cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pierre Louis Maupertuis
Vitenskapelige bidrag
Han besøkte London i 1728 og ble der opptatt som medlem av Royal Society. Der ble han kjent med Newtons arbeider og ble spesielt begeistret for hans gravitasjonslov. Året etter reiste han til Basel hvor han ble et år for å studere hos den berømte matematiker Johann Bernoulli og for å lære bedre hvordan Newtons gravitasjonslov kunne brukes i beskrivelsen av planetenes egenskaper.
Jordklodens form
Uenigheten mellom Maupertuis og Cassini førte til at det ble bestemt å gjennomomføre nye, geodetiske målinger lenger nord. Maupertuis ble leder for ekspedisjonen som ble sendt til Lappland i perioden 1736–1737 for å bestemme lengden til meridianbuen mellom to breddegrader. Resultatet var i overensstemmelse med Newtons teori, men likevel fortsatte en heftig strid med Cassini og hans tilhengere.
Maupertuis selv var svært fornøydd med reisen til Lappland, og han opptrådte ved flere anledninger i Paris sameklær som han hadde bragt med seg derfra. Sine opplevelser under ekspedisjonen beskrev han i boken som fikk mange lesere. Alt dette medførte at han i 1742 ble utnevnt til direktør for Det franske vitenskapsakademiet og året etter valgt inn i Académie française.
Den prøyssiske kongen Fredrik den store var en beundrer av fransk kultur og vitenskap. I 1740 hadde han invitert Maupertuis til å lede vitenskapsakademiet i Berlin, sannsynligvis etter anbefaling av Voltaire som sto høyt i kurs ved hoffet. Men da Maupertuis skulle ta opp sin nye stilling der i byen, ble kongen opptatt med å lede kampene under syvårskrigen med det resultat at Maupertuis fulgte med i felten. I slaget ved Mollwitz ble Maupertuis tatt til fange av østerrikerne og ført til Wien. Etter en tid der ble han frigitt av keiserinnen Maria Theresia og dro tilbake til Paris. Først i 1744 kunne han ta opp sin nye stilling i Berlin hvor han i 1746 formelt ble utnevnt til president for Det prøyssiske vitenskapsakademiet.
Prinsippet om minste virkning
I denne perioden var Maupertuis blitt opptatt av mer grunnleggende problemer innen mekanikken. Newtons bevegelseslover var kjente, men idéene til Descartes og Leibniz sto fremdeles sterkt på Kontinentet. Man ville finne en dypere forståelse av deres opprinnelse, basert på datidens forståelse av materiens egenskaper og hvordan en allmektig Gud styrer alt.
Maupertuis var overbevist om Isaac Newtons teorier og ville kombinere hans mekaniske lover med bevegelsen til lys som var ment å bestå av små partikler. Pierre de Fermat hadde flere tiår tidligere forklart denne ved sitt prinsipp om at lyset gikk mellom to punkt langs den banen som tok kortest tid. Beveger det seg langs to strekninger s1 og s2 hvor brytningsindeksene er henholdsvis n1 og n2, betyr det at summen n1s1 + n2 s2 skal minimaliseres. Men ifølge Descartes - og også Newton - skulle lysets hastighet v være direkte proporsjonal med brytningsindeksen n slik at det gikk raskere i et tett medium som vann enn i et tynt medium som luft. Selv om dette var i direkte motsetning til hva Fermat hadde ment, trakk likevel Maupertuis den konklusjon at v1s1 + v2 s2 skulle være minst mulig. Multipliseres dette med massen m til partikkelen, fikk man da en størrelse som Maupertuis kalte bevegelsens virkning.
Dette nye prinsippet om den minste virkning lanserte han i 1744 og anvendte det på lys, men det var ment å være generelt gyldig også for vanlige partikler. I 1746 presenterer han så de første anvendelser på rent mekaniske problemer. For to partikler med masser m1 og  m2 som beveger seg langs en linje, er virkningen derfor m1v1s1 + m2 v2 s2. Ved en beregning som i dag virker uforståelig, kunne han vise at ved en kollisjon mellom partiklene ville virkningen virkelig ha en minimumsverdi. Slike støtprosesser var på den tiden godt forstått basert på bevarelse av bevegelsesmengde og vis viva som var datidens navn for kinetisk energi.
Maupertuis mente at all bevegelse i Naturen skjedde slik at virkningen i alminnelighet alltid antok en ekstremalverdi, det vil si at den er minimal eller maksimal. Dette skulle være et uttrykk for at alt som Gud gjør, er perfekt. Disse metafysiske argumentene ble videreført i hans bok Essai de cosmologie hvor han fra samme prinsipp prøvde å bevise eksistensen av Gud. Boken betraktes som hans filosofiske hovedverk.
En mer presis formulering av prinsippet om den minste virkning ble gjort av Leonhard Euler samtidig med Maupertuis i 1744. Han arbeidet også på den tiden ved Det prøyssiske vitenskapsakademiet i Berlin. Det ble presentert som et appendiks i den berømte boken hvor Euler for første gang ga en systematisk fremstilling av variasjonsregning. Fremstillingen her ligger tett opp til hvordan prinsippet brukes i dag og viser en matematisk innsikt som Maupertuis neppe hadde.
I 1751 ble Maupertuis beskyldt av den tysk matematiker og tidligere venn Samuel König for å ha plagiert prinsippet om den minste virkning fra Leibniz som skulle tidligere ha formulert samme prinsipp. Men König kunne ikke legge frem noe bevis for anklagen. Han ble imidlertid støttet i sitt angrep av Voltaire. Dette var meget uheldig for vitenskapsakademiet i Berlin hvor Leonhard Euler forsvarte Maupertuis som var akademiets president. Grunnen til at Voltaire blandet seg inn i kontroversen, kan være at han anså Maupertuis som en rival ved hoffet til Fredrik den store. Som en del av denne striden skrev Voltaire et ondsinnet nidskriv Diatribe du Docteur Akakia som var myntet på Maupertuis. Resultatet ble at kongen tok Maupertuis' side i striden, og Voltaire måtte forlate Berlin.
Biologisk arv
I tiden Maupertuis var knyttet til vitenskapsakademiet i Berlin, skrev han også flere arbeid som omhandlet biologi og spesielt arv. Hans idéer innen dette feltet representerer de første forsøk på å utvikle en genetikk basert på vitenskapelige argument og observasjoner av nedarvede trekk mellom forskjellige generasjoner. På hans tid mente de fleste at et nytt individ oppstod fra et lite mikromenneske som fantes i de mannlige eller kvinnelige kjønnscellene. Hvor disse mikromenneskene kom fra, var ikke klart. Enten hadde de eksistert helt fra Skapelsen eller så ble de dannet samtidig med at kjønnscellene ble dannet.
Maupertuis skriver i en av sine populære bøker utførlig om dette emnet og nevner at etter å ha sett en albino med sorte foreldre på en utstilling i Paris, forstod han at disse gamle idéene ikke kunne være riktige. Han observerte selv gjennom avlsforsøk med dyr hvordan avkommet hadde egenskaper som måtte stamme fra begge foreldrene. Han brukte sannsynlighetsregning til å vise at i en familie i Berlin med polydaktyli ville sannsynligheten for at dette skulle opptre i tre påfølgende generasjoner være forsvinnende liten hvis denne unormaliteten ikke skjedde ved en eller annen form for arv.
Han sammenfattet sine observasjoner i en ny teori hvor hver egenskap til et individ skyldes små partikler som opptrer i par, en fra hver foreldre. Ved paringen vil hver slik partikkel ha en innebygd tendens til å oppsøke sin motpart. Hvis det for en bestemt egenskap kom sammen for mange eller få partikler, ville det da oppstå en defekt eller i verste fall kunne det oppstå et monster. Han drøftet også muligheten for at en eller flere av disse arvepartiklene plutselig kunne forandres slik at det kunne resultere i nye spesier av arten. Dette ville da tilsvare det som i våre dager kalles en mutasjon. Disse idéene er ikke så forskjellige fra hva som hundre år senere ble foreslått av Gregor Mendel, Darwin og vår kjennskap til genene i kromosomene.
Siste leveår
Prinsippet om minste virkning anså Maupertuis som sitt viktigste bidrag til vitenskapen. Men i ettertid kom dette i skyggen av striden ved vitenskapsakademiet i Berlin mellom han og Voltaire. At hans tidligere venn skulle svikte på en slik måte, skuffet han stort og virket sannsynligvis også inn på hans stadig sviktende helse. Han sa fra seg stillingen som president i akademiet i 1753 og tilbrakte deretter stadig mer tid i Frankrike. På en reise sydover ble han syk og tok inn hos sønnen til sin gamle lærer Johann Bernoulli i Basel. Der døde Maupertuis i 1759.
Natalja Matvejeva
Natalja Konstantinovna Matvejeva (russisk Ната́лья Константи́новна Матве́ева, født 23. mai 1986) er en russisk langrennsløper som har konkurrert siden 2004. Hun er spesialist på sprintdistansene.
Karriere
Matvejevas hadde tidligere Aleksej Prokurorov, vinner av to OL-medaljer og seks VM-medaljer i perioden 1988–1997, som trener. Hun testet positiv på EPO i januar 2009, og ble midlertidig suspendert. Den 23. desember 2009 ble hun av Det internasjonale skiforbundet utestengt i ett år, fram til 12. mars 2011.
Blant hennes fremste meritter er sølv på sprinten i Junior-VM på ski 2006, bak Astrid Uhrenholdt Jacobsen, og hun fikk bronse i sprint sammenlagt i Verdenscupen i langrenn 2006/07. Hun vant Osteuropa Cup i langrenn sammenlagt i sesongen 2014/15. I VM 2017 gikk hun sammen med Julija Belorukova på Russlands lag som tok sølv på lagsprinten.
På nasjonalt nivå vant hun sprinten i det russiske mesterskapet i 2007 og 2008, og hun fikk bronse i 2014. I 2015 vant hun igjen sprinten.
Verdenscupen i langrenn
(Sammen med Natalja Korosteljova)
60 Minutes
60 Minutes er et amerikansk aktualitetsprogram som har gått på CBS siden 1968. Programmet er produsert av nyhetsorganisasjonen CBS News. Programmet ble skapt av producer Don Hewitt.
Basert på seertall regnes 60 Minutes som det mest suksessrike tv-programmet i USAs historie. Programmet var på top-10 lista 23 år på rad fra 1977-2000, og har fem ganger vært USAs mest sette TV-program (en rekord de deler med sitcomene The Cosby Show og All in the Family).
I Norge ble programmet sendt på TV 2 fra midten av 1990-årene til 2018.
Nick Price
Etter en lovende start, med en seier allerede i første sesong på PGA-touren, gikk karrieren litt i stå før han gjorde et sterkt comeback på begynnelsen av 90-tallet. I løpet av midten av 90-årene var Price ansett som den beste golfspilleren i verden, og i 1994 vant han to major-turneringer, The Open og PGA-mesterskapet, etter å ha vunnet sin første under PGA-mesterskapet i 1992.
Price toppet pengelisten i 1993 og 1994 og satte ny inntjeningsrekord begge gangene, og satt som nummer 1 på verdensrankingen i golf 43 uker på rad. Han ble medlem av World Golf Hall of Fame i 2003.
Price deltar fortsatt i flere profesjonelle turneringer, men har utvidet virksomhetsområdet til golfbanearkitektur, der han driver et banearkitektfirma i Florida, og en signaturkolleksjon med golfutstyr.
Tim Wiese
Tim Wiese (født 17. desember 1981 i Bergisch Gladbach) er en tidligere tysk profesjonell fotballspiller som sist spilte for den tyske fotballklubben 1899 Hoffenheim. Han spilte keeper, og var også en del av. Wiese spilte for flere klubber i sin karriere, blant annet SC Fortuna Köln, Kaiserslautern og Werder Bremen fra Tyskland.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika og Fotball-EM 2012 i Polen og Ukraina.
Etter at han la opp, begynte han med profesjonell wrestling.
Øre kirke
Øre kirke ligger ved Skeisdalen i Gjemnes kommune. Kirken ble vigslet i 1865, og restaurert til hundreårsjubileet i 1965. Den er en del av Den norske kirke og hører til Indre Nordmøre prosti i Møre bispedømme.
Dette er trolig den tredje kirken på dette gamle kirkestedet. Den tidligste kirken ble bygd her allerede så tidlig på 1300-tallet.
Interiøret
Altertavlen er fra 1906, malt av Marie Hauge. Motivet er Jesus i Getsemane. Altertavlen erstattet et kors – dette er nå på plass på høyre sidevegg i kirken etter en tid å ha fungert som juletrefot i kirken!
Et krusifiks fra den tidligere kirken er det mest verdifulle inventaret i kirken. Krusifikset er noe defekt. Etter en auksjon (trolig) ved riving av gamlekirken, havnet krusifikset på Silset-gård, og var der frem til 1964, da det ble det gitt tilbake til kirken av Solveig Silset. Riksantikvaren foreslår en datering til 1480-åra som hjemlig importkunst fra Lübeck og rangerer det svært høyt.
Actium
Actium (moderne navn: Preveza) er det antikke navn for et forberg i det nordlige Etolia-Akarnania, på den greske vestkyst. Actium tilhørte opprinnelig de korintiske nybyggere fra Anactorium, som formentlig ble grunnlagt for tilbedelsen av Apollo Actius og de aktiske leker. I det 3. århundre f.Kr. falt stedet til det akarnaniske folk, som siden holdt deres synoder her. Den aktiske æra var en periode etter sjøslaget ved Actium. Det var også en liten by, eller landsby på forberget kalt Actium.
Øre kirke
Bauta
En bautastein er reist ved kirken over John Neergaard (1759–1885), han var stortingsmann, lensmann og bondefører. Han er kjent for sitt agitasjonsskrift En odelsmanns tanker om Norges nærværende forfatning, dette skriftet kalles ofte bare for Olaboka, og var et angrep på embedsmennene.
Actium
Peloponneserkrigen
Actium var åsted for et sjøslag mellom Kerkyra og Korinth under innledningen til Peloponneserkrigen i 433 f.Kr. Kerkyreerne vant dette slaget og senket femten korinthiske skip.
Augustus' seier over Marcus Antonius
Actium er hovedsakelig berømt for Octavius' avgjørende seier over sin rival Marcus Antonius den 2. september 31 f.Kr. Til minne om denne seier lot Octavius bygge det berømte Apollotempel til ære for Apollo Actius, og som også til minne om kampen opprettet eller fornyet de leker som ble holdt hvert femte år, og ble kalt de aktiske leker.
TPC Sawgrass
TPC at Sawgrass er en golfbane i Ponte Vedra Beach i Florida, grunnlagt i 1980 som den første i nettverket Tournament Players Club. Senere er golfbanen utvidet med ytterligere 18 hull, slik at anlegget nå består av to mesterskapsbaner; Stadium Course som åpnet i 1980 og Valley Course som åpnet i 1987. Begge er tegnet av Pete Dye. Stadium Course er vert for den årlige gigantturneringen The Players Championship på PGA-touren og regnes som en av de vanskeligste golfbanene i verden. Valley Course har vært vert for turneringer som Senior Players Championship og NFL Golf Classic.
Stadium Course
Da Stadium Course åpnet i 1980 ble den ansett som revolusjonerende på grunn av det radikale stadionkonseptet – i likhet med andre idretter sitter tilskuerne på «benker», bygget av gressvoller – og det brutale banedesignet. Den er imidlertid mest berømt for signaturhullet, et kort hull 17 med par 3, simpelthen kjent som «Island Green», et av golfsportens mest kjente hull.
Valley Course
Valley Course, som ble tegnet av Pete Dye i samarbeid med Bobby Weed og Jerry Pate, åpnet i 1987.
Vilhelm av Norwich
Sankt Vilhelm av Norwich (engelsk: William of Norwich; født 1132?, død 22. mars 1144) var en engelsk gutt som ble brutalt drept, angivelig av hele det jødiske samfunnet i Norwich. Selv om det hadde vært flere lignende påståtte ritualdrap foretatt av jøder gjennom hele den europeisk historie, var dette den første middelalderske anklagen om ritualdrap rettet mot jøder.
Det angivelige ritualdrapet ble det vikrigste utgangspunktet for ritualmordlegenden som stadig vekk gjorde seg gjeldende i Europa, det vil si, en forestilling om kristenfiendtlige jøder som dreper kristne barn på vis som gir assosiasjoner til Jesu skjebne.
Forsvinning, funn, rettssak
Vilhelm var som en 12 år gammel gutt, en lærlingsgarver som regelmessig kom i kontakt med jøder og besøkte dem hjemme som en del av handelen. Han ble sist sett da han gikk inn til en lokal jødisk familie, før han forsvant helt til den lemlestede kroppen ble funnet.
Jødiske mistenkte ble anklaget til en storjury. Sherrifen grep inn på grunnlag av at storjuryen ikke tiltale de beskyldte siden de var direkte underkastet Kongen. De beskyldte ble løslatt, og saken ble ikke oppklart. Etter hvert ble Vilhelm æret martyrstatus og ble et symbol på vanlige menneskers frihet mot jødisk kristendomsfiendskap og adelig gjerrighet. Han ble rett etter sett på som en lokal helgen i Norwich etter at mirakler ble tilegnet han.
Beretningen
Beretningen er nedskrevet i De Vita et passione sci Willelmi martiris norwic («St. Vilhelm an Norwichs liv og mirakler»), et latinsk verk påbegynt kort etter hendelsen, og skrevet av munken Thomas av Monmouth. Syvende og siste bind kom i 1173 - hovedpåstandene fremgår allerede i første bind.
Ifølge denne fremstillingen ble buntmaker lærlingen Vilhelm i all hemmelighet drept på rituelt vis den 22. mars 1144, ved en korsfestelse, som var den annen dag av den jødiske pessachfest. Liket ble, skriver han, gjemt unna på langfredag 1144 i Thorpe Wood, en skog nær Norwich. Etter at liket ble funnet påskeaften, falt mistanken på Norwichs jøder - kronikøren Thomas av Monmouth sier om et «drømmeåsyn» som fremstod for Vilhelms mor.
Forfatteren av bereningen, Thomas, var en munk i benediktinerklosteret i Norwich som er blitt beskrevet som «en umåtelig godtroende person» av historikere som har skrevet verk som har blitt grunnlaget til talløse beretninger og fortellinger.
Dr. Jessopp av Norwich, en av redaktørene i Thomas sitt verk, mener av Thomas tilhører de som «bedrar og blir bedratt».
Bandolær
På engelsk kalles bandolær ofte Sam Browne belt eller crossbelt, mens bandolier eller ammunition belt er patronbelte og baldric et bredt pyntebandolær.
Historikk og bruk
Bandolærer har opprinnelig vært brukt som skulderreim for å bære jakthorn, ammunisjon (særlig patrontasker, kartusjer og magasintasker) og sidevåpen, for eksempel sabel eller karabin for ryttersoldater. Bandolærer har seinere blitt vanlig utstyr til flere typer uniformer, først og fremst militære. Bandolærene er da som regel smalere og festet til bredere livreimer. Musikkorps bærer ofte bandolær med notevesker eller bærebøyler over uniformsjakkene.
Bandolærer og belter er ofte utstyrt med spenner, smygstoler (hemper til løse reimer), geheng og festeanordninger, for eksempel karabinkroker. Materialet er gjerne lær, vebb (vevd webstoff) eller annen tekstil, eventuelt med metalltråder eller elastikk. På militære kryssbandolær anvendes i flere land et bandolærskilt for å holde bandolærene på plass.
Fruktose-intoleranse
Fruktose-intoleranse kan bety:
Elsero
Elsero kan vise til følgende:
I varianten Elsesro:
André Breton
André Breton (født 19. februar 1896 i Tinchebray i Frankrike, død 28. september 1966 i Paris) var en fransk forfatter og poet. Han er kjent som grunnlegger av surrealismen. Blant hans skrifter det første surrealistiske manifest (Manifeste du surréalisme) i 1924, hvor han blant annet definerte surrealisme som «ren psykisk automatisme».
Euthyplociidae
Euthyplociidae er en familiegruppe av døgnfluene. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve), de voksne tar ikke til seg føde og lever ikke så lenge. De er utbredt i Asia, Sør-Amerika, Afrika og på Madagaskar.
André Breton
Liv og virke
Breton ble født i en familie med beskjedne midler i Tinchebray (Orne) i Normandie, han studerte medisin og psykiatri. I løpet av første verdenskrig arbeidet han på en nevrologisk avdeling i Nantes, hvor han møtte Jacques Vaché, en entusiastisk tilhenger av Alfred Jarry. Hans antisosiale holdning og forakt for de etablerte kunstneriske tradisjoner påvirket Breton betydelig. Vaché begikk selvmord 24 år gammel og hans krigsbrev til Breton og andre ble utgitt i et bind kalt Lettres de guerre (1919) og hvor Breton skrev fire innledningsessayer til.
Euthyplociidae
Utseende
De voksne insektene kan kjennes på at hodet er ganske lite med små fasettøyne, men temmelig store punktøyne (ocelli) hos begge kjønn, og at åren R1 i forvingen er gaffelgrenet ganske nær roten. Forvingene er brede, omtrent halvparten så brede som lange. Nymfene er flate, forbeina er mer eller mindre avflatet. Hodet er stort og bredt, med nokså små fasettøyne. Mandiblene (overkjevene) er lange og sigdformede, med lange hårfrynser på begge sider. Beina er ganske lange, lårene tykke og brede, leggene forholdsvis smale, bortsett fra framleggene hos slekten Afroplocia. Vingeknoppene møtes nesten på midten. Trakégjellene er smale med lange hårfrynser langs kantene. Bakkroppsleddene er delvis kledt med lange hår langs sidene. De tre haletrådene er nesten uten fine hår.
André Breton
Liv og virke
Breton giftet seg med sin første hustru, Simone Kahn, den 15. september 1921. Paret bosatte seg i rue Fontaine # 42 i Paris den 1. januar 1922. Eiendommen ved rue Fontaine ble hjem til Bretons samling av mer en 5 300 kunstgjenstander: moderne malerier, tegninger, skulpturer, fotografier, bøker, kunstkataloger, tidsskrift, manuskripter og annet fra populærkunsten, men også kunstgjenstander fra Oseania.
Euthyplociidae
Levevis
Nymfene lever gjerne på store steiner og blokker i rasktstrømmende elver og bekker. De filtrerer næringspartikler fra vannet.
André Breton
Fra dada til surrealisme
I 1919 tok Breton initiativet til tidsskriftet Littérature sammen med Louis Aragon og Philippe Soupault. Han var også assosiert med dadaisten Tristan Tzara. I 1924 var han instrumental i grunnlegge «Byrået for surrealistisk forskning».
I en utgivelse kalt for De magnetiske marker (Les Champs Magnétiques), en samling med Soupault, iverksatte han prinsippet med automatisert skriving. Det innebar at kunstneren i den kreative skapelsesprosessen, særlig innenfor poesi, men også innenfor billedkunst, lar fornuften trå tilbake for å tillate et underbevisst billedspråk å bli satt fri. Han utga Det surrealistiske manifest i 1924, og ble redaktør av tidsskriftet La Révolution surréaliste fra 1924. En gruppe av forfattere ble assosiert med ham: Philippe Soupault, Louis Aragon, Paul Éluard, René Crevel, Michel Leiris, Benjamin Péret, Antonin Artaud, og Robert Desnos.
Ivrig etter å kombinere disse temaene om personlig omforming funnet i verkene til Arthur Rimbaud med de politiske teoriene til Karl Marx, meldte Breton seg inn i det franske kommunistpartiet i 1927, men partiet utvist ham allerede i 1933. I løpet av denne tiden levde han hovedsakelig av hva han greide å selge av malerier fra sitt kunstgalleri.
I 1935 oppsto det en konflikt mellom Breton og Ilya Ehrenburg under den første «Internasjonale kongress av forfattere til forsvar av kulturen», som åpnet i Paris i juni. Breton hadde blitt fornærmet av Ehrenburg — sammen med alle andre surrealister — i en pamflett som sa, blant annet, at surrealister var «pederaster». Breton klappet til Ehrenburg flere ganger på gaten, noe som førte til at surrealistene ble utvist fra kongressen. Forfatteren René Crevel, som i henhold til Salvador Dalí, var «den eneste seriøse kommunisten blant surrealistene», ble isolert og utstøtt av Breton og de andre surrealistene ettersom de mislikte at han var homofil, og dessuten irritert over kommunistene generelt.
I 1938 aksepterte Breton en kulturelt oppdrag fra den franske regjering om å reise til Mexico. Etter en konferanse ved Universidad Nacional Autónoma de México om surrealismen, uttalte Breton etter å ha gått seg bort i Mexico by (da ingen tok imot ham på flyplassen): «Jeg vet ikke hvorfor jeg har kommet. Mexico er det mest surrealistiske landet i verden.»
Imidlertid førte besøket i Mexico til at Breton fikk muligheten til å møte Lev Trotskij etter at denne hadde blitt utvist fra Norge. Trotskij bodde da tidvis hos maleren Diego Rivera. Breton og andre surrealister reiste via en lang båtreise fra Patzcuaro til byen Erongaricuaro. Diego Rivera og Frida Kahlo var også blant besøkende i det hemmelige samfunnet av intellektuelle og kunstnere. Sammen med Trotskij skrev Breton et manifest, Pour un art révolutionnaire indépendent (utgitt under navnene til Breton og Diego Rivera) som krevde en «fullstendig frihet for kunsten», noe som var blitt økende vanskelig på denne tiden grunnet den rådende verdenssituasjonen.
I 1939 samarbeidet Breton med kunstneren Wifredo Lam ved utgivelsen av Bretons dikt «Fata Morgana», som ble illustrert av Lam.
1940-tallet
Breton tjenestegjorde på nytt i det medisinske korps i den franske hæren ved utbruddet av den andre verdenskrigen. Det fascistiske Vichy-regimet forbød hans skrifter som «den fullstendige negasjonen av den nasjonale revolusjon» og Breton ble tvunget til å rømme for livet. Han fikk hjelp av amerikanerne Varian Fry og Harry Bingham til å komme seg til Karibia og USA i løpet av 1941. Breton ble kjent med forfatteren Aimé Césaire fra Martinique, og skrev senere innledningen til utgivelsen av Césaire's Cahier d'un retour au pays natal (1947). I løpet av sin landsforvisning i New York City møtte han Elisa, en kvinne fra Chile, som senere ble hans tredje hustru.
I 1944 reiste Breton og Elisa til den kanadiske Gaspéhalvøya i Québec hvor han skrev Arcane 17, en bok som uttrykte hans frykt for den andre verdenskrig, og som beskrev begeistret de store bergformasjonene av Rocher Percé og den ytterste nordvestlige delen av Nord-Amerika. Den hyllet også hans nye kjærlighet til Elisa:
Senere liv
Ved freden kunne Breton reise tilbake til Paris i 1946 hvor han motsatte seg fransk kolonialisme, eksempelvis som underskriver ved Manifest av 121 mot krigen i Algerie, og fortsatte fram til sin død fostre en andre gruppe av surrealister i form av redegjørelser eller omtaler (La Brèche, 1961–1965). I 1959 organiserte han en utstilling i Paris.
Etter den andre verdenskrig besluttet André Breton å omfavne anarkismen uttrykkelig og uttalt. I 1952 skrev han «Det var i det svarte speilet til anarkismen at surrealismen først gjenkjente seg selv.» Han var konsistent i sin støtte til den fransktalende delen av anarkistføderasjonen i Frankrike og Belgia, Fédération Anarchiste og han fortsatte tilby sin solidaritet etter fraksjoneringen av bevegelsen og Georges Fontenis opprettet Federation Communiste Libertaire (FCL). Han var en av de få intellektuelle som fortsatte å gi støtte til FCL da organisasjonen under Algeriekrigen gikk i undergrunnen. Han skjulte Georges Fontenis da han var i dekning. Breton nektet å velge side da den franske anarkistbevegelsen delte seg og uttrykte solidaritet med begge grupper.
Samleren Breton
Breton var en ivrig samler av kunst, etnografisk materiale og uvanlige gjenstander av ulik art. Han var særlig interessert i materiale fra nordvestkysten av Nord-Amerika. I løpet av tiden med pengeproblemer som han fikk i 1931 ble det meste av hans samling solgt. Deretter gjenoppbygget han samlingen i sitt hjem i rue Fontaine 42. Samlingen vokste til over 5 300 gjenstander: moderne maleri, tegninger, skulpturer, fotografier, bøker, kunstkataloger, tidsskrifter, manuskripter og andre gjenstander. Den franske antropologen Claude Lévi-Strauss snakket i et intervju i 1971 om Bretons dyktighet i å avgjøre ektheten i objektene. Lévi-Strauss beskrev også deres vennskap mens de bodde i New York: «Vi bodde i New York mellom 1941 og 1945 i et godt vennskap, gikk på museer og antikviteter sammen. Jeg skylder ham mye om kunnskapen og vurderingen av objekter. Jeg har aldri sett ham [Breton] gjøre en feil på eksotiske og uvanlige objekter. Når jeg sier en feil, mener jeg dets ektehet, men også dens kvalitet. Han [Breton] hadde en følelse, bortimot en forutanelse.»
Etter Bretons død i 1966, lot Bretons tredje hustru Elisa og deres datter Aube forskere og studenter få tilgang til Bretons arkiv og samling. Etter trettiseks år, da forsøkene på å etablere en surrealistisk stiftelse for å beskytte samlingen oppgitt, og den ble aksjonert bort av Calmels Cohen ved Drouot-Richelieu. En vegg i den opprinnelige leiligheten er bevart ved Pompidou-senteret for kunst og kultur.
Ni tidligere upubliserte manuskripter, inkludert Manifeste du surréalisme, ble auksjonert av Sotheby's i mai 2008.
Familie
Breton ble gift tre ganger:
Saemangeumdemningen
Saemangeumdemningen er en demning som ligger på Koreahalvøyas vestkyst. Den er verdens lengste menneskeskapte dike med sin over 33 km lengde. Mellom demningens endepunkter skal det gjenvinnes 400 km² sjøbunn fra Vesthavet og det tidligere Saemangeumestuaret.
Sørkoreanske myndigheter vedtok prosjektet i 1991, som ligger like sør for industribyen Gunsan i provinsen Nord-Jeolla, 270 km sør for Seoul. Formålet var å gjenvinne 400 km² til bruk som landbruksjord, samt etablere et ferskvannsreservoar.
Det er investert nesten to billioner sørkoreanske won i konstruksjonsarbeidet, senere 220 milliarder won på å styrke konstruksjonen og ytterligere 1,31 billioner won på å omforme tidevannsflatene til landbruksjord og vannreservoar. I demningen er det anlagt to sluser for å slippe båttrafikk igjennom. Arbeidet innenfor demningen vil fortsette fram til 2020.
Prosjektet ble ikke lansert uten motargumenter. Miljøvernere mener oppdemningen som få negative konsekvenser for det lokale miljøet og har forsøkt å stanse arbeidene, uten å lykkes. Men Sør-Koreas høyesterett stanset arbeidene midlertidig i 1999 og 2005. I april 2006 ble det viktigste arbeidet ferdigstilt, selve demningen. Den er 500 meter lengre enn Afsluitdijk i IJsselmeer, i Nederland, og derfor for tiden verdens lengste sjø-dike.
Offisielt ble prosjektet åpnet 27. april 2010.
Tian Shan
Tian Shan eller Tianfjellene (kinesisk 天山, pinyin: Tiān Shān, betyr «Himmelsk(e) fjell») er en fjellkjede i Sentral-Asia, nord for ørkenen Taklamakan. Den ligger i grenseområdene mellom Kasakhstan, Kirgisistan og Kina.
Tian Shans høyeste fjell er Pik Pobedy (russisk og betyr «Seierstoppen»). Fjellet rager opp til 7 439 moh. og er dermed Kirgisistans høyeste fjell.
Isdyne
En isdyne (også kalt en isrygg eller en isfot) er en dannelse av is som samler seg ved bredden av mange arktiske strender og er også vanlig langs kysten av De store sjøer i løpet av  vinteren.
Tian Shan
Torugartpasset på 3 752 moh. ligger på grensen mellom den kinesiske Xinjiang-provinsen og Kirgisistan.
Isdyne
Isdyner dannes av is som blir skylt på land, snøfall og av sjøsprøyt som fryser til. De dannes når lufttemperaturen er under og vanntemperaturen er nær frysepunktet. Isdyner er vanligvis minst 2 m høye, men størrelsen er avhengig av stranden og været.
Tian Shan
Bedelpasset går også gjennom Tian Shan og var i historisk tid det viktigste alternativet til Silkeveien.
Tian Shan er rundt 2.500 km lang og om lag 400 km bred. Fjellkjeden dekker et areal på cirka 1.036.000 km², hvorav 6 % er permafrostgrunn og 1 % isbreer.
Tian Shans kan deles i flere undergrupper av fjellområder: Bogdo-Ola, Ili-fjellene, Irenchabirga, De kirgisiske fjell, Kungei-Alatau, Kuruktag, Talas-Alatau, Terskej-Alatau og Transili-Alatau.
Mellom fjellkjedene Kungei-Alatau og Terskej-Alatau ligger på kirgisisk område høyfjellsinnsjøen Yssykköl (1609 moh.).
Elver som har sine utspring i Tian Shan er blant annet Ili, Tsju, Talas, Syr-Darja med kildeelvene Kara-Darja og Naryn, og Toshkan og Aqsu, som er sideelver til Tarim.
UNESCO vedtok i 2016 å oppføre Vest-Tian Shan i Kasakhstan, Kirgisistan og Usbekistan på verdensarvlisten.
Statens lærerhøgskole i handels- og kontorfag
Statens lærerhøgskole i handels- og kontorfag var en høgskole for lærerutdanning innen handels- og kontorfag. Skolen ble opprettet i Oslo i 1967 under navnet Statens lærerskole i handels- og kontorfag, Oslo. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Buskerud.
Skolen ble opprettet som spesialisert skole samtidig med at den mer generelle Statens yrkeslærerskole ble omdannet til Statens yrkespedagogiske høgskole. Skolen flyttet fra Oslo til Hosle i Bærum i 1970, og derfra til Hønefoss i 1985. Skolen skiftet navn til Statens lærerhøgskole i handels- og kontorfag i 1983. Skolen utdannet faglærere til videregående skole. Mange av studentene fikk arbeid i det private næringsliv, og studiet hadde i så måte samme rolle som andre, generelle studier i økonomi og administrasjon.
Egina
Egina eller Éjina (gresk: Αίγινα) er en av de saroniske øyene i Hellas, lokalisert i Saroniabukta, 27 km fra Athen. Tradisjonen sier at navnet kommer fra Aigina, mor til Aiakos som ble født i og hersket over øya. I antikken var Egina en rival av Athen, den store sjømakten i området.
Administrasjonssenteret er byen Egina som ligger på den nordvestlige enden av øya. På grunn av sin beliggenhet i forhold til Athen, er den et populært utfartssted for raske turer i løpet av sommermånedene, ganske mange athenere eier et landsted på øya.
Kommunen
Hovedstaden er byen Egina (samme navn som øya) som ligger på den nordvestlige enden av øya. Grunnet dens nærhet til Athen er den et populært feriested i løpet av sommermånedene og flere fra Athen har feriebolig på øya.
Provinsen
Provinsen Egina (gresk: Επαρχία Αίγινας) var en av provinsene i Pireus prefektur. Dets området tilsvarer det som er dagens kommuner av Egina og Angistri til sammen. Prefekturet ble nedlagt i 2006.
Geografi
En utdødd vulkan utgjør to-tredjedeler av Egina. Den nordlige og vestlige sidene består av steinfylte, men fruktbare sletter som er godt kultiverte og produserer rikelig med korn, en del bomull, vinranker, mandel, oliven og fiken, men den mest karakteristiske avlingen på Egina i dag er pistasjer. Økonomisk var svampfiske av stor betydning. Den sørlige vulkanske delen av øya er ulendt, kupert og preget av fjell, og hovedsakelig goldt. Det høyeste punktet er fjellet Oros, 531 meter, i sør, og den panhellenistiske fjellryggen strekker seg nordover med smale fruktbare dalstrøk på begge sider.
Strendene er også en populær turistattraksjon. Hydrofoilferger fra Pireus tar kun førti minutter å komme fram til Egina mens den regulære fergen tar rundt en time. Det er faste busser fra Egina by til destinasjoner over hele øya, som eksempelvis Agia Marina. En fiskelandsby på østkysten er Portes.
Eldste historie
Det er avdekket arkeologiske funn av steinredskaper av obsidian som indikerer steinalderkultur på øya. Øyas plassering mellom Attika og Peloponnes betydde at den lå velegnet som handelssted. Dens eldste befolkning kom antagelig øst fra Anatolia.
I antikken var øya i henhold til Herodotos en koloni av Epidauros. Minoisk keramikk har blitt funnet i sammenheng fra rundt 2000 f.Kr. Oppdagelser på øya av et antall gullornamenter tilhørende den siste perioden av mykensk kunsthåndverk antyder at mykensk kultur eksisterte på Egina i en del generasjoner før tilstrømningen av dorere av Argos og Sparta. Overveiende grad av dorisk innflytelse skjedde antagelig ikke før på 800-tallet f.Kr.
Øya ble en del av forbundet til Kalaureia en gang på 700-tallet f.Kr. som også omfattet Athen, minyeres Orkomenos i Boiotia, Troizen, Ermioni, Nafplion, og Brasies. Det var antagelig en organisering av bystater som fortsatt var mykenske med den hensikt å bekjempe sjørøveri i Egeerhavet som begynte som et resultat av nedgangen til den maritime overlegenheten til de mykenske fyrstene.
Økende sjømakt
Egina hadde en maritim betydning som går tilbake til tiden før dorisk tid. Den antikke historikeren Eforos hevder at Feidon av Argos etablerte preging av mynter i Egina. Fra denne pregingens effekt begynte Kydonia på Kreta å prege mynter ved å stampe over pregingen til Eforos. Det var folket på Eforos som innenfor 30 eller 40 år av oppfinnelsen av mynter i Anatolia av joniske grekere eller lydere (ca 630 f.Kr.) som introduserte mynter som betalingsmiddel i den vestlige verden. Standard for vekt og mål som ble utviklet på Egina i løpet av midten av 600-tallet f.Kr. var den ene av to standarder som var vanlige i den greske verden (den andre var fra Euboia-Attika) viser til tidlig kommersiell betydning på øya.
I løpet av den maritime ekspansjonen til Egina i løpet av arkaisk tid, var Kydonia den ideelle mellomstasjonen for Eginas flåte på veg til andre havner i Middelhavet. I løpet av det neste århundret var Egina den ene av tre hovedstater som handlet ved markedet i Naukratis i Egypt og var den eneste greske staten nær Europa som hadde en andel i fabrikasjonene i Egypt. Ved begynnelsen av 400-tallet f.Kr. synes det som om øya hadde blitt en transitthavn eller frihavn for kornhandelen fra Svartehavet, noe som senere ble overtatt av Athens monopol.
I motsetningen til andre kommersielle stater på 600- og 500-tallet f.Kr., blant andre Korint, Khalkis, Eretria og Miletos, opprettet Egina ikke egne kolonier. Bosetningen som Strabon viser til, kan ikke bli vurdert som noen faktisk unntagelse fra denne vurderingen.
Rivalisering med Athen
Eginas historie er i stor grad preget av forholdet og motsetningene til Athen. Athenerne begynte å konkurrere med Eginas talassokrati, sjøherrevelde, på begynnelsen av 500-tallet f.Kr. Solon fikk vedtatt lover som begrenset Eginas handel i Attika. Den legendariske historien om disse forholdene, slik som de er nedtegnet av Herodotos involverer kritiske problemer og han sporet fiendskapet mellom de to bystatene tilbake til en strid om avbildningene av gudinnene Damia og Auxesia som eginerne hadde fraktet vekk fra Epidauros, deres foreldrestat.
Folket i Epidauros hadde den skikk å gjøre årlige ofringer til de athenske guddommer Athene og Erekhtheus som betaling for athensk oliventømmer som statuene ble framstilt av. Da eginerne nektet å fortsette disse ofringene besluttet athenerne å frakte vekke disse gudebildene. I henhold til versjonen på Egina gikk dette dårlig, og kun en eneste overlevende kom seg tilbake til Athen hvor han ble drept av enkene til sine kamerater. De stakk ham i hjel med sine brystnåler. Herodotos har ikke oppgitt noen dato for disse hendelsene, men senere forfattere har foreslått at det må han skjedd i perioden mellom Solon og Peisistratos, det vil si en gang rundt 570 f.Kr. Det kan også stilles spørsmål om ikke hele episoden er av ren mytisk karakter.
Etter at Theben hadde blitt beseiret av Athen en gang rundt 507 f.Kr., ba bystaten om hjelp fra Egina. Eginerne var først fornøyd med å sende bildene av aiakidene, de beskyttende guddommer og helter av Egina, men til sist gikk de inn i en allianse og herjet kysten av Attika. Athenerne var forberedt på å gjøre gjengjeld til tross for orakelråd som sa at de burde avholde seg å angripe Egina på tretti år. De beskyttet isteden grensene da de ble forstyrret av Spartas intriger.
I 491 f.Kr. var Egina en av de greske statene som sendte symbolene på underkastelse («jord og vann») til Perserriket. Athen appellerte til Sparta om å straffe denne underkastelsen. Kleomenes I, en av kongene i Sparta, krysset over vannet til Egina for å arrestere de ansvarlige, men hans forsøk feilet. Etter at Demaratos var avsatt gjorde han et nytt forsøk, fulgt av sin nye kollega Leotykides, grep ti av de ledende borgerne på øya og sendte dem til Athen som gisler. Etter at Kleomenes var død og da athenerne nektet å gi gislene til Leotykides, tok eginerne hevn ved å gripe et antall athenere ved festivalen i Sunion. Athenerne gikk inn i en sammensvergelse med Nikodromos, lederen av det demokratiske partiet på øya, for å forråde Egina. Han skulle erobre gammelbyen og athenerne skulle deretter kom til hans støtte med sytti skip. Sammensvergelsen feilet da den athenske flåten kom for seint og Nikodromos hadde allerede flyktet. I striden som fulgte ble eginerne beseiret, men siden lyktes å vinne en seier over den athenske flåten. Det er dog flere innvendinger til kronologien og nøyaktigheten i disse hendelsene.
Nedgang
I kampen mot Xerxes I av Persia er det mulig at Egina spilt en langt større andel enn hva Herodotos har tilskrevet dem. Tradisjonen i Athen, som historikeren følger, synes å mørklegge deres rolle. Det var til Egina framfor Athen at prisen for tapperhet ved Salamis ble gitt, og ødeleggelsen av den persiske flåten synes å være like mye grunnet innsatsen fra Egina som til Athen.
Ved vilkårene av trettiårsfreden (445 f.Kr.) mellom Athen og Sparta måtte athenerne gi Egina selvstyret tilbake, men vilkåret forble uten effekt. I løpet av den første vinteren av peloponneskrigen (431 f.Kr.) forviste Athen alle eginere og etablerte en klēroukhia, en særskilt athensk kolonistatus, på øya. De forviste ble bosatt av Sparta i Thyreatis, på grensen mellom Lakonia og Argolida. Selv her var de ikke trygge for Athens nag. En styrke kommandert av Nikias gikk i land i 424 f.Kr. og drepte de fleste av dem. Mot slutten av peloponneskrigen samlet den spartanske hærføreren Lysandros de spredte gjenværende av Eginas tidligere beboere.
Egina ble benyttet av Sparta som base mot Athen under korintkrigen, men øyas storhet var imidlertid blitt avsluttet. Den andel som øya spilte i tiden deretter var ubetydelig. Eginas nedgang etter Salamis synes å ha vært i jevn nedgang etter Salamis av andre faktorer enn utelukkende framgangen til Athens flåte. Handel var kilden til Eginas framgang, men det synes å ha vært hovedsakelig rettet mot Midtøsten og den fikk problemer grunnet krigen med Perserriket.
Hellenistisk og romersk styre
Egina sammen med det øvrige Hellas ble i tur dominert av Makedonia, det aitoliske forbund, Attalos I av Pergamon og Romerriket. Det er antatt at et jødisk samfunn ble etablert på Egina «mot slutten av andre og i løpet av tredje århundre e.Kr.» av jøder som flyktet fra barbarenes invasjoner av Hellas på denne tiden.
Bysantinske tid
Egina tilhørte Østromerriket (Det bysantinske rike) etter at Romerriket ble delt i en vestlig og en østlig del i 395. Øya forble bysantinsk i krisetiden på 600- og 700-tallet da det meste av Balkan og det greske fastlandet ble overkjørt av slaviske invasjoner. I henhold til Monemvasias krønike (Το χρονικόν της Μονεμβασίας) fungerte øya som tilfluktssted for flyktninger fra Korint. Øya hadde en blomstringstid tidlig på 800-tallet, hvilket er vist i bygging av kirker, men ble deretter tungt rammet av muslimske angrep med base på Kreta. Ulike hegiografier nedtegner et storstilt angrep rundt 830 som førte til at store deler av befolkningen måtte flykte til det greske fastlandet. I løpet av den samme perioden søkte en del av befolkningen å søke trygget ved å flytte fra kysten og inn i øyas indre hvor bosetningen Palaia Kora ble etablert.
Frankisk og venetiansk styre
Etter oppløsningen og oppsplittelsen av Det bysantinske rike ved det fjerde korstog i 1204 ble Egina overtatt av republikken Venezia, men ble etter hvert overtatt av hertugdømmet Athen. Det katalansk selskap tok kontrollen over Athen i 1317 og samtidig også Egina. Fra 1425 ble øya igjen kontrollert av Venezia da Alioto Caopena, på den tid hersker over Egina, ga seg inn under Venezias beskyttelse for å unnslippe angrep fra tyrkerne. Øya må på den tiden ha vært fruktbar ettersom et av de vilkår som Venezia krevde var korn til andre venetianske kolonier. Et annet vilkår var at Venezia overtok eierskapet til øya om hans slektslinje døde ut. Antonio II Acciaioli, hertug av Athen, motsatte seg avtalen på vegne av en av sine adopterte døtre som hadde giftet seg med den framtidige herren av Egina, Antonello Caopena.
I 1451 ble Egina venetiansk. Øybeboerne ønsket venetiansk styre velkommen. Kravene til Antonellos onkel Arnà, som eide landområder i Argolis, ble tilfredsstilt med en pensjon. En venetiansk guvernør (rettore) ble utnevnt og som var avhengig av myndighetene i Nafplion på Peloponnes. Etter Arnàs død fornyet hans sønn Alioto kravene på øya, men ble fortalt at Venezia var innstilt på å beholde den. Både ham selv og hans familie ble gitt en pensjon, og en av dem bidro til forsvaret av øya under angrep fra tyrkerne. Han ble tatt til fange med sin familie og døde i tyrkisk fangenskap.
I 1463 begynte den tyrkisk-venetiansk krig (1463–1479) mellom republikken Venezia og Det osmanske rike som kom til å koste Venezia Negroponte (Evvia), øya Lemnos, det meste av øygruppen Kykladene, Shkodër i Albania og deres kolonier på Peloponnes. Fredsavtale ble inngått i 1479. Venezia beholdt fortsatt Egina, Nafpaktos, Nafplion, Monemvasia, Modon, Pylos, Koroni, og øyene Kreta, Mykonos, og Tinos. Egina ble administrativt underlagt Nafplion.
Senmiddelalderen
Egina fikk penger til utrustningen av forsvaret ved at øya mistet sitt avholdte religiøse relikvie, hodet av sankt Georg. Det hadde blitt fraktet til Egina fra Livadia av katalanerne og i 1462 beordret senatet i Venezia at relikvie skulle ble flyttet til kirken San Giorgio Maggiore i Venezia. Den 12. november ble det fraktet fra Egina av Vettore Cappello og senatet ga øyboerne 100 dukater til befestning av øya. Egina hadde i århundrer vært utsatt fra angrep fra pirater og fiendtlige krefter. Venetiansk adelige var uvillige til å bosette seg på øya og forsvaret av øya forble falleferdig og dårlig bevoktet.
Etter at hertugdømmet Athen og fyrstedømmet Akhaia gikk under var de enste latinske besittelsene igjen på det greske fastlandet pavebyen Monemvasia helt sør på Peloponnes, festningen Vonitsa og stasjonene Koron og Modon i Messenia, Lepanto i Korintbukta, Pteleon, Navarin og festningene Argos og Nafplion som øya Egina var underlagt.
En ny fredsavtale i 1502-1503 etterlot Venezia med ingenting annet igjen enn Kefallinia, Monemvasia og Nafplion og med Megara som tillegg. Da Megara måtte Venezia tåle at festningen på Egina ble erobret av muslimene ved Kemal Reis, admiral av den osmanske flåten, og at rundt 2000 øyboere ble fraktet vekk som slaver og aldri mer sett siden. Avtalen ble fornyet i 1513 og 1521. All tilgang på korn til Monemvasia og Nafplion måtte kjøpes fra tyrkiske besittelser.
I 1537 erklærte sultan Suleiman krig med Venezia til tross for tidligere fredsavtaler, og hans admiral Khair ed-Din herjet og ødela store deler av De joniske øyer, og i oktober ble Egina igjen invadert. Den fjerde dagen ble Palaiokora erobret, men den latinske kirken Sankt Georg ble spart. Han massakrerte den voksne mannlige befolkningen, mens rundt 6000 overlevende kvinner og barn ble fraktet bort til slaveri. Deretter seilte Khair ed-Din til Naxos hvor han fraktet bort enorme mengder med bytte, og tvang hertugen av Naxos til å kjøpe seg fri for en tributt på 5000 dukater.
Første osmanske tid
Osmanerne tok kontroll over øya fra 1540 og det varte fram til 1687.Under Kretakrigen i 1654 angrep og ødela Francesco Morosini, doge av Venezia, øya.
I 1684 ved begynnelsen av Moreakrigen mellom Venezia og Det osmanske rike (Morea var navnet på Peloponnes i middelalderen) førte til midlertidig gjenerobring av større deler av greske besittelser av Venezia. I 1687 ankom den venetiansk hæren Pireus og erobret Attika. Antallet athenere på denne tiden besto av rundt 6000, albanere fra landsbyene i Attika unntatt, mens befolkningen på Egina ikke synes å ha oversteget 3000, hvorav totredjedeler var kvinner. Øyboerne hadde blitt redusert til fattigdom for å betale skattene under den muslimske undertrykkelsen. Et alvorlig pest brøt ut i Attika i løpet av 1688, noe som førte stor utvandring av befolkningen i Athen til å forflytte seg sørover, og mange bosatte seg på Egina.
I 1693 tok Francesco Morosini kommandoen over øya, men hans eneste betydelig handling var å bygge opp igjen festningen som han selv hadde ødelagt under Kretakrigen i 1654, og kostnadene måtte grekerne betale, noe som førte til at det pånytt ble bedt om fornyet venetiansk beskyttelse ved å tilby en årlig tributt. I 1699 ble krigen avsluttet ved engelsk mellomkomst med Karlowitztraktaten. Venezia beholdt besittelsen av de sju joniske øyene foruten Butrinto og Parga, Morea (Peloponnes), Spinalonga og Suda, Tenos, Santa Maura og Egina.