cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dresin
Sykkeltraller
Dette trallekjøretøyet er en kombinasjon mellom sykkelen og dresinen ved å bruke framdriftsmetoden fra sykkelen, det vil si pedalkrank, tannhjul og kjede til drivaksel og hjul. Man vet ikke når denne dresintypen kom til Norge, men trolig var det i 1898-99, da en del av baneutstyret som var opptegnet for ettertiden av Hovedbanen, nevnte en velocipeddraisin. Med sykkeltrallene var det mulig å kunne redusere vekten, slik at man kan problemfritt kjøre disse, et eksempel på Flisabanen som var brukt av banemesteren for inspeksjonskjøring, vekte bare 45 kilo. Den svenske fabrikken Orion som hadde leverte sykkeltrallen til banemesteren, kunne også tilby en velocipeddresin på bare 31 kilo, med store hjul på sykkelsiden.
Forskjellige hjul var benyttet på sykkeltrallen, blant annet lamellhjul, vanlige flenshjul, dobbeltflensede hjul for eksempel. Den vanlige sykkeltrallen etter hvert fikk to store hjul på sykkelsiden på den ene siden og et løpehjul på motsatt side. Firehjuls sykkeltraller betegnes som dobbeltdresin ettersom to mann har hver sitt pedalutstyr, når det var nok med bare en mann på den trehjulende trallen. Sykkeltrallen blir den meste vanlige dresintypen på de norske jernbanene, og som kunne ha norsk opprinnelse fordi flere verksteder tilbød egne sykkeltraller. Et eksempel er Ing. Hagen mek. Verksted i Hamar, hvor Sverre Hagen utviklet lamellhjul som var basert på en stålskive påboltet fire ring - den innerste ringen fungerte som flens mens de andre utgjorde hjulbanen mot skinnene. Dette var en suksessoppdrift for Hagen i lang tid, og et stort antall sykkeltraller var levert fra Hamar.
Sparketraller
Disse trallene var utelukkende brukt på stasjonsområder når personalet skulle forsørge diverse oppdrag som å legge om innkjørsporveksler. Disse uvanlige trallene var sannsynlig en skandinavisk spesialitet ettersom utenlandske publikasjoner nevnt disse som merkverdigheter i sin omtalelse om baneutstyret i Norge. Det er på en måte en sparkestøtting satt på lamellhjul man satt eller sto på, og så sparke seg framover. Banevokteren kunne etter eget valg ta toget et stykke oppover med en sparketraller, og sparke nedover igjen. Sparketrallene kunne bli omtalt som "flyvefisk". De var i bruk på den bratte Flåmsbanen frem til NSB rundt 1990 nedla et totalforbud mot bruk av dresiner.
Seilførende traller
På de britiske øyer var flere mindre trafikkerte sidebaner anlagt på vindutsatte områder som sandtunger langt ut i havet, på lange pirer og halvøyer i forbindelse med anleggsarbeid enten i sivil eller militær regi. Et eksempel er Spurn Railway som var anlagt i 1915, da to kystfortifikasjoner utbygges under den første verdenskrigen. En redningsbåt-stasjon var også anlagt der på enden av sandtungen som begynte i East Riding of Yorkshire og sluttet mot Humber fra nordsiden. Motoriserte jernbanevogner var benyttet, men det var langt billigere å sette ut dresiner og reist seil på dem for å utnytte vindkraften fram og tilbake. De var en attraksjon i seg selv for folk som kom til, samtidig som redningsbåtpersonell kunne reise ut til seils på land som på sjø.
Slike farkoster hørte under fellesbetegnelsen seilvogn, men skilt seg ut ved å være lite annet enn traller som på engelsk ment «trolleys» og «bogies», dermed var disse små seilførende dresinene kalt «sail-powered trolley» eller «sail bogies». De fleste var selvbygde eksempler, men det var standardmodeller bygd av Ransomes and Rapier (R&R) i Waterside Works, Ipswich hvor en skyvetralle fikk seil i 1869. Det var ikke bare britene som hadde brukt dette unike transportmidlet, man vet at minst to hand car i USA var også gitt seilrigging for kjørsel på Kansas Pacific Railway i 1870-tallet hvor den konstante vinden på slettelandskapet gjort det mulig å oppnå stor hastighet. C.J. Bascom som prøvekjørte den ene «sailing car», oppnådde 64 km/t i stiv kuling, ved å reise en mast på 11 fot lengde med triangelseil på en liten dresinvogn på bare 6 fot lengde.
Motordresinen
Motoriserte dresiner oppsto som svar på etterspørsel etter inspeksjonskjøretøyer og assistansekjøretøyer for benyttelse på større områder langt utenfor stasjonsområdene etter hvert som jernbanetraseene ble lengre og lengre. Til å begynne med hadde man prøvd med dampmaskin, noe som var mulig ved å sette små dampmaskiner tatt fra båter på dresinene, men forbrenningsmotoren ble det meste foretrukne valget. Angivelige er den første motordresinen som på norsk betegnes også som motortralle, bygd av Daimler i året 1887, en slik eksempel er bevart på museet drevet av Mercedes Benz. Det var ved århundreskiftet mellom det nittende og det tjuende århundret motordresinen med forbrenningsmotor hadde sitt gjennombrudd, da et stort antall jernbaneprodusenter i flere land begynte med å sette motordresiner i produksjon. Det første eksemplet som kom til Norge var trolig i året 1901, da avisen Aftenposten meldt fra om innkjøpet av en motortralle fra Cheffield Car Co. i USA.
Motortrallen fordeles inn i mange forskjellige varianter etter hvert som tiden gikk, ettersom konseptet var enkelt nok for en improvisering uten stans - de tidlige modellene var lite annet enn motoriserte håndtraller med sittebenker, hvorav den forreste hvilte på en motorkasse som rommet motoren av forskjellige sort. De var for tungt for stasjonspersonell spesielt i land med tynn befolkning, samtidig som man overførte mye av automobilutviklingen til nyere motortraller som med tiden fikk vindskjerm og senere tak. Dermed skilte kjøretøyene seg ut i de «vanlige» motortraller som burde være lett for at en mann skal kunne sette dem av og på sporet, og tunge motortraller som nærmet seg bilkjøretøyet i størrelse og ytelse. De minste motortrallene var utstyrt med lamellhjul og de største med støpejernhjul.
Et typisk eksempel på en tung motortralle i tjeneste hos NSB i Norge er den svenskbygde standardmodellen KVAB (Kalmar Verkstadsaktiebolag) MDR131 som opprinnelig var en modell overtatt fra Bergbolagen i Lindesberg, i produksjon fra 1959 til 1965. Den bevarte motordresinen var litrert som Imb type 264 (Imb betyr inspeksjonsbil) under navnet «Markasken». Over to hundre eksempler var bygd av Bergbolagen og KVAB, og var mer arbeidstransport enn inspeksjonsbil ettersom det har tre dører på hver side og ti sitteplasser. Dette gjorde motortrallen velegnet som transport for banearbeidere på store stasjonsområder. «Markasken» som var levert til NSB i 1962, er 3,31 meter lang med en tomvekt på 1,8 tonn, og hadde en Volvo B16A-motor med helsynkronisert girkasse fra det samme selskapet. Aktuelt er «Markasken» noe større enn normalt, ettersom en liknende motortralle fra Bergbolagen med bare to dører hver side var 2,6 meter lang. De største motordresinene var ment for personbefordring.
«Vanlige» motortraller kunne være meget lett som sett med banemestertrallen bygd av A/S Arne Hols dresinfabrikk i Levanger i 1953, den hadde en skråstilte frontkarosseri med plass for to, med en motor på 15-20 hk av merket JAP fra England, den har en vekt på cirka 330 kg. 28 eksempler av denne typen var levert i 1953 til 1956. Noen ganger var kravet om å ha så lite dødvekt som mulig så sterk, at man bare reist overbygg av hule rører trukket med canvas for å gi tilflukt mot værelementene, mange åpne motortraller var «ombygd» med overbygg. Andre hadde glassfiber eller pegamoid enten i fronten eller bare åpent bak. Johan Krefting i Hamar bygd en ganske uvanlig motortralle med understell av helsveisede rør og aluminiumsplater som en «spiss» konstruksjon med pilotcockpit for tre personer i 1925, da NSB kjøpte fem eksempler måtte det være sidedør på begge sider for på- og avstigning.
I Sverige var det ikke en tydelig grense mellom motordresinen og skinnebilen eller skinnebussen ettersom man var litt mer fleksibelt. Ofte var bilkomponenter gjenbrukt for bygging av motordresiner som sett i Åtvidaberg hvor en fabrikk måtte legges ned, hvor tolv biler var ferdigbygd i 1910. Da restlageret skulle selges bort, gikk AJ Järnvåagsmaterial inn og kjøpte hele lagret av bilkomponenter man siden benyttet i sin produksjon av motordresiner, disse var populært kalt åtvidabergsdressin. Dette eksemplet var fulgt av andre produsenter deriblant Hilding Carlsson. Disse dresinkjøretøyer i Sverige betegnes som «motortraller» fremfor rälsbilar (skinnebiler). En skinnebil som regel er skinnegående bilkjøretøyer originalt ment for vegkjørsel, mens en motortralle med bilutseende egentlig er egne konstruksjoner oppbygd med bilkomponenter.
Hilding Carlsson som senere ble kjent for sine skinnebussene, leverte et stort antall motortraller siden 1917 til flere svenske jernbaneselskaper, som etter hvert var blitt så lik bilkjøretøyet at bare innbygde jernbaneteknikk avslørte dem som motortraller, selv om bilkomponenter utgjorde en meget stor del av konstruksjonen. I årene mot krigsutbruddet i 1939 ble hans motortrallene mer og mer strømlinjede i sin profil. Andre bilprodusenter tilvirket spesielle varianter av eksisterende bilkjøretøyer som skinnebiler som Tatra T15/52 slik at grensen mellom motordresinen og skinnebilen uttynnes.
Damptraller
Dampdresiner dukket opp i den siste halvdelen av 1800-tallet, men i Norge var det registrert bare en gang hvor en slik damptralle var tatt i bruk, da Akers Værksted leverte en damptralle til Vestfoldbanen i 1878. Forfatteren Øvre Richter Frich ", lar sin romanhelt doktor Jonas Fjeld låne Myrdal stasjons dampdresin i boken "De knyttede never", - Fjeld bruker dampdresinen til å ta igjen sitt eget tog på Voss.
I Sverige var de langt mer allment, hvor det oppsto en industri omkring denne vogntypen i 1880-tallet, ettersom forskjellige jernbaneverksteder og private verksteder tilbød ulike modeller til de svenske jernbaneselskapene. Ved dette tidspunktet hadde dampdrevne slupper oppstått, små 5-10 meter lange privatdampere med stående damppanner og dampmaskiner med en til to sylindre. De fleste verkstedingeniørene bare overførte maskineriet fra disse «colibrisluparna» til dresinunderstellet.
Forskjellige dampdresiner oppsto i Sverige, blant annet en litt for stor treakslet dresin bygd av lokføreren Gustaf Holmgren i løpet av flere år fra 1877 til langt ut i 1880-tallet. I kontrast til andre modeller hadde Holmgrens dampdresin liggende damppanne med ildsted av Belpaire-type. Det vist seg å være i det meste laget for de fleste jernbaneselskapene, det vites ikke om han klarte å selge kjøretøyet. Andre produsenter krysset grensen mellom dresinen og skinnebil/buss som sett med Munktells som solgt 7 dampvogner til OFWj (Oxelösund-Flen-Westmanlands Järnväg), som fungerte som skinnebuss med en passasjerkapasitet på 12 passasjerer.
Motoriserte sykkeltraller
I etterkrigstiden hadde mopedene spredt seg over hele Norge og flere andre land i Europa, og det oppsto en voksende interesse for å tillate en motorisering av eksisterende manuelle dresiner ved å bruke moped- og senere motorsykkelmotor som var den gang kalt knallertmotor. Så tidlig som i 1903 var de første motoriserte sykkeltrallene bygd av Söderbloms gjuteriaktiebolag i Sverige. I 1954 konkluderte NSB etter å ha testet 15 forskjellige sykkeltraller med motor, at en sykkeldresin med påmontert motor er mer anvendelig og økonomisk enn motortraller ettersom det ble lettere å foreta linjevisitasjon uten å måtte bruke den større motortrallen. Anskaffelsen av motoriserte sykkeltraller hendt tilfeldig og uoversiktlig utover 1950-tallet, ettersom mopedmotorleveranser umiddelbart tilbød sine produkter til banemestre og linjevisitører. Sykkelfirmaet Jonas Øglænd fra Sandnes kom på banen med sine Tempo mopeder med tysk Sachs motor.
Øglænd som opplevd suksess med sine modellene Handy, Comfort og Lett i denne perioden, tilbød de tyske en-sylindrede totaktsmotorer av merket Sachs som var pålitelige, slitesterke og økonomiske, samt enkelt å montere på enten eksisterende eller nybygde sykkeldresiner. NSB trengte ikke annet enn å utarbeide spesifikasjoner om tekniske bestemmelser ovenfor selvbyggere som ofte bare tok kontakt med nærmest verksted. I året 1961 var trolig over ett tusen sykkeldresiner utstyrt med motorer, og var populært kalt «knallerter». I 1964 ble det besluttet at samtidige motordresiner må ha gulfarge på seg, og de motoriserte sykkeldresinene fikk gulfargede og trekantede rammeverk omkring selve konstruksjonen.
I den 1. mai 1993 ble det lagt ned et forbud mot sykkeltralle. I de to siste tiårene var sykkeltrallen i ferd med å bli overflødig fordi helsveisede skinner avløste eldre skinner som var sammenskjøttet, noe som tidlig hadde vært nødvendig å visitere så ofte som mulig i den daglige driften. Dermed måtte man lengre ut, og den tunge motortrallen som flerrolls kjøretøy med flere manns besetning kunne påta seg mye av inspeksjonsarbeidet man mer ofte paret sammen med vedlikeholdsarbeid. Et problem med de lette inspeksjonstrallene er at disse var «usynlig» for toglederne som må underrettes i telefonforbindelse og at rutetabellene følges slavisk av personalet for å unngå ulykker.
Som den mangfoldige motortrallen var den motoriserte sykkeldresinen også svært varierte. Noen ganger var mopeder brukt som dresiner med fire hjul som sett i 1962 da mopedscooteren KR50 var brukt på smalsporbanen på Rügen. Banevokter Ragnvald Kvamme på Treungenbanen hadde i 1960-tallet bygd en egne sykkeltralle som fikk kallenavnet «Sputnikken». Det var ikke nok med å bare montere motoren, han også bygd et strømlinjet motorsykkelslikende karosseri på sykkeldelen.
Pansrede dresiner
I engelskspråklige publikasjoner er betegnelsen på mindre pansrede skinnegående kjøretøyer basert på et flat og kort understell «trolley», som oversettes til «tralle» på norsk. Slike skinnekjøretøyer enten var selvgående rekognoseringskjøretøyer eller en del av et pansertog hvor disse kan fungere som oppklaringsvogner foran det ankommende pansertoget. Oppklaringsrollen var spesielt viktig for pansertogets overlevelse ettersom fiendtlige styrker kunne ligge i bakhold, derfor hadde tyske, japanske og russiske styrker upansrede eller pansrede motordresiner som en viktig del av pansertogstjenesten under den andre verdenskrigen (1937-1945) i møte med irregulære fiender, noen ganger var vanlige motordresiner sendt forut med et skytterlag. Det var også viktig å opprettholde jernbanevirksomheten, og dermed må reparasjonslag sendes ut etter sabotasjeaksjoner. Både hånddrevne og motoriserte dresiner var viktig for denne rollen.
Det er tre bestemte klassifiseringer på militære dresiner; upansrede rekognoseringsdresiner, lette pansrede dresiner med lett skyts og tyngre pansrede dresiner med tungt skyts. Men disse dresinene var spesielt utsatt for fiendtlig aggresjon, noe som fulgt til bruk av fjernstyrte dresiner som sendes forut. Spesielt var japanerne interessant i disse dresinene ettersom deres kontroll over det okkuperte Kina avhengiges av kontroll over jernbanetraseer på store avstander ofte gjennom ukontrollerte landområder. Ikke mye er kjent om disse, men disse kan være bemannet ved behov. I møte med irregulære motstandere under geriljakrig var store pansertog ikke alltid effektiv, ettersom man måtte patruljere langs sårbare jernbanetraseer som ofte var det første målet for sabotasje og overfall.
De britiske styrkene som utkjempet sine kolonistridighetene i 1950-tallet deriblant i Malaysia, skapt fram en pansrede standardmodell bygd av Wickham. Denne standardmodellen var brukt i flere land og hadde sett strid i Malaysia, de portugisiske koloniene og Rhodesia. Noen av eksemplene fra Malaysia var solgt til Sør-Vietnam. I de sørafrikanske konfliktene fra 1960-tallet fram til 1992 i Rhodesia, Angola og Mosambik var disse Wickham-dresinene ofte i kamp, noen ganger gikk disse tapt. Flere eksempler har blitt bevart. Noen av de bevarte eksemplene er i Thailand, blant annet i Bangkok på Bang Sue og Hua Lamphong. Selvbygde pansrede dresiner var ikke uvanlig som under den nederlandsk-indonesiske krig 1946-49, hvor nederlandske kolonitropper simpelt satt panserkarosseri fra panserbilen av type BRAAT ovenpå en motordresin eller en flatvogn.
Større pansrede dresiner var utviklet av flere land, hvor disse fikk maskingevær- eller kanontårn. Et eksempel er den tsjekkoslovakiske Tatra-Skoda som var solgt til Polen i 1926. Den polske varianten fikk betegnelsen Tatra T-18. På basis av denne dresinen utviklet polakkene fram forskjellige dresinkjøretøyer ettersom man var dypt interessant i ideen om «små» jernbanevogner enten som del av pansertog eller som transportmidler for stridsvogner. Noen ganger var T-18 dresinene brukt for å trekke disse trallene som stridsvognene hvilte på. Tyskland var ikke sent med å følge etter, blant annet Steyr-skinnekjøretøyene i 1943-1945 på et understell med akselavstand på 2,2 meter. Noen ganger hadde disse åpen topp, noen ganger stridsvogntårn tatt fra eldre PzKpfW III stridsvogner på et utvidet understell med fire aksler.
Noen ganger var spesielle dresiner brukt som «jernbane-torpedoer» hvor man simpelt sendt ut en ubemannet motordresin i spinkel konstruksjon med en torpedoliknende bombe for å ramme fiendtlige pansertog. Minst 5 eksempler av type ZhDT-13 var delt ut i Sovjetunionen etter aksemaktenes invasjon i juni 1941, bare for å oppdage at tyskere omrigget alle erobrede jernbanene til en forskjellig sporvidde.
Turistattraksjon
Det drives utleie av dresiner på gamle nedlagte jernbanespor flere steder i Norge. Blant annet på Flekkefjordbanen (utleiested Flekkefjord stasjon) fra Flekkefjord til Bakkekleivi holdeplass.
Det er også dresinutleie fra Veggli (Veggli vertshus) på nordre del av Numedalsbanen, på Ålgårdbanen, på Namsosbanen (fra Namsos camping) og på Dokka er det utleie av dresiner på en del av Valdresbanen.
I Sverige er det flere baner hvor det er mulig å leie dresiner.
Hermann Panzo
Hermann Panzo (1958–1999) var en fransk friidrettsutøver.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 1980, hvor han tok bronse på 4 × 100 meter stafett.
Faderen (novelle)
Tematikken er knyttet til «lidelsens høgskole», et begrep Bjørnson fanget opp da han sommeren 1859 leste den tyske predikanten Hofackers tekster. Hovedpersonen Tord Øveraas går fra velstand og stolthet gjennom dyp fortvilelse til ydmykhet.
Handling
Tord Øveraas er en rik og velstående bonde, han er en av de mektigste mennene hvor han bor. En dag står han i prestens kontor og sier han vil ha sønnen sin døpt. Dåpen skal holdes førstkommende lørdag klokken tolv. Seksten år senere kommer Tord til prestens stue der han vil ha sønnen konfirmert. Han vil ikke betale presten før han forvisser seg om at sønnen skal stå nummer én. Så går åtte år og igjen står Tord i prestens kontor med flere andre menn fra bygda. Sønnen skal gifte seg med Karen Storlien som er bygdas rikeste jente. Han betaler tre daler, selv om presten sier han bare skal ha én. Alle disse gangene Tord har snakket med presten har han alltid sagt: «var det ellers noe», men hver gang sier Tord «ellers var det intet».
Fjorten dager senere skjer det utenkelige for Tord. En dag er de ute og ror og snakker om bryllupet, så faller sønnen ut av båten, stivner til og drukner. Faren leter i tre dager og tre netter etter sin døde sønn. Morgenen den tredje dagen finner han sønnen, og bærer ham opp bakkene tilbake til gården sin.
Det går et helt år. Presten hører en høstkveld noen som går utenfor forstuen og der står Tord. Han forteller at han har solgt gården sin og vil donere halvparten av pengene til et legat som skal stå i sønnens navn. Presten sier «Nå tenker jeg at sønnen din endelig er blitt deg til velsignelse.» «Ja, nå tenker jeg det også selv,» svarer Tord.
Rømskog kirke
Rømskog kirke ligger i Aurskog-Høland kommune i Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Østre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme.
Opprinnelig sto det en stavkirke på stedet, første gang nevnt i 1369, men antagelig bygget allerede ca. 100 år tidligere. Stavkirken sto frem til 1799. Da ble skipet erstattet med et tømret skip.
Dagens kirke har gjennomgått flere ombygginger og fikk sitt nåværende utseende i 1952–1957, da den ble restaurert utvendig og innvendig. Tårnet er fra 1892. Orgelet er bygget i 2004 av Mathias Becker. Alteret er fra 1600-tallet, prekestolen i eik fra 1617 og døpefonten er fra rundt 1700.
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 2016
Panamerikansk mesterskap i håndball for menn 2016 ble arrangert i Buenos Aires i Argentina i 2016.
Toppdivisjonen i ishockey-VM 2014 for menn
VM i ishockey for elitedivisjonen 2014 blir arrangert i Minsk, Belarus i perioden 9. til 25. mai 2014. Det er det 78. verdensmesterskapet i ishockey som er arrangert av det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) og første gang det arrangeres i Belarus. I elitedivisjonen deltar 16 lag fordelt på to grupper med åtte lag hver, der de fire beste i hver gruppe går videre til kvartfinale, mens den siste i hver gruppe rykker ned til divisjon I A for 2015.
Russland fikk revansj for OL-nedturen i Sotsji etter å ha beseiret Finland 5–2 i finalen, og gikk igjen ubeseiret gjennom turneringen med en målforskjell på 42–10. Sverige vant bronse etter å ha beseiret Tsjekkia 3–0, hvilket samtidig var den siste landskampen for den 42-årige tsjekkiske legenden Jaromír Jágr. Vertsnasjonen Belarus nådde kvartfinalen for første gang siden 2009, mens Frankrike nådde kvartfinalen på overraskende vis for første gang siden 1995. Russlands Viktor Tikhonov, barnebarnet til den sovjetiske landslagstreneren Viktor Tikhonov ble turneringens poengkonge med 16 poeng, mens den finske målvakten Pekka Rinne ble kåret til turneringens MVP.
Tilskuerrekord ved ishockey-VM ble også slått ved turneringen: med i alt 640 044 tilskuere slo de den gamle rekorden på 552 097 tilskuere ved ishockey-VM 2004 i Tsjekkia.
Valg av vertsnasjon
Ved ansøkningsfristens utløp den 1. september 2008 hadde fem land ansøkt om vertskapet for ishockey-VM i 2014:
Den 7. mai 2009 offentliggjorde IIHF at Tsjekkia hadde trukket sin søknad tilbake således at det kun var fire ansøkere igjen. Vertskapet for mesterskapet ble endelig avgjort ved Det internasjonale ishockeyforbundets årskongress den 8. mai 2009 i Bern. Belarus’ ansøkning under slagordet «Welcome to the young hockey country» fikk 75 stemmer, mens Ungarn ble nr. 2 med 24 stemmer. Latvia og Ukraina fik tre stemmer hver.
Kritikk
Tildelingen av ishockey-VM til Belarus har blitt mødt av kritikk av både USA, EU og ikke-statlig organisasjoner grunnet brudd på menneskerettigheter utført av Belarus’ president Aleksandr Lukasjenkos autoritære regime, spesielt i etterkant av presidentvalget i Belarus 19. desember 2010, hvor belarusiske myndigheter slo ned på opposisjonen som demonstrerte imot Lukasjenkos gjenvalg. Kampanjen «Don't Play With the Dictator!» støttet av blant andre Helsingforskomiteen og Norsk PEN hadde som mål å flytte ishockey-VM fra Belarus grunnet Lukasjenkos styre.
Den 17. mars 2011 vedtok det amerikanske senatet enstemmig en tverrpolitisk resolusjon som fordømte det belarusiske valget som illegitimt og krevet at belarusiske regimet til å umiddelbart løslate alle politiske fanger, og krevde at Det internasjonale ishockeyforbundet suspenderte verdensmesterskapet i VM 2014 i Minsk inntil alle belarusiske politiske fanger hadde blitt løslatt. Resolusjonen ble introdusert av senatorene Dick Durbin (D-IL) og Joe Lieberman (I-CT) og delstøttet av senatorene John McCain (R-AZ), Ben Cardin (D-MD), Jeanne Shaheen (D-NH), Lindsey Graham (R-SC), Jon Kyl (R-AZ), John Barrasso (R-WY), Mark Udall (D-CO), Mark Kirk (R-IL), og Frank Lautenberg (D-NJ).
Den 11. april 2011 oppfordret senator Durbin i et brev til IIHFs president René Fasel at Det internasjonale ishockeyforbundet skulle suspendere ishockey-VM i 2014 inntil president Lukasjenko hadde frisatt alle landets politiske fanger.
Brevet var også underskrevet av den demokratiske kongressrepresentanten fra Illinois Mike Quigley og av det slovakiske Europaparlamentetsmedlemmet Peter Šťastný, en slovakisk tidligere ishockeyspiller og NHL-stjerne.
Den 11. april 2011 anmodet også Europaparlamentets president Jerzy Buzek i et brev til Fasel hvor han oppfordret IIHF om å utsette ishockey-VM 2014 i Belarus inntil alle politiske fanger i Belarus hadde blitt satt fri. Buzek sa:
Utover Peter Šťastný var brevet også undertegnet av Gabriele Albertini, formann i Europaparlamentets komité for utenrikssaker; Heidi Hautala, leder av det europeiske parlamentet underkomité for menneskerettigheter; og Jacek Protasiewicz, leder av det europeiske parlamentets delegasjon for forbindelser med Belarus.
Arenaer
Mesterskapet skal avvikles i to arenaer i hovedstaden Minsk. Hovedarenaen blir Minsk Arena som åpnet i januar 2010. Arenaen har en tilskuerkapasitet på 17 360 tilskuere og er hjemmebane for KHL-klubben HC Dinamo Minsk. Minsk-Arena er en del av et større sportskompleks som bl.a. omfatter en sykkelbane, en bane til skøyteløp samt to ishockeybaner til treningsbruk.
Den andre arenaen er Tsjizjovka Arena som ligger i Minsk-forstaden Tsjizjovka, omkring 18 km fra Minsk Arena. Konstruksjonen av arenaen ble påbegynt i 2010, og anleggsarbeidet ble avsluttet sommeren 2013. Arenaen har en tilskuerkapasitet på 9 600 tilskuere.
Format
I gruppespillet vil 16 lag fordelt på 2 grupper (med 8 lag i hver) spille syv gruppespillskamper mot på forhånd kjente motstandere. Med seier i regulær spilletid vil laget ta 3 poeng, med seier på overtid eller etter straffer vil laget ta 2 poeng og med nederlag på enten overtid eller straffer ta 1 poeng. Nederlag i regulær spilletid gir null poeng.
Hvis to lag har like mange poeng så er det innbyrdes oppgjør som er avgjørende. Hvis flere enn 2 lag har like mange poeng avgjøres det ut fra en intern tabell, hvor kun poengene fra deres innbyrdes kamper teller. Følgende kriterer avgjør hvilket av lagene som er best rangert:
De fire beste lagene i hver gruppe avanserer til kvartfinale. De lagene som blir sist i sin respektive gruppe rykker ned til divisjon IA for 2015. Lagene som kommer på 5.- til 7.-plass har spilt ferdig i årets turnering.
Overtidsperioden spilles med fire mann på hvert lag, og vinnes når et av lagene scorer et mål («sudden death»). I grunnspillet varer overtidsperioden 5 minutter, i kvart-, semi- og bronsefinale varer den 10 minutter og i finalen 20 minutter. Hvis kampen stadig er uavgjort avgjøres kampen på straffeslag, hvor hvert lag velger 3 spillere som skal prøve å score på motstanderens mål på best av 3. Hvis kampen stadig er likt etter de 3 straffeslagene fortsetter det i sudden death inntil et av lagene scorer (som omtales som «Game Winning Shot», GWS).
Kvalifiserte land for elitedivisjonen
Følgende 16 nasjoner er kvalifisert til elitedivisjonen i ishockey-VM:
Seeding
Seedingen er basert på IIHFs verdensranking fra 2013 som ender ved avslutningen av ishockey-VM 2013. Lagene i den innledende runden ble gruppert i forhold til deres plassering på verdensrankingen (markert i parentes):
De fire beste lagene i hver gruppe går videre til kvartfinale. Lagene som blir fem, seks og syv i det innledende gruppespillet reiser hjem, mens lagene som kommer på 8.-plass i hver gruppe rykker ned til divisjon I A.
Tropper
Troppene ved ishockey-VM 2014 består alle av minst 15 angreps- og forsvarsspillere og to målvakter og maksimalt 22 angreps- og forsvarsspillere og 3 målvakter. Lagene skal sende inn spillertroppene innen turnerings første direktoratsmøte. Lagene kan registrere flere spillere fortløpende inntil maksimalantallet er nådd.
Trekning
De fire best rangerte lagene i hver gruppe går videre til kvartfinalen. Laget rangert som nummer et i den ene gruppen gruppen spiller mot det fjerde beste laget i den andre gruppen, mens laget rangert som nummer to spiller mot laget rangert som nummer tre (altså 1A mot 4B, 2A mot 3B, 1B mot 4A og 2B mot 3A). De vinnende lagene går videre til semifinalene. Vinneren av 1A-4B spiller mot minneren av 2B-3A, mens vinneren av 1B-4A spiller mot vinneren av 2A-3B.
Direktoratets prisutdeling
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, forsvarsspiller og angrepsspiller av det internasjonale ishockeyforbundets direktorat:
All-star lag og MVP
Turneringens All-Star lag og MVP ble stemt frem av internasjonale medier ved avslutningen av turneringen. Følgende spillere ble stemt frem:
Toppscorere
Kilde: IIHF.com
Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter. Kilde: IIHF.com
Dommere
IIHF utnevnte følgende dommere og linjedommere til å dømme kampene under ishockey-VM 2014:
Maskot og motto
Den offisielle maskoten til mesterskapet er Volat, en hockeyspillende visent (bisonokse). En konkurranse ble arrangert av det belarusiske ishockeyforbundet for å komme med et maskotdesign, og blant 40 forslag ble bisonoksen valgt. Visenten er et av Belarus’ symboler, og pryder også logoet til KHL-klubben Dynamo Minsk. Maskoten ble designet av designeren Vitalij Ortjukh fra Minsk.
En konkurranse ble også arrangert for å komme opp med maskotens navn og bakgrunnshistorie. Blant nesten 300 forslag ble navnet Volat («heroisk kriger» på belarusisk) valgt. Vinnerne av navnekonkurransen var Maria Matskevitsj og Leonid Kravtsjenko.
Turneringens motto er «Enjoy the Moment Together!» («nyt øyeblikket sammen»).
Sponsorer
Andre sponsorer inkluderer Actavis, AJ Produkter, Henkel, Intersport, Kyocera, MegaFon, Nike, Nivea, Ohota (Охота), Raiffeisen Bank, Samsung, Stadler Rail, Tissot og Zepter. Blant offisielle partnere har man blant annet Coca-Cola, McDonald's og belarusiske selskaper som Belaruskali og Belaz.
Fotnoter
<references group="N"/>
Mats Strandberg (forfatter)
Mats Strandberg (født 1976) er en svensk forfatter og journalist. Han debuterte i 2006 med romanen Jaktsäsong. Ungdomsfantasyromanen Cirkeln (Sirkelen), som han skrev sammen med Sara Bergmark Elfgren, var nominert til Augustprisen for årets svenske barne- og ungdomsbok i 2011.
Prosopocoilus (Cyclotropus) inquinatus
Prosopocoilus inquinatus er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (hannene 18-39 millimeter), ganske bred, blank, brunrød og svart hjortebille. Hannen har forholdsvis korte, sigdformede kjever uten tenner. Hodet er stort og bredt, pannen er litt vagt uthulet i midten. Antennene har en tre- eller fire-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, rundet. Dekkvingene er glatte og nokså blanke, pronotum og dekkvinger er svarte med brede, rødoransje sidestriper. Beina er for det meste rødlige. Hunnen er noe mindre enn hannen, uten forstørrede kjever, kroppsformen bredere, hodet og pronotum tett og kraftig punktert.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.
Utbredelse
Arten er vidt utbredt i Asia, fra Pakistan i vest til Vietnam i øst.
Club Deportivo Morón
Club Deportivo Morón er en argentinsk fotballklubb fra Buenos Aires. Deportivo Morón ble grunnlagt den 20. juni 1947, og spiller for tiden i Primera B Metropolitana, det tredje øverste nivået i Argentina. Som hjemebane bruker de Estadio Francisco Urbano med en kapasitet på 19 000 tilskuere.
Chaparral Cars
Chaparral Cars var en amerikansk bilprodusent som bygde sportsbiler fra 1960-tallet til 1980-tallet. Selskapet ble stiftet av oljemagnaten Jim Hall, som hadde en forkjærlighet for biler. Bilene hadde stor suksess på løpsbanene i både Amerika og i Europa. Produksjonen ble avsluttet i 1982.
Arthur Blessitt
Arthur Blessitt (født 27. oktober 1940 i Greenville, Mississippi, USA) er en kristen amerikansk evangelist som er mest kjent for sin vandring til fots bærende på et stort trekors, en kopi av Jesu kors. Han har besøkt verdens 308 nasjoner. Han har vandret til fots, en lengde tilsvarende en og en halv gang rundt ekvator. For dette er han notert i Guinness rekordbok. Han har bedt med George W. Bush, samtalt med paven og Yasir Arafat og holdt korte andakter i konserter med blant andre Rolling Stones og Jimi Hendrix.
Flere hundre mennesker har fulgt i Blessitts fotspor, bærende på et kors. Blessitt ønske med korsbæringen er å formidle evangeliet. Han har uttalt at «''… korset er et tegn fra Gud og et symbol for hele menneskeheten om at det er håp for alle. Korset er symbolet på Jesu kjærlighet for alle mennesker.''»
Blessitts sønn, Joshua Blessitt bor på Melhus, ved Trondheim. Han var ansatt ved Bibelskolen i Trondheim, men har nå bare korte engasjement. Han har også vært hjelpepastor i Betel Trondheim. Som sin far bærer også han et kors, men ikke på fulltid. En periode fra han var ti år til han fylte atten, reiste han med sin far og besøkte i alt 55 land. Han forteller at «… ''å bære et kors både er tungt fysisk og ydmykende. Ofte kommer bespottelser og hånord, men også gode stunder med gudsnærvær. Mange mennesker har tatt i mot frelsen og mange ganger opplevde vi momentane helbredelser.''»
Korset
Arthur Blessitts kors er omtrent 3,5 meter langt og laget av tre. Under flyreiser kan det demonteres. En liten bit av det er brukt for å lage en minikopi på om lag 6 centimeter. Denne kopien skal sendes ut i verdensrommet.
Livshistorien
I 1966 begynte Arthur Blessitt å forkynne i Hollywood. Fram til 1969 drev Arthur Blessitt kaffebaren Jesus coffeehouse, på Hollywood's Sunset Strip under hippietiden. Mange ble omvendt til den kristne tro på kaffebaren. Et av «ritualene» var å skylle ned narkotika i kaffebarens toalett. Jesusbevegelsen hadde sin oppblomstring samtidig med hippiebevegelsen.
Hans første korsvandring var i 1969 og gikk fra Hollywood over det amerikanske kontinent til New York. Senere har det blitt lange vandringer gjennom verdens 308 nasjoner. Han har besøkt alle større øygrupper, de fleste storbyer, vandret gjennom ødemark og jungelområder. Våren 2008 besøkes noen mindre øyer i Det indiske hav, disse er de siste som gjenstår før Blessitt har vært over hele kloden.
Arthur Blessitt har besøkt torg, festivaler og nattklubber. Han har flere ganger holdt appeller eller korte andakter fra hovedscenen under større rockekonserter, blant annet på West Palm Beach i Florida. Han har «deltatt» i konserter med Rolling Stones, Jefferson Airplane, Janis Joplin og Jimi Hendrix med flere.
På slutten av 1970-tallet, eller tidlig på 1980-tallet vandret Blessitt i Norge. Han deltok blant annet på en av Jesusfestivalene i Molde.
Ofte oppsøkte Blessitt konfliktområder, som Libanon hvor han bad for fred. Selv bak jernteppet og i muslimske land har han møtt respekt. Han har samtalt med Yasir Arafat, Billy Graham, Kongos tidligere president Mobutu Sese Seko, Muammar al-Gaddafi, pave Johannes Paul II og mange flere.
3. april 1984 skal Blessitt ha vært med å be for George W. Bush til frelse.
Forfatter
Arthur Blessitt har skrevet flere bøker. Den første kom ut på slutten av 1960-tallet og hadde tittelen Turned on to Jesus. Hans siste bok kom i 2007 og er en selvbiografi.
Catshill
Catshill er en landsby i Worcestershire, England. Den ligger omkring 4 km nord for Bromsgrove, og har vært et verdslig sogn siden 1844.
Løktene
Løktene er en øygruppe som utgjør de to øyene Østre og Vestre Løktene i Tvedestrand kommune i Agder. Øyene ligger innenfor Askerøya.
Etymologisk stammer navnet trolig fra det gammelnorske Luknar som betegner øyenes tilsynelatende lukkende funksjon når man seiler inn i Lyngørfjorden fra både nord og sør. Løktene har således ingen ting med lys og lykter å gjøre.
I dag er det ca 40 hytteeiendommer på Løktene og øyene er regulert til hytteformål i Tvedestrand kommunes kommuneplan.
Dorg
En dorg er et fiskeredskap som består av et snøre med søkke og fortom med en eller flere kroker. En kan bruke både naturlig og kunstig agn. Dorgen slepes etter båten i sakte fart. Båter som brukes til dorgfiske har derfor ofte motorer som er spesielt tilpasset denne formen for fiske. Dorging fra robåt kan foregå med trover.
Trolling
Trolling er en variant av fisketeknikken dorging, der mange fiskestenger benyttes samtidig. Det kan være seks stenger eller mer. I Norge var Mjøsa og Tyrifjorden blant de mest kjente innsjøene hvor trolling var utbredt, men i disse innsjøene er det innført en grense på maks fire stenger i båten, som da kan beskrives som ett enkelt fiske. Nå er det kun i Eikeren det kan drives lovlig trollingfiske i Norge, der er det mulig og løse eget trollingkort og fiske lovlig med ti stenger, mens trolling i Sverige er mest utbredt i Vänern og Vättern.
Max Morinière
Max Morinière (født 16. februar 1964) er en fransk friidrettsutøver.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 1988, hvor han tok bronse på 4 × 100 meter stafett.
Thomas Hunt Morgan
Morgan ble innvalgt som utenlandsk representant av Kungliga Vetenskapsakademien i 1927.
Ski-VM 2023 – Hopp normalbakke mikslag
Hopp normalbakke mikslag under Ski-VM 2023 ble arrangert 26. februar 2023.
Resultater
Førsteomgangen startet kl. 17:00 og finaleomgangen startet kl. 18:35.
Laurie Wisefield
Laurie Wisefield (født 27. august 1952 i London) er en britisk musiker. Han er kjent som gitarist i bandene Home, Wishbone Ash, Tina Turner og Joe Cocker.
Wisefield var en av grunnleggerne bak bandet Home, som var et oppvarmingsband for Led Zeppelin, og hvor han spilte gitar og sang sammen med Al Stuart. Andy Powell, gitaristen i Wishbone Ash, så bandet spille i New York og ble imponert av Lauries gitarspill. De spilte litt sammen og knyttet bånd. Da Andy Powell dro tilbake til England fikk han nyheten om at bandets gitarist Ted Turner pensjonerte seg og forlot bandet. Powell tok da kontakt med Wisefield og ville ha han som erstatter for Turner. Laurie ble tatt opp som fullverdig medlem i 1974 og debuterte med utgivelsen There's the Rub. Wisefield ble med bandet i 12 år. I denne perioden fikk han til et godt samspill med Powell, skrev nytt materiale og tok med seg et hardere image og lydbilde til bandet.
Etter at han forlot Wishbone Ash i 1985 på grunn av at han følte for nye utfordringer, var han med på turnéen til Tina Turner. I 1992, da Tina Turners manager Roger Davies, tok over managementet til Joe Cocker, ble Wisefield forespurt om å bli med i bandet til Cocker for å hjelpe dem i en musikalsk retning. Han turnerte med Cocker en god periode og jobbet også med Roger Chapman, hvor han var med som gitarist og låtskriver på albumet Under No Obligation og turnéer i både Tyskland og England.
And the Band Played Waltzing Matilda
«And the Band Played Waltzing Matilda» er en sang skrevet av den skotsk-australske musikeren Eric Bogle i 1971. Sangen beskriver krig som nytteløst og forferdelig og samtidig kritiserer de som forsøker å fremstille det annerledes. Sangen er fortellingen om en ung mann som verver seg til AIF og kjemper ved slaget ved Gallipoli under første verdenskrig. Han blir såret i slaget og sendt tilbake til Australia.
Det har blitt spilt inn flere coverversjoner av sangen, blant annet av The Pogues.
Sonny Stitt
Edward «Sonny» Stitt (født 2. februar 1924 i Boston, død 22. juli 1982 i Washington) var en amerikansk jazzmusiker (saksofon), kjent som en av bebop-stilens ledende, med et hundretall utgivelser.
Etter oppvekst i Michigan spilte han i New York under Stan Getz og Dizzy Gillespie (platedebut, 1945), Tiny Bradshaw og Billy Eckstine (1943–47).
Hans utgivelse fra tidlig 1958 avstedkom uttalelsen «Sonny Stitt drar avgårde med kaka blant modernistene. Hans fine altsax-spill i The nearness of you skal sent glemmes.» Og, et par måneder senere, da Jazz at the Philharmonic gjestet Nordstrandhallen var Stitt i besetningen, og samme anmelder bemerket at «… Sonny Stitt, denne store etterkommeren av Charlie Parker holdt seg mest til tenorsaksen denne gang, men jazzen ble ikke dårligere av det. Hyggelig å høre en av de unge som ikke følger i Lester Youngs fotspor.»
Så ble Stitt med i Miles Davis' band som utga Live at Stockholm (1960), der Knut Borge observerte at Stitts rolle var noe anonym i forhold til John Coltrane som han hadde avløst, men at Miles Davis utnyttet dette og derfor «stiger [Miles] fram fra den skyggen Coltrane hadde hensatt ham i».
Stitt ga ut det Grammy-nominerte Tune up! (1972).
East Yorkshire Regiment
East Yorkshire Regiment var et regiment av linjen i infanteriet i British Army. Det ble dannet i 1685 som Sir William Clifton’s Regiment of Foot og senere omdøpt til 15th Regiment of Foot. Det gjorde tjeneste i tre århundrer, før det ble slått sammen med West Yorkshire Regiment (Prince of Wales’s Own) til Prince of Wales’s Own Regiment of Yorkshire i 1958. Deretter ble det slått sammen med Green Howards og Duke of Wellington’s Regiment (West Riding) 6. juni 2006 til Yorkshire Regiment (14th/15th, 19th and 33rd/76th Foot).
Regimentet kjempet blant annet under jakobittopprørene av 1689 til 1692, hvoretter det marsjerte til Flandern for tjeneste i niårskrigen. I 1701 ble det sendt til Nederland for tjeneste i den spanske arvefølgekrigen.
Angloaraber
Anglo-araberen er en hesterase som er en blanding av araberhest og engelsk fullblodshest. Den blir særlig oppdrettet i Frankrike som har spesialisert seg på avl av hardføre, allsidige anglo-arabere i over 150 år. I Storbritannia må en anglo-araber ha minst 12,5% arabisk blod. Det er også best å få bedekke en fullblods hoppe med en araber-hingst, for da blir avkommet større enn begge foreldrene. Motsatt blir avkommet mindre, og er mindre økonomisk enn renrasede araber/fullblods.
Anglo-araberen er en allsidig hest som kan brukes i det meste, som dressur, feltritt, distanse og sprang
Judo World Masters 2016
Judo World Masters 2016 ble arrangert i Guadalajara i Mexico i 2016.
Iftikhar Muhammad Chaudhry
Iftikhar Muhammad Chaudhry (født 12. desember 1948 i Quetta i Balutsjistan i Pakistan) var Pakistans 20. leder for Høyesterett. Han tiltrådte lederjobben etter att ha blitt utpekt av Pervez Musharraf i mai 2005. I mars 2007 ble han sparket av Muscharraf, men fikk igjen posten fire måneder senere etter en dom i Høyesterett. I denne perioden ble Chaudhry en viktig symbol for opposisjonen i Pakistan. Etter at presidenten i november 2007 innførte unntakstilstand i landet ble Chaudhry igjen sparket fra posten. I juli 2008 fikk han igjen jobben som leder for Høyesterett.
As-Salt
As-Salt (arabisk: السلط) er en by i Jordan. Den ligger vest i landet langs den gamle hovedveien mellom Amman og Jerusalem. As-Salt er administrasjonssenter for guvermentet Balqa.
Johannes Lavik
Johannes Lavik er navnet til flere personer:
Bogen
Bogen kan vise til:
Spredning
Spredning er en fysisk prosess der partikler eller lys forandrer bevegelsesretning på grunn av en eller annen hindring. Dette kan være andre partikler, dråper eller variasjoner i tettheten til mediet som bevegelsen foregår i. Men oftest benyttes betegnelsen for å beskrive hva som skjer med en strøm av partikler eller en lysstråle som beveger seg mot en enkel partikkel. Dette kan da være et molekyl, atom eller en elementærpartikkel.
Emmanuelle Béart
Emmanuelle Béart (født 14. august 1963 i Gassin i Frankrike) er en fransk skuespiller.
Spredning
Når det kun skjer en retningsforandring av den innkommende strålingen og den spredende partikkel forblir uforandret, omtales prosessen som «elastisk spredning». I motsatt fall sies den å være uelastisk. Da har man absorpsjon hvor noe av strålingen er blitt tatt opp av sprederen og forandret denne.
En av de mest kjente spredningsprosesser er Rayleigh-spredning som beskriver hvordan lys vekselvirker med molekyler i atmosfæren og dermed gjør himmelen blå om dagen og rødlig i vest ved solnedgang. Ved bruk av kvanteelektrodynamikk er det mulig å forstå at lys også kan spredes av lys, men det skjer med meget liten sannsynlighet.
Theodore Ayrault Dodge
Theodore Ayrault Dodge (født 28. mai 1842, død 26. oktober 1909) var en nordstatsoffiser i den amerikanske borgerkrig og militærhistoriker både for den krigen og for de store generalene i antikkens og europeisk historie.
Spredning
Mange fenomener i optikk kan forklares ved at lys spredes på enkeltatomer eller molekyl. Brytningsindeksen til et materiale fremkommer ved konstruktiv interferens mellom spredte lysstråler og omtales vanligvis som dispersjon. På lignende måte oppstår diffraksjon av lys fra makroskopiske gjenstander og deres dannelse av skygger ved at lysbølger som er spredt av partikler i disse gjenstandene, interfererer seg imellom.
Theodore Ayrault Dodge
Han var født i Pittsfield, Massachusetts og fikk sin militære utdanning i Berlin og gikk på University College London og Universitetet i Heidelberg. Da han returnerte til USA i 1861, innrullerte han seg umiddelbart som menig i New Yorks frivillige infanteri. I løpet av krigen steg han til rangen som midlertidig oberst, mistet sin høyre fot i slaget ved Gettysburg. Han tjente ved det amerikanske krigsdepartementet fra 1864 og ble sendt i tjeneste i den regulære hæren i 1866. I 1870 trakk han seg tilbake som major. Etter at han pensjonerte seg bodde han i Boston før han flyttet til Paris hvor han døde. Han er gravlagt ved Arlington National Cemetery.
Dodge giftet seg med Jane Marshall Neil i 1865 og Clara Isabel Bowden i 1893. Hans verk om borgerkrigen inkluderer The Campaign of Chancellorsville (1881) og Bird's Eye View of the Civil War (1883). Fra 1890 til 1907 gav han også ut tolv bind i sin History of the Art of War: Alexander, Hannibal, Caesar, Gustavus Adolphus, Napoleon, som har blitt delt opp i individuelle biografier til dagens publikasjoner.
Spredning
Egenskaper
Et kvantitativt mål for størrelsen av spredning på enkeltpartikler er spredningstverrsnittet som betegnes med den greske bokstaven σ. Dette er et areal hvis størrelse vanligvis har lite å gjøre med hvor stor sprederen er, men heller hvor lang dens rekkevidde er. Desto lengre denne er, desto flere av de innkommende partiklene vil forandre retning og desto større blir spredningstverrsnittet. Det skjer for eksempel når partiklene har elektrisk ladning og de påvirker hverandre med Coulomb-kraften. Dermot har den sterke kjernekraften en meget kort rekkevidde slik at de tilsvarende spredningstverrsnittene blir mye mindre og måles i den spesielle enheten barn.
Intensiteten av en lysstråle som går gjennom et medium eller materiale, vil svekkes ved at en del av det innkommende lyset blir spredt til sides. Men en del vil også bli absorbert ved partikler i materialet. Slik spredning og absorpsjon skjer ofte samtidig. For eksempel ser en gjenstand rød ut, fordi komplementærfargen absorberes, mens den røde delen reflekteres ved spredning.