cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berlins historie
To tyske stater
Den tyske demokratiske republikk (DDR eller Øst-Tyskland) ble etablert 7. oktober 1949 etter at Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk sin egen regjering 21. september. Etter 1949 anså Sovjetunionen Tyskland som delt i to suveren stater med Berlin som hovedstad i DDR. Sovjetunionen respekterte samtidig avtalen med vestmaktene om at Berlin var en egen sone administrert av de fire allierte i fellesskap. De tre vestmaktene betraktet ikke Tyskland som delt i to suverene stater og regnet Forbundsrepublikkens regjering som den eneste lovlige tyske regjering. Vestmaktene kunne derfor ikke forholde seg til DDR som en stat med en regjering og holdt i stedet Sovjetunionen ansvarlig for den østlige okkupasjonssonen og Berlins østlige sektor. Vestmaktene aksepterte heller ikke at Vest-Berlin umiddelbart ble gjort til en fullverdig delstat (Land) i Vest-Tyskland. De tre vestmaktene la hele tiden til grunn en fremtidig gjenforening.
Den midlertidige grunnloven for Forbundsrepublikken nevnte i artikkel 23 Berlin som en delstat, men de tre okkupasjonsmaktene godkjente ikke at Berlin skulle ha stemmerett i Forbundsdagen og heller ikke skulle administreres av Vest-Tyskland. Berlin fikk anledning til å sende et mindre antall representanter som kunne være tilstede ved møter i vesttyske organer. Bystyret i Berlin utformet en grunnlov for byen, den skulle være midlertidig («provisional») og skulle revideres den dagen Tyskland ble gjenforent. Grunnloven for Berlin la til grunn at byen var en delstat i Forbundsrepublikken, men at dette foreløpig ikke hadde noen praktisk betydning. Mens lover vedtatt av Forbundsdagen i Bonn automatisk ble bindende for delstatene, måtte Berlins parlament gjøre egne vedtak for at disse lovene skulle bli gjeldende i Berlin. Bonn ble i Vest-Tyskland bare ansett som en provisorisk hovedstad inntil Berlin igjen kunne bli landets hovedstad. Da Forbundsforsamlingen i 1969 avholdt sitt møte i Vest-Berlin i stedet for i Bonn protesterte DDR og Sovjetunionen. Myndighetene i Bonn forsøkte flere ganger på 1950-tallet å plassere føderale institusjoner i Vest-Berlin, blant annet ble Forbundsforsamlingens møte (valg av forbundspresident) avholdt i Berlin fra 1954 til 1969. Valgmøtet i 1969 ble avholdt i Vest-Berlin til protester fra DDR og Sovjetunionen. DDR hindret medlemmene av forsamlingen å reise gjennom landet og de bli derfor fraktet til Vest-Berlin med fly. Sovjetiske militære drev manøver i DDR og MiG-jagere nærmet seg delegatenes fly (amerikanske militære DC 9).
Okkupasjonsmaktene tillot at Berlin ble en del av Vest-Tyskland innenfor det juridiske og finansiell områdene. For eksempel behandlet Bundesverfassungsgericht (forfatningsdomstolen i Karlsruhe) også saker fra Berlin. Vest-Berlin og Vest-Tyskland fikk et ensartet skattesystem og Vest-Berlin ble subsidiert med betydelige beløp hvert år. Vestmaktene godtok også at Forbundsregjeringen i Bonn representerte Vest-Berlin i utenrikspolitisk så lenge det ikke berørte okkupasjonsmaktenes retter. Vest-Tysklands utenriksdepartement hadde et eget kontor i Vest-Berlin. Ifølge Vest-Berlins grunnlov av 1950 ble byen styrt av et by-parlament på 200 medlemmer, et utøvende senat på 16 medlemmer og en «regjerende borgermester». Grunnloven gjaldt i prinsippet hele Berlin og 75 plasser reservert for den østlige sektoren var dermed ikke besatt.
Øst-Berlin fungerte som hovedstad for DDR og DDRs grunnlov fastslo at Berlin var hovedstad i republikken. Presidenten og de fleste ministeriene ble plassert i Berlins østlige sektor. Kontrollen med sivil trafikk til og fra Vest-Berlin over DDRs territorium skulle utføres av DDR selv, mens kontrollen med fransk, britisk og amerikansk militær trafikk skulle utføres av sovjetisk styrker.
Forbundsdagen vedtok i 1957 at Berlin var republikkens hovedstad (den vesttyske sentralmyndighetene fortsatte å ha sete i Bonn). Forfatningsdomstolen i Karlsruhe vedtok i 1957 at Vest-Berlin skulle betraktes som en av de vesttyske delstatene. Vestmaktene godtok ikke denne dommen og holdt fast ved Berlins spesielle status. Den vestlige delen av byen var en demokratisk bystat som i henhold til sin forfatning var en del av Forbundsrepublikken Tyskland. Dette var riktignok ikke akseptert av de vestallierte okkupasjonsmaktene, og Vest-Berlins representanter hadde ingen stemmerett i Forbundsdagen eller Forbundsrådet. Da vestmaktene i 1955 ga Forbundsrepublikken utenrikspolitisk suverenitet tok de forbehold for Berlins spesielle status. Tilsvarende tok Sovjetunionen forbehold da DDR fikk suverenitet i 1955. Berlins status forble da okkupert som i avtalene fra 1945. I en note 1958 erklærte Sovjetunionen at de ikke var bundet av London-protokollen av 1944 og etterfølgende avtaler om firemaktsadministrasjonen av Berlin. Sovjetunionen anerkjente imidlertid vestmaktenes rett til nærvær i Vest-Berlin i rollen som okkupasjonsmakt. NATO erklærte i 1954 at angrep på vestlige styrker i Berlin ville utløse bistandsplikt fra fra alliansen.
17. juni-opprøret
Under byggingen av prestisjeprosjektet Stalin Allee (nåværende Karl-Marx-Allee) i Friedrichshain gikk 60 arbeidere ut i streik med krav om opphevelse av pålegg om større arbeidsbyrde. Dagen etter, den 17. juni 1953 utvidet protesten seg til generalstreik, og protestmarsjer spredde seg til hele Øst-Tyskland. Sovjetiske tropper måtte tilkalles for å slå ned opprøret, noe de gjorde med vold etter å ha møtt innbitt motstand fra befolkningen. Minst 153 mennesker ble drept i kampene. Fortsettelsen av Unter den Linden fra Øst-Berlin inn i Vest-Berlin, den tidligere Charlottenburger Chaussee, ble omdøpt til Strasse des 17. Juni til minne om opprøret, og 17. juni ble gjort til nasjonaldag i Vest-Tyskland.
Berlinmuren
De første årene etter opprettelsen av staten DDR flyttet over tre millioner østtyskere til Vest-Tyskland, de fleste av dem via Berlin hvor det fremdeles var mulig å bevege seg fritt mellom de ulike delene av byen. For å stoppe det massive tapet av arbeidskraft, særlig blant de unge og utdannede, bygget det sovjetisk-innsatte regimet i 1961 en 43 km. lang mur som delte byen i to. De østtyske myndighetene kalte muren en «anti-fascistisk forsvarsmur», men for den vestlige verden ble den et symbol på «jernteppet» og delingen av Europa.
Den 26. juni 1963, på 15-årsdagen for starten på luftbroen til Berlin, holdt USAs president John F. Kennedy sin berømte tale foran Vest-Berlins rådhus, til støtte for Berlins befolkning som opplevde en vanskelig tid etter delingen av byen. Presidentens berømte formulering «Ich bin ein Berliner» ble stående som et slagord for Berlin som symbol på frihet og demokrati.
Berlinmuren ble et stadig mer effektivisert grensesystem som nærmest hermetiserte Vest-Berlin. Den ble voktet med minefelt, piggtråd, soldater og i en periode også med selvutløsende skudd. Grenseoverganger som Checkpoint Charlie mellom Mitte og Kreuzberg ble symboler i seg selv, og gjenstand for utallige scener i thrillere om den kalde krigen, på film og i litteraturen.
Det var også ved Checkpoint Charlie at den dramatiske konfrontasjonen mellom sovjetiske og amerikanske stridsvogner fant sted den 27. oktober 1961, etter en tvist om hvorvidt diplomatisk personell fra vestmaktene kunne bevege seg fritt inn i Øst-Berlin. I ett døgn sto troppene mot hverandre med ordre om å skyte om det ble åpnet ild fra motparten, men konflikten løste seg til slutt på fredelig vis.
Høsten 1989 måtte de østlige regimene som omtalte seg som kommunistiske gi tapt for presset fra befolkningen, etter omfattende demonstrasjoner bl.a. i Berlin og Leipzig. Berlinmuren falt natten til fredag 10. november 1989 etter en pressekonferanse holdt av politbyråmedlemmet Günter Schabowski, der han informerte om nye reiseforordninger for østtyske borgere gjennom muren. Det nye reglementet var på det tidspunktet ennå ikke vedtatt av DDRs nasjonalforsamling.
Rundt 240 østtyskere ble drept og ca. 260 ble skadet under fluktforsøk gjennom muren. Etter DDR-statens sammenbrudd ble mange politiske ledere i Øst-Tyskland straffeforfulgt for bl.a. drapene på flyktninger og dømt til lange fengselsstraffer.
Dagens Berlin
Fra 1990 har det foregått en omfattende byggeaktivitet og rekonstruksjon av byen slik den var før krigen. Berlin ble hovedstad i et gjenforent Tyskland i juni 1991. Ministeriene og statsbyråkratiet flyttet fra Bonn til Berlin i 1999, og byen fremstår igjen som et av Europas viktigste politiske og kulturelle sentre.
Shut Down Volume 2
Shut Down Volume 2 er det femte studioalbumet fra The Beach Boys og det første av fire album fra bandet i 1964. «Volume 2» i tittelen viser til samlealbumet Shut Down, utgitt av Capitol Records i 1963, et album som ikke var et The Beach Boys-album. Det inneholdt bare to sanger fra bandet; «409» og «Shut Down».
Shut Down Volume 2 ble markedsført som et «bil-album» etter suksessen med forgjengeren Little Deuce Coupe, men solgte ikke like bra. En del av årsaken kan være at det ble gitt ut midt under «The British Invasion» og ble noe overskygget av blant andre The Beatles.
Hangzhoubuktbroen
Broen består av en seksfils motorvei med en hastighetsbegrensning på 100 km/h. Broen forkorter reiseveien mellom Shanghai og Ningbo med 180 km.
Shut Down Volume 2
Til tross for at flere av bandets største høydepunkter finnes på dette albumet, blant andre «Fun, Fun, Fun», «Don't Worry Baby» og «The Warmth of the Sun», inneholder det også noe materiale som ble lagt til for å fylle ut tiden. Shut Down Volume 2 kom på 13.-plass på Billboard 200 i USA og ble liggende på lista i 38 uker. Albumet solgte etter hvert til gullplate i USA.
Hangzhoubuktbroen
Eksterne lenker
Hangzhou bay bridge website https://web.archive.org/web/20120226183746/http://www.hangzhoubaybridge.com/bridge.asp
Shut Down Volume 2
Side to
Albumet ble i 1990 utgitt på nytt av Capitol Records i en «to-for-en»-utgivelse som Surfer Girl/Shut Down Volume 2 sammen med Surfer Girl med tre bonusspor.
Liège–Bastogne–Liège 2011
Liège–Bastogne–Liège 2011 ble arrangert 24. april 2011, og var den 97. utgaven av sykkelrittet Liège–Bastogne–Liège.
I tillegg til de 18 ProTeams var Topsport Vlaanderen-Mercator, Landbouwkrediet, Verandas Willems-Accent, Cofidis, Saur-Sojasun, FDJ og Skil-Shimano invitert.
Lieuwe de Boer
Lieuwe de Boer (født 26. juni 1951 i Ureterp), nederlandsk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1980 i Lake Placid.
De Boer vant en olympisk bronsemedalje under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Han kom på tredjeplass på 500 meter skøyter, bak Eric Heiden fra USA og Jevgenij Kulikov fra Sovjetunionen.
Bjarne Holst
Bjarne Holst (født 14. mars 1944 i Honningsvåg, død 19. mars 1993) var en norsk maler. Som maler var han samfunnskritisk og surrealistisk. Bjarne Holst var født og oppvokst i Honningsvåg. Etter en kort studieperiode ved Statens Håndverks og Kunstindustriskole i Oslo, dro han i 1970 til Wien. I 1973 flyttet han til Hamburg, hvor han ble boende til 1978. Holst debuterte i 1970 med en separatutstilling i Unge Kunstneres Samfund i Oslo, hvor han blant annet viste det for mange uforståelige og frastøtende "Gammel dame med hår i munnen". Samme år stilte han for første gang ut på Høstutstillingen.
I 1970-årene var Holsts bilder sterkt påvirket av tysk og østerriksk kunst, og arbeidene karakteriseres gjerne som surrealistiske. Noen av maleriene viser drømmeaktige landskap, andre viser figurer i uvirkelige rom og situasjoner, til tider med en marerittlignende atmosfære. Disse bildene har også ofte en sterkt samfunnskritisk brodd. Andre bilder igjen er inspirert av eventyr, som serien om Trollfuglen. Her kunne han trekke veksler på sitt kjennskap om livet til havs og de mange sagn om havuhyrer som er kjent fra Nord-Norge. I en særstilling står Holsts mange fremstillinger av fugler. En serie Vulgære fugler er en satirisk fremstilling av forskjellige mennesketyper.
I 1978 flyttet Holst tilbake til Norge og bosatte seg på Onsøy utenfor Fredrikstad. Utover i 1980-årene ble de drømmeaktige landskapene dominerende. Som regel var dette vinterlandskap med fjell og rullesteiner, inspirert av naturen på kunstnerens hjemsted, Magerøy. Holst uttalte selv at han hadde dette landskapet i seg og kunne hente det frem når det passet. I noen tilfeller befolkes disse landskapene av skikkelser fra eventyr og mytologi, som i Vintersang eller Endymion, og tilføres dermed et mytisk element.
Jarosław Kaczyński
Jarosław Aleksander Kaczyński (født 18. juni 1949 i Warszawa) er en polsk konservativ politiker. Han er leder i partiet Prawo i Sprawiedliwość (PiS) siden 2003. Kaczyński ble statsminister i Polen i 2006. Samtidig var tvillingbroren Lech Kaczyński landets president. Han gikk av etter parlamentsvalget i 2007 da Platforma Obywatelska med Donald Tusk i spissen kom til makten.
Han opplyste i 2007 at han aldri hadde hatt egen bankkonto og brukte i stedet morens. Kaczyński har ikke datamaskin, snakker ikke noe fremmedspråk, har ikke vært gift, har ikke barn og har ikke førekort for bil. Han bodde sammen med moren da han var statsminister. Hans eneste utenlandsreise skal ha vært til Odessa på 1960-tallet for å besøke slektninger. Han har hatt betydelig innflytelse som leder partiet PiS og Beata Szydło (som statsminister) og Andrzej Duda (som president) regnes som håndplukket av Kaczyński til vervene. Han står for en grunnleggende skepsis til både Russland og Tyskland, og for tradisjonell moral.
Karriere
Jarosław Kaczyński og tvillingbrorn Lech var aktive Solidaritet i 1980-årene, og var redaktør i avisen Tygodnik Solidarność 1989–1991. Han var stabssjef ved president Lech Wałęsas kontor 1990–1991. I 1991 grunnla han det kristendemokratiske partiet Porozumienie Centrum, og var senere dets leder frem til 1998. Han var innvalgt i det polske parlamentet, Sejm, 1991–1993 og 1997–2005. I 2001 grunnla han og tvillingbroren partiet Prawo i Sprawiedliwość («Lov og rettferdighet»), hvor Jarosław Kaczyński overtok lederskapet i 2003.
Jarosław Kaczyński var statsministerkandidat for «Lov og rettferdighet» i det polske parlamentsvalget i 2005. Da partiet hadde vunnet valget, uttalte imidlertid Jarosław at han ikke ville ta stillingen da dette ville redusere sjansene hans bror ville ha for å vinne presidentvalget i oktober samme år. Året etter ble allikevel Jarosław Kaczyński utnevnt til statsminister av sin bror. Som statsminister var han fungerende landbruksminister i 2006 og 2007, samt fungerende sports- og turismeminister i 2007.
Tvillingbrødrene hadde hovedrollene i den polske filmen O dwóch takich, co ukradli księżyc (De to som stjal månen, 1962).
Goped
Goped er en bensin- eller batteridrevet sparkesykkel. Bensinmotoren er ofte samme slags motor som brukes på en motorsag. Motorene kommer i forskjellige størrelser. Elsparkesykler er fra 2018 tillatt i Norge til samme bruk som sykkel, såfremt den tilfredsstiller visse krav om størrelse og maksimal hastighet. Lovendringen ble innført etter at Vegdirektoratet i 2017 sendte ut på høring et forenklet regelverk der små elektriske kjøretøy ikke regnes som motorkjøretøy, men som sykkel.
China Unicom
China Unicom, også kjent som China United Netcom Ltd, kinesisk: 中国联合网络通信公司) er den nest største mobiloperatøren i Folkerepublikken Kina, og blant verdens seks største målt etter kundetall. China Unicom har også fastnettkunder. Utover Kina er selskapet ikke tilstede i andre land. Per 2009 har selskapet 144 millioner mobilkunder og 104 millioner fastnettkunder, i tillegg til 38 millioner bredbåndskunder. Selskapet er vesentlig privatisert, og er børsnotert både på NYSE og på børsen i Shanghai. Selskapet har om lag 50.000 ansatte.
Hovedkvarteret ligger i Hongkong, men China Mobile ble startet av staten i 1994 i Beijing, og offisielt grunnlagt (inkorporert) i Hongkong først 7. februar 2000. Fra 2003 inngikk selskapet i et innenriks duopol sammen med China Mobile. Selskapet ble slått sammen med China Netcom i 2008. 2G-nettet bygger på GSM som er oppgradert av Ericsson, mens 3G-nettet bygger på CDMA og (siden april 2009) også på den «japanske» standarden WCDMA som selskapet bygger ut i storbyene. Det tidligere 2G CDMA-nettet er i ferd med å overføres til China Telecom, men i Macao driver China Unicom fortsatt 2G på CDMA-standarden.
Mange av kundene er urbane, og mange bruker såkalte «value-added services» (tjenester utover tale). Selskapet tilbyr ulike data- og bredbåndstjenester over mobil, fastnett taletelefoni (local loop), og fastnett bredbånds- og internettilgang.
Tiki 100
Tiki 100 var en stasjonær datamaskin produsert av Tiki Data i Oslo. Den ble lansert våren 1984 under det originale navnet Kontiki 100 . Maskinen var først og fremst ment for utdanning, spesielt grunnskolen.
Inkludert programvare:
Tilleggsutstyr:
Tiki 100 hadde tre forskjellige grafikkmodi, men ingen tekstmodus siden den bare brukte grafikk. De forskjellige modiene støttet 40, 80 eller 160 ganger 25 tegn på skjermen.
Humor
I BASIC-manualen som fulgte med Tiki-100 kunne hadde sjefsutvikler Egil Kvaleberg fått med denne formuleringen: ''Daglig Basic-programmering er helsefarlig. Det kan føre til alvorlige sykdom-mer, blant annet fanatasi 1øshet og hjerneskade. Risikoen øker med antall programlinjer, og er større når programmeringen begynner i ung alder. Slutter man å programmere i Basic, vil risikoen for sykdom avta!''.
Rev. D
Senere laget Tiki en modell som brukte en Intel 8088 prosessor. Den kjørte MS-DOS og var IBM PC-kompatibel. Denne ble kalt for Tiki 100 Rev. D. I tillegg til å være PC-kompatibel (inkludert CGA-kompatibel grafikk) hadde den også en Z80-prosessor slik at den kunne kjøre programvare laget for den gamle Tiki 100, dog med redusert grafikk på grunn av oppgraderingen til CGA. Begge prosessorene delte på samme databuss, og Z80-programmene kjørte under operativsystemet til Intel-prosessoren.
Antonio Mandruzzato
Marco Antonio Mandruzzato (født 16. mai 1923, død 31. oktober 1969) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Mandruzzato vant en olympisk sølvmedalje fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det ialienske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike. De andre på laget var Edoardo Mangiarotti, Carlo Agostoni, Fiorenzo Marini, Luigi Cantone og Dario Mangiarotti.
Ringsted
Ringsted er en av de eldste byene på Sjælland, noe St. Bendts kirke fra cirka 1160 vitner om. Man vet imidlertid ikke når den fikk status som kjøpstad ettersom de eldste arkivene har brent.
I Ringsted ligger Veterancentret, som er det danske forsvarets institusjon for koordinering av støtte til soldater, veteraner, etterlatte og pårørende før, under og etter Danmarks internasjonale engasjementer.
Heavy Metal Fruit
Heavy Metal Fruit er det fjortende albumet fra det norske bandet Motorpsycho. Albumet ble spilt inn i 2009, og utgitt 18. januar 2010. For albumet ble de nominert til Spellemannprisen 2010 i klassen rock.
Okavangodeltaet
Okavangodeltaet er verdens største innlandsdelta. Det dekker et areal på ca. 20 000 km², og ligger nord i Botswana, der hvor elva Okavango renner ut i Kalahariørkenen som et endorheisk bekken og danner et stort og frodig område med et rikt dyre- og fugleliv.
I den østre delen av deltaet ligger Moremi viltreservat, som er berømt for sin skjønnhet og sitt fantastiske dyreliv, bl.a. med elefanter, kafferbøffel, sjiraff og flere arter med antiloper, gnuer, steinbukk, vannbukk, sebra og en rekke rovdyr, som den truede afrikanske villhunden, sjakaler, hyener, løver og leopard. Dessuten finnes det mange eksotiske fugler, samt en rekke arter med fisk, insekter og planter, samt flodhester og krokodiller.
Safariturer med uthulte trestammer er en populær aktivitet for turister i landet.
Okavangodeltaet ble i 2014 oppført på UNESCOs verdensarvliste, som verdensarvsted nummer 1000.
Grunnvik
Grunnvik er området mellom «Prærien» og Verpe i administrasjonssenteret Moland i Fyresdal i Telemark. Området har egen nærbutikk og post i butikk, omtrent ved sydenden av flystripa Fyresdal flyplass.
Rold
Rold er en landsby i Mariagerfjord kommune ved Rold Skov i det nordlige Jylland i Danmark med 251 innbyggere (2018).
I Rold ligger Rold kirke og et åttekantet ridehus, oppført av Cirkus Miehe, som inneholder et sirkusmuseum.
Tollundmannen
Tollundmannen er et spesielt godt bevart moselik, som ble funnet under torvutgravning i en myr nær Bjældskovdal på Midtjylland i Danmark den 6. mai i 1950. Liket var i så god befatning at det ble rapportert til politiet i Silkeborg i den tro at det dreide som offeret for et nylig begått mord.
Tollundmannen var mellom 30 og 50 år gammel da han ble kvalt og kastet i myra, altså eldre enn de fleste myrlikene som er funnet. Med sine 1,61 meter var han også svært kortvokst. Gjennomsnittshøyden for voksne skandinaviske menn i steinalderen var på 1,65 meter (tilsvarende kroppshøyden ca. 1850), men økte til et høydepunkt i jernalderen på 1,72 meter (mot 1,64 meter for kvinner). Tilsvarende kroppshøyde oppnådde man først igjen på 1900-tallet. Disse variasjonene skyldtes trolig vekslende kosthold og leveforhold, som var gode på Tollundmannens tid. Rester etter tauet ble funnet omkring halsen på mannen, som trolig døde ca. 280 f.Kr. Man vet ingen ting om årsaken til at han ble drept. Han kan således ha vært et menneskeoffer eller en forbryter. Siden nakkevirvlene ikke er forskjøvet, må han ha blitt kvalt langsomt, ikke hengt.
Tollundmannen finnes i dag utstilt ved Silkeborg Museum på Silkeborg hovedgård.
Han var ikke det første myrliket i området. Bare 80 meter unna hadde en bonde i 1938 funnet liket av Elling-kvinnen, som levde i samme perioden som Tollundmannen, og var 25-30 år gammel da hun døde. Hun ble hengt i et lærbelte, og under fletten hennes finnes avtrykket løkken etterlot seg. Elling-kvinnens lik var så ødelagt at man ikke kunne se om det var mann eller kvinne, og først i 1976 ble det skikkelig undersøkt.
Allerede i 1927 ble det første liket funnet i samme myren, men straks tildekket da en grøft raste sammen over det. Kanskje ligger det ennå rester av det i myren.
Aschehougprisen
Aschehougprisen er en norsk litteraturpris som deles ut hvert år ut av forlaget Aschehoug.
Aschehougprisen tildeles norske forfattere som en ærespris uten hensyn til hvilket forlag de er knyttet til. Prisen tildeles for et samlet forfatterskap, og tildelingen skjer etter bindende innstilling fra seksjonsutvalget for litteratur i Norsk kritikerlag, «for å sikre en forlagsuavhengig og kvalifisert bedømmelse». Prisen deles ut under forlagets tradisjonelle hagefest i august, i forlagets representasjonsvilla i Drammensveien 99. Prisen ble innstiftet i 1972 til Aschehoug 100-årsjubileum. De første årene var prisbeløpet 15 000 kr, og prisen ble delt ut på forlagets stiftelsesdato 20. september; Kritikerlaget var jury for prisen helt fra begynnelsen.
Prisen regnes blant de mest sentrale og prestisjetunge litteraturprisene i Norge. Prisen består av en statuett og et beløp på 100 000 kroner (2018). Statuetten er en miniatyr av Ørnulf Basts skulptur «Evig liv», hvis original står utenfor forlagslokalene på Sehesteds plass.
Fedrenes løgner
Fedrenes løgner er en roman av forfatteren Tom Egeland.
Ifølge forlagets omtale er det en skjønnlitterær roman om fire generasjoner menn. Romanen er trykt i et samlet opplag på 53 000.
Eclipse (album)
Eclipse er det femte soloalbumet til den svenske gitaristen Yngwie Malmsteen.
Albumet ble utgitt i 1990, og har Göran Edman som vokalist.
MS «MSC Musica»
MS «MSC Musica» er et cruiseskip som ble bygget i 2006. Skipet eies av MSC Cruises og er selskapets flaggskip. Med sine 1 275 lugarer tar skipet ca. 2 550 passasjerer. Besetningen utgjøres av om lag 987 ansatte.
Se også
Skip fra MSC Cruises: MSC Grandiosa
John Lerfald
John Johnsen Lerfald (født 25. januar 1872 i Hegra i Nord-Trøndelag, død 7. september 1952 samme sted) var en norsk gårdbruker og politiker. Han var Hegras ordfører fra 1911 til 1922.
Han var sønn av gårdbruker John Johansen Lerfald og hustru Gjertrud Johnsdatter Fordal på Søndre Leirfall i Hegra. Han forpaktet gården frem til hans eldre bror overtok den. Tidlig i 1890-årene kjøpte han sin onkels gård, Bjertem. Han giftet seg i 1897 med Mali Pedersdatter Bjørngård. Blant deres barn var stortingsmann Jon Leirfall.
Han var innvalgt i Hegra herredsstyre i seks perioder, fra 1911 til 1922 som ordfører. Han var valgt ved flertallsvalg uten partilister frem til 1919, da han ble valgt på Jordbrukernes liste. Ved stortingsvalget i 1915 ble Lerfald valgt som varamann for stortingsmann Andreas Galtvik i Stjørdalen krets i Nord-Trøndelag. Begge representerte Venstre. I 1920/1921 gikk Lerfald inn i Bondepartiet. Han var formann i Hegra Bondeparti fra 1921, medlem av Nord-Trøndelag Bondepartis fylkesstyre 1921–1938 og Bondepartiets 2. varamann til Stortinget fra Nord-Trøndelag 1931–1936.
I 1931 ble John Lerfald tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv.
Sørbygda
Sørbygda ligger rett sør for Folkestadbyen, derav navnet, i Moland i Fyresdal kommune i Telemark. Det lokale hotellet Airparc Fyresdal Hotell ligger her. Kjører man videre sørover på fylkesvei 355 kommer man til grendene Momrak og Kilegrend.
Nepal Kamyunishta Parti (Marksbadi Leninbadi) (2002)
Nepal Kamyunishta Parti (Marksbadi Leninbadi) (2002) (Communist party of Nepal (marxist-Leninist) – Nepals Kommunistiske Parti (marxist-leninistisk)) er et lite kommunistparti i Nepal.
I januar 2007 splitta et nytt parti seg ut:
I april samme år gikk dette partiet inn i det nye NKP (Sanyukta)(2007).
To tidligere NKP(ML)
(2002) føyes ofte til navnet for å skille det fra to tidligere partier som har brukt samme navn:
Stiftelsen i 2002
Da NKP (ML) (1998) ga opp, ville ei mindre gruppe radikale ledere med Mainali i spissen ikke være med tilbake i UML. De rekonstituerte NKP(m-l) for 3. gang våren 2002.
Fronten Samyukta Bammorcha
3. oktober 2002 stifta NKP(ML) sammen med fire andre små kommunistparter fellesorganisasjonen Samyukta Bammorcha (BMN – engelsk navn United Left Front – Nepal – Nepals  Forente Venstrefront), også kjent under den engelske forkortelsen ULF-N. C. P. Mainali er leder av BMN.
Etter kong  Gyanendras  statskupp 1. februar 2005 gikk Samyukta Bammorcha inn i den store sammenslutninga av parlamentariske partier, Sjupartialliansen for demokrati i Nepal. ULF – N er den minste partneren i Sjupartialliansen.
Et fjerde NKP(ML) 3 måneder i 2007
4. januar 2007 kom meldinga om at Raj Bantawa, Rishi Kattel og Bhupendra Nembang var blant de partilederne som innkalte NKP(ML)s 3. landsmøte i opposisjon til C. P. Mainali. Kritikerne anklaga ham bl.a. for diktatorisk lederstil og for å ikke være for republikk.
Det nye partiet blei kjent som NKP(ML) (Kattel) etter navnet på generalsekretæren.
I april 2007 blei det annonsert at NKP(ML) (Kattel) hadde gått inn i det nye NKP (Sanyukta)(2007) sammen med to andre mindre kommunistpartier. NKP (S) (2007) blei stifta for å kunne stille til valget til den grunnlovsgivende forsamlinga, som var varsla dette året.
(Parentesen (Sanyukta) betyr forent. Parentesen (2007) er ikke en del av det offisielle navnet, men brukes for å skille dette partiet fra et annet parti med nøyaktig samme navn men helt ulik bakgrunn, NKP (Sanyukta), som eksisterte fra 1991 til 2005).
Det 4. NKP(ML) fikk altså bare ei levetid på om lag 3 måneder.
NKP(ML) i parlamentet og regjeringa
Det opprinnelige NKP(ML) beholdt plassen i Sjupartialliansen og SBM. 15. januar kom C. P. Mainali inn i Nepals overgangsparlament 2007 som en av de 3 representantene til SBM.
I Nepals overgangsregjering 2007, som blei konstituert 1. april, blei Jagat Bogati fra NKP(ML) minister for jordreform og administrasjon (management).
Mainali annonserte at han ville holde landsmøte i partiet i april 2007. Dette landsmøtet gjenvalgte ham som partileder i NKP(ML).
Kåsegrend
Kåsegrend er en liten grend i skogkanten mellom Tøddebakkane og Grunnvik i Fyresdal kommune i Telemark. Grenda ligger innenfor administrasjonssenteret Moland.
Verpe (Fyresdal)
Verpe er området mellom Grunnvik og Molandsmoen i Fyresdal kommune i Telemark. Ved Verpe ligger flyplassen Airparc Fyresdal, tidligere kjent som Fyresdal flyplass. Fra Verpe går veien vestover mot grendene Snarteland, Fardal, Breiviksgrend, Borggrend og Birtedalen på vestsiden av Fyresvatn og videre mot Gjøvdal i nabokommunen Åmli i Aust-Agder.
Gregers Lundh
Gregers Andreas Lundh (født 15. september 1953 i Oslo) er en norsk prest, komponist, skuespillforfatter og salmedikter.
Lundh har skrevet tre skuespill som har blitt satt opp på Gjøvik. I 2003 skrev han «Tecknomesse», en gudstjeneste som samlet rundt 3700 konfirmanter på Gjøvik. Han bidrar også på flere plateinnspillinger. I Norsk salmebok er han representert med salmen «Fader, du har skapt meg» og og som oversetter av «Fall til ro». Høsten 2020 ga han ut diktsamlingen Skyggen av et dikt.
Lundh var på 1970-tallet medlem av visegruppen Kari Hansa og Gregers Hes. Han har vært lektor ved St. Sunniva skole i Oslo. Fra 2002 til 2018 var han sogneprest i Engehaugen kirke.
Morten Ask
Morten Ask (født 14. mai 1980 i Oslo) er en norsk trener og tidligere ishockeyspiller med 391 seriekamper for Vålerenga som fra 2020 er assistenttrener i Vålerenga Ishockey.
Morten Ask startet ishockeykarrieren i klubben Vålerenga Ishockey. Sesongen 1997/1998 spilte han for Furuset. Han har spilt i USA, Finland og Sverige, og har flere kamper på landslaget. I 2020 ble Morten Ask assistenttrener i Vålerenga Ishockey. Han etterfulgte da Espen "Shampo" Knutsen.
Som aktiv spiller var Ask på det norske ishockeylandslaget gjennom mange sesonger, og deltok blant annet i 14 mesterskap (VM, OL og OL-kvalifisering) på seniornivå.
Familie
Morten Ask er sønn av Erik Ask, som har vært en nøkkelperson i norsk ishockey i en årrekke.
Dansk Vestindia
Dansk Vestindia var en dansk koloni i Karibia bestående av øyene St. Thomas, St. John (St. Jan) og St. Croix. Det danske selskapet Vestindisk-guineisk Kompagni annekterte de to ubebodde øyene St. Thomas i 1672 og St. Jan i 1718. I 1733 ble St. Croix kjøpt fra det franske vestindiske kompani. De tre øyene ble i 1754 solgt til kongen av Danmark-Norge. Dansk Vestindia var okkupert av Storbritannia i perioden 1802–03 og 1807–15.
Hensikten med den danske koloniseringen i Vestindia var å utnytte den lønnsomme trekanthandelen, som gikk ut på å eksportere skytevåpen og andre industrivarer til Afrika i bytte mot slaver, som deretter ble fraktet til øyene i Vestindia for å bemanne sukkerplantasjene. Sluttetappen i trekanten var frakt av sukker til hjemlandet. Økonomien i Dansk Vestindia var fullstendig basert på slaveri. Etter slaveriets avskaffelse i 1848 gikk Dansk Vestindia inn i en økonomisk nedgangsperiode og i 1852 ble et salg av Dansk Vestindia første gang debattert i Folketinget.
Danmark prøvde ved flere anledninger å få solgt eller byttet bort Dansk Vestindia på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet, til henholdsvis USA og Det tyske forbund. Øyene ble til slutt solgt for 25 millioner dollar til USA, som overtok administrasjonen 31. mars 1917 og ga dem navnet De amerikanske Jomfruøyer (engelsk: U.S. Virgin Islands).
Etablering av kolonien
Ved inngangen til 1600-tallet hadde de store kolonimaktene, først og fremst Spania, men også Nederland, Frankrike og England, kolonisert det meste av Karibia og for Spanias vedkommende stort sett hele Sør-Amerika utenom Brasil. Men ingen av disse kolonimaktene hadde vist interesse for St. Thomas. Den danske kongen ga nederlenderen Johann de Villum et kongelig privilegiebrev som ga ham enerett på handel mellom Danmark og Vestindia. Først i 1652 så danske kjøpmenn mulighetene som lå i handel med øya, da skipet «Fortuna» kom til København med en verdifull last. Kjøpmennene overtalte Frederik III av Danmark-Norge til å stifte Caribiske Kompagni.
Det var vanskelig å få bemannet skipene som seilte over til St. Thomas på grunn av historiene om en lang og vanskelig overfart og om livet i Vestindia med sykdom, varme og den nesten sikre død. For å få nok folk ble størstedelen av besetningen hentet fra fengsler og forbedringsanstalter. Det var vanlig at mer enn hver tredje døde underveis og at like mange døde innen seks måneder etter ankomst til St. Thomas.
Nicolai Esmit fra Holsten ble utnevnt til guvernør etter Iversen Dyppel, dels på grunn av at den danske stat skyldte ham penger, og dels fordi han hadde 30 års erfaring i Vestindia. Esmit behandlet slavene direkte sadistisk, og han gikk i ledtog med de mange sjørøvere som på denne tiden herjet over hele Vestindia. Esmit grunnla byen Taphus, fra 1689 kjent som Charlotte Amalie. Navnet Taphus hadde sin bakgrunn i de mange vertshus som Esmit oppførte. Esmit fant ut at han personlig kunne tjene mange penger på å la piratene bruke St. Thomas som base for deres mange tokter mot spesielt engelske og franske skip. Storbritannia protesterte mot dette overfor den danske regjering med beskjed om at hvis den ikke selv kunne holde orden i eget hus, ville britene gå inn og ta St. Thomas. Dette førte til at Nicolai Esmit ble kalt hjem til Danmark.
Jørgen Iversen Dyppel ble av Kongen overtalt til å ta en ny periode i Dansk Vestindia. Å skaffe en besetning til Iversen Dyppels skip til St. Thomas viste seg å bli vanskelig. Ingen danske offiserer ønsket å delta på overfarten, og nederlandske offiserer ble rekruttert i stedet. Størstedelen av den øvrige besetningen måtte hentes fra Københavns fengsler. Skipet dro fra København 10. november 1682, og helt fra starten av var det store uoverensstemmelser mellom Iversen Dyppel og offiserene. Etter to måneder til sjøs var skipet kun kommet til Den engelske kanal, hvor besetningen gjorde mytteri. Iversen Dyppel, hans gravide kone og deres barn ble drept og kastet overbord. Den samme skjebne led offiserene, med unntak av styrmannen, som ble tvunget til å føre skipet til Azorene. På øya Flores ble slavene, den unge assistenten Torgersen Rosenberg og en del matroser satt av. Kun Rosenberg overlevde og returnerte senere til Danmark.
Plantasjedrift og slavehold
Produksjonen på øyene økte og de små familiebrukene vokste til å bli større plantasjer. Den økte produksjonen gjorde det nødvendig å skaffe mer arbeidskraft. Både St. Thomas og St. Jan var ubebodde, slik at arbeidskraft måtte hentes utenfra. Forsøket med å bruke indianere fra det amerikanske fastlandet ble ikke vellykket, og man forsøkte å få unge dansker til å emigrere til St. Thomas. Få ville reise over til Vestindia av fri vilje, siden de hadde hørt skrekkelige historier om både overfarten og sykdommene som kunne ramme dem. Rekrutteringen ble flyttet til fengslene, hvor fanger med lange fengselsstraffer eller dødsdommer ble lovet frihet etter seks års arbeid på en plantasje. Få av de som inngikk avtalen overlevde seksårsperioden. Kompaniet vendte dermed blikket mot slaver fra Guinea i Afrika, og i 1673 kom den første forsendelsen av afrikanske slaver.
Antall slaver økte raskt, fra 175 i 1679 til 333 seks år senere. Selv med den store veksten var det mangel på arbeidskraft, og kompaniledelsen ønsket flere slaver. Skulle tilførselen av slaver bli for stor, kunne de alltids avhendes på de omkringliggende øyene. Men kompaniets dårlige økonomi førte til at for få slaveskip ble sendt over Mellompassasjen til å dekke plantasjeeiernes behov. For å løse problemet henvendte kompaniledelsen seg til kurfyrsten av Brandenburg, som hadde store interesser i slavehandel, og tilbød ham å bruke St. Thomas som handelssted for de slavene som ble hentet fra Guinea. Til gjengjeld skulle Vestindisk-guineisk Kompagni få 1 % av slavene som ble innført til øyene og 2 % av slavene som ble videresolgt.
Brandenburgerne var «tettpakkere», og fra 1690 til 1698 ble det sendt 32 slaveskip over Mellompassasjen, ofte med opptil 500 slaver om bord. St. Thomas ble et av de viktigste handelsstedene for internasjonal menneskehandel, hvor brorparten av slavene ble solgt til de omkringliggende øyene. I 1691 var antall slaver steget til 751, mens antall hvite utgjorde 385. Da brandenburgerne innstilte sin virksomhet, var det 1317 slaver på St. Thomas.
Kompaniledelsen innså hvilke fortjenestemuligheter det lå i trekanthandelen og bygde flere slavefort langs Guineabukta, hvor Christiansborg utenfor dagens Accra var det største. Kompaniet kjøpte slavene av lokale høvdinger som hadde fanget dem i lokale stammekriger. I bytte mot rom, våpen, krutt og klær fikk kompaniet slaver, elfenben og gull.
Et viktig skritt ble tatt i 1725, da Kompaniet for første gang tillot private slavehandlere å innføre slaver til Dansk Vestindia. Denne tillatelsen ble gitt etter britisk modell for å øke importen av slaver. Kjøpet av øya St. Croix i 1733 førte til en økonomisk omlegging – produksjonen på øyene gikk fra hovedvekt på bomull til sukker. Det viste seg vanskelig å få flere dansker til å innvandre, så øyene ble i stor grad befolket av utvandrede britiske katolikker som kom via Montserrat. I tillegg ble altså tilførselen av slaver økt, ikke minst gjennom private spanske slavehandlere.
Slavene bodde under dårlige forhold, ble tvunget til hardt arbeid og var nesten uten rettigheter. Slaveeierne kunne behandle slavene stort sett slik de ønsket, men slavene var også en kostbar investering som ikke måtte gå til grunne. Faren for opprør var alltid til stede, og flere opprør fant sted i Dansk Vestindia.
Import av slaver ble forbudt i 1803, men da hadde også plantasjeeierne blitt «selvforsynt» ved at deres egne slaver fødte nok barn. Slaveriet ble avskaffet 45 år etter importforbudet av guvernør Peter von Scholten i forbindelse med et slaveopprør i Frederiksted på St. Croix.
Totalt ble det sendt 120 000 slaver fra de danske fortene i Guinea til øyene i Vestindia, hvor ca. 50 000 gikk til Dansk Vestindia.
Plantasjeeierne tjente store formuer på denne tiden. Schimmelmann-familien stod i en særstilling, den ble på 1700-tallet Danmarks rikeste familie på grunn av sukkerhandelen fra Vestindia. Familien dominerte det økonomiske liv i Danmark – Heinrich Carl von Schimmelmann var finansminister i Danmark-Norge 1768–82, og hans sønn Ernst Heinrich von Schimmelmann fra 1784.
St. Jan blir en del av kolonien
Da Danmark etablerte seg som kolonimakt i Vestindia på den ubebodde øya St. Thomas, skjedde det til protester både fra Storbritannia og Spania. Men etter kontakt mellom den danske og britiske kongen, fikk guvernøren over De britiske Leewardøyene beskjed om å bistå de danske kolonistene. Da guvernør Jørgen Iversen Dyppel noen år senere, i 1675, gjorde et forsøk på å kolonisere naboøya St. Jan, var britene ikke like medgjørlige, og de protesterte på koloniseringsforsøket. Danskene trakk seg tilbake, men uten å ha gitt opp håpet om å få herredømme over øya.
På 1680-tallet var forholdet mellom Storbritannia og Danmark kjølig på grunn av regimet til brødrene Adolph og Nicolai Esmit og Gabriel Milan. Deres åpenlyse handel med pirater var en virksomhet Storbritannia prøvde å få slutt på. I tillegg hevdet begge landene suverenitet over øya Vieques. Danskene hadde etablert en militær vaktpost på øya, men denne ble forlatt da en skotsk ekspedisjon kom frem til Vieques. Men danskene opprettholdt kravet på både St. Jan og Vieques til tross for utenlandske protester.
I 1717 kom den britiske guvernøren Walter Hamilton til St. Thomas med orlogsskipet HMS «Scarborough», og han advarte danskene mot å drive tømmerhogst på St. Jan. Vestindisk-guineisk Kompagni i København var ikke klar over britenes nye forbud mot dansk virksomhet på St. Jan, og derfor hadde det samtidig beordret guvernør Bredal til å kolonisere øya. Ledelsen i København antok at to års stillhet fra britene hadde gjort tiden moden for dansk kolonisering. I tillegg følte kompaniet at man måtte gjøre noe, da britene året i forveien hadde sendt ekspedisjoner til både Vieques og St. Jan, kanskje for å kartlegge og senere annektere øyene. Men på tross av ordren om å annektere St. Jan ble ingenting gjort i 1717, da Bredal fryktet for konsekvensene etter den britiske advarselen mot tømmerhogst på St. Jan.
I september 1717 annekterte britene Vieques, og det begynte å haste med å få kontroll over St. Jan før britene også tok kontroll over denne øya. Høsten 1718 ble guvernør Hamilton presset av plantasjeeierne fra Anguilla, Tortola og Spanish Town til heller å kolonisere St. Croix. De britiske plantasjeeierne beskrev St. Jan som «en liten ubebyggelig og kupert øy» og dermed fikk annektering av St. Jan lav prioritet hos britene.
Hamiltons etterfølger, John Hart, ba koloniledelsen i London om å erobre St. Jan fra danskene i 1722 og 1724, men fikk til svar at St. Jan ikke var verd en konflikt. I 1726 ble det sendt melding til Vestindisk-guineisk Kompagni om at man kunne betrakte øya som bebodd. I løpet av de 15 første årene ble det anlagt 109 tobakk-, bomulls- og sukkerplantasjer som dekket det meste av øya.
I 1762 frafalt Storbritannia sitt krav på St. Jan og anerkjente danskenes suverenitet.
Kjøp av øya St. Croix
16 år etter annekteringen av St. Jan, ble øya St. Croix en del av kolonien. St. Croix var eid av Malteserordenen etter at de fikk øya som en testamentarisk gave av Phillippe de Longvilliers de Poincy, guvernør i den franske kolonien Saint-Christophe i 1660. De solgte den kort tid etter til Fransk Vestindisk kompani i 1665. Under guvernør Dubois ble kolonien lønnsom med over 90 plantasjer som dyrket tobakk, bomull og sukkerrør. Etter Dubois' død kom kolonien inn i en resesjon og øya ble forlatt og i 1733 solgt til Vestindisk-guineisk Kompagni. Dette selskapet satte ikke krav til nasjonalitet til sine kolonister og tiltrakk seg ganske snart spanske jøder, franske hugenotter og engelske nybyggere, de sistnevnte ble de som kom til å dominere øya.
Vestindisk-guineisk Kompagni hadde etter overtagelsen av øya dårlig overblikk over forholdene og kjente verken øyas størrelse eller form. Kompaniledelsen i København hadde et 60 år gammelt fransk kart (fra 1671) som ble brukt til å utarbeide et av overslagene over hvor mange plantasjer som kunne anlegges på øya. Det gamle franske kartet viste seg å inneholde grove feil. Blant annet ble øyas areal overdrevet med nær 100%. I og med at kompaniet hadde tenkt å selge plantasjetomtene til høye priser, i motsetning til på St. Thomas og St. Jan, hvor tomtene ble utdelt gratis til nybyggerne, ble forventede inntekter fra tomtesalg, beskatning og tollinntekter fra sukkereksporten overvurdert.
Kompaniets ledelse stolte ikke helt på det franske kartets nøyaktighet, og rett etter overtagelsen ble en militær landmåler satt til å kartlegge øya. Primæroppgaven hans var å skaffe informasjon om havneforhold og terrengformasjoner og måle opp plantasjeeiendommene.
Aksjonærene i Vestindisk-guineisk Kompagni ble i 1733 tvunget til å skyte inn mer kapital eller tape sitt opprinnelige innskudd. For å gjøre kapitalutvidelsen mer akseptabel ble aksjonærene tilbudt hver sin plantasjetomt, ferdig oppmålt og utstukket før overdragelsen. Målet var å dele inn øya i 300 plantasjer, hver på 60 hektar. Blant kompaniets aksjonærer var Christian VI, hans familie og mange av hans ministre, alle personer som innga tillit til kompaniets tomtesalg. Oppmålingen av øya fikk høy prioritet, og på bakgrunn av øyas beskjedne størrelse (37 km lang og 8 km bred) var det ventet at denne ville bli ferdig i løpet av et par måneder. Men arbeidet varte t i årevis på grunn av utilstrekkelig økonomi og personale. Kompaniets ledelse ble både overrasket og irritert over den lokale administrasjonens manglende evne til å fremskaffe kart over øya, og den offisielle brevvekslingen bar preg av unnskyldninger, motbeskyldninger og forsinkelsestaktikker. I 1750 var det første danske kartet over hele øya ferdig, slik at man var uavhengig av det gamle franske kartet. Kartet ble signert av Johan Cronenberg og Johan Jægersberg. I tiden frem til ferdigstillelsen av kartet brukte kompaniet en rekke midlertidige kart for å kunne selge tomtene.
Johan Cronenberg og Johan Jægersbergs kart ble tegnet i målestokk 1:30 000 og hadde derfor plass til flere detaljer, slik at terrengformer, bygninger og slavehytter var inntegnet. Øyas nordvestkyst var derimot unøyaktig tegnet, noe som kan skyldes at Cronenberg en tid var utvist fra St. Croix på grunn av et forhold til en gift kvinne.
Slaveopprør på St. Jan
I 1690 hadde det vært et slaveopprør på Jamaica, og det var frykt for at opprøret skulle spre seg til andre øyer, også til Dansk Vestindia. 43 år senere, i 1733, brøt det ut et slaveopprør på St. Jan. Høsten 1725 ble øyene rammet av en orkan. Store deler av avlingene ble ødelagt, og konsekvensen ble sult og død blant slavene. I 1733 ble øyene på nytt rammet av orkan og tørke. Slavene fryktet gjentagelse av forholdene i 1725. Noen slaver forsøkte å rømme fra øya, og andre samlet seg i november til et angrep mot fortet på St. Jan. Etter massedrap av plantasjeeiere og soldater overtok slavene kontrollen over St. Jan i fem måneder. Danmark fikk til slutt hjelp av Frankrike, som tidligere samme år hadde solgt St. Croix til danskene. I 1733 bestod kolonien av øyene St. Thomas og St. Jan, som begge var oppdyrkede og veletablerte samfunn basert på slavearbeid. Ifølge offisiell statistikk var 80 % av befolkningen slaver, men sannsynligvis var andelen høyere fordi eierne ville unngå beskatningen etter antall. De hvite bekymret seg for det skjeve styrkeforholdet. Slaveopprøret på St. Jan i 1733 viste at de hadde grunn til slik bekymring. Etter opprøret på St. John ble i 1733 innført et reglement som skulle avskrekke slavene fra nye opprør. Reglementet, omtalt som Gardelins reglement, var strengt og gir detaljerte beskrivelser av straff. Deltagelse i opprør ble straffet med henrettelse og mindre forbrytelser som «maron» (rømning fra plantasjen) og tyveri ble straffet med brennmerking i pannen, amputasjon av kroppsdeler eller piskeslag.