cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aliens vs. Predator: Requiem (spill)
Handling
Predator reiser gjennom forskjellige landlige og urbane områder i Gunnison-området, og må ofte slåss mot forskjellige karakterer underveis, og blir av og til trakassert av menneskelige soldater eller sivilbefolkning.
Amerikanske urfolk
Musikk og kunst
Urfolkenes musikk i Nord-Amerika er bortimot fullstendig monofonisk (et instrument), men det er kjente unntak. Tradisjonell nordamerikansk musikk sentrer ofte rundt trommer. Skrangler, trepinner og rasper er også populære perkusjonsinstrumenter. Fløyter ble framstilt av sivrør, seder og andre tresorter. Stemmingen av disse fløytene er ikke presise og avhenger av lengden på virket og størrelsen på fløytespillerhånda. Apachefelen er instrument med en streng.
Aliens vs. Predator: Requiem (spill)
Mottagelse
Aliens vs. Predator: Requiem fikk generelt negative omtaler. Spillet ble ansett som et dårlig spill basert på den tilsvarende filmen, som bare ble lagd for å tjene mer penger, som er typisk for slike spill. Flere anmeldere sa at spillet ikke var direkte dårlig, men heller ikke noe spesielt bra. Blant annet IGN sa dette. GameSp tsnameldelser sa at spillet ikke vaerforferdelig, men ganske gjennomsnittlig. Eurogamers anmeldelse av Ellie Gibson kommenterte lignende, og sa at spillet ikke var spesielt dårlig, men ikke veldig bra heller.
Amerikanske urfolk
Musikk og kunst
Musikken til urfolket i sentrale Mexico og Sentral-Amerika var ofte pentatonisk (femtoneskala). Før den spanske erobringen var musikken en viktig del av religiøse seremonier, og omfattet et stort mangfold av instrumenter som trommer, fløyter, sjøsneglskall og lignende. Ingen levninger av strengeinstrumenter har blitt funnet før arkeologene oppdaget en krukke i Guatemala, tilskrevet mayakulturen fra sen klassisk tid (600–900 e.Kr.) som avbildet et strengeinstrument som siden har blitt rekonstruert. Dette instrumentet er et av svært få som er kjent i Amerika før introduksjonen av europeiske musikkinstrumenter. Når det spilles gir det fra seg en lyd som er svært lik knurringen til en jaguar.
Urfolkenes billedkunst og kunsthåndverk utgjør en betydelig kategori innenfor verdenskunsten. Bidrag omfatter keramikk, maleri, smykker, vev, skulpturer, kurvfletting, utskjæring og perlebroderi. Ettersom det er altfor mange kunsthåndverkere som utgir seg for å være urfolk for å kunne profittere på interessen for primitiv og opphavelig kunst og kunsthåndverk i USA, har de amerikanske myndighetene vedtatt en lov for urfolks kunst, Indian Arts and Crafts Act of 1990, som krever at kunstnere må bevise at de er innrullert i en statlig eller en føderativ anerkjent stamme. For å støtte den eksisterende og levende kunstframstillingen til urfolk i USA, i Alaska og på Hawaii, har Ford-stiftelsen, kunstkjennere og amerikanske indianerstammer opprettet en fond for talenter og etablert en nasjonal stiftelse for kunst framstilt av urfolk, Native Arts and Cultures Foundation, i 2007.
Demografi for samtidens befolkninger
Den følgende tabellen gir beregninger for hvert land i Nord- og Sør-Amerika av urbefolkningene og de med delvis slekt i den opphavelige befolkningen, hver uttrykt som en prosentandel av den samlede befolkningen. Den totale prosentandelen for hver av disse kategoriene er også gitt.
Merk: disse kategoriene er definert inkonsekvent og målt forskjellig fra land til land. En del tall er basert på resultatene av generelle befolkningsundersøkelser mens andre er basert på selvidentifisert eller observert beregning.
Canada
Urbefolkningen i Canada består av First Nations («opprinnelige stammer»), inuitter, og métiser (som sporer sin avstamning fra både urbefolkningen og europeere). Betegnelser som indianer og eskimo har gått ut av bruk og oppfattet som nedsettende. Eskimo ble gitt av ikke-inuitter og ble sagt betydde spiser-rått-kjøtt. Hundrevis av de opprinnelige stammer utviklet handel, åndelige og sosiale hierarkier. Métiskulturen av blandet etnisk opphav. Det var vanligvis en mor som var urinnvåner, og en tid var det et skarpt skille mellom fransk métis født av fransktalende fedre, og anglo-métis av engelske eller skotske fedre, men i dag har de to kulturer utviklet seg til en métistradisjon. Inuittene hadde mer begrenset samhandling med europeiske bosettere i den første peridoen. Ulike lover og avtaler har blitt opprettet og inngått mellom de europeiske innvandrerne og de opprinnelige stammene over hele Canada. Urfolkets rett til selvstyre gir muligheter for å håndtere aspekter av historie, kultur, politikk, helseomsorg og økonomi innenfor urfolkets samfunn.
Selv om det ikke var uten konflikter, var de tidlige samhandlingene mellom europeere/kanadiere på den ene siden og de opprinnelige stammene og inuittene på den andre siden relativ fredelig sammenlignet med erfaringene til urfolkene i USA. Kombinert med en sen økonomisk utvikling i mange regioner, denne relative fredelig historien har gjort det mulig for den kanadiske utbefolkningen å ha ganske sterk innflytelse på den tidlige nasjonale kulturen samtidig som de bevarte sin egen identitet. Fra slutten av 1700-tallet har europeiske kanadiere oppmuntret urfolket å bli assimilert inn i sin egen kultur, kalt «kanadisk kultur». Disse forsøkene nådde et toppunkt på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet med tvungen integrering. National Aboriginal Day, «Nasjonal dag for urfolket», anerkjenner kulturene og bidragene til urfolkene i Canada. Det er i dag (per 2006) over 600 anerkjente myndigheter eller styregrupper for de opprinnelige stammer og som utgjør 1 172 790 mennesker tilhørende urfolket over hele Canada med særskilt kulturer, språk, kunst og musikk.
USA
Innfødte amerikanere utgjør rundt 2 prosent av den totale befolkningen. I folketellingen i 2010 ble 2,9 millioner mennesker identifisert som innfødte amerikanere, innfødte hawaiianere og alaskainnfødte, og 5,2 millioner identifisert som amerikanske innfødte amerikanere, enten alene eller i kombinasjon med en eller flere etnisiteter eller andre folkeslag. I 1990 var det rundt 1,8 millioner mennesker som selv identifiserte seg i folketellingen som amerikanske indianere.
De enkelte indianerstammene har etablert egne kriterier for medlemskap, hvilket ofte er basert på loven (som går tilbake til 1705) om blodkvantum (viser til beskrivelsen av graden av arv for den enkelte innenfor en særskilt etnisk gruppe, eksempelvis 1/4 tilhørende omahastammen), nedstamming i rette linje, eller residens (hvor man bor). Et mindretall av innfødte amerikanere lever i landenheter som kalles for indianerreservater. En del sørvestlige indianerstammer, slike som kumeyaayfolket, cocopahfolket, pascua-yaqui-folket og apachene befinner seg begge sider av den amerikanske-meksikanske grensen. Irokesere har lovlig rett til fritt å krysse grensen mellom USA og Canada. Blant de stammene som lever på begge sider av denne grensen er athabaskere, tlingitere, svartfotindianere, nakotaindianere, creeindianere, anishinaabere, wyandoter (huroner), lenaper, micmac (mi'kmaq), penobscotere og haudenosaunee.
Mexico
Det store området som i dag er Mexico var lokaliseringen til tallrike innfødte sivilisasjoner før ankomsten til spanske conquistadorer: Olmekere, som hadde sin blomstringstid mellom 1200 og 400 f.Kr. ved kystregionene av Mexicogolfen; zapotekere og mixtekere, som holdt i fjellregionene i Oaxaca og Tehuantepeceidet; mayakulturen på Yucatánhalvøya (og i naboområder i samtidens Sentral-Amerika); purépechafolket i dagens Michoacán og omliggende områder; og aztekere som fra sin sentrale hovedstad Tenochtitlan dominerte mye av den sentrale og sørlige delen av landet (og ikke-aztekiske innbyggerne i disse områdene) da spanjolen Hernán Cortés første gang gikk i land ved Veracruz.
I kontrast til hva som ellers er den vanlige regelen for resten av Nord-Amerika, er historien til kolonien Ny-Spania en historie om blanding av folkegruppene (mestizaje). Mestizoer er betegnelsen i Mexico for folk som ikke identifiserer seg selv med den opprinnelige befolkningen, og raskt kom til å utgjøre flertallet av koloniens befolkning; men rundt 6 prosent av Mexicos befolkning er identifisert som talere av et av de opprinnelige språkene. Comisión Nacional para el Desarrollo de los Pueblos Indígenas (CDI), «Nasjonalkommisjonen for urbefolkningens utviklingen», har identifisert 62 innfødte grupper i Mexico, hver av dem sitt eget unike språk.
I delstatene Chiapas og Oaxaca og det indre av Yucatánhalvøya er flertallet av befolkning tilhørende urfolket. Store innfødte minoriteter, inkludert aztekere eller nahuaere, purépechaere, mazahuaere, otomíere og mixtekere er også boende i de sentrale regionene av Mexico. I det nordlige Mexico er den innfødte befolkningen en liten minoritet.
Den meksikanske Loven om urfolkets språklige rettigheter gir alle innfødte språk, uansett hvor mange som snakker det, samme gyldighet som spansk i alle territorier hvor de blir snakket, og urfolk er berettiget til å kreve offentlige tjenester og dokumenter på sitt eget språk. Sammen med spansk, har loven gitt dem, mer enn 60 språk, statusen som «nasjonalspråk». Loven omfatter alle opprinnelige språk på de kontinentene i Amerika, uansett opprinnelse. Som sådan har CDI anerkjent språk til kiikaapoafolket som innvandret fra USA, og anerkjenner også språket til urfolk som har flyktet fra Guatemala. Den meksikanske regjeringen har fremmet og etablert tospråklige grunn- og videregående utdannelse i en del rurale, innfødte samfunn. Likevel er det kun rundt 67 prosent av dem (eller 5,4 prosent av landets totale befolkning) som snakker et opphavelig språk og kun en sjettedel av disse ikke snakker spansk (1,2 prosent av landets befolkning).
Urfolk i Mexico har rett til fri selvbestemmelse under andre artikkel i landets lovgivning. I henhold til disse er urfolk gitt: retten til å beslutte indre former for sosial, økonomisk, politisk og kulturell organisasjon; retten til å benytte egne normative systemer for regulering så lenge som menneskerettigheter og likestilling mellom kjønnene er respektert; retten til å bevare og berike egne språk og kulturer; retten til å velge representanter for kommuneråd i de områder hvor urfolk er; blant andre rettigheter.
Belize
I 2010 var det 324 528 mennesker i Belize. De fleste mayafolkene ble utryddet av sykdom og spanjolenes krigføring, og de tre mayagruppene som i dag bor der er yukatansk mayaer (som kom fra Mexico på 1840-tallet for å unnslippe Kastekrigen); mopanfolket (innfødte urfolk i Belize, men mange ble tvunget ut på 1700- og 1800-tallet av britene og til Guatemala); og q'eqchi'folket (også skrevet kekchi), som opprinnelig flyktet til Belize fra Guatemala. I dag er det i Belize rundt 6000 yukatansk mayaer, rundt 10 557 mopanere, og 11 143 av q'eqchi'folket. Alle disse gruppene finnes også i nabolandene. Det finnes også andre minoritetsgrupper i Belize, som er et av de mest etisk flerkulturelle landet i verden.
Guatemala
Rundt 60 prosent av befolkningen i Guatemala er av hvit europeisk opprinnelse (spansk, tysk, italiensk, nederlandsk og andre), lokalt kalt for criollo, og dessuten mestiser, lokalt for ladino, det vil si blandet herkomst fra urbefolkningen og spanjoler. Den øvrige befolkningen, rundt 40 prosent nedstammer fra urbefolkningen og består av en rekke stammer, hvorav mayaene er den største av disse. En av de minste gruppene er xinkafolket, som nær ble utryddet, og de er ikke i slekt med mayaene og har et særegent språk som betraktes som et isolerte språk, uten beviselige slektskap med andre. Det er 16 214 i Guatemala som identifiserer seg som xinkaer.
Som første- og andrespråk er spansk snakket av 93 prosent av befolkningen. Selv om rundt 40 prosent av befolkningen snakker et opphavelig språk (i tillegg til spansk), har disse språkene, mer enn tjue, ingen offisiell status. I henhold til Guatemalas egen folketelling er det 5 854 251 mennesker totalt sett (2011), og av disse utgjør urbefolkningen 14 636 487.
Colombia
En minoritet innenfor Colombias stor befolkning av mestizo og afrokolobianere er landets urbefolkning som består av rundt 85 særskilte kulturer og mer enn 1 378 884 mennesker, hvilket ikke er mer enn 3,4 prosent av helheten. Et mangfold av kollektive rettigheter for urfolk er anerkjent i Colombias lovverk av 1991.
Urbefolkningen kalles for pueblos indígenas og rundt 80 prosent av dem lever i regionene La Guajira, Cauca og Nariño. Amazonasregionen i Colombia er sparsommelig befolket, men mer enn 70 forskjellige opprinnelige stammer har tilholdssted her.
Brasil
Urfolket i Brasil, som kalles povos indígenas eller nativos brasileiros, teller rundt 700 000, eller kun 0,4 prosent av landets befolkning, men millioner av brasilianere har nedstammer fra urbefolkningen. Urfolk finnes over hele det enorme området som utgjør Brasil, men de aller fleste bor i indianerreservater i den nordlige og vestlige delene av landet. På tiden da europeerne oppdaget landet var de innfødte hovedsakelig delvis nomadiske fiskere, jegere og samlere, og noen drev vekseljordbruk. Det er antatt flere millioner i 2000 ulike stammer som eksisterte på 1500-tallet døde kanskje opptil 90 prosent ut på grunn av europeisk bosetning og europeiske sykdommer. Mange ble assimilert inn i den generelle brasilianske befolkningen. I dag er det rundt 200 stammer, og rundt 150 forskjellige opprinnelige språk snakkes, fem av dem har mer enn 10 000 som praktiserer det, i henhold til folketelling i 2010, utført av Brasils institutt for geografi og statistikk (IBGE). I den samme undersøkelsen var det 817 000 som selv klassifiserte seg tilhørende urbefolkningen.
Den 18. januar 2007 rapporterte Fundação Nacional do Índio (FUNAI) at instituttet hadde bekreftet tilstedeværelsen av 67 forskjellige isolerte folk i Brasil, opp 40 siden 2005. Med dette tillegget fikk Brasil flere ukontaktede stammer enn øya Ny-Guinea som tidligere hadde flest. Å ta kontakt med isolerte stammer er risikabelt. I 2007 rapporterte avisen Washington Post: «Som det har blitt vist tidligere da ukontaktede stammer ble introdusert til andre befolkninger og mikrober de bærer, sykdommer så enkle som vanlig forkjølelse kan være dødelig. På 1970-tallet døde 185 medlemmer i panarástammen i løpet av to år etter at de bli oppdaget av slike sykdommer som forkjølelse og brennkopper, kun 69 overlevde.»
Argentina
Argentina har en befolkning på rundt 40 millioner innbyggere. I 2005 utgjorde urbefolkningen i Argentina rundt 600 329 mennesker, 1,6 prosent av helheten (et tall som antagelig er for lavt, i henold til IWGIA). Denne beregningen omfatter 457 363 som selv identifiserte seg som tilhørende en opprinnelig etnisk gruppe, og 142 363 som identifiserte seg som første generasjon etterkommer av urfolk.
Det er 35 folkgrupper eller stammer, og de ti mest tallmessige er mapuchefolket (113 680 mennesker), qullafolket (70 505), tobafolket (69 452), guaranifolket (68 454), wichífolket (40 036), diaguita-calchaquí (31 753), mocovífolket (15 837), huarpefolket (14 633), comechingónere (10 863) og tehuelchefolket (10 590). Mindre, men viktige folk er quechuafolket (6 739), charrúafolket (4 511), pilagáere (4 465), chanére (4 376) og chorotere (2 613). Selk'namere (eller onawoere) som levde på Ildlandet lengst sør i Argentina, rundt 10 000 i 1848, er nå bortimot utdødd i sin opphavelige form. I 1945 var det 25 og i 1974 døde den siste fullblods, men finnes etterkommere som delvis nedstammer fra folket. Språkene til stammene selk'nam, diaguita og tehuelch er i praksis utdødde.
Provinsen Jujuy i nordvestlige Argentina er hvor de fleste bor, rundt 15 prosent, og provinsen Patagonia i sør har rundt 12 prosent. Fra å være flertallet i landet, har urbefolkningen blitt et forsvinnende mindretall. En årsak er den store innvandringen til Argentina i tiden 1850-1955, kun overgått av USA, og med mer enn land som Canada, Brasil og Australia.
Bolivia
I Bolivia er det 62 prosent av hele befolkningen på 10 461 053 som selv beskrev seg som tilhørende et urfolk, men rundt 66,4 prosent ble registrert som tilhørende urfolk i folketellingen i 2001.
Den største etniske opphavelige gruppene er quechuafolket (rundt 2,3 millioner), aymarafolket (1,4 millioner), chiquitanofolket (108 943), guaranifolket (126 000) og mojeñofolket (69 000). Rundt 124 000 tilhører mindre stammer. Lovgivningen i Bolivia, vedtatt i 2009, anerkjenner 36 kulturer, hver av dem med sitt eget språk, som del av flernasjonal stat.
Et stort antall de boliviansk bøndene i høylandet har beholdt sitt opprinnelige språk, kultur, skikker og kommunale organisering gjennom hele den spanske erobringen og i perioden etter uavhengigheten. De mobiliserte for å stå imot ulike forsøk på oppløsning av de kommunale eiendomsforholdene og krevde juridisk anerkjennelse av sitt høvdingstyre for videre kommunal organisering. Opprør skjedde hyppig fram til 1953. Det politiske partiet Movimiento Nacionalista Revolucionario (Nasjonale revolusjonære bevegelse), som styrte Bolivia fra 1952, bekjempet urfolkets rett til anerkjennelse og klassifiserte dem som campesinos, bønder. En ny selverkjennelse vokste fram på 1970-tallet og urfolk på lavlandet på 1990-tallet albuet seg plass i den nasjonale politikken med marsjen for territorier og verdighet. Marsjen presset regjeringen til signere ILO-konvensjonen om urfolks rettigheter og påbegynne den vedvarende prosessen om å anerkjenne urfolks områder.
Det har blitt produsert en del radio- og fjernsynsprogrammer på innenfor quechua- og aymaraspråk. Konstitusjonsreformen av 1997 anerkjente Bolivia som et flerspråklig, flerkulturelt samfunn og innførte endringer i utdannelsesystemet. I 2005, for første gang i landets historie, ble en fra urfolket og aymarastammen, Evo Morales, valgt til landets president.
Morales begynte å arbeide med sin politikk om selvstyre for urfolk som han startet i de østlige lavlandsområdene i august 2009, og således gjorde Bolivia det første landet i Sør-Amerika som bekreftet urfolks rett til å styre seg selv.
Peru
I Peru utgjør urbefolkningen rundt 45 prosent av helheten på 29 248 943 innbyggere (2011). Comisión de la Verdad y Reconciliación («Kommisjonen for sannhet og forsoning») har derimot beregnet antallet urfolk til å utgjøre 31 prosent.
I førkolumbisk tid utgjorde de som levde i Andes en komplekst hierarkisk sivilisasjon med mange byer og store templer og monumenter gjort med framragende steinhogging. Med den spanske invasjonen døde det store flertallet av spansk krigføring og av europeiske sykdommer. Mange av de som overlevde ble assimilert inn i den store blandingsbefolkningen hvor de tapte sin opprinnelige kultur og språk. I de fjerne områdene av Amazonasregnskogen fortsetter urfolkene å slåss mot statsstøttet økonomisk vanskjøtsel, kulturell diskriminering og gjennomgående vold.
Opphavelige peruanske tradisjoner og skikker har likevel formet måten som peruanerne i dag lever og oppfatter seg selv på. De mange arkeologiske utgravningene og ruinbyene utgjør noen av landets mest verdifulle kulturminner, slik som Macchu Picchu.
Framvekst av politiske bevegelser
Representanter fra urbefolkningen og rurale organisasjoner fra de fremste søramerikanske landene, inkludert Bolivia, Ecuador, Colombia, Chile og Brasil, startet et forum for å støtte Morales' lovlige endringsprosess.
I Colombia har ulike urfolksgrupper protestert mot at deres rettigheter er blitt nektet. Det ble organisert en marsj i Cali i oktober 2008 for å kreve at regjeringen lever opp til løftene om å beskytte urfolklandene, forsvare urfolk mot vold, og revurdere pakten om frihandel med USA.
I de siste tiårene har det vært framvekst av politiske bevegelser for urfolks rettigheter i Amerika, særlige i Sør-Amerika. Disse er grupper som har organisert seg for oppnå ulike former for selvbestemmelse, anerkjennelse, og bevarelse av sin kultur. Organisasjoner som Coordinadora de las Organizaciones Indígenas de la Cuenca Amazónica (COICA), «Koordinator for urfolks organisasjoner i Amazonasbekkenet», og Indianerrådet for Sør-Amerika (CISA), er eksempler på bevegelser som strekker seg utover nasjonale grenser for å kjempe for rettighetene til urbefolkningen i Amazonas uansett hvor de er. Tilsvarende bevegelser for urfolkets rettigheter finnes også i Canada og USA med bevegelser som International Indian Treaty Council (IITC), Internasjonale indianeravtalens råd, og tiltredelsen av urfolk i Unrepresented Nations and Peoples Organization (UNPO), «Ikkerepresenterte nasjoner og folks organisasjon».
Det har også blitt en anerkjennelse urfolksbevegelser på internasjonalt nivå. Forente nasjoner har godkjent Erklæring om urfolks rettigheter, til tross for dissens fra flere land i Amerika.
Genetikk
Det amerikanske kontinentet var det siste som ble kolonisert av homo sapiens etter at mennesket forlot Afrika for 50 000 år siden. Mot slutten av siste istid, for om lag 15 000 år siden, tok indianernes forfedre seg fra Asia over Alaska og spredte seg utover hele det nordlige og sørlige Amerika.
Ragnhild Foss
Ragnhild Foss (født 9. juli 1883 i Sokndal i Rogaland, død 27. april 1952) var en norsk oversetter.
Amerikanske urfolk
Genetikk
Den genetiske historien til urfolket i Amerika fokuserer hovedsakelig på menneskelig Y-kromosom DNA haplogrupper og menneskelig mitokondrielt DNA haplogrupper. «Y-DNA» er et kjønnskromosom som kun arves langs farssiden, fra far til sønn, mens «mtDNA» arves kun langs morssiden, fra mor til avkom av begge kjønn. Ingen rekombinerer, og således endres Y-DNA og mtDNA kun ved tilfeldig mutasjon ved hver generasjon uten blanding mellom foreldrenes genetiske materiale. Autosomale markører av «atDNA» er også benyttet, men skiller seg fra mtDNA eller Y-DNA ved at de overlapper betydelig. AtDNA er generelt benyttet for å måle gjennomsnittlig kontinent-av-arv i den genetiske blandingen eller tilsetningen i hele den menneskelige genom og beslektede, isolerte befolkninger («genetiske flaskehalser»).
Genetisk undersøkelser av mitokondrielt DNA (mtDNA) av den amerikanske urbefolkningen og en del folk fra Sibir og Sentral-Asia har avslørt at den genetiske gruppen av tyrkisktalende folk i Sibir, som altajere, khakassere, sjorere og sojotere, som lever mellom Altajfjellene og Bajkalsjøen langs Sajanfjellene, er de som genetisk sett er nærmest urbefolkningen i Nord- og Sør-Amerika. Dette er delt av annen forskning som argumenterer at «forfedrene til amerikanske indianere var de første til skille ad fra den store asiatiske befolkningen i mellompaleolittisk tid.»
Det genetiske mønsteret indikerer at urfolket i Nord- og Sør-Amerika gikk i gjennom to særskilte genetiske episoder; først med første befolkningsinnvandringen, og deretter med den europeiske koloniseringen av Amerika. Den førstnevnte er den bestemmende faktor for antallet genavstamning, zygositisk mutasjoner og grunnlegge de haplotyper som er tilstedeværende i dagens urfolk i befolkningene i Amerika.
Menneskelig bosetning av Den nye verden skjedde i flere etapper fra kysten av Beringhavet, med en innledning fra rundt 15 000- til 20 000-årlig opphold på Beringlandbrua for en lite grunnleggende befolkning.
Ragnhild Foss
Ragnhild Foss var en tid lærer på en privatskole på Hadeland, fra 1916 til 1943 arbeidet hun i Storebrand. I 1929 gikk hun over til katolisismen. Hun reiste mye omkring i Europa og Palestina, og skrev i blader som Ur, Norge og St. Olav. Hun er best kjent for oversettelser av kirkelig middelalderdiktning. Hun har oversatt blant annet Latinske salmer og sekvenser (Det Norske Samlaget 1938) og Sekvensene i Misseale Nidarosiense (1949). I Lov Herren — Katolsk salmebok er 28 av hennes oversettelser tatt med. I Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013 har hun oversatt tre salmer.
Amerikanske urfolk
Genetikk
Den mikrosatellittiske mangfold og grupperinger av Y-arven særskilt til Sør-Afrika indikerer at noen urfolk i Amerikas befolkning har blitt isolert siden den innledende bosetningen av regionen. De na-dené-språklige, inuitter og andre innfødte i Alaska framviser haplogruppe Q (Y-DNA)-mutasjoner (Q-M242), og de er særskilte fra andre urfolk i Amerika med forskjellige mtDNA- og atDNA-mutasjoner. Dette antyder at den tidligste innvandringen i de nordligste delene av Nord-Amerika og Grønland kom fra en senere migrasjonsbefolkninger.
En undersøkelse fra 2013 publisert i Nature rapporterte at DNA funnet i levningene av en ung gutt som er 24 000 år gammel fra det arkeologiske stedet tilhørende Mal'ta-Buret'-kulturen ved den russiske elven Angara antyder at opp til en tredjedel av urfolket i Amerika kan ha forfedre som kan bli sporet tilbake til vestlige eurasiere og som kan ha «hatt en mer nordøstlig spredningen for 24 000 år siden enn vanligvis antatt.» Undersøkelsen beregnet at «14 til 38 prosent av slekten til innfødte amerikanere kan ha hatt sin opprinnelse fra denne oldtidsbefolkningen,» skrev forfatterne, og «våre funn er betydningsfull på to nivåer. Først, det viser at sibirere i øvre paleolittisk tid kom fra en kosmopolitisk befolkning av tidlig moderne mennesker som spredde seg ut av Afrika til Europa og til sentrale og sørlige Asia. For det andre, paleoindianske skjeletter som Buhl-kvinnen med fenotypiske trekk atypisk for dagens urfolk, kan bli forklart som en direkte historisk forbindelse til øvre paleolittiske Sibir.»
En reiserute gjennom Beringlandbrua er vurdert som langt mer sannsynlig enn den spekulative solutréhypotesen som hevder at europeere var blant de første som befolket Amerika. Et sammendrag i American Journal of Physical Anthropology 2012 hevder at «likhetene i alder og geografisk spredning av C4c og tidligere analysert X2a-slekt gir støtte til scenarioet om en tosidig opprinnelse for paleoindianere. Ved å ta hensyn til at C4c har dype røtter i den asiatiske andelen av mtDNA-fylogeni og er uten tvil av asiatisk opprinnelse, er funnene at C4c og X2a er karakteristisk av parallelle genetiske historier, avviser endelig den kontroversielle hypotesen om en atlantisk rute over isen inn i Nord-Amerika.»
Senere bølge og paleo-eskimoene
I februar 2010 rapporterte forskere at de hadde utført den første genomsekvenseringen av et prehistorisk menneske. Ved bruk av hårfragmenter som var 4000 år gamle hadde Nasjonalmuseet i Danmark, Beijing Genomics Institute, og flere samarbeidende vitenskapelige institusjoner, analysert nesten 80 % av genomet til en mann som var paleo-eskimo. Mannen ble funnet på Grønland og antas å være fra den forhistoriske saqqaqkulturen. Basert på dette genomet mente forskerne at det hadde vært en distinkt, separat migrasjon av folk fra Sibir til Nord-Amerika for ca. 5500 år siden. De mente dette hadde skjedd uavhengig av tidligere migrasjonen til Amerika (se avsnittet over), og uavhengig den senere migrasjonen til inuittene (thulekulturen). Etterkommerne av denne andre bølgen nådde Grønland for ca. 4500 år siden, de siste etterkommerne deres igjen var dorsetkulturen.
Defence Scheme No. 1
Defence Scheme No. 1 var det canadiske forsvarets nødplan i tilfelle man skulle få etterretningsmeldinger om en forestående amerikansk invasjon av Canada. Ifølge planen skulle canadierne foreta et preemptivt angrep på det nordlige USA for å oppholde de amerikanske styrkene lenge nok til at Canada kunne få forsterkinger fra resten av det britiske imperiet. Planen ble skrinlagt i 1928 og større deler av dokumentene ble ødelagt. Utover på 1930-tallet etablerte også USA sin War Plan Red, som var en amerikansk plan for invasjonen av Canada og generell krig mot det britiske imperiet og var del av en stor mengde amerikanske «fargekodeplaner».
Tyttebærsyltetøy
Tyttebærsyltetøy lages av tyttebær som blandes med sukker.
Tilsetting av konserveringsmidler eller fortykningsmidler er ikke nødvendig siden tyttebær naturlig inneholder benzosyre som har en konserverende effekt og pektin som gjør at syltetøyet geler seg.
Kokt tyttebærsyltetøy
Tyttebærene kan kokes med en liten mengde vann og tilsettes deretter sukker. Til slutt gis syltetøyet et oppkok og skummes av.
Rørte tyttebær
Man kan også lage tyttebærsyltetøy uten koking. Da tilsettes kun sukker til bærene og det røres helt til sukkeret har løst seg opp.
Anvendelse
Tyttebærsyltetøy anvendes ofte som tilbehør til middag, som viltretter, kjøttkaker ol.
Franziskus Ehrle
Franziskus Ehrle (født 17. oktober 1845 i Isny im Allgäu i kongedømmet Württemberg, død 31. mars 1934 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Jesuitt, prest
Franziskus Ehrle studerte ved jesuittskolen i Feldkirch (Vorarlberg), i Maria-Laach, og i Ditton Hall ved Liverpool, gikk i 1861 inn i jesuittordenen, og ble presteviet i 1876 i England.
Fra 1880 viet han seg til historiske studier især i Roma. Det gjaldt da særlig middelalderhistoriens forskjellige grener. Han foretok i 1882 for håndskriftsstudiers skyld flere vidstrakte reiser. Hans Historia bibliothecæ romanorum pontificum tum Bonifatianæ tum Avenionensis (1890) gav ham en plass i ledelsen av Vatikanbiblioteket. Han virket i mange år i Roma også blant annet ved Det pavelige universitet Gregoriana der han underviste i skolastikkens historie, og var professor i paleografi ved det pavelige bibelinstitutt.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XI i 1922, med San Cesareo in Palatio som tittelkirke.
Forfatterskap
Han har skrevet Zur Geschichte und Reform des Armenwesen (1881), men hans hovedverk var Historia Bibliothecæ Romanorum Pontificum tum Bonifatianæ tum Avenionensis (1890). Sammen med dominikanerpateren Heinrich Denifle utgav han «Archiv für Litteratur und Kirchengeschichte des Mittelalters» i syv bind (1885-1900), hvori han offentliggjorde grunnleggende avhandlinger, blant annet vedrørende konsilet i Vienne og fransiskanerordenens eldre historie.
Rebekkah Brunson
Rebekkah Brunson (født 11. desember 1981 i Washington, D.C.) er en amerikansk basketballspiller som for øyeblikket spiller forward for WNBA's Sacramento Monarchs. Tidligere har hun spilt for Georgetown University sitt basketballag. 5. juni 2008 fikk hun en offentlig advarsel for bruk av salmeterol.
Musikkåret 1434
Musikkåret 1434 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1434.
VM i skiskyting 1996
Det '''31. verdensmesterskapet i skiskyting''' ble arrangert fra 3. til 11. februar 1996 i Ruhpolding i Tyskland.
10 km sprint
Dato: 9. februar 1996
20 km
Dato: 4. februar 1996
Lagkonkurranse
Dato: 6. februar 1996
15 km
Dato: 3. februar 1996
4 x 7,5 km stafett
Dato: 10. februar 1996
Glock 20
GLOCK 20 (G20) er en halvautomatisk pistol ifra GLOCK, Østerrike.
G20 ble utviklet for amerikanske sikkerhetstyrker og ble introdusert i 1991. Pistolen ble bygget ifra bunnen av og opp rundt 10 mm Auto patronen. Pga kraftigere oppbygning er pistolen 2,5mm bredere enn GLOCK 17.
Glock
Orden (utmerkelse)
En fortjenstorden eller ridderorden er en særlig anerkjent utmerkelse som tildeles en person, noen ganger også en organisasjon eller institusjon. Orden er opprinnelig en betegnelse for et religiøst eller verdslig fellesskap av mennesker som lever etter de samme regler og arbeider for et felles formål. Disse kunne ha visse felles ytre tegn for sin tilhørighet, som klesdrakt eller bestemte (etter hvert heraldiske) merker. Ordener har utviklet seg fra å være broderskap til å bli langt løsere fellesskap basert på tildeling av ordenstegn.
Den som mottar en orden får normalt et ordenstegn til å bære på klærne, f.eks. et lite kors, en medalje, et bånd eller lignende. Ordet orden benyttes derav også for merket, det ytre verdighetstegnet, som gis ved opptak i en orden. I dag er dette blitt den rådende betydning av ordet.
Ordener med offisiell status i en stat, utdeles av et lands myndigheter. Ordenstildelingen kan være forbundet med formell rang i en stat. Noen ridderordener innebærer adelskap. Ordener med lignende tegn kan også bli utdelt av private organisasjoner eller personer. En taler da om private ordener.
Statlige ordener
Det deles ut ridder- eller fortjenstordener i de fleste land i verden. Disse har sine forbilder og delvis opphav i middelalderens ridderordener, senere fyrstelige ordener og etter dette igjen monarkiske eller republikanske fortjenstordener.
Historisk opphav
Opprinnelsen til de nåværende offentlige ordener er middelalderens ridderordener, som igjen hadde geistlige ordener av munker som forbilder. Allerede på 500-tallet, med Benediktinerordenen, ble det etablert kristne brorskap. Denne fikk følge av flere andre religiøse ordener, som dominikanerordenen, cistercienserordenen og fransiskanerordenen.
I korstogstiden ble det dannet geistlige ridderordener basert på adelige krigere, som Tempelridderordenen (dannet 1119, stadfestet av paven 1128), Johanitterordenen (stadfestet av paven 1113) og Den tyske orden (stadfestet av paven 1191). Disse ridderordener hadde de religiøse ordener som forbilde, men hadde særlig militære formål i kamp for kristendommen. De kunne også ha verdslig makt og utgjøre grunnlaget for statsdannelser. I kampen for gjenerobring av Den iberiske halvøy fra maurerne ble det også dannet geistlige ridderordener: Alcantaraordenen (1156), Calatravaordenen (1158), Avizordenen (1162), Santiago-ordenen (1170) og Montesaordenen (1316). Noen av disse har overlevd fram til i dag.
De første ridderordener var verdslige maktfaktorer og kom raskt i en rivaliserende stilling til konge- og fyrstemakten. I tre tilfeller var ridderordener også statsdannende gjennom oppkomsten av ordensstater, det vil si statsdannelser der suverenitet utøves av en ridderorden med stormesteren som statsoverhode. Den tyske orden spilte en slik statsdannende rolle i Baltikum. Også Johanniterordenen opprettet ordensstater, først på Rhodos og deretter på Malta. Sistnevntes kjennes i dag som Malteserordenen, en orden som fortsatt er en suveren ridderorden med tilnærmet statlig karakter, basert i Roma uten noe egentlig territorium, men med diplomatisk anerkjennelse fra en rekke av verdens stater.
Ordener i disse to foregående betydningene må skilles fra dagens statlige ordener, som er en form for offentlig utmerkelse eller hedersbevisning.
Fyrstelige ridderordener
De første fyrstelige ridderordener av sekulær karakter oppsto på 1300- og 1400-tallet som et middel for fyrsten til å knytte sentrale adelspersoner nærmere til seg og derigjennom styrke sin makt. Samtidig kom særlig de iberiske geistlige ridderordener stadig tettere inn under kronens kontroll, mistet gradvis sin stilling som pavelige ordener, og ble i stadig større grad fyrstelige ridderordener.
Fyrsten var selv ordensherre for disse ordener, som hadde kun én klasse, betegnet riddere. Antallet riddere var sterkt begrenset, og samme person kunne bare være medlem av én orden fordi medlemskap medførte særlig krav om lojalitet til ordensherren. Ordensriddere forpliktet seg til å arbeide for ordensherrens, det vil si fyrstens, ære og interesser. Det utviklet seg likevel en praksis der ordensherrene utvekslet ridderordener seg imellom, som en del av de diplomatiske forbindelser mellom hoffene. Slik utveksling av ordener mellom statsoverhoder praktiseres fortsatt i våre dager, men er kraftig utvidet gjennom den ordensutveksling mange deltar i for sine diplomatiske korps. Praksisen i land som Norge og Danmark med at den som tildeles utenlandsk orden skal søke regjerende monark om tillatelse til å bære disse, er en etterlevning etter det tidlige prinsipp om lojalitet til ordensherren.
Den første sekulære og fyrstelige ridderorden er den kastiljanske Båndets orden, innstiftet i 1330. Den fikk følge av en rekke tilsvarende fyrstelige ridderordener, som den engelske Hosebåndsordenen, innstiftet omkring 1343–1344, Savoias Annunziataorden fra 1364, den opprinnelig burgundiske orden Det gylne skinn fra 1430, den danske Elefantordenen, innstiftet omkring 1457, og den franske Sankt Mikaels orden fra 1469. Senere tilkom en rekke tilsvarende ridderordener, kjennetegnet ved begrenset medlemskap for fyrstelige og høyadel. Blant disse er den svenske Serafimerordenen, innstiftet i 1748. Ordenen Den norske løve, innstiftet i 1904, hadde som mål å etablere en høystatusorden etter modell av disse eldre, fornemme ridderordener. Alle de her nevnte ordener hadde kun én klasse.
Etter hvert medførte opptak i fyrstelige ridderordener for ikke-adelige at det ble tildelt ridderslag, det vil si personlig adelskap for den som ble medlem av ordenen. Dette har utgått for de fleste av disse ordener som fortsatt eksisterer, dog ikke for de britiske. Endringen gjenspeiler at ordener, også de fleste fyrstelige ridderordener, ikke lenger dreier seg om medlemskap i et brorskap, men heller har utviklet seg til å bli en æresbevisning kjennetegnet ved tildeling av et særlig ordenstegn.
Opprinnelig hadde ordenene bare fyrstelige og adelige medlemmer, og i flere ordener er medlemskap fremdeles tildelt først og fremst statsoverhoder og fyrstelige personer, f.eks. Elefantordenen og Serafimerordenen. Slike ordener betegnes ofte fortsatt for suverene ridderordener.
Fortjenstordener
Ordensvesenet fikk både et brudd og et oppsving ved den franske revolusjon i 1789. Bruddet skjedde ved at den republikanske nyordning avskaffet kongelige ordener og de med disse forbundne statuser og privilegier. Samtidig ble det raskt innstiftet nye og mer egalitære utmerkelser, som også fikk betegnelsen orden. Under konsulatet i 1802 innstiftet Napoleon en ny orden, Æreslegionen. Denne var fra starten av prinsipp ikke begrenset til fyrstelige eller adelige medlemmer, men ment som en måte for staten å belønne særlige sivile og militære innsatser.
Frida Nokken
Frida Nokken (født 20. september 1948 i Fredrikstad) er utdannet cand.polit. fra Universitetet i Oslo. Hun har hatt en rekke lederstillinger i norsk offentlig administrasjon, blant annet som personaldirektør i Posten Norge 1992–95 og toll- og avgiftsdirektør 1995–99. Hun var rådsdirektør i Nordisk råd 1999–2007. Fra 2007 er Frida Nokken HR-direktør i Skatteetaten.
Orden (utmerkelse)
Fortjenstordener
Etter etableringen av Æreslegionen i 1802 fikk fortjenstordener gjennomslag i mange andre land. Det ble etablert nye ordener, men eksisterende ordener ble også reformert og omdannet etter fransk forbilde. Dette gjaldt eksempelvis Dannebrogordenen, opprinnelig innstiftet av Christian V i 1671, men omdannet etter modell av Æreslegionen i 1808.
Frida Nokken
Nokken sitter i styret for International Alert i London (2006- ) og Norges musikkhøyskole 1996–2002. Hun har vært styreleder ved Institutt for fredsforskning (PRIO) 1995–2000.
Orden (utmerkelse)
Fortjenstordener
De fleste land, også republikker, tildeler i dag ordener. I noen av verdens stater, som India, Israel, Sveits, og USA, finnes det ikke ordensvesen. Også land med kommunistisk styresett har eller hadde et ordensvesen. Sovjetunionen utviklet et omfattende ordensvesen med grunnleggelse av en rekke nye ordener, herunder Leninordenen, Helt av Sovjetunionen, Helt av det sosialistiske arbeid og Ordenen folkenes vennskap. Noen av disse ordenene kunne tildeles samme person flere ganger. De fleste av disse sosialistiske statsordener er opphørt med regimeskiftene etter kommunismens fall og Sovjetunionens oppløsning, og nye ordener har kommet til eller gamle ordener er gjenopptatt. Flere tidligere sovjetstater har likevel beholdt noe av strukturen i det sovjetiske ordensvesenet, i særdeleshet ved å la landets øverste utmerkelse bære betegnelsen «helt», som i ordenene Nasjonalhelt av Georgia, Helt av Hviterussland, Helt av Den russiske føderasjon og Helt av Ukraina.
Ordener kan også utdeles av andre enn sentrale statlige myndigheter. Det gjelder først og fremst i føderalstater, der det i enkelte tilfeller utdeles ordener av delstatene. Mest gjennomført er dette i Canada, der alle landets provinser deler ut ordener. Også flere av delstatene i Tyskland og Østerrike tildeler ordner, i tysk sammenheng med unntak av hansastedene (disse tildeler dog medaljer). En av Sør-Afrikas provinser tildeler også ordener. Flere av de fyrstelige delstatene i Malaysia har også et omfattende ordensvesen.
Medlemskap i moderne ordener tildeles på bakgrunn av en særlig innsats, og statlige ordener kalles derfor fortjenstordener. Ofte betegnes fortjenstordener som ridderordener, også i tilfeller der fortjenstordener tildeles av republikker og ikke på noen måte er forbundet med adelskap. De fleste statlige ordener er i dag fortjenstordener uten restriksjoner på tildeling etter status. Etter hvert er selv de mest restriktive ordener, som opprinnelig bare kunne tildeles menn, også åpnet for kvinner. Likevel kan det fortsatt være slik at noen fortjenstordener kun tildeles andre lands borgere eller at de øverste klasser er forbeholdt fremmede lands statsoverhoder.
De militære fortjenstordener er en særlig kategori fortjenstordener for belønning av innsats i krig eller for et lands forsvar. Noen av disse, som den svenske Sverdordenen (innstiftet 1748), går tilbake til tiden før de moderne fortjenstordener ble utbredt. Andre, som den nederlandske Den militære Wilhelmsordenen (etablert 1815), er omtrent samtidige med de første fortjenstordener dannet etter mønster av Æreslegionen. Den finske Frihetskorsets orden (innstiftet 1918) er et eksempel på en nyere nordisk militær fortjenstorden. Fortjenstordener kan også være blandede og tildeles for både sivile og militære innsatser, eller de kan ha en særlig avdeling for militære fortjenester. Den norske St. Olavs Orden er et eksempel på en blandet orden, der belønning for militære fortjenester framgår av et særlig tillegg til ordenstegnet. Den belgiske Leopoldsordenen er et eksempel på en orden som er formelt inndelt i sivile, landmilitære og sjømilitære avdelinger. I Kroatia er en av landets mange ordener, Kroatias stjerneorden, inndelt i avdelinger med ulik benevnelse og utforming avhengig av samfunnssektoren fortjenestene som belønnes tilhører: Kultur, økonomi og næringsliv, vitenskap, innovasjon, sport, helse og velferd, samt utdanning. Ordenen tildeles etter dette med sju ulike personers portrett på ordensmedaljongen. Lengst i retning av oppdeling av fortjenstordener gikk man i Frankrike, der det fram til 1963 ble utdelt en rekke ordener tilsvarende strukturen i de statlige ministeriene. Denne strukturen i ordensvesenet, og mange av ordensbetegnelsene, ble også innført i Frankrikes forhenværende kolonier. I 1963 ble de mange franske fortjenstordenene samlet i Den nasjonale fortjenstorden. I Frankrike finnes likevel fortsatt Palmes académiques for innsats innen forskning og utdanning, Ordenen for kunst og litteratur for kunstnere og kulturell innsats, samt Ordenen for sjøfartsfortjenester for innsats inne den sivile sjøfarten.
Dameordener
På slutten av 1600-tallet kom det til ordener særskilt for kvinner og flere slike dameordener ble innstiftet utover 1700-tallet. Bakgrunnen var at de fornemme ridderordener var forbeholdt menn. På samme måte som ridderordenene fikk dameordenene bare én klasse og medlemskap var forbeholdt kvinnelige medlemmer av fyrstehusene og høyadelskvinner.
Blant de første dameordener er den østerrikske Stjernekorsordenen fra 1668, den russiske Sankta Katarinas orden fra 1713, den bayerske Sankta Elisabethordenen fra 1766 og den spanske Maria Luisa-ordenen fra 1792. Senere innstiftede dameordener knyttet til fyrstehus er den portugisiske Sankta Isabellas orden fra 1801, samt den britisk-indiske Indias kroneorden og den osmanske Velgjørenhetens orden, begge innstiftet i 1878.
Det kongelige ordensportrett eller familieordener er en annen type ordener for kvinner. Også disse går tilbake til 1600-tallet. De har den regjerende monarks portrett på ordenstegnet og tildeles en begrenset krets av kvinnelige medlemmer av den fyrstelige familie og i noen tilfeller også kvinnelige medlemmer av hoffet. I det britiske kongehus finnes en serie familieordener for kvinner som startet med Victoria og Albert-ordenen (innstiftet 1862) og der Elisabeth IIs familieorden er den sist innstiftede i rekken. I det norske kongehus har hver monark siden 1905 hatt sin portrettnål, med Kong Harald Vs portrettnål som den siste.
Det finnes også fortjenstordener opprettet spesielt for å belønne kvinners innsats. Den prøyssiske Louiseordenen (1814) og den bayerske Thereseordenen (1827) var blant de første slike, med den greske Velgjørenhetens orden fra 1948 og den ukrainske Fyrstinne Olgas orden fra 1997 som senere eksempler.
Inndeling
Ordener kan enten bestå av en enkelt klasse eller være inndelt i flere klasser. Ordener med én klasse har vanligvis middelalderlige ridderordener som forbilde. Moderne ordener er ofte inndelt etter modell av den franske Æreslegionen og har fem klasser. Femklassig inndeling har klassene storkors, storoffiser, kommandør, offiser og ridder. Æreslegionen har hatt denne inndeling siden 1816 og den har blitt retningsgivende for andre lands fortjenstordener. Betegnelsen storbånd benyttes også i stedet for storkors, i noen tilfeller kan ordener høyeste eller nest høyeste grad også kalles storkommandør. Alternativt kan klassene være nummerert fra en (høyeste klasse) til fem (laveste klasse).
I Nord-Europa er det vanligere med inndeling i tre klasser, men to av disse er igjen delt i to grader, slik at det totalt blir fem klasser og grader tilsvarende ordener inndelt etter Æreslegionen. Inndelingen i treklassige ordener er storkors, kommandør og ridder. Kommandørklassens øverste grad kalles kommandør med stjerne, mens riddergradens øverste grad kalles ridder av første klasse. Denne inndelingen i tre klasser og ytterligere to grader gjelder i de norske St. Olavs Ordenen og Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Britiske ordener er gjerne inndelt i klasser med egne betegnelser som avviker fra det som ellers er vanlig. I de tradisjonelle ridderordener med én klasse, kalles alle medlemmer ridder. De britiske ordener som ikke består av kun én klasse, er inndelt enten i tre (uten grader) eller fem klasser. I en nyere britisk enklassig fortjenstorden, Den britiske fortjenstorden, kalles innehaveren for medlem. Mens britiske ordener knytter betegnelsen ridder til ordeners øverste klasser, og i noen tilfeller også knytter faktisk adelskap til ordensutnevnelsen, er det motsatte tilfelle med ordener inndelt etter mønster av Æreslegionen. Her er ridder betegnelsen på laveste klasse. I land som er tidligere britiske kolonier følger inndeling av ordener ofte britiske tradisjoner. Det forekommer her også enklassige ordener. Dette gjelder også de canadiske provinsordenene, som har viseguvernører som stormestre, bortsett fra Québecs nasjonalorden (fransk: Ordre national du Québec). Denne er inndelt i tre klasser: Storoffiser, offiser og ridder.