cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fylkesvei 2262
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 737 (Hedmark).
Magnar Mikkelsen
Magnar Mikkelsen (født 5. april 1938 på Veidnes i Lebesby) er en norsk forfatter og journalist.
Han debuterte i 1965 med essayet «Om turisme», og i 1966 med boken «Ved det siste fjell». I perioden 1960–1971 var han journalist. Han var en av initiativtakerne til Nordnorsk Forfatterlag i 1972, som han meldte seg ut fra i 1988 grunnet uenighet om opptaksvilkårene. Lokalt representerte han SV i kommunestyret (1975), og var pådriver regionalt sett, i sakene rundt vassdragsregulering i Finnmark. Han eier og driver Albatross Forlag som i perioden 1989–1991 utga tidsskriftet «Albatross», samt nå forestår videre utgivelser av hans restopplag på Cappelen. Senere samarbeidet han med den samiske komponisten John Persen om operaen «Under kors og krone», uten at oppdragsgiveren Den Norske Opera oppførte den. Han mottok Språklig samlings litteraturpris i 1997.
I 2003 debuterte han som filmskribent med dokumentaren «Sjarken og Støa».
The Gypsy Finale
The Gypsy Finale er en EP av Kaizers Orchestra, utgitt i 2004. Den ble spilt inn på Rockefeller i Oslo i 27. februar 2004 under Kaizers konsert her. Alle sporene er konsertopptak.
Håsjøen
Håsjøen er en innsjø i Røros kommune i Trøndelag. Den har tilløp fra Feragselva, som renner inn i østenden av sjøen, mens utløpet er Litlelva, som renner ut i vest ned til Rambergsjøen.
Natriumkarbonat
Natriumkarbonat eller soda, Na2CO3, er kullsyrens natriumsalt.
Vannfri natriumkarbonat, også kalt kalsinert soda, er et hvitt pulver og det viktigste hydratet, natriumkarbonat dekahydrat, også kalt krystallsoda, Na2CO3·10H2O, bygger transparente ufargede krystaller. Også kalt malersoda i fargehandelen. Når natriumkarbonat løses i vann, blir løsningen basisk.
Innen industrien er natriumkarbonat en viktig natriumkilde innen en hel del ulike områder, som for eksempel ved glassproduksjon.
Natriumkarbonat brukes som surhetsregulerende middel i et stort utvalg snus, deriblant Swedish Match og Skrufs varemerker.
Islam Elsanov
Islam Elsanov (født 20. august 1956) er en tsjetsjensk forfatter og filmskaper. Elsanov er født i Ala-Buka i Kirgisistan, men han flyttet sammen med sin familie til Argun i Tsjetsjenia da han var fire år – da tsjetsjenere fikk lov til å returnere etter å ha vært deportert til Sibir og midtre Asia under annen verdenskrig. Han var fribyforfatter i Stavanger fra 2002 til 2004. Han er gift og har fem barn, to av dem var med til Norge.
Utdanning
Islam Elsanov studerte litteratur og språk ved det statlige universitetet i Groznyj fra 1978 til 1981, siden litteratur ved Gorkij litteraturinstitutt i Moskva fra 1981 til 1986. Da tok han mastergrad i litteratur. Fra 1999 til 2001 studerte han på Kinoakademiet i Moskva.
Engasjement
Etter grunnutdanning begynte Elsanov som dreier på en fabrikk for matvareutstyr i Argun. Han jobbet der i sju år fra 1974, og studerte den første tiden ved siden av jobben. Etter fullført utdanning ble han redaktør i et bokforlag i Groznyj fra 1986 til 1992, deretter var han engasjert i radio som viseformann for den statlige radiokanalen. Fra 1993 var han forsker ved Vitenskapelig Humanistisk Institutt i Groznyj, før han fra 1995 ble redaktør av litteraturtidsskriftet ORGA, en stilling han hadde til 1999. Han er æresmedlem i Russisk PEN-senter og medlem av den russiske forfatterforening.
Antichrist Superstar
Antichrist Superstar er bandet Marilyn Mansons andre fullengde studioalbum, utgitt i 1996. Albumet skapte bevissthet om bandet og ledet til mange protester på grunn av bandets antatte antikristene ståsted. Det var produsert av bandets leder Marilyn Manson og Nine Inch Nails' frontmann Trent Reznor.
Albumet er et konseptalbum i en tredels historie, en misbrukt og giddeløs person (representert som "The Worm") blir en innflytelsesrik rockestjerne og forvandles til slutt til den kraftige "Disintegrator." I et intervju med Kerrang! sier Manson at det er en hyllest til, og inspirert av, filosofen Friedrich Nietzsche. Albumet er med vilje uklart, så mottakerne kan skape sine egne konklusjoner. Men Manson sier selv at hovedmeldingen i albumet er å være et individuell med dine egne tanker, og at man skal drepe de gamle læringene som kristendom.
Albumet starter og slutter med den samme, uklare frasen "When you are suffering, know that I have betrayed you."
Spor
Albumet er delt opp i tre deler, kalt "cycles" (selv om alt er på en enkel CD).
Cycle I – The Heirophant '''Cycle II – Inauguration of the Worm Cycle III – Disintegrator Rising
Spor 17 gjennom 98 er blanke og rundt fire sekunder lange.
Hindustani
Betydninger av ordet
Opprinnelig ble termen «hindustani» («fra Induslandet») brukt av de tyrkiske og persiske mogulene som erobret India om khariboli, som var dialekten i bruk i Delhi om omlandet. Dette språket mottok som følge av de fremmede, islamske erobrerne store mengder ord fra persisk, arabisk og tyrkisk. Ettersom stormogulene erobret større deler av India, ble dette språket tatt i bruk som handels- og kommunikasjonsspråk over hele Nord-India. I fire århundrer fungerte dette språket som lingua franca, og oppviste store variasjoner alt etter hvilke lokalspråk det kom i kontakt med. Språket ble også tatt i bruk som litteraturspråk ved mogulhoffet, hvor det var i bruk sammen med persisk. Etterhvert ble det kalt urdu(zabān-e Urdu زبان اردو, ज़बान-ए ), «leirspråket» på persisk, avledet fra det tyrkiske «Ordū» «leir»).
Da britene tok kontrollen over de nordindiske slettene på 1800-tallet, brukte de termene hindustani og urdu om hverandre, og språket ble tatt i bruk som administrasjonsspråk ved siden av engelsk. Dermed var grunnlaget lagt for hindi og urdu som offisielle språk i India og Pakistan.
Da India ble delt i 1947 tok de to nye statene i bruk hindustani som offisielt språk. Pakistan tok i bruk perso-arabisk skrift, mens India brukte devanagari-alfabetet som stammer fra sanskrit. Ordet urdu brukes dermed ikke lenger som synonym med hindustani.
Ordet hindustani har dermed en sammensatt historie, og betyr ulike ting for ulike mennesker. Hindustani er for eksempel en betegnelse for det bevisst nøytrale språket som brukes i Bollywood-filmer. Ved å bruke et nøytralt språk, kan Bollywood-filmer selges både i India og Pakistan.
Urdu
Urdu er nasjonalspråket i Pakistan og også et offisielt regionspråk i India. I statene Andhra Pradesh, Uttar Pradesh, Jammu og Kashmir og i Delhi er urdu et av de offisielle språkene. Ordet kommer fra zabān-e Urdu-e mo'alla, som betyr «leirspråket». Ordet urdu har dermed samme opprinnelse som vårt ord horde, og henspiller på de tyrkiskspråklige forfedrene til stormogulene. Som standardisert skriftspråk utviklet urdu seg ved mogulenes hoff i byer som Delhi, Agra, Lahore og Lucknow.
Urdu skrives med en tilpasning av det arabiske alfabetet, kalt Nasta'liq
Hindi
Standardisert hindi er Indias offisielle språk, og stammer fra khariboli-dialekten fra Delhi. Forskjellen fra urdu er først og fremst at det skrives med et opprinnelig indisk alfabet, devanagari, og at det finnes langt færre persiske ord. Mange forfattere bruker i dag en sanskrit-inspirert form fra den hellige byen Varanasi, basert på østlige dialekter. Sanskrit er Indias klassiske språk, som ikke snakkes lenger, men som ned igjennom historien har spilt en lignende rolle som latin i Vest-Europa.
Ordet «hindustani» er som regel ikke i bruk i India, utenom som betegnelse på en type klassisk musikk fra Nord-India. Vanligvis brukes ordet «hindi», uansett hvor mange persiske ord som er i bruk. Brukerne av hindustani kan fordeles på en skala med det sterkt persiskpåvirkede urdu i den ene enden og klassisk, sanskrit-preget Varanasi-hindi på den andre siden. I vanlig språkbruk i India brukes hindi om alle disse variantene foruten standardisert urdu.
Dermed kan ordet «hindi» blant annet bety:
Noen bruker ordet «hindustani» for å distansere seg fra den etnisk-religiøse konflikten som førte til Indias deling i 1947. Dermed er alle ord i hindustani tillatt, enten de er persiske eller basert på sanskrit. Denne ordbruken er spesielt utbredt i sekulære kretser.
Basarhindustani
Ordet kan også brukes om dagligspråket eller gatespråket, i motsetning til de mer «raffinerte» skriftformene hindi og urdu. Den amerikansk-engelske ordboka Webster kaller dermed hindustani the principal dialect of Hindi/Urdu, used as a trade language throughout north India and Pakistan.
Søsterspråk
Talt urdu og hindi kan sees på som dialekter av et felles språk, hindustani. Forskjellene er imidlertid langt større i litterær hindi og urdu. Hindi henter sine kulturord fra de gamle språkene sanskrit og prakrit, mens urdu henter sine kulturord fra persisk og arabisk. De fleste pronomen, verb, preposisjoner osv er de samme i begge språkene.
Talt, folkelig hindustani er imidlertid svært utbredt i store områder i India som kommunikasjonsspråk, lingua franca.
Dersom man teller hindi og urdu sammen, er det verdens tredje største språk etter mandarinkinesisk og engelsk.
Offisiell status
Den indiske grunnoven erklærer hindi som offisielt språk i Den indiske unionen. I tillegg er hindi offisielt språk i delstatene Uttar Pradesh, Bihar, Jharkhand, Uttarakhand, Madhya Pradesh, Rajasthan, Chhattisgarh, Himachal Pradesh, Haryana og Delhi. I noen av disse delstatene finnes det flere offisielle språk, vanligvis urdu. I tillegg har hindi status som andre offisielle språk i delstater og territorier som Andamanene og Nikobarene, Daman og Diu, Gujarat, Maharashtra og Punjab. Hindi undervises i skolene i alle delstatene unntatt Tamil Nadu og Tripura, samt i Karaikal-enklaven i Puducherry.
Urdu, den andre standardiseringen, er nasjonalspråket i Pakistan, hvor også engelsk er offisielt språk. Selv om flertallet i Pakistan snakker punjabi og engelsk er i bruk, nyter likevel urdu en høy status. Urdu er også annet offisielt språk i de indiske delstatene Andhra Pradesh, Delhi, Jammu og Kashmir og Uttar Pradesh, samt i Den indiske union. På universiteter som i Lucknow, Aligarh og Hyderabad snakkes og lærer urdu som et prestisjespråk.
Hindustani utenfor Sør-Asia
Hindustani snakkes også utenfor sitt kjerneområde i Sør-Asia, og da av utvandrere og deres etterkommere.
På Fiji er Fijiansk hindustani ett av tre offisielle språk. Denne varianten er utviklet av østlige dialekter. Dette språket har utviklet en del særtrekk, men er fremdeles helt forståelig for indere. Nesten alle indo-fijianere snakker dette språket, og de utgjør 38,1% av befolkningen på Fiji.
I Karibia snakkes hindustani av en stor gruppe indisk-karibiske grupper i Surinam, Guyana og Trinidad og Tobago. Navnet på språket her er karibisk hindustani. I Surinam er hindustani det nest mest talte språket.
Tadj-Uzbeki er en form for hindustani som snakkes av etterkommere etter indiske utvandrerer på grensa mellom Tadsjikistan og Usbekistan. Denne varianten av hindustani er påvirket av usbekisk, tadsjikisk og russisk.
Hindustani snakkes også av store immigrantgrupper i Nord-Amerika, Europa, Afrika og Midtøsten. I et land som Mauritius er flertallet av befolkningen av indisk opprinnelse, men deres muntlige variant av hindustani, bjojpuri, taper nå terreng overfor fransk-kreolsk. I Norge gis det morsmålsundervisning i urdu for den store gruppen pakistansk-norske barn. Imidlertid har denne gruppen stort sett punjabi som morsmål.
The Hunter (album)
The Hunter er det 12. studioalbumet til Ike & Tina Turner som det ble gitt ut i 1969. Albumet kom på 49.-plass i Storbritannia og 176.-plass i USA. Albumet ble nominert til en Grammy i kategorien Best Female R&B Vocal Performance.
Eurovision Song Contest 1998
Eurovision Song Contest 1998 var den 43. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen fant sted i National Indoor Arena i Birmingham i Storbritannia lørdag 9. mai 1998. Arrangementet ble produsert av britiske BBC som følge av Storbritannias seier året før med Katrina and the Waves og «Love Shine a Light». Programledere var svenskfødte Ulrika Jonsson og BBCs mangeårige Eurovision-kommentator Terry Wogan. Dette var rekordhøye åttende gang at Storbritannia sto vertskap for konkurransen; og det skulle gå 25 år før landet igjen blir vertskap.
Dette året ble banebrytende på flere måter. For første gang ble telefonavstemning tatt i bruk i stor skala, og dermed var det for første gang seerne som kåret vinneren. Dette ble også siste året sangene ble akkompagnert av et orkester, og det var siste året landene måtte synge på sitt eget språk. Året etter fjernet EBU både orkesteret og språkregelen.
The Hunter (album)
Sporliste
Side 2:
Eurovision Song Contest 1998
Til sammen deltok 25 land i finalen. Daværende Republikken Makedonia debuterte, mens Italia trakk seg fra konkurransen og kom ikke tilbake før i 2011. Bosnia-Hercegovina, Danmark, Island, Russland og Østerrike måtte stå over dette året, siden de hadde lavest snittpoengsum i femårsperioden 1993–1997. Belgia, Finland, Israel, Romania og Slovakia var tilbake etter å ha stått over konkurransen i 1997.
Vinneren ble Israel som var representert av transkvinnen Dana International. Hun sang «Diva» og vant en knepen seier foran Storbritannia og Malta. Dette var Storbritannias femtende andreplass, mens Malta tangerte sin beste plassering til da. Nederland ble nummer fire, mens Kroatia endte på femteplass. Norge var representert av Lars A. Fredriksen som sang «Alltid sommer». Det norske bidraget endte på en åttendeplass med 79 poeng.
Bakgrunn
Etter seieren året før med Katrina and the Waves' «Love Shine a Light» var Storbritannia vertskap for åttende gang. BBC arrangerte finalene i 1968, 1977 og 1982, og i tillegg hadde kringkasteren tatt på seg arrangørjobben i 1960, 1963, 1972 og 1974.
BBC la konkurransen til National Indoor Arena i Birmingham. Under sendinga var det rundt 4000 publikummere i salen.
Programledere var Ulrika Jonsson og Terry Wogan. Terry Wogan var en britisk discjockey og programleder. Han var kjent som BBCs Eurovision-kommentator, en rolle han hadde hatt siden 1971. Wogan kommenterte også denne sendingen for BBC – til tross for at han var programleder. Wogan løp til kommentatorboksen etter åpningen og kommenterte frem til og med avstemningen. Etter avstemningen var han tilbake på scenen sammen med Jonsson.
Kvalifisering
På grunn av at stadig flere land ønsket å delta i konkurransen, innførte EBU et mer permanent kvalifiseringssystem fra 1997. EBU satte også dette året deltakerantallet til 25 land: vinnerlandet fra 1997 og de 17 landene med høyest gjennomsnittspoengsum i perioden 1993–1997. I tillegg fikk de syv landene som ikke var kvalifisert i 1997, tilbud om å delta i 1998.
Belgia, Finland, Israel, Romania og Slovakia var tilbake etter å ha måttet stå over året før. I tillegg gjorde Nord-Makedonia sin debut i konkurransen. Landet gikk frem til 2019 under navnet Den tidligere jugoslaviske republikk Makedonia (engelsk: F.Y.R. Macedonia) i Eurovision-sammenheng, for å unngå forveksling med gresk Makedonia.
Italia trakk seg fra konkurransen etter å gjort en midlertidig retur året før. Italia skulle først komme tilbake i konkurransen igjen i 2011. Tyskland fikk da Italias plass, mens Bosnia-Hercegovina, Danmark, Island, Russland og Østerrike måtte stå over, fordi de hadde lavest snittpoengsum i femårsperioden 1993–1997.
De danske kongekrigene
De danske kongekrigene betegner tronstridighetene i dagens Danmark i årene mellom 1131 og 1182. Det danske kongedømmet var da delt opp i tre landsdeler, Jylland, Sjælland og Skåne, og en felles konge måtte hylles på hver av landsdelenes landsting. I årene mellom 1131 og 1157 raste borgerkrigene i fire omganger.
Eurovision Song Contest 1998
Kvalifisering
Startrekkefølgen ble avgjort på forhånd ved loddtrekning. Kroatia åpnet showet, mens debutanten Nord-Makedonia avsluttet. Norge fikk startnummer 22.
Under er kvalifiseringsoversikten for de aktuelle landene:
De danske kongekrigene
Bakgrunn
Kong Nils av Danmark ble valgt til konge av stormennene i året 1104. Han var femte sønn av Svein Estridsson. Kong Nils av Danmark ble valgt etter at det ble kjent at kong Erik Eiegod var død på pilegrimsreise. Erik Eiegod hadde selv bestemt at hans sønn Knud skulle ta over kronen etter ham, men dette ble altså ikke respektert. Kanskje ble Erik Eiegods ønske overhørt fordi Erik Eiegods uekte sønn Harald Kesja, som var stedsfortreder for sin far i årene 1102 til 1104, hadde gjort seg svært upopulær.
Eurovision Song Contest 1998
Sendingen
Finalen åpnet med en kortfilm med bilder fra Birmingham, før programleder Terry Wogan inntok scenen i National Indoor Arena og ønsket seerne velkommen på engelsk og fransk. Det ble også vist opptak fra finalen i 1960, første gang BBC arrangerte konkurransen. Katie Boyle som var programleder i 1960, 1963, 1968 og 1974, var til stede i salen i Birmingham og ble hyllet av publikum. Fjorårsvert Carrie Crowley var også til stede via satellitt, og Wogan takket henne og irske RTÉ for innsatsen året før. Deretter kom med-programleder Ulrika Jonsson på scenen og fortalte seerne at resultatet skulle avgjøres via telefonavstemning. De såkalte postkortfilmene mellom hvert bidrag viste bilder fra ulike steder i Storbritannia, og deretter flagget til det respektive landet.
Dette var siste året at deltakerne måtte synge på sitt eget språk, for året etter ble språkkravet fjernet for godt. Det var også siste året med et levende orkester, siden 1999 har all musikk vært ferdiginnspilt på bånd. Landene kunne imidlertid bruke ferdiginnspilt musikk også i 1998, noe flere av deltakerlandene valgte å gjøre. De fleste landene brukte imidlertid levende musikk i salen, fremført av BBCs konsertorkester. Blant deltakerne dette året var det særlig Tyskland og Israel som gjorde seg bemerket på forhånd. Tyske Guildo Horn var en kjent komiker i Tyskland og sto for en minneverdig opptreden. Han hoppet fra scenen to ganger under sin fremføring, ringte med kubjeller og hilste på publikum før han avsluttet med å hoppe opp på et stillas høyt over scenen. Det tyske bidraget kom på en syvendeplass.
Israel stilte med artisten Dana International og sangen «Diva». Hun hadde gjennomgått en kjønnskorrigerende operasjon i 1993 og var den første trans artisten som deltok i konkurransen. Israels artistvalg fikk bred mediaomtale, men møtte også kritikk og protester fra deler av Israels ortodokse miljø. All medieomtalen gjorde Israel til favoritt, og etter en svært jevn avstemning vant Dana International en knapp seier – seks poeng foran Storbritannia og syv poeng foran Malta på tredjeplass. Dette var Israels tredje seier i konkurransen, de to første kom i 1978 og 1979. Etter seieren erklærte Dana International at hun ga seieren «til alle verdens homser». Seieren var imidlertid omdiskutert, også i Norge. I Israel prøvde også ultraortodokse jøder å forhindre at landet skulle arrangere finalen året etter.
Storbritannia stilte for første gang med en farget artist og fikk en andreplass med «Where Are You?». Dette var landets 15. andreplass.
De danske kongekrigene
Bakgrunn
I øst herjet de hedenske venderne med sjørøveri, og med strandhugg på danske og tyske områder. Dermed måtte kystene beskyttes. Kongesønnen etter Erik Eiegod, Knud Lavard, ble jarl for Sønderjylland, under Slesvig, som var avdelt for å tjene som len i 1115. Under kampene mot abodritterne i Holsten, allierte han seg med herskerne av nabolandene, og deretter knyttet de kontakt med tyskerne.
Eurovision Song Contest 1998
Norges bidrag
Lars A. Fredriksen, kjent fra Oslo Gospel Choir, var Norges representant i Birmingham. Han fremførte sangen «Alltid sommer» som hadde vunnet en klar seier i den norske finalen i februar samme år. Under den norske finalen hadde den imidlertid engelsk tekst, «All I Ever Wanted (Was You)». Bakgrunnen var at NRK ønsket å modernisere konkurransen og å nå flere låtskrivere. Vinnersangen var komponert av David Eriksen, mens Per Kristian Ottestad skrev den engelske teksten. I Eurovision Song Contest måtte fremdeles deltakerlandene synge på sitt nasjonalspråk, og sangen ble derfor oversatt til norsk med tittelen «Alltid sommer». Den norske teksten var skrevet av Fredriksens søster, Linda Andernach Johannesen. I den internasjonale finalen var Norge nummer 22 ut på scenen, og med på scenen var koristene Aina Andreassen, Åshild Stensrud, Ole-Marius Johnson, Håvard Gryting og Lars Aass. Geir Langslet dirigerte BBC-orkesteret under Norges fremføring. Under prøvene hadde det vært flere utfordringer for den norske delegasjonen. BBC hadde rotet bort et lydbånd med trommer som NRK hadde sendt på forhånd. Lydbåndet skulle brukes sammen med orkesteret, men BBC-orkesteret trodde de ikke skulle spille under det norske bidraget. Misforståelsene gjorde at Norges første prøve gikk svært dårlig, men utfordringene ble ryddet av veien utover finaleuken, og under finalen fungerte alt som det skulle for Norge.
Jostein Pedersen kommenterte sendingen for NRK1, mens Stein Dag Jensen kommenterte på NRK P1. Ragnhild Sælthun Fjørtoft leste de norske stemmene via satellitt fra NRK Marienlyst i Oslo. I avstemningen kom Norge på åttendeplass med 79 poeng, hvorav 12 kom fra svenske seere.
Avstemningen
Hvert land ga 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favorittsanger via telefonavstemning. Dette var første gang telefonavstemning ble brukt i full skala til å avgjøre resultatet, året før hadde fem land brukt telefonavstemning som en forsøksordning. Seerne fikk stemme i fem minutter før linjene stengte, men hvert land hadde imidlertid en reservejury på åtte personer i tilfelle telefonnettet skulle bryte sammen.
Fire av landene – Slovakia, Ungarn, Romania og Tyrkia – fikk dispensasjon til å bruke jury, ettersom landene ikke hadde god nok teknisk infrastruktur til å gjennomføre en omfattende telefonavstemning. Konkurransesjef og overdommer for avstemningen var Christine Marchal-Ortiz fra EBU.
De danske kongekrigene
Bakgrunn
Fordi danskekongen skulle velges av landstingene, var det ingen selvfølgelighet at Nils' sønn Magnus skulle overta tronen etter sin far. I årene 1129 og 1130 var det en dyp rivalisering mellom Magnus Nilsson og Knud Lavard. Rivaliseringen fikk ringvirkninger inn i den danske adelen, blant stormennene som skulle velge den neste kongen. Knud Lavard var ikke bare en vellykket erobrer av land, han forsøkte også å øke sin egenverdi gjennom bruk av kongetittelen. Båndene han hadde med tyskerne, ikke minst fordi han var vasall av en konge som tok sikte på keisertittelen for det tysk-romerske riket, ble oppfattet som en trussel.
Julen 1130 ble Knud Lavard invitert til sin onkel og fetter i Roskilde. Magnus Nilsson og Knud Lavard avtalte et møte dagen etter helligtrekongersdag, for å diskutere konsekvensene av et drap en av Knud Lavards slektninger hadde utøvd ved Haraldsted i julen. Ved Haraldstedskov, 7. januar 1131, ble Knud Lavards følge overfalt av Magnus Nilsson og hans menn. I løpet av overfallet hogg Magnus Nilsson Knud Lavard ned og drepte ham.
Eurovision Song Contest 1998
Skepsis mot telefonavstemning
På forhånd hadde flere land vært skeptiske til å bruke telefonavstemning i stedet for de tradisjonelle juryene. Også i Norge var det skepsis, særlig på grunn av at telenettet ikke kunne håndtere alle samtalene. Under den norske finalen samme år prøvde 440 000 å stemme, men bare 63 000 kom gjennom. NRK valgte imidlertid å bruke telefonavstemning også under den internasjonale finalen, og 14 327 norske stemmer ble registrert i løpet av de fem minuttene avstemningen varte. Av disse fikk Malta flest, med rundt 3000 stemmer.
De danske kongekrigene
Bakgrunn
Drapet ved Haraldstedskov ble tatt meget ille opp av flere stormenn, deriblant Peder Bodilsen og Skjalm Hvides sønner, som på landstinget i Ringsted reiste en mordanklage mot Magnus Nilsson, Henrik Skadelår, jarl Ubbe, og jarl Ubbes sønn Hagen, og med mistanke mot kong Nils for medvirkning. Kong Nils forsøkte å løse konflikten ved å sende Magnus Nilsson i landflyktighet til Sverige. Magnus vendte imidlertid tilbake. Da stormennene i Sjælland og Skåne fikk vite at Magnus var tilbake, gjorde de opprør og ga Knud Lavards halvbror Erik Emune kongetittelen.
André Bernardes Santos
André Filipe Bernardes Santos (født 2. mars 1989) er en portugisisk fotballspiller som spiller for Vitória Setúbal.
Eurovision Song Contest 1998
Skepsis mot telefonavstemning
Underveis vekslet en rekke land på lede, og det var hele veien uklart hvem som ville vinne. Da ett land sto igjen å stemme, lå Malta og Israel likt. Malta fikk imidlertid ingen poeng, mens Israel fikk åtte poeng og dermed vant. Dette var første gang på fem år at vinneren ikke ble avgjort før de aller siste poengene kom inn.
Tyskland var favoritt hos de spanske seerne, men en feilregistrering gjorde at Tyskland ikke fikk noen poeng fra Spania under avstemningen. Feilen ble imidlertid rettet opp etter sendingen og førte til at Tyskland hoppet opp én plassering og dyttet Norge ned fra syvende- til åttendeplass.
Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
De danske kongekrigene
Den første krigen
Den tyske kongen Lothar (som ble keiser i 1133) involverte seg i tronstridighetene, og med en sterk hær rykket kong Lothar inn i hertugdømmet Slesvig, som han gjorde krav på til bøter var utbetalt for mordet på hans vasall. Beleiringen av Slesvig i 1131-1132 sluttet med et forlik mellom kong Nils og kong Lothar. Dermed sto Erik Emune alene om å kjempe flere slag mot kong Nils og Magnus Nilsson, som hadde støtte av Kirken i Danmark og de fleste stormenn.
André Bernardes Santos
Landslaget
Han debuterte for i en kamp mot  den 29. mars 2011.
Eurovision Song Contest 1998
Poengtavle
Land markert med lilla brukte jury, de øvrige landene hadde telefonavstemning. Spania ga feil poeng under direktesendingen, men feilen ble rettet opp etter finalen. Under er de korrekte poengene. Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.
De danske kongekrigene
Den første krigen
Først under slaget ved Sejerø i 1132 vant Erik Emune sin første seier, da hæren hans tilintetgjorde en jysk krigsflåte. Men Emunes siste forbundsfelle i Jylland, Kristjern, var slått og tatt til fange av kong Nils, som vendte seg mot Viborg, hvor byens biskop Eskil var myrdet på Erik Emunes ordre. Kong Nils' hær angrep Emunes menn, som ble påført store tap og ble slått ved Onsild, ikke langt fra Hals. Dette ga Harald Kesja anledningen til å bryte sin nøytralitet, til støtte for kong Nils. Kesja hadde sin base i Haraldsborg i Roskilde. Borgerne i Roskilde hadde imidlertid bestemt seg for å støtte Erik Emune, og de beleiret straks Haraldsborg, som ble forlatt av Harald Kesja og hans menn.
Eurovision Song Contest 1998
Hendelser
Under prøvene oppsto det uenigheter mellom BBC-produsentene og den greske delegasjonen. Hellas' komponist, Jánnis Valvis, var misfornøyd med at produsentene ikke viste bilder av artisten Dionusía Karóki mens hun utførte noen dansegrep med armene. Valvis leverte inn flere protester, men hovedprodusent Geoff Posner sto på sitt. Under siste prøve protesterte Valvis med å stå på scenen, noe som fikk EBU og BBC til å nekte ham adgang til arenaen på finaledagen. Den greske kringkasteren ERT truet med å trekke seg fra konkurransen, men ombestemte seg like før den siste generalprøven og deltok som planlagt. Bidraget fikk imidlertid bare 12 poeng – samtlige fra nabolandet Kypros.
Under prøvene viste også Tyrkias bidrag seg å vare elleve sekunder mer enn de påkrevde tre minuttene. Produsentene ba den tyrkiske dirigenten om å spille sangen raskere, noe han mente var umulig på grunn av sangens mange temposkifter. Under den tredje prøven varte sangen i 3 minutter og 7 sekunder, noe som førte til spekulasjoner om Tyrkia kunne bli diskvalifisert fra konkurransen. Under selve finalen klarte imidlertid dirigenten å få spilt sangen på 2 minutter og 59 sekunder – akkurat nok til å holde Tyrkia inne i konkurransen.
De danske kongekrigene
Den første krigen
Kong Nils og Magnus Nilsson kom det neste året 1133, sammen med Harald Kesja, over til Sjælland med en sterk flåtestyrke. De seilte nedover Roskildefjorden og fant Eriks opprørshær bak en undersjøisk barrikade. Her sto slaget ved Værebro, som endte med at Erik Emune ble fordrevet og måtte søke ly hos sin svoger, norskekongen Magnus IV Sigurdsson. Mens Erik Emune var i Norge, planla Magnus IV Sigurdsson å forråde Erik, mot belønning fra danskekongen. Dette ble imidlertid Erik Emune advart om av niesen sin, Kristin Knudsdatter, som var gift med den norske kongen. Kong Magnus sendte dronningen fra seg på grunn av dette. Erik flyktet fra Bergen til Lolland der han fant og hengte jarl Ubbe, en av gjerningsmennene fra mordet på Knud Lavard,.
Eurovision Song Contest 1998
Hendelser
Under avstemningen kom programleder Ulrika Jonsson med en ufrivillig morsom kommentar da hun skulle kalle opp Nederlands poengoppleser Conny Vandenbos. Da Vandenbos fortalte at hun selv hadde deltatt i konkurransen, svarte Jonsson: «A long time ago, was it?» (var det lenge siden, eller?). Den tilsynelatende fornærmende kommentaren førte til et latterbrøl fra publikum.
Dirigenter
Mens Martin Koch var sjefdirigent, hadde de fleste landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen. Dette var siste året med levende musikk og orkester i konkurransen, og dermed også siste året med dirigenter.
De danske kongekrigene
Den første krigen
I Erik Emunes fravær hadde mye hendt i Danmark. Keiser Lothar III hadde, etter klager fra tyskerne som var utsatt for overgrep fra Harald Kesja og danskekongen, på ny ledet hæren sin mot nord og tvunget fram nye bøter. Magnus kongesønn måtte delta ved riksmøtet på Halberstadt der han ble nødt til å anerkjenne keiser Lothar III som Danmarks lensherre. Dessuten tvang keiser Lothar III gjennom pave Innocens IIs vedtak om at de kirkelige myndighetene i Norden skulle underlegges erkebispedømmet Hamburg-Bremen på nytt. Erkebiskop Asser av Lund nektet å akseptere dette, og gikk over til opprørerne, som samlet seg på Skåne.
Den 4. juni 1134 fant det avgjørende slaget sted ved Fodevig der kongshæren, sammen med den danske leidangen, ble påført et blodig nederlag. Magnus Nilsson falt. Kong Nils kom seg, av uvisse grunner, til Slesvig, der han ble slått ihjel av rasende borgere som hadde ikke glemt mordet på deres hertug, Knud Lavard.
Eurovision Song Contest 1998
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over satellitt. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen.
Kommentatorer og sendinger
De fleste landene som overførte finalen, hadde kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne. Oversikt over kommentatorer og poengopplesere under Eurovision Song Contest 1998:
Noter
<references group="lower-alpha" />
De danske kongekrigene
Den andre krigen
Med Kong Nils' død og mordet på Harald Kesja samt elleve av de tolv sønnene til Harald Kesja, var krigen over. Erik Emune ble drept under et tingsmøte i året 1137, og ble etterfulgt av nevøen Erik Lam. Erik Lam fikk senere et besøk av Oluf, den eneste gjenlevende sønnen etter Harald Kesja. Etter at Erik Lam avslo anmodningen fra Oluf II Haraldsen om å få overta farens gods, organisert Oluf et overfall på kong Erik Lam på Arvelund ved Lund. Overfallet ble slått tilbake og Oluf måtte flykte til Sverige.
Krigen ble en blodig og bitter borgerkrig på Skåne, og dels på Sjælland, med stormenn mot stormenn og folk mot folk i en maktkamp mellom danskekongen Erik Lam og den skånske kongen Oluf II Haraldsen. I løpet av ett år ble hele 13 slag registrert, og bare på én dag ble fire separate kamper utkjempet i den skånske landsdelen. Oluf klarte å fordrive Erik Lam fra Skåne, og tok seg så over til Sjælland, trolig i året 1141. Der ble Oluf slått av roskildebiskop Rike, som vant slaget ved Bydinge Å. I hevn angrep Oluf biskopen på bispegården i Ramløse, den 11. september eller 18. oktober, trolig det samme året. Der fikk Oluf roskildebispen drept. Paven, som ble varslet om bispemordet, bannlyste skåningenes konge.
Erik Lam rykket for andre gang over til Skåne med sin hær og vant slaget ved Glumstrup, trolig i året 1142. Oluf, som da måtte flykte til Halland, vendte tilbake i året 1143 og nådde vestkysten mot Øresund. Der ble Oluf slått og drept av Erik Lams styrker, under slaget ved Tjutebro langs den mindre Tjuteåen. Med Olufs død var borgerkrigen over. Bannlysingen av Oluf hadde vist seg effektiv ved å redusere motstandsviljen hos skåningene mot kong Erik Lam og erkebiskop Eskil av Lund.
Den tredje krigen
Den 27. august 1146 døde Erik Lam av feber, i St. Knuds Kloster i Odense. Der hadde den abdiserte kongen levde som benediktinermunk de siste månedene før sin død, sterkt preget av sykdom og tretthet. Erik Lam er den eneste av kongene i Danmarks historie som har abdisert.
Etter Erik Lams abdikasjon sto det tre tilbake som mente seg berettiget til kongetittelen: Svein Eriksson, sønn av kong Erik Emune ; Knud Magnusson, sønn av Magnus Nilsson, sønnesønn av kong Nils; og Valdemar Knudsson, sønn av hertug Knud Lavard av Slesvig, sønnesønn av kong Erik Eiegod.
Valdemar Knudsson var ennå for ung for kongetittelen. Den eldre Svein Eriksson og den mellomste Knud Magnusson stilte seg straks mot hverandre i kampen om den danske kongekronen. Det var stormennene, adelen, som utgjorde det danske ''valgkongedømmet', og som var ansvarlig for valget av den nye kongen. Krigen de nettopp hadde lagt bak seg hadde likevel skapt sterke motsetninger. Jyderne hadde ikke glemt nederlaget ved Fodevig. De hyllet Knud Magnusson som konge. Som sønn av Knud Lavards morder var Knud Magnusson uakseptabel for sjællenderne og skåningene, som gjorde Svein Eriksson, sønn av Erik Emune, til konge. Slik ble det danske kongedømmet delt i to kongestyrer, Jylland med kong Knud Magnusson mot Sjælland og Skåne med kong Svein Eriksson.
Kort etter kom det til åpen strid. Erkebiskop Eskil av Lund byttet side mellom kongene, fra kong Svein til kong Knud. Dermed ble han tatt til fange av kong Svein. Knud, som var kommet til Skåne for å slutte seg til erkebispen, vendte om og herjet på Sjælland. Etter at kong Svein klarte å få et forlik med den egenrådige erkebispen, seilte kong Svein og hans hær over Øresund. I året 1146 (eller 1147) vant Svein slaget ved Slangerup. Seieren på Sjælland førte til forhandlinger mellom de to kongene, og de ble enige om forberedelsen av et korstog mot hedningene vest i Østersjøen.
Korstoget i 1147 ble en fiasko. De to kongene var mistenksomme mot hverandre og styrkene deres bar for mye fiendskap mellom seg til å støtte hverandre under angrep. Krigen mellom kong Svein og kong Knud ble gjenopptatt etter en lokal strid om hertugdømmet Slesvig i årene fram til 1150. Svein utnevnte Valdemar Knudsson til hertug over Slesvig. Valdemar Knudsson måtte straks ta opp kampen med kong Knuds egen hertugkandidat, Knud Henriksen. Striden ledet til en intervensjon fra Holstens side.
I året 1149 eller 1150 angrep kong Knud Sjælland for andre gang, og inntok Roskilde på andre forsøk. Han ble likevel slått av kong Svein, som vant slaget ved Tåstrup. Kong Svein og Valdemar Knudsson klarte å stoppe den holstenske intervensjonen under slaget ved Ejderen, og sikret seg hertugdømmet Slesvig. Etter en pause i stridighetene ble hæren rustet ut på nytt og sendt til Jylland under ledelse av kong Svein og hans allierte Valdemar, som hadde vunnet støtte hos befolkningen i Slesvig.
Slaget ved Viborg i året 1150 endte med nederlag for kong Knud, som for første gang måtte søke landflyktighet, først hos sin stefar Sverker den eldre i Sverige. Etter en lang reise gjennom landene i øst, fikk kong Knud støtte fra erkebiskop Hartwig I av Stade. Erkebiskopen var forbitret over den overkirkelige bestemmelsen om å skille de nordiske kirkelige myndighetene og erkebispedømmet Hamburg-Bremen i 1138 til 1139. Med en tysk hær i ryggen rykket kong Knud frem til Viborg i 1151. Kong Svein og Valdemar Knudsson beseiret den tysk-jydske hæren under slaget ved Gedbæk. For andre gang måtte kong Knud flykte, men kong Svein fulgt etter.
I 1151 eller 1152 trakk kong Sveins menn skip over land mellom byen Slesvig og elven Ejderen. Slik kom de til Nordfrisland, som var en landsdel underlagt dansk kontroll. Der ble de lokale innbyggerne beseiret og friserborgen inntatt.
Stavanger Turnforening
Stavanger Turnforening (STF) ble stiftet 17. mai 1861. STF har rundt 2100 medlemmer og hører til i Stavanger kommune. Foreningen disponerer også egen hall, Stavanger Turnhall. STF er medlem av Norges Idrettsforbund og Olympiske Komité (NIF) (gjennom Rogaland Idrettskrets), Norges Gymnastikk- og Turnforbund (gjennom Rogaland Gymnastikk- og Turnkrets) og Stavanger Idrettsråd.
De danske kongekrigene
Den tredje krigen
I mai 1152 ble Frederik Barbarossa gjort til keiser over det tysk-romerske riket. Keiser Barbarossa innkalte kong Knud og kong Svein til riksmøte i Merseburg. Dette kunne keiseren gjøre i egenskap av lensherre over Danmark. Under riksmøtet måtte kong Svein avlegge lens-ed mot å få rett til kongetittel. Knud måtte gi avkall på kravet om den danske tronen, mot å bli utnevnt til hertug over Sjælland. Ved å tvinge Svein og Knud til å akseptere sin vilje, klarte keiser Barbarossa å bilegge konflikten mellom de to.
Ved hjemkomsten klarte de to, med Valdemars hjelp, å bli enige om en avtale der Svein III ble enekonge i Danmark, mens hertug Knud fikk spredte len på både Skåne, Sjælland og Fyn.
Den fjerde krigen
Innen 1154 hadde Svein III gjort seg upopulær som konge. Han hadde ikke klart å beskytte de danske øyene og kysttraktene godt nok mot venderne, som plyndret og herjet nesten uhindret langs kysten, med bare sporadisk motstand.
Svein IIIs krig mot Sverige i 1153–1154 (Den danske Smålandskrigen) hadde endt med nederlag for danskene og kun med død og lidelse som resultat. Valdemar Knudsson sluttet da et hemmelig forbund med Knud, sønn av sin fars morder, i den hensikt å gjøre opprør mot Svein III.
Knud og Valdemar styrket alliansen sin ved forlovelse mellom Valdemar, hertugen av Slesvig, og Knuds halvsøster Sofia. Deretter lot de seg utrope til medkonger på landstinget i Viborg. Alliansen mellom Knud og Valdemar var i strid med datidens ærekodeks, fordi Knuds far hadde myrdet Valdemars far. Dette burde ha gjort en forsoning mellom dem umulig å godta for andre. Men Svein III var blitt så upopulær at adelen brydde seg lite om fortiden, og villig etterlot Svein III på Fyn, til fordel for Knud og Valdemar.
Svein IIIs planer om et lynangrep på Viborg fra Fyn ble stoppet av adelens sidebytte. Etter at de to medkongene Knud og Valdemar gikk til angrep på Svein III, måtte i stedet den tidligere enekongen Svein III søke landflyktighet. Han var i eksil i to år hos sin svigerfar, markgreve Konrad von Meissen.
I 1156, med keiser Barbarossas støtte, allierte Svein III seg med den mektige Henrik Løve, hertugen av Sachsen, og dro nordover med en sterk tysk hær som inntok Slesvig og Ribe mot slutten av året. På grunn av samarbeidsproblemer mellom Svein III, Henrik Løve og erkebiskop Hartwig I av Stade stoppet felttoget midlertidig opp i Jylland.
I begynnelsen av 1157 beordret Henrik Løve sine vendiske hjelpetropper, som hadde en egen flåte, om å frakte Svein III og hans folk over til Lolland og Fyn, som i forkant hadde blitt herjet av venderne. Med trusselen om invasjon over seg, måtte stormennene på Fyn, som kjente keiser Frederik Barbarossas ambisjoner om å integrere Danmark i det tyske-romerske riket, gripe inn. De ba Knud og Valdemar om å starte forhandlinger med Svein III. Forhandlingene førte til en tredeling av Danmark. Valdemar fikk Jylland medregnet hertugdømmet Slesvig, Knud fikk Sjælland og Fyn, mens Svein III måtte ta til takke med Skåne. Fredsavtalen var langt fra tilfredsstillende for Svein III.
Fredsavtalen skulle besegles i Roskilde, før freden skulle feires. Svein IIIs menn overfalt der Knud og Valdemar, i det som er kjent som blodgildet i Roskilde, den 9. august 1157. Av de to slapp bare Valdemar unna med livet i behold. Han dro til Viborg i Jylland, der han reiste en hær. Svein III, som først hadde gravlagt Knud VI, kom til Randers der han fant broen over elven Gudenå ødelagt. Svein III var fast bestemt på å komme seg til Viborg, og dro oppover langs elven. Valdemar som hadde fulgt med på dette, gjenreiste broen og rykket over på den andre siden. Svein og Valdemar fikk sitt endelige oppgjør ved slaget på Grathe Hede den 23. oktober 1157.
Etterspillet
Med Svein IIIs død ble Valdemar I Danmarks enekonge. Han hadde dessuten støtte fra mektige deler av den danske adelen, deriblant Hvideslekten på Sjælland. Med en klok forsoningspolitikk, sammen med nådeløse reaksjoner mot motstand, som i Roskilde i årene 1157 til 1158, klarte Valdemar I å stabilisere det danske kongedømmet og mobiliserte de spredte ressursene til forsvar mot venderne, blant annet gjennom aggressive korstog over Østersjøen.
De siste rester av trusler mot kongedømmet ble fjernet, som i 1161 da erkebiskop Eskil av Lund ble forvist, og i 1176 da flere som hadde en viss arverett på tronen, konspirerte, bare for å bli avslørt og fordrevet. Ved å gjør sin sønn Knut VI til medkonge i 1170, avverget Valdemar I muligheten for at andre skulle gjøre krav på kronen etter ham. Som en ekstra sikkerhet for kongemakten hadde Valdemar også sett seg nødt til å sverge lens-ed overfor keiser Frederik Barbarossa i året 1162.
Innen Valdemar Is død, den 12. mai 1182, var Danmark i sin andre storhetstid. Landet var et imperium i Østersjøen, man hadde fått slutt på plagene fra venderne og det danske kongedømmet var sterkt. Snart klarte danskene også å befri seg fra å være et len under det tysk-romerske keiserriket. Kongekrigenes virkninger på det danske kongedømmet var visket bort, praksisen med medkonger og motkonger fra tidligere, da de forskjellige landsdelene hadde en mer selvstendig status, var erstattet av enekongedømmet.
Arbeidernes ungdomsfylking
Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) er Arbeiderpartiets ungdomsorganisasjon og Norges største politiske ungdomsorganisasjon med 8 997 medlemmer per 31. desember 2022. Siden AUFs 57. ordinære landsmøte i oktober 2020 har Astrid Willa Eide Hoem vært AUFs leder.
AUF regner selv sin grunnleggelse til 1903, og i forbindelse med hundreårsjubileet i 2003 ble boken Partiets salt utgitt. Boken er en gjennomgang av AUFs historie, og fikk sin tittel etter en omtale som har vært brukt om AUF ved mange anledninger som et korrektiv til Arbeiderpartiet. Alle Arbeiderpartiets ledere frem til 2014, hadde tidligere holdt tillitsverv i AUF eller dets forgjengere, et tydelig eksempel på organisasjonens rolle som rekrutteringsarena for Arbeiderpartiet og innflytelse på norsk venstreside.
En lang rekke ledende skikkelser i Arbeiderpartiet har bakgrunn som ledere i AUF eller dets forgjengere, blant andre Jens Stoltenberg, Einar Gerhardsen, Trygve Bratteli, Bjartmar Gjerde, Reiulf Steen, Thorbjørn Jagland, Trond Giske og Anniken Huitfeldt.
Ainaži
Ainaži har en lang historie med skipsbygging og sjøfart. Den første latviske sjøfartsskolen ble etablert her i 1864 på initiativ av Krisjanis Valdemars. I 1905 ble en kommersiell havn bygget, men på grunn av ødeleggelser i krigshandliger er ikke Ainaži noe senter for maritim aktivitet lenger.
De viktigste økonomiske aktivitetene er skogbruk, trearbeider og handel. I tillegg gjør plasseringen på hovedveien Via Baltica at det er gunstige forhold for transportindustrien.
Den tidligere bygningen til sjøfartsskolen huser i dag muséet Ainažu jūrskolas muzejs, som omhandler historien til skolen og skipsbygningstradisjonen langs kysten av Vidzeme.
Arbeidernes ungdomsfylking
AUF utgir tidsskriftet Praksis, som tidligere har hatt navnene Den røde Ungdom, Arbeiderungdommen og Fritt Slag. I perioden 2022–2024 er sentralstyremedlem Fawzi Warsame tidsskriftets redaktør.
Kurtasje
Kurtasje er en provisjon til en mellommann ved handel. Normalt brukes uttrykket om den godtgjørelsen en megler tar ved kjøp og salg av aksjer. Kurtasje betales både av selger og kjøper og fastsettes normalt som en prosentsats av handelens verdi, eventuelt med tillegg av et fast beløp per handel.
Arbeidernes ungdomsfylking
Den 22. juli 2011 var AUF og deres sommerleir på Utøya mål for norsk histories verste terrorangrep i fredstid. 69 personer, de fleste under 18 år, ble drept i det politisk motiverte angrepet mot AUF og Arbeiderpartiet.
Ideologi og formål
AUF definerer seg som en organisasjon med sitt utspring i sosialdemokratiet og feminismen. AUF er også formålsfestet som ungdomsparti til Arbeiderpartiet, men er en frittstående organisasjon med egne vedtekter, økonomi og medlemmer.
Om AUFs formål, sier organisasjonens formålsparagraf følgende: "Arbeidernes Ungdomsfylking - AUF - er en sosialdemokratisk ungdomsorganisasjon for Arbeiderpartiet. AUF arbeider for et samfunn bygget på den demokratiske sosialismens ideer, slik det er uttrykt i vår visjon og våre programmer. AUF er en feministisk og antirasistisk organisasjon som kjemper for likestilling og like muligheter for alle mennesker. AUF vil sammen med den øvrige arbeiderbevegelse i Norge og internasjonalt arbeide for våre felles verdier og samfunnssyn."
Politiske kampsaker
AUF har tradisjonelt tilhørt den politiske venstresiden i Arbeiderpartiet, og ledet blant annet arbeidet på nei-siden i spørsmålet om Arbeiderpartiets standpunkt i forbindelse med folkeavstemninga om norsk EU-medlemskap i 1994. AUF har også markert seg som en tydelig stemme i de politiske debattene om blant annet Israel/Palestina-konflikten, miljø- og klimaspørsmål, likestillingsdebattene, gratisprinsippet i den norske skolen, offentlige velferdsordninger i tillegg til et betydelig engasjement i asyl- og integreringspolitikk internt i Arbeiderpartiet.
I årene etter 2011 har AUF vært en sentral stemme i diskusjonene om det politiske tankegodset bak terrorangrepet 22. juli og oppgjøret med høyreekstremisme i norsk offentlighet. AUF har også en lang tradisjon for å markere seg som en sentral aktør på antirasistisk side i norsk politikk.