cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demetrias
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World
Langbryggen
Langbryggen (Langbrygga på lokalmunne) er en gate og en kai som ligger på østsiden av Pollen i Arendal sentrum.
Gaten starter ved krysset Kirkegaten / Havnegaten, og går over i Kystveien ved Dauholla. Den første delen frem til Nesbakken er stengt for alminnelig motorisert trafikk. Langs vestsiden av gaten er det et bryggeanlegg mot Pollen, og langs østsiden ligger det fleretasjes bygninger med forretningsdrift i de første etasjene og leiligheter på toppen. Forretningslokalene har siden 1990-tallet mer og mer blitt brukt som restauranter.
Der Langbryggen ligger var det kun en smal og vanskelig fremkommelig strandsti tidligere, som gikk fra den indre poll (idag Arendal torv). For å komme til Friholmen og Tolbodholmen måtte man bruke båt. Grunnet krav om bedre ferdsel ble det bygget en trebro som fikk navnet Madam Samuelsen bro. Etter hvert ble det bygget hus utover langs strandsiden, med tilhørende brygger. Bryggene ble bygget så tett at det så ut som en lang sammenhengende brygge, og dermed kom navnet Langbryggen. Bybrannen i 1868 la hele bebyggelsen langs Pollen i aske, og husene ble etter dette gjenreist i mur, og en stenkai ble anlagt på strekningen, med vei imellom bygningene og kaien.
Ytterst på Langbryggen, rett over for gamle Grand Hotell, hvor veien svinger mot øst, står statuen «Havfrue på søyle» fra 1973. Den er laget av Skule Waksvik, og sto først på Kanalplassen frem til den ble flyttet til nåværende plassering i 1996. Statuen er laget i forgylt bronse, stål og glass. Ved Arendals Forsikringsselskabs 100-årsdag den 14. februar 1960 donerte selskapet en betydelig sum til bygging av denne statuen i Arendal.
Rosalinda von Ossietzky-Palm
Rosalinda von Ossietzky-Palm (født 1919, død 2000) var en tysk pasifist. Hun var datter av pasifisten Carl von Ossietzky og Maud Lichfield-Woods. Moren var datter av en britisk offiser og en indisk prinsesse. I 1933 flyktet hun til Storbritannia, og senere til Sverige, hvor hun bodde siden. Hun var aktiv i den internasjonale kampanjen som arbeidet for å gi fredsprisen til faren. I senere år arbeidet hun for å renvaske faren, som var dømt for landssvik og spionasje. Disse forsøkene mislyktes imidlertid da Tysklands høyesterett i 1992 avviste at det var noe grunnlag for å ta dommen fra 1931 opp til ny vurdering, og fastslo at Ossietzky ikke kunne frikjennes etter daværende rett.
George Meade
Meade fortsatte å lede Army of the Potomac gjennom 1864 og 1865 i Overland-felttoget, Richmond-Petersburg-felttoget og Appomattox-felttoget, men han ble overskygget av det direkte overoppsynet til den øverstkommanderende for Unionens styrker, generalløytnant Ulysses S. Grant.
Tidlig liv
Meade ble født i Cádiz i Spania som det åttende av elleve barn til Richard Worsam Meade og Margaret Coats Butler Meade. Hans bror, Richard Worsam Meade II var en fremtidig marineoffiser. Hans far var en rik kjøpmann fra Philadelphia som tjenestegjorde i Spania som marineagent for de amerikanske myndighetene. Han ble ruinert på grunn av sin støtte til Spania i Napoleonskrigene og døde i 1828 da Meade var en ung tenåring. Familien hans dro tilbake til USA seks måneder etter at hans far døde, og de hadde store finansielle problemer.
Unge George gikk på Mount Hope Institution i Baltimore og kom inn på United States Military Academy (West Point) i 1831, først og fremst av finansielle grunner. Han ble uteksaminert i 1835 som nr. 19 i sitt årskull på 56 kadetter. I ett år tjenestegjorde han med 3rd U.S. Artillery i Florida og kjempet mot seminole-indianerne før han sa opp fra hæren, en karriere han ikke hadde til hensikt å følge selv mens han gikk på West Point.
Han arbeidet som sivilingeniør for jernbanen i Alabama, Georgia og Florida og for krigsdepartementet. 31. desember 1840 giftet han seg med Margaretta Sergeant, datter til John Sergeant som stilte som visepresidentkandidat under Henry Clay i presidentvalget i 1832. De fikk syv barn sammen (John Sergeant Meade, oberst George Meade, Margaret Butler Meade, Spencer Meade, Sarah Wise Meade, Henrietta Meade og William Meade). Som nygift oppdaget han at rolig, sivilt arbeid var lite tilfredsstillende og han derfor gikk inn i hæren igjen i 1842 som fenrik i korpset til de topografiske ingeniørene.
I 1857 avløste Meade oberstløytnant James Kearney som sjef for oppmålingen ved De store sjøer. Fullføringen av oppmålingen av Lake Huron og utvidelsen av oppmålingen ved Michigansjøen ned til Grand og Little Traverse Bay ble gjort under hans kommando. Før kaptein Meade overtok ledelsen av dette arbeidet, ble avlesningen av vannstanden i de store sjøene tatt lokalt med midlertidig målingsutstyr. En enhetlig referanse var ikke etablert. I 1858 ble det satt instrumenter for målingen av flatene over bassenget basert på hans anbefaling. Den første detaljerte rapporten om innsjøene ble publisert i 1860. Meade fortsatte med arbeidet ved de store innsjøene frem til utbruddet av borgerkrigen i 1861.
Tidlig ledelse
Meade ble forfremmet fra kaptein til brigadegeneral for frivillige den 31. august 1861, noen få måneder etter at borgerkrigen startet. Forfremmelsen var basert på sterke anbefalinger fra Pennsylvanias guvernør Andrew Curtin. Han fikk kommandoen over 2. brigade i Pennsylvanias reserver som ble rekruttert tidlig i krigen. Han ledet bigaden på kompetent vis og satte i gang byggingen av forsvarsverk rundt Washington, DC.
Brigaden hans sluttet seg til generalmajor George B. McClellans Army of the Potomac til Peninsula-felttoget. I slaget ved Glendale, et av Syvdagersslagene, ble Meade alvorlig såret i armen, ryggen og siden. Han var delvis rehabilitert til Nord-Virginia-felttoget og det andre slaget ved Bull Run hvor han ledet sin brigade, nå tilknyttet Irvin McDowells korps i Army of Virginia. Brigaden hans gjorde heroisk motstand på Henry House Hill for å beskytte den retirerende unionshæren. I begynnelsen av Maryland-felttoget noen få dager senere fikk han kommandoen over 3. divisjon i I Corps i Army of the Potomac og utmerket seg i slaget ved South Mountain. Da Meades brigade stormet høydene ved South Mountain, skal generalmajor Joseph Hooker, hans korpskommandant, ha utbrutt «se på Meade! Hvorfor, med slike styrker ledet på den måten, klarer jeg ikke vinne noe!» I slaget ved Antietam steppet Meade inn for den sårede Hooker i ledelsen for I Corps, valgt personlig av McClellan over andre generaler som hadde høyere grad enn ham. Han presterte godt ved Antietam, men ble såret i låret.
Under slaget ved Fredericksburg gjorde Meades divisjon det eneste gjennombruddet i de konfødererte linjene da den trengte gjennom et gap i generalløytnant Thomas J. «Stonewall» Jacksons korps i den sørlige enden av slagmarken. For denne aksjonen ble Meade forfremmet til generalmajor av frivillige, gjeldende fra 29. november 1862. Men dette angrepet ble ikke fulgt opp, noe som resulterte i at mye av divisjonen hans gikk tapt. Etter slaget fikk han kommandoen over V Corps som han ledet i slaget ved Chancellorsville våren året etter. General Hooker som nå ledet Army of the Potomac, hadde store aggressive planer for felttoget, men var for tam i utføringen av planene sine, noe som gjorde at de konfødererte kunne ta initiativet. Meades korps ble stående som reserve i det meste av slaget, noe som bidro til Unionens nederlag. Etterpå oppfordret Meade sterkt Hooker til å gjenoppta angrepet mot Lee, men uten hell.
Army of the Potomac og Gettysburg
Meade overtok kommandoen ved Prospect Hall i Frederick. Lees Army of Northern Virginia invaderte Pennsylvania, og som tidligere korpskommandant, hadde Meade lite kunnskap om disponeringen av resten av sin nye hær. Kun tre dager senere konfronterte han Lee i slaget ved Gettysburg, fra 1. til 3. juli 1863. Han vant dette slaget og denne seieren er senere regnet som selve vendepunktet i borgerkrigen. Slaget begynte nesten som et uhell, som resultatet av en tilfeldig trefning mellom konføderert infanteri og unionskavaleriet i Gettysburg den 1. juli. På slutten av den første dagen var to av Unionens infanterikorps nesten blitt ødelagt, men hadde tatt stilling i fordelaktig terreng. Meade skyndte seg inn med resten av hæren sin til Gettysburg og plasserte styrkene sine til et defensivt slag, han reagerte raskt på intense angrep på linjens venstre side, høyre side og sentrum. Dette kulminerte i Lees katastrofale angrep på sentrum, kjent som Pickett's Charge.
I løpet av disse tre dagene, brukte Meade sine kapable underordnede på utmerket vis, som generalmajorene John F. Reynolds og Winfield S. Hancock som han delegerte stort ansvar. Dessverre for Meades rykte, behandlet han ikke like godt de politiske manipulatorene som han arvet fra Hooker. Generalmajorene Daniel Sickles, kommandanten for III Corps, og Daniel Butterfield, Meades stabsoffiser, påførte ham problemer senere i krigen og stilte spørsmål ved hans beslutninger og mot. Sickles hadde utviklet en personlig vendetta mot Meade på grunn av Sickles' trofasthet mot Joseph Hooker som Meade erstattet, og på grunn av kraftig uenighet ved Gettysburg. Sickles' svært illojale handlinger som kommandant for III Corps førte nesten til at slaget ble tapt for Unionen. Radikale republikanere i Joint Committee on the Conduct of the War mistenkte at Meade var en «copperhead» og forsøkte forgjeves å løse ham fra kommandoen.
Etter Sørstatenes alvorlige tap ved Gettysburg, trakk general Lees hær seg tilbake til Virginia. Meade ble kritisert av president Lincoln og andre for ikke å aggressivt forfølge de konfødererte under deres retrett. På et tidspunkt var Army of Northern Virginia ekstremt sårbar med ryggen mot den Potomac som gikk stor på grunn av kraftig nedbør og som nesten ikke kunne krysses. De klarte å sette opp sterke forsvarsstillinger før Meade kunne organisere et effektiv angrep. Lincoln trodde at Unionen med dette gikk glipp av en stor mulighet til å gjøre slutt på krigen. Meade ble likevel forfremmet til brigadegeneral i den regulære hæren og fikk takk fra kongressen som roste Meade «...og offiserene og soldatene [i Army of the Potomac], for dyktigheten og heroisk mot som ved Gettysburg slo tilbake, beseiret og drev tilbake, brutt og ved mismot, forbi den andre siden av Rappahannock, veteranhæren til opprøret.».
I resten av høstfelttoget i 1863, under både Bristoe-felttoget og Mine Run-felttoget, ble Meade utmanøvrert av Lee og trakk seg tilbake etter mindre uavgjorte slag fordi han nølte med å angripe skyttergravsstillinger.
Meade var en kompetent og utvendig svært beskjeden mann, selv om han i korrespondansen med sin kone gjennom krigen antyder at han skjulte sitt ego og sin ambisjon. En avismann fra London beskrev Meade på denne måten: «Han har et svært bemerkelsesverdig utseende, høy, beskjeden, og er en dominerende person med sitt nærvær, hans lynne er mildt, men har mye verdighet. Hodet hans er delvis skallet og er lite og kompakt, men pannen er høy. Han har den avdøde hertugen av Wellingtons nese, og hans øyne som har et alvorlig og nesten trist uttrykk, er nokså nedsunkne, eller virker slik på grunn av den buede nesen. Han har en bestemt patrisisk og emminent utseende.» Meade var beryktet for sin korte lunte, og mens han var respektert av de fleste av sine beskyttere, var han ikke elsket av sin hær. Noen henviser til ham som «en forbannet skjevøyd bitende skilpadde.»
Meade og Grant
Da generalløytnant Ulysses S. Grant ble utnevnt til øverstkommanderende for alle Unionens styrker i mars 1864, tilbød Meade å trekke seg, men Grant avslo og Meade og Army of the Potomac ble underordnet ham. Grant satte opp sitt hovedkvarter med Meade i resten av krigen, noe som førte til gnisninger over det nære overoppsynet han ble underlagt. Etter en hendelse i juni 1864 hvor Meade disiplinerte reporteren Edward Cropsey fra avisa The Philadelphia Inquirer for en ufordelaktig artikkel, ble alle i pressen som var tilknyttet hans hær enige om kun å nevne Meade i forbindelse med tilbakeslag. Meade kjente tydeligvis ikke til denne avtalen, og Meade ble sint da reporterne gav all æren til Grant.
Meade og Grant hadde forskjellige uenigheter som førte til ytterligere friksjon mellom dem. Grant førte en utmattelseskrig i Overland-felttoget mot Robert E. Lee, og han var villig til å tåle tidligere uakseptable tapstall siden han visste at unionshæren kunne erstatte sine soldater, mens Konføderasjonen ikke hadde denne muligheten. Meade hadde derimot blitt en mer forsiktig general og var mer bekymret for meningsløsheten i å angripe skyttergravsstillinger, til tross for sine aggressive prestasjoner i mindre kommandoer i 1862. De fleste av de blodige tilbakeslagene hæren hans led i Overland-felttoget var beordret av Grant, og de aggressive manøvrene som til slutt fanget Lee i skyttergravene rundt Petersburg var også Grants initiativ. Måten som Grant av og til foretrakk å behandle underordnede som han tok med seg fra den vestlige krisskueplassen, økte frustrasjonen for Meade. Et godt eksempel på dette var Grants innblanding i Meades ledelse av generalmajor Philip Sheridans kavalerikorps. Meade hadde insistert på at Sheridans styrker skulle utføre tradisjonelle kavalerifunksjoner som rekognosering, beskytte hæren og bevokte hærens tog, men Sheridan gikk direkte til Grant og skaffet seg tillatelse til å utføre et strategisk raid mot Konføderasjonens kavaleri og Richmond. Meade presterte vanligvis effektivt under Grants overoppsyn i Overland-felttoget og Richmond-Petersburg-felttoget, men noen få tilfeller av dårlig dømmekraft plettet hans ettermæle. Under slaget ved Cold Harbor, rettledet Meade sine korpskommandanter for dårlig, og han insisterte ikke på at de utførte rekognosering før deres katastrofale frontalangrep.
På uforklarlig vis skrev Meade til sin kone umiddelbart etter angrepet og uttrykte stolthet over at det var han som beordret angrepet. I de innledende angrepene på Petersburg, sviktet igjen Meade med å koordinere angrepene fra sine korps før general Lee kunne forsterke linja. Dette førte til en ti måneders lang stillstand, beleiringen av Petersburg. Han godkjente planen til generalmajor Ambrose Burnside om å plassere eksplosiver i en gruve under den konfødererte linja øst for Petersburg, men i siste minutt endret han Burnsides planer om å lede angrepet med en veltrent afro-amerikansk divisjon som var drillet til denne oppgaven, og instruerte ham om å ta en mindre politiske sjanse og sette inn en utrent og dårlig ledet hvit divisjon. Det resulterende slaget ved the Crater var en av de største fiaskoene i krigen. I alle disse tre tilfellene bærer Grant noe av ansvaret siden han godkjente Meades planer, men Meade presterte ikke på det kompetansenivået han viste ved Gettysburg.
Kommandobeslutninger
Meads beslutninger i ledelsen for Army of the Potomac har vært gjenstand for kontrovers. Han har blitt anklaget for ikke å ha vært aggressiv nok i forfølgelsen av konfødererte styrker og for å ha vært nølende med å angripe ved noen anledninger. Hans rykte i opinionen og historikere i det 19. århundret led av hans korte temperament, hans dårlige forhold til pressen, hans plass i skyggen til den seirende Grant og særlig skadende var utfallet fra kontroversene med Dan Sickles. Nyere historiske verk har portrettert ham i et mer positivt lys. De har anerkjent at Mead viste og handlet etter en forståelse av de nødvendige endringene i taktikk som den forberede våpenteknikken krevde. Hans beslutninger om å grave skyttergraver når det var praktisk og ikke sette i gang frontalangrep på befestede stillinger skulle vært mer nøye studert. De var lærepenger som kunne ha blitt brukt i større grad på vestfronten under første verdenskrig.
Karriere etter krigen
General Meade kommissær for Fairmount Park i Pennsylvania fra 1866 til han døde. Folket i Philadelphia gav hans kone et hus ved 1836 Delancey Place hvor han levde. Huset har fremdeles ordet «Meade» over døren, men brukes nå som leiligheter. Han hadde også forskjellige militære kommandoer, inkludert Military Division of the Atlantic, Department of the East og Department for the South. Han erstattet generalmajor John Pope som guvernør i rekonstruksjonens tredje militærdistrikt i Atlanta den 10. januar 1868. Han fikk en æresdoktorgrad i jus (LL.D.) fra Harvard University, og hans forskningsbedrifter ble anerkjent av forskjellige institusjoner, inkludert American Philosophical Society og Philadelphia Academy of Natural Sciences.
Meade døde i Philadelphia av komplikasjoner fra sine gamle sår kombinert med lungebetennelse, og han er gravlagt i Laurel Hill Cemetery.
Minnesmerker
Der er statuer av ham rundt i Pennsylvania, inkluderte noen på Gettysburg National Military Park. US Armys Fort George G. Meade i Fort Meade er oppkalt etter ham, i tillegg til Meade County i Kansas og Meade County i Sør-Dakota. Old Baldy Civil War Round Table i Philadelphia er oppkalt til ære for Meades hest under krigen.
Johannes Lepsius
Johannes Lepsius (født 15. desember 1858 i Berlin i Tyskland, død 3. februar 1926 i Meran i Østerrike) var en tysk evangelisk teolog og orientalist. Han var sønn til den berømte egyptologen Carl Richard Lepsius og dattersønn av komponisten Bernhard Klein. Hans navn er uløselig knyttet til det armenske folks historie. Forfatteren Franz Werfel kalte ham armenernes skyddsengel.
Bakgrunn
Han studerte matematikk og filosofi i München og ble promovert i 1880 til filosofie doktor. Deretter studerte han teologi. Han giftet seg med Margarethe (Maggie) Zeller, en datterdatter av biskop Samuel Gobat i Jerusalem och søsterdatter til misjonæren Dora Rappard.
Karriere
I Jerusalem lærte Lepsius 1884–86 å kjenne mange problemer mens han arbeidet som forstander for det syriske barnehjemmet og så hvordan et betydelig barnehjem hadde måttet bli bygd opp på grunn av massakrer på den kristne befolkningen i 1860. Det han erfarte der ble av betydning for hans eget kommende livsverk.
Dette var knyttet til armenerne. Som reaksjon på massakren under Abdülhamid II 1894–96, som grenset til et folkemord, begynte han med hjelpearbeid i området. Dette fikk stor betydning under det store folkemordet på armenerne, som ble bedrevet i skyggen av første verdenskrig.
Hans publiserte dokumentasjon over hendelsene i form av Bericht über die Lage des armenischen Volkes in der Türkei ble forbudt den 7. august 1916 av den tyske sensur. Men 20.000 eksemplar var imisdlertid blitt spredt innen sensuren grep inn. Det kom også et nytt opplag under tittelen Der Todesgang des armenischen Volkes.
Et av hans viktigste arbeider er det 1919 utkomne Deutschland und Armenien 1914-1918: Sammlung diplomatischer Aktenstücke, også kjent som Lepsiusdokumentene, som er en viktig kilde til studiet av folkemordet. Dette ble til på oppdrag av Auswärtiges Amt.
Den svenska björnstammen
Den svenska björnstammen er en svensk musikkgruppe fra Norrköping. År 2010 skrev gruppen kontrakt med plateselskapet Pope Records som har distribusjonsavtale med Universal Music Group. Den svenska björnstammen var i 2010 et av tre band som gikk til finalen i musikkonkurransen Metro On Stage.
Musikkåret 2011 slapp Den svenska björnstammen låten «Vart jag mig i världen vänder» som steg til nummer en på Sverigetopplistan for singler og fikk høye plasseringer på Itunes- samt Spotifylistene.
21. januar 2012 vant gruppen to priser på P3 Guld-utdelingen, for årets nykommer og for årets låt 2011 med «Vart jag mig i världen vänder». De har solgte til seksdobbel platina og har over 70 millioner streams på spotify.
Fylkesvei 4781
Fylkesvei 4781 går mellom Aukland og Skjoldastraumen i Tysvær. Veiens lengde er 6,9 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 781.
Ingrid Andsnes
Ingrid Andsnes (født 23. februar 1978 i Karmøy) er en norsk pianist. Hun er anerkjent og ettertraktet som solist og kammermusiker, både i Norge og internasjonalt. I de senere årene er Andsnes kjent for sine tolkninger av klassiske verker.
Liv og virke
Andsnes har studert med professor Joan Havill ved Guidhall School of Music and Drama i London, og som sin bror Leif Ove Andsnes med professor Jiří Hlinka på Barratt Due musikkinstitutt i Oslo. Hun mottok Janácek-prisen i Rudolf Firkusny-konkurransen i Praha i 2003. Tidligere har hun også vunnet norske priser i Ungdommens planomesterskap og i Sparre-Olsenkonkurransen. Ingrid Andsnes har også mottatt stipender og legater både nasjonalt og internasjonalt.
Ingrid Andsnes ble kritikerrost for sin tolkning av Ludwig van Beethovens Op. 120. Diabellivariasjonene. Hun spilte blant annet dette verket i Det Norske teatrets oppsetning av Moisés Kaufmans teaterstykke 33 variasjoner i høsten 2012. Sammen med cellist Frida Fredrikke Waaler Wærvågen ble hun nominert til Spellemannprisen 2018 i klassen klassisk for albumet Metamorfose.
William Walsham How
William Walsham How (født 13. desember 1823 i Shrewsbury i England, død 10. august 1897) var en engelsk biskop i den anglikanske kirke.
Bakgrunn
Han ble født i Shrewsbury som sønn av en advokat, og gikk på skole i Shrewsbury før han begynte på Wadham College i Oxford og University College, Durham. Han ble ordinert i 1846 og var i nesten tretti år aktiv i menighetsarbeid i Whittington i Shropshire og Oswestry.
Biskop
Han avslo forfremmelser flere ganger, men hans energi og suksess gjorde ham kjent, og i 1879 ble han utnevnt til underbiskop i London med tittelen bishop of Bedford. Hans område var østkanten av London.
Der ble han en viktig inspirasjon for fornyelse av kirken. Han grunnla East London Church Fund, og fikk med seg en stor samling entusiastiske hjelpere. Han var svært populær i alle klasser. Selv var han spesielt glad i barn, og ble ofte kalt «barnas biskop».
Vart jag mig i världen vänder
«Vart jag mig i världen vänder» er en sang av Den svenska björnstammen. Sangen fra 2011 var nummer en på Sverigetopplistan for singler og fikk høye plasseringer på Itunes- samt Spotifylistene.
William Walsham How
Biskop
I 1888 ble han utnevnt til biskop av Wakefield, også i nordengland fortsatte han å gjøre verdifullt arbeid. Prekene hans var rett fram, ærlige og greie. I tillegg til at han gav ut flere bind med prekesamlinger, skrev han en del poesi, som velkjente salmer som «Who is this so weak and helpless», «Lord, Thy children guide and keep» og «For All the Saints». Den sistnevnte er i dag med i Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013 under tittelen «For alle helgner».
I perioden 1863 til 1868 gav han ut en kommentar for de fire evengeliene, og han skrev en hjelpebok om nattverd. Denne ble utgitt av the Society for Promoting Christian Knowledge på 1890-tallet under tittelen Holy Communion, Preparation and Companion...together with the Collects, Epistles and Gospels. Boken ble utbredt, og man finner fremdeles utgaver av den. How var en viktig person i arbeidet med å utbre det åndelige livet i kirkenn, særlig til de fattige.
Salmer
How er representert i den amerikanske The Church Hymn book 1872 med tre salmer:
Og i den engelske Hymns Ancient and Modern, Revised med flere andre
Vitenskapsåret 1769
Vitenskapsåret 1769 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1769.
Svein Erik Dahl
Svein Erik Dahl (født 26. juli 1947 i Flornes i Stjørdal) er en norsk fotograf, bosatt i Oslo.
Dahl er utdannet cand. psychol ved Universitetet i Oslo, der han også var medlem i Studentenes Fotoklubb. På 1970-tallet var han aktiv i Fotogruppe 72, og var i 1976 en av fotografene som opprettet bildebyrået Samfoto. Han har siden arbeidet i Samfoto.
NM i landeveissykling 1921
Norgesmesterskapet i landeveissykling 1921 ble arrangert i Askim (30 km) og Trondhjem (100 km).
Kongepokalen ble vunnet av Ole Moen.
30 km tempo
Sted: Askim Dato: 31. juli
100 km tempo
Sted: Trondhjem-Hegra Dato: 14. august
Hermes
Hermes (gresk: Ἑρμῆς) er i gresk mytologi gudenes budbringer, og gud for handel, tyveri, husdyrhold, veier, reise, herolder, gjestfrihet, diplomati, språk, skrift, overtalelse og lureri, idrett og idrettskonkurranser, treningssteder, astronomi og astrologi. I romersk mytologi tilsvarer han Merkur. Hermes er den eneste av olympierne som kommer ned i dødsriket.
Hermes’ symboler er enten bevingede sko eller en merkurstav enten med vinger, omslynget av slanger eller begge deler. Hermes fremstilles ofte kledd i kappe (khlamys), hjelmlignende hatt (petasos) og nettopp sko med vinger og bærende på en heroldstav.
Hermes har en lang historie, og han har hatt flere roller. I begynnelsen var Hermes en fruktbarhetsgud, og ble ofte framstilt med fallossymboler. I senere tid fikk han de klassiske kjennetegnene og rollene.
Hermes' roller
Hermes' beskjedne rolle i gudenes hierarki er på ingen måte reflektert i historiene. Han er ofte med i historier, og spiller hovedrollen i flere av dem, sannsynligvis flere enn for eksempel Hera, dronningen av gudene. Hermes har ofte blitt tildelt rollen som en som leder de andre gudene opp i stry, gjerne ved å stjele redskaper fra dem. I motsetning til Loke, er det imidlertid ikke grunn til å tvile på Hermes' lojalitet. Hermes har spilt en viktig rolle i flere helter og guders historie, deriblant Dionysos og Persevs.
Samtidig er Hermes langt mer komplisert enn som så. Han omtales av Porfyrios som «representanten for fornuft og tale, som både mestrer og tolker alle ting.» Som guden for veltalenhet, tolkning og fornuft, ble Hermes en viktig gud for demokratiet i Aten, og også for advokater og politikere generelt.
Tyvenes gud
Hermes ble tyvenes gud da han allerede som nyfødt viste seg å ha et talent for det å stjele. Hermes er sønn av Zevs og datteren av titanen Atlas, nymfen Maia, en av pleiadene, de syv nymfene som Zevs senere forvandlet til stjerner.
Hermes ble født i en hule i fjellet Kyllene i Arkadia. Allerede som nyfødt stjal han kyrne til Apollon og fikk dem til å gå baklengs inn i hulen, slik at det skulle se ut til at de hadde gått motsatt vei. I en annen versjon plasserte han sko på dem. Hermes ofret to av kyrne, og brukte innvollene sammen med et skilpaddeskjold til å finne opp lyren. Apollon oppdaget etter hvert at Hermes sto bak tyveriet, men bare ved bruk av sine profetiske evner. Hermes nektet, så Apollon tok ham med til Zevs, som forlangte at Hermes sa hvor kyrne var. Hermes innrømmet det hele, men da Apollon fikk se Hermes' lyre, byttet han bort buskapen for instrumentet. Hermes ble dermed husdyrenes gud, mens Apollon ble musikkens gud.
Hermes ble etter denne historien tyvenes gud, og han har siden hatt en lang liste over ting han har stjålet. Som handelsmennenes og landeveienes gud var det også naturlig for Hermes å også bli tyvenes gud.
Gudenes sendebud
Hermes var gudenes budbringer og de reisendes gud, og han hadde flere attributter assosiert med reising, blant annet sandaler, en bredbremmet reisehatt (petasos) og en kappe. Hans sandaler og hatt var ofte avbildet med vinger, fordi had hadde fått dem av gudene for å reise med vindens hastighet. Som sendebud hadde Hermes ofte bruk for diplomatiske egenskaper, og som gud for veltalenhet og handel hadde han en naturlig fordel.
Mange av oppdragene Hermes ble sendt på var for å hjelpe Zevs i dennes utenomekteskapelige eskapader. Hermes var flink til å forhandle med, smugle ut og ellers få til rett resultat med mennesker til både Zevs' og hans egen vilje.
En mer alvorlig del av Hermes' portefølje var at han var kjent som Psykopompos, «Sjelefrakter». Han hadde som oppdrag å føre menneskenes ånder til Hades. Merkurstaven han også har på mange avbildninger har to slanger som vikler seg inn i hverandre, dette er symboler på jorden og underverdenen.
Søvn og drømmer
Hermes har også vært herre over søvnen, det var han som sendt drømmene til menneskene. Denne rollen ble etter hvert overført til Hypnos (søvn) og hans sønn Morfevs (drøm). Hermes har likevel brukt søvn og drømmer som verktøy. I et av de mest kjente sagnene om Hermes brukte han evnen som søvnbringer da han reddet Io, en av Zevs' mange elskerinner. Hera forvandlet Io til en ku og fikk kjempen Argos, som hadde 100 årvåkne øyne, til å holde øye med kua. Hermes spilte på en sølvfløyte som fikk kjempen og alle dens øyne til å sovne, én etter én. Deretter kappet Hermes hodet av Argos og befridde Io. Ifølge historien skal Hera ha blitt så sint da hun hørte at Io hadde kommet seg unna at hun tok alle Argos’ øyne og spredte dem ut over påfuglens hale. Påfuglen ble da et symbol på Hera.
Andre roller
Hermes fikk et stort antall barn. Blant disse er Pan og Hermafroditos. Pan er som oftest regnet som sønn av Hermes, men moren varierer. Hermafroditos er det imidlertid ingen tvil om. Navnet er en sammenslåing av de to gudene Hermes og Afrodite. Hermofroditos var tvekjønnet, originalt gutt, men etter hvert med kvinnelige former. En av historiene forteller at en nymfe forelsket seg i ham og holdt tak i ham helt til de to kroppene ble gjort om til én. Eros er muligens sønn av Hermes og Afrodite, men dette ble aldri bekreftet.
Hermes brukte fra tid til annen magi for å løse situasjoner i mytene. Magien kunne variere mellom enkle formularer til kjærlighetsmagi, særlig med lureri involvert, og det meste imellom. Hermes ble også delvis knyttet til magi i hermetismen, som egentlig var knyttet til Hermes Trismegistos (se over). Hermes' egenskap å kunne lukke og åpne opp forskjellige krukker, blant andre en Ares ble fanget i, var også tillagt ham i stor grad. Via Hermes Trismegistos har ordet «hermetisk» kommet fra Hermes.
Hermes i legender og litteratur
Hermes har spilt en viktig rolle i flere legender, som oftest enten etter eget initiativ eller som Zevs' sendebud.
Roland SCP-55
Roland SCP-55 er et lydkort for PC-er, som ble utgitt i 1995 av Roland Corporation. Det er praktisk sett en Roland SC-55 på et PCMCIA-kort. Roland SCP-55 ble solgt som MIDI oppgradering for b%C3%A6rbar datamaskiner.
Hermes
Hermes i legender og litteratur
I litteraturen har han også dukket opp. I stykket Freden av Aristofanes er Hermes den eneste guden som er tilstede, da de andre har flyttet langt fra Athen og byens mas om krig. Han er også med i stykket Plutos, helt mot slutten, av samme forfatter. Hermes spiller også en liten rolle i Prometevs i lenker av Aiskhylos.
Hermes i kunst og vitenskap
Hermes har blitt forskjellig framstilt gjennom antikken, og i hovedsak kan man si at han ble yngre med tiden. I arkaisk tidsperiode ble han vanligvis fremstilt som en voksen mann med skjegg. Ettersom den arkaiske tidsperiode er kjent for sine kouros, er det grunn til å mistenke at han i den tiden ble oppfattet som en voksen mann. Hermes ble ofte framstilt som gjeter eller i reiseklær. Hermes' forhold til det å reise ble også personifisert gjennom herma, det vil si steinblokker med hode, som oftest av Hermes, som markerte når man var halvveis mellom to byer. Hermaene hadde også som funksjon å skremme bort onde ånder for de reisende. Det var ikke uvanlig at hermaene hadde fallos.
I klassisk tid forandret bildet seg totalt. Hermes ble fremstilt som en ung gutt, for det andre var han som oftest naken, med unntak av kjennetegn som bevingede sko eller hjelm. Han ble også i større grad representert som taler eller i gymnasion. Både i arkaisk og klassisk tid var det vanlig å forbinde Hermes med naturen framfor byen, gjerne med nymfer og/eller Pan, Apollon eller Dionysos.
Hermes har siden Renessansen i hovedsak blitt framstilt som ung og skjeggløs.
I moderne sammenheng
Hermes er delvis opphavet til det greske ordet hermeneutikk, studiet av tolkningen av en tekst eller et objekt, det vil si studiet av hvordan mennesker forstår et skriftlige verk avhengig av eget ståsted, avsenders mening og så videre. Dette forsterker Hermes' rolle som ordkunstner.
Som handelsmennenes gud har Hermes lenge vært assosiert med handelsstanden, og hans Kērukeion ble fort et symbol på handel og handelsfolk. Hermes' rolle som budbringer har gjort ham assosiert med diverse budbringerfirmaer i moderne tid.
Hermes har også blitt assosiert med legekunsten, blant annet har han et legemiddelfirma oppkalt etter seg. Dette bygger i all sannsynlighet på en misforståelse. Apollon var legekunstens gud, men etter hvert tok Asklepios over. Asklepios hadde en stav som minnet om merkurstaven, men den hadde bare én slange. De to brukes fortsatt om hverandre for å symbolisere legekunst.
I Norge ble Hermes også fremstilt ofte på reklame på kino, da firmaet Sverdrup Dahl A/S hadde enerett på kinoreklame. Firmaet hadde en logo av en springende Hermes.
I populærlitteraturen har Hermes dukket opp flere steder. Han er blitt en tegneseriehelt i Marvel-universet, og han har indirekte vært med som faren til en av karakterene i boken og filmen «Percy Jackson og lyntyven».
Ikonografi
Felles for både arkaisk og klassisk tid er de tradisjonelle kjennetegnene på ham: Som oftest er Hermes lett å kjenne igjen fordi han er i klassisk kunst framstilt som den utseendemessig yngste av gudene, Eros unntatt. Riktignok er også Dionysos avbildet som ung, men det er svært sjelden at ingen av dem er avbildet uten kjennetegn, og Hermes har kort hår, mens Dionysos ofte har langt.
I romerske veggmalerier var det ikke uvanlig å avbilde bare attributtene til Hermes, for å vise at han var velkommen i huset (for eksempel i «Casa dell'Efebo» i Pompeii). Dette var imidlertid ikke spesielt for Hermes, men vanlig for alle guder.
Batikk
Batikk er en samlebetegnelse på teknikker for farging av tøy hvor man bretter, vrir, knøvler eller på andre måter former et tekstil eller plagg med tråd eller strikk, for så å farge det. Ved å gjøre dette gjør man at tekstilet delvis farges og delvis forblir ufarget. Teknikken stammer fra den japanske teknikken kanoko shibori.
Med voksbatikk legges (bi)voks på de delene av tøystykket som ikke skal farges. Ved å veksle mellom å legge på voks og i fargebad kan man få fram flerfargede mønstre. Voksen fjernes når fargingen er ferdig.
Den engelske termen for det vi på norsk kaller batikk er tie-dye, altså knytebatikk, og dette er et begrep som ble oppfunnet på 1960-tallet i USA, mens batikk i seg selv egentlig er en javanesisk betegnelse for voksbatikk.
Batikkteknikk fikk sitt gjennombrudd i vestlig mote med den psykedeliske batikkbruken, gjort kjent av artister som Janis Joplin og John Sebastian.
Rio Azuma
Hun representerte Japan under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i andre runde.
Twist With Chubby Checker
Twist With Chubby Checker er et musikkalbum med Chubby Checker, utgitt i 1960. Det er hans første album.
Om Puri
Om Puri (født 18. oktober 1950 i Ambala i det som nå er Haryana i India, død 6. januar 2017 i Mumbai ) var en indisk skuespiller.
Bakgrunn
Om Puri kom fra en punjabi familie. Hans far arbeidet i jernbanen og i den indiske hær. Ettersom han ikke hadde noen fødselsattest og offisielle nedtegnelser manglet, er det en usikkerhet vedrørende når (dato, år) han ble født, men moren fortalte ham at han ble født to dager etter hindu-festivalen Dussehra. Da han begynte på skolen valgte hans onkel 9. mars 1950 som hans offisielle fødselsdag, men da han selv som voksen flyttet til Bombay slo han opp når Dussehra ble feiret i 1950, og derfra fermkom fødselsdatoen 18. oktober.
Puri studerte teater fra 1973 ved National School of Drama. Naseeruddin Shah var en medstudent, og oppfordret Puri til å bli med ham til Film and Television Institute of India i Pune.
Skuespiller
Om Puri debuterte på film i 1976 i Ghashiram Kotwal. I løpet av sin karriere spilte han i såvel Bollywood-filmer som innen pakistansk, britisk og amerikansk filmindustri, og ikke minst i art-film.
Han er best kjent for sine roller i filmer som Aakrosh (1980), Arohan (1982) og fjernsynsfilmer som Sadgati (1981) og Tamas (1987), og dessuten lettere sjanger i roller i Jaane Bhi Do Yaaro (1983), Chachi 420 (1997) og Actor In Law (2017). Han samarbeidet meget med regissørene Shyam Benegal og Govind Nihalani.
Stanislav Mitin
Stanislav Mikhajlovitsj Mitin (Станисла́в Миха́йлович Ми́тин; født 5. august 1950 i Tasjkent i Sovjetunionen, død 11. april 2023 i Netanya i Israel) var en russisk regissør og manusforfatter.
Om Puri
Skuespiller
Han hadde også viktige roller i kommersielle filmer på hindi, særlig minneverdige i Drohkaal, In Custody, Narsimha, Ghayal, Mrityudand, Aastha, Hey Ram, Pyar Toh Hona Hi Tha, Farz, Gadar, Lakshya, Dev (2004), Rang De Basanti, Yuva, Singh Is Kinng, Mere Baap Pehle Aap, Billu, Kyunki, Lakshya, Dabang, Bhaji In Problem, Khap, Bajrangi Bhaijaan, Ghayal Once Again.
Han mottok den indiske utmerkelsen Padma Shri for sitt virke i 1990. Han ble nominert til prisen BAFTA Film Award (beste hovedrolle) for sin rolle som George Khan i East is East i 2000. Han regnes ved siden av Shah, Shabana Azmi, Kulbhushan Kharbanda og Smita Patil til den gruppe skuespillere som tilregnes New Indian Cinema i 1970- og 1980-årene, og som forstod seg selv mer som skuespillere enn som filmstjerner, og helst engasjerte seg i kunstnerisk ambisiøse filmprosjekter.
Martyna Jelińska
Hun representerte Polen under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i andre runde.
Skagerraksperren
Skagerakksperren var en avsperring i Skagerrak av Tyskland etter landets invasjon av Danmark og Norge den 9. april 1940.
Sperren
Sperren besto dels av:
Konsekvenser
Sperringen førte til at den svenske handelsflåten ble delt i to; fartøy på totalt 890 000 tonn havnet innenfor og 915 000 tonn utenfor.
I Skagerrak ble det i perioden 14. april - 10. juni 1940 senket 13 svenske handelsfartøy samt et mindre antall fiskefartøy med sjøminer og torpederinger. Det stod dermed klart at Sverige var helt isolert fra kontakt med verdenshavene via Skagerrak. Landet var derfor helt avhengig av handelen med Tyskland samt med de landene som var okkupert av Tyskland, og handelen med Tyskland ble fordoblet.
Den første passeringen
I september 1940 fikk et svensk handelsfartøy for første gang tillatelse fra begge de krigførende sidene, Tyskland og de allierte, til å passere Skageraksperren, såkalt lejdtrafik. Det var tankfartøyet M/T «Sveadrott» med en last på 13 700 tonn olje fra Mexicogolfen på vei til Göteborg. For at passasjen skulle tillates krevde de krigførende at fartøyet gjennom Skagerrak skulle eskorteres av svenske orlogsfartøy, det skulle fungere som en garanti mot at ingen side skulle forsøke å kapre henne. Til dette oppdraget ble jageren HMS «Nordenskjöld» og hjelpekrysseren «Waria» valgt.
I slutten av august 1940 ble blå-gule felt malt forut og akterut på jageren og det ble montert lyskastere, som lyste opp fartøyets skutesider. Besetningene ble holdt uvitende om oppdraget, og fikk kun vite at de skulle være borte i minst ti dager. Den 1. september forlot fartøyene Göteborg sammen med tankbåten «Tvåan» og gikk mot Kristiansand i Norge. Der bunkret orlogsfartøyene, hvorpå de avgikk mot avtalt posisjon for å møte «Sveadrott» mens «Tvåan» ble igjen. På kvelden den 5. september møtte fartøyene «Sveadrott» i Nordsjøen mellom Bergen og Shetlandsøyene og hjemreisen begynte. Et britisk overvåkingsfly og et stort antall tyske bombefly ble observert under ferden, men ingen av dem angrep og den 8. september ankom konvoien Göteborg.
Tankfartøyet «Sveadrott» og M/T «Castor» fikk i oktober 1940 tillatelse til å passere den tyske blokadelinjen på seilas fra Göteborg.
Münchenavtalen
Münchenavtalen (på tysk: Münchener Abkommen, på tsjekkisk: Mnichovská dohoda, på slovakisk: Mníchovská dohoda, på fransk: Accords de Munich, på engelsk: Munich Agreement) var en traktat mellom Storbritannia, Frankrike, Tyskland og Italia, som ble undertegnet natten til 30. september 1938 (men datert 29. september) i forbindelse med Münchenkonferansen.
Formålet med konferansen var å diskutere Tsjekkoslovakias fremtid på bakgrunn av territoriale krav fra den tyske rikskansleren Adolf Hitler. Sudetenland, et landskap med i hovedsak etnisk tysk (tysktalende) befolkning, var av strategisk betydning for Tsjekkoslovakia, da det meste av landets forsvarsverker var plassert langs den tysk-tsjekkiske grensen. Med den italienske diktatoren Benito Mussolini som megler ga Storbritannias statsminister Neville Chamberlain og Frankrikes statsminister Édouard Daladier etter ønske fra det nasjonalsosialistiske Tyskland tillatelse til at Tsjekkoslovakias multietniske grenseområder ble oppdelt mellom det nazistiske Tyskland, et nasjonalistisk, autoritært Polen og et fascistisk Ungarn under Miklós Horthys ledelse.
Representanter fra Tsjekkoslovakia, hvis områder var til forhandling, ble ikke invitert til konferansen, og myndighetene var svært misfornøyde med den internasjonale avtalen og omtalte den som «Münchendiktatet» (tsjekkisk: Mnichovský diktát; slovakisk: Mníchovský diktát). Man har også omtalt avtalen som «Sviket i München» (tsjekkisk: Mnichovská zrada; slovakisk: Mníchovská zrada) da de mener at deres allierte Frankrike valgte å inngå en avtale med Tyskland fremfor å støtte Tsjekkoslovakia. Fra britisk side var formålet med Münchenavtalen å forhindre en ny storkrig. Den tyske regjeringen gav samtidig avkall på andre krav overfor Tsjekkoslovakia, og de andre stormaktene samtykket i at Tyskland utvidet Kriegsmarine. Men allerede i mars 1939 brøt Adolf Hitler avtalen ved å invadere restene av Tsjekkoslovakia, og fram til våre dager blir Münchenavtalen ansett som et utslag av Neville Chamberlains appeasement-politikk.
I august 1942 tilbakekalte de allierte avtalen og erklærte den for ugyldig. Først i november 1973 ble avtalen endelig gjort juridisk ugyldig i den såkalte «Praha-avtalen», da Vest-Tyskland gjennom sin Ostpolitik søkte å forbedre landets forhold til Tsjekkoslovakia.
Bakgrunn
Folkeforbundet hadde tilsyn med beskyttelsen av minoriteter. Sudettyskerne klaget over behandling de ble utsatt for blant annet i forbindelse med en jordreform i Tsjekkoslovakia. Det var et viss grunnlag for sudettyskernes misnøye blant annet ved at tsjekkisk språk ble foretrukket og ved at etniske tsjekkere ble foretrukket til stillinger i politiet og offentlig administrasjon. Wright konkluderte med at Tsjekkoslovakia behandlet sine minoriteter bedre enn de fleste som var forpliktet av avtalen om minoritetenes rettigheter. Valget av Hitler til rikskansler tilspisset situasjonen ved at Hitler forsterket sudettyskernes forventninger og krav, samtidig ble de sterkt industrialiserte sudettyske områdene hardere rammet av depresjonen enn jordbruksområdene dominert av etniske tsjekkere. Konrad Henlein ble i 1934 leder av det sudettyske partiet og hans agitasjon ble i 1936 fulgte av nye lover som la restriksjoner på sudetene, som i sin tur forsterket deres misnøye. I 1937 kom Benes med innrømmelser overfor Sudeten. I mai 1935 inngikk Frankrike og Tsjekkoslovakia en gjensidige bistandsavtale med Sovjetunionen. Tsjekkoslovakias militære situasjon ble svekket ved Tysklands okkupasjon av Rhinland i mars 1936 og annekteringen av Østerrike i mars 1938.
Et par uker etter Anschluss kom leder for det sudettyske partiet, Konrad Henlein, til Berlin til et hemmelig møte med Hitler, utenriksminister Joachim von Ribbentrop og Hitlers stedfortreder Rudolf Hess. Hitler instruerte Henlein om at det sudettyske partiet skulle reise krav som den tsjekkoslovakiske regjeringen ikke kunne godta. Ved et nytt hemmelig møte 12. mai 1938 fikk Henlein instrukser fra Ribbentrop om hvordan han skulle lure de britiske diplomatene og politikerne, som Henlein straks skulle møte i London. Göring forsøkte i juli 1938, bak Ribbentrops rygg, å få til et besøk hos Chamberlain i London. Ribbentrop reagerte skarpt på Görings innblanding i hans domene. Göring hadde flere ganger før München-avtalen på eget initativ kontaktet fremmede lands regjeringer, blant annet Polen. Ribbentrop spilte en underordnet rolle ved siden av Hitler i forbindelse med forhandlingene. Hitler dominerte den samlede utenrikspolitikk.
Romania og Jugoslavia var formelt alliert med Tsjekkoslovakia, men tysk innflytelse i Romania og italiensk innflytelse i Jugoslavia gjorde denne alliansen verdiløs. Polen var på denne tiden alliert med Tyskland og ville også på grunn av historisk motsetningsforhold til tsjekkerne ikke tillate eventuell sovjetisk støtte til Tsjekkoslovakia å passere gjennom polsk territorium. Ungarn var fristet til å støtte Tyskland mot Tsjekkoslovakia på grunn av utsikter til å gjenvinne territorium avstått etter første verdenskrig.
Det var blitt en politisk krise på sommeren og høsten 1938 mellom Tsjekkoslovakia  og Tyskland om Sudetenland. I september 1938 holdt Hitler en provoserende tale på partidagene i Nürnberg der han fremhevet landets militær forberedelser og kravet om selvbestemmelse for Sudetenland. Henlein erklærte 15. september at Sudetenland burde annekteres av Tyskland og flyktet etter kort tid til Tyskland der han organiserte Freikorps blant sudettyskere som hadde utvandret. Tyske styrker ble oppmarsjert langs grensen og inne i Tsjekkoslovakia brøt det ut kamper mellom etniske tyskere og etniske tsjekkere. Wright skriver at denne opptrappingen var en tysk innblanding i Tsjekkoslovakias indre anliggender, men at det er uklart om det var brudd på Parispakten. Tyskland gjorde krav på dette grenselandskapet med overveiende tysk befolkning. Tsjekkoslovakia nektet å godta dette fordi området var av enorm strategisk betydning, da det meste av landets forsvarsverker var plassert langs den tysk-tsjekkiske grensen. Chamberlain reiste 15. september til Berchtesgaden for å drøfte saken med Hitler, som insisterte på «selvbestemmelse» for sudettyskerne. Hitler begrunnet sitt standpunkt med behovet for å beskytte etniske tyskere i Sudetenland selv om disse ikke var tyske borgere i henhold til folkeretten. Wright skriver at Folkeforbundets beskyttelse av minoriteter hadde vært ignortert av Tsjekkoslovakia i tre år. Chamberlain advarte Hitler om at krig med Storbritannia kunne bli konsekvensen og Hitler gikk med på å ikke invadere tsjekkoslovakia inntil Chamberlain hadde drøftet saken med Frankrike og sin egen regjering. Drøftingen med den franske regjeringen endte i fransk-britisk oppfordring til Tsjekkoslovakia om å avstå områder med minst 50 % tysktalende innbyggere. President Edvard Beneš ba 20. september om en meglet løsning i henhold til den tysk-tsjekkoslovakiske traktaten av 1925. Storbritannia og Frankrike trodde ikke det var mulig med en fredelig løsning på dette grunnlaget og ba innstendig, av hensyn til Tsjekkoslovakia og freden i Europa, Beneš om å akseptere forslaget om landavståelse. Tsjekkoslovakia aksepterte det fransk-britiske forslaget 21. september og en ny nasjonal samlingsregjering tiltrådte i Tsjekkoslovakia. Det kom straks krav fra de polske og ungarske minoritetene i landet tilsvarende det sudettyske, og Polens og Ungarns regjeringen støttet kravet og samlet militære styrker langs grensen til Tsjekkoslovakia.
Under møtet mellom Hitler og Chamberlain i Berchtesgaden den 15. september fikk (etter den britiske ambassadøren Nevile Hendersons ønske) Ribbentrop ikke delta i den private samtalen mellom dem. Henderson besøkte Göring 17. september for å be ham stanse Hitlers farlige aksjon mot Tsjekkoslovakia, en aksjon Ribbentrop ville støtte. Ifølge Henderson skal Göring ha sagt rett ut til Hitler, at Ribbentrop er en «forbrytersk tosk». Den tyske diplomaten Ernst von Weizsäcker, som var Ribbentrops statssekretær, skal ha vært urolig over Ribbentrops uansvarlighet.