cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trio Bryggeri
Trio Bryggeri produserte øl og mineralvann i Skien. Bryggeriproduksjonen foregikk på Kjørbekk i Skien. Bryggeriet hadde sterk lokal tilknytning i grenlandsområdet. Trio bryggeri ble startet av Knut Kåsa – med brusproduksjon i nordre bydel i Skien i 1924. Senere flyttet bryggeriet til nye lokaler på Kjørbekk sør for Skien. Bryggeriet var i mange år eid av familien Kåsa, som solgte Trio til Macks Ølbryggeri i Tromsø i 2002. I 2009 flyttes virksomheten til Unions gamle lokaler på Klosterøya, og bryggeriet bytter navn til Union Bryggeri. Bryggeriet omsatte i 2005 for cirka 25 mill. NOK og tappet i 2005 totalt 5 millioner liter øl og mineralvann. Det er var halvparten av et mulig produksjonsvolum på 13 millioner liter ved full kapasitetsutnyttelse.
Da tidligere Lundetangen-ansatte ville relansere bryggeriet, som i sin tid ble lagt ned av Ringnes, takket også Trio nei til tilbudet. Produksjonen av dette ølet startet derfor opp igjen i Aass Bryggeri i Drammen. Dermed så også Trio et marked for lokal ølproduksjon og startet bryggerivirksomhet i 1998.
Trio tappet Pepsi-Cola, inntil 1999 da Ringnes overtok denne produksjonen. Trio drev også lokal produksjon av eplemost basert på private epleleveranser. De produserte sitt eget Supporter-øl, øl for Lidl (Amunds) og rusbrus for Arcus. I tillegg ble det produsert mineralvann.
Knut Holtan Sørensen
Knut Holtan Sørensen (født 26. juli 1950) er professor ved Institutt for tverrfaglige kulturstudier, NTNU. Han er dr.ing. i organisasjons- og arbeidslivsfag fra Norges tekniske høgskole 1982, med avhandlingen ''Den vanskelige arbeidstida? Om levekårsvirkninger av turnusarbeid i helseinstitusjoner''. Sørensen har vært sentral i oppbygningen av Senter for teknologi og samfunn ved Institutt for tverrfaglige kulturstudier ved NTNU.
Benguet
Benguet er en filippinsk provins i Cordillera Administrative Region i landsdelen Luzon. I nord er provinsen Mountain Province, i øst Ifugao og Nueva Vizcaya, i sør Pangasinan og i vest La Union og Ilocos Sur. Provinssetet er La Trinidad.
Historie
I førspansk tid var fjellene i det som i dag er Benguet bebodd av forskjellige stammer som sammenfatningsvis ble kalt igorot.To av stammene, ibaloi og kankana-ey, var de dominerende.Filippinske antropologer antar at de fleste av stammene er av malayisk opprinnelse. Innbyggerne har utstrakt handel med folkene på lavlandet, som for eksempel ilocos og pangasinan.
I 1572 ledet spanjolen Juan de Salcedo en liten ekspedisjon inn i det sørlige Benguet. Målet var å kolonisere fjellområdet ettersom de hadde hørt om rike gullforekomster. Ekspedisjonen ble imidlertid fordrevet av stammene, og først i 1620 lyktes det en større ekspedisjon å bringe enkelte gullgruver ved La Trinidad under spansk kontroll. Men disse ble etter kort tid forlatt.
På 1800-tallet forsøkte spanjolene med mer ettertrykk å få kontroll med fjellandet i Benguet. Først klarte en ekspedisjon under Guillermo Galvey å kontrollere varig dalen rundt La Trinidad, oppkalt etter hans hustru. I 1846 ble dette distriktet til den nye provinsen La Union, men allerede åtte år senere atter en egen comandancia politico-militar.
Da USA tok over landet, ble det opprettet en sivilregjering i Benguet den 23. november 1900. En kanadisk journalist ble første guvernør av Benguet. Den 18. august 1908 ble så den nærliggende Mountain Province opprettet og ble til subprovins under Benguet.
I 1930-årene begynte gruveselskaper å ta for seg av gullforekomstene i Benguet. Under annen verdenskrig var det kamper her mellom amerikanere og filippinske geriljas på den ene side og japanske okkupanter på den annen.
Den 15. juli 1987 ble den administrative regionen Cordillera grunnlagt, og Benguet ble atter en selvstendig full provins.
Politisk inndeling
Benguet er delt i 1 «city» (bykommune) og 13 «municipalities» (landkommuner).
Ron Zacapa Centenario
Ron Zacapa Centenario er en rom fra Guatemala. Romen ble først utviklet av Alejandro Burgaleta. Ron Zacapa Centenario ble introdusert i 1976 i anledning byen Zacapas 100-årsjubileum. Den blir fremstilt av sukkerrør og presset sukkerrørjuice. Deretter blir den lagret i opp til 30 år i en høyde på rundt 4000 meter over havet i Guatemala. Produsent er «Licorera Zacapaneca».
Ron Zacapa Centenario er i mange år på rad kåret som verdens beste rom. (Caribbian Week Romfestival)
Zacapa kommer i flere utgaver, blant annet:
Ron Zacapa Centenario er listeført i butikk-kategori 6 på Vinmonopolet, og således i basislisten.
ASEA
I 1988 fusjonerte hoveddelen av Aseas virksomhet med sveitsiske Brown, Boveri & Cie. (grunnlagt 1891) og overførtes til det nye selskapet Asea Brown Boveri Ltd. (ABB), med hovedsete i Zürich. I 1999 ble navnet endret til ABB Ltd.
Asea har hatt en avgjørende rolle for hvordan svensk elektroteknisk industri har utviklet seg, samt for den struktur den har fått. Tidlig fikk man mulighet å utvikle en høy kompetanse innen sterkstrømsoverføring over lange strekninger, takket være Sveriges geografiske forhold. Innen dette området ble man senere verdensledende, blant annet gjennom utvikling av Uno Lamms teknikk for overføring av høyspent likestrøm. Asea kom også til å få en sterk stilling innen området el-lokomotiv, sporvogner og tog.
På 1950-tallet etablerte Asea seg innen kjerneenergi. Senere kom elgenerering i andre former, for eksempel i kullkraftverk, til å bli viktige områder for Asea.
I 1987, Aseas siste virksomhetsår som selvstendig selskap, omsatte det for 52 milliarder svenske kroner (hvorav 36,5 mrd. utenfor Sverige) og hadde cirka 73 000 ansatte (hvorav 37 000 utenfor Sverige).
Historie
Grossereren Ludvig Fredholm (1830–1891) dro i 1880 til England og Tyskland for å studere de nye systemene for elektrisk belysning som var utviklet. Han ble raskt overbevist om at fremtiden lå med den nye høyspentteknologien.
Elektriska Aktiebolaget i Stockholm 1883–1890
Selskapets hovedkontor lå i Stockholm, mens verkstedlokaler for generator produksjon ble leid av Arboga Mekaniska Verkstad. Den første større ordren ble gjort i 1888–1889 og gjaldt bybelysning i Västerås.
Sivilingeniør Göran Wenström (1857–1927) og broren oppfinneren Jonas Wenström (1855–1893) forkastet den engelske generatoren de hadde begynt å jobbe med til fordel for Jonas Wenströms egen løsning fra1882, denne konstruksjonen patenterte de.
Göran Wenström og den kapitalsterke gruveingeniøren fra Norberg, Gustaf Abraham Granström (1851–1941), ønsket ikke kun å satse på belysning men også andre områder som blant annet elektriske kraftverk for industri og transport. Da Fredholm motsatte seg dette dannet de Wenströms & Granströms Elektriska Kraftbolag i 1889. De to selskapene skulle imidlertid ikke konkurrere med hverandre.
Skillet mellom de to selskapene, «lysbolaget» og «kraftbolaget», ble kortvarig for i 1891 slo de seg sammen til Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget.
Asea 1890–1910
Selskapets virksomhet var nå lokalisert i Västerås, etter å ha fått hjelp fra aksjonærer Oscar Fredrik Wijkman (1841–1909), en gründer og kommunepolitiker fra Västerås med stor interesse for ny teknologi. Årsmøtet ble holdt 15. desember 1890, da Allmänna Svenska Elektriska AB hadde en aksjekapital på en halv million kroner.
Jonas Wenström ble sjefingeniør i det nye selskapet, Ludvig Fredholm og Göran Wenström ble administrerende direktører. Fredholm døde imidlertid allerede 17. desember 1891, før virksomheten var flyttet til Västerås. Et par år senere, nærmere bestemt 21. desember 1893, døde også Jonas Wenström bare 38 år gammel, han hadde lenge lidd av dårlig helse.
I 1893 kom Allmänna Svenska Elektriska AB sin første store ordre, den 13 kilometer lange trefase kraftoverføringen Hellsjön – Grängesberg.
Vannkraftverket i Hellsjön med sine fire trefase-generatorer på til sammen 344 kVA kom til å bety et gjennombrudd for trefase-teknologien i Sverige.
Det ble etablert filialer og byråer på en rekke større steder i Sverige, i de skandinaviske hovedstedene og i St. Petersburg og London. I forbindelse med økonomiske problemer de siste årene av 1890-årene ble Stockholms Enskilda Bank partner.
Han intensivere produksjon av elektriske trikker fra 1903, og samarbeidet med tyske AEG og Union.
Asea 1910–1923
I årene 1890–1910 hadde Asea hovedsakelig vært en industribedrift som produserte tunge produkter. I 1911 ble det satt i gang et initiativ for å erobre markedet for lette standardprodukter; små motorer, apparater, installasjonsutstyr, elektriske husholdningsartikler, osv. Verkstedene i Västerås på den tiden hadde lenge vært utilstrekkelige, til tross for at de var blitt utvidet flere ganger. I 1911–15 ble derfor det 200 meter lange og fire etasjer høye Mimerverkstedet bygget. Dette lønnet seg da fordi tyske bedrifter under første verdenskrig hadde vanskeligheter med å eksportere til Sverige, og Asea kunne dermed overta markedsandelene deres.
Russland, Norge og Finland kom til å dominere eksportmarkedet for Asea på 1910-tallet. I 1916 begynte de også å bygge sin egen fabrikk i byen Jaroslavl nord for Moskva. Byggingen ble imidlertid avbrutt av den russiske revolusjonen i 1917, men ble gjenopptatt i 1927, da en 35-års konsesjon ble gitt, samme år. Imidlertid, i motsetning til nesten alle andre utenlandske selskaper, ble russiske Asea ikke ekspropriert av det nye regimet.
1916 ble det store fusjonsåret i Asias historie. De fleste av de kjøpte selskapene var imidlertid ikke konkurrenter, det var Svenska Turbinfabriks AB Ljungström (STAL) i Finspång, Surahammars Bruks AB i Surahammar, AB Liljeholmens Kabelfabrik i Liljeholmen og Nya Förenade Elektriska AB (NFEA) i Ludvika.
Etter krigen ble Asea, som det meste av svensk næringsliv, rammet av en dyp økonomisk krise. I løpet av 1921–22 ble det bokført tap på 24,3 millioner SEK. I 1916–1919 ble det bygget et nytt hovedkontor i Västerås etter tegninger av Erik Hahr. Bygget, med sitt karakteristiske tårn, var lenge Sveriges største private kontorbygg.
Asea 1923–1955
Etter krisen kom det noen store bestillinger som bidro til oppgangen. Disse var blant annet elektrifisering av Western Main Line, eksportordre på store generatorer og transformatorer. Asea foretok også en rekke oppkjøp av andre selskaper som også bidro til oppgangen. I 1933 ble Aseas logo endret, den gamle fra en gang på slutten av 1800-tallet, besto av det indoeuropeiske symbolet på solen eller lykke-swastika, supplert med bokstavene A, S, E og A. Nazisme, som brukte et lignende symbol, hadde vokst seg sterk og i år tatt makten i Tyskland. Dette resulterte i at Aseas administrerende direktør Sigfrid Edström beordret at hakekorset skulle fjernes fra selskapets merkevare. Nazistene hadde gjort logoen ubrukelig.
Det var nå en endringen i verkstedindustrien fra klinkede og støpte konstruksjoner til sveising, noe som førte til at i 1938 gikk Asea inn i et nytt forretningsområde da AB Asea Svetsmaskiner ble dannet.
I 1942 leverte Asea verdens hittil største transformator til Stockholms kraftverk, på 120 MVA, 220 kV. I de neste årene etter krigen ble Asea rammet av en akutt kapasitetskrise. Ved utgangen av 1946 var ordrereserven tre ganger større enn årets omsetning. De omfattet blant annet enorme leveranser til Sovjetunionen over en femårsperiode. Etter press fra den svenske regjeringen begynte Asea å gjøre store nye investeringer i form av produksjonskapasitet for å håndtere både russiske og svenske leveranser. Fabrikker ble etablert på en rekke nye lokasjoner, som Robertsfors 1948 (isolasjonsmateriale), Bollnäs 1950 (reléproduksjon) og Gamleby 1954 (apparatdetaljer). Det var også en tendensen til utflyttinger blant datterselskapene; HELIOS - (Alingsås, Mariestad og Borås), Asea Welding Machines (Sävsjö og Hovdala), STAL (Norrköping). En lignende utvikling kan også sees i datterselskaper i utlandet.
På dette tidspunktet var Asea-gruppen et meget omfattende selskap innen høystrømskraft, produksjon av generatorer, turbiner, transformatorer, kabler, heiser og transportutstyr, sveiseutstyr, vifter, elektriske lokomotiver, kraftoverføringssystemer, osv. osv.
Asea 1955–1970
Årene etter andre verdenskrig og 1950-tallet var det mye ekspansjon for Asea på flere måter. 1953 skulle bli et stort år i selskapets historie. De hadde nå lykkes med å produsere verdens første syntetiske diamanter i en såkalt Quintus-presse designet av Anders Kämpe etter Baltzar von Platens ideer. Det var imidlertid ikke før på 1960-tallet at denne teknologien ble brukt til industrielle formål.
I 1955 blev Uno Lamm leder for Aseas prosjekt for å utvikle Sveriges første kommersielle atomreaktorer. ASEA bygge opp en verdensledende kompetanse innen kjernekraftteknologi. ASEA-Atom bygde ni av Sveriges tolv reaktorer.
Asea 1970–1988
ABB Robotics historie begynte på slutten av 1969 da ASEAs administrerende direktør Curt Nicolin, under en reise til USA, møtte Joe Engelberger, som var partner og leder av Unimate, den største og ledende produsenten av industriroboter på den tiden. Disse robotene var hydraulisk drevet og utstyrt med et enkelt kontrollsystem. Nicolin trodde på teknologien og anså den som interessant og bestemte seg derfor i 1971 for at ASEA skulle utvikle sin egen industrirobot.
Automasjonsekspert Björn Weichbrodt ble rekruttert fra USA og ble prosjektleder for robotprosjektet. I 1973 ble den første industriroboten IRB6 introdusert.
Fagforbundet Ung
Fagforbundet Ung, tidligere Fagforbundet Ungdom, er Fagforbundets ungdomsorganisasjon, som omfatter de 50 000 medlemmene av Fagforbundet som er under 30 år gamle.
ASEA
Asea 1970–1988
Asea fusjonerte med Brown Boveri til ABB i 1988 Asea Brown Boveri Ltd, som senere skiftet navn til ABB.
Fagforbundet Ung
Mats Monsen 2017 - 2021
Norsk fotball 1946
Resultater fra norsk fotball i 1946.
Fagforbundet Ung
Victoria De Oliveira 2021 - 2022
Norsk fotball 1946
Finale
- 3-2
Cactus Mobile
Cactus Mobile (også kjent som «Cactus») var et norsk selskap opprinnelig opprettet i 2002 under britisk jurisdiksjon. I 2007 ble selskapet omstrukturert til et norsk aksjeselskap og leverer i dag mobiltjenester i bl.a. Norge som registrert innholdsleverandør og partner med Telenor, NetCom, Tele2 og Ventelo.
Cactus Mobile er en CP (Content Provider) som utvikler og selger mobile tjenester og innhold i samarbeid med mobiloperatører. Selskapet er kjent for å være tidlig ute med ny mobilteknologi og bl.a. tidlig ute med tjenester som Mobil TV, Video on demand og Mobil Chat. Selskapet utvikler mobilteknologi og tjenester som de selv markedsfører gjennom web og tradisjonelle medier som Radio og TV.
Internasjonalt
Cactus strategi er internasjonal utrulling av teknologi, konsepter og tjenester som har vist positiv inntjening i det Norske markedet. Selskapet samarbeider bl.a. med Ericsson om tilgang til internasjonale mobiloperatører og har tilkobling som muliggjør levering og fakturering av mobiltjenester i mer enn 20 land, over 80 teleoperatører og mer enn 600 millioner mobilabonnenter.
Norge
Selskapet drifter alle tjenester og systemer fra sin Norske kjernevirksomhet og har uttalt at de ønsker å forbli sterke i det Norske og Nordiske markedet. I Norge har selskapet samarbeidet og markedsført sine tjenester med aktører som: Telenor, NetCom, Tele2, Ventelo, P4, Kanal24, TVNorge, TV3, NRJ, Dagbladet m.fl.
Mobil TV
Mobil TV ble første gang testet av NRK tidlig på 00'tallet og ble kommersielt lansert i 2004 av NRK i samarbeid med teknologileverandøren RubberDuckMediaLab. Cactus Mobile har utviklet en egen plattform for Mobil Streaming og er markedsledende i Norge på Mobil TV og Mobil Video On Demand -tjenester. Selskapet leverer mobil streaming over mobilnettet i samarbeid med Telenor og NetCom, som begge tilbyr innholdsleverandører tilgang til et eget CPA Streaming-produkt.
Mobil Chat
Cactus Mobile er kjent som en markedsleder i det mobile dating-markedet. Selskapet var den første aktøren som tilbød Mobil Chat med MMS-støtte, slik at personer som benytter chat-tjenesten kunne se hverandre ved å sende bilde og video over tjenesten.
Liaåsen
Liaåsen ligger på grensen mellom Nord-Aurdal og Sør-Aurdal kommune i Valdres. For å komme til Liaåsen kjører man enten opp fra Stavedalen eller opp fra Liagrenda.
Det er fra gammelt av åtte større stølsområder på Liaåsen: Dugurdssletta, Fuggelhaugen/Slette, Nystølen, Nørre og Sørre	Tørkjellstølen,	Skardsstølen,	Skålebakkatn og Søreistølatn/Brennahaugen. I tillegg er det tre mindre stølsområder: Bakomberg, Fetsetre og Haraldstølen. Det er også rester etter et gammelt teglverk på Liaåsen. Fra Liaåsen kan en blant annet gå opp til Makalaus som ligger på ca. 1099 moh.
Queen of the Damned
Queen of the Damned er en amerikansk skrekkfilm fra 2002, regissert av Michael Rymer, med Stuart Townsend, Aaliyah og Marguerite Moreau i hovedrollene.
Pengeseddel
Pengeseddel er et betalingsmiddel. Sedler er, sammen med mynter, regnet som kontanter. Dette betyr blant annet at de umiddelbart kan brukes ved kjøp og salg uten å måtte innløses først, og at de er upersonlige.
Queen of the Damned
Handlingen
Den legendariske vampyren «Lestat» (Townsend) har våknet fra flere hundre års dvale, og som rockestjerne opplever han å få millioner av fans. Den slumrende vampyrdronningen «Akasha» (Aaliyah) vekkes, og også hun vil erobre verden, men trenger hjelp av «Lestat».
Pengeseddel
Opprinnelig var verdien av penger bestemt av materialet de var laget av, først og fremst gull eller sølv, og mengden av dette. Fordi det å frakte større mengder edelt metall var både tungvint og farlig, og fordi det til tider var knapphet på edelt metall til mynt, begynte man å utstede garantibrev, normalt i form av et løfte om ved forespørsel å utbetale en viss mengde edelt metall som var oppbevart et nærmere angitt sted.
De eldste pengesedlene som er kjent ble utstedt i det 7. århundre i Kina. Før dette finner man også garantibrev, men disse var personlige og kunne dermed bare unntaksvis brukes direkte som betalingsmiddel. Etter hvert ble garantibrevene upersonlige, slik at de kunne brukes som betalingsmiddel som var gyldige innenfor et angitt område eller i en spesiell bank.
Både private og offentlige banker kan utstede pengesedler etter visse regler. I moderne tid blir imidlertid pengesedler så godt som utelukkende utstedt av statlige sentralbanker, som f.eks. Norges Bank eller Bank of England, og slike sedler gjelder som betalingsmiddel i alle banker og forretninger i det aktuelle landet.
De fleste pengesedler er laget av et klutepapir, og de er ofte utstyrt med flere sikkerhetsanordninger for å forhindre forfalskning; typiske eksempler på sånne anordninger er blant annet kobbertrykk, vannmerker og ultrafiolette merker, samt utvalgte, spesiallagede blekktyper som kun brukes til sedler og lignende finansielle papirer. Polymerpengesedler (også kalt plastsedler) er laget av polymer og ble introdusert først i Australia i 1988. Slike sedler vanskeliggjør forfalskning og er mer slitesterke enn tradisjonelle pengesedler.
Pyramidetekstene
Pyramidetekstene er en type religiøse tekster fra oldtidens Egypt, i perioden kjent som Det gamle rike, dvs 2630-2151 f.Kr. Pyramidetekstene regnes som de eldste kjente religiøse tekstene.
Tekstene er skrevet på gammelegyptisk, og ble risset inn på veggene i pyramidene ved Saqqara under det femte og det sjette dynasti. Det eldste tekstene er datert til 2400-2300 f.Kr. I motsetning til sarkofagtekstene og dødeboken var pyramidetekstene en sjanger som utelukkende ble skrevet for faraoene og deres dronninger, og de var ikke illustrert. Noen av tekstene i Dødeboken utgjør et senere utviklingstrinn av den samme sjangeren som pyramidetekstene. Nest etter Palermosteinen er pyramidetekstene den eldste kjente omtale av Osiris, som kom til å bli den viktigste dødsrike-guddommen i egyptisk mytologi.
Tekstene har preg av å være besvergelser som skal beskytte faraoens levninger, oppvekke hans legeme etter døden, og hjelpe ham med å stige opp til himlene, som var dødens mål i henhold til Det gamle rikets tro. Besvergelsene nevnte opp all måter som faraoene kunne bruke for å reise til himmelen: på ramper, stiger, trapper og ved å fly. Tekstene inneholder også bønner til gudene om hjelp, og endog trusler overfor guder som ikke vil hjelpe.
Utgivelser
Tekstene ble først oppdaget i 1881 av Gaston Maspero, og ble raskt oversatt til tysk, fransk og engelsk. Masperos utgave omfattet 228 tekster, fra Unaspyramiden. Unas var den siste farao i femte dynasti. Etter hvert ble det funnet flere tekster i pyramider fra det sjette dynasti: Pepi I, Pepi II og tre av hans dronninger, og Teti. Kurt Sethes første utgivelse av tekstene omfattet i alt 714 ulike besvergelser; og senere er det funnet flere, slik at man nå kjenner 759 pyramidetekster. En ny oversettelse, hvor formularene følger en mer korrekt rekkefølge som følger tekstenes plassering på veggene, er gitt ut av James P. Allen (2005).
Rosens navn
Litterær teknikk og tema
Rosens navn er et eksempel på den litterære teknikk som kalles «Leserens respons-kritikk», som fokuserer på leserens fortolkning av teksten ut fra den erfaring leseren besitter (man sier at teksten er «åpen», dvs. fri til fortolkning, ikke «lukket» i én tolkning gitt av forfatteren). Eco understreker dette i Randbemerkninger til Rosens navn: «Ingen glede kan være større for en romanforfatter enn å kunne oppdage at det han har skrevet lar seg lese på måter han ikke hadde tenkt seg, særlig når det er leserne som setter ham på det.» En av hovedpersonene i boken, William fra Baskerville, sier det samme: «Bøker blir ikke skrevet for at man skal tro på dem, men for at man skal granske dem.»
Det er to fortellerstemmer i boken. I forordet påstår en jeg-person (muligens ment å være Umberto Eco) at han har funnet et middelaldermanuskript forfattet av en munk Adso fra Melk. I resten av boken er det Adso som er fortelleren. Den oppmerksomme leser vil finne referanser til moderne personer og intertekstuelle forbindelser til nyere litteratur i hans beretning, og vil dermed «gjennomskue» teksten og følgelig også forordet.
Noen ganger snakker Eco (via Adso) direkte til leseren, f.eks. fjerde dag, sext: «Men nå fortapte jeg meg i minner, tålmodige kjære leser, dette har liten interesse, det er andre begivenheter som uroer oss», og gir dermed inntrykk av at boken nærmest er en metaroman.
Handlingen i boken utspiller seg en uke i november 1327 i et benediktinerkloster i Nord-Italia. Hovedtemaet er et kriminalmysterium: En rekke av beboerne i klosteret blir myrdet under bisarre omstendigheter. Samtidig er det flere bi-temaer, som beskriver sosiale og teologiske forhold i denne perioden av middelalderen. Flere av bi-temaene har referanser til vår tid. En av hovedpersonene, fransiskaneren William fra Baskerville, klarer til slutt å avsløre de fleste sammenhenger ved å bruke skolastiske og logiske metoder.
Boken er delt inn i hovedavsnitt for hver av de syv dagene, med underkapitler etter de liturgiske tidebønnene (matutin, laudes, prim, ters, sext, non, vesper og kompletorium). Det fremkommer av en kommentar andre dag (matutin) om en spesiell mandagssalme, at første dag er en søndag.
De to forordene
Rosens navn starter med to forord, ett skrevet av ham som påstår å ha funnet manuskriptet til Adso, det andre skal være en prolog av Adso selv. På denne måten bygger forfatteren lag på lag av «fiktiv autentisitet» til sin historie.
Det første forordet er datert 5. januar 1980, samme år som boken kom ut. Det er Eco som har skrevet romanen, men han gir i forordet en illusjon av at den bygger på et originalt middelaldermanuskript, utgitt i fransk oversettelse i Paris i 1842. Samtidig bryter han selv ned illusjonen med en lite troverdig forklaring om bokens vandring: Han skal tilfeldigvis ha kommet over en bok med fransk oversettelse og bearbeidelse av fortellingen i Praha i 1968, som han straks oversatte til italiensk og skrev ned for hånd. Dette viste seg å være heldig, for boken forsvant med en kjæreste kort tid etter. Senere skal forfatteren ha funnet henvisninger til manuskriptet både i Paris og Buenos Aires, men begge gangene er det ting som ikke stemmer med den opprinnelige boken. Illusjonen brytes ytterligere ned ved at forfatteren sier rett frem: «Slik følte jeg meg fri til bare å fortelle fortellingen til Adso fra Melk, og jeg gjorde det simpelthen fordi jeg liker å fabulere.»
På denne måten leker Eco med å plassere flere fortellinger inne i hverandre. I Randbemerkninger til Rosens navn skriver han: «Slik skrev jeg straks min introduksjon, jeg puttet min historie inn som et fjerde ledd, etter tre andre fortellinger, jeg nevnte at Vallet hadde sagt at Mabillon hadde sagt at Adso sa …»
Abraham Calovius
Abraham Calovius (født 16. april 1612 i Mohrungen i Hertugdømmet Preussen, død 25. februar 1686 i Wittenberg) var en luthersk teolog, og han var en av forkjemperne for luthersk ortodoksi i det 17. århundre.
Rosens navn
De to forordene
Videre viser Eco leseren at dette kan være en fortelling også om vår tid, ved de ironiske setningene: «En fjern tid, heldigvis uten enhver kontakt med vår egen. En underlig fjern tid, uten vår egen tids håp og trygghet.» Det første forordet avsluttes med en hyldest til bøkenes verden: «Overalt søkte jeg ro, men fant det ikke før jeg satt i min krok med en bok.»
Abraham Calovius
Utdanning og stillinger
Knapt 14 år gammel begynte han på Universitetet i Königsberg, og han fullførte sin mastergrad seks år seinere. Han fortsatte å studere teologi, men foreleste også i filosofi og matematikk. I 1634 flyttet han til Universitetet i Rostock og fikk en doktortittel i 1637. Deretter flyttet han tilbake til Köningsberg, hvor han ble assessor ved det teologiske fakultetet. Fra 1650 virket Calovius som professor i teologi i Wittenberg, og seinere ble han også superintendent.
Rosens navn
De to forordene
I hovedteksten er Adso jeg-forteller, og i hans prolog etableres et nå-tidspunkt hvor teksten nedskrives; der er han en gammel og syk mann, som ser tilbake på det som skjedde i hans ungdom. Prologen starter på en snedig måte ved at Eco lar teksten referere til seg selv, akkurat som i Johannesevangeliet er første linje: «I begynnelsen var …» Adso beskriver den historiske bakgrunnen for det som foregikk i klosteret. Han tilkjennegir klart sine egne sympatier (pave Johannes omtales som en Antikrist, på den annen side støtter Adso fransiskanerne og ideen om apostolisk fattigdom). Adso havnet midt i handlingen ved at faren var en av keiser Ludvigs menn og deltok i felttoget til Italia og tok Adso med. Under beleiringen av Pisa ville Adso se seg mer om i Toscana, dette fikk han lov til dersom han reiste sammen med en erfaren veileder. Følgesvennen som ble plukket ut var den lærde fransiskaneren William fra Baskerville.
Abraham Calovius
Calovius som polemiker
Calovius kjempet mot katolikkene, kalvinistene og socinianerne, og særlig angrep han sin bitre fiende, Georg Calixt, og hans forsvar for synkretismen. Mens Calixt mente Den apostoliske bekjennelsen var nok til å definere troen, mente Calovius man måtte tro alle deler av den åpenbarte sannheten for å motta frelsen. Dette fikk Calovius til å hevde det var kjettersk å tro at romersk-katolske eller kalvinister kunne være delaktige i frelsen.
Rosens navn
Historisk bakgrunn
Perioden Adso skildrer i sin krønike er svært urolig. I Avignon satt den stridbare Johannes XXII som den andre paven under Avignon-pavedømmet (pavesetet var flyttet fra Roma til Avignon i 1305). Paven var i opposisjon til keiser Ludvig IV av Bayern og ekskommuniserte ham i 1324. Som en reaksjon på dette invaderte Ludvig IV Italia i 1327 og innsatte i 1328 en motpave i Roma (Nikolas V). Samtidig lå pavedømmet i skarp strid med den nye fransiskanerordenen om apostolisk fattigdom. Ordenen hadde på et generalkapittel i Perugia i 1322 vedtatt at verken Kristus eller apostlene hadde hatt eiendom, og at de kristne måtte følge dette eksempelet.
Abraham Calovius
Konstruktiv teologi
Calovius' hovedverk innen dogmatiske skrifter, «Systema Iocorum theologicorum», (12 bind, 1655-1677) representerer høydepunktet innen den lutherske skolastikken. Han skrev også en kommentar om Martin Luthers oversettelse av Bibelen, «Biblia Illustrata», i dag kjent som «Calovs bibel». Den er skrevet med utgangspunkt i en sterk tro på inspirasjonen.
Rosens navn
Historisk bakgrunn
Paven fordømte denne tesen, av taktiske grunner valgte benediktinerne å støtte fransiskanerne i striden. En retning innen fransiskanerordenen holdt strengt på fattigdomsidealet og ble kalt spiritualene, en annen tilsvarende gruppe brøt ut av ordenen og ble kalt fraticelli (småbrødrene). Det oppsto også en rekke radikale sekter i opprør mot den katolske kirkes materialisme og de sosiale ulikhetene, Rosens navn forteller detaljert om én av dem, ledet av broder Dolcino (dulcianerne).
Da Eco skrev Rosens navn var Italia på tilsvarende måte preget av sosiale konflikter, uro og vold. Disse årene kalles i Italia for «blyårene» («anni di piombo») på grunn av all skytingen og bombingen. På den ytre venstresiden spredte De røde brigader frykt. I 1978 bortførte og drepte de den forhenværende italienske statsministeren Aldo Moro. Samtidig planla det ytre høyre statskupp og sprengte flere terrorbomber, bl.a. ble 85 mennesker drept i terrorangrepet i Bologna 2. august 1980. Eco skrev derfor om en periode som lignet på hans egen, full av spenninger.
Ecos plassering av handlingen i tid og rom
Eco forteller i Randbemerkninger til Rosens navn at han helst ville plassert handlingen på 1100- eller 1200-tallet, da det var denne perioden han kjente best. Han ble tvunget til å flytte den til 1300-tallet, fordi han hevder at en skarpsindig etterforsker kun var mulig etter Roger Bacons tid. Han la handlingen til november 1327, siden det er et historisk faktum at Michele av Cesena ankom Avignon i desember samme år.
For å følge profetiene i apokalypsen ville han ha med en tønne griseblod, Griser ble slaktet først når det var blitt kaldt, for å få det til å passe med november måtte handlingen plasseres på et høytliggende sted i den nordlige delen av Italia.
Klosterets plassering
Adso skriver selv at han prøver å skjule hvor klosteret lå, på grunn av alt det forferdelige som skjedde. Likevel gir han et hint i prologen: «vi fulgte fjellveien fra Pisa, samme vei og samme retning som San Giacomo …». San Giacomo er det italienske navnet på Apostelen Jakob, og her menes en av pilegrimsveiene til Santiago de Compostela i Spania, der han etter tradisjonen skal være begravet. Adso sier de brukte to uker på reisen, ut fra det og at det må ligge i nærheten av en av pilegrimsveiene prøver forfatteren av forordet å foreta en plassering («Om dette sier Adso ingenting, men etter det som er antydet, kan man regne med …»). Først plasserer han stedet svært upresist «mellom Pomposa og Conques». Pomposa er et benediktinerkloster utenfor Ferrara øst i Nord-Italia, mens Conques er et stoppested for pilegrimer på vei til Santiago, midt i Syd-Frankrike. Dernest prøver han å presisere, ved å si at det ligger «i Appenninene mellom Piemonte, Liguria og Frankrike», dette dekker store deler av Italias nordvestlige hjørne. Til sist gir han den mest presise lokaliseringen: «så å si mellom Lerici og Turbia.» Lerici er en kystby helt syd i Liguria, mens Turbia er det italienske navnet på franske La Turbie, på den franske rivieraen tvers over grensen fra Italia. Fortsatt dreier det seg om et område på over 20 mil i utstrekning. Stedsnavnene Eco bruker refererer til et sitat fra Dantes Den guddommelige komedie: «De av stupene mellom Lerici og Turbia som er mest utilgjengelige, kan sammenlignes med komfortable trapper i forhold» (Skjærsilden III,49-51). På Dantes tid (som også er tiden for handlingen i Rosens navn) var de ulendte liguriske fjellene på denne strekningen nesten ufremkommelige. Severino sier noe som plasserer klosteret i sydhellingen av Appenninene ned mot Middelhavet (første dag, før non): «… vårt platå her i høyden langs ryggen av en kjede som ser havet på den ene siden, derfra kommer det varm vind, i nord har vi høye fjell som gir oss frisk og kjølig luft.» Dette stemmer med hva Adso skriver fjerde dag, sext: «Den morgenen vi ankom kunne vi fra enkelte punkter på de høyeste stedene skimte havet, kanskje ti mil borte.» Ubertino bekrefter plasseringen når han sier tredje dag, etter kompletorium: «i bispedømmet Novara, det er i denne delen av Italia, bare litt lenger mot nord.»
Kolossen
Klosteret ligger på en høy åskam og er dominert av et gammelt og svært tårn, den såkalte Kolossen. Livet i klosteret dreier seg om Kolossen, siden det største biblioteket i kristenheten fyller den øverste etasjen, opp dit har bare bibliotekaren Malachia adgang. I andre etasje ligger scriptoriet, der mange av munkene skriver av og illustrerer bøker som blir bragt ned. I første etasje ligger kjøkkenet og refektoriet. Om natten er Kolossen låst for adgang utenfra, likevel ser munkene flakkende lys fra biblioteksetasjen på nattestid.
Første dag (søndag)
William leverer et brev med keiserlig segl til abbeden, noe som viser at William ikke er på et tilfeldig besøk, men har et offisielt ærend.
Abbeden forteller at en av klosterbrødrene (miniatyrmaleren Adelmo) en natt rett før har styrtet ned fra et vindu i Kolossen, og at vinduet har blitt lukket etter ham. Dette er starten på kriminalmysteriet som er hovedhandlingen i boken. Abedden ber William undersøke hva som har skjedd og gir ham frie hender, men han får ikke gå inn i biblioteket.
Senere treffer de Williams gamle venn Ubertino av Casale, og vi får høre at det skal være et viktig møte i klosteret noen dager senere. Videre avslører Ubertino at han har søkt tilflukt i klosteret fra religiøs forfølgelse, sammen med tiggermunken Salvatore og materialforvalteren.
I scriptoriet finner William og Adso uferdige manuskripter og en liten bok på pulten til Adelmo. Det er også tydelig at skrivermunkene er tynget av en merkelig uro. Her møter de Jorge fra Burgos. Han kommer med voldsomme utfall mot humor og latter, som han mener kan forføre de kristne. Igjen kommer det påstander (fra Aristoteles-eksperten Venanzio) om at det skal ha vært et forhold mellom Adelmo og Berengario.
På slutten av dagen gjør William og Adso to viktige oppdagelser. Adelmo ble ikke myrdet, men begikk selvmord ved å kaste seg ut fra den lave muren under Kolossen. Dessuten skjønner de at det må være en hemmelig tunnel fra klosterkirken og inn i Kolossen.
Andre dag (mandag)
Tidlig om morgenen blir Venanzio funnet død, dyttet ned i en tønne som slakterne har fylt med griseblod. Adso oppdager spor i snøen etter noen som i løpet av natten har slept liket fra Kolossen til tønnen.
Under de påfølgende avhør får William vite at det to dager før Adelmos død hadde det vært en voldsom diskusjon mellom Jorge og en del yngre skrivemunker, hvor man bl.a. hadde referert til det tapte andre bindet av Aristoteles' Poetikken, som omhandler komedien og latter. Berengario hadde antydet at det fantes noe spesielt i biblioteket, dette hadde vekket Adelmos og Venanzios interesse.
Bencio forteller at Adelmo lot seg forføre av Berengario samme natt som han døde, dette gjorde han for å oppnå noe. Etterpå hadde Adelmo skriftet hos Jorge, og forlatt ham i dyp fortvilelse for så å begå selvmord.
Under et nytt besøk i skriptoriet ser William og Adso en gresk bok i Venanzios pult, men får ikke anledning til å undersøke den. William gir beskjed om at pulten ikke må røres.
Vi får vite mer om møtet som snart skal holdes i klosteret, det er ment som et forsøk på megling mellom pavestolen og fransiskanerordenen. William skal delta som keiserens utsending og han har ansvaret for å organisere møtet, mens pavens delegasjon har fått lov til å ta med soldater.
Etter at de andre har gått til ro for natten, klarer William og Adso å trenge inn i Kolossen via den hemmelige tunnelen fra kirken. I skriptoriet finner de et manuskript Venanzio etterlot, delvis skrevet med usynlig blekk og alt i kode. Den greske boken er fjernet fra pulten hans. De merker at det også er en annen inne på det forbudte området. Det er denne som har tatt boken og klarer å flykte med den. Da de så går opp i biblioteket, oppdager de at det er utformet som en komplisert labyrint av små rom. Over hver buedør mellom rommene står et latinsk sitat fra Johannes' åpenbaring. Det er svært vanskelig å finne frem i labyrinten. For ytterligere å verne biblioteket er det utplassert speil som skremmer inntrengere og røkelseskar med hallusinogener.
Da de vender tilbake er Berengario forsvunnet.
Tredje dag (tirsdag)
William klarer å dechiffrere linjene Venanzio skrev med usynlig blekk. Han skjønner ikke innholdet, men det dreier seg om finis Africae. Han og Adso klarer å lage et kart over labyrinten basert på hva de så inni den og hva de observerer fra utsiden, og William skjønner at første bokstav i sitatene over dørene danner ord når man beveger seg fra rom til rom.
Om kvelden forteller Ubertino Adso om Dolcinos opprør, og advarer ham mot å la seg friste av kjærligheten. Litt senere sniker Adso seg inn i den låste Kolossen og virrer rundt i bibliotekslabyrinten. På vei ned igjen overrasker han en ung pike fra landsbyen nedenfor klosteret. Hun har fått mat som er stjålet fra kjøkkenet. For ikke å bli avslørt forfører hun Adso.
Dette var eneste gang han hadde kroppslig samkvem med en kvinne («den slags hender ikke ofte i livet, faktisk opplevde jeg det bare denne eneste gang»). Seksti år senere beskriver han henført og skyldbetynget det som skjedde med sitater fra Høysangen og middelalderens mystikere («Dette var nettopp et tegn på, tror jeg, hvordan ekstasen åpner for dypet av din egen identitet»).
Senere på natten antyder oldingen Alinardo at drapene er koreografert etter straffer beskrevet i Johannes' åpenbaring. Neste drap skal derfor ha med vann å gjøre. Adso og William oppsøker klosterets bad og finner der den døde Berengario i et av karene.
Fjerde dag (onsdag)
Salvatore og Remigio innrømmer overfor William at de har vært med i opprørsbevegelsen til Dolcino, William lover å ikke bringe dette videre til inkvisisjonen. Remigio innrømmer også at han hadde funnet liket av Venanzio i kjøkkenet i Kolossen natten mellom søndag og mandag, men siden han ulovlig skulle treffe en pike fra landsbyen der, lot han liket bare ligge.
I løpet av dagen ankommer delegasjonene fra pavestolen og fransiskanerordenen, som skal holde meglingsmøte i klosteret. Pavens delegasjon har med seg soldater under kommando av Bernardo Gui, fransiskanerne har med seg sin ordengeneral Michele av Cesena.
Karel Zeman
Karel Zeman (født 3. november 1910 i Ostromer u Nové Paky i Böhmen i Østerrike-Ungarn, død 5. april 1989 i Praha) var en tsjekkisk filmregissør og animatør. Han laget flere visuelt egenartede eventyrfilmer for barn og voksne der han blandet realfilm og levende skuespillere med dokker, tegnefilm, stiliserte kulisser og effekter.
Rosens navn
Fjerde dag (onsdag)
Kriminalmysteriet utvides mer enn avklares da Alinardo forteller at en bibliotekar før Malachia hadde blitt sendt til Silos i Spania, og derfra brakte tilbake «et herlig bytte» av bøker, hvorpå han ble straffet av Gud ved å bli hentet «før tiden til skyggeverdenen». Denne bibliotekaren skal også ha snakket de «ikke-troendes» sprog (maurisk).
På kvelden går William og Adso på nytt inn i biblioteket. Denne gangen noterer de første bokstaven i sitatene over dørhvelvingene på kartet de har laget, og oppdager at labyrinten er organisert etter (datidens) verdenskart. Bokstavene i rekkefølge, rom etter rom, angir områder på dette kartet, og rommene inneholder bøker fra de angitte områdene. De oppdager et rom uten åpning, og skjønner at det er finis Africae. De finner ingen måte å komme inn dit på. Det er denne hemmeligheten Venanzio hadde notert med usynlig blekk (anvisningen hadde han fått fra Adelmo som hadde fått den fra Belengario), men William skjønner fortsatt ikke meningen med det Venanzio skrev.
Da de om natten kommer ned fra biblioteket, finner de at Bernardo har arrestert piken fra forrige natt og Severino, hun hadde oppsøkt ham for å bytte seksuelle tjenester mot mat. De blir begge ført vekk til skjerpet forhør, Bernardo mener hun er heks.
Femte dag (torsdag)
Dagen starter med at de to delegasjonene diskuterer apostolisk fattigdom. Diskusjonen utarter tidvis til håndgemeng (bl.a. prøver en biskop å rive skjegget av en annen). Under møtet kontakter Severino William og forteller at Berengario har plassert en merkelig bok i laboratoriet hans rett før han døde, men innen møtet avsluttes er Severino blitt drept ved at hodet hans blir kløvd med et astronomisk instrument. Boken Severino fortalte han hadde funnet er blitt fjernet. Senere finner Adso og William ut at Bencio har tatt den med seg til cellen sin, og siden overlevert den til Malachia mot å få assistentstillingen til Berengario.
Salvatore røper under avhøret at han og Remigio har vært sammen om ulovlige ting, derfor blir også Remigio satt under arrest av de pavelige soldatene. Bernardo forhører ham og får ham til å innrømme at han har vært en tilhenger av Dolcino. Videre presser han ham til (uriktig) å påta seg skylden for drapene i klosteret.
Om kvelden holder Jorge en dommedagspreken, hvor han hevder at drapene i klosteret har skjedd med Guds godkjennelse, for å straffe munkene for deres intellektuelle hovmod. Menneskenes kunnskap er allerede fullendt og det er derfor hovmodig å søke ny kunnskap ved f.eks. å lese forbudte bøker fra biblioteket.
Niccolò Machiavelli
Niccolò di Bernardo dei Machiavelli (født 3. mai 1469 i Firenze, død 21. juni 1527 samme sted) var en italiensk forfatter, statsmann, diplomat og filosof. Frem til sin forvisning bodde han i Firenze i renessansen som en av denne periodens mest sentrale personer. Han regnes av mange som statsvitenskapens far. Hans mest kjente verk som forfatter var Fyrsten som ble utgitt i 1532, fem år etter hans død.
Bakgrunn
Niccolò Machiavelli var sønn av advokaten Bernardo di Niccolò Machiavelli og Bartolommea di Stefano Nelli. Slekten Machiavelli var gammel florentinsk adel, kjent siden forfaren Ottaviano (som levde rundt 1260) tok parti i det politiske maktspillet, men ættens makt hadde blitt utvannet.
I 1504 innledet Machiavelli studier i grammatikk, aritmetikk og latin hos den da kjente latinforskeren Paolo da Roncigliones, ved - tror man - universitetet i Firenze. Han fordypet seg i studier av antikkens forfattere.
Rosens navn
Sjette dag (fredag)
Under morgensangen faller Malachia død om med svart tunge og tre svarte fingre på høyre hånd, han har tydeligvis også blitt forgiftet.
Nicola forteller at Malachia ble innsatt som bibliotekarens assistent femti år tidligere, istedenfor den langt bedre egnede Alinardo, og at Malachia lot seg styre av Jorge. William går gjennom en bibliotekskatalog og finner at den mystiske bibliotekaren de hørte om fjerde dag hadde vervet fra 1275 til 1285, i løpet av denne perioden var han svært aktiv med bokinnkjøp. Det var altså han som ansatte Malachia.
Niccolò Machiavelli
Karriere i Firenze
I 1498 var Firenze omsider kvitt utenlandske invasjonsstyrker, Savonarolas teokrati og Medici-familiens diktatur, og byens ledere grep sjansen til å gjenopplive republikken. Machiavelli var da ansatt ved kanselliet, og da Piero Soderini (1452-1522) ble utnevnt til byens gonfalonier (høyeste magistrat), valgte han Machiavelli til sin rådgiver. Det var en stri oppgave, ettersom Medici-familien tok mål av seg til å gjenvinne makten i byen. Soderini vedtok et forbud mot enhver forbindelse med og omtale av familien Medici. Det ble til og med satt en pris på hodene deres. I denne perioden befant Machiavelli seg i sentrum for det politiske spillet, både innad i Den florentinske republikken og utenrikspolitisk, samt for pavevalget i den katolske kirken. Republikken utnevnte ham til diplomat, og han reiste i denne egenskap til Frankrike i 1500, 1504 og 1510 for å forhandle med Ludvig XII og kardinalen av Rouen. I 1508 ble han sendt til keiser Maximilians hoff i Bolzano. Han ble kjent med pave Alexander VIs sønn, Cesare Borgia i 1502 under et oppdrag som envoyé i Romagna. Denne Borgia skulle bli mye brukt som eksempel i boken Fyrsten. Machiavelli giftet seg i 1501 med adelsdamen Marietta Corsini, og fikk fem barn med henne. Lite er ellers kjent om deres ekteskap. Blant de 300 brevene til og fra Machiavelli og hans bekjente finnes ingen brev fra ham til Marietta, men i atskillige brev til familiemedlemmer, som til sønnen Guido, uttrykker han omsorg for sin kone. Bare ett er bevart fra Marietta til Machiavelli. I dette brevet fra 1503 skriver hun at hun savner sin mann og bekymrer seg for helsen hans. Hun skriver om deres nyfødte sønn: «Siden han ligner deg, ser han vakker ut for meg.» Hun avslutter sin hilsen med ordene: «Husk å komme hjem.»
Rosens navn
Sjette dag (fredag)
På formiddagen drar de to delegasjonene fra klosteret.
Niccolò Machiavelli
I eksil
Da Medici-familien marsjerte mot Firenze i spissen for spanske tropper innleid av pave Julius II, fikk Machiavelli ansvaret for byens forsvarsverker. Men på tross av alle anstrengelser kunne ikke styrkene hans klare seg mot pavens tropper, som i 1512 jevnet Prato med jorden, en befestet by i nærheten av Firenze. Soderini så ingen annen utvei enn å overgi Firenze. Machiavelli snudde kappen etter vinden og satte alt inn på en stilling i Giovanni de'Medicis embetsverk, men i stedet ble han fengslet og utsatt for tortur.
I 1513 ble medicéeren Leo X valgt til pave, og Machiavelli løslatt før desember samme år, trolig etter pavens ordre. Han ble til gjengjeld sendt i livsvarig forvisning til sitt landsted San Casciano, et eksil han led voldsomt under. For å overleve, la han seg til faste vaner, stod opp med solen og drev gårdsarbeid og friluftsliv. «Når kvelden kommer, går jeg hjem og inn i mitt studerkammer,» skrev han. Ved døren inn dit la han bort de tilsølte hverdagsklærne og tok på seg sitt antrekk fra årene med besøk ved Europas ulike hoff, og «så går jeg inn i gamle hus til svunne tiders mennesker». Her viet han seg til sitt forfatterskap og skrev Fyrsten, der sluttkapitlet heter «Oppfordring til å befri Italia fra barbarene».
Rosens navn
Sjette dag (fredag)
Endelig skjønner William oppskriften Venanzio skrev med usynlig blekk, for å komme inn i finis Africae. Sent om kvelden går han og Adso igjen opp i biblioteket. De hører at en eller annen er blitt sperret inne i en hemmelig gang i veggen. Ved å trykke på to bokstaver over et speil, åpner en dør seg inn til det avlukkede rommet.
Niccolò Machiavelli
I eksil
Soderini fikk en lignende skjebne. Han var flyktet til Ragusa i Dalmatia, der han holdt seg helt til Leo X ble valgt til pave og kalte ham til Roma. Der ble Soderini boende resten av livet som en av pavens yndlinger, opptatt med arbeid for Firenzes sak, men fikk ikke lov til å gjense hjembyen. Også Machiavelli ble på en måte tatt til nåde av Medici-familien da de i 1519 hyret ham til å skrive en utredning om en ny konstitusjon i Firenze. Machiavelli publiserte derfor en avhandling under tittelen Discorso sopra il riformare lo stato di Firenze (Avhandling om staten Firenzes reformering). Året etter fikk han i oppdrag å skrive et historieverk om Firenze.