cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruth Wilhelmine Meyer
Karriere
Hun har vært ansatt på Griegakademiet, Norges musikkhøgskole, og er en ettertraktet kursholder i Norge og ved utdanningsinstitusjoner i utlandet.
Hun mottok Statens 3-årige Kunstnerstipend 2013-2016, og har fått Statens stipend for seniorkunstnere 2020-2029.
Gaularfjellet
Gaularfjellet er et fjellområde på grensen mellom kommunene Sogndal og Sunnfjord (før 2020 Gaular) i Vestland. Den høyeste fjelltoppen er Jostefonni/Sunnfjordbjørnen (1 615 moh.). Den høyeste nær veien er Gottopphesten (1 492 moh.)
I juni 2016 åpnet en ny utsiktsplattform på fylkesveien, Utsikten, det har blitt et attraktivt stoppested for eventyrlystne turister.
Bathelémont
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Bathelémont
Marquis Horr
Marquis Franklin «Bill» Horr (født 2. mai 1880, død 1. juli 1955) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Horr vant to olympiske medaljer i friidrett, begge i diskos, under Sommer-OL 1908 i London. Han kom på andreplass i diskos gresk stil, bak sin landsmann Martin Sheridan og på tredjeplass i diskos også denne gang bak Martin Sheridan og Merritt Giffin. Han deltok også i kulestøt og sleggekast, han kom på sjetteplass i begge øvelsene.
Teatro Olimpico
Teatro Olimpico er et renessanseteater i Vicenza. Det er Andrea Palladios siste verk. Teateret og de berømte kulissene som Vincenzo Scamozzi designet er unike. Ingen andre lignende renessanseverker har overlevd til vår tid. Sammen med byen Vicenza og andre bygg av Palladio i og omkring byen står teateret på UNESCOs liste over verdensarven.
Andrea Palladio så aldri teateret fullført. Arbeidet startet noen måneder før hans død. Vicenza Accademia Olimpica bestilte det i 1580. Det ble innviet 3. mars 1585 med Oedipus Rex av Sofokles.
Filosofiåret 2007
Fødsler
fredsaktivist og humanist ||align=center|91 ||align=center|1915 || (postmodernisme og poststrukturalisme) ||align=center|77 ||align=center|1929 || || psykolog og filosof ||align=center|85 ||align=center|1921 ||
|| filosof og poet ||align=center|76 ||align=center|1931 ||
EW (andre betydninger)
EW, Ew, eW eller ew kan bety:
Laila (1958)
Laila (tysk: ) er en svensk-vesttysk dramafilm, regissert av Rolf Husberg. Dreieboken ble skrevet av Husberg og Adolf Schütz. Den bygger på romanen ''Fra Finmarken. Skildringer'' (1881) av Jens Andreas Friis. Hovedrollene blir spilt av Erika Remberg, Joachim Hansen og Birger Malmsten.
Handling
En voldsom snøstorm sveiper over Nord-Norge. Bosetteren Nielsen er, sammen med sin kone og et par dager gammelt barn på reinsdyrslede, på flukt fra en flokk ulver. Plutselig styrter vognen utfor et stup. Ektefellene dør, men barnet blir kastet ut og blir liggende i snøen. Snart blir barnet funnet av samen Aslak og brakt med til hans telt. Fordi han og hans kone Elli lenge har ønsket seg et barn, tar de jenta som sin egen og døper henne Laila. Uten å vite om sitt egentlige opphav vokser Laila opp med samene og deres kultur. Hun lærer å fange og temme villrein. Laila er med spesiell hengivenhet knyttet til sitt eget reinsdyr, som bærer navnet Virvelvind.
Terje Johannessen
Terje Johannessen (født 9. januar 1951 i Trondheim) er en norsk lege og professor i allmennmedisin ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).
Laila (1958)
Handling
Hun vokser opp til å bli en vakker ung kvinne. Med Virvelvind deltar Laila'i det årlige reinsdyrrennet og vinner, selv om Mellet ble ansett som den klare favoritten og det er bestemt at han skal bli hennes mann. På den annen side har Laila heller ingen innvendinger - ennå. Dette endrer seg brått når hun på markedet i Kautokeino lærer å kjenne Anders Lind, en norsk handelsmann med en moderne livsoppfatning. Umiddelbart føler hun seg magisk tiltrukket av ham, og Anders gjengjelder også hennes kjærlighet.
Terje Johannessen
Johannessen ble utdannet cand.med. ved Universitetet i Bergen i 1976 og ble spesialist i allmennmedisin i 1982. Fra 1980 til 1992 deltok han i Gastrogruppen Trondheim, et forskningssamarbeid mellom sykehusleger og allmennleger. Han disputerte med doktorgradsavhandlingen «Controlled trials in single subjects» i 1992. Doktorgradsarbeidet besto i utvikling av en ny forskningsmetode for randomiserte, kontrollerte studier av enkeltpasienters nytte av en definert terapi.
Laila (1958)
Handling
For Lailas fosterfar er Anders en torn i øyet. Han har lovet bort datteren til Mellet, og det vil han ikke forandre på. Det er dessuten en tradisjon at ei samejente må gifte seg med en same. For å se igjen mannen hun elsker reiser Laila til Kautokeino i en kano nedover den farlige og strie elva. I strykene kantrer båten. Bevisstløs blir Laila skylt på stranda. Selv om den unge kvinnen nesten mistet livet, vil ikke den stolte Aslak la seg ombestemme. Han insisterer videre på at Laila må gifte seg med Mellet. Motvillig erklærer jenta seg klar til dette.
Terje Johannessen
I 1983 var Johannessen med og etablerte Fondet til fremme av allmennmedisin i Sør-Trøndelag. Han har vært medlem av fra 1983 til 1984 (nasjonalt råd) og var sentral i Det medisinske fakultetets prosjektgruppe for utvikling av det nye medisinstudiet i Trondheim, basert på problembasert og ferdighetsorientert læring (PBL) (1992–1996). Han var ansvarlig for utviklingen av Lege-pasient-kurset i det nye medisinstudiet i Trondheim. Lege-pasient-kurset er en oppøving av kommunikasjonsferdigheter, og handler om at studentene møter pasienter fra første uke i studiet.
Laila (1958)
Handling
En siste gang vil Laila treffe Anders, som ikke møter opp på avtalen. Hun kan ikke vite at Anders på vei til henne ble fanget av den svartsyke Mellet og dyttet utfor et stup. Han kommer fra det med livet, men det vil ta tid før han igjen er frisk.
Terje Johannessen
Sammen med Pål Kristensen var Johannessen initiativtaker til som sammen med  er det største, nasjonale medisinske arrangementet i Norge. Han var leder av de tre første Nidaroskongressene. I perioden 1993–1996 var han professor 1 i allmennmedisin ved NTNU i Trondheim. I 1996 sa Johannessen opp stillingen som fulltidsprofessor for å konsentrere seg om arbeidet med å etablere Norsk Helseinformatikk AS (NHI) og gikk over i en professor 2-stilling.
Laila (1958)
Handling
Dagen for bryllupet har opprunnet. Når bryllupsselskapet er samlet, venter den stolte brudgommen og hans svigerfar på den høytidlig pyntede Laila. Brått bryter en uinnbudt gjest inn i selskapet: Anders Lind. Det følger et kraftig sammenstøt mellom de to rivalene. Anders vinner overtaket. Deretter lykkes det ham å drive Aslak inn i et hjørne og gjøre det klart at kjærlighetens lov er sterkere. Med tungt hjerte innrømmer Aslak hvordan deres «datter» kom til ham og hans hustru, og at han han derfor har ingen rett til å tvinge Laila inn i et bryllup mot hennes vilje. Laila er fri - fri til Anders.
Terje Johannessen
I 1996 etablerte han Norsk Helseinformatikk (NHI). Sommeren 1997 inngikk NHI en kontrakt med Helsedepartementet om å utvikle et oppslagsverk for allmennleger – Norsk Elektronisk Legehåndbok (NEL). I perioden 1997–2000 var han leder (forskningssjef) for Senter for samhandling i helsetjenesten ved SINTEF Unimed. Fra 2000 til 2008 var han medisinsk sjef i NHI og daglig leder fra 2008. Legehåndboka (NEL) var en periode gratis tilgjengelig gjennom Helsebiblioteket, men da Helsebiblioteket erstatte det med engelskspråklige oppslagsverk ble det misnøye, og i 2016 abonnerer mer enn 95% av alle allmennleger i Norge, samt flere sykehus og helseinstitusjoner, på NEL. NHI er nå kjøpt opp av svenske Bonnier, og NEL finnes nå i dansk versjon (Lægehåndbogen), svensk versjon (Medibas) og lanseres i 2017 i tysk drakt (Deximed).
Laila (1958)
Anmeldelser
Lexikon des internationalen Films kom til en positiv konklusjon og skrev at det var en enkel, populær og folkloristisk livshistorie med landskapsopptak fra polarsirkelen.
Cinema hevdet at Ingmar Bergmans foretrukne sjeffotograf Sven Nykvist hadde sørget for «edel optikk», som dog kun begrenset seg til ''«[å] kompensere for altfor mye sentimentalitet. Fasit hjertevarme i det høye nord»''.
Terje Johannessen
Terje Johannessen har vært foredragsholder ved ca. 200 nasjonale og 50 internasjonale kurs, konferanser og kongresser. Totalt har han vært kursleder for mer enn 50 kurs i legers etterutdanning. Han er forfatter av en rekke fagartikler i lærebøker og av ca. 50 vitenskapelige artikler i tidsskrift med referee-system. Han er også forfatter av ca. 100 populærvitenskapelige artikler.
Blant sakene Johannessen har vært mest engasjert i, er tiltak for å bedre samhandling i helsetjenesten, og tiltak som kan forbedre maktforholdet mellom lege og pasient. Han har hatt en rekke oppdrag blant annet for Helsedepartementet og norske sykehus for å bedre samhandlingen mellom de ulike aktørene i helsetjenesten. Arbeidet for bedre samhandling var også mye av bakgrunnen for at han vant Nidarosprisen i 2001.
Hans Gude
Familie
Hans Gude giftet seg med Betsy Juliane Charlotte Anker fra Storhamar. Hun var sønnedatter av jernverkseieren, godseieren, embetsmannen og politikeren Carsten Tank Anker. Den rike korrespondansen mellom Hans Gude og Betsy Anker har blitt utgitt av deres barnebarn Caren Lessing, og har blant annet gitt innsikt i Gudes opplevelser under hans malerekspedisjoner. I tillegg til sine egne barn tok Hans og Betsy Gude også til seg Anna Christine Nielsen (1855-1914) som pleiedatter; hun var datter av Betsys bror Carsten Anker (1817-1898). Anna giftet seg i 1873 med Hans Gudes elev Otto Sinding (1844-1909).
Utdanning
Hans Gude var noe av et vidunderbarn, og fikk undervisning hos Johannes Flintoe allerede i 1837, for deretter å gå på Tegneskolen i Christiania. «Møtet med Flintoes kunst ble et vendepunkt for Gude,» skriver Messel, og siterer Gude: «Det var første Gang, jeg saa noget Saadant, og Henrykkelsen var ogsaa stor, hos Fader endog saa stor, at han besluttede sig til at spørge Flintoe, om han vilde undervise mig.» Gude var ifølge Messel tolv år gammel da han så Flintoes kosmoramautstilling i Øvre Slottsgate i februar 1837. Welhaven var Gudes første mentor og oppfordret foreldrene til å sende gutten til Düsseldorf. Bare 16 år gammel kom han dit i 1841. Her fikk han først privatundervisning av Andreas Achenbach i ett år, før han ble tatt opp ved kunstakademiet i klassen for landskapsmaleri ledet av Johann Wilhelm Schirmer.
Virke
Gudes yrkeskarriere fant stort sett sted i Tyskland, hvor han som lærer først var knyttet til Düsseldorf, der han i 1854 overtok professoratet i landskapsmaleri etter sin lærer Schirmer. I 1861 sluttet han som professor i Düsseldorf, og dro året etter til Wales, der han bodde i den lille landsbyen Betws-y-Coed til 1864. Schirmer hadde forlatt Düsseldorf for å lede den nyopprettede kunstskolen i Karlsruhe (nå Staatliche Akademie der Bildenden Künste Karlsruhe), og da han døde i 1863, overtok Gude på nytt sin gamle lærers stilling. Han sto i denne til 1870, men underviste ved det samme akademiet som professor i landskapsmaleri-klassen fra 1874 til 1880. Deretter ledet han mesterklassen i landskapsmaleri ved Berliner Akademie frem til 1901. Til Norge kom han bare på besøk.
Gude mottok mens han levde en rekke norske og utenlandske ordener og æresbevisninger. Han ble blant annet utnevnt til medlem av senatet i Akademie der Künste i Berlin, 1901, og medlem av lignende akademier i Wien, Amsterdam, Rotterdam, Stockholm og København. I 1893 mottok han Storkorset av St. Olavs Orden. Han mottok også den svenske Nordstjerneordenen.
Hans Gude var den første som ble gravlagt på Æreslunden på Vår Frelsers gravlund i Kristiania, da den ble opprettet i 1903.
Hans landskapsmalerier formidlet storheten i det norske landskapet, i mange tilfeller knyttet til høyfjellet. Senere er hans motivkrets mer knyttet til kysten. Bruken av lys og skygge, skyer og solgjennombrudd er typisk i mange av Gudes malerier. Han hadde stor betydning som lærer og inspirator for en generasjon av malere. Den tyske studiekameraten August Leu var med Gude på reise til Norge og Leu ble sterkt inspirert av den norske naturen. Gude møtte Tidemand på reise på Vestlandet, trolig Lysefjorden eller Gudvangen. Hans økonomiske støtte til mange kommende berømtheter var med på å legge grunnen for en gullalder i norsk malerkunst.
Verk
Hans kanskje mest kjente maleri er «Brudeferd i Hardanger», som han malte sammen med Adolph Tidemand. Gude malte landskapet og Tidemand personene. Maleriet ble til på bestilling til det store tablået (tableaux vivants) i 1849 på Christiania Theater, hvor mannskoret Den norske Studentersangforening (DnS stiftet 1845) urframførte en sang av Halfdan Kjerulf og Andreas Munch over samme tema. Ifølge Dag og Tid ble maleriet laget først og deretter fremvist (kanskje som en slags markedsføring) på teaterscenen med musikk av Ole Bull og dikt av Welhaven. Både Tidemand og Gude var hjemme i Norge dette året (1849) på grunn av de revolusjonære begivenhetene i Sentral-Europa.
I 2021 ble maleriet «Fjordlandskap ved Balestrand» (olje på lerret, 102x127 cm) kjøpt av Nasjonalmuseet for 4,1 millioner kroner under en kunstauksjon. Bildet har vært i privat eie i Oslo siden 1930 og ikke vært offentlig siden 1930-tallet (trolig ikke utstilt siden 1848). Maleriet er i svært god stand. Gude malte bildet da han var 23 år gammel. Kunsthistoriker Frode Haverkamp vurderte bildet før auksjonen. Haverkamp uttalte at maleriet er utført med stor ferdighet i penselstrøk, skygger, farger og komposisjon. Bildet fremstiller et norsk landskap om sommeren med en fjordarm, fjell og en isbre. Sentralt i bildet er laftede bygninger mellom kampesteiner og noen personer i dagligdagse aktiviteter. Gudes bilder er ikke en nøyaktig gjengivelse av landskapet: Han satte sammen fra ulike steder og gjorde for eksempel fjellene litt brattere og isbreen litt mektigere.
Ettermæle
Kunsthistoriker Nicolai Strøm-Olsen mener Gude er den norske kunstneren som har hatt størst betydning for andre kunstnere. Strøm-Olsen mener samtidig at Munch og J.C. Dahl kunstnerisk er viktigere enn Gude.
Hans Gude er hedret med gatenavn i flere norske kommuner.
The Open Championship 1954
The Open Championship 1954 ble arrangert på Royal Birkdale Golf Club i Southport, Merseyside i England i 1954.
André Tardieu
André Tardieu (født 22. september 1876 i Paris, Frankrike, – død 15. september 1945 i Menton, Frankrike) var en fransk politiker som satt i tre perioder som statsminister i Frankrike.
Hans første periode som statsminister var fra den 3. november 1929 til den 17. februar 1930, andre periode var fra 2. mars til 4. desember 1930 og tredje og siste periode fra 20. februar til 10. mai 1932.
Tardieu var en dominerende figur i det franske politiske liv mellom 1929 og 1932. Tardieu var utdannet ved Lycée Condorcet. Han ble akseptert av École Normale Supérieure, men i stedet gikk han inn i diplomatiet. Senere forlot han denne tjenesten og han ble berømt som utenrikspolitisk redaktør for avisen Le Temps. Han grunnla senere den konservative avisen L'Echo National.
I 1914 ble Tardieu valgt som varamedlem for departementet Seine-et-Oise, som kandidat for det sentrum-høyre-demokratiske republikanske Alliansen (Alliance Démocratique – AD). Han beholdt dette setet frem til 1924. Fra 1926 til 1936 representerte han departementet Territoire de Belfort.
I 1926 returnerte Tardieu til den franske regjeringen som minister for transport under Raymond Poincaré. I 1928 ble han tildelt stillingen som innenriksminister. Da Tardieu ble statsminister, innførte han en rekke programmer for velferdstiltak, herunder offentlige arbeider, sosial forsikring og gratis videregående skole, og han oppmuntret diverse moderne teknikker i denne bransjen. Tardieu ble fordrevet både fra stillingen som innenriksminister og statsminister i ti dager i februar-mars 1930 av Camille Chautemps fra det radikale parti. Han ble landbruksminister i 1931 og krigsminister i 1932. Han ble statsminister igjen fra 30. februar til den 10. mai 1932.
Helymaeus
Helymaeus er en slekt av biller som tilhører den store underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
André Tardieu
I sin bok La Révolution à refaire kritiserte Tardieu det franske parlamentariske systemet.
Helymaeus
Utseende
Middelsstore, langbeinte, vanligvis metallisk fargede trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen, utvidede og sagtakkede i spissen. Pronotum er avrundet sekskantet med en butt tann på hver side. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover, rundede i spissen. Beina er lange, bakbeina noe fortykkede med klubbeformede lår.
André Tardieu
I tillegg til sine tre perioder som statsminister, fungerte han midlertidig som Republikkens president fra den 7. til den 10. mai 1932.
Helymaeus
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika inkludert Jemen.
Marie François Sadi Carnot
Marie François Sadi Carnot (født 11. august 1837 i Limoges i Frankrike, død 25. juni 1894) var en fransk statsmann og den fjerde presidenten for den tredje franske republikk. Han fungerte som president i Frankrike fra 1887 og frem til han ble myrdet i 1894.
Arkeologiåret 1669
Arkeologiåret 1669 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1669.
Marie François Sadi Carnot
Bakgrunn
Han var sønn av statsmannen Hippolyte Carnot og ble født i Limoges, Haute-Vienne. Han utdannet seg som sivilingeniør, og etter å ha utmerket seg ved skolene École polytechnique og École des ponts et chaussées fikk han en stilling i offentlig tjeneste.
Arkeologiåret 1669
Dødsfall
1669 in archaeology
Marie François Sadi Carnot
Bakgrunn
Sadi Carnot ble ansatt i 1863 som ingeniør i Annecy, der han utførte flere viktige arbeider, blant annet broen over elven Rhône ved Collonge. I januar 1871 ble han prefekt i departementet Seine-Inférieure og fikk i oppdrag å organisere nasjonalforsvaret i Normandie.
Politiker
I februar samme år (1871) ble han innvalgt i nasjonalforsamlingen, der han sluttet seg til partigruppen «Union républicaine», som var en gruppe på venstresiden, og etter den nye forfatningens innføring i 1876 ble han valgt fra valgkretsen Beaune som representant til deputertkammeret, og han ble gjenvalgt sammesteds etter kammerets ekstraordinære oppløsning i 1877.
Minister
I august 1878 ble han understatssekretær i ministeriet for offentlige arbeider, og fra 23. september 1880 overtok han ledelsen for dette ministerium i Jules Ferrys kabinett. Han fratrådte den 10. november 1881, samtidig med regjeringssjefen.
Han stemte som moderat republikaner i kammeret (dit han ble gjenvalgt i 1881 og 1885) mot forslagene om religionsundervisningens utelukkelse fra skolene og om dommernes avsettelighet. Han ble i 1883 og 1884 en av kammerets visepresidenter.
Han overtok 6. april 1885, i Henri Brissons ministerium, atter departementet for offentlige arbeider, men skiftet etter bare noen dager til finansdepartementet. Der var han sjef også i Charles de Freycinets derpå følgende kabinett til 11. desember 1886.
President
Etter president Jules Grévys avgang ble Carnot, Ferry og Freycinet oppstilt som kandidater til presidentembedet. Ved første stemmerunde, 3. desember 1887, fikk han høyeste stemmetall, skjønt ikke det bestemte minimumstall; ved den andre fikk han 616 stemmer av 827. Han ble mottatt med tiltro av alle republikanske partier og søkte etter beste evne å være denne verdig. Ved sin plettfrie karakter ble han en støtte for republikken, særlig mot Georges Boulangers kullkastningsplaner. Hans ytre opptreden var alt som franskmennene forventet av statssjefen, og ved sine mange reiser i landet gjorde han seg vel kjent med de forskjellige landsdelenes behov og ønsker, og han vant samtidig en stadig større popularitet. Særlig godt mottatt ble den utmerkede måte som han representerte statsmakten ved republikkens hundreårsfest i 1889 og ved de fester som stod i sammenheng med den av ham da åpnede store verdensutstilling i Paris.
Som regent var han vel meget passiv, overlot til ministeriene å utføre de tiltak som de fant passende, men en datidens fransk president turde knapt være i posisjon til å handle annerledes. Selv den tilnærning til Russland som under hans regjering fant sted og som fikk et uttrykk i en fransk flåteavdelings besøk i St. Petersburg i 1891 og ett russisk gjenbesøk ved flåtebasen i Toulon i 1893, bidro til at folkets sympatier for Carnot økte.
Drap
I byen Nolay ble det den 8. september 1895 avduket et minnesmonument fremstillende Frankrike som tar den døende Carnot i sin favn, og i Nancy den 28. juni 1896 en 10 meter høy obelisk (med Carnots portrettmedaljong i bronse og to allegoriske kvinnefigurer i bronse) til minne om hans besøk i Nancy i 1892 og møte der med storfyrst Konstantin fra Russland. Også i blant annet Fontainebleau, Angoulême, Annecy og Limoges ble det reist minnesmerker over ham.
Fylkesvei 6008
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv184.
Vestfold Høyre
Vestfold Høyre er partiet Høyres fylkesorganisasjon i Vestfold. Alf Johan Svele er fylkesleder, mens Lene Camilla Westgaard-Halle og Henning Wold er nestledere. Cathrine Gulbrandsen er fylkessekretær. Johanne Kirsebom er leder for Vestfold Unge Høyre.
Vestfold Høyre har 13 representanter i fylkestinget i perioden 2015-2019, der Liv Karto er gruppeleder og Rune Hogsnes er fylkesordfører.
Høyre har ordføreren i kommunene Holmestrand, Færder, Sandefjord, Svelvik og Tønsberg, og varaordføreren i Holmestrand.
I perioden 2017–2021 har Vestfold Høyre stortingsrepresentantene Kårstein Eidem Løvaas, Lene Westgaard-Halle og Erlend Larsen.
Organisasjonshistorie
Vestfold Høyre ble etablert som Den konstitutionelle Fællesforening for Jarlsberg og Larviks amt i 1883, men avløst av enkeltstående kretsorganisasjoner ved overgangen til enmannskretser ved stortingsvalget i 1906.
Mellom 1920 og 1952 var Høyre-foreningene i fylkets kjøpsteder samlet i Høires byorganisasjon i Vestfold, mens foreningene i landkommunene var samlet i organisasjonen med navnene Høires og Frisinnede Venstres Landorganisation for Vestfold (1920–1928), Vestfolds borgerlige Samlingsparti (1928–1935) og Høires fylkesorganisasjon i Vestfold: (1935–1952). Felles fylkessekretærer var Leif Helberg (1921–1946), Realph Norland (1947–1949) og Andreas Sørensen (1950–1952).
Ved stortingsvalget i 1953 ble byvalgkretsene avskaffet, og dagens Vestfold Høyre dannet.
Ledere
Den konstitutionelle Fællesforening for Jarlsberg og Larviks amt (1883–1906):
Høires byorganisasjon i Vestfold (1920–1952):
Høires fylkesorganisasjon i Vestfold (1920–1952):
Vestfold Høyre (1953–2018):
''Vestfold og Telemark Høyre (2019–):
Stortingsrepresentanter
Innvalgt for Høyre fra Vestfold stortingsvalgkrets (etablert i 1953):
Bjelleviklere
Bjelleviklere (Archips spp.) er en slekt av sommerfuglfamilien viklere (Tortricidae) som hører til undergruppen Tortricinae. Det er beskrevet noe over 100 arter på verdensbasis, seks av disse forekommer i Norge.
Utseende
Mellomstore til store (de norske artene har vingespenn 15-28 millimeter), mer eller mindre brune viklere. Forvingens framkant er rundet og ytterkanten tvert avskåret eller litt innbuktet (spissen ofte litt framskytende), slik at sommerfuglen får et bjelleformet omriss når den sitter i ro. Det er ofte tydelig forskjell på hannen og hunnen i fargen.
Levevis
De fleste av artene har larver som lever på busker og løvtrær, men det finnes også noen som går på bartrær.
Skadedyr
Flere av artene i denne slekten er brysomme skadedyr, for eksempel stor fruktvikler (Archips podana) ved dyrking av epler.
Denis Horgan
Denis Horgan (født 18. mai 1871, død 2. juni 1922) var en britisk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Bjelleviklere
Utbredelse
Slekten forekommer i Nord-Afrika, i så godt som hele Europa, i det meste av Asia og i Nord-Amerika.
Arkeologiåret 1650
Arkeologiåret 1650 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1650.
Denis Horgan
Horgen vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1908 i London. Han kom på andreplass i kulestøt med et støt på 13,62 meter, bak amerikaneren Ralph Rose som vant med 14,21
Sånn er’e bare
Sånn er'e bare er et album gitt ut av Øystein Sunde i 2005.
Sporliste
Alle melodier og tekster er skrevet av Øystein Sunde, om ikke annet oppgis.
Adolph Tidemand
Adolph Tidemand (født 14. august 1814 i Mandal, død 8. august 1876 i Christiania) var en norsk maler. Flere av hans verk regnes for å være blant de mest kjente fra den norske nasjonalromantikken på 1840- og 1850-tallet. I særklasse står «Brudeferd i Hardanger» (1848) som han laget sammen med Hans Fredrik Gude. Verdt å nevne er også «Haugianerne» (første versjon også 1848). Tidemand var sammen med blant andre Hans Gude sentral i det som kom til å bli kjent som Düsseldorfskolen
Liv
Adolph Tidemand vokste opp i Mandal som sønn av tollinspektør og stortingsrepresentant Christen Tidemand og Johanne Henriette Haste, født i København. Han fikk privat tegneundervisning i hjembyen, og hans talent ble oppmuntret. På grunn av familietilknytningen valgte han bort den vanligste utdanningsveien på Tegneskolen i Christiania, og studerte i København i årene 1832-37. Etter først å ha blitt avvist på Det kongelige danske kunstakademi og opptatt på en privat tegneskole, var han elev ved akademiet fra 1833. Både i 1835 og 1836 fikk han utmerkelser ved akademiets utstillinger.
Fra 1837-1841 fortsatte han studiene ved kunstakademiet i Düsseldorf, som på den tiden hadde stor tilstrømning fra flere land. Her malte han «Hjemvendte fiskere ved den sjællandske kyst» (1838) – som på Thomas Fearnleys og andres initiativ ble innkjøpt av kunstforeningen i Christiania. Maleriet «Gustav Vasa taler til dalalmuen i Mora kirke» (1841), ble solgt til en tysk kunstforening, og vakte begeistring da det noen tid senere ble stilt ut i Christiania.
Han giftet seg i 1845 med barndomsvenninnen Claudine Marie Bergitte Jæger (1817–1887). Paret bosatte seg i Düsseldorf i 1845. Fra den første tiden her skriver seg «Haugianerne» (1848 og senere).
Da sønnen Adolph jr. døde i 1874, 28 år gammel, gikk det sterkt inn på foreldrene, og Adolph Tidemand selv døde i Christiania i 1876.
Kunst
Høsten 1841 gjennomførte han en studiereise til Italia sammen med broren Emil. Fra reisen kjennes blant annet bildet «Napolitansk fisker» (1842). Han foretok flere studiereiser i Norge i perioden 1842-45; til Østerdalen, Gudbrandsdalen, Sogn, Hardanger og Telemark. Flere kjente bilder skriver seg fra disse reisene: «Eventyrfortellersken» (1844), «Søndagskveld i en hardangersk røkstue» (1843), «Gudstjeneste i en norsk landsens kirke» (1845).
I mars 1849 deltok Tidemand og den elleve år yngre Hans Gude i Kunstnerforeningens Aftenunderholdning på Christiania Theater med tre tablåer. «Brudeferd i Hardanger» var det ene, og det ble fremvist ledsaket av korsang til tekst av Andreas Munch og musikk av Halvdan Kjerulf.
1850-årene ble gode arbeidsår for Tidemand, med mange bestillinger og flere korte studiereiser. Utgangspunktet var fremdeles Düsseldorf. Motivene var preget av nasjonalromantikken, med sentimentale og dramatiske motiv.
1860- og 1870-årene ble preget av nye strømninger i kunsten, men også av at han mottok flere æresbevisninger. Han stilte ut i æreskategorien på Verdensutstillingen i Paris 1867, ble i 1869 honorær professor ved akademiet i Düsseldorf.
Av stor kunstnerisk og kulturell betydning er Tidemands studier av norske folkedrakter. Draktstudiene spenner over et tidsrom på nærmere 30 år; fra kunstnerens første studiereise i 1843 til den siste i 1874 og utgjør til sammen ca. 150 tegninger og arbeider i olje. Draktstudiene er i Nasjonalgalleriets eie og flere av dem inngår i basisutstillingen Livets dans. Samlingen fra antikken til 1950. Museet mottok samlingen som testamentarisk gave i 1882 og den inneholder både skissebøker, tegninger, akvareller og oljemalerier.
Nevøen Adolph Claudius Tidemand var også kunstmaler, utdannet i Düsseldorf som sin onkel, og hadde en signatur som kunne endres. Bilder av denne, mer ukjente nevøen er på begynnelsen av 1900-tallet solgt for å være malt av den eldre Adolph Tidemand.
Han mottok St. Olavs Orden og den svenske Nordstjerneordenen.
Adolph Tidemand har fått gatenavn oppkalt etter seg i flere norske kommuner, blant annet Tidemands gate på Frogner i Oslo.
Anna Elisa Tryti
Anna Elisa Tryti (født 7. mai 1958) er norsk historiker og politiker for Arbeiderpartiet.
Tryti vokste opp i småbyen Yoko i Mbam-et-Kim i Kamerun som datter av misjonær og husbygger Ingvald Tryti. Da hun var seks år gammel flyttet familien tilbake til Bergen.
Hun er cand.philol. i historie og har spesialisert seg i norsk og europeisk middelalderhistorie.
Hun var kommunalråd for byutvikling 1992–1995. Hun var rådmann i Naustdal kommune 2006–2009 og direktør for kultur og idrett i Hordaland fylkeskommune 2010–2015.
Judo under Sommer-OL 2000 – +100 kg menn
+100 kg for menn i judo under Sommer-OL 2000 i Sydney ble arrangert i september 2000 på Sydney Convention and Exhibition Centre.
Emil Jannings
Emil Jannings  (født Theodor Friedrich Emil Janenz 23. juli 1884 i Rorschach i Sveits, død 2. januar 1950 i Strob i Østerrike) var en tysk skuespiller. Han fikk den aller første Oscar for beste mannlige hovedrolle under den 1. Oscar-utdelingen i 1929.
Teater
Jannings hadde amerikansk far og tysk mor. Han vokste opp i Sveits og Tyskland. Uten formell skuespillerutdanning og med pågangsmot greide han etterhvert å få inpass på tyske teatere og fikk sitt gjennombrudd i 1915 ved Deutsches Theater Berlin under Max Reinhardt. Han ble deretter raskt en av de mest ansette tyske skuespillerne.
Tysk film
Jannings popularitet gjorde at han ble engasjert i filmer, selv om han ikke likte stumfilm siden han ikke kunne bruke stemmen sin. Han var personlig venn med regissør og skuespiller Ernst Lubitsch som ofte brukte han i filmene sine. Som en av de beste tyske karakterskuespillerne både på scenen og i film, fikk han etterhvert et kontrakttilbud av Paramount som han aksepterte og han begynte å filme i Hollywood 1927.
Etter 1929
Tilbake i Tyskland laget Jannings filmen han er kanskje mest kjent for, Den blå engel i regi av Josef von Sternberg og gjennombruddsfilmen for Marlene Dietrich. Filmen ble også laget i engelsk versjon, der Jannings snakker der aksentfri, noe som avkrefter tysk aksent som grunn for at han forlot Hollywood.
Mellom 1933 og 1945 spilte Jannings videre i tyske filmer, både uten og med direkte propagandabudskap. Selv om han fortsatt spilte imponerende hadde ingen av disse filmene samme kunstneriske nivå som før 1933. Han ble utnevnt til årets kunstner av Joseph Goebbels i 1941. Den siste filmen han holdt på med måtte avbrytes da de allierte nærmet seg. Han skal ha samlet opp sine oscarstatuetter, for dette skulle angiveligvis bevise hans gode forhold til Hollywood. Hans ukritiske holdning under nasjonalsosialistisk tid gjorde at han umiddelbart fikk yrkesforbud i 1945. Yrkesforbudet kunne reverseres om han kunne fremstille seg selv som avnazifisert, men isteden dro han til Østerrike. Der levde han med sine inntekter og et nytt statsborgerskap, der døde han i 1950 av leverkreft.
Umeå rådhus
Rådhuset i Umeå ble oppført etter bybrannen i 1888 på samme sted som byens første rådhus fra 1600-tallet, som ble ødelagt i brannen.
Rådhuset ble tegnet av Umeås første byarkitekt, Fredrik Olaus Lindström som var hentet fra Stockholm. I den nye byplanen ga han rådhuset en framtredende plassering på elvebredden, med hovedfasaden mot sør og havnen ved Umeälven, som da ennå var seilbar og var den egentlige innfarten til byen.
Det første rådhuset
På 1600-tallet hadde Umeå noen få offentlige bygninger. Det var kirken, skolen og rådhuset. Rådhuset lå på den nordre delen av Rådhustorget og hadde rettsvesenet, byens myndigheter og andre felles funksjoner samlet. Rådhuset var et enetasjes hus, med tre vinduer mot torget og med et høyt valmet sadeltak med lanterne.
Det tredje rådhuset
Et nytt og større rådhus i to etasjer ble i 1814 bygd i kvartalet nord for Rådhustorget med hovedfasaden mot sør. Bygningen var tegnet av Samuel Enander som var arkitekt ved Överintendentsämbetet. Etter de kongelige bygningsforordningene som trådte i kraft i 1776 skulle alle offentlige bygninger bygges i sten men Umeå fikk dispensasjon og rådhuset ble bygd i tømmer i stedet.
I underste etasje lå blant annet bykroa, auksjonsforretningen, skattekontoret og byarresten. I overetasjens østre halvdel var det en stor sal samt «rum för förfriskningar», «conversationsrum» og «förmak». I den vestre halvdelen av overetasjen lå magistratens møtesal og et forsamlingslokale for byens eldste.
Takhøyden i overetasjen var høyere enn i første etasje og bygningens fasade som var i strikt empirestil, hadde rikere utsmykning på overetasjen.
Nytt utseende
Umeå hadde et økonomisk oppsving omkring midten av 1800-tallet og de offentlige bygningene fikk en nødvendig opprustning. Blant annet rådhuset ble utstyrt med hvitmalt panel og fasaden fikk seks doriske kolossalpilastrer.
1880 fikk rådhuset en så kalt «telefongalje» på taket da telegrafstasjonen ble flyttet til rådhuset.
Nåværende rådhus
Lindström – som 1889–90 utførte de endelige tegningene til Umeå stads kyrka – fikk også i oppdrag å tegne det nye rådhuset. Han skal ha hentet inspirasjon i den hollandske renessansestilen, som tillot en viss asymmetri. De mange tårnene er da også av høyst varierende høyde og form. Ellers er fasaden stramt og representativt bygd i rød tegl med portaler, vindusomramminger og andre detaljer i lys sandstein – der man ikke av økonomiske grunner så seg nødt til å bruke billigere materialer som støpejern, som ble malt med oljemaling i matchende farger.
Det ble lagt stor vekt på omgivelsene ved rådhuset. Det ble blant annet anlagt en ny esplanade fra rådhuset mot nord, og i kvartalet mot havnen ble det anlagt en park for å gi rådhuset oppe på elvebrinken en monumental plassering.
To innganger
Det oppstod et delikat problem da utbyggingen av stambanan genom övre Norrland på midten av 1890-tallet nådde fram til Umeå. Det hadde blitt bestemt at den nye jernbanestasjonen skulle ligge et stykke nord for rådhuset – det vil si på rådhusets bakside. Det passet seg naturligvis ikke at man vendte ryggen til kongen når han skulle komme med toget for å innvie den nye jernbanen. I god tid før Oscar IIs ankomst i 1896 bygde man derfor en inngang til, mot nord – mot det som idag er Rådhustorget.
Relokaliseringer
Rådhuset hadde som seg hør og bør bystyresal og lokaler for administrasjonen. Den vestre delen var helt fra starten reservert rettsvesenet med politistasjon og arrestlokaler i første etasje og rettssal i overetasjen. Senere ble hele vestre del overtatt av Umeå tingsrätt. I første etasje fantes dessuten i mange år byens telegrafstasjon og postkontor, mens en auksjonsforretning holdt til i kjelleren.
Post og telegraf ble allerede i 1902 flyttet til det da nybyde Riksbankshuset, mens politiet måtte vente til 1938 før de fikk en egen politistasjon. Kommuneforvaltningen tok etter nedleggingen av Norrlands Dragonregemente, K4 (som i 1980 flyttet til Arvidsjaur), over de fraflyttede lokalene til regimentet.
I 1994 flyttet tingsrätten til nybygde lokaler på Nygatan 45 i Umeå og rådhuset var nesten tømt for virksomhet. Kommunestyret mente at «det västerbottniska köket» ikke var godt nok ivaretatt av byens restauranter, og ville at lokalene skulle tilpasses til formålet. Anbudskonkurransen som ble utlyst i 1995 ble vunnet av arkitekt Ted Preutz, og hans forslag om å plassere restauranten på gateplan ble vedtatt.
Det "nye" rådhuset
Etter et par års ombyggingsarbeider åpnet det "nye" rådhuset, som nå huset blant annet restaurant Rex, festsaler og Umeå kommunes kulturforvaltning (som dog senere har rukket å flytte først til Tullkammaren og deretter til lokaler i tilknytning til Umeå stadsbibliotek). Fra 1. januar 1997 til og med november 2002 holdt Infotek Rådhuset Studie- och Yrkesvägledning til i lokaler i første etasje. Det var et samarbeidsprosjekt med Arbetsförmedlingen, Umeå kommune, CSN og Umeå universitet med formål å gjøre studie- og yrkesinformasjon samt studie- og yrkesveiledning tilgjengelig på en enkel måte.
Gustav II Adolfs byste
En byste av Umeås grunnlegger, Gustav II Adolf, er plassert midt mellom Storgatan og dobbelttrappen på Rådhusets sørside. Bysten er av bronse og står på en granittsokkel. Sokkelen har en medaljong med monogrammet GARS (Gustavus Adolphus Rex Sueciae). Den totale høyden er ca tre meter og bysten er utført av Otto Strandman. Statuen ble avduket under høytidelige seremonier 20. august 1924 i anledning av Västerbottens regementes 300-årsjubileum.
Paul G. Roness
Paul Gerhard Roness (født 5. september 1951, død 17. mai 2013) var en norsk professor ved Institutt for administrasjon og organisasjonsvitenskap, Universitetet i Bergen. Tidlig i karrieren medvirket han i Maktutredningen (1972–1981). Han tok doktorgraden i 1993 og ble professor i 1998.
Rotenon
Rotenon har tidligere blitt benyttet som et insekticid for å kontrollere skadeinsekter på buskap og landbruksprodukter, samt bekjempelse av utvendige parasitter på husdyr som hunder og katter. I dag brukes ulike rotenonløsninger i hovedsak for for å utslette lakseparasitten Gyrodactylus salaris eller introduserte fiskearter i elver, vassdrag og innsjøer.
Rotenon framstilles fra røttene av tropiske erteplanter av familien Leguminosae. Fra disse planterøttene (derrisrot) blir det trukket ut et rotenonholdig ekstrakt. Dette ekstraktet er tungt løselig i vann, og må derfor tilsettes spesielle kjemikalier for å få god innblandingsevne i vann for bruk i elver og bekker. Den rotenonløsningen som benyttes i dag heter CFT-Legumin og inneholder 3,3 % rotenon
Formulering CFT-L (3,3 % rotenon)
- Inert betegner andre plantestoffer som følger med ekstraktet fra derrisrøttene.
- Dietylenglykolmonoetyleter (DEGEE) er et lett biologisk nedbrytbart, ikke bioakkumulerende løsemiddel som ikke er giftig eller helseskadelig. Det er derfor, blant annet, brukt i kosmetikk, i veterinærmedisin for matproduserende dyr og rengjøringsmidler. DEGEE må ikke forveksles med etylenglykol eller dietylenglykolmonometyleter som er helseskadelig stoff.
- Cyclic trimethylolpropane formal (CTF) eller 5-ethyl-1,3-dioxane-5 methanol: CTF er et lett biologisk nedbrytbart og ikke bioakkumulerende løsemiddel, det er ikke giftig, men er irriterende for øynene.
- Ester av tallfettsyre er et biprodukt fra papirmasseproduksjon («tall» = furu), mye brukt i såpe. Er et emulgeringsmiddel som gjør at CFT-L fordeler seg bedre i vannet. Stoffet brytes ned ved hydrolyse i vann. Konsentrert kan stoffet virke irriterende på hud og øyne.
- Calcium alkyl benzene sulphonate er et emulgeringsmiddel som gjør at CFT-L fordeler seg bedre i vannet. Stoffet brukes i vaske- og rengjøringsmidler og ble introdusert på verdensmarkedet i 1964 på grunn av deres raske nedbrytning i aerobt miljø. Halveringstiden i vann varier fra timer til 3 dager i vann. Stoffet er i konsentrert form irriterende for hud og øyne.
George Arliss
George Arliss (født Augustus George Andrews 10. april 1868 i London, død 5. februar 1946 i London) var en engelsk skuespiller. Han vant Oscar for beste mannlige hovedrolle for rollen som Benjamin Disraeli i filmen Disraeli (1929).
Liv og virke
Arliss begynte sin karriere som skuespiller på britisk teater i 1887. I 1900 opptrådte han på West End i London med flere biroller. Arliss reiste til USA i 1901, og han bodde i Nord-Amerika i tyve år. Arliss begynte sin filmkarriere i USA med filmen The Devil (1921), etterfulgt av Disraeli og fire andre stumfilmer før han begynte med lydfilmer.
Arliss dukket ofte opp sammen med sin kone, Florence Arliss (1871–1950), som han var gift med fra 16. september 1899 til hans død. De hadde ingen barn, men Leslie Arliss, som var en kjent produsent og regissør er flere ganger blitt feilaktig referert til som sønnen til Arliss i enkelte oppslagsverk. Ekteparet var i London i 1939, og utbruddet av andre verdenskrig forhindret deres retur til Nord-Amerika.
Arliss har en stjerne på Hollywood Walk of Fame som ligger ved 6648 Hollywood Boulevard.
Rotenon
Bruksområde
Rotenon brukes for å fjerne alvorlige parasitter og sykdommer, slik som lakseparasitten Gyrodactylus salaris. Det brukes også rotenon i situasjoner hvor det naturlige biologiske mangfoldet blir truet av fremmede fiskearter som har blitt spredt utenfor sitt opprinnelige utbredelsesområde ved menneskelig hjelp. Kort oppsummert kan effekten av fremmede arter være dramatisk, hvor man i de verste tilfellene opplever en utryddelse av lokale stedegne arter. Dette kan skje som følge av direkte konkurranse, genetisk innblanding/hybridisering, predasjon eller sekundære effekter som ved at en parasitt/sykdom innføres eller at vannkvaliteten forverres gjennom en trofisk kaskade.
For hvert enkelt tilfelle vurderes hvilken biologisk konsekvens den nye introduksjonen har, og hvilken spredningsmulighet arten har til nye vann og vassdrag. Fisk er blant de mest ømfintlige organismene for rotenon. Det er derfor mulig å benytte konsentrasjoner som utrydder fisken mens mye av den resterende faunaen overlever. Konsentrasjonen som normalt benyttes ligger på om lag 1 liter CFT-Legumin (som inneholder 33 gram rotenon) per million liter vann (1000 m3). For bekjempelse av karpefisk må konsentrasjonen være noe høyere.
En seiglivet myte at alt liv drepes
En midlertidig indirekte effekt vil oppstå ved at fugler og dyr som lever av fisk og bunndyr vandrer ut av området for å skaffe seg mat. Disse vender tilbake når fisk og bunndyr er reetablert i vassdraget. Kreps kan overleve rotenonkonsentrasjoner mange ganger høyere enn fisk. Lengden på eksponeringstiden vil også spille inn. Kreps som oppholder seg i grunne soner hvor nedbrytingen av rotenon skjer raskest har gode muligheter til å overleve. Amfibier, med unntak av rumpetroll som dør raskt av rotenonpåvirkning, har en rotenontoleranse et sted mellom fisk og kreps.
Fysiologisk effekt av rotenon
Giftvirkningen av rotenon skyldes stoffets spesifikke virkning på cellene. Rotenon blokkerer elektrontransportsystemet i mitokondriene, noe som medfører at cellenes åndedrett nedsettes. Rotenon er svært giftig for fisk på grunn av at gjellene raskt og effektivt tar opp stoffet. Fugler og pattedyr er motstandsdyktige mot rotenon både tilført gjennom munnen og huden i de konsentrasjoner som benyttes ved rotenonbehandlinger. For pattedyr og mennesker er det innånding av stoffet som er giftig. Rotenon er et krystallisk stoff. Damptrykket for rotenon er derfor svært lavt. Det vil derfor ikke dampe skadelige mengder rotenon, verken av behandlet vann eller konsentrert løsning under en behandling. Ved spyling med rotenonholdig vann brukes det vernemaske for at behandlere ikke skal bli eksponert for aerosoler (sprøytetåke) av fortynnet CFT-Legumin.
Nedbrytning i vann
Når man gjennomfører rotenonbehandlinger for å fjerne G. salaris vil all rotenonholdig vann bli ført med strømmen ut i sjøen. Det betyr at rotenon bare vil være tilstede i vassdraget i de timene behandlingen pågår. Rotenon brytes raskt ned, og akkumuleres ikke i næringskjeden. Nedbrytningshastigheten er svært avhengig av temperatur, oksygen, lysforhold og alkalinitet. Fra bekjempelsesaksjoner i USA er det rapportert om halveringstider på 1- 3 dager. Dette tilsvarer norske forhold på sommeren med høye vanntemperaturer. Ved behandlinger på lave vanntemperaturer vil nedbrytningen ta lengre tid. Behandlingen i den 16 meter dype Vikerauntjønna i Trondheim kommune den 25. september 2014 viste en halveringstid på 7 dager. Alt rotenon var nedbrutt etter 3 og en halv måned. I dype innsjøer med temperatursjiktning med store mengder kaldt bunnvann vil nedbrytningen ta lengre tid. Ved rotenonbehandling like før islegging kan rotenon bestå i flere måneder. Man forsøker derfor å gjennomføre rotenonbehandling på den tiden av året når temperaturen ikke er veldig lav. Erfaringer viser at løsningsmidlene og emulgeringsmidlene brytes ned raskere eller like raskt som rotenon. Når rotenon er bort fra vassdraget er også løsningsmidlene borte. Ved behandlinger med CFT-Legumin blir det derfor kun analysert for konsentrasjon av rotenon i vannet som et mål på nedbrytning av CFT-Legumin.
Rotenonbehandling i praksis
Rotenon tilføres i alle vannforekomster hvor problemet (fremmede arter) finnes. Ved bekjempelse av ekempelsvis lakseparasitten Gyrodactylus salaris må rotenon tilsettes alle vannforekomster hvor laks kan oppholde seg. Utfordringen består i å sikre tilstrekkelig høy konsentrasjoner av rotenon selv i de mest kompliserte områdene. En rotenonbehandling kombineres ofte med bygging av fiskesperrer. En fiskesperre gjør det mulig å dele opp området som skal behandles, og således forenkle behandlingen. Ved en rotenonbehandling vil rotenonløsning tilføres vassdraget i en forholdsvis kort periode (få timer). Rotenonbehandling foregår normalt om sommeren og høsten. Virkningen av rotenon er best og nedbrytingen raskest ved høye vanntemperaturer. Hvilket utstyr som benyttes til å dosere rotenon, avhenger av størrelsen på området som skal behandles og om det er en innsjø eller elver/bekker det dreier seg om. I innsjøer benyttes båter med pumper og slanger for utdosering av rotenon, mens i elver og større bekker blir rotenonløsningen pumpet gjennom en perforert slange som strekkes over vassdraget for å sikre god fordeling i vannmassene. I tillegg spyles elvebreddene på begge sider for å sikre god behandling i overgangssonen mellom vann og land. I mindre bekker benyttes dryppstasjoner som gir en konstant tilsetning av rotenon.
Sikkerhetsgrense for skadelige konsentrasjoner
Det er ikke utarbeidet grenseverdier for rotenon i drikkevann eller sikkerhetsgrenser for bading i vann som er behandlet med rotenon i Norge. Konsentrasjonen av rotenon i et vassdrag under en behandling er imidlertid så lav at den ikke medfører noen kjent helserisiko for mennesker. Et vilkår for behandling av vassdrag er at hensynet til drikkevannskilder skal ivaretas. Dette vil si at det tas vannprøver i alle brønner eller andre vannforekomster som kan benyttes til drikkevann under en eventuell behandlingssituasjon.
Bading i rotenonbehandlet vann er ikke forbundet med helserisiko for mennesker, men ut fra rent praktiske hensyn blir likevel bading frarådet under pågående behandling. Tilsvarende skal fisk som er død på grunn av rotenonbehandling ikke benyttes som menneskeføde eller dyrefôr. Dødfisk samles inn og avfallsbehandles som animalsk biprodukt, kategori 2. Rotenonrester i fiskekadaver vil raskt brytes ned ved fysiske og biologiske reaksjoner. Dyr og fugler som spiser fiskekadaver vil derfor ikke bli påvirket.