cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James Kyson Lee
Karriere
Lee var med på Miss Universe konkurransen avholdt i Mexico by (hvor han ble feilaktig introdusert som japansk-amerikaner). Hans spørsmål til en av deltakerne, som tilfeldigvis var Miss Korea 2007 Honey Lee, var «If you had a superpower, what would it be and why?»
Lees mest kjente rolle er «Ando Masahashi» på NBC-serien Heroes. Som en gjenganger i den første sesongen, men er nå en seriens faste karakterer.
Av skalden fikk vi landet
«Av skalden fikk vi landet» – Festskrift til Ingeborg Refling Hagen er et festskrift som ble utgitt i 1980 på Suttung forlag i Tangen, i forbindelse med Ingeborg Refling Hagens 85-årsdag.
Blant bidragene er:
Den er redigert av Svein Gundersen.
Musikkåret 1451
Musikkåret 1451 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1451.
YaST
YaST («Yet another Setup Tool») er et SUSE-verktøy for å håndtere installasjon av programvarepakker, konfigurasjon av maskin- og programvare, oppgradering og oppdatering.
YaST er også et overbygg til rpm-baserte pakkesystemer.
Eksterne lenker
SUSE
Länsväg 950 (Värmlands län)
Länsväg S 950 er en svensk sekundær länsväg som går mellom riksgrensen ved Lillfløyta og Lämbacken i Torsby kommune. Veiens lengde er 13,5 km.
FC Messina Peloro
Messina er en italiensk fotballklubb fra Messina, Sicilia som spiller i Serie B 2007–2008. Klubben har vunnet Serie B en gang.
Topplokk
Et topplokk er avslutningsdelen i en sylinder i en forbrenningsmotor. I stjernemotorer finnes like mange topplokk som sylindre, mens en V- eller boksermotor har to som vanligvis betjener flere sylindre, i likhet med hva en finner i en rekkemotor. Motorer med variabel kompresjon mangler ekte topplokk. Dette er erstattet med bevegelig motstempel.
Staffora
Staffora er en elv i Lombardia i Italia og en av sideelvene til Po fra høyre. Den er trolig samme elv som romerne kalte Iria.
Topplokk
Topplokkets funksjon er primært å utgjøre en vegg for brennkammeret i motoren, men der er flere tilleggsfunksjoner som utføres ved en sinnrik kombinasjon av hulrom. Der kan være gjennomstrømning av kjølevæske, smøreolje og drivstoff, samt føringshull for motorens ventilsystem, som i så fall også har ventilsetene i topplokket.
Staffora
Elven har sitt utspring i De liguriske Appenninene ved Fontana di S. Giacomo (1 343 moh) nær Passo del Giovà, som ligger like øst for fjelltoppen Monte Chiappo i kommunen Santa Margherita di Staffora. Den renner først gjennom en dyp og smal dal og tar imot småelvene Montagnola og Aronchio fra høyre før den når Varzi der dalen blir bredere. Videre mottar Staffora Nizza ved Ponte Nizza og Ardivestra ved Godiasco, begge fra høyre. Elven renner gjennom Salice Terme (administrativt en del av Godiasco) før den renner ut på Posletta ved Rivanazzano. Staffora passerer så utkanten av Voghera, den største byen langs elven, før den munner ut i Po nær Cervesina. I alt er Staffora 58 km lang.
Topplokk
Utforming av topplokkets brennkammer er gjort slik at der oppnås maksimal utskifting av forbrenningsgass mot ny luft-brennstoffblanding.
Staffora
Elven har svært varierende vannføring gjennom året som følge av varierende nedbørsmengder og smeltevann, og vannføringen har vært registrert til alt fra 0,7 m²/s og 675 m²/s.
Topplokk
Toppakningen er tetningen mellom sylinderdelen (motorblokken) og topplokket.
I hverdagsspråk er topplokk også brukt om hjernekassen/issen.
Nesoddens historie
«Nesoddens Historie» er et bokverk som omtaler, som tittelen angir, Nesodden fra tidlig geologisk tid og frem til (foreløpig) 1980.
I 1924 hadde Hjalmar Berner bidratt til den første bygdeboken «''Nesodden herred. Bidrag til bygdens historie. (Utg. paa bekostning av Nesodden herred.)»'' I 1973 fikk Kiwanis Club Nesodden overlatt et omfattende arkivmateriale etter Albert Raaen, som hadde brukt det meste av sin pensjonisttilværelse til å granske dokumenter i Riksarkivet. Året etter ble det av kommunen nedsatt et arbeidsutvalg, som med utgangspunkt i disse dokumentene, og Berners bygdebok fra 1924, skulle skrive en ny versjon av Nesoddens historie.
Arbeidsutvalget for Nesoddens Lokalhistorie utga så i 1979 bind 1 med undertittelen «Fra de eldste tider til 1800». Bindet var redigert av Jon Ola Gjermundsen, Bjørg Omholt og Terje Schou.
Det skulle gå mange år før neste bind ble utgitt. Mens man ventet, tok Nesodden Menighetsråd initiativ til å få trykket opp en faksimileutgave av Hjalmar Berners bygdebok fra 1924. Denne ble trykket lokalt hos Leif Rødstens trykkeri AS i 1990, og utgivelsen fikk ikke noe registrert ISBN.
Nesodden kommune hadde ikke kunnet stille midler til rådighet for videreføring av verket Nesoddens Historie, og det tidligere arbeidsutvalget var avviklet. Imidlertid var «Nesodden Historielag» etablert, og i 1991 besluttet dette å prioritere arbeidet for at bind 2 måtte bli en realitet. I 1992 fikk historielaget en testamentarisk gave på kr. 200 000, og arbeidet med bind 2 kunne starte. Historielaget engasjerte Christian Hintze Holm til å forestå skrivingen, og håpet var at bind 2 skulle dekke tiden fra 1800 til 1990. Imidlertid var materialet så omfattende at Holm, i samråd med historielaget, sluttførte bindet «Fra 1800 til 1930». Bindet ble likevel på nesten 500 sider, 130 sider mer enn det første bindet, og ble utgitt i 1995.
Salget av bind 2 ble en suksess, og midlene ble øremerket til sluttføring av verket ved bind 3. Harald Lorentzen fra historielaget påtok seg oppgaven, og i 2005 kom tredje bind i handelen. Også Lorentzen hadde for meget materiale, hans bidrag «Nesoddens Historie 1930-1980» ble også på nesten 500 sider. At det fortsatt er omtrent 40 år ubeskrevet gir rom for enda flere bind.
Kilder
«Nesoddens Historie», forordene fra
Z2 «Georg Thiele»
Z2 «Georg Thiele» var en tysk jager som ble rent på land den 13. april 1940 under det andre sjøslaget ved Narvik. Skipet står der fortsatt, i Rombaken nedenfor Rombak jernbanestasjon.
Skipet ble sjøsatt 18. august 1935. Skipsnummeret Z2 står for Zerstörer (engelsk: «Destroyer»). Skipet var, i likhet med de ni andre jagerne som invaderte Narvik i 1940, oppkalt etter tyske marinegaster/sjøoffiserer som hadde omkommet under første verdenskrig.
I det første sjøslaget ved Narvik den 10. april ble «Georg Thiele» truffet sju ganger. Etter at britiske jagere hadde angrepet Narvik havn og gjort stor skade på de fem tyske jagerne som lå ankret der, trakk «Georg Thiele» etterfulgt av «Zenker», «Koelner» og «Giese» inn mot Rombaksbotn. «Georg Thiele» traff de britiske jagerne «Hardy» og «Hunter» fra fire kilometers avstand, og hadde skyld i at disse ble senket. «Georg Thiele» ble truffet i en av kjelene, en av kanonene ble ødelagt og ildledningssentralen ble satt ut av drift.
Da det andre sjøslaget om Narvik den 13. april tok til, var «Georg Thiele» delvis satt ut av drift. Skipet var kun i stand til å gjøre 27 knops fart og fire av kanonene måtte sikte manuelt. Dessuten var det bare seks torpedoer igjen. «Georg Thiele» la seg i skjul bak moreneryggen hvor Rombaksbrua nå ligger. «Georg Thiele» ble truffet av prosjektiler fra 119 mm kanoner, men lyktes treffe jageren «Eskimo» med sin siste torpedo. Uten torpedoer valgte korvettenkapitän Max-Eckart Wolff å renne jageren på land på sørsiden av fjorden rett øst for der Sildvik kraftverk ligger i dag.
Regnellidium-slekten
Regnellidium (latin: regnellidium) er en slekt av bregner innenfor vassbregnefamilien (Marsileaceae) i ordenen Salvinales. Slekten har bare én art av akvatiske bregner, og én utdødd art.
Regnellidium har 2-bladete «kløverblad» som flyter i vann. Foruten antallet blader, er de nært beslektet med artene innenfor vassbregneslekten, Marsilea. Den kan dyrkes i akvarier, og bladene produserer latex. Plantene vokser hun i det sørøstlige Brasil og i tilstøtende deler av Argentina. Den utdødde arten fra kritt er funnet i fossiler fra delstaten Georgia i USA.
Smáratorg-tårnet
Smáratorg-tårnet er et kontorbygg på Island. Det er den høyeste bygningen på Island etter Hallgrímskirkja, og er den tredje høyeste arkitektoniske strukturen i landet etter Eiðar og Hellissandur. Bygningen ligger i Smárahverfi, Kópavogur. Bygningen har 20 etasjer og er 77,6 meter (256 ft) høyt. Tårnet ble tegnet av arkitekten Arkís. Det globale regnskaps- og konsulentfirmaet Deloitte holder til i tårnet. Bygningen ble åpnet 11. februar 2008.
Musikkåret 1452
Musikkåret 1452 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1452.
Frederikshavn
Frederikshavn er en by i Region Nordjylland, Danmark med 23 636 innbyggere (2006). Frederikshavn ligger ved Kattegat på østkysten av Vendsyssel. Gamle Frederikshavn kommune hadde i 2004 34 416 innbyggere. Etter kommunalreformen 2007 er også Sæby kommune og Skagen kommune lagt under den nye Frederikshavn kommune.
Frederikshavn ligger i et morenelandskap som ble skapt av innlandsisen i siste istid for 14 000 år siden. Byen het tidligere Fladstrand før den skiftet navn og ble oppkalt etter kong Frederik VI. Frederikshavn fikk kjøpstadsrettigheter i 1818.
Næringslivet i Frederikshavn har tradisjonelt vært sentrert rundt fiskeri og havnevirksomhet. I dag er den en av Danmarks fremste fergebyer med forbindelser til Oslo og Göteborg. Byen har også et større sykehus, marinebase og tekniske skoler tilknyttet maritime fag.
Historie
Det har bodd mennesker i området ved Frederikshavn i flere tusen år. Rundt i kommunen finnes en mengde langdysser og jernaldergraver. Den naturlige havnen beskyttes av små øyer og rev og nærheten til Sverige og Norge har hatt stor økonomisk betydning.
Det er fem middelalderkirker i Frederikshavn oppført i tiden 1150–1250: Skærum kirke anses for å være eldst, mens Flade kirke, Gærum kirke, Åsted kirke og Elling kirke er oppført etter 1200.
Bangsbo herregård nevnes første gang i 1367 som væpnergård under Børglum kloster og ytterligere fem større herregårder og mindre slott er nevnt på sent 1300-tall og utover 1400-tallet.
Fladstrand kirke ble oppført i den store oppgangstiden for sildefisket i 1688–1690. Den var i bindingsverk, senere erstattet av mur. Kirkegården omfatter en større krigskirkegård med flyktningegraver samt engelske og tyske krigsgraver fra andre verdenskrig.
Under andre verdenskrig var byen en del av tyskernes Atlanterhavsvoll med status som forsvarsområde, Verteidigungsbereich. De tre andre danske områdene med en slik status var Hanstholm, Esbjerg og Aalborg.
Havnen har tradisjonelt vært byens økonomiske lokomotiv med fiskeri og verftsindustri. Men etter krisen i fiske- og verftsnæringene i 1980-årene har turismen overtatt som hovednæringsvei.
Byen har med noen unntak vært sosialdemokratisk, og borgermester er Birgit Stenbak Hansen fra sosialdemokratene.
Næringsliv
Hvert år besøker 5 millioner mennesker Frederikshavn, stort sett som fergeturister. Grensehandelen er en viktig næringsvei, med store varehus som betjener norske og tyske handlende.
Byen har følgende fergeforbindelser:
Fra Frederikshavn stasjon går Skagensbanen og (Vendsysselbanen) og motorveiforbindelse (E45) til Aalborg via Hjørring, og hurtigbåtene til Göteborg tar 2 timer over Kattegat. Byen har også en innenriks kortbaneflyplass, Sinndal lufthavn.
Det foregår flere events, friluftskonserter og idrettsarrangementer i Frederikshavn hele året gjennom.
Bygdebladet
Bygdebladet er en avis som utgis i Ørskog i Møre og Romsdal. Avisen kommer ut på nynorsk, onsdag og lørdag og dekker Vestnes, Fjord og Ålesund kommuner. Før kommunesammenslåinga i 2020 dekket avisen Vestnes, Ørskog, Stordal, Skodje og Haram kommuner.
er redaktør fra 2015. Hans far,, var redaktør i 43 år og startet avisa sammen med Torill Mjelva Opsal i 1972.
Akhnaton
Akhnaton (IPA: /ˌækəˈnɑːtən/ hieroglyfisk transkripsjon: Aton-ach-en, Jtn-3ḫ-n, også kjent som Ekhnaton, Akhenaton, Ikhnaton og Khuenaten ), var en egyptisk farao i «det nye riket» (1551-1070 f.Kr.) og i 18. dynasti (1550-1295 f.Kr.). Navnet Akhnaton kan oversettes med «den som er fortreffelig for Aton (et aspekt av solguden Ra)» eller «Atons virksomme ånd». Forut for det femte året av hans regjeringstid var han kjent som Amenhotep IV («Amon er tilfreds»), og på gresk Amenophis IV (hieroglyfisk transkripsjon: Imen hetep).
Bygdebladet
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.
Akhnaton
Det er uklart når han eksakt regjerte, fordi egyptisk kronologi er gjenstand for debatt. Antatte datoer for hans regjeringstid strekker seg fra 1375 til 1338 f.Kr., 1353–1336 f.Kr. eller 1351–1334 f.Kr. Det er imidlertid klart at han regjerte i 17 år, men hvor lenge forgjengeren Amenhotep III og etterfølgeren Smenkhkare var medregenter er uklart. Det blir antatt at tiden som medregenter strakk seg over et eller to år.
Akhnaton var tredje sønn av Amenhotep III og hans førstedronning Teje. Han var opprinnelig ikke ment å være tronfølger, men inntok denne rollen etter den uventede død til hans eldre bror, kronprins Thutmose. Det har også vært hevdet at han ikke hadde eldre brødre, men denne teorien er ikke alment akseptert. Han etterfulgte faren på tronen ved dennes død på slutten av hans 38-årige regime. Hans førstehustru Nefertiti ble i moderne tid verdensberømt da hennes utsøkte støpte og malte byste ble gjenoppdaget. Den er utstilt i Altes Museum i Berlin, og er blant de mest kjente kunstverker fra oldtiden.
Akhnaton er kjent for sitt forsøk på å forkaste tradisjonell egyptisk polyteisme (dyrkelse av mange guder) til fordel for hedonisme eller monoteisme (dyrkelse av kun én gud). I sitt sjette år som medregent innførte han Aton som den eneste gud. En tidlig inskripsjon sammenligner Aton med solens forhold til stjernene, og senere offisielle nedtegnelser unngår å kalle Aton en gud, men tildeler solguden en status hevet over gudene. Inntil da hadde religionen vært sentrert rundt mange guder med skaperguden Amon i spissen, med et omfattende presteskap sentrert rundt denne guden. Og ved å endre navnet fra Amenhotep IV til Akhnaton, var han Atons talerør eller representant. Han og hans førstehustru Nefertiti var de eneste som tilba Aton direkte, på en lignende måte som i triaden Aton, Shu og Tefnut.
Hans reformer var ikke allment aksepterte, og etter hans død ble hans monumenter demontert og skjult, hans statuer ble ødelagt og hans navn ble fjernet fra kongelistene. Oldtidens egyptiske religion ble gradvis gjeninnført, og etter en del etterfølgende regenter uten noen klar arverett til tronen, overtok det 19. egyptiske dynasti. De diskrediterte Akhnaton og hans umiddelbare etterfølgere, og omtalte Aknaton som «fienden» eller «den kriminelle» i sine nedtegnelser.
Han var glemt inntil Amarnabrevene ble oppdaget i 1887, sammen med Akhenaten – byen han bygde og konstruerte for dyrkelse av Aten, ved Amarna. Tidlige utgravninger av den engelske arkeologen William Flinders Petrie (1853–1942) økte interessen for den enigmatiske faraoen. I 1907 ble en mumie oppdaget i gravkammeret KV55 i kongenes dal, en dal hvor faraoene fra det 18., det 19. og det 20. egyptiske dynasti var gravlagt. Ekspedisjonen ble ledet av den engelske arkeologen og egyptologen Edward Russell Ayrton (1882–1914), som identifiserte mumien med Akhnaton. Dette er omstridt,   og mye tyder på at faraoen i KV55 er Smenkhkare, Akhnatons etterfølger.
Innføringen av Aton
Akhnaton besteg tronen etter faren Amenhotep IIIs død ved slutten av hans 38-årige regjeringstid. I en periode på ett eller to år var han kanskje medregent med Amenhotep III, og det er denne ordningen med medregenter som gjør det vanskelig å fastslå Akhnatons regjeringstid nøyaktig.
I de første årene av hans regime levde Amenhotep IV ved Teben hvor han levde med Nefertiti og sine døtre. I begynnelsen tillot han tilbedelsen av Egypts tradisjonelle guddommer å fortsette, men i nærheten av Karnaktempelet (Amon-Ras store kultsenter) reiste han flere store bygninger, blant annet templer for Aton. Disse bygningene ved Teben ble senere revet ned av hans etterfølgere og benyttet som byggesteiner for nye konstruksjoner i Karnaktempelet: da disse senere ble tatt fra hverandre og gransket av arkeologer ble rundt 36 000 dekorerte steinblokker fra den opprinnelige Aton-bygningen avslørt. Disse hadde bevart mange elementer fra de opprinnelige relieffene og inskripsjonene.
1840 Hus
1840 Hus er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaget 26. oktober 1971 av Luboš Kohoutek ved Hamburger Sternwarte i Bergedorf i Hamburg.
Akhnaton
Innføringen av Aton
Kongens religiøse reformasjon kan ha begynt med hans beslutning om å feire en festival for Sed (Heb Sed). Dette var en meget uvanlig avgjørelse da en Sed-festival var en form for kongelig jubileum med den hensikt å forsterke faraos hellige kongedømme, og ble tradisjonelt holdt hvert 30. år av en faraos regime.
Akhnatons femte år markerte også begynnelsen på byggingen av hans nye hovedstad, Akhetaten eller «Atons horisont», på et sted som i dag er kjent som El-Amarna. Ganske snart etter sentraliserte han Egypts religiøse utøvelser til Akhetaten, skjønt byggingen av byen synes å ha fortsatt i flere år. Til ære for Aton ble det i Akhetaten også reist noen av de største tempelkomplekser i oldtidens Egypt. I disse nye templene ble Aton dyrket utendørs i solskinnet istedenfor innendørs et mørkt tempel som hadde vært den tradisjonelle vanen. Det er antatt at Akhnaton selv diktet salmen eller det religiøse diktet Atons store hymne.
Innledningsvis presenterte Akhnaton Aton som en variant av den kjente og høyeste guden Amon-Ra (som i seg selv var et resultat av Amon-kultens stigning til makt, noe som førte til at Amon ble slått sammen med solguden Ra) i et forsøk på å presentere sine ideer i en kjent egyptisk, religiøs sammenheng. Imidlertid erklærte Akhnaton i sitt niende år at Aton ikke var kun den øverste guden, men den eneste guden, og at han, Akhnaton, var det eneste mellomledd og formidler mellom Aton og hans folk. Han ga ordre om at Amons templer over hele Egypt skulle bli renset og et antall av inskripsjoner av andre guder ble ødelagt og fjernet.
Atons navn er skrevet forskjellig etter år ni for å fremheve det radikale nye regimet, som omfattet et forbud mot bilder med unntak av solstråledisken. Her ble solstrålene avbildet som hender, som synes å representere Atons usette ånd. Ved den tid var Aton øyensynlig ikke kun en solgud, men heller en universell guddom. Det er viktig å merke seg at representasjonene av Aton ble alltid fulgt av en form for «fotnote» som slo fast at representasjoner av solen som Den Altomsluttende Skaper kun måtte bli forstått som nettopp kun en representasjon av noe som ved sitt vesen besto av et overskridende vesen som ikke kan bli fullstendig eller adekvat representert av noen del av denne skapelsen.
Akhnatons politiske kurs
Akhnaton har i ettertid blitt lovprist for å ha stilt glede, kjærlighet og solen i sentrum av den religiøse dyrkelsen, men ble også kritisert for å ha vært en religiøs fundamentalist og for ha misskjøttet store deler av politikken.
Akhnaton ble etterfulgt av Smenkhkare, som hersket som regent i omkring ett år. Han ble i sin tur etterfulgt av Akhnatons sønn Tutankhamon, som ganske hurtig (sannsynligvis under innflytelse av rådgivere) avskaffet monoteismen og gjeninnsatte de gamle gudene. Hovedstaden ble deretter flyttet tilbake til Teben.
Egennavn og titler
Han besteg tronen med to ulike egennavn: Amonhotep, «Amon er tilfreds»
Amonhotep Netjer-heqa-waset, «Amon er tilfreds. Gud og Hersker over Teben»
Da han besteg tronen ble han også tildelt fire forskjellige titler.
Trontittelen var Nefer-kheperu-Re, Wa-en-Re, «fullkommen av former, Ras eneste»
Horus-tittelen var Ka-nekhet-qasut, «den sterke okse med høye par av fjær»
Nebti-tittelen var Wr-nesit-em-ipet-sut, «Stor i kongedømmet Karnak»
Gull-Horus-tittelen var Utes-khâou-em-iunu-sema, «Den som hever kronen i det sørlige Heliopolis»
Elivåger
Elivåger (Elivigar, Élivágar) er i den norrøne mytologien navnet på de elleve elvene som renner mot syd, fra kilden Kvergjelme under den ene roten til Yggdrasil i Nivlheim, og ut i Ginnungagap slik at Ginnungagap ble fylt av rimfrost, snø og is.
Sprittusj
Sprittusj eller permanenttusj er en tusj- eller merkepenn med filttupp (fibertupp) der fargestoffet er blandet med xylen eller toluen (alkohol eller «sprit»), giftige løsemidler som fordamper lett. Slike penner gir permanent, det vil si vannfast, delvis vaskeekte strek som fester på alt fra papir til glatte, ikke-porøse materialer som plast, glass, metall og stein. Tagging med spritpenner er ofte svært vanskelig å vaske vekk. Innholdet i de tradisjonelle spritpennene er i dag i flere tilfeller erstattet av mindre helseskadelige løsemidler. Det gjelder for eksempel Pantone- og andre markerpenner i mange farger beregnet på profesjonelle designere og illustratører.
Oljelerret
Oljelerret, etter engelsk oilcloth («voksduk») og oilskin («oljehyre, plagg av oljelerret»), er et lerretsstoff som er innsatt med olje – vanligvis linfrøolje for å gjøre det vanntett. Stoffet brukes til å lage ytterplagg og hodeplagg av. Grovarbeidsplaggene ble gjerne brukt av sjøfolk og jordarbeidere, og kaltes oljehyre. Varianter av oljeplagg har vært i bruk over størstedelen av verden, med forskjellige navn. Den opprinnelige sydvesten var av oljelerret.
Hirtshals kommune
Hirtshals kommune er en tidligere kommune på Vendsyssel i Nordjyllands amt i Danmark som ble opprettet ved Kommunalreformen fra 1. april 1970. Ved kommunalreformen i 2007 ble kommunen slått sammen med gamle Hjørring kommune, Løkken-Vrå kommune og Sindal kommune til den nye Hjørring kommune.
Agogna
Agogna (piemontesisk: Agògna) er en smal, men 140 km lang elv som renner gjennom regionene Piemonte og Lombardia i Italia og er en av sideelvene til Po fra venstre.
1841 Masaryk
1841 Masaryk er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaget 26. oktober 1971 av Luboš Kohoutek ved Hamburger Sternwarte i Bergedorf i Hamburg.
Agogna
Elven har sitt utspring i området mellom Ortasjøen og Maggioresjøen. Den renner så inn i provinsen Novara, provinsen Pavia, Lomellina (i kommunene Castello d'Agogna og Lomello), og mottar Erbognone fra venstre. Agogna munner ut i Po ved Balossa Bigli, en del av kommunen Mezzana Bigli.
Under Napoleonskrigene ga Agogna navnet til et departement i Det napoleonske kongedømmet Italia med Novara som hovedstad.
Länsväg 961 (Värmlands län)
Länsväg S 961 er en svensk sekundær länsväg som går mellom riksgrensen ved Fall og Bjurberget i Torsby kommune. Veiens lengde er 9,6 km.
Avkolonisering
Avkolonisering er en benevnelse for avviklingen av særlig de europeiske koloniene etter andre verdenskrig. Denne prosessen har også blitt kalt dekolonisering.
Begrepet ble først brukt etter andre verdenskrig i forbindelse med frigjøringen av India i 1947, Indonesia i 1949 og senere avviklingen av de franske og britiske koloniene i Afrika da de fikk sin selvstendighet særlig rundt 1960. Dette var et vendepunkt i avkolonialiseringen. I perioden mellom 1940-årene og 2002 har 120 tidligere kolonier fått sin selvstendighet. Fortsatt eksisterer imidlertid en rekke kulturelle, språklige og ikke minst økonomiske bånd mellom de tidligere koloniene og kolonimaktene, slik at det kan hevdes at avhengighetsforholdene fortsatte innenfor en annen ramme, og de tidligere koloniene har som utviklingsland oppretthold et avhengighetsforhold av de tidligere kolonimaktene.
I en videre betraktning er avkolonisering en prosess som ikke bare består av den formelle uavhengigheten, men også økonomisk og politisk handlefrihet for de nye statene. Avkoloniseringen markerte avslutningen av den europeiske imperialismen og innebar i mange tilfeller en uavhengighetskrig. Dette gjaldt både den amerikanske uavhengighetskrigen 1775–1783 og frigjøringskrigene i Sør-Amerika 1813–1824.
Videre er det noen av de nevnte områder som formelt sett ikke var kolonier, men protektorater og annekterte områder. Oppløsningen av Sovjetunionen er ikke med, se egen artikkel.
Curone
Curone (piemontesisk og lombardisk: Cròu) er en 50 km lang elv i regionene Lombardia og Piemonte i Italia og en av sideelvene til Po fra høyre.
Den har sitt utspring 1 500 meter over havet ved Monte Garave og nær grensen mellom de to regionene.
Slaget ved Bov
Slaget ved Bov var det første feltslag under treårskrigen 1848–1850. Slaget stod den 9. april 1848 ved landsbyen Bov, like nord for den nåværende dansk-tyske grense. De danske styrkene var klart overlegne i mannskap og materiell, og slesvig-holstenerne ble slått tilbake med store tap.
Forspillet
Det som satte i gang denne striden og gjorde den til en borgerkrig, var at prins Frederik av Nør overrumplet den danske garnisonen i Rendsburg ved å opptre i dansk uniform den 24. mars 1848. Etter kuppet ble han krigsminister i den tyske slesvig-holstenske opprørsregjeringen. Dette var opptakten til treårskrigen. Den danske regjeringen i København og den provisoriske regjeringen i Kiel startet krigsforberedelser med de styrkene de hadde til rådighet. Begge regjeringene forsøkte å få en rask militær avgjørelse om å få kontroll over Slesvig.
Prins Frederik av Nør ble militærkommandant for de slesvig-holstenske troppene, og han hadde til å begynne med altfor små styrker til å ta opp kamp med de danske styrkene. De klarte likevel å danne en liten hær på 6 000 mann. Prinsen ønsket å vente med et angrep mot den danske hæren i det omstridte hertugdømmet Slesvig. Men den provisoriske regjeringen i Kiel krevde at den nydannende hæren skulle rykke nordover for å vinne til seg slesvigernes tilslutning, og tross protester måtte prinsen beordre troppene nordover i slutten av mars.
Prinsens stedfortreder, generalmajor August Krohn, tok seg fram til terrenget nord for Flensborg og stilte opp sine styrker ved landsbyen Bov og langs Kruså som renner ut i Flensborg Fjord ved Kobbermølle og Wassersleben. Den 6. april var den slesvig-holstenske hæren på mellom 6 000 og 7 000 mann, og generalmajor Krohn samlet den ved enden av Flensborg Fjord, like nord for landsbyen Bov.
Den danske hæren som var mobilisert av regjeringen i København, ble delt i to korpsformasjoner som et ledd i de strategiske krigsplanene som generalmajor Hedemann og kaptein Frederik Læssøe hadde utarbeidet. Det første korpset, «Det Nørrejyske Armékorpset» på 7 800 mann under Hedemanns befaling, skulle samles ved Kolding og derfra rykke sørover. Mens hovedstyrken rykket ned mot Bov, skulle en mindre styrke marsjere rundt fiendens venstre flanke for å forflytte seg ned mot Flensburg, og dermed forhindre dem i å trekke seg tilbake.
Den danske orlogsflåten hadde et transportsystem som bestod av nye dampskip, og de kunne frakte tusener av soldater med minimal forpleining over lengre strekninger. Planen var at den danske flåten skulle gi ildstøtte for hæren og bekjempe fiendens høyre flanke. Dessuten skulle store styrker settes i land ved halvøya Holnis.
Oberst Schleppegrell ble den nye korpskommandanten for det danske Flankekorpset, og han kom til Als med rundt 3 800 mann. Den strategiske viktige øya med byen Sønderborg er skilt med Alssund fra den sønderjyske delen av Jylland, som den gang utgjorde mesteparten av hertugdømmet Slesvig. Schleppegrell skulle gå til et flankeangrep fra Als og deretter slutte seg til Hedemann foran Flensborg.
Den tyske kommandanten Krohn ventet på det danske angrepet, og 6. april 1848 fikk han melding om at danske styrker var gått i land på halvøya Holnis i Flensborg Fjord, og at de var på vei mot Glücksburg. Tre bataljoner og et frikorps, eller nesten en tredjedel av hele hæren, ble sendt ut til Glücksburg fordi han følte seg truet av et mulig dansk flankeangrep østfra. Men det var bare en bataljon som hadde gått i land som en avledningsmanøver, så den kunne trekke slesvig-holstenere vekk fra hovedstillingen ved Bov.
Hedemann og Schleppegrell ville gå til hovedangrep ned mot Flensborg med den samlede styrken, så de kunne holde de slesvig-holstenske forsvarere opptatt mens en flankebevegelse ble foretatt rundt Krohns venstre flanke. Tre dager senere gikk danskene til angrep. Deres mål var å tilintetgjøre den slesvig-holstenske hæren før de fikk unnsetning fra de tyske forbundsstatene.
Slaget
Om formiddag den 9. april 1848 rykket de danske avdelingene fram til angrep på de slesvig-holstenske forsvarsstillingene. Etter en hard kamp ble landsbyen Bov raskt erobret av oberstløytnant Magius som ledet «Det tredje Jægerkorpset», 12. bataljon og et halvt batteri. Etter at Bov var tatt av danskene, trakk slesvig-holstenerne seg tilbake til en ny stilling ved Nyhus, men presset fra de tallmessige overlegne danske troppene var for stort.
Mens slesvig-holstenernes venstre flanke raskt ble slått, holdt høyre flanke stand ved Kobbermølle langs Krusåen. «Det første Jægerkorpset», sammen med et par kompanier fra 5. og 9. bataljon, støtte på meget hard motstand fra det slesvig-holstenske jegerkorpset som ble ledet av major Michelsen. Han hadde også fått forsterkninger fra et regulært kompani og et frikorps av studentene fra Kiel. General Krohn gav opp hovedstillingen, men han sendte ikke ordre om retrett til Michelsen som for sent oppdaget at veien tilbake til Harreslev og Nystad lengre oppe i landet var tatt av danskene.
Michelsen ville trekke seg tilbake langs kysten, men ble utsatt for et bombardement av de danske krigsskipene. Deretter gikk «Første danske bataljon» til angrep under ledelse av Olaf Rye. Michelsens tropper overgav seg og mesteparten ble tatt til fange.
Flankebevegelsen rundt slesvig-holstenernes venstre flanke var ikke mulig å gjennomføre i et vanskelig terreng. «Den første danske brigade» måtte derfor vende om mot Flensborg, Harreslev og Nystad. Kavaleribrigaden som skulle avskjære retrettsveien for den slesvig-holstenske hæren, var blitt så forsinket av det vanskelige terrenget at planen om omringing ikke var mulig å gjennomføre. Slesvig-holstenerne flyktet i panikk helt til Rendsborg. Den danske hæren hadde vunnet slaget, og de forfulgte dem ikke.
Tapene
Det vanskelige og til dels ufremkommelige terrenget i Slesvig preget den dansk-tyske krigens militære sammenstøt. De tok preg av spredte sammenstøt mellom infanteristyrker. Derfor ble det ikke store tap, sett i forhold til mange andre sammenstøt under krigen.
Slesvig-holstenerne led et tap på 16 % av deres total styrke. Nesten 1000 mann mistet de, 5 offiserer og 30 soldater døde, 3 offiserer og 135 soldater ble såret, 13 offiserer og 910 soldater ble tatt til fange. Alle de sårede ble ført bort i dansk fangenskap. Danskene hadde mistet 3 offiserer og 13 soldater, 5 offiserer og 61 soldater var såret, totalt ca 1 % av hærstyrken.
Etterspillet
Selv om den slesvig-holstenske hæren led et alvorlig nederlag ved Bov hadde den unngått en total tilintetgjørelse. Slesvig-holstenerne som nådde Rendsborg ble mottatt av tyske styrker fra en prøyssisk divisjon på om lag 12 000 mann. Preussen og Det tyske Forbund hadde sendte sine tropper til Holsten for å beskytte holstenerne.
Den slesvig-holstenske hæren ble forenet med de tyske styrkene og kom seg tilbake med 9 000 mann. En eldre prøyssiske offiser, general Friedrich von Wrangel, ble øverstkommanderende for alle de tyske styrkene i Slesvig-Holsten.
Den danske hæren fortsatte sørover fra Flensborg til byen Schleswig, som ble inntatt uten motstand den 11. april 1848. Men nyhetene om den tyske unnsetningen til slesvig-holstenerne hadde nådd København. Krigsminister Tscherning hadde derfor sendte instrukser til Overkommandoen, den danske hærens stab, om å forsvare Schleswig, men ikke å risikere hæren. Om hæren var tvunget til å forlate byen, skulle den trekke seg tilbake til Bov.
General Wrangel gikk til motangrep på Schleswig 23. april 1848 og startet Slaget ved Slesvig. Tyskerne vant, men klarte ikke å påføre danskene et avgjørende nederlag, siden de allerede hadde trukket seg nordover.
Instituto Internacional da Língua Portuguesa
Instituto Internacional da Língua Portuguesa (Det portugisiske språks internasjonale institutt) eller IILP er CPLPs institutt for fremming av det portugisiske språket i verden. Hovedkontoret ligger i Praia på Kapp Verde. Presidenten er den angolanske lingvisten Amélia Mingas.
Instituttet er forholdsvis nytt og dets vedtekter et ennå ikke godt nok regulert. Historien går tilbake til 1989 da landene hvor portugisisk brukes samlet seg i São Luís do Maranhão i Brasil for å danne en base for det portugisiske språksamfunnet. Den brasilianske presidenten, José Sarney, kom med ideen å grunnlegge et internasjonalt institutt for fremming av språket. Bare 10 år senere, på et møte i São Tomé og Príncipe, ble instituttets lokalisering, intensjoner og arbeidsoppgaver satt.
Medlemmene av IILP er medlemmer av «Det lusofone samveldet»- CPLP: Angola, Brasil, Kapp Verde, Øst-Timor, Guinea-Bissau, Mosambik, Portugal og São Tomé og Príncipe.
Scrivia
Scrivia er en elv nord i Italia og en av sideelvene til Po fra høyre med en lengde på 88 km. Den renner gjennom Liguria, Piemonte og Lombardia.
En av sideelvene til Scrivia er Borbera.
Driva (avis)
Driva er lokalavis for kommunene Surnadal, Sunndal, Rindal og Tingvoll samt Nesset i Molde kommune og Halsa i Heim kommune på Nordmøre og i Romsdal. Papiravisa ble fram til juni 2015 gitt ut mandag, onsdag og fredag, men blir i dag gitt ut onsdag og fredag. Driva har også nettavis.
Historie
Avisa ble grunnlagt i 1971, av Einar Sæter, tidligere redaktør av Sunndal-avisa Aura Avis. Første utgave ble publisert 5. oktober 1971. Avisa var i begynnelsen en tilnærmet nynorskavis, med slagordet «Avisa for bygdene». Avisa har i dag sitt hovednedslagsfelt i Surnadal og Sunndal, med kontor i begge kommunene.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Prostneset
Prostneset er et nes på Tromsøya som i dag er Tromsøs busstasjon og båtterminal. Prosneset har en liten park, og statue av Roald Amundsen.
Det var trolig her at det på 1250-tallet ble bygd kirke. I 600 år var Prostneset kirkested, men senere ble kirkebygningen flyttet og er nå Elverhøy kirke, mens Tromsø domkirke overtok som byens nye kirkebygg.
Vasabladet
Vasabladet ble grunnlagt i 1856, og første eksemplar utkom den 7. mai. Avisen er dermed Finlands nest eldste fortsatt eksisterende avis. Vasabladet har vært et talerør for Österbottens interesser, men har også gitt en bred kulturdekning.
Dynegy
Dynegy Inc. (nyse: DYN) er en stor, amerikansk eier og operatør av kraftverk, samt en aktør i naturgassindustrien. Selskapet har hovedkontor i Houston i Texas.
Vasabladet
Fra 2004 har avisen kommet ut syv dager i uken. Nyhetene publiseres også på avisens nettside. Vasabladet eies av HSS Media Ab, som igjen eies av Harry Schaumans Stiftelse.
Dynegy
Historie
Dynegy ble etablert i 1984. Selskapet ble, i likhet med Enron og flere andre energiselskaper, anklaget for prisfiksing under strømkrisen i California i 2000. I 2001 var selskapet involvert i en mislykket overtakelse av Enron, etter at de trakk seg ut som en følge av en sen uttalelse av Enron. Kort tid etter valget om å droppe oppkjøpet, slo Enron seg selv konkurs og saksøkte Dynegy. Likevel fikk man gjennomført oppkjøpet av Enrons mest lukrative divisjon – røravdelingen Northern Natural Gas.
Vasabladet
Sjefredaktør fra 2009 er Lars Rosenblad.
5,45 × 39 mm
Patronen ble utviklet i 1974 og erstatter gradvis 7,62 x 39 mm patronen som var i bruk tidligere.
Prosjektil
Den russiske militære helmantlede 5N7 5,45 mm prosjektilet er av et litt spesielt design. Prosjektilets kjerne består hovedsakelig av en bløt stålstang som blir kuttet i riktig lengde i produksjonsprosessen for å gi korrekt vekt. Det er et hulrom foran stålkjernen, bak spissen på prosjektilet. Basen på prosjektilet er innsvingt, dvs. at den har såkalt boat-tail design, som gir bedre ballistiske egenskaper, og den har en blyplugg bak i enden. Blypluggen i kombinasjon med tomrommet i tuppen av prosjektilet gjør at den blir baktung. Hulrommet gjør også at spissen lettere blir deformert når den treffer noe, noe som gjør at den vil slingre. Prosjektilet veier 3,2 gram har en utgangshastighet på 900 m/s.
Hov (Færøyene)
Hov (, dansk: Hove) er en bygd på Suðuroy, den sørligste av Færøyene. Bygda er den eneste i Hovs kommuna. Hov ligger midt på østkysten av Suðuroy, ved fjorden Hovsfjørður, der den 1,7 hektar store holmen Hovshólmur befinner seg. Hov er en av Færøyenes eldste bygder, og er nevnt i Færøyingesaga. Sagaen forteller om Havgrímur, en vikinghøvding som bodde i Hov i det 900-tallet. Han dyrket hedenske (førkristne) guder ved et gudehov, derav bygdas navn.
Geografi
Vest for Hov finner man fossefallet Foldarafossur, en del av elven Hovsá. Hovsá renner fra Vatnsnes, og har sitt utløp mellom bygdene Porkeri og Hov. Foldarafossur er et velkjent bildemotiv, og avbildes på et færøysk frimerke utstedt i 1999. Fossen ligger der hvor Hovsá renner over kanten av Foldarshamri. Litt lengre sør ligger fjellpasset Foldarsskarð. Alle disse tre stedsnavnene har det samme opphavet; lingvister mener at navnet kommer av jorden (på færøysk også kalt foldin) like ved disse stedene.
Historie
Det har vært havn i Hov helt tilbake til landnåmstiden. Den nåværende havnen ble bygd i 1935–1940 (og senere utvidet på 1960-tallet), og har betydd et stort fremskitt for bygda. Fra da av har man kunnet dra til sjøs med større båter hele året rundt. Hov kirke er en tradisjonell, svartmalt trekirke. Den stod opprinnelig i Vágur, men ble flyttet og gjenreist i Hov i 1943, da Vágur fikk en ny kirke.Fiskeoppdrett har siden 1980-tallet sysselsatt mange av bygdas innbyggere.
Groa
Gro er også navnet på en død volve omtalt i Groa-galderet (= Groas tryllesang). Når sønnen hennes, Svipdag, tvinges av sted av sin onde stemor for å befri Menglød, klarer han å mane moren sin til live igjen, så hennes galdrer (tryllesanger) kan beskytte ham underveis.
Viktor Rydberg mente at disse to volvene var samme person, ettersom Aurvandils kone Groa og Svipdags mor av samme navn begge omtales som gode volver. Ut fra navnet tolket han skikkelsen som en fruktbarhetsgudinne. Men så gammelt er ikke navnet Groa. Etymologisk knyttes det til norrønt gróa (= at gro, vokse, jfr «grøde»), men brukt som navn på en volve kan være påvirkning fra det keltiske navnet Groach/Gruach, med dobbeltbetydningen «(gammel) kvinne» og «spåkone» eller «heks».
I Vatnsdæla saga fra 1200-tallet opptrer en kvinne som heter Groa, mor til Slette-Bjørn og etterkommer av hersen Gorm i Svitjod. I Gange-Rolvs saga er det også en Groa, som faktisk omtales som volve og moren til berserken Tord; hun skal også ha funnet hans fosterbror Grim ytterst på Læsøs strand.
I vikingetiden ser Groa ut til å ha vært et populært pikenavn, for ti personer med dette navnet omtales i Landnåmabok.
Et lignende navn dukker opp hos Saxo i Gesta Danorum i omtalen av sagnkongen Gram, sønn av Alvild og kong Skjold, og av Saxo sammenlignet med Herkules. Kong Gram skal ha befridd den svenske prinsessen Gro fra et ekteskap med en jette, og deretter giftet seg med henne.
Kjetil Grande
Kjetil Grande (født 6. desember 1977), kjent under artistnavnet Grande, er en norsk gitarist, sanger og låtskriver fra Kristiansand. Grande er kjent som soloartist og som frontfigur i The Crank Bros..
Han var gitarist i det norske R&B-bandet Good Time Charlie i perioden 1998–2005 og var med på albumet Oochie Coochie, og har spilt med en rekke norske og internasjonale artister, deriblant Thom Hell, Paperboys, Helene Bøksle, Salvador Sanchez, Knut Reiersrud, Vidar Busk og Marthe Wulff.
I november 2007 ga han ut debutalbumet Uppers, Downers, Screamers & Howlers på Fabuloso Records/Sonet. Albumet vant han Spellemannprisen 2007 i klassen blues. I 2009 bidro Grande som gitarist og låtskriver på Paperboys' The Oslo Agreement og som gitarist på Thom Hells All Good Things som ble utgitt i 2010. Albumet You Are the Night ble lansert 19. april 2010. Grandes sideprosjekt, R&B-trioen The Crank Bros., ble nominert til Spellemannprisen 2009 i klassen blues for sitt debutalbum.
Jim Hodder
Jim Hodder (født 17. desember 1947 i Boston, død 5. juni 1990) var en amerikansk trommeslager, mest kjent som trommeslager for Steely Dan fra 1972 til 1974. Han medvirket på bandets tre første album, og var hovedvokalist på sangene «Midnight Cruiser» og «Dallas» før han sluttet.
Etter tiden som medlem av Steely Dan fortsatte han som studiomusiker. I 1990 ble han funnet død i sitt svømmebasseng.
MiljøXpressen
MiljøXpressen var en ekspressbussrute som konkurrerte om passasjerene på strekningen Kristiansand – Oslo fra 6. desember 2007 til 15. september 2008. Ruta ble drevet av spesialforetaket Miljøekspressen AS, et heleid datterselskap av Risør og Tvedestrand Bilruter (RTB). Konkurrentene var Sørlandsekspressen (NOR-WAY Bussekspress ved Nettbuss Sør), Konkurrenten.no og Lavprisekspressen (Unibuss Ekspress). I to uker fra 27. desember 2006 hadde også Sør-Øst Ekspressen (Rajinder Singh Rihal) konkurrert på denne strekningen. MiljøXpressen ble lagt ned etter at Nettbuss hadde overtatt RTB.
Jim Hodder
Diskografi
med Steely Dan:
MiljøXpressen
Historie
Siden april 2003 hadde RTB kjørt avganger på Sørlandsekspressen på oppdrag for Nettbuss Sør, men høsten 2007 sa Nettbuss opp denne avtalen med virkning fra 5. november 2007. RTB søkte derfor om konsesjon for å starte en egen konkurrerende rute på samme strekning.
Trafikken startet 6. desember 2007 og ble i starten betjent med kun én buss som kjørte fra Kristiansand på formiddagen og tilbake igjen fra Oslo på kvelden. 5. mai 2008 ble det utvidet til tre avganger daglig hver vei i forbindelse med at selskapet fikk levert tre nye busser.
Navnet «MiljøXpressen» ble helt fra starten av kritisert av Forbrukerombudet fordi man mente at selskapet ikke kunne vise til at de var mer miljøvennlige enn konkurrentene. Hva angår utslippskrav oppfylte bussen som gikk på ruta Euro IV-standarden som var gjeldende standard på det tidspunktet, mens reservebussen oppfylte Euro III som var gjeldende fram til 2006. Etter at selskapet fikk nye busser i mai 2008 ble navnet godtatt. Disse tilfredsstilte Euro V, som ikke var gjeldende krav før i 2009.
RTB ble i løpet av sommeren 2008 solgt til Nettbuss Sør, som fra før av drev Sørlandsekspressen. For å ikke konkurrere med seg selv ble det vedtatt å legge ned MiljøXpressen fra og med 15. september 2008.
Løkke bro
Brospennet til Løkke bro ble støpt på Bærums Verks jernstøperi i 1829. Frem til 1970-årene var den en del av Ringeriksveien. Den ble fredet og flyttet noe lenger opp i Sandvikselven og benyttes som gangbro mellom Løkke og Hamang industripark hvor Sandvika videregående skole (tidligere Handelshøyskolen BI) holder til.
Broen er spesielt kjent på grunn av Claude Monets maleri fra 1895 som i dag henger i Nasjonalgalleriet.
Rollag stavkirke
Rollag stavkirke er en enskipet stavkirke (midtmastkirke) som ligger i Rollag i Rollag kommune i Viken. Kirken er antatt bygd på siste halvdel av 1200-tallet, selv om ikke mye er igjen av den opprinnelige kirken. Eldste skriftlige referanser til kirken er fra 1425.
Kirken og området rundt er Rollags tusenårssted.
Adkomst til stedet er via Fv107 og Rv40.
Historie
Opprinnelig har kirken vært en enkel langkirke med et rektangulært skip, og med et smalt rett avsluttet kor. Dette koret ble i 1670 erstattet med et større kor av laftet tømmer. I 1698 ble det satt på korsarmer av stavverk på hver side av skipet. I 1760 ble det ekstra omfar av laftet lagt på toppen av stavkonstruksjonen og skipet ble utvidet mot vest.
Interiør
Det er tatt ned et middelalderkrusifiks og to minnetavler eller epitafier fra 1600-tallet, som nå er til konservering. Epitafiet som hang i korskillet dekket øvre del av den middelalderske delen av skipet mot øst. Når dette ble synlig ble det funnet dekormaling som er antatt å stamme fra middelalderen. På baksiden av epitafiet var det også et maleri som var ukjent.
Dionysia
Dionysia var en stor festival i Athen i antikkens Hellas som ble holdt årlig til ære for guden Dionysos hvor de sentrale hendelsene var teaterforestillinger med dramatiske tragedier og, fra 487 f.Kr., også komedier. Det var den nest viktigste religiøse festivalen etter Panathenaia som ble holdt årlig til ære for Athene, skytsgudinne for byen. Dionysia besto faktisk av to beslektede festivaler, en jordbruksfestival eller rural Dionysia og en by- eller urban Dionysia, og disse skjedde på ulike tidspunkter av året. De var også en vesentlig del i dionysiske mysterier.
Rurale Dionysia
Dionysia var først og opprinnelig en landlig, rural festival i Eleutherai i Attika (gresk: Διονύσια τὰ κατ' ἀγρούς, Dionysia ta kat' agrous), antagelig en feiring av kultivering av druer til vin. Det var antagelig også en meget gammel festival, kanskje heller ikke opprinnelig knyttet til vinguden Dionysos. Denne festivalen ble feiret i løpet av vinteren, i måneden poseideon som løselig sammenfaller med desember. Den sentrale hendelse var pompe (πομπή), prosesjonen hvor falloi (φαλλοί) ble fraktet av fallophoroi (φαλλοφόροι). Også deltagende i prosesjonen var kaneforoi (κανηφόροι, unge piker som bar kurver), obeliaforoi (ὀβελιαφόροι, som bar lange brød), skaphephoroi (σκαφηφόροι, som bar andre ofringer), hydriaforoi (ὑδριαφόροι, som bar krukker med vann), og askoforoi (ἀσκοφόροι, som bar krukker med vin).
Etter at prosesjonen var fullført var det konkurranser med dansing og synging, og kor (ledet av en choregos) som ville framføre dityramber (διθύραμβος, dithurambos, en antikk gresk jubelhymne framført som korsang). En del festivaler kan også ha omfattet andre former for dramatiske framføringer, muligens tragedier og komedier som hadde blitt produsert i den urbane Dionysia året før. Dette var mer vanlig i større byer som eksempelvis Pireus og Eleusis.
Ettersom de ulike byene i Attika holdt sine festivaler på ulike dager, var det mulig for tilskuerne å delta på mer enn en festival per sesong. Det var også en mulighet for borgere i Athen til reise utenfor byen om de ikke hadde muligheten resten av året. Det gjorde det også mulig for reisende selskaper med skuespillere å framføre i mer enn en by i løpet av festivaltiden.
Dramatikeren Aristofanes, som skrev komedier, gjorde en parodi på rurale Dionysia i sitt stykke Akharnerne (oppført 425 f.Kr.).