cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomi M-31
Våpenet ble utviklet av den finske våpendesigneren Aimo Lahti på 1920-tallet. Den første prototypen kom i 1922, og i 1926 var det første fungerende våpen klart, kamret for 7,65 x 21 mm Luger ammunisjon som var det finske militære standardkaliberet. Våpenet ble adoptert av den finske forsvar i 1931 med navnet Suomi-KP/-31 (Suomi-konepistooli oversatt til Finland-maskinpistol). Den ble også rekonstruert til å bruke 9 x 19 mm Luger ammunisjon.
Under vinterkrigen fikk den finske hæren utlevert ca. 4 000 stk. Den fikk raskt gode ord på seg og ble populær blant soldatene. Det eneste de klagde på var rekylen som tvang løpet oppover. Dette ble senere løst ved å montere en munningshette som ledet kruttgassene opp, og derved holdt løpet nede.
Siste året den ble produsert var i 1944 og totalt ble det produsert ca. 56 000 stk.
Eksport
Våpenet ble produsert av det finske selskapet «Tikkakoski Oy», og ble også lisensiert til danske Madsen, svenske Husqvarna, og sveitsiske Hispano Suiza. Det ble også eksportert i stor grad til de baltiske land.
Sverige
I Sverige fikk den navnet Kulsprutepistol m/37 (Kpist m/37) og ble kamret for 9 x 20 mm Browning patronen som ble brukt i Husqvarna M/07 pistolen. De første eksemplarene ble laget i Finland, men etter hvert ble de laget på lisens i Sverige. Den ble senere ombygd for å bruke 9 x 19 mm Luger patronen, som gikk under navnet Patron m/39 i Sverige. Disse maskinpistolene fikk navnet Kulsprutepistol m/37-39. Totalt ble det produsert 35 000 Kpist m/37-39 hos Husqvarna.
Massakren ved Arvada misjonærskole
Massakren ved Arvada misjonærskole henviser til drapene på to personer i Arvada, Denver, Colorado. Like etter midnatt, natt 10. desember 2007 skjøt og drepte Matthew Murray 26 år gamle Tiffany Johnson og 23 år gamle Philip Crouse ved en misjonærskole i Arvada ved Denver, Colorado. To menn i 20-årsalderen ble skadet.
Samme person stod bak skytingen ved en kirke i Colorado kun timer senere. Gjerningsmannen ble der skutt og drept av sikkerhetsvakter.
Meltham
Meltham er en by og verdslig sogn innenfor distriktet Kirklees i grevskapet West Yorkshire i England. Den ligger i dalen Holme Valley, nedenfor Wessenden Moor, rundt 7 km sørvest for byen Huddersfield ved enden av nasjonalparken Peak District. Ved folketellingen i 2011 hadde Meltham en befolkning på 7 836 innbyggere.
Tidligere var store deler av arbeidsstyrken ansatt ved traktorfabrikken David Brown Tractors, som åpnet i 1939, men etter at fabrikken ble nedlagt i 1988 har de fleste pendlet til Huddersfield. De ulike bygningene har blitt omgjort til ulike industrienheter; et huser et traktormuseum og et annet inneholder en innendørs gokartbane.
Helga Waabenø
Helga Jensine Waabenø (吳平和, pinyin: Wú Pínghé, født 22. april 1908 i Stjørna, død 25. juni 1994) var sykepleier og luthersk tidligere Kinamisjonær tilknyttet Det norske misjonsselskap. Hun arbeidet som misjonær i Anhua og Taohualun i Yiyang i provinsen Hunan fra 1946 til 1949, og flyktet da til Taiwan der hun fortsatte misjonsarbeidet. Hun ankom Taiwan 23. desember 1949, og ble den første misjonæren fra NMS på øyen. Hun arbeidet her frem til juletider 1951 og vendte tilbake til Norge via USA etter nyttår 1952.
Da Mao Tse-tungs kommunistregime overtok styret i Kina, ble etterhvert alle utenlandske misjonærer nødt til å evakuere fra fastlandet. Blant disse var Waabenø som i 1949 ble evakuert fra Hunan, til Hongkong. Senere på høsten samme år ble hun kontaktet av legen Kristoffer Fotland som arbeidet for Den Norske Misjonsallianse på Taiwan (den gang kalt Formosa). Han mente at det var et stort behov for misjonærer som kunne arbeide blant den store gruppen mandarinspråklige flyktninger fra Fastlands-Kina. Waabenø var interessert i dette, og søkte 17. november 1949 forretningsutvalget i NMS om å få reise. Hun fikk tillatelse til å arbeide ved det hundre senger store misjonssykehuset i Taipei, som nå er kjent som Mackay Memorial Hospital. Slik ble NMS' arbeide blant kineserne fortsatt, uten at dermed Taiwan ble definert som et av selskapets nye felt.
Helga Waabenø ankom Taiwan 23. desember 1949 og begynte arbeidet ved sykehuset i månedsskiftet januar/februar 1950. Hennes første rapport fra Taiwan ble trykket i Norsk Misjonstidende i begynnelsen av 1950, og i den forteller hun følgende:
Ved siden av arbeidet på sykehuset arbeidet hun blant de mandarintalende flyktningene fra fastlandet. Disse hadde hovedsakelig bosatt seg i områder som Chiang Kai-sheks regjering stilte til disposisjon for dem. Hun og andre misjonærer traff kristne fra provinsene der de hadde arbeidet på fastlandet blant disse flyktningene. Waabenø startet en engelskspråklig bibelklasse i Taipei sommeren 1951. En av elevene var Andrew Liang, og flere venner av ham begynte også der. Liang var sønn av en av Hunans lutherske prester.
1. juli 1994 ble Waabenø begravet på Vestre gravlund i Oslo.
Marsha Ivins
Marsha Sue Ivins (født 15. april 1951) er en amerikansk NASA astronaut med fem romferder med romfergen, derav turer både til Mir og til Den internasjonale romstasjonen. Hun har logget over 55 dager i verdensrommet totalt.
Dadafon
Dadafon er en musikkgruppe fra Trondheim. Den kan ikke tilordnes en bestemt sjanger, musikkstilen beveger seg mellom jazz, pop og afrikansk musikk.
Gruppen ble startet 1995 som Coloured Moods, men skiftet navn til Dadafon i 2000. Bandet vant Alarmprisen 2003 i klassen jazz for albumet Visitor (Via Music).
I september 2003 opprettet de et eget studio i Trondheims havneområde, hvor singelen «And so we have to say goodbye» og senere albumet Harbour ble innspilt.
Finn Nørgaard
Finn Nørgaard (født 27. mai 1959, skutt og drept 14. februar 2015 på Østerbro i København) var en dansk filmmann som var involvert i flere dokumentar- og spillefilmer.
Bakgrunn
Nørgaard vokste opp i Gladsaxe og var utdannet cand.phil. i film og kommunikasjon fra Københavns Universitet i 1991.
Karriere
Fra 1989 til 2001 arbeidet han i DR. I 2001 ble han medeier av firmaet Filmselskabet.
Nørgaard var klipper på den danske dokumentarfilm Soul to soul fra 1986. Han fungerte som produsent på Kun for forrykte, en dokumentarfilm fra 1988 om Eik Skaløe og Steppeulvene. Senere instruerte han dokumentarfilmen Boomerang drengen fra 2004 og stod for produksjonen av dokumentarfilmen om restaurantkjeden Lê Lê: Lê Lê - De jyske vietnamesere fra 2008. Videre hadde han roller i danske spillefilmer: foran kameraet i Thomas Borch Nielsens film fra 1998 Skyggen og bak kameraet som clapper i Peter Eszterhás' film fra 1989 En afgrund af frihed. For TV 2 instruerte og produserte Nørgaard En anden vej: Historien om fire nydanskere og en koncernchef, som fulgte direktør Stine Bosse og fire unge nydansker med kriminell bakgrunn på pilegrimsruten El Camino. Han er på IMDb kreditert i den tyske filmen Die Terroristen! fra 1992.
Nørgaard instruerte og produserte også film for blant annet Mærsk, SAS og Microsoft.
Nørgaard ble drept under terrorangrepet i København februar 2015 i et attentat mot debattmøtet Kunst, Blasfemi og Ytringsfrihed arrangert av Lars Vilks-komiteen og avholdt på Kulturhuset Krudttønden på Østerbro. Ifølge et vitne gikk Nørgaard mot den skytende mannen og forsøkte å overmanne ham ved å gripe ham bakfra. Gjerningsmannen snudde imidlertid rundt og skjøt ham på nært hold.
Vishnu (band)
Vishnu var et norsk rockeband fra Tromsø etablert i august 2002 og offisielt oppløst november 2013. Høsten 2004 vant de Zoom-konkurransen sammen med Rumble in Rhodos og Purified in Blood og fikk som følge av dette en landsdekkende turné våren 2005. Bandet ga i 2006 ut EP-en Lost Soul's Church på labelen Feedback Underground, med distribusjon av Tuba Records.
I 2010 kom Vishnus debutalbum, Outskirts of Love, på labelen Big Dipper Records og i januar 2013 kom Nightbeat love, og mottok fine kritikker.
Rapphøne
Rapphøne (Perdix perdix) er en fugl i fasanfamilien. Selv om den iblant kan finnes i Norge er det antatt å være utsatte eksemplarer. Den regnes som utdødd i Norge.
Utseende og atferd
Rapphøna er på størrelse med en fjellrype, spraglet i gråbrun og har ensfarget lysebrunt hodeparti.
Rapphøna hekker i store deler av Europa og videre inn i Sentral-Asia. Den spiser helst frø og korn.
Knut Boye
Knut Boye (født 12. januar 1937 i Arendal, død 21. juli 2008) var en norsk siviløkonom, førsteamanuensis og lærebokforfatter.
Boye tok siviløkonomeksamen ved Norges Handelshøyskole i 1963 og handelslærereksamen samme sted i 1966. Senere hadde han sin arbeidsplass ved NHH, først som høgskolelektor og senere som førsteamanuensis i bedriftsøkonomi, med finansiering og investering som spesialområder.
Gullbuskslekta
Gullbuskslekta (Forsythia) er en slekt i oljetrefamilien.
Knut Boye
Boye utga selv og sammen med andre 25 bøker, i hovedsak innenfor området finansiering og investering. Han er blant annet kjent som forfatter av boken «Personlig økonomi» (sammen med Terje Hansen), og som redaktør for «Praktisk økonomi og finans».
Gullbuskslekta
De er løvfellende busker. Bladene er motsatte og som regel enkle. De gule blomstene kommer tidlig om våren før løvet spretter. Krona har fire fliker som ligger over hverandre og som er lengre enn kronrøret. Frukten er en kapsel med mange frø. De fleste artene vokser i Øst-Asia, men det er også en europeisk art på Balkan. Flora of China sier at det er 11 arter i slekta, mens Kew World Check List oppgir 13 arter.
Knut Boye
I 2001 ble han tildelt NHHs pris for fremragende lærerinnsats.
Gullbuskslekta
Forsythia er populære hageplanter, spesielt praktgullbusk (Forsythia × intermedia), som er en krysning av Forsythia suspensa og F. viridissima. Andre arter som dyrkes er den hardføre marsgullbusk (F. ovata) og hengegullbusk (F. suspensa).
Poul Hansen
Poul Henrik Peder Hansen (født 20. oktober 1891, død 29. oktober 1948 i Aarhus) var en dansk bryter som deltok i de olympiske leker i 1920 i  Antwerpen og 1924 i  Paris. Hansen vant en olympisk sølvmedalje i bryting under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass bak finske Adolf Lindfors i den tyngste vektklassen, tungvekt over 82,5 kg, i gresk-romersk stil. Det var nitten brytere fra tolv nasjoner i denne vektklassen, som ble avviklet i perioden 25. til 27. august.
Thranebevegelsen
Thranebevegelsen eller thranittbevegelsen var navnet på den første norske arbeiderbevegelsen, oppkalt etter Marcus Thrane. Thranitterne argumenterte med at dersom arbeiderne fikk stemmerett, ville de få talsmenn på Stortinget og slik kunne endre lovene. Arbeiderforeningene mente også at skolen måtte bli lik for alle, og de ivret etter å opprette sparebanker som kunne lære småkårsfolk å spare og få orden på økonomien sin. Ved siden av sin rent politiske virksomhet drev også arbeiderforeningene et omfattende opplysningsarbeid blant vanlige folk.
Revolusjonene av 1848
De europeiske revolusjonene oppstod på Sicilia i 1848 og spredte seg som lynild, først til Frankrike, der februarrevolusjonen startet i Paris og førte til at det franske kongedømmet falt, siden til resten av Europa, der de fikk innvirkning på Tyskland, Preussen, det Habsburgske riket og de italienske stater. Russland var det eneste landet som ikke ble berørt av opprørene. Folk hadde tro på framgang, og i 1849 vant reaksjonære krefter kontrollen i starten av revolusjonsåret.
I 1852 besteg daværende president Charles Louis Napoléon Bonaparte Frankrikes trone som keiser Napoleon III. Revolusjonen hadde flere sider ved seg. I Frankrike stod det om retten til arbeid, borgerlig krav om trykkefrihet og rettsfrihet. Opptøyene i Frankrike var sentralt organisert og et resultat av en kortvarig klasseallianse. Arbeidere og studenter agiterte militant, blant annet gjennom å sette opp barrikader i Paris. Mange franskmenn fra de øvre sosiale lag sympatiserte også med opprørerne. Følgende faktorer var viktige:
Revolusjonsballongen sprakk imidlertid mot slutten av 1848. Reaksjonen ble styrket fram mot 1851. Opprøret i Praha og Wien førte til at keiser Frans Josef I av Østerrike-Ungarn stengte av byene i 1849. Opprørene ble til slutt en svakhet i seg selv. De var ikke lenger samordnet og dessuten dårlig organiserte. Historikeren Hobsbawm mener årsaken til tilbakegangen var at revolusjonene ikke klarte å unngå kaos – det var ingen systematikk i revolusjonen.
Marcus Thrane
Marcus Thrane tilhørte en småborgerlig familie. Hans far ble tatt for et underslag i 1817. Direktørene i bedriften dekket tapet og faren slapp unna. Thrane reiste mye rundt i Europa. Han tok utdannelse i Norge og begynte som lærer. Hans politiske engasjement ble skapt i 1848. Danmark kom i krig om Slesvig-Holstein og mange mente at den Norsk-Svenske unionen skulle hjelpe danskene. Thrane mente at krigen gavnet den politiske eliten og ikke den vanlige mann og kvinne. Thrane hevdet at bondepolitikken var en kaksepolitikk. I 1850 ble han dømt for blasfemi, fordi han gjorde narr av et prestemøte. For det ble Thrane dømt til 6 måneders tukthus, men ble senere frikjent i høyesterett.
Rekruttering
Thrane og hans likesinnende var godt orientert om hendelsene i Europa. Thranebevegelsen og februarrevolten hadde samme mål med den økonomiske kampen.
Thranes ideer om et parti går tilbake til 1849. Den tids arbeiderforreninger ble godtatt av embetsverket, fordi thranebevegelsen var bondefiendtlig. Bevegelsen spredte seg raskt. I september 1849 var det stiftet 49 lag, og få måneder senere 100 lag. Ifølge historikeren Edvard Bull d.y. var medlemstallet trolig nærmere 30 000 i 1851. Thranebevegelsen ble med dette den første organiserte politiske bevegelsen i Norge.
I februar 1851 støtte fattigfolk og borgerskap sammen i Levanger, og hendelsene kalles Levangeropprøret. Dette opprøret ble drevet frem av arrestasjonen av den gjennomreisende Thrane-agitatoren Christian Michelsen – en tidlig leder for bevegelsen. De tre dagene med opprør førte til at militære krefter fra Rinnleiret ble kalt inn for å slå ned arbeiderklassens motstand. Hendelsene førte også til omtale i britiske The Times og i franske Le Figaro.
Geografisk lå bevegelsens tyngdepunkt på Østlandet. Amtmennene fikk i 1851 i oppgave å utarbeide en oversikt over thranebevegelsen. Hedmark, Oppland og Christiania sto for mer enn halvparten av medlemmene. Thranittene hadde størst oppslutning på de brede østlandsbygdene, der skillet mellom bønder og husmenn var størst. De fleste medlemmene var husmenn og småbønder. En av det sterkeste lokale bastionene i landet fant man på Hønefoss, der den radikale hattemakeren Halsten Knudsen ledet bevegelsen. Knudsen, som sammen med flere andre ringerikinger og agiterte rundt om i resten av landet, tilhørte de som mente det var riktig å bruke makt for å nå målene, noe som etter hvert førte til den såkalte hattemakerfeiden.
Bevegelsen fikk flest medlemmer der det sosiale skillet var størst. Flesteparten av medlemmene var under 20 år og hver tiende mann var organisert i en arbeiderforening, ifølge Bull. I det organisasjonsløse Norge skapte dette ofte intern krangel. Drammens arbeiderforening stilte krav om at innførselstoll på korn måtte fjernes, siden fattigfolk hadde det hardt. Handelsfrihet på bygdene ble krevd, bedring av allmueskolen var et annet krav, et tredje var innføring av allmenn militærplikt, og et fjerde krav var allmenn stemmerett for menn. Disse kravene samlet 13 000 underskrifter. Sosial og politisk demokratisering og utdanning var viktig for thranebevegelsen. Den største enkeltaksjonen var da de skrev en petisjon til kongen (Oscar I), hvor de beskrev de dårlige forholdene husmenn og arbeidere levde under, og bad ham vurdere å gå med på bevegelsens krav. Myndighetene var redde for Thranebevegelsen og fryktet revolusjon, selv om bevegelsen var klare på at de arbeidet for reformer og ikke revolusjon. Både Marcus Thrane og flere fremstående medlemmer ble i 1855 dømt i Høyesterett for å ha oppfordret til revolusjon. Slik ble arbeiderbevegelsens kamp for stemmerett stanset, og ikke før i 1898 ble det innført allmenn stemmerett for menn i Norge, femti år senere enn i for eksempel Danmark.
Bevegelsen gav også ut avisen Arbeider-Foreningernes Blad.
Ideologi
Thrane kalte seg selv for sosialist. Å sende inn bønnebrev til eliten var sosialistenes kampmetode. Arbeiderforeningene skulle være et motstorting, ifølge Thrane. Kongressen var samlet på Bygdøy i 1851. Her diskuterte man om bevegelsen skulle være radikal eller moderat. En radikal holdning ville innskrenke den sosiale eiendomsretten. Thrane hadde et hovedskille: Arbeidsfolket var en klasse som kunne klare seg uten andre klasser. Dette var noe de andre klassene ikke kunne – de måtte snylte på arbeiderklassen.
Klassekampen var den viktigste innenfor den politiske kampen. Urimelig at man hadde 3 stender (embetsstand, storbønder og arbeidere). Thrane snakket om at vi kun hadde Embetsmannspartiet og Bondepartiet. Det var derfor viktig at hver klasse burde ha et parti. Og arbeidsfolket manglet et politisk parti, ifølge Thrane. Staten hadde klassekarakter – styrt av økonomiske og sosiale interesser.
Thranes statsteori
Thranebevegelsen hadde ingen faste organer, så samholdet ble deretter dårligere etter en skremselspropaganda. Thrane mente at styresmaktene bare ventet på å en mulighet til å slå til mot arbeiderforeningene. Embetsmennene hadde ingen tålmodighet til å se på dette. Militærapparatet kunne bli brukt mot et opprør. Det ble også etter hvert forbudt for soldater å være medlem av Thranebevegelsen. Og slik ble det bedre å være medlem av den filantropiske bevegelsen. En filantrop er en menneskevenn. En slik forening var en veldedighetsorganisasjon som var under kirkelig kontroll. Ideen var å spre et harmonisk samfunnsbilde ut til underklassene. Spre gudsfrykt. Dette var ideelt for overklassen. Kirken var ledet av konservative embetsmenn. Dette mottrekket var ikke noe særnorsk fenomen, også i Sverige ble dette benyttet.
Man hadde en klar venstre- og høyrefløy innenfor arbeiderforeningen.. De høyreorienterte ville ikke ha væpnet revolusjon, de ville derfor samarbeide med de radikale på Stortinget. Man ville få stortingsflertallet med seg. Sentrumsfløyen var ledet av Thrane selv.
Venstrefløyen var klar tilhenger av en væpnet revolusjon. Landsmøtet ble preget av dette temaet. Man bestemte seg for revolusjon, men vedtaket ble endret. Thrane ble siden arrestert etter dette landsmøtet, opprørsondet skulle knekkes for enhver pris. Styresmaktene skulle granske saken (144 ble arrestert og 127 ble dømt for planlagt opprør). 19 av dem fikk 9 års tukthus, mens resten fikk små dommer. Thrane fikk 4 år i tukthus. Thrane ble sett på som opphavsmannen, og i begynnelsen var han sjefspiskeren til væpnet revolusjon. Dette er den store klassedommen i norsk rettshistorie, ifølge Edvard Bull.
Dette ble en knekk for arbeiderbevegelsen. De neste 20 årene ble rolige år for norsk arbeiderbevegelse. Likesinnede ble skremt fra å starte en slik organisering. Økonomiske forhold og nød ellers startet Thranebevegelsen, men i de neste 20 årene etter at Thrane ble arrestert var perioden rolig sosialt sett. Økonomien gikk bedre. Utvandringen til Amerika gikk for fullt nå.
Årsaker til nederlaget
Thranebevegelsen satte spor etter seg i Norge. Det var 30 radikale stortingsmenn som stemte mot de styrende. Sverdrup, Ueland og Jaabek var blant disse. Dette fikk konsekvenser på riksplan. Kravene til Thrane kunne ikke legges bort uten vurdering. De radikale stemte for et forbud mot pliktarbeid for husmenn. Dette ville bety en avvikling av et husmannsvesen. Disse poengene viser at det fantes politiske holdninger som kunne komme arbeiderklassekrav i møte. Thranebevegelsen er derfor en god bakgrunn for kampen mot embetsmannsstaten og den fall i 1884.
Olaus Andreas Grøndahl
Olaus Andreas Grøndahl (født 4. november 1847 i Oslo, død 31. desember 1923) var en norsk dirigent, komponist og sanginstruktør. Han var gift med Agathe Backer-Grøndahl.
Liv og virke
O. A. Grøndahl studerte 1873 i Köln og Leipzig. Han ledet etter hvert en rekke sangforeninger i Oslo, herunder Frimurernes Sangforening. Han komponerte blant annet Ung Magnus og Foran sydens kloster. Grøndahl var Statens sanginspektør 1904–07.
Han underviste på 1890-tallet i sang ved Olaf Bergs pikeskole. Han var dirigent for Den norske studentersangforening, og da tre kvinnelige studenter i desember 1895 stiftet Kvindelige Studenters Sangforening, tilbød han seg å dirigere også dem. Han var Kvindelige Studenters Sangforenings dirigent fra 1896 til 1905, og etter et avbrekk var han tilbake som korets dirigent fra 1910 til 1912. I januar 1912 trakk Grøndahl seg fra dirigentvervene i både Den norske studentersangforening og Kvindelige Studenters Sangforening. På den siste korøvelsen med studinene fikk han overrakt et etui der norske gullpenger lå dandert i lyreformet mønster. Myntene lå på blå og hvit bunn. Lyren var sangforeningens symbol, og blått og sølv – som heraldisk gjengis som hvitt – var sangforeningens farger.
Æresbevisninger og utmerkelser
Grøndahl ble slått til ridder av første klasse av St. Olavs Orden for fortjenstfull kunstnerisk virksomhet. Han ble også tildelt den svensk-norske kongens gullmedalje «Litteris et Artibus».
Naurisk transport
Nauru har 24 km asfaltert vei som går rundt øya, og en grusvei som går til NPCs lager og kontorer. Det er en kunstig havn i Anibare-bukta. Øyas flyplass består av en stripe vei som brukes som rullebane og flyterminal. Flytjenestene blir levert av Our Airline.
Veier: totalt: 30 km asfaltert: 24 km uasfaltert: 6 km
Havner: Nauru
Flyplasser: 1
Tysklands Grand Prix 2008
Rapport
Til tross for en tvilsom taktisk vurdering av McLaren tok Lewis Hamilton hjem seieren i Tyskland Grand Prix foran den store overraskelsen Nelson Piquet jr. og Felipe Massa.
Hamilton tok starten og ledet komfortabelt frem til etter det første pitstoppet, men da Timo Glock krasjet kraftig i runde 36 ble sikkerhetsbilen sendt ut. Dermed ble feltet samlet og flere av de raskeste førerne, blant dem Felipe Massa gikk i pit. McLaren valgte å holde Hamilton ute, noe som gjorde at han ledet løpet da sikkerhetsbilen gikk inn, men Hamilton måtte inn igjen for å fylle drivstoff og bytte dekk.
- Så sa de at jeg måtte forbi Piquet også, sa Hamilton på pressekonferansen, og innrømmet at han var svært overrasket over akkurat det. Piquet var nemlig på strategi som gjorde at han bare måtte stoppe en gang, og dermed ble han løpets store overraskelse. Massa sa på pressekonferansen at han hadde hatt problemer med bremsene og at dette sammen med dårlig stabilitet i bilen gjorde at han ikke kunne holde tritt med Hamilton.
Løpet
Noter til tabellen:
Nyhistorisme
Nyhistorisme (engelsk: New historicism) er navnet på en tilgang til litteratur og en litteraturteori. Begrepet oppstod i USA på 1980-tallet, som en reaksjon på nykritikernes forestilling om at et litterært verk kan stå alene, og derfor skal leses uavhengig av dets samtid eller forfatterens person. Hovedkreftene bak nyhistorismen er litteraturforskerne Steven Greenblatt og Jonathan Goldberg. Nyhistorismen hevdes å være mer nøytral i forhold til historiske hendelser, og er sensitiv overfor ulike kulturer.
Cat Anderson
William Alonso «Cat» Anderson (født 1916, død 1981) var en amerikansk jazztrompetist.
Anderson fikk sitt gjennombrudd ved å spille i Lionel Hamptons orkester i 1944, og samme år ble han engasjert av Duke Ellington, som han spilte med i lange perioder frem til 1953, da han startet sitt eget orkester.
Han var spesialist i å utnytte trompetens høyeste register, og han anvendte gjerne en trompet stemt i ess, da denne har et høyere register enn andre trompeter. Denne formen for trompetspilling kan ofte føre til rene smakløsheter, men både han og Ellington selv har med hell brukt hans spill til å sette farge på sine ensemblepassasjer. Anderson utga flere plater med Duke Ellington, men også egne soloplater.
Diskografi
Utvalgt diskografi
Hans Homberger
Hans Homberger (født 1908, død 1986) var en sveitsisk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Homberger vant to olympiske medaljer i roing; en sølv- og en bronsemedalje under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på de sveitsiske firerne, både med og uten styrmann. Sammen med roerne Hermann Betschart, Alex Homberger, Karl Schmid og Rolf Spring som var styrmann vant han sølv i firer med styrmann bak Tyskland. Den sveitsiske fireren uten styrmann kom på tredjeplass bak Tyskland og Storbritannia. Det var de samme roerene som på fireren med styrmann.
Homberger var også med på den sveitsiske åtteren som ble nummer fire bak USA, Italia og Tyskland.
Daniel Friberg
Daniel Joel Friberg (født 10. juli 1986 i Motala i Östergötlands län), er en svensk tidligere skøyteløper som var med og tok sølv med Sveriges lagtempo-lag under Enkeltdistanse-VM 2009 på skøyter i Richmond, Canada og var også med og representerte hjemlandet under Vinter-OL 2010 i Vancouver.
Personlige rekorder
Oppdatert pr 20. mai 2011
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL ved 2 konkurranser.
Sprint-VM på skøyter deltatt 2 ganger.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 2 VM ved 3 konkurranser.
EM på skøyter deltatt i 2 EM.
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved en konkurranse.
Sammenlagt i verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2010/11.
Kringenwet
Kringenwet er en nederlandsk lov fra 21. desember 1853, bekjentgjort i "Staatsblad No 128". Denne loven regulerte hvordan og hva som kunne bygges, rives, ryddes eller plantes i en gitt radius (de forbudte kringer) rundt festningsverkene i den nye hollandske vannlinjen, hovedmålet var å sørge for at det skulle være fri sikt for skyts og vanskelig for en opprykkende fiendtlig makt å finne skjul nær verkene. Området innenfor en kilometers radius fra festningsverkene var delt i tre soner, grensene lå på 300 og 600 meter. Disse ble kalt de "forbudte radier" (verboden kring).
Loven kjente tre ulike klassifikasjoner avhengig av hvor strategisk viktig et festningsverk var, klassifikasjonene la restriksjoner på hva som kunne bygges og hvilke treslag som kunne plantes innen en viss avstand fra festningen. De militære myndighetene krevde å få se alle planer for byggverk innenfor disse områdene. Områdene var definert som "den lille radius" (avstand opp til 300 meter), "den midtre radius" (avstand opp til 600 meter) og "den store radius" som dekket byggverk og beplanting på en avstand på inntil 1000 meter fra festningsverket. Om noen ønsket å oppføre en bygning innenfor den lille radius for festningsverk definert som første klasse måtte de først innhente tillatelse fra den nederlandske krigsministeren (etter 1959 ble hans departement en del av det nederlandse forsvarsdepartementet). Disse byggverkene kunne kun oppføres i antennelige materialer som tre og strå (taktekking), og det var dessuten begrensninger med hensyn til hva som kunne plantes innenfor 300-metersgrensen.
I avstanden mellom 300 og 600 meter (midtre radius) var en tillatelse fra krigsministeren ikke nødvendig, og var det dessuten tillatt å bruke stenaktige materialer i bygningenes funderinger opp til en høyde av 50 cm over bakken, skorstener og tak (takpanner). For området på mellom 600 og 1000 meters avstand fra hovedforsvarslinjen var det forbudt å anlegge eller forandre infrastrukturen (veier, kanaler, jernbanelinjer osv.) uten tillatelse fra krigsministeren. Dersom krig brøt ut ville trebygningene lett kunne rives, slik at festningsverkene hadde et oversiktelig område rundt seg. I den ytre radien var det ikke lagt føringer med hensyn til byggematerialer, men om man mobiliserte for krig ville alle bygninger, hus og beplantning innenfor en kilometer fra festningsverkene kunne fjernes uten videre formaliteter. De som i slike tilfeller mistet hus og hjem fikk kostnadene godtgjort.
Takket være denne loven ble det dermed reist mange byggverk av tre: både bolighus (kringenwetwoningen) og bondegårder (kringenwetboerderijen), og til og med et svømmebasseng i Weesp og en "molo" i Werkendam. Det vanlige ville ha vært å bruke stenaktige materialer som for eksempel mursten. Mange av disse byggverkene er fremdeles bevart. Festningsverk med slike radier fantes ved større og mindre steder bak forsvarslinjene, blant annet ved Amsterdam, Den Haag, Rotterdam og Utrecht. Frem til kringenwet midlertidig ble lagt død hadde den bremset veksten for mange (lands-)byer langs disse forsvarslinjene, blant annet kunne Utrecht ikke vokse i østlig retning. Byen ble beskyttet av både den hollandske vannlinjen og den nye hollandske vannlinjen, og dermed ironisk nok forhindret i å vokse i fredstid.
Loven ble midlertidig satt ut av virkning i 1951, og 28. november 1963 ble en ny lov vedtatt (Staatsblad 541) som forklarte den ugyldig.
En del festningsverk hadde statusen geene klasse (ingen klasse), i forhold til disse gjaldt kringenwet ikke. I 1951 fikk de fleste fortene denne status, og noen få til endret status i 1953. Syv år senere, i 1960, var det fremdeles et sekstall fort med status innenfor en av de tre strengeste klassene.
I 1960 ble de siste verkene i de ulike forsvarslinjene deklassifisert:
Frem til slutten av 1963 forble Fort Hoek van Holland og Fortet ved IJmuiden festningsverk av første klasse, men fortet ved IJmuiden som opprinnelig var en del av Stelling van Amsterdam var siden 1920 overført fra den linjen til kystforsvaret. 28. november 1963 ble Kringenwet formelt avskaffet ved kongelig resolusjon 541, og dermed mistet disse to også klassifiseringen som første klasses festningsverk.
Miniatyrgevær
Miniatyrgevær, salongrifle eller salonggevær er et finkalibret gevær (ofte i kaliber .22 lr) for jakt- og sportsskyting på korte hold. Sannsynligvis har våpentypen fått navnet salong fordi kaliberet er godt egnet til innendørs bruk.
Geværet brukes i skytesport hvor det konkurreres i nasjonale og internasjonale mesterskap. Øvelsen hvor miniatyrgeværet nyttes kalles 50 m rifle, tidligere frigevær for herrer, standardgevær og sportsgevær for damer. Øvelsen er en miniatyrversjon av 300 m rifle hvor deltagerne skyter på kortere avstand, geværet har mindre kaliber, men utover dette er programmet likt. Miniatyrskyting er populært til trening og konkurranse på vinterstid.
Baron Carrington
Baroniet Carrington (eng. Barony Carrington) er en britisk adelstittel. Den har blitt opprettet tre ganger, i Englands adels, Irlands adel og Storbritannias adel. Den eldste tittelen døde ut, mens de to andre eksisterer og innehas av samme person.
I 1895 ble det tredje baron Carrington i den britiske høyadelen også gitt titlene jarl Carrington og viscount Wendover, og i 1912 fikk han også tittelen marki av Lincolnshire. Alle de tre titlene døde ut med ham i 1928, ettersom han ikke hadde mannlige arvinger.
Kevin Hofland
Kevin Hofland (født 7. juni 1979 i Heerlen) er en nederlandsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Han spilte for blant andre PSV Eindhoven, Feyenoord, VfL Wolfsburg og AEK Larnaka. Hofland var med på å vinne to titler i Eredivisie samt to titler i den nederlandske cup'en. Han har for øvrig syv landslagskamper for og er oppkalt etter den tidligere engelske fotballprofilen Kevin Keegan.
Biografi
Hofland ble født i Heerlen, men vokste opp i Brunssum hvor han begynte å spille fotball for det lokale laget Limburgia allerede da han var fire år gammel. Hans far spilte ni år i Hoofdklasse, som er det høyeste nivået innen amatørfotball i Nederland, samt ni år i Belgia hvor han spilte for lag som KV Turnhout og KAS Eupen. Når Kevin ble ti år gammel meldte han overgang til den profesjonelle klubben Fortuna Sittard hvor han ofte ble benyttet som venstre kantspiller på midtbanen helt til han kom opp til a–laget og ble omskolert til midtstopper av lagets daværende manager Henk Duut.
Hans debut for førstelaget kom den 10. september 1997 mot Sparta Rotterdam og han ble fort en markant spiller som ble kjent for å være en fysisk tøff og konsekvent forsvarsspiller. Også senere klubbkamerater og landslagskollegaene Wilfred Bouma og Mark van Bommel var i Sittard på samme tid. Ikke lenge etter Hoflands debut fikk manager Pim Verbeek avskjed og ble erstatter av Bert van Marwijk. Med han som sjef var Hofland tredjevalget blant midtstopperne bak Robert Roest og Jurgen Dirkx, men da Dirkx meldte overgang til PSV Eindhoven ble han foretrukket sammen med Roest.
I 2000 meldte Hofland selv overgang til PSV Eindhoven for 3,4 millioner pund til tross for rykter om at Manchester United var interessert. Her fant han fort et positivt samspill med den daværende kapteinen Ernest Faber og andre forsvarspillere som Stan Valckx og André Ooijer. Hoflands prestasjoner for PSV overbeviste den nederlandske landslagssjefen Louis van Gaal om å gi han en sjanse på det nederlandske landslaget. Hans debut kom mot borte mot i en kamp som Nederland vant 2–1 og hvor Hofland fikk spille første omgang før han ble erstattet av Patrick Paauwe. Med PSV vant han Eredivisie og Johan Cruijff–schaal i 2001. I 2002 fikk han en ankelskade i forbindelse med en kamp mot Arsenal FC, noe som plasserte han på sidelinjen i resten av sesongen, men han vant likevel sin andre ligatittel med laget. I begynnelsen av 2003/04–sesongen vant han sin andre Johan Cruijff-schaal (som er den nederlandske supercupen), samtidig signerte PSV den brasilianske forsvarspilleren Alex, noe som fikk Hofland til å oppsøke en ny klubb. PSVs styreformann Harry van Raaij kontaktet dermed den tidligere PSV–spilleren og da manager for VfL Wolfsburg, Erik Gerets, og en kontrakt mellom Hofland og den tyske Bundesligaklubben ble signert.
Målet for VfL Wolfsburg var å spille i Mesterligaen innen 2007, men resultatet var at de måtte kjempe for å holde seg i Bundesligaen i tre år. Likevel ble Hofland sett på som en av klubbens viktigste spillere og han fikk siden også bære kapteinsbindet. Hans spill overbeviste Bayer Leverkusen såpass at de la fram et kontraktsforslag for han, men overgangen ble tilslutt avsluttet av Leverkusen da Wolfsburg krevde en større overgangssum enn hva Leverkusen ville betale. Kevin Hoflands agent Rob Jansen, som også er agent for Roy Makaay og Tim de Cler, arbeidet med å få disse tre til Feyenoord sammen med Giovanni van Bronckhorst. Da Bert van Marwijk signerte kontrakten og ble den nye manageren for Feyenoord ble alle disse spillerne tildelt kontraktsforslag med noen ukers mellomrom. Hofland skrev under for Feyenoord den 30. juni 2007.
Problem Child
«Problem Child» er en sang med det australske hardrockbandet AC/DC. På konsertene henviste ofte Bon Scott til Angus Young som «problem child». Sangen er å finne på albumet Dirty Deeds Done Dirt Cheap fra 1976. Tekst og musikk er skrevet av Angus Young, Malcolm Young og Bon Scott.
NPL
NPL kan referere til:
Nauru Pacific Line
Nauru Pacific Line (NPL) er et nasjonalt sjøfartsselskap i øystaten Nauru. Det har fem eide og to leide skip, som seiler over hele Oseania. Det går med underskudd og mottar støtte fra staten.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1952
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1952 ble arrangert i perioden lørdag 16. til og med tirsdag 19. februar 1952 på Bislett stadion, Oslo. Det ble konkurrert fire øvelser i hurtigløp på skøyter og alle for herrene.
Hjalmar Andersen tok tre gullmedaljer. De to lengste distansene vant han med god margin og på nye olympiske rekorder. På 1500 m var han bare to tideler foran nederlenderen Wim van der Voort.
Program
* = Det ble 2-delt bronse på 500 m.
Medaljeoversikt
* = Det ble 2-delt bronse på 500 m. Ved lik plassering er nasjonene sortert alfabetisk.
Beste utøvere medaljer
* = Det ble 2-delt bronse på 500 m. Ved lik plassering er sorteringen gjort alfabetisk på nasjoner deretter etternavn på utøver.
Jeju (by)
Jeju (Jeju-si) er en by i den sørkoreanske provinsen Jeju, som består av øya med samme navn. Antall innbyggere er vel 360 000. I juli 2006 ble det etter en folkeavstemning bestemt at byen Jeju skulle slås sammen med regionen Bukjeju, slik at den nye regionen omfatter hele den nordlige delen av øya Jeju.
Byen Jeju er kjent for sine milde vintre. På grunn av den gunstige geografiske plasseringen mottar byen det aller meste av turisttrafikken inn og ut av øya som teller over 4 millioner årlig, i hovedsak fra Korea, Kina og Japan hvert år. Stedet har en godt utviklet tjenestenæring, som blant annet inkluderer flere kasinoer.
Grensa mellom Jeju by og Seogwipo som dekker den sørlige delen av øya, krysser blant annet øyas høyeste fjell Hallafjellet.
Blant Jejus viktigste attraksjoner er Samseonghyeol-hulene, Halla-san nasjonalpark og verdens største botaniske hage, Bunjae Artpia.
Jeju er det viktigste trafikknutepunktet for hele provinsen Jeju, hvor en blant annet finner øyas eneste internasjonale flyplass, Jeju internasjonale lufthavn. Havna i byen er også den største på øya. Byen er også utgangspunkt for øyas viktigste veier.
Historie
Byen har alltid spilt en sentral rolle i utvikliongen av øya. Samseonghyeol-hulene skal være hjem for de tre forfedrene til Jejus befolkning og finnes sentralt i byen.
Utviklingen av byen har vært rask og betydelig siden 1970-åra. Shin Jeju eller nye Jeju ble planlagt og etablert for noen tiår siden, med utvikt mot den internasjonale flyplassen, og huser mange av administrasjonens bygninger.
Byen ble skilt administrativt fra omlandet Bukjeju i 1955. Etter en folkeavstemning i 2005 ble det bestemt at de to provinsene skulle fusjonere med virkning fra juli 2006. Tilsvarende sammenslåing skjedde sør på øya, der Seogwipo fusjonerte med Namjeju.
Administrativ inndeling
Jeju by er delt i 19 dong, fire eup og tre myeon:
Jens Christian Berg
Jens Christian Berg (født 23. september 1775 i København, død 4. juni 1852 i Christiania) var en norsk historiker og embetsmann.
Slekt
Jens Christian Berg var sønn av Nils Jensen Berg (1738–98), som ved hans fødsel var stiftsamtskriver i Trondhjem, men senere ble zahlkasserer og justisråd, og Marie Margrethe Flor (1744–1817). Han ble gift to ganger, første gang i 1803 med Hedevig Marie Elisabet Wessel (død 1816), andre gang i 1817 med Juliane Marie Haxthausen (død 1847), datter av Frederik Gottschalk von Haxthausen.
Liv
Etter farens død i 1798 reiste han hjem til Christiania, hvor han håpet å bli lærer i historie ved katedralskolen. Da dette ikke lyktes, reiste han tilbake til København for å studere jus. Ved siden av studiene var han volontør ved Rentekammeret. I 1803 fikk han et uventet tilbud om å bli sorenbirkeskriver i søndre Jarlsberg. Han skyndte seg å ta juridisk embetseksamen og tiltrådte stillingen samme år. I 1814 ble han utnevnt til justitiarius ved Akershus Stiftsoverrett, og beholdt dette embetet helt til han så seg nødt til å søke avskjed i 1843, på grunn av nedsatt helse etter et fall på isen. Han tok også avskjed fra stillingen som bankadministrator i Christiania, som han hadde hatt fra 1835.
Berg som historiker
Berg var samtidens lærdeste kjenner av norsk historie, men kom aldri til å skrive noe samleverk om emnet. I stedet skrev han spredte undersøkelser i forskjellige tidsskrifter, og bidro også til andres arbeider, for eksempel Jens Edvard Krafts Topographisk-Statistisk Beskrivelse over Kongeriget Norge. I 1820-årene fungerte han som redaktør for Budstikken, hvor han offentliggjorde opptegnelser av norske forfattere fra dansketiden. Han var dessuten hovedutgiver av Samlinger til det norske Folks Sprog og Historie (1833–39). Som historiker mente han at unionstiden hadde vært en nedgangstid for Norge, og la skylden på Danmark. Fra 1537 til 1814 hadde Norge i virkeligheten vært en dansk provins, og litteraturen og skriftspråket var blitt dansk.
Det er her æ høre tel
«Det er her æ høre tel» er et norsk teaterstykke skrevet av skuespilleren og forfatteren Klaus Hagerup. Skuespillet hadde premiere ved Hålogaland teater 4. mars 1973.
«Det er her æ høre tel» markerte gjennombruddet for Hålogaland teater, et regionteater som åpnet høsten 1971 og var det første profesjonelle teateret i Nord-Norge. I tråd med den politisk radikale profilen ved teateret, der ønsket var å lage folkelig teater på nordnorsk målføre, handler stykket om regional kultur og politikk. Stykket forteller om lokalbefolkninga i fiskeværene Senjahopen og Mefjordvær på yttersida av Senja som går til skattestreik da de ikke får veiforbindelsen de har blitt lovet.
Liste over kriger Sør-Vietnam har deltatt i
Dette er en liste over kriger Sør-Vietnam (kjent som Staten Vietnam før 1955) har utkjempet.
Makt (andre betydninger)
Makt kan bety:
Michael J. Bloomfield
Michael John «Bloomer» Bloomfield (født 16. mars 1959) er en tidligere amerikansk NASA-astronaut med tre romferder med romfergen, derav turer både til Mir og to til Den internasjonale romstasjonen. Han har logget over 32 dager i verdensrommet totalt. Han pensjonerte seg som astronaut i 2007.
Korenovsk
Korenovsk (russisk: Корено́вск) er en by i Krasnodar kraj i Russland. Den ligger ved elva Bejsuzjok Levyj (ei sideelv til Bejsug), rundt 60 km nordøst for Krasnodar. Innbyggertall: 40 844 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt i 1863 som bosetningen Korenovskoje (russisk: Корено́вское). Fra slutten av 1800-tallet var en stanitsa under navnet Korenovskaja (russisk: Корено́вская). Bystatus, under navnet Korenovsk, ble innvilget i 1961.
Peter Carington
Peter Carington, 6. baron Carrington, kjent som lord Carrington, (født 6. juni 1919 i Aylesbury, død 9. juli 2018 i London ) var en britisk politiker. Han var britisk utenriksminister fra 1979 til 1982 og generalsekretær i NATO fra 1984 til 1988. Han var forsvarsminister før han ble utenriksminister og leder av det britiske konservative partiet fra 1972 til 1974.
Han var født i en adelig familie, men ble i tillegg gjort til life peer i 1999, slik at han kunne fortsette å sitte i det britiske Overhuset. Hans tittel i den forbindelse var baron Carington av Upton (skrevet med én r etter eget ønske). Han hadde karrière som offiser før han ble politiker.
Bakgrunn og ungdomsår
Peter Carington var eneste sønn av Rupert Carington, 5. baron Carrington, og hans hustru Sybil Marion, datter av Charles Colville, 2. viscount Colville av Culross. Hans gammelonkel Robert Wynn-Carington, 1. marki av Lincolnshire, var en fremstående liberal politiker.
Carington ble utdannet ved Eton og Royal Military College i Sandhurst, og kjempet med Grenadier Guards under andre verdenskrig. Han ble tildelt Military Cross i 1945 for sin rolle ved erobringen av en viktig bro i Nijmegen i Nederland.
Politisk karriere 1946–1982
Carington etterfulgte sin far som 6. baron Carrington i 1939 og var fra sin 21. fødselsdag i 1940 berettiget til et sete i Overhuset ved arverett. Han begynte å innta en aktiv rolle i Overhuset fra 1946 og da de konservative kom til makten under Winston Churchill.
I 1951 ble Carington parlamentarisk sekretær i jordbruks- og fiskeridepartementet. I 1954 ble han parlamentarisk sekretær i forsvarsdepartementet, en stilling han hadde også etter at Anthony Eden etterfulgte Churchill som statsminister i 1955. Påfølgende år forlot Carington regjeringen da han ble britisk høykommissær i Australia. Han vendte tilbake til regjeringen i 1959 da Harold Macmillan gjorde ham til første admiralitetslord og ble samme år medlem av Det kongelige råd.
Da Alec Douglas-Home ble statsminister i 1963 ble Carington for første gang medlem av kabinettet som overhusleder og minister uten portefølje.
De konservative tapte makten i valget i 1964 og mellom 1964 og 1970 var Carington opposisjonsleder i Overhuset. Da de konservative igjen kom til makt i 1970 under Edward Heath, ble Carington forsvarsminister. Han tjenestegjorde fra januar til mars 1974 som energiminister under Heath. Han var igjen opposisjonsleder i Overhuset fra 1974 til 1979. Så ble han utenriksminister i Margaret Thatchers regjering.
Carington ledet i 1979 Lancaster House-konferansen som førte til Zimbabwes selvstendighet påfølgende år.
Etter Argentinas invasjon av Falklandsøyene i april 1982 gikk Carington av, idet han anså at han bar ansvaret for at utenriksdepartementet ikke hadde klart å forutsi invasjonen og komme med nødvendige tiltak.
Senere karriere
I 1983 ble Carington styreformann for General Electric. Året etter etterfulgte han Joseph Luns som generalsekretær for Nato. Han forble generalsekretær til 1988. Han var også ordførende for Bilderberggruppen mellom 1990 og 1998.
Etter at arvelordenes rett til automatisk ha sete i Overhuset ble fjernet i 1999, ble Carington peer på livstid som baron Carington av Upton og kunne dermed fortsette å være medlem av Overhuset. Han etterfulgte i 2007 George Jellicoe som eldste medlem av Overhuset, det vil si det medlem som hadde hatt lengst tjenestegjøringstid.
Familie
Carington giftet seg i 1942 med Iona, datter av Francis Kennedy McClean. De fikk en sønn og to døtre. Iona Carington døde i juni 2009.
South Ronaldsay
South Ronaldsay (norrønt: Rǫgnvaldsey; skotsk: Sooth Ronalshee) er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Det er fastlandsforbindelse med Mainland via veifyllingen Churchill-barrieren, over øyene Burray, Glimps Holm og Lamb Holm. Det er fergeforbindelse fra Burwick til den skotske nordspissen John o' Groats på det skotske fastlandet. South Ronaldsay er i seg den fjerde største øya innenfor Orknøyene. I henhold til folketellingen av 2011 har øya 16 faste innbyggere.
Navnet
Øyas navn har norrøn opprinnelse, Rǫgnvaldsey, sammensatt av mannsnavnet Ragnvald + ey, «øy». Sammen med North Ronaldsay har øya navn etter Ragnvald Kale Kolsson (død 1158) som ble erklært som helgen etter sin død. Navnet Ragnvald har siden blitt i engelsk språk forvansket til Ronald.
Forhistorie
Øya har vært bosatt siden neolittisk tid (bondesteinalderen), som kan bli sett ved kammergraven Isbister, populært kjent som «Ørnenes grav». Den ble oppdaget av Ronald Simison i 1958 sørøst på øya. I graven ble det funnet rundt 16 000 menneskebein og 725 fuglebein på stedet, sistnevnte tilhører hovedsakelig havørnen (Haliaeetus albicilla), ikke levninger av matfugl, men rovfugl og må således oppfattes som et sakrale dyr. Det er hentydninger de avdøde menneskene fikk fjernet kjøttet ved å ha blitt utsatt for naturens elementer før gravleggingen. Graven var i kontinuerlig bruk i et årtusen eller mer.
En haug med rester av karbon (brent haug) ved Liddle i nærheten, ble også oppdaget av Simison i 1972. Den er det beste eksemplet på et kokested fra bronsealderen på Orknøyene. Den er laget av flate steinplater opprinnelig forseglet med leire, og det sentrale steinkaret ville ha blitt fylt med vann oppvarmet av steiner med torv som brensel. Bygningen var sannsynligvis uten tak.