cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
No. 4
Deres fjerde album ble utgitt i 2021, også av Samkjørt. Også dette albumet fikk svært gode anmeldelser. Aftenposten s anmelder kalte det «Et lavmælt blinkskudd».
Talgat Ilyasov
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde.
Lin Junmin
Han representerte Kina under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 6 i 25 meter silhuettpistol.
Vindkast
Vindkast er et musikkalbum med Alf Cranner, utgitt i 1977.
Christopher Wand
Christopher Amundsen Wand (født 28. juni 1987 i Hole i Buskerud) er en norsk politiker (H).
Wand har vært medlem av Hole kommunestyre og Buskerud fylkesting samt vararepresentant til Stortinget fra Buskerud 2013-2021. Wand var formann i Buskerud Unge Høyre 2010–2012 og generalsekretær i Unge Høyre 2012–2015. I 2014 ble han innstilt som ny leder i Buskerud Høyre av valgkomiteens flertall, men tapte avstemningen på årsmøtet mot stortingsrepresentant Kristin Ørmen Johnsen.
Han giftet seg i 2018 med Unge Høyres daværende leder Sandra Bruflot.
MŠK Žilina
Mestský Športový Klub Žilina, også kjent som bare MŠK Žilina, er en slovakisk fotballklubb basert i byen Žilina i det nordvestre Slovakia. Klubben ble stiftet i 1908, under navnet Zsolnai Testgyakorlók Köre. I 1995 fikk klubben sitt nåværende navn MŠK Žilina. Klubben spiller i Fortuna Liga, som er landets høyeste divisjon. MŠK Žilina har vunnet Fortuna Liga 6 ganger, Slovakisk Super Cup (Superfinalen) 4 ganger og Cupmesterskap 1 gang. Žilina spiller sine hjemmekamper på Štadión pod Dubňom, hvor også spiller noen av sine kamper.
Meritter
''Oppdatert 2. mai 2019''
Spillerstall
Oppdatert 10. mai 2023.
Trenere
''Oppdatert 12. juni 2013''
MSK-spillere med flest landskamper
''Oppdatert 1. juni 2014''
Johann Adam Hiller
Johann Adam Hiller (1728–1804) var en tysk komponist, musikkviter og kapellmester.
Liv og virke
Johann Adam Hiller gikk på gymnasiet i Görlitz til 1745 og fikk opplæring i klaver og generalbass ved Kreuzschule i Dresden. I 1751 begynte han å studere rettsvitenskap ved Universitetet i Leipzig.
Han ble privatlærer hos grev Heinrich von Brühl i 1754, og reiste med ham på ny til Leipzig i 1758.
I 1759 grunnla Hiller det første tyske tidsskriftet, Der musikalische Zeitvertreib, og gav fra 1766 til 1770 ut Wöchentlichen Nachrichten, die Musik betreffend. I Leipzig drev han en konsertserie og fra 1771 en sangskole; kjente sangerinner som Corona Schröter og Elisabeth Mara fikk utdannelse der. Han drev også musikkselskapet Musikübende Gesellschaft, fra 1781 holdt de sine konserter i Gewandhaus i Leipzig, og Hiller var med det Gewandhausorchesters første kapellmester.
Hiller organiserte oppføringer av Händels oratorier Messiah og Judas Maccabaeus, og foretok enkelte oppføringspraktiske endringer som var med å gi impulsen til en Händel-renessanse.
Fra 1789 til 1801 var Hiller Thomaskantor ved Thomasskolen, dessuten var han tidvis musikalsk leder ved Thomaskirche og organist ved Neukirche.
Hillers sønn Friedrich Adam Hiller (1767–1812) var også komponist.
Verk
Ellers skrev han lieder, kantater og annen kirkemusikk.
Colin Rösler
Colin Rösler (født 22. april 2000) er en tyskfødt norsk-engelsk fotballspiller som spiller for den svenske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i tropp til U21-EM 2023 i Georgia og Romania.
På blåbærtur i Prøysenland
På blåtærtur i Prøysenland er et musikkalbum med Nora Brockstedt, utgitt i 1972.
Antonia Göransson
Antonia Göransson, født 16. september 1990 i Stockholm, er en svensk fotballspiller. Göransson er midtbanespiller, og har kontrakt med tyske 1. FFC Turbine Potsdam. Hun representerte Sverige i fotball-VM for kvinner i 2011.
Det var etter VM-sluttspillet at Göransson kunngjorde overgangen til 1. FFC Turbine Potsdam.
Clément Bessaguet
Clément Bessaguet (født 29. mai 1991) er en fransk skytter som konkurrerer i pistolskyting.
Musikkåret 1932
Fødsler
komponist og tidligere professor i folkemusikk ||align=center|90 ||align=center| ||
Clément Bessaguet
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 7 i 25 meter silhuettpistol.
Løkkeåsveien
Løkkeåsveien kan henvise til:
Musikkåret 1932
Fødsler
ble kjent igjennom Zappa ||align=center| ||align=center|  ||
Cirkus Krone
Circus Krone er Europas største sirkus. Det er fra 2017 eid av Jana Mandana Lacey-Krone, og har vinterkvarter i München, ved det etter sirkuset oppkalte Zirkus-Krone-Strasse.
Sirkuset ble grunnlagt 1905 i Harz av Carl Krone (1870-1943) under navnet Circus Charles, innledningsvis bare med dyreforestillinger, sammen med hustruen Ida Krone.
Bembidion grapii
Bembidion grapii er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Cirkus Krone
Datteren Frieda Sembach-Krone (1915-1995) og hennes mann Carl Sembach-Krone (1908-1984) overtok så, og i 1980 overtok deres datter Christel Sembach-Krone (1936-2017).
Musikkåret 1932
Fødsler
<!--
Cirkus Krone
2017 overtok Christel Sembach-Krones adoptivdatter Jana Pilz, (artistnavn Jana Mandana Lacey-Krone) sirkuset, vars biologiske foreldre er Uhrs Pilz og hans hustru Machy Pilz.
Bembidion grapii
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.
Musikkåret 1932
Fødsler
<!--* 6. September: Gilles Tremblay, kanadischer Komponist († 2017)
Cirkus Krone
Elefanter
Circus Krones fremste trekkplaster har alltid vært elefantene, både asiatiske elefanter også afrikanske elefanter. På det meste eide sirkuset i år 1928, da det kappedes med Circus Sarrasani om å ha den største hjorden, totalt 27 elefanter. Dette året eide sirkuset 683 dyr, hvorav 100 rovdyr og 250 hester. Åtte elefanter ble over 30 år gamle, 7 elefanter ble over 40 år.
I 1967 inntraff en katastrofe; to ungdommer i byen Mannheim satt fyr på elefantteltet. De fjerten elefantene ble reddet fra flammene, men åtte av dem hadde sterke brannskader, og seks av de åtte, som hadde annengradsforbrenninger, døde eller ble avlivet.
Bembidion grapii
Utbredelse
Bembidion grapii finnes nord i Europa, østover i Asia. Den er også registrert fra Norge.
Cirkus Krone
Elefanter
I siste del av andre verdenskrig risikerte sirkuset å miste verdifulle dyr under bombinger, og elefantene ble fraktet under oppsyn av sin stallmester Harry Jahn til Bad Reichenhall, der elefantene ble holdt i bombesikre grotter.
Bembidion grapii
Utseende
Bembidion grapii er en liten løpebille med en ganske slank og litt flat kroppsform. Antenneleddene har lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se), Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.
Cirkus Krone
Elefanter
Stallmestere for elefantene: Carl Krone, Hubert Mirow, Harry Philadelphia-Huling, Harry Jahn, 1982-1998: Banda Puntha Vidane, 1998-2000: Patricia Zerbini, 2000-2001: Dan Köhl, og fra 2002 James Puydebois.
Bembidion grapii
Levevis
Bembidion grapii tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Lambert Pietkin
Lambert Pietkin (1613–1696) var en belgisk barokkkomponist og organist.
Liv
Lambert Pietkin ble utdannet ved katedralen Saint Lambert i Liège. I 1630 fikk han ansvaret for katedralens lille orgel, to år senere ble han organist ved hovedorgelet. I 1633 vikarierte han i blant som kapellmester for læreren Léonard de Hodémont og overtok posten i 1644.
Verk
I kirkearkiv fra Tongeren, Oudenaarde og Gent nevnes i to samlinger opus 1 og 2, men disse er fram til nå ikke gjenfunnet.
Tulku (bok)
Theodores foreldre var misjonærer, og de ble drept under Taiyuanmassakren 9. juli 1900. Gutten rømmer, og ender opp sammen med botanikeren, eks-skuespillerinnen og eventyrersken Mrs Jones og hennes guide og elsker, den kinesiske poeten Lung. Etter å ha blitt jaget av banditter krysser de grensen til Tibet, og Når de kommer til klosteret blir Theodore først identifisert som en tulku, en reinkarnasjon av lamaen Siddha Asara; men siden endrer tempellederne mening, og utpeker Mrs Jones' og Lungs ufødte barn som tulku.
Boka gir både et tidsbilde, en skildring av Theodores utvikling, og et inntrykk av religion og miljø. Theodore vender «hjem» til England, med en sjelden plante som Mrs Jones oppdaget. Mrs Jones (som Kværne karakteriserer som «bokens egentlige hovedperson») tar derimot spranget over i den nye kulturen, og forblir boende i klosteret.
Boka utkom på norsk i 1991, oversatt av Jon Bing og med etterord av Per Kværne. Kværne peker i sitt etterord på at romanens fremstilling av tibetansk buddhisme er unøyaktig, og trolig preget av vestlige, teosofiske versjoner av buddhismen.
Ikaria
Ikaria (gresk: Ικαρία) er en gresk øy i Egeerhavet, 10 nautiske mil eller 19 km sørvest for Samos. Den er en del av den samme undersjøiske fjellkjeden som knytter Samos til Anatolia. Den har sitt navn fra den flyvende Ikaros, sønn av Daidalos, som i henhold til gresk mytologi som falt i havet etter at solen smeltet voksen som festet fjærene på hans vinger. Administrativt utgjør øya en egen kommune innenfor den regionale enheten Ikaria som er en del av regionen nordlige egeiske øyer. Den fremste byen på øya og setet for kommunen er Agios Kirykos. De historiske hovedstedene på øya er Oenoe og Evdilos.
Geografi
Ikaria er en av de midtre øyene i den nordlige delen av Egeerhavet, utgjør 255 km² med 164 km lang kystlinje og en befolkning på 8 312 innbyggere i 2011. Topografien er en kontrast mellom frodige skråninger og bratte bergstup. Øya er hovedsakelig fjellrik og berglendt, og preges av fjellet Aetheras som når 1 037 meter på det høyeste. De fleste landsbyene er samlet på slettene langs kysten med kun noen få i fjellene.
Mange deler av øya, særlig ravinene, er dekket av store busker som gjør landskapet frodig og grønt. Bortsett fra tamdyr som små geiter som beveger seg rundt med små bjeller rundt halsen, er det et antall små ville dyr på øya, blant annet pattedyr som mår og oter, insekter som hoppeedderkopper, og amfibier som padder. Klimaet er typisk middelhavsklima.
Den eldste tiden
Ikaria har vært befolket siden steinalderen for minst 7000 f.Kr. De var et neolittisk førgresk urfolk som grekerne kalt for pelasgere. Det er funnet en del neolittiske levninger på Ikaria, hovedsakelig undersøkt av den innfødte Themistokles Katsaros, og arkeologen Ares Poulianos, også fra Ikaria, men undersøkelsene er ennå ikke blitt publisert. Pelasgere var bosatt fram til 2000-tallet f.Kr. da nye innbyggere fra Karia i Anatolia bosatte seg på øya. Grekere synes å ha flyttet inn i Egeerhavet fra 1500-tallet f.Kr. og fra 1200 f.Kr. tatt de fleste øyene, men det er ingen tegn på gresk bosetning på Ikaria før langt senere, muligens var de mismodig av mangelen på en naturlig havn på øya. De vanskelige sjøforholdene rundt øya var nevnt av Homer i Iliaden.
Kilden for historien til antikkens Ikaria består av tilfeldige referanser hos antikkens forfattere som Thukydides, Herodotos, Strabon, Pausanias, Athenaios og en håndfull inskripsjoner. Eparkides, en innfødt fra Oenoe, skrev en historie om Ikaria i tiden rundt 350 f.Kr. hvor kun fragmenter har blitt bevart. Det er antatt at han ga et konsentrat av øyas historie, men hans hovedhensikt synes å ha vært å fremme kvaliteten til øyas vin.
Antikken
Ikaria ble på 500-tallet f.Kr. en del av sjøriket til Polykrates, tyrannen av Samos, og på 400-tallet f.Kr. ble de to byene på Ikaria, Oenoe og Thermae, medlemmer av det athenske sjøforbundet. På 100-tallet f.Kr. fikk øya en stor andel innvandring fra Samos. På denne tiden ble Tauropolion, tempelet for Artemis, bygget i Oenoe. Mynter som ble preget i byen hadde avbildninger av gudinnen Artemis og en okse. Det var andre, mindre temenos (avgrenset tempelområde) som var hellig for Artemis Tauropolos, ved Nas på nordvestkysten av øya. Nas hadde vært en hellig havn for de førgreske innbyggerne i Egeerhavet og var en viktig havn i antikken, det siste stoppestedet før man seilte inn i de farefulle havene rundt Ikaria. Det var et velegnet sted for sjøfolk å gi ofringer til Artemis Tauropolos som, blant hennes andre funksjoner, var beskytter av sjøfolk. Her var gudinnen representert i en arkaisk xoanon, utskrået i tre.
Det er beregnet at det bodde rundt 13 000 på Ikaria på 400-tallet f.Kr. Denne framgangen under det athenske sjøforbundet fikk en nedgang under Peloponneskrigen fra 431 til 404 f.Kr. Ved to anledning førte de spartanske admiralene Alkidas og Mindaros sine flåter til Ikaria. Etter krigen ble øya stadig plaget av angrep fra pirater, men forholdene bedret seg i 387 f.Kr. da Ikaria, det vil si byene Oenoe og Therma, ble medlem av det andre athenske sjøforbundet.
Tempelet til Artemis sto relativt velholdt fram til midten av 1800-tallet, men da ble marmoren plyndret for å bygge en lokal kirke i landsbyen Kato Raches. Først i 1939 ble området undersøkt av den greske arkeologen Leon Politis. I løpet av aksemaktenes okkupasjon av Hellas under den andre verdenskrig forsvant mange av de gjenstandene som var gravd av Politis. Lokalt hevdes det at det er fortsatt marmorstatuer nedgravd i sanden utenfor kysten.
I hellenistisk og romersk tid synes det som om øyas nedgang fortsatte. Selv om romerne etablerte kontroll over området førte de ikke god nok kontroll til å gi tilstrekkelig beskyttelse. I 129 f.Kr. ble Samos lagt administrativt inn under den romerske provinsen Asia, og antagelig ble også Ikaria inkludert i provinsen. En romersk general påtok seg reparasjoner av Artemis-tempelet som må ha forfalt. I løpet av 100-tallet e.Kr. var romernes aktivitet vendt andre steder og pirater tok kontrollen over Egeerhavet. Folket på Ikaria rømte fra kystbosetningene og inn i innlandet. Augustus gjenetablerte romersk orden i Egeerhavet og oppmuntret Samos til å utvikle Ikaria. Den greske reisende Strabon merket seg rundt 10 f.Kr. at det var to små bosetninger, men ellers var øya forlatt, bortsett fra folk fra Samos som benyttet øya for husdyrshold. Plinius den yngre sto værfast på Ikaros i flere dager og var imponert av stedets enkle, rustikke kvaliteter.
Osmansk tid
Sankt Johannes-ridderne (den senere Malteserordenen), som hadde sin base på Rhodos, utøvde en viss kontroll over Ikaria fram til 1521 da Det osmanske rike la øya inn under seg. Da osmanene sendte de første skatteleggeren som kom for å presse penger av innbyggerne lot øyboerne ham henge til han ikke plagde dem mer. Da tyrkerne kom for å undersøke var det ingen som ville peke ut de skyldige, og tyrkerne innså at det var ingen økonomisk gevinst i å straffe hele befolkningen på Ikaria.
Tyrkerne hadde en løs administrasjon av Ikaria og sendte ikke noen myndighetsperson til Ikaria i flere århundrer. Den beste redegjørelse fra disse årene er fra erkebiskop Josef Georgirenes som i 1677 beskrev at øya hadde tusen hardføre, langlivet innbyggere som var blant de fattigste i Egeerhavet. Uten en havn var øya avhengig for sin meget begrensete samhandling med verden utenfor av små fartøyer som ble trukket opp på strendene. Innbyggerne hadde godt omdømme for sine små båter som var bygget av edelgran, som det var rikelig av på Ikaria. De solgte båter og tømmer for mynter og korn på Khíos. I havområdene ved kysten av øya, forsikret Georgirenes, skaffet de beste muslinger blant alle øyene rundt. Geiter og sauer gikk uforstyrret i det berglendte landskapet. Ost ble framstilt for eget forbruk i hver husholdning. Ikaria var på 1600-tallet uvanlig i den forstand at den vin de produserte ikke ble ekspert, men lagret på tønner for eget konsum, og de fortsatte å lagre den på gammeldags vis i terrakottakrukker, pithoi, som ble grav ned i jorda.
Bortsett fra tre små byer som hver av dem ikke hadde mer enn 100 hus, men det var tallrike små landsbybosetninger hvor hvert hus hadde en frukthage bak en mur og noe dyrket mark. I motsetningen til tett bygde byene på Samos bodde innbyggerne adskilt i befestede, men enkle, umøblerte gårder. De som uten sengetøy og stappet sitt eget tøy rundt seg. Befolkningen ble ofte svært gamle. De omgikk ikke med fremmede og giftet seg kun med hverandre.
Ruinene av et fyrtårn på et forberg som var vendt mot Samos, kalt for «Ikaros' tårn», var forbudt for øyboerne på Ikaria å gå til, da tradisjonen hevdet at det var en skatt som lå der.
I 1827, under den greske selvstendighetskrigen (1821–1829), brøt Ikaria ut fra Det osmanske riket, men øya ble ikke inkludert i det smale området som utgjorde det første uavhengige Hellas, og ble tvunget til å akseptere tyrkisk styre for ytterligere noen år.
Fristaten Ikaria
Ikaria forble underlagt Det osmanske rike fram til 17. juli 1912 da øyboerne jagde den tyrkiske militærgarnisonen og således oppnådde selvstendighet.
Den 18. juli 1912 ble Fristaten Ikaria (Ελευθέρα Πολιτεία Ικαρίας, Elefthéra Politía Ikarías) erklært. De små naboøyene som samlet kalles for Fournoi Korseon ble også frigjort og ble en del av Fristaten. Ioannis Malachias var den eneste presidenten i den kortvarige nasjonen. I fem måneder var Ikaria en uavhengig stat med sin egen hær, flagg, frimerker og nasjonalsang, men disse månedene var vanskelige tider. Det var mangel på mat, folket var uten fast transportmuligheter og posttjeneste, og de risikerte å bli underlagt Italias egeiske rike.
I november 1912, etter en forsinkelse grunnet Balkankrigene, ble Ikaria endelig en del av Hellas.
Den andre verdenskrig
Det var betydelig misnøye med den greske regjeringen som investerte lite i utviklingen av Ikaria i mellomkrigstiden. Den forble en av de mest tilbakestående områder i Hellas. Fram til 1960-tallet henvendte øyboerne seg heller til USA enn til Athen for hjelp til å bygge veier, skoler og sykehus. Gjennom hele den første halvdelen av 1900-tallet var økonomien avhengig av hjelp sendt fra USA av øyboere som hadde utvandret til Amerika fra 1890-tallet hvor de etablerte seg som jernarbeidere og forretningsfolk.
Øya hadde store lidelser grunnet sult og fattigdom under aksemaktenes okkupasjon av øya under den andre verdenskrig. Det er ingen tall på hvor mange som faktisk døde i elendighet, men det er kjent at i landsbyen Karavostamo omkom over 100 mennesker av sult.
Etter krigen var et flertall av øyboerne sympatisk innstilt til kommunismen, et fenomen som oppsto flere steder i Hellas og i Europa. Den greske regjering benyttet seg av øya for å forvise i alt 13 000 kommunister fra 1945 til 1949. En av de som ble forvist hit var Mikis Theodorakis. Den dag i dag har denne sympatien holdt seg, blant annet som et symptom på desentralisert motstand mot sentralmakten i Athen. KKE holder mellom 35 og 40 prosent av stemmene ved valg. Av den grunn er Ikaria tidvis referert til Kokkino Nisi (gresk: Κόκκινο νησί) («Den røde øy») eller Kokkinos Vrahos (Κόκκινος Βράχος) («Det røde fjell/berg»).
Moderne tid
Levestandarden og livskvaliteten bedret seg markant etter 1960 da de greske myndighetene begynte å investere i øyas infrastruktur for å fremme turisme. I dag er Ikaria betraktet som en av verdens fem «blå soner» – steder hvor befolkningen jevnlig lever til de blir svært gamle (en av tre blir opp til 90 år). Årsaken til høy alder er gitt til helseriktige matvaner og levestil.
Folkegrupper
Ikarerne, ikaroitter, eller ikariske grekere (gresk: Ικαριότες; Ikariótes) er en etnisk gresk folkegruppe som antagelig nedstammer fra både urbefolkningen på øya som greske bosettere fra Miletos og Samos. De er nært beslektet med folk på andre greske øyer som Samos, Khíos, Fournoi Korseon og Patmos, og grekere langs kysten av Anatolia (dagens Tyrkia). Det er også mange på Ikaria som nedstammer fra grekere fra Kreta. På Ikaria har det vært en stor strømning som preget folket til å bli både ateister og venstreorienterte, mer enn noe annet sted i Hellas. De religiøse tilhører den greskortodokse kirke.
I dag bor det ikarere over det meste av Hellas som en naturlig utvikling av den greske moderne stat, men særlig på Ikaria, naboøyene Thimena og Fournoi Korseon, i den greske hovedstaden Athen hvor det er et større samfunn, men mange har i århundrenes løp utvandret utenfor Hellas, hovedsakelig til Australia, USA, Canada og Storbritannia. Grovt regnet er det mellom 8 000–15 000 verden over som nedstammer fra Ikaria.
Kommunen
Den nåværende kommunen Ikaria ble dannet av endringen i lokalt selvstyre av 2011 ved å slå sammen 3 tidligere kommuner, som da ble kommunale enheter:
Økonomi
Ikaria har en lang tradisjon med framstille en sterk rødvin. Vinindustri ble dog desimert av vinlus på 1960-tallet, men har siden tatt seg opp. Mange driver landbruk med sauer og geiter, og fiske er en annen stor næring. Turisme har fått betydning de siste tiårene. De to største strendene på øya ligger mellom landsbyene Armenistis (Αρμενιστής) og Gialiskari (Γιαλισκάρι).
Til tross for at infrastrukturen er blitt utbygget siden 1960-tallet er det liten masseturisme på øya. Hovedgrunnen er mangelen på en internasjonal flyplass, ingen store attraksjoner. De som likevel reiser hit ser derimot mangelen på masseturisme som en fordel ved at landsbyene og omgivelsene er mindre forstyrret og mer ekte, både i landskapet som menneskene på øya. Landbruk og turisme er de to store inntektskildene.
Zack Ryder
Matthew Caradona (født 14. mai 1985) er en amerikansk skuespiller og fribryter, som er under kontrakt med World Wrestling Entertainement (WWE) og opptrer på Raw under artistnavnet Zack Ryder.
Rododendrontrost
Rododendrontrost (Turdus kessleri) er en fugl i trostefamilien.
Gjermund Gisvold
Gjermund Gisvold (født 31. mai 1972 i Trondheim) er en norsk forfatter og manusforfatter, bosatt i Trondheim og medlem av Trøndersk Forfatterlag. Han debuterte i 2015 med romanen Gjøkungen.
I 2016 satt han i juryen i Beograd Internasjonale Film Festival. For manuset til spillefilmen Norwegian Dream ble han nominert til Amandaprisen 2023 i klassen beste manus sammen med og.
Bibliografi
Prosa
Filmmanus
Dai Yoshioka
Dai Yoshioka (født 14. desember 1985) er en japansk skytter som konkurrerer i pistolskyting.
Han representerte Japan under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 8 i 25 meter silhuettpistol.
Elin Gjeruldsen
Elin Gjeruldsen (født 4. januar 1960) er en norsk forfatter.
Massimo De Bertolis
Massimo De Bertolis (født 28. april 1975) er en italiensk terrengsyklist.
Vigilo-saken
Saken førte til at byråd for barnehage Linn Kristin Engø fikk et mistillitsforslag mot seg fra partiene SV, FNB, Høyre og Frp. Byrådet truet da med å gå av på saken hvis partiene som varslet mistillit, stemte for det på bystyremøte i mars 2020.
Engø valgte den 27. januar 2020 å gå av som byråd, for å unngå at byrådet stilte kabinettsspørsmål i marsmøtet.
I 2022 ble Vigilo innført på nytt.
Taimuraz Friev
Taimuraz Friev (født 15. september 1986) er en spansk bryter som konkurrerer i fri stil.
Han representerte Spania under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde.
Stanley Donen
Stanley Donen, født 13. april 1924 i Columbia i Sør-Carolina, død 21. februar 2019 i New York City) var en amerikansk filmregissør, filmprodusent og koreograf.
Biografi
Stanley Donen flyttet til New York mens han var i tenårene. Som sekstenåring medvirket han i Richard Rodgers og Lorenz Harts teateroppsetning av Pal Joey, sammen med Gene Kelly. I 1943 fikk han jobb som koreograf på Metro-Goldwyn-Mayer, og samarbeidet på nytt med Gene Kelly i filmen Modellen (1944). Han debuterte i 1949 som regissør med filmen Ute på livet, den første musikalfilmen som gjorde filmopptak on location (utenfor studio og i naturlige omgivelser).
Han fikk i en Æres-Oscar i 1998.
Donen døde av et hjerteinfarkt i New York 21. februar 2019.
Irish Home Rule movement
Den irske hjemmestyrebevegelsen (engelsk: Irish Home Rule movement) var en politisk bevegelse som kjempet for selvstyre for Irland innenfor det forente kongerike Storbritannia og Irland. Bevegelsen var den dominerende bevegelsen av irsk nasjonalisme fra 1870 til slutten av første verdenskrig.
Den irske advokaten, redaktøren og politikeren Isaac Butt grunnla Home Government Association («Forening for selvstyre») i 1870. Denne foreningen og pressgruppen ble etterfulgt av Home Rule League («Hjemmestyreforbundet»)i 1873 og Irish Parliamentary Party i 1882. Disse organisasjoner kjempet for selvstyre i det britiske Underhuset. Under ledelse av Charles Stewart Parnell var bevegelsen nær ved å lykkes da den liberale regjeringen under William Ewart Gladstone introduserte lovforslaget First Home Rule Bill i 1886. Lovforslaget ble hardt bekjempet på alle trinn, og men regjeringen å tvinge den videre til Underhuset. Den bitreste motstanden kom fra unionister fra Ulster. Lovforslaget ble overveldende avvist i Overhuset en uke senere. En lov måtte bli akseptert av begge husene i parlamentet.
Etter Parnells død introduserte Gladstone Second Home Rule Bill i 1893; den passerte Underhuset, men ble igjen beseiret i Overhuset. Etter at Overhusets veto ble fjernet i 1911, ble Third Home Rule Bill introdusert i 1912, noe som førte til Home Rule Crisis. Unionister i Ulster, fast bestemt på å forhindre ethvert form for hjemmestyre for Irland, dannet en paramilitær styrke, Ulster Volunteers, som truet med våpenmakt å gå imot innføringen av loven og ville nekte enhver myndighet til et parlament i Dublin. Irske nasjonalister svarte med å sette opp de irske frivillige «for å sikre rettighetene og frihetene som er felles for hele folket i Irland». Begge sider begynte deretter å importere våpen og ammunisjon fra Tyskland. Rett etter utbruddet av første verdenskrig ble loven vedtatt, men innføringen ble utsatt til krigens slutt.
Etter påskeopprøret i 1916, spesielt arrestasjonene og henrettelsene som fulgte i kjølvannet, skiftet offentlig støtten til Hjemmestyrebevegelsen til det langt mer radikale partiet Sinn Féin. I det generelle valget i 1918 led Det irske parlamentariske partiet et knusende nederlag med bare en håndfull parlamentsmedlemmer som overlevde valget. Det ble i praksis et effektivt dødsstøt til Hjemmestyrebevegelsen. De innvalgte parlamentsmedlemmene til Sinn Féin nøyde seg ikke bare med hjemmestyre innenfor rammen av Storbritannia; de opprettet i stedet en revolusjonær lovgiver, Dáil Éireann («Irlands forsamling»), og erklærte Irland som en uavhengig republikk. Storbritannia vedtok en fjerde lov for hjemmestyre, Government of Ireland Act 1920, med sikte på å opprette adskilte parlamenter for Nord-Irland og Sør-Irland (det som i dag er Irland). Førstnevnte ble etablert i 1921, og territoriet fortsetter til den dag i dag som en del av Storbritannia, men sistnevnte fungerte aldri. Etter Den anglo-irske traktat som avsluttet den irske uavhengighetskrigen, ble tjueseks av Irlands trettito grevskap i desember 1922 til den irske fristaten, et dominion innenfor Det britiske imperiet som senere utviklet seg til den nåværende republikken Irland.
Canon de 155 mm L (de Bange)
'''Canon de 155 mm Long mle. 1877, også kjent som Canon de Bange de 155''', var en 155 mm kanon brukt av den franske hæren den siste delen av 1800-tallet og første halvdel av 1900-tallet. Dette var den første kanonen som tok i bruk artillerikaliberet 155 mm som fremdeles er mye brukt idag. Selv om den var utdatert ved utbruddet av første verdenskrig ble den tvunget tilbake til tjeneste, og den ble hovedskytset i artilleribekjempelsesrollen for den franske hæren de to første årene av krigen.
Utvikling og tjeneste på 1800-tallet
Basert på erfaringer fra den fransk-prøyssiske krig møttes en komité i det franske artilleriet den 2. februar 1874 for å diskutere nye skyts til festninger og for beleiringer. Blant skytsene som ble vurdert var det ett med kaliber mellom 14 og 16 cm. Etter flere møter bestemte komitéen seg 16. april 1874 for kaliberet 15,5 cm. I den skriftlige utredningen fra komitéen, datert 21. april, ble kaliberet for første gang kalt 155 mm (de to andre kalibrene komitéen bestemte seg for var 120 mm for kanon og 220 mm til bombekaster). Tre ulike 155 mm prototyper ble testet i Calais i 1876, og modellen til Charles de Bange ble utropt til vinneren. Den franske regjeringen bestilte de første 300 skytsene i november 1877.
Til felles med andre kanoner utviklet av de Bange var 155 L laget av stål forsterket med stålringer, og hadde en progressiv rifling. Kanonens lukkemekanisme var de Banges forbedrete skruemekanisme. Den opprinnelige utgaven (1877) måtte stå på en treplatform når den skulle avfyres og rekylen ble absorbert av friksjonen mellom kanonen og plattformen. Kanonen måtte da dyttes tilbake på plass etter hvert skudd. I 1883 introduserte man en hydraulisk bremse, Saint-Chamond, for å absorbere rekylen på en mer effektiv måte. Denne bremsen var en separat dings som forankret kanonens affutasje med avfyringsplatformen og returnerte kanonen til utgangsposisjonen etter rundt 110 cm med rekyl.
På 1800-tallet ble rundt 1 400 skyts av typen 155 L produsert. De fleste ble plassert i de tallrike franske fortene, blant annet i Toul, Belfort og Verdun. I 1882 ble rundt 200 skyts reservert til mer offensive operasjoner som beleiringsartilleri. I denne rollen ble hver kanon trukket av 10 hester.
Fransk tjeneste i første verdenskrig
Den første bruken av 155 L i strid var trolig under slaget om Morhange i Moselle i Lorraine den 27. august 1914, og da fra en statisk stilling i nærliggende Épinal. De første artilleriduellene i krigen viste tydelig at den franske tunge artillerikapasiteten var underlegen den tyske. Franskmennene fant ut at det var nødvendig å øke mobiliteten til deres 155 mm kanoner. I oktober 1914 initierte de et program for å utstyre hjulene til 155 L med stålbelter. Dette systemet, kalt cingoli eller Bonagente (etter deres italienske oppfinner), eliminerte behovet for å sette opp avfyringsplattformene av tre. Beltene økte vekten til hver kanon med 800 kg, men man slapp samtidig å transportere de opp mot 5 tonn med trevirke som var nødvendig for plattformene. Bruken av beltene reduserte også tiden man trengte på å komme i stilling fra 5–6 timer til 1 time.
I et forsøk på å komme på nivå med det tyske feltartilleriet ble det besluttet den 27. november 1914 at hvert franske armékorps skulle forsterkes med en tung artillerigruppe. Allerede tre dager senere var 112 kanoner av typen 155 L mobilisert for denne oppgaven, i tillegg til andre tunge skyts som ble fordelt til disse gruppene. I oktober–november 1915 introduserte man en mer strukturert organisering, og grupperte 155 L kanonene i 30 mobile tunge artilleriregiment. 20 av disse regimentene brukte hester som trekkraft (med totalt 320 155 L), mens de ti siste var motoriserte og brukte traktorer som drivkraft. De sistnevnte var oppsatt med en blanding av 155 L og 120 L de Bange kanoner. Den 1. august 1916 var det 738 kanoner av typen 155 L i mobile avdelinger, og antall 155 L kanoner med motorisert trekkraft økte fra 40 i slutten av 1915 til 128 i juli 1917.
Tysbastslekta
Tysbastslekta (Daphne) er en planteslekt i tysbastfamilien.
Canon de 155 mm L (de Bange)
Fransk tjeneste i første verdenskrig
På grunn av den solide konstruksjonen til 155 L kunne man øke kruttladningen man brukte, og man oppnådde da en signifikant forbedring av slagkraften. Før 1914 hadde en granat avfyrt fra 155 L typisk en utgangshastighet på 470 m/s og en rekkevidde under 9 800 m. Med den kraftigere ladningen økte hastigheten til 561 m/s og rekkevidden økte med 2 900 m til 12 700 m
Tysbastslekta
De er løvfellende eller eviggrønne busker. Bladene er helrandede, har svært kort stilk og sitter nesten alltid spredt. Blomstene dufter sterkt og har ikke egentlige kronblad, men begeret er vokst sammen til et rør med fire fliker som minner om kronblad. De eviggrønne artene har ofte grønne blomster, mens de løvfellende som regel har rosa blomster, men det finnes også andre blomsterfarger som gul, hvit og purpur. Mange blomstrer svært tidlig, seint på vinteren eller tidlig på våren. Frukten er en mellomting mellom en steinfrukt og et bær og er meget giftig for mennesker, men ufarlig for fugler.
Canon de 155 mm L (de Bange)
Fransk tjeneste i første verdenskrig
Fra mai 1916 begynte utskiftingen av 155 L kanoner med nyere modeller med samme eller liknende kaliber. Rørene til 155 L ble normalt pensjonert etter 10 000 skudd. På grunn av begrenset evne til å produsere de mer moderne kanonene som skulle erstatte 155 L ble det fra 1916 produsert et antall nye løp til 155 L. Disse hadde en noe forenklet konstruksjon med jevn rifling. Den største visuelle forskjellen mellom den gamle og den nye rørtypen var løftekroken; på de gamle løpene var denne plassert langs røraksen, mens på de nye var den montert på tvers. Introduksjonen av nytt hurtigskytende materiell til erstatning for 155 L var initiert av et program fra 30. mai 1916 for forbedret tungt feltartilleri. I november 1918 var dette programmet fremdeles ikke ferdig, og så sent i krigen hadde hvert franske armékorps fremdeles en artilleribataljon oppsatt med 155 L. Etterhvert overtok Canon de 155 mm GPF rollen som hovedskyts for det tunge franske artilleriet.
Gråvingetrost
Gråvingetrost (Turdus boulboul) er en fugl i trostefamilien.
Canon de 155 mm L (de Bange)
Alliert og mellomkrigstjeneste
I løpet av krigen ble også noen 155 L kanoner gitt til Frankrikes allierte. Tre skyts ble brukt av hæren i Romania i 1915, og i 1918 hadde antallet økt til fire.
Gråvingetrost
Gråvingetrost lever på de nordlige delene av det indiske subkontinent og østover til Sørøst-Asia, inkludert Pakistan, Bangladesh (streiffugler), Bhutan. India, Laos, Myanmar, Nepal, Thailand, Tibet og Vietnam. Arten foretrekker fuktig tropisk fjellskog.
Tysbastslekta
Slekta er utbredt i de tempererte og subtropiske delene av Eurasia og Nord-Afrika fra Azorene i vest til Kamtsjatka i øst. Det er 19 arter i Europa. I Norge finnes én art, tysbast (Daphne mezereum). Flere av artene i slekta dyrkes i hager.
Canon de 155 mm L (de Bange)
Alliert og mellomkrigstjeneste
Det russiske keiserdømmet fikk 80 skyts, 50 i 1916 og 30 i 1917. Disse kanonene ble arvet og brukt av Den røde hær under den russiske borgerkrigen. F.eks. ble seks 155 L brukt i 1920 under forsvaret av Kakhovka. Den sovjetiske hæren plasserte etterhvert de russiske 155 L i en sentralt plassert reserve.
I slutten av juni 1937 sendte Sovjetunionen 32 av deres 155 L til den republikanske siden i den spanske borgerkrigen. Disse var lisensprodusert i Perms og ble sendt med skipet «Cabo de Santo Tomé» til Cartagena i Spania. De spanske republikanske styrkene opprettet 15 batterier med to kanoner i hvert, og brukte de to siste kanonene til opptrening. En av kanonene, kalt El Abuelo («Bestefar»), kom i offentlighetens søkelys etter at den ble fotografert på Plaza de España i Madrid. (Dette var imidlertid ikke det eneste våpenet i denne konflikten som ble kalt El Abuelo.)
Andre verdenskrig
Rundt 305 155 L kanoner var fremdeles plassert på ulike franske fort den 10. mai 1940. Av disse var 168 deployert på Maginotlinjen, og 137 i mindre anlegg i sørøst.
Under vinterkrigen i 1940 donerte Frankrike en større mengde artilleriutstyr til Finland, blant annet 48 155 L kanoner, men disse ankom for sent til å kunne bli brukt i den konflikten. Disse kanonene kom derimot til nytte under den finske fortsettelseskrigen, da med den finske betegnelsen «155 K/77». Samtlige 48 kanoner var fremdeles i finsk tjeneste i september 1941, men antall operative 155 K/77 var redusert til 42 i januar 1944 og var ytterligere redusert til bare 19 i september samme år. Finnene brukte dem med 43,6 kg granater med en ladning på 5,7 kg og oppnådde en rekkevidde på 12,3 km. Fire av de gjenværende kanonene ble konvertert til bruk i kystfort under betegnelsen «155/27 BaMk».
Osmoderma cristinae
Osmoderma cristinae er en bille som hører til gullbassene (skarabider).
Utseende
En stor (25-32 millimeter) og bred, blankt brun til svart gullbasse. Pronotum er smalere enn dekkvingene, dypt punktert med en midtfure i den fremre delen. Dekkvingene er rynkete med uregelmessig punktering.
Habitat
I likhet med de andre artene i slekten Osmoderma lever arten i kolonier i muld inne i hule trær. De voksne billene er aktive om natten om sommeren, og kommer av og til til lys.
Utbredelse
Arten har en begrenset utbredelse og er bare kjent fra tre lokaliteter i fjellområder i det nordlige Sicilia. Den er regnet som sterkt truet (EN) av IUCN.
Systematisk plassering
Arten er svært nærtstående til Osmoderma eremita, men nyere undersøkelser av DNA og morfologi tyder på at de to artene er ulike, selv om de har like feromoner.
Caught in the Middle: The Collection
Sporliste
CD1:
CD2:
Coline Varcin
Coline Varcin (født 28. januar 1993) er en fransk skiskytter.
Hun representerte Frankrike under EM i skiskyting i 2015 der hun tok gull på sprinten og bronsemedalje under stafetten, sammen med Anaïs Chevalier, Chloé Chevalier og Julia Simon.
Mingtrost
Mingtrost (Turdus feae) er en fugl i trostefamilien.
Arten er en trekkfugl som hekker i fjellområdene i Nord-Østlige Kina, og trekker sørover til de tropiske og subtropiske skogene i India, Laos, Burma og Thailand. Den er truet av fragmentering og tap av leveområder.
Cédric Djeugoué
Cédric Djeugoué (født 28. august 1992) er en kamerunsk profesjonell fotballspiller som spiller for den kamerunske klubben Coton Sport. Han spiller forsvar, og er også en del av det kamerunske landslaget. Han har i sin karriere spilt for flere andre kameruske klubber, blant annet Kadji Sports Academy og Douala. Han har også spilt for den tsjadske klubben Foullah Edifice.
Deng Xi
Deng Xi ( 545 - 501 f.Kr.) var en kinesisk filosof og retoriker som er blitt regnet som grunnleggeren av den kinesiske logiske tradisjon. Han tilregnes den gamle kinesiske filosofiske retning navneskolen.
Deng Xi utviklet sine debattevner i rettssalene til staten Zheng. Verket Zuo Zhuan gir ham æren for en straffelov skrevet på bambus, en kodeks som stor i motsetning til Zichans.
The Last Stand
The Last Stand er en amerikansk actionthriller fra 2013. Filmen er regissert av Jee-won Kim, og har Arnold Schwarzenegger i hovedrollen.
Filmen hadde norsk premiere 8. mars 2013.
Handling
Ray Owens (Arnold Schwarzenegger) er blitt sheriff i den lille, kjedelige landsbyen Sommerton Junction etter å ha trukket seg tilbake fra LAPD og storbykriminaliteten. Målet er å få et roligere liv frem til han pensjonerer seg. Men når lederen av en stor dopliga, Gabriel Cortez (Eduardo Noriega), rømmer fra FBI og har kurs for småbyen, må sheriff Owens motvillig trå til for å hjelpe de store amerikanske autoritetene en siste gang. Han får hjelp fra noen av innbyggerne i landsbyen, blant annet eieren av våpenmuseet, Lewis Dinkum (Johnny Knoxville).
Jorge Álvarez
Jorge Álvarez (født 3. august 1989) er en cubansk skytter som konkurrerer i pistolskyting.
Løkkeåsveien (Bærum)
Løkkeåsveien (1-13, 2-18) er en vei i Sandvika i Bærum.
Veien ligger på nordsiden av Sandvika stasjon. Den går fra Elias Smiths vei, og går nordover fra denne, opp på åsen bak Engervannsveien. Veien ligger cirka 40 meter over havet på det høyeste. Veien preges av eneboliger.
Marie Kleivdal Kristiansen
Marie Kleivdal Kristiansen (født 15. april 1982) er en er en norsk billedkunstner, regissør, manusforfatter og skuespiller. Hun er bosatt i London. Kristiansen kommer opprinnelig fra Ås i Akershus.
Billedkunstner
Hun er utdannet ved Oslo fotokunstskole i Oslo og Glasgow School of Art and Design (2004–2005). Fra 2005 til 2007 studerte hun ved Central St. Martins School of Art and Design, som er en del av University of the Arts London.
Som billedkunstner arbeider hun både med video og innen mer tradisjonelle visuelle kunstuttrykk. Hun har hatt flere utstillinger. Blant annet stilte hun ut verk hos Ålesund kunstforening i 2008 og hadde separatutstilling i Galleri A samme år. Hun var også representert med arbeider på Scope Art Fair i London i oktober 2008.
Regissør
Sammen med Siri Seljeseth regisserte hun fjerde sesong av TV-serien Unge lovende. Hun skrev manus og regisserte TV-serien  som hadde premiere på Viaplay i 2021. Serien tar for seg spredning av nakenbilder blant unge. Serien vant prisene for beste foto TV-drama og beste klipp TV-drama mens Kristiansen selv ble nominert i klassen beste regi TV-drama.
Skuespiller
Hun er datter av filmregissørene Vibeke Løkkeberg og Terje Kristiansen og søster av skuespilleren Tonje Kleivdal Kristiansen. Sammen med søsteren spilte hun i foreldrenes filmer Måker (1991) og Høvdingen (1984).
Brunhodetrost
Brunhodetrost (Turdus chrysolaus) er en fugl i trostefamilien.
Odd Goksøyr
Odd Magne Goksøyr (født 7. august 1952) er en norsk poet, barnebokforfatter og trubadur, bosatt i Hareid.
Goksøyr har også gjendiktet flere verk av den amerikanske poeten Robert Bly.
Sivilombudsmannsloven
Sivilombudsmannsloven (fullt navn: lov om Stortingets ombudsmann for forvaltningen) var en norsk lov som etablerte Stortingets ombudsmann for forvaltningen, Sivilombudsmannen. Loven ble vedtatt 22. juni 1962 og trådte i kraft 1. oktober samme år. Den ble formelt opphevet og erstattet av sivilombudsloven (fullt navn: lov om Stortingets ombud for kontroll med forvaltningen) 1. juli 2021. I den nye loven er sivilombudsmannen konsekvent endret til sivilombudet. Der er også noen endringer i sak. Til dømes kunne sivilombudsmannen ikke behandle klager innenfor det militære området, men dét kan sivilombudet.
Sivilombudsmannsloven bestemte at Sivilombudsmannens skulle være Stortingets tillitsmann, med formål å søke å sikre at det i den offentlige forvaltning ikke øves urett mot den enkelte borger og bidra til at offentlig forvaltning respekterer og sikrer menneskerettighetene. Loven etablerte også Sivilombudsmannen som nasjonal forebyggende mekanisme som beskrevet i valgfri protokoll 18. desember 2002 til FNs torturkonvensjon.
Evgheni Nedealco
Evgheni Nedealco (født 3. januar 1990) er en moldovisk bryter som konkurrerer i fri stil.
Sivilombudsmannsloven
I henhold til loven er Sivilombudet et verv og velges av Stortinget. Valget gjelder for fire år, og kan bare gjentas én gang. Ifølge den gamle loven måtte Sivilombudsmannen fylle vilkårene for å være høyesterettsdommer og kunne ikke selv være medlem av Stortinget. Den nye loven angir i stedet eksplisitte vilkår for utdannelsenivået til Siviulombudet, og forbyr alle sidegjøremål "uten samtykke fra Stortinget".
Evgheni Nedealco
Han representerte Moldova under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i første runde.
Sivilombudsmannsloven
Det fulgte av den gamle lovens § 4 at Sivilombudsmannens arbeidsområde var den offentlige forvaltning og alle som virket i dens tjeneste, inkludert frihetsberøvedes forhold i private institusjoner når frihetsberøvelsen hadde grunnlag i en beslutning truffet av en offentlig myndighet. Den nye loven nevner i stedet "alle tilfeller hvor noen kan være underlagt offentlig frihetsberøvelse".
Matej Lovše
Matej Lovše (født 14. november 1983) er en slovensk terrengsyklist.
Hjalmar Christoffersen
Hjalmar Johan Christoffersen (født 1. desember 1889 i København, død 28. desember 1966 samme sted) var en dansk fotballspiller som spilte for Boldklubben Frem og som deltok i De olympiske leker i 1912 i Stockholm.
Christoffersen vant en olympisk sølvmedalje i fotball under OL i 1912 i Stockholm. Han var med på det danske fotballandslaget som kom på andreplass i OL-turneringen bak Storbritannia. Danmark vant over Norge 7–0 og de slo Nederland 4–1 i semifinalen. I finalen tapte de til Storbritannia 2–4. Christoffersen spilte én kamp i OL-turneringen.
Krapfoss Sportskytterlag
Krapfoss Sportskytterlag (stiftet 1930) er et særidrettslag for sportsskyting fra Moss i Østfold.
Klubben er medlem av Norges Idrettsforbund gjennom Østfold Idrettskrets og Norges Skytterforbund gjennom Østfold Skytterkrets. Som skytterklubb i hjemmehørende i Moss kommune, er de også medlem av Moss idrettsråd. Tre av landets mest fremtredende sportsskyttere er medlemmer av klubben: Henrik Larsen, Malin Westerheim og Are Hansen.
Klubben i samarbeid med Østfold skytterkrets deltar aktivt med å arrangere konkurransestevner og stiller i tillegg opp med egne deltakere i alle aldere.
Klubben har eget klubbhus ved Vansjø med utsikt mot Nesparken. Klubbhuset er en gammel tyskerbrakke som stod oppført på Gjølberg i Rygge, men ble demontert, flyttet, gjenreist og innredet i løpet av perioden høsten 1946 – 17. april 1948. Det har blitt lagt ned mange ønsker og planer om nytt skytterhus, da den gamle tyskerbrakken er forfallende.
Julia Simon
Julia Simon (født 9. oktober 1996) er en fransk skiskytter.
Paul Berth
Paul Ludvig Laurits Berth (født 7. april 1890 i København, død 9. november 1969 i Gentofte) var en dansk fotballspiller som deltok i de olympiske lekene i 1912 i Stockholm.
Berth vant en olympisk sølvmedalje i fotball under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det danske fotballandslaget som kom på andreplass i OL-turneringen bak Storbritannia. Danmark vant over Norge med 7-0 og de slo Nederland med 4-1 i semifinalen. I finalen tapte de til Storbritannia med 2-4. Berth spilte alle tre kampene i OL-turneringen. Han var også del av det danske laget under Sommer-OL 1920 i Antwerpen, men da som reserve og spilte ikke.
Julia Simon
Simon ble verdensmester i 2021 i Pokljuka da hun gikk på Frankrikes lag i parstafett sammen med Antonin Guigonnat.
Paul Berth
Han spilte totalt 26 kamper med det danske landslaget og 14 som lagkaptein i perioden 1911–1922. Han spilte for Akademisk Boldklub Gladsaxe fra 1911 til 1922.
Julia Simon
I vinter-OL 2022 i Beijing gikk hun på Frankrikes lag som tok sølv på blandet stafett.
MultifunC
MultifunC er en behandlingsmodell i institusjon for ungdommer med alvorlige atferdsvansker. Modellen er utviklet som resultat av et samarbeid mellom Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet i Norge, Statens institusjonsstyrelse (SiS) og Institutt for metodeutvikling (IMS) i Sverige med utgangspunkt i en omfattende gjennomgang av forskning.
Samarbeidet har bestått av følgende trinn:
Det andre trinnet var utvikling av behandlingsmodellen MultifunC ut fra forskningsgjennomgangen. Dette er en teoretisk beskrivelse av hvordan praksis bør se ut med utgangspunkt i forskningen. Modellen er beskrevet i 7 ulike “Retningslinjer” som beskriver modellen som helhet, teoretisk grunnlag, utredningsarbeid i MultifunC, miljøarbeid i MultifunC, belønnings- eller forsterkningssystemer, pedagogisk eller skolerettet arbeid, og familie- og oppfølgingsarbeid i MultiufunC. I tillegg finnes Retningslinjer for kvalitetssikring og en organisasjonsmanual for behandlingsmodellen.
Programutvikler er psykolog Tore Andreassen. Beskrivelser av modellen og utarbeidelse av manualer ble avsluttet i 2004.