegetasjonen mens hannene med sine lange antenner svermer rundt buskene.
Utbredelse
Den er utbredt i Europa og Sibir. I Norge er den funnet i Sør-Norge.
Synonym
I biologisk nomenklatur blir det av og til foreslått navn på arter eller grupper som allerede har navn. Det nye navnet blir da betegnet et «junior-synonym» og blir avvist til fordel for det eldre navnet.
Evangervatnet
Evangervatnet er en innsjø i Voss kommune i Hordaland. Innsjøen har særlig tilførsel fra Vossos hovedløp fra Vangsvatnet. Mellom Vangsvatnet og Evangervatnet er elven 10 km lang. Mellom Evangervatnet og Bolstadfjorden blir Vosso også kalt Bolstadelvi og er 3,5 km. Evangervatnet har fra flere sideelver der største er Teigdalselva med et nedbørsfelt på 147 km2. Teigdalsvassdraget er regulert og Evanger kraftverk får dessuten overført vann fra øvre del av Eksingedalen og Modalen. Kraftverk har avløp til Evangervatnet. Laks går opp Bolstadelva og videre opp Vosso til Vangsvatnet. Vosso har vært en god lakseelv med til dels stor laks. I forbindelse med utbygging av Evanger kraftverk fra 1963 ble masse fra tunneldrivingen lagt i innsjøen og brukt til utvidelse av sentrum. Etter at kraftverket ble satt i drift legger ikke isen seg så lett på innsjøen. Evanger sentrum med kraftverket ligger ved nordenden av innsjøen. På nordsiden av innsjøen er det bratt berg og to fraflyttede gårder. Europavei 16 og Bergensbanen (tidligere Vossebanen) går langs sørsiden.
Eidsvold-klassen
Konstruksjon
«Eidsvold» og «Norge» ble bygget på bakgrunn av erfaringer gjort med den tidligere Tordenskjold-klassen. De to skipene i Eidsvold-klassen var lengre, og de hadde to mindre skorsteiner i stedet for en stor. Skipene var 94,6 meter lange, 15,7 meter brede og dypgående på 5,4 meter. Totalt deplasement var 4233 tonn, det vil si i utrustet tilstand.
Skipene fikk et panserbelte langs vannlinjen på 152 mm. Kanontårnene hadde 229 mm tykt panser, mens dekket var av 50 mm panserstål.
Hvert av skipene hadde en fullt oppsatt besetning på 270 mann.
«Norge»
«Norge» og «Eidsvold» lå ved Narvik den 9. april 1940. «Norge» lå som flytende batteri, og skjøt rundt 0440 mot den tyske jageren «Bernd von Arnim». Tyskerne besvarte ilden, og skjøt også 7 torpedoer mot «Norge» – hvor de to siste traff fartøyet akterut og midtskips. «Norge» rullet raskt over med bunnen i været, og sank til bunns på under et minutt omtrent klokken 0500. 101 mann gikk ned med fartøyet, mens 101 overlevde.
«Eidsvold»
«Eidsvold» kom om morgenen 9. april 1940 i kamp med to tyske jagere, mens den lå ved Narvik. De tyske fartøyene avfyrte tre torpedoer mot fartøyet, som alle traff. «Eidsvold» brakk i to og sank i løpet av kort tid rundt klokken 0437. 175 mann omkom, og bare seks ble reddet.
Bestykning
Skipene var i utgangspunktet utstyrt med både kanoner og undervanns torpedoutskytningsrør i bredsidene. I 1927 ble torpedobevæpningen sløyfet.
Fylkesvei 7412
Fylkesvei 7412 går mellom Straumsvika og Nord-Værnes i Rødøy kommune. Veien er 13,1 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 440.
Timoteismyger
Timoteismyger (Thymelicus lineola) er en sommerfugl som hører til familien smygere (Hesperiidae). Den er en av de "gylne" smygerne, der oversiden har en varmt rødbrun farge. Arten er en nykommer i Norge, og har etablert seg i Buskerud de siste årene.
Utseende
En ganske liten (vingespenn 22 -27 mm) sommerfugl. Oversiden er ensfarget gulbrun – den er den eneste ensfargede smygeren i Norge og derfor lett å kjenne igjen, men lenger sør i Europa finnes noen nærtbeslektede og meget like arter. Vingene har gråbrun bestøvning langs ytterkanten og på ribbene. Hannen har en markert, svart skråstrek av duftskjell på forvingens overside.
Levevis
Larven lever på ulike slags gress, blant annet timotei (Phleum spp.). De voksne sommerfuglene flyr i juli – august. Som andre smygere i gruppen Hesperiinae sitter de gjerne med bakvingene lagt flatt, forvingene oppreiste.
Utbredelse
Timoteismygeren finnes i det meste av Europa utenom de nordligste delene, og videre østover til Stillehavet i Øst-Sibir. Den forekommer også i Nord-Amerika, men den bestanden stammer trolig fra individer som ble innført fra Europa i nyere tid. I Norge finnes det noen funn fra Østlandet rundt 1870, men arten ser ut til å ha forsvunnet for en tid. De siste årene har den blitt funnet en del steder i Buskerud, der den synes være i spredning.
Frustrerte fruer sesong 1
Frustrerte fruer sesong 1 er en amerikansk drama-komedie skapt av Marc Cherry og produsert av ABC og Cherry Productions. TV-serien blir i Norge sendt på den norske TV-kanalen TV 2.
Handlingen er lagt til nabolaget Wisteria Lane i den fiktive amerikanske småbyen Fairview i Eagle State. Serien handler om fem husmødre med små og store problemer.
Susan Mayer
Susan Mayer (Teri Hatcher) er den mest klønete av de fire. Susan er alenemor for sin datter Julie Alexandra (Andrea Bowen)som hun har fra sitt tidligere ekteskap med Karl Mayer (Richard Burgi). Men Karl forlot Susan for en annen og Susan ble veldig lei seg. Datteren Julie var den perfekte datter. Hjalp til i huset, trøstet og fikk toppkarakterer i alt. Men når Susan hadde sett datter'n Julie kysse nabogutten Zach Young (Cody Kasch) ble hun desperat. Hun likte ikke at de to var sammen. I begravelsen til Mary Alice tok Susan med seg makaroni og ost som var svidd. Hun så at en mann skulle til å spise den. Men hun sa at han ikke skulle spise den. Det var da det skjedde noe. Susan ble forelsket. Det var Mike Delfino (James Denton). Hun gikk over til Mike med en velkomstgave siden han nettopp hadde flyttet inn i Wisteria Lane. Men så kom Edie Britt (Nicollette Sheridan) som var gatens mest skilte kvinne som hadde pyntet seg veldig. Hun hadde en velkomstgave i hånden. Så nå begynte sjalusien mellom Susan and Edie. Senere på dagen traff Susan Martha Huber (Christine Estabrook) på butikken. Marta fortalte at hun hadde spist en forferdelig rett med makaroni og ost. Hun fortalte også at Edie hadde mannlig besøk inatt. Susan forlot butikken straks. Hun skulle gå til Edie og «låne sukker». Hun gikk rett inn. Inne var det masse musikk og vin og sjokolade. Susan ble skrekkelig når hun så klær som lå på gulvet. Hun tenkte at det med Mike var over. Hun heiv en skjokoladebit bakover. Men det var stearinlys som var tent bak. Så skjokoladebiten traff uheldigis stearinlyset og Susan løp ut. Men igjen lå litermålet. Hele huset til Edie stod i flammer. Overalt! Susan var redd. Men så så hun noen føtter ved siden av seg. Det var Mike. Mike hadde vært på kino. Susan var så lettet. Men det hun ikke visste var at Mike hadde ett oppdrag. Å finne ut hvem som drepte Deidre (Jolie Jenkins). Men Susan fant ut dette og slo opp med Mike. Men Mike fortalte alt. Og de ble sammen igjen. Men når Zach Young (Cody Kasch) fant ut av at Mike skulle drepe faren Paul, hadde han Susan som gissel. Zach ville drepe Mike siden han skulle drepe faren. Zach holdt Susan som gissel helt til Mike kom hjem. (Vil Mike bli drept)
Lynette Scavo
Lynette Scavo (Felicity Huffman) er den smarteste og klokeste av de fire. Hun har ektemannen Tom (Doug Savant) og sine fire barn Porter (Shane Kinsman), Preston (Brent Kinsman), Parker (Zane Huett) og Penny (Jordan Cline). Lynette er hjemmemor. Dvs. at hun er hjemme og passer barna mens Tom jobber og reiser på lange forretningsreiser. Lynette gjør alt for å bli en god mor. Barna sier at hun er den beste moren som har levd. En gang skal Lynette være med og lage kostymer til klassen til Porter og Preston siden de skal ha skuespill. Lynette jobber hardt med dette. Men en annen mor i klassen sier at AD/HD-medisin hjelper og holde øynene oppe. Så Lynette får en liten smakebit. Men hun blir avhengig og stjeler fra badet til mange som har barn som har AD/HD. Hun klarer å lage de kostymene. Men hun får ikke sove om natten. Til slutt finner venninnene henne helt dopa. Lynette sier at hun har vært en dårlig mor. Men de andre sa at hun var en god mor. Men Lynette ansetter en barnepasser. Barna blir veldig glade i barnepasseren. Men når barnepasseren løper naken rundt i huset foran Tom blir Lynette sint. Hun sier at Tom må innrømme at barnepasseren Claire (Marla Sokoloff) er tiltrekkende. Men Tom sier at han skal få jobb på et kontor, istendenfor og reise så mye. Slik at han er hjemme oftere. Men Lynette finner ut at Tom har ansatt eks-kjæresten sin Annabel Foster (Melinda McGraw). Da blir Lynette sjalu og kommer på besøk til jobben til Tom vær dag for å sjekke at ingenting er galt. Men en dag sier Tom at han skal bli hjemmefar og at Lynette skal tilbake på jobb. Lynette har også noen konflikter med naboen Karen McCluskey (Kathryn Joosten)
Bree Van de Kamp
Bree Van de Kamp (Marcia Cross) er den mest perfekte av alle de fire husmødrene. Alt skal være perfekt. Hun har ektemannen Rex (Steven Culp) og barna Andrew (Shawn Pyfrom) og Danielle (Joy Lauren). En dag sier ektemannen Rex at han vil ha skilsmisse siden Bree er så perfekt, hvilket går veldig hardt inn på henne. Bree oppdager at Rex er utro med nabohusmoren Maisy Gibbons (Sharon Lawrence)og vil ha hevn. Hun starter derfor en affære med farmasøyten George Williams (Roger Bart)fra det lokale apoteket. En dag får Rex hjerteinfarkt og må begynne med hjertetabletter. George som er veldig sjalu på Rex forgifter Rex med feil medisin slik at han dør. Bree blir veldig lei seg, men hun vet ikke at det var George.