cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isfjell
Nedbryting av isfjell
Nedbryting av isfjell starter rett etter kalving, og selv isfjell som er fryst inne i isen vil ha tap av masse. Det er imidlertid først når isfjellet kommer i åpent vann at nedbrytingen starter for fullt. Det er tre hovedårsaker til at et isfjell mister masse; splitting, kalving og smelting. Simuleringer har vist at omtrent 71% av nedsmeltingen av isfjell i Barentshavet skyldes erosjon på grunn av bølger, 18% skyldes konveksjon fra undervannsdelen og 8% kalving.
Splitting er når isfjellet brytes i to eller flere deler, der hver del i seg selv kan karakteriseres som et isfjell. For store isfjell er den vanligste årsakene til splitting bøyning på grunn av bølger, men det kan også være grunnstøting eller kollisjoner. For isfjell mindre enn 1 km2 er grunnstøting den vanligste årsaken. Et stort isfjell som smelter vil gjerne danne lange bukter under vann, og disse vil etter hvert brekke av og gi en splitting av isfjellet.
Kalving er også vanlig ved at isfjellet mister små deler på grunn av kutt fra undersiden av vannlinja. Spesielt i varmt vann kan det lages mange små biter. Hver bit er relativt liten og vil smelte raskt, men til sammen vil de utgjøre en stor masse. Det er derfor ikke uvanlig å finne mange disse i nærheten av et større isfjell. For middels store isfjell er kalving sannsynligvis den største årsaken til reduksjon av masse.
Smelting av isfjell avhenger av vanntemperaturen, men påvirkes også av bølger, vannstrømmer og frigjørelsen av bobler. Bølger fører til erosjon rundt vannlinja, og smeltingen er derfor størst der. I tillegg vil isfjellet smelte som følge av konveksjon under vann. Smelteraten er avhengig av sjøtemperaturen. Det er altså bølger i kombinasjon med vanntemperaturen som er den dominerende effekten for nedsmeltingen av isfjell. Isfjell som er omringet av is har en betydelig mindre smeltingsrate enn isfjell i fritt hav, og dette skyldes hovedsakelig at effekten av bølge-erosjon blir mye mindre. Isfjell som driver med isen vil derfor kunne ha mye lengre levetid enn isfjell som driver fritt.
Egenskaper
Ved målinger fra 1988 til 1992 av 331 isfjell i Barentshavet fant man en gjennomsnittlig høyde på 15m, og at den største var 37m. Gjennomsnittslengden var 91m og den største 319m. Gjennomsnittlig bredde var 64m og største bredde var 272m. Gjennomsnittlig masse var 309.000 tonn og den største over 6 millioner tonn.
Gjennomsnittlig drivhastighet over en time var 0,19 m/s, og den høyeste 1,1 m/s.
Drivbanene til isfjell er kontrollert av tidevannsstømmer, havstrømmer, vindhastigheten og av påvirkning fra omkringliggende sjøis. I et område med sjøisdekke kan en ofte se åpne råker etter hvordan isfjellene har beveget seg i elipser i samsvar med tidevannsstrømmene, mens sjøisen har ligget neste stille. Drivforsøk viser at tidevannsstrømmene er viktigst på Spitsbergenbanken, mens havstrømmer er viktigst ved Frans Josefs land. Kombinasjonen av tidevann og havstrømmer er viktige mellom Hopen og Kong Karls Land. Når isfjell har kommet så langt sør som til kysten av Kolahalvøya og Finnmark er det trolig vinden som har vært viktigst.
Temperaturen i isfjellene varierer med avstanden fra overflaten. I overflaten er temperaturen i balanse med lufttemperaturen. Et stykke inne i isfjellet er temperaturen nær langtids gjennomsnittstemperatur i breen der isfjellet kalvet. Målinger i isfjell i Barentshavet i perioden 1990-1992 viste en indre temperatur omkring -7,5 °C.
Trykkstyrken på isfjellprøver vil variere fra isfjell til isfjell og er blant annet avhengig av temperaturen og hvor hurtig lasten blir påført. Tester av prøver fra isfjell viser en bruddstyrke fra 1,6 MPa til 7,3 MPa.
Faren ved og styring av isfjellrisikoen
Isfjell kan drive lange distanser og være til stor fare for sjøtrafikk og plattformer i petroleumsvirksomheten. Eksempler på dette er Titanic-forliset i 1912 der ca 1.500 personer omkom, og det danske M/S Hans Hedtofts forlis 30. januar 1959, hvor 95 passasjerer og besetningsmedlemmer omkom.
For petroleumsaktiviteter er det vanlig med overvåking av isfjell (engelsk ice management). Det mest vanlige tiltaket ved leteboring er å sikre brønnen, koble seg fra og forlate stedet. Mer generelt er ice management summen av alle aktiviteter der målet er å redusere konsekvensene av eller unngå samvirke med noen form for is. Dette vil omfatte, men er ikke begrenset til:
Hibernia-plattformen i Canada er den første oljeplattformen som er dimensjonert for å motstå kollisjoner med isfjell. Den tåler kollisjoner med isfjell på en million tonn - uten skader. Den tåler videre kollisjoner med et isfjell på seks millioner tonn, men da med skader som skal være mulige å reparere for. Operatørens tilnærming er at først skal en forhindre kollisjoner, så sikre seg at både plattformen og offshore lastesystemene er designet for å motstå kollisjoner.
Å stole på isfjellovervåking er også sårbart, om en ikke har gode nok rutiner. En fikk i 2017 nesten en kollisjon mellom et isfjell og en FPSO på SeaRose-feltet i Canada. Isfjellet passerte med en avstand på 50-100m. Operatøren fulgte ikke sine planer for isfjellovervåking, og unnlot å koble fra. Isfjellet var 60m*40m og åtte meter høy med en masse på ca. 60.000 tonn.
Pseudoplatystoma tigrinum
Pseudoplatystoma tigrinum er en malle i gruppen Pimelodidae. Den blir opptil 130 cm lang. Den lever av krabber, reker og mindre fisk.
Den fiskes med garn og er den viktigste mallen i garnfiskerier i Guaporé og Mamoré-elvene. Den fiskes også for sport.
Pseudoplatystoma tigrinum har en viss utbredelse i akvariehandelen, skjønt den blir for stor for de fleste private akvarier.
Post hoc ergo propter hoc
Post hoc ergo propter hoc (latin: «Etter dette, derfor på grunn av dette») er en tankefeil om kausalitet. Denne setningen antyder at dersom en hendelse forekommer etter en tidligere hendelse, så må den første hendelsen være den kausale årsaken til den andre hendelsen.
Usman (elv)
Usman (russisk: У́смань) er ei elv i Voronezj oblast og Lipetsk oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Voronezj, og er 151 km lang, med et nedbørfelt på 2840 km².
Post hoc ergo propter hoc
Logisk fremstilling
A kan være årsaken til B i noen tilfeller, men en kan ikke bevise en kausal sammenheng mellom A og B ved bruk av argumentasjonen som er vist ovenfor.
Cum hoc non est propter hoc (fornektelse av prinsippet)
Dersom man vil uttrykke med et annet latinsk uttrykk at det foreligger en feilslutning av type post hoc ergo propter hoc, kan man si cum hoc non est propter hoc (latin: «med dette er ikke på grunn av dette»).
Kilder
Cum hoc ergo propter hoc
Hultafors
Hultafors er et tettsted i Bollebygd kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 227 innbyggere.
Hultafors ligger ved den gamle ferdselsveien mellom Borås og Göteborg, lengst øst i Bollebygd kommune. Stedet fikk jernbanestasjon i 1894. I 1908 ble det bygget et kursted her. Det gikk konkurs, og adventistene etablerte stiftelsen «Samfundet Sanningens Härold» som kjøpte det slottslignende anlegget, som gjorde sitt til at trafikken på jernbanen ble holdt oppe. Men i 1971 ble stasjonen ubemannet og i 1986 ville SJ rive bygningen. Men den ble overtatt av bygden og fredet.
Fuzhouhua
Fuzhouhua eller Fuzhoudialekt (forenklet kinesisk: 福州话, tradisjonell kinesisk: 福州話, pinyin: Fúzhōuhuà, på selvsamme dialekt, men i Singapore og Malaysia: hók-ciŭ-uâ, lokalt omtalt som 平話 bàng-uâ) er et språk innen språkgruppen mindong som tales i Fuzhou og de omliggende områder i det nordøstlige Fujian i Kina. Språket tales av i underkant av ti millioner mennesker. Tradisjonelt kalles det en dialekt, men etter moderne lingvistikk regnes det som et eget språk.
Fuzhoudialekten slik den tales i byen Fuzhou går for å være standarddialekt.
Fuzhoudialekten har også fulgt med den kinesiske emigrasjon til noen oversjøiske områder, særlig i sørøstasiatiske land som Malaysia og Indonesia. Byen Sibu i Malaysia kalles Nye Fuzhou på folkemunne grunnet de mange fuzhounesere som kom tidlig på 1900-tallet. Språket står også sterkt i New York Citys Chinatown.
Töllsjö
Töllsjö er et tettsted i Bollebygd kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 369 innbyggere.
J.D. Williams
Darnell «J.D.» Williams (født 22. mai 1978 i Newark i New Jersey) er en amerikansk skuespiller kanskje mest kjent for sin rolle som Kenny Wangler (Bricks) i den HBO produserte fengselsserien Oz. Han har også spilt i andre fjernsynsserier, blant annet annet The Wire. Han hadde og hovedrollen i 2pac feat Elton Johns musikkvideo «Ghetto Gospel».
Otto Hofmann
Otto Ludwig Karl Adam Hofmann (1896-1982) var en tysk nazist og SS-general tilknyttet Waffen-SS. Han var leder av det nazistiske statlige organet Rasse und Siedlungshauptamt (RuSHA). Han deltok også i første verdenskrig.
Hoffmann ble etter krigen dømt til 25 års fengsel for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten, men ble benådet i 1954.
Bakgrunn og familie
Otto Ludwig Karl Adam Hofmann ble født 16. mars 1896 i Innsbruck i Tyrol. Foreldrene var Adam Hofmann, kjøpmann, og Hermine Rosmanith. Otto Hofmann gikk på skole i München. Fra han var åtte bodde han hos sin ste-bestefar, en pensjonert major. Han meldte seg frivillig til tjeneste ved utbruddet av den første verdenskrig og ble plassert i feltartilleriet. tjenestegjorde som liasonoffiser for en avdeling det østerrikske flyvåpenet. Han ble skutt ned i 1917 og tatt til fange av russiske styrker, men klarte å rømme etter fem uker og fikk deretter opplæring som pilot. Han fikk Jernkorset i begge klasser og ble dimittert som løytnant i 1919. Hofmann hadde ingen utdanning utover militæret og sluttet seg til Freikorps som kjempet ved grensen mellom Bayern og Tsjekkoslovakia.
Hofmann bodde sammen med familien vest i det det sentrale Berlin på Woyrchstrasse 48 nær Adolf Eichmanns kontor og et par kilometer spasertur fra hans eget kontor rett ved RSHAs kontor i Hedemannstrasse. Han brukte sin stilling til å skaffe arbeid til datteren. I husholdningen hadde de som tjenestejente en ung polsk kvinne som var ansett som rasemessig verdifull og som skulle «germaniseres». I praksis var det tvangsarbeid og Hofmann skaffet slike hushjelper til venner og bekjente. Hofmann var venn av Friedrich Jeckeln, Ludolf-Hermann van Alvensleben, som blant annet var Himmlers adjutant, og Richard Hildebrandt.
Karriere
Han ble tidlig medlem av NSDAP i 1923 (Alte Kämpfer), partiet ble forbudt og i 1929 gjenopprettet Hofmann ble da medlem igjen med nummer 145.729. Han sluttet seg til SS i 1931 med medlemsnummer 7646, noe som innledet hans karriere i nazipartiet og han begynte som stabssjef for sin venn Friedrich Jeckeln i Braunschweig. Hofmann arbeidet deretter ved ulike SS-enheter før han begynte i SS-staben på fulltid fra september 1935. I 1933 ble Hofmann mistenkt for å misbruke sin stilling og ble etterforsket av SS uten at det resulterte i noe.
Fra 1937 ble han leder for RuSHA (Rasse und Siedlungshauptamt, «Sentralkontoret for rase og bosetning») i SS' vestlige region (Düsseldorf) og han arbeidt blant annet med utvelgelse av medlemmer til SS og etnisitetspolitikk. I 1939 ble han sjef for «slektskapskontoret» (Sippenamt) i RuSHA med ansvar for å utstede bevis for SS-medlemmenes avstamning, hvorpå han ble forfremmet til nestleder RuSHAs rasekontor med ansvar for å organisere fysisk vurdering av etnisk tyske i det okkuperte Polen samt andre polakker som kunne «re-germaniseres». Etter begynnelsen på andre verdenskrig fikk Himmler utvidet ansvar som Reichskommissar für die Festigung deutschen Volkstums. Omrking 500 eksperter fra RuSHA med registrere de antropologiske detaljene for flere millioner mennesker, opplysningene ble ført på et «rasekort». I de annekterte delene av Polen bestemte RuSHA hvem som skulle deporteres og bosettes lenger øst. Fra 1940 til 1943 var Hofmann øverste leder for RuSHA i SS. Det var i kraft av denne stillingen han deltok på Wannsee-konferansen. Som leder for RuSHA utvidet han stadig etatens ansvarsområde: Selektering av kandidater til SS og Waffen-SS, vurdering av bruder til SS-menn, vurdering av sivile aktuelle for «germanisering», fordrivelse av rasemessig uønskede polakker, bosetting av etniske tyske tilflyttere, avgjøre jødisk identitet inkluder Mischlinge, etablering gårdsbruk for SS i erobrede områder i øst, slektsforskning, og velferd for SS-medlemmenes familiere. I 1943 ble han overført til Stuttgart som SS-und Polizeiführer for det sydvestlige Tyskland. Han nådde graden Gruppenführer i SS.
Rettsoppgjør og ettertid
Otto Hofmann ble tiltalt i den åttende av Nürnbergprosessene kjent som RuSHA-prosessen. Det amerikanske aktoratet søkte å bevise at den tyske bosettings- og germaniseringspolitikken inngikk i et systematisk folkemordsprogram. Til sammen ble 13 personer tiltalt blant andre Richard Hildebrandt, Konrad Meyer og Ulrich Greifelt (de to siste fra rikskommissariatet for styrking av den tyske nasjon). I henhold til Det allierte kontrollrådets lov nr 10:
Anklagen mot Hofmann om folkemord var konkretisert i ni underpunkter:
Aktoratet underbygget anklagen med omfattende skriftlig dokumentasjon og vitneutsagn. Hofmann hadde ifølge aktoratet et stort ansvar for den tyske okkupasjonsmaktens forflytning, tvangsbosetting og germaniseringspolitikk (i de okkuperte områdene i øst) som i sin tur var en medvirkende årsak til holocaust. Hofmann hadde en effektiv forsvarsstrategi der han ble fremstilt som en forrådt idealist som trodde på SS' idealer for lojalitet, ære og selvoppofrelse; og han forsøkte å leve opp til idealene ved å være ukorrupt og rettferdig leder. I rettssalen fremstilte han seg som en mann av ære og gode intensjoner, og RuSHA som en ubetydelig og avmektig institusjon. Historikerne har i stor grad fulgt antakelse om at RuSHA var svak og uvesentlig. Hofmann skyldte på Himmler, RSHA eller SS-medlemmer som var døde eller forsvunnet. Hofmanns medtiltalte fulgte samme strategi for å forsvare seg. Sammenholdt med sikker skriftlig dokumentasjon av RuSHAs virksomhet baserte en god del av forsvaret seg på tilsiktet forvrenging av fakta.
Hofmanns deltakelse på Wannsee-konferansen ble bagatellisert av forsvaret: Det ble hevdet at Hofmann ble overrasket over invitasjonen som angivelig var et innfall fra Heydrich og Hofmann kunne ikke motsett seg invitasjonen fra den mektige Heydrich. I retten argumenterte forsvaret med at Hofmann ikke støttet tvangssterilisering av mischlinge av 1. grad. Hofmann nektet for at RuSHA hadde en mischlinge-oversikt som var sammenstilt for å kunne oppspore personer av delvis jødisk opphav. Disse påstandene er ikke korrekte eller troverdige: Hofmann ga personlig ordre om å ta beslag i register over jøder i de okkuperte landene Frankrike, Nederland og Norge; og under Wannsee-konferansen var han aktiv, hadde ofte ordet og kom med egne ideer. Det var allmennt kjent i SS at RuSHA hadde en oversikt over mischlinge.
I 1948 ble Hofmann ble funnet skyldig på alle tre hovedpunkter i tiltalen. Han ble frifunnet for punktet om plyndring av eiendom. Han ble ikke dømt for RuSHAs medvirkning til forfølgelse og utryddelse av jøder, og det ble anført at bosettingspolitikken berørte båder jøder og etnisk polske. Bosettingspolitikken og holocaust var sammenfiltrede prosesser der det ene tiltaket radikaliserte det andre. Hofmann ble ikke dømt for medvirkning til holocaust. Han ble dømt til 25 års fengsel for krigsforbrytelser. John J. McCloy benådet Hofmann i 1954.
Etter løslatelsen levde Hofmann et stille liv som kontorist uten å bli særlig forstyrret av fornyet etterforskning. Han ble avhørt av Zentrale Stelle, den sentrale tyske enhet for etterforskning av nazistenes forbrytelser, etter 1959 blant annet i 1962, 1965 og 1966 på grunn av fornyet interesse for Wannsee-konferansen etter rettssaken mot Adolf Eichmann. Hofmann ble selv etterforsket mellom 1959 og 1961 for drap på fanger i Natzweiler og i 1982 for deltakelse i Wannsee; begge sakene ble avvist av retten blant annet fordi han etter tysk lov ikke kunne tiltales på nytt for samme forhold og kunne bare avhøres som vitne.
Han døde som gammel mann 31. desember 1982 i Bad Mergentheim.
I populærkultur
I filmen Conspiracy fra 2001 spilles han av Nicholas Woodeson.
Jøssundfjorden
Jøssundfjorden er en fjord i Flatanger, Nord-Trøndelag. Den er 13,5 km lang. Største dybde er 233 meter.
Fjorden har innløp mellom Smo i vest og Skrotten i øst. Bygden Hårnes ligger på vestsiden like innenfor innløpet. Ved Håneset snur fjorden østover og blir bredere med flere viker i både nord, øst og sørøst. Kilgapet går nordover til gården Kilan, mens Vedvika går østover til gården med samme navn. Selve fjorden fortsetter sør-sørøstover, og i denne delen er det bare en isolert, vegløs gård langs vestsiden før Jøssund i enden av fjorden.
George Washington Vanderbilt II
George Washington Vanderbilt II (født 14. november 1862, død 6. mars 1914) var medlem av den prominente amerikanske Vanderbilt-familien, som hadde samlet seg en stor formue gjennom dampbåter, jernbane og ulike bedrifter.
Bakgrunn
George var den fjerde sønn og yngste barnet til William Henry Vanderbilt (1821–1885) og hans kone Maria Louisa Kissam, var George II som var oppkalt etter hans fars yngre bror, George Washington Vanderbilt, tredje sønn av familien grunnlegger, Cornelius Vanderbilt (1794–1877) og Sophia Johnson, som hadde dødd bare 25 år gammel av tuberkulose som han hadde blitt smittet av under hans tjeneste i borgerkrigen. George II sies å ha vært sin fars favoritt og farens trofaste følgesvenn gjennom mange år.
Karriere
Bekjente av familien beskrev George som slank, mørkhåret, og med en heller blek hudfarge. Sjenert og innadvendt, og med interesser for filosofi, litteratur og historiene bak maleriene i familiens store kunstgalleri. I tillegg til hyppige besøk til Paris i Frankrike, der flere av Vanderbilt-familiens slektninger hadde et hjem, reiste George mye over store deler av verden, og snakket flytende på åtte fremmede språk. Store deler av Vanderbilt sine finanser ble hovedsakelig drevet av Georges eldre søsken og han hadde derfor mer tid til sine intellektuelle interesser.
I 1880-årene, besøkte George det vestlige Nord-Carolina sammen med sin mor. En reise hit i 1888, da han var 26 år gammel bestemte George seg for å bygge et landsted her. I 1889 kjøpte han en tomt i nærheten av Asheville, North Carolina og begynte byggingen av Biltmore Estate. Han fortsatte å kjøpe jord frem til boet etter hvert omfattet rundt 591 kvadratkilometer. Det ville ha tatt en uke å ri på hesteryggen rundt hele denne eiendommen. Bygningene på denne tomten ble designet av den berømte arkitekten Richard Morris Hunt. Julaften 1895 åpnet George dørene for den første familie-feiringen på dette landsstedet. Som en kunst-kjenner og samler, fylte George sitt herskapshus med orientalske tepper, tapeter, antikviteter og kunstverk, samt et sjakkspill som skal ha tilhørt Napoleon Bonaparte.
Den 1. juni 1898, giftet George W. Vanderbilt seg med Edith Stuyvesant Dresser (1873–1958) i en katedral i Paris, Frankrike. De hadde en datter, Cornelia Stuyvesant Vanderbilt (1900–1976), sammen. George og hans kone Edith var opprinnelig booket som passasjerer på skipet RMS «Titanic», men de endret deres reiseplaner kort tid før avreise og ankomst i New York. Det var for sent å stoppe bagasjen som de hadde planlagt å ta med seg ombord på dette skipet og videre til New York og dette gikk tapt da Titanic kolliderte med et isfjell og sank i Atlanterhavet, den 15. april 1912.
George døde av et hjerteinfarkt i Washington, DC etter en blindtarmoperasjon. Han ble gravlagt i Vanderbilt-familien sitt mausoleet på Moravian Cemetery i New Dorp på Staten Island i New York. Etter hans død, solgte Georges enke en del av mannens eiendom til USA Forest Service. Edith Dresser Vanderbilt giftet seg senere med Peter Goelet Gerry (1879–1957), en amerikansk senator fra Rhode Island. Cornelia Stuyvesant Vanderbilt (George og Edith Vanderbilts eneste barn) giftet seg med en britisk aristokrat ved navn John F. A. Cecil, en etterkommer av William Cecil i 1924. Hennes sønner, George og William, arvet etter hvert eiendommen, men valgte senere å selge store deler av disse eiendommene.
Olsfors
Olsfors er et tettsted i Bollebygd kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 623 innbyggere.
Vippetangen
Vippetangen er et  område på sørspissen av Akersneset i Oslo, rett sydøst for Akershus slott og festning. Vippetangen er det sørligste punktet i Oslo sentrum og utgjør den vestlige tuppen av Bjørvika.
Adlers gate (Tønsberg)
Adlers gate (1-37,4-20) er en 500 meter lang boliggate i Tønsberg. Den starter som en blindgate innenfor den såkalte Banesløyfen, og følger Vestfoldbanen i en halvsirkel. Den krysser Kaptein Hoffs allé og ender i Håkon V gate ved sykehuset.
Gaten er oppkalt etter sjøoffiser Cort Adeler (1622-1675).
Vippetangen
Navn og historie
Navnet skriver seg fra et vippefyr som skal ha stått her i eldre tid. Her har vært militært rettersted, steinhuggeri (der straffearbeiderne fra Akershus Landsfengsel hugget løvene som står foran Stortinget, og deler til andre kjente byggverk i Oslo), militære og sivile badehus. På 1880- og 90-tallet ble det arrangert skøyteløp på isen utenfor Vippetangen; blant annet flere av rekordforsøkene til Axel Paulsen og noen av de første «Landsløb» (Norgesmesterskap).
Ray Parlour
Ray Parlour (født 7. mars 1973 i Romford, England) er en tidligere landslagsspiller i fotball for. For tiden spiller han for Hull City, men har tidligere spilt for både Arsenal og Middlesbrough FC.
Karriere
Parlour er mest kjent for tiden i Arsenal, hvor han spilte i 14 år. Han kom til klubben som læregutt i 1989, og debuterte mot Liverpool FC i 29. januar 1992, i en kamp der han lagde straffe og Arsenal tapte 0-2. Han ble ikke fast på laget de første årene, men fikk stadig slippe til. Parlour hadde i denne perioden litt disiplinærproblemer, blant annet en slåsskamp med en taxisjåfør i Hongkong mens klubben var på sommerturné. Uansett fikk han i denne perioden tolv kamper for Englands U-21 landslag.
Vippetangen
Navn og historie
Den moderne kaiutbyggingen begynte i 1899. Haakon 7 gikk i land her i 1905. Havneanlegget på Vippetangen omfattet fiskehavn og fiskehall (1905, nybygg 1935), anlegg for atlanterhavstrafikken («Amerikabåtene») og en kornsilo. Korn herfra ble fraktet med spesialbygde trikker til Nedre Foss mølle på Grünerløkka. Passasjertraffikk på trikkelinjen til Vippetangen ble lagt ned i august 1964, og korntrikken ble lagt ned i februar 1967.
Ray Parlour
Karriere
Hans gjennombrudd kom trolig i 1994-95 sesongen, da han spilte finale i Cupvinnercupen, der Arsenal tapte for Real Zaragoza. Året før hadde han vært ubenyttet reserve da klubben vant finalen mot italienske Parma. Det sies likevel at Parlour ikke fikk frem sitt fulle potensial før ankomsten av manager Arsène Wenger i 1996. Da fikk han spille regelmessig på høyreving eller som sentral midtbane. I 1997-98 vant klubben «The Double», og Parlour var en av de viktigste bidragsyterne til dette. Han ble kåret til «Man of the match» i FA-cup finalen mot Newcastle United, i en kamp laget vant 2-0. Parlour ga også Nicolas Anelka en målgivende pasning til det andre målet. Likevel fikk han ikke være med til VM det året, fordi landslagssjef Glenn Hoddle foretrakk Tottenhams Darren Anderton i stedet.
Parlour fikk endelig sin England-debut som reserve i en EM-kvalifisering til 2000-sluttspillet, mot 27. mars 1999. Han fikk ti landskamper for England, men scoret ingen mål. Det nærmeste han kom var i VM-kvalifiseringskamp mot 11. oktober 2000, da hans skudd fra 30 meter traff tverligger og spratt i mål og deretter ut igjen. Dommeren mente feilaktig at ballen ikke hadde vært over mållinjen. Kampen endte 0-0. Parlour fikk aldri være med til noe mesterskap med England. En kneskade gjorde at han måtte trekke seg fra den originale troppen til EM-2000. Hans siste landskamp var treningskampen mot 11. november 2000. Parlour var inkludert i landslagstroppen flere ganger under Sven-Göran Eriksson men fikk aldri komme på banen under kamp.
Parlour fortsatte suksessen med Arsenal i ytterligere fire år, og vant en ny «The Double» i 2001-02, men fikk lite oppmerksomhet i media sammenlignet med sine høyprofilerte lagkamerater, spesielt siden han konstant «levde i skyggen av» Patrick Vieira. Han fikk imidlertid stor oppmerksomhet da han scoret fra 30 meter i FA-cup finalen i 2002 mot Chelsea FC. I radiostasjonen «Soccer AM» kommenterte Tim Lovejoy følgende da Parlour fikk ballen og gjorde seg klar til å skyte: «never mind, it's only Ray Parlour». Laget vant 2-0 etter Fredrik Ljungberg scoret det siste målet.
Totalt vant Parlour tre ligamesterskap, fire FA-cuper, én ligacup og én Cupvinnercup med Arsenal, og han spilte 464 kamper (32 mål) inkludert alle turneringer.
Parlour ble Middlesbrough-spiller sommeren 2004, selv om han var en publikumsfavoritt i Arsenal. Han spilte 60 kamper for klubben på to og et halvt år. Han var ubenyttet reserve i UEFA-cup finalen mot Sevilla våren 2006, i en kamp klubben tapte 0-4. Parlour ble fristilt fra kontrakten 25. januar 2007, og i en kort periode trente han med gamleklubben Arsenal for å holde formen ved like mens han letet etter en ny arbeidsgiver. 9. februar 2007 signerte han for Hull City ut sesongen 2006-07.
Vippetangen
Båttrafikk og Havnepromenaden
Vippetangen er i dag terminal for København-båtene. Båtene til øyene i havnebassenget gikk inntil 21. mars 2015 fra Vippetangen, da terminalen ble flyttet til Rådhusbrygge 4. Vippetangen inngår i planene for Havnepromenaden, som ble vedtatt i 2008 og åpnet i juni 2015.
Vippetangen i sang av Øystein Sunde
Vippetangen er med i en sang som er laget av Øystein Sunde, som heter «Vippetangen Konditori», og i Lillebjørn Nilsens «God natt Oslo».
Tippeligaen 1996
Tippeligaen 1996 startet 13. april og sluttet 20. oktober. Det ble spilt 26 runder.
Moss, Strømsgodset og Skeid rykket opp fra 1. divisjon før denne sesongen. Etter sesongen rykket Start, Vålerenga og Moss ned til 1. divisjon. Skeid var på mange måter det laget som overrasket mest. Laget kjempet om medalje, men en lang rekke med tapte kamper på slutten ødela mye.
Kampen mellom og  8. september endte opprinnelig 1-1, men Kongsvinger leverte protest på Vålerengas bruk av Juro Kuvicek. NFF tok protesten til følge, resultatet ble satt til 0-0, Kongsvinger fikk tre poeng, mens Vålerenga mistet sitt ene.
Wikipedia på fransk
Wikipedia på fransk ble startet i mars 2001, og er den tredje største online ensyklopedien når det gjelder antall publiserte artikler, rett etter Wikipedia på engelsk og Wikipedia på tysk. Mer enn 60 % av wikipedianerne kommer fra Frankrike. Resten er hovedsakelig fra Belgia, Canada og Sveits.
I slutten av 2007 hadde Wikipedia på fransk mer enn 600,000 artikler. I juni 2007 ble nesten 600 nye artikler opprettet hver dag.
Tidslinje
Antall artikler:
Evangeliekirken Bergen
Evangeliekirken Bergen var en kristen frikirkelig menighet på Kronstad, i Bergen, i Hordaland. Menigheten var opprinnelig tilsluttet Maran Ata bevegelsen, men ble senere tilsluttet den norske pinsebevegelsen. Evangeliekirken Bergen ble stiftet i 1961.
Historikk
På slutten av 1950-tallet var det vekkelse i Bergen. I mars 1961, stod Edith og Dagfinn Hollevik i spissen for etableringen av menigheten Maran Ata i Bergen.
De første årene leide Maran Ata menigheten lokaler på ulike steder i Bergen. I 1984 flyttet Den Evangelisk Lutherske Frikirke inn i nytt kirkebygg, noen kvartaler unna. Maran Ata menigheten fikk da overta bygget som ble menighetslokale i Bjørnsonsgate 38 på Kronstad.
Forholdet til og kontakten med de andre frikirkelige menigheter i byen, var den første tiden liten. På slutten av 1970-tallet har menigheten lagt vekt på å med de andre andre frikirkelige menighetene for vekkelse i Bergen.
Høsten 1996 endret menigheten navn fra Maran Ata til Evangeliekirken. En av begrunnelsene var at Maran Ata navnet kommuniserte dårlig til dagens mennesker. Menigheten ønsket et navn som tydeligere talte om hva menigheten står for.
Misjon
Evangeliekirken Bergen var engasjert i misjonsarbeid både i Afrika, Asia og Øst-Europa. Liv og Kjell Haugen ble menighetens første utsendte misjonærfamilie og ble utsendt i 1978. De var ute i tre perioder på tilsammen 9 år. Etter hjemkomst i 1992 gikk de inn som forstanderpar (pastor) i Evangeliekirken.
Frem til 1997, var misjonsengangementet noe sporadisk. Menigheten støttet flere virksomheter på ulike steder. For å øke engasjementet ble Trosgnisten Misjon etablert i menigheten. Misjonsengasjementet vokste og ved regnskapsgjennomgang ved årsskiftet 2007-2008 viste tallene at misjonsbudsjettet var mer enn dobbelt så stort som menighetens ordinære driftsbudsjett. I 2007 var menighetens misjonsregnskap på 2 116 000,- kr, mens driftbudsjettet var på 834 497,- kr.
Tremelo
Tremelo er en by i provinsen Flamsk Brabant i Flandern i Belgia. Byen har 13 725 innbyggere (2006). Byen ligger i det administrative området Leuven, og er flamsktalende.
Byen er mest kjent som fødebyen til den hellige Damian de Veuster (1840 – 1889). Han virket som prest på Molokai på Hawaii, der han drev et leprasykehus. Han ble selv smittet av sykdommen, og døde av den 15. april 1889. Han ble saligkåret av pave Johannes Paul II i 1995 og helligkåret av pave Benedikt XVI 11. oktober 2009.
Skiippagurra
Skiippagurra er en bygd i Tana kommune i Finnmark. Stedet ligger på østsida av elva Tana, omtrent 4 kilometer sør for kommunesenteret Tana bru. E6/E75 og fylkesvei 895 møtes her. Grunnkretsen Skiippagurra har ifølge SSB 254 innbyggere (2008).
Skiippagurra-festivalen ble arrangert hver sommer fra 2003 til 2011. Festivalen ble lagt ned etter sviktende publikumsbesøk og økt konkurranse fra Midnattsrocken i Lakselv.
Sjekkpunkt i Finnmarksløpet.
Robert DeBlieux
Robert DeBlieux (født 26. januar 1933, død 31. januar 2010) var en historiker, maler, forfatter, forretningsmann og en tidligere demokratisk borgermester i Natchitoches, den eldste byen i den amerikanske delstaten Louisiana.
I 1956 mottok DeBlieux en bachelorgrad i kunst og historie fra Northwestern State University (som da het Northwestern State College) i Natchitoches. DeBlieux tjenestegjorde i det amerikanske militæret fra 1956 til 1958, og var stasjonert i Vest-Tyskland. I 1960 fikk han grad i Master of Science i rådgivning og psykologi fra Louisiana State University som ligger i Baton Rouge. På begynnelsen av 1960-tallet, ble DeBlieux ansatt på kriminalomsorgens kontoret til domstolen Natchitoches Parish Juvenile. Fra 1965 til 1976 var han selvstendig næringsdrivende og hadde en virksomhet innenfor detaljhandelen.
I 1976 ble DeBlieux valgt til ordfører for å etterfølge W. Ray Scott, som hadde hatt denne posisjonen i de foregående seksten årene. DeBlieux ble beseiret under gjenvalget som ordfører i 1980 av demokraten Joe Sampite som var innsatt som ordfører frem til 2000.
DeBlieux var medlem av Natchitoches Christmas Festival Committee, en stor begivenhet i det sentrale Louisiana som avholdes på den første lørdagen i desember, og trekker titusener av besøkende til denne kommunen.
DeBlieux døde plutselig av en hjerneblødning i januar 2010 på et medisinsk senter bare fem dager etter hans 77nde bursdag.
Tyssedal kraftanlegg
Tyssedal kraftanlegg (eller Tyssedal kraftverk, Tysse I, Tysso I) er et vannkraftverk og fredet, teknisk-industrielt kulturminne i Tyssedal i Ullensvang kommune i Vestland.
Kraftstasjonen ligger ved riksvei 13, seks kilometer nord for Odda. Tyssedal kraftanlegg var Nord-Europas første høytrykksanlegg, og anlegget er i dag verdens eldste intakt bevarte høytrykksanlegg. Kraftstasjonen utnyttet et fall på om lag 400 meter i nedre del av Tyssovassdraget, fra Vetlevann ned til Sørfjorden, og vann fra magasinet bak Ringedalsdammen. Kraftanlegget ble bygget for å levere strøm til karbid- og cyanamidfabrikkene i Odda. Da kraftverket stod ferdig utbygget i 1918, var det installert 15 aggregater med peltonturbiner på til sammen 100 MW. Stasjonen produserte vekselspenning med en frekvens på 25 Hz og hadde en midlere årsproduksjon på 700 GWh. De 15 generatorene sto i sine glansdager for omtrent 10 % av den samlede kraftutvinningen i Norge. Kraftanlegget skilte seg ikke bare ut som et teknologisk framskritt, arkitekturen og byggets plassering ved fjorden er også bemerkelsesverdig. De to arkitektene Thorvald Astrup og Victor Nordan hentet inspirasjon fra italienske kirker og katedraler, men også fra den tekniske høyskolen i Berlin, der de fikk sin utdanning. Resultatet er et industribygg som står svært sterkt estetisk. Kraftstasjonen ble valgt som Odda kommunes Tusenårssted og kåret som «Århundrets byggverk 1905–2005» av folk i Vestland og Sogn og Fjordane.
Kraftstasjonen var i drift fra 1908 til 1989. Som ett av de største fredete anleggene i Nord-Europa ble kraftanlegget vedtatt fredet i 2000.
19. juni 2009 ble Tyssedal kraftanlegg sammen med Odda Smelteverk og industristedene Rjukan/Notodden oppført på Norges tentative liste til UNESCOs verdensarvliste.
Historikk
Kraftanlegget er bygget opp rundt Tyssovassdraget. Nedslagsfeltet ligger på vestre del av Hardangervidda, hvor det ligger en rekke vann rundt 1200 moh. Disse har avløp til Ringedalsvatnet som ved naturlig vannstand ligger 440 moh. Like nedenfor ligger Vetlevann på rundt 415 moh. Fra Vetlevatn renner elven Tysso ned til Tyssedal og Sørfjorden.
Aktieselskabet Tyssefaldene
20. april 1906 ble Aktieselskabet Tyssefaldene stiftet på ingeniør Sam Eydes kontor i Kristiania. Selskapets stiftere var også «viceheradshøfding» Knut Tillberg, «viceheradshøfding» Marcus Wallenberg, bankdirektør Knut Wallenberg, løytnant Allan Abenius, ingeniør dr. Albert Johan Petersson, direktør Fredrik Hjort og direktør Alf Scott Hansen. Selskapets første generaldirektør var Sam Eyde. Aksjekapitalen var på 700 000 kroner, og for rettighetene til vassdraget Tysso betalte selskapet 420 000 kroner. Ved en kongelig resolusjon ble det allerede 10. mai 1906 gitt konsesjon til utbyggingen.
I august 1906 var aksjekapitalen utvidet til 2,5 millioner kroner. I september 1906 startet anleggsarbeidene for fullt i Tyssedal. Kalkylen for første byggetrinn var 3,1 millioner kroner. Utbyggingen av vassdraget ble ledet av ingeniør Sigurd Brinck. Arbeidsstyrken var på rundt 500 mann, og første byggetrinn ble gjennomført på bare halvannet år. Anlegget omfattet da en 6 meter høy reguleringsdam og en 160 meter lang tappetunnel fra Ringedalsvatnet til Vetlevatnet. Det var en inntaksdam ved Vetlevatnet, en 3420 meter lang og 9,5 m² stor tilførselstunnel til et fordelingsbasseng med ventilhus og to 730 meter lange rørledninger ned til kraftstasjonen.
I 1910 solgte Sam Eyde og Markus og Knut Wallenberg aksjene sine til en finansgruppe ledet av «häradshöfding» Knut Tillberg. Ragnvald Blakstad overtok som generaldirektør etter Sam Eyde. Blakstad ledet arbeidet med byggetrinn II, III og IV. I 1911 tok det engelske selskapet The Hydraulic Power and Smelting Co kontrollen over Tyssefaldene, sammen med Trollhättan Elektrochemiske Aktiebolag og Norsk Elektrisk Metalindustri på Sundløkken, tidligere ledet av Ragnvald Blakstad. Det nye selskapet ble dannet av svenskene Knut Tillberg, bankdirektør Sven Huldt og landshøvding C. Cederkrantz. Fram til januar 1914 ble aksjekapitalen utvidet til 7,2 millioner kroner. Kapitalen kom både fra Sverige, Tyskland og England.
9. september 1918 var Ringedalsdammen fullført, og kraftstasjonen i Tyssedal hadde fått etablert 15 aggregat med en ytelse på 116,7 MW. Kraftanlegget kostet til sammen 13 millioner å bygge. Dette var på en tid da seks kroner dagen ble regnet som svært god betaling for anleggsarbeiderne i Tyssedal. Til sammenligning var en industriarbeiderlønn i Bergen rundt to kroner dagen.
I perioden 1906 til 1930 døde til sammen 17 personer i ulykker knyttet til anleggsvirksomheten.
Byggetrinn I (1906–1908)
Første byggetrinn krevde at vannstanden i Ringedalsvannet måtte reguleres, men ikke at det ble bygget dam med magasin. Ved enden av Ringedalsvatnet ble det derfor først sprengt en 160 meter lang reguleringstunnel med et tverrsnitt på 6,5–7 m². Tappetunnelen har fått navn etter ingeniør Torvald Schult, som ledet arbeidet med tunnelen i 1907. Med tappetunnelen var reguleringshøyden for første byggetrinn 16 meter. Lukehuset nedenfor dammen blir også kalt «Schultsynken».
Ved enden av Vetlevatnet ble det mellom 1906-1908 bygget en 10 meter høy og 30 meter lang overløpsdam i brostein og sement med reguleringsnåler av tre. Dammen var 12 meter ved foten og 3 meter med damkronen. Like ved ble det bygget en fangdam med ventilhus og heisespill som ledet vannet inn i tilførselstunnelen.
Fordelingsbassenget på Lilletopp ble i forkant murt opp med granitt lagt i betong og i bakkant sprengt ut mot fjell og tilførselstunnel. Overløpet på toppen av fordelingsbassenget lå kun 20 cm høyere enn tunnelinntak ved Vetlevatn. I bunnen av bassenget ble det lagt 5 fordelingskammer med rør til ventilhuset. Kun to av disse ble tatt i bruk i første byggetrinn.
De to rørledningene ble levert av Escher Wyss & Cie (Zürich) og hadde en brutto fallhøyde på 410 meter. De bratteste partiene i rørgaten var på rundt 60 grader. De øverste 90 meter ble levert av Moss mekaniske verksted og de nedre delene Thyssen & Co (Mülheim an der Ruhr). Rørledningene besto av seksjoner av rør i Siemens-Martin-stål som var dobbeltklinket og sveiset.
I tillegg til dette ble det bygget kaianlegg, en provisorisk kraftstasjon (Sjoarfossen kraftverk), taubaner, tjenesteboliger, brakker og en 7 km lang 12 kV høyspentlinje til Odda.
Tysse kraftstasjon var opprinnelig 50 meter lang og ble oppført etter arkitekt Thorvald Astrups tegninger. I 1907 fikk stasjonen seks vertikale peltonturbiner fra Escher Wyss & Cie med en ytelse på ved 375 omdreininger pr. minutt. Turbinene var opprinnelig konstruert for en netto fallhøyde på 383 meter, med en stråle og et løpehjul med 18 skovler som kunne skiftes individuelt. De seks generatorene var direkte koblet på samme aksling som turbinhjulene. Generatorene ble levert av Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolag, hver med en effekt på 4100 kVA, til sammen 24,6 mVA, tilsvarende rundt. Generatorene var trefase vekselstrømgeneratorer som produserte 25 perioders strøm (Hz).
Strøm med spenning inntil 12 kV ble overført via en 6,6 km lang kraftledning mellom Tyssedal og fabrikkene i Odda. Den første ledningen hadde seks kobberliner (med to kurser) à 110 mm². Mastene besto i stor grad av tre, men i vinkelpunktene ble det brukt gittermaster av jern. 4. mai 1908 startet strømproduksjonen, og kraft ble levert til Odda.
Kraftanlegget i Tyssedal var et av Europas første høytrykksanlegg. I landsbyen Campocologno ved Brennerpasset i Sveits, på grensen til Italia, bygget selskapet «Kraftwerke Brusio AG» mellom 1904-1907 kraftverket Campocologno I, som hadde en brutto fallhøyde på 418 meter. Kraftverket hadde opprinnelig 12 peltonturbiner. Disse ble mellom 1967-69 skiftet ut og erstattet av nye to francisturbiner, hver med en ytelse på 25 MW.
Første byggetrinn i Tyssedal, inkludert oppkjøp av rettigheter og eiendommer, kostet tilsammen 3,5 millioner kroner. Etter første byggetrinn ble Tyssefaldenes eiendommer taksert til 23 millioner kroner.
Byggetrinn II (1909–1912)
Stasjonsbygningen ble forlenget 12,5 meter sør for 1. aggregat. Tilbygget var det siste arkitekt Thorvald Astrup tegnet i Tyssedal. I tilbygget ble et syvende aggregat på 4100 kVA installert høsten 1909.
Mellom 1909-1910 ble en ny overføringslinje til Odda bygget. Den andre ledningen gikk stort sett parallelt med den første, men lagt noe høyre i terrenget. For å unngå ledningsbrudd langs det mest rasutsatte terrenget ble det også sprengt ut en 700 meter lang tunnel under Tveitanuten.
I løpet av 1909 ble grunnarbeidet på Ringedalsdammen påbegynt. Det ble også utført sprengningsarbeid i forbindelse med neste utvidelse av kraftstasjonen og de to nye rørledningene.
For å få lettere tilgang til arbeidet med å sprenge ut en 600 meter lang tunnel mellom Øvre og Nedre Bersåvatnet ble en tosporet trallebane bygget fra Skjeggedal til Mågelitopp i 1911. Reguleringen av Øvre Bersåvatnet økte magasinkapasiten i anlegget med rundt 53 mill. m³ vann.
Mellom 1910-1912 ble det lagt to nye rør med diameter 1500–1200 mm, godstykkelse 9–35 mm. Rørene ble levert av AG Gustav Kuntze (Worms). Den ene rørledningen ble dels sveiset og dels klinket, den andre ledningen ble sveiset hele veien.
I bakkant av stasjonen ble det i 1911 bygget et 60 meter langt og 8,5 meter bredt instrumenteringsbygg med fire etasjer. Instrumentene ble levert av British Westinghouse (Manchester) i 1911. Norsk Elektrisk & Brown Boveri i Kristiania var norsk leverandør og montør for Westinghouse. Kontrollpanelene var utført med 45 mm tykk, hvit marmor.
27. februar 1912 undertegnet Tyssefaldene en avtale om levering av ytterligere til Alby United Carbide Factories Ltd og de store utvidelsene ved karbid- og cyanamidfabrikkene i Odda. Kraften skulle leveres til Odda fra 1. juli 1913.
16. mai 1912 ble Tyssefaldenes nye administrasjonshotell (Tyssedal Hotell) tatt i bruk.
Byggetrinn III (1913)
I 1913-1914 fikk kraftstasjonen levert turbin 10 og 11 fra Piccard, Pictet & Cie (Genève), som hadde en ytelse på ved 250 omdreininger. Generator 10 og 11 fra ''The British Westinghouse Electric Mfg. Co'' leverte 9600 kW ved 250 omdreininger. Med de nye generatorene som hver leverte 12 000 kilovoltampere (kVA), hadde kraftstasjonen en samlet ytelse på 76 700 kVA.
Parallelt med utvidelsen av kraftstasjonen tiden 1911-1913 ble også overføringsledningene bygget om og forsterket. De tolv kobbertrådene ble skiftet ut med 12 aluminiumsledninger à 450 mm2. Trestolpene ble byttet ut og jernstolpene forsterket. Mastene som støttet spennet på rundt 250 meter over elven Tysso, fikk doble jernmaster. Gittermastene hadde tre tverrarmer, og linene var lagt opp i en regulær sekskant. Tunnelen under Tveitanuten ble også forlenget til 1200 meter. Tunnelen hadde et kvadratisk tverrsnitt på 3 m², hvor seks liner ble montert på hver side av tunnelen. I forbindelse med utvidelsen av cyanamidfabrikken ble det også lagt to jernbåndarmerte blykabler à 3 x 120 mm² i en grøft mellom masterekkene. Over elvene Tysso og Opo ble det bygget kabelbroer for cyanamidkablene.
I 1913 oppførte også Tyssefaldene forsamlingslokalet Festiviteten i Tyssedal, tegnet av arkitekt Torgeir Alvsaker.
På Tyssefaldenes generalforsamlingen 21. august 1913 ble det gitt fullmakt til oppstart av fjerde byggetrinn.
Albumin
Albumin er et viktig fritt protein i blodet. Albus på latin betyr hvit. Det samme proteinet finnes i eggehvite og i melk. Det er vannløselig, og har en avgjørende betydning for det kolloidosmotiske trykket som bidrar til at væske holdes inne i blodårene. Ved albuminmangel dannes det fort væskeopphoping i vevene. Albuminkonsentrasjonen er en markør for ernæringstilstanden. I u-landene kan underernærte barns utseende (stor mage på grunn av væskeansamling og en stor lever) skyldes albuminmangel.
Tyssedal kraftanlegg
Byggetrinn IV (1914–1918)
I 1914 sto Tyssefaldenes administrasjonsbygg ferdig. Året etter ble verkstedsbygningen like sør for stasjonen tegnet av arkitekt Victor Nordan. Verkstedsbygningen ble tegnet av arkitekt Charles Hoff og sto ferdig i 1916.
Albumin
Små mengder albumin skilles ut med svette. Dersom klær vaskes uten forvasking i kaldt vann, slik at det første vannet er varmt, vil albuminet fra svetten denatureres og gjøre plagget stivere. Et skyllevann kaldt vann, eller forvask, fjerner effektivt albuminet i tøyet.
Albumin er sterkt vannløselig. Hvis vi er uheldige med å knuse egg og får den blanke eggehviten på hendene, forsvinner den forbausende raskt ved skylling med kaldt, eller lunkent vann, gjerne uten såpe.
Tyssedal kraftanlegg
Byggetrinn IV (1914–1918)
Mellom 1914-1915 ble det drevet ut en ny parallelltunnel på 3430 meter mellom Vetlevann og Lilletopp. Denne tunnelen ble drevet ut med maskiner og fikk et tversnitt på 10 m². Kapasiteten ved fordelingsbassenget ved Lilletopp ble også utvidet til 4500 m³.
Fra Lilletopp ble den femte rørledningen bygget i 1915-1916. Rørledningen ble montert og levert av AG Ferrum (Kattowitz) og var i sin tid verdens største. Ledningen har en diameter på 1700-1250 med godstykkelse 10–26 mm. Ledninger besto av 5-8 meter lange rør som var sveiset sammen. Den nederste delen av røret har stålbandasjer for å motstå det indre trykket. Rørledningen leverte vann til to turbiner på hver.
Kraftstasjonen ble forlenget 47 meter, slik at den til sammen ble 175 meter lang med en grunnflate på 2125 m². Nordfløyen ble tegnet av arkitekt Victor Nordan, som en arkitektonisk videreføring av Thorvald Astrups første byggetrinn. I 1916 ble turbin 12 installert. Denne hadde kun ett løpehjul, men med to stråler. Turbinen ble levert av Piccard, Pictet & Cie, og den hadde en ytelse på. Generator 12 på 12 000 kVA ble levert av British Westinghouse og var av samme type som nr. 10 og 11.
I 1916 ble samtlige tremaster byttet ut med jernmaster. Samme året startet også Det Norske Nitridaktieselskap (Nitriden) aluminiumsproduksjon i Tyssedal.
I 1917-1918 ble turbin 13 og 14 installert. Dette var verdens største peltonturbiner på denne tiden. Turbinene ble levert av Piccard, Pictet & Cie og hadde en ytelse på hele. De to nye generatorene med en ytelse på 14 000 kVA ble levert av Siemens-Schuckert Werke.
Hambros Bank
På midten av 1970-tallet ble banken hardt rammet av skipsfartskrisen, ikke minst som følge av forretningsforbindelsene til skipsrederen Hilmar Reksten. Rekstens konkursbo og den norske stat forfulgte banken rettslig over en 20-årsperiode, for bankens påståtte kjennskap til Rekstens skjulte midler i utlandet. Resultatet ble to utenomrettslige forlik, begge i bankens disfavør. På den måten endte Hambros Banks forretninger med Hilmar Reksten i katastrofe, både finansielt og i forhold til bortkastet tid og tapte muligheter.