cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joe Flaherty
Flaherty ble født Joseph O'Flaherty i Pittsburgh i Pennsylvania i USA. Han flyttet til Chicago hvor han startet sin karriere med å spille komedier med Second City Theater som Joe O'Flaherty. Etter syv år i Chicago flyttet han til Toronto for å hjelpe til med å etablere teatertroppen Toronto Second City. I løpet av disse år var han en av de opprinnelige forfattere på SCTV, hvor han tilbragte åtte år i showet og spilte karakterer som Big Jim McBob, Grev Floyd/Floyd Robertson og stasjonseier Guy Caballero, som ble kjørt rundt i en rullestol simpelthen på grunn av at det ville gi ham «respekt».
Andre Flaherty-karakterer omfatter talkshowverten Sammy, Vic Arpeggio, Norman Gorman, samt den nærsynte tv-verten Hugh Betcha og eks-fangen Rocco.
SCTV innstilte sin produksjon i 1984.
I 1999 begynte Flaherty i Freaks and Geeks, en NBC timelang dramakomedie hvor han spilte Harold Weir, far til to tenåringer. Serien varte én sesong. Han hadde opptredener i en CBS situasjonskomedie The King of Queens som Fader McAndrew.
I den åttende sesong Family Guy spilte Flaherty Western Union Man.
Paybackmetoden
Paybackmetoden eller tilbakebetalingsmetoden er en metode for å beregne hvor lang tid det tar å tjene inn igjen investeringsutlegget. Metoden tar ikke hensyn til hva som skjer etter tilbakebetalingsperiodens utløp, og neglisjerer pengenes tidsverdi.
Formelen for paybackmetoden er:
VM i BMX-sykling 2023
VM i BMX-sykling 2023 blir arrangert i Glasgow i Storbritannia fra 6. til 13. august 2023.
Paybackmetoden
Metoden bygger på kontantstrømmer og ikke på regnskapsmessige resultater.
VM i BMX-sykling 2023
Mesterskapet er en del av nyvinningen VM i sykling, som samler alle sykkelsportene under UCI.
Paybackmetoden
Eksempel
Kontantstrømbildet i kronebeløp:
I prosjekt A finner man tilbakebetalingstiden ved å se på akkumulert kontantstrøm. Etter to år er akkumulert kontantinnstrømning 600 og etter tre år 1 200. Det tredje året er således opprinnelig investering på 1 200 fullt tilbakebetalt, og tilbakebetalingstiden er derfor tre år.
Øystein Frantzvåg
Øystein Frantzvåg (født 17. september 1980) er en norsk musiker (bass, gitar, vokal og keyboards), produsent og studiotekniker fra Frei ved Kristiansund.
Hans eget band, Last Heat, ble nominert til Spellemannprisen i klassen rock i 2012. Han har mikset The Cheaters - «Rites Of Spring» (Spellemannvinner 2014 i klassen for rock) og Bendik Brænne – «How To Fake It In America» (Spellemannvinner 2013 i klassen for country). Han er medlem av bandet Sweden. Han har spilt med mange norske artister: Sivert Høyem, Monica Heldal, Ingrid Olava, Bare Egil Band, Ida Maria, Tommy Tokyo, Claudia Scott, Christel Alsos, El Doom & The Born Electric, Paal Flaata, Beachheads, Sirens & Us og Asbjørn Ribe.
Voldsalarm
Det ble innført omvendt voldsalarm (OVA) i 2013, hvor den straffedømte blir påført en fotlenke med GPS-signaler, den vil da varsle politiet hvis angitt forbudssone ikke overholdes.
Ko Seung-beom
Ko Seung-beom (født 24. april 1994) er en sørkoreansk fotballspiller som spiller for Gimcheon Sangmu FC, på lån fra Suwon Samsung Bluewings.
Marilee Stepan
Marie Louise «Marilee» Stepan-Wehmann (født 2. februar 1935 i Chicago, død 15. desember 2021 i Illinois) var en amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors. Stepan vant en olympisk bronsemedalje i svømming under OL 1952 i Helsingfors. Hun var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter fri for damer bak Ungarn og Nederland. De andre på laget var Evelyn Kawamoto, Jacqueline LaVine og Joan Alderson.
Courtney Gains
Karriere
Gains fikk suksess på 1980-tallet med ulike roller i filmer som Children of the Corn, Hardbodies, Lust in the Dust, Back to the Future, Can't Buy Me Love, Secret Admirer, Colors, The 'Burbs og Memphis Belle. En av hennes siste opptredener omfatter Sweet Home Alabama, Dorm Daze (som hun også regisserte) i Desolation Canyon, og seg selv i Rob Zombies Halloween så vel som Ned i den prisbelønte thriller The House Across the Street.
I tillegg til sitt arbeide med film spiller Gains en viktig rolle i videospillet  Wing Commander III: Heart of the Tiger og med gjesteopptredener i flere notable fjernsynshow, inklusive Seinfeld, Monk, In the Heat of the Night, Tales from the Crypt, ER, JAG, Pacific Blue, Nash Bridges, Diagnosis: Murder, Charmed, Alias, The Guardian og My Name is Earl. Gains has also worked as an acting coach.
Verdenscupen i alpint 2017/18 — Slalåm menn — Adelboden
'''Det 5 verdenscuprennet i slalåm for menn gikk i sveitsiske Adelboden søndag 7. januar 2018'''. De 30 beste etter 1 omgang fikk starte i 2 omgang.
Eksterne lenker
Offisiell resultatliste
Karl Bilgrei
Bilgreis far etablerte seg som kunstsmed i Kristiania i 1898. Bilgrei startet i smia allerede som 12-åring med å hjelpe sin far med tegninger. Det var arkitekt han ville bli, men da faren døde bare ett år etterat sønnen Karl hadde begynt i lære hos ham som 15-åring overtok han verkstedet for å forsørge sin mor og sine yngre søsken.
Bilgrei overtok farens firma i hovedstaden efter svenneprøve og mesterbrev og fem års studier ved tegnelinjen og siselørklassen på Statens håndverks- og kunstindustriskole. Han gjorde seg raskt bemerket som kunstsmed blant annet i kontakt med Gustav Vigeland og byens ledende arkitekter. Etter å ha levert to lyskroner til Vigelands hjem fikk han tilbud om å arbeide for ham. Samarbeidet med Vigeland strakte seg over tre år. Da hadde Bilgrei ferdig de kjente øglefeltene i Frognerparkes porter inn til Vigelandsanlegget. Ifølge Bilgrei var dette en oppgave av større vanskelighetsgrad.
Senere viet han seg helt til fremdriften av eget firma, for ikke å svikte sine mange faste kunder. Blant dem var skipsreder Anders Jahre, Lars Christensen i Sandefjord, og Herman Wedel Jarlsberg på Jarlsberg hovedgård. Da det meldte seg behov for utsmykningsarbeider i det kongelige hus på Skaugum og under restaureringsarbeidene på Akershus slott, Ris kirke og i domkirkene både i Oslo og Tønsberg, ble også Bilgrei kallet til disse oppgavene.
Han avviklet sitt firma i 1980, men hadde som pensjonist et lite verksted hvor han fortsatte med mindre smijernsarbeider og kunstarbeider i messing og sølv. De små Peer Gynt plakettene til det årlige Peer Gynt-stemnet laget han lenge selv, mens rettighetene til den større Peer Gynt-prisen solgte han.
Bilgreis hjem var også dekorert med nydelige oljemalerier signert Bilgrei, og han var også en dyktig treskjærer og rosemaler. Da han ble 90 år sa han at han aldri hadde trodd at han skulle leve så lenge, og at dagene måtte fylles med noe meningsfylt, enten han var hjemme i Oslo eller på hytten på Hadeland. Han holdt frem en brudekrone i sølv og emalje, løvsaget, håndhamret og sisselert, som en krone på verket, efter studier av fem gamle brudekroner på Norsk Folkemuseum.
Metagyrinus
Metagyrinus er en slekt av biller i underordenen Adephaga, familien virvlere (Gyrinidae). De har todelte fasettøyne, den ene delen er tilpasset å se i vann, den andre til å se i luft. Når farer dukker opp kan de både dykke og gjøre hopp over vannoverflaten.
Utseende
Små til middelsstore (gjerne 3 – 7 mm), som oftest svarte biller med gul ytterkant. Kroppen er utpreget strømlinjeformet og noe flatt hvelvet. Hodet er mer eller mindre spadeformet med en skarp fremkant. Fasettøynene er delt i to vidt skilte deler, en øvre del til å se over vannoverflaten og en nedre del til å se under den. Antennene er ganske korte og sylindriske. Kroppen er helt glatt. Frambeina er utformet som gripebein mens mellom- og bakbeina er utformet til flate årer. Disse er så korte at man gjerne overser dem og de raskt svømmende billene kan virke beinløse.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia (Kina, Laos).
Johann August Wilhelm Neander
Liv og virke
David Mendel var av jødisk herkomst. Ikke lenge etter hans fødsel ble hans foreldre, Emanuel Mendel og Esther Gottschalck, skilt. Moren flyttet med den yngste sønnen, David, til Hamburg. Hun gav sønnen trass i sin fattigdom en god oppfostring og med bistand fra hennes slektninger fikk han mulighet til å studere.
Schleiermachers skrifter omgangen med andre studenter som senere ble betydende innen kirkelivet var samvirkende årsaker til at han 1806 lot seg døpe Han endret navn och ville derved knytte an til salmedikteren Joachim Neander (Neander=nytt menneske på gresk). Selv om han fortsatte med studiene i jus, ble han mer og mer trukket mot teologien.
Teologi og særlig kirkehistorie studerte han i Halle og Göttingen. Omgangen med Matthias Claudius ble av stor betydning for hans indre utvikling. Etter at i 1809 hadde fullført sine viet han seg en tid til undervisning og predikantvirksomhet.
I 1812 ble han professor i Heidelberg og året etter i Berlin, hvor han virket til sin død.
Neander var en av 1800-tallets mest betydelige tyske protestantiske teologer. Han var en barnefrom personlighet, beslektet med pietismen, utrustet med tankeklarhet og et historisk blikk. Det dogmatiske elementet trer hos ham mer i bakgrunnen. «Det er hjertet som gjør teologien» var hans valgspråk. Som forfatter var han meget produktiv.
Teologisk står Neander nær Friedrich Tholuck, og var likesom ham tilhenger av universalismen, læren om alles endelige frelse.
Bibliografi (i utvalg)
En samling av hans verker utkom 1862-75 (14 bind).
Verdensutstillingen i Jamestown (1907)
Verdensutstillingen i Jamestown i 1907 (også kalt Jamestown Exposition) var en av mange verdensutstillinger og varemesser som var populære i USA tidlig på 1900-tallet. Den ble avholdt i perioden 26. april til 1. desember 1907 ved Sewell's Point på Hampton Roads i Norfolk i Virginia, og var også en markering av at det var 300 år siden grunnleggelsen av Jamestown i Kolonien Virginia, som var den første permanente engelske bosetning i dagens Forente stater.
Pseudohaustorius
Pseudohaustorius er en slekt av krepsdyr innenfor Haustoriidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de mer storøyde og planktonisk frittsvevende Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Verdensutstillingen i Jamestown (1907)
Stedsvalget
Tidlig på 1900-tallet startet en kampanje for å feire 300-årsjubileumet for Jamestowns grunnleggelse i 1607 i Kolonien Virginia. Jamestown var den første permanente engelske kolonien i den ny verden, og organisasjonen «Association for the Preservation of Virginia Antiquities» fikk i gang arbeidet i 1900 med å få til et 300-årsjubilueum for Jamestown.
Hampton Roads' interesse våknet av en fanfare i form av en lederartikkel i James M. Thomsons Norfolk Dispatch den 4. februar 1901, som sa:
Avisen Dispatch var en nådeløs forkjemper for Norfolk som sted for utstillingen, og bemerket i etterfølgende ledere at «Richmond har absolutt ingen krav på feiringen unntatt dennes plassering på James River».
Pr. september 1901 hadde bystyret i Norfolk gitt støtte til prosjektet. I desember reiste 100 prominente beboere i Hampton Roads til Richmond for å oppfordre til at Norfolk skulle være stedet. I 1902 ble Jamestown Exposition Co opprettet. Den mest populære mannen i Virginia, den tidligere Virginiaguvernøren Fitzhugh Lee, nevø av general Robert E. Lee, ble navngitt som president.
Beslutningen ble fattet for å plassere den internasjonale utstillingen på en milelang fasade ved Sewell's Point. Plasseringen var politisk korrekt, da det var nesten like langt fra byene Norfolk, Portsmouth, Newport News og Hampton. Det landlige stedet, Sewell's Point, ble også ikke beleilig plassert i nærheten av noen av byene.
Sewell's Point: prominent, historisk, men isolert
Med valget av Sewell's Point, et prominent, historisk, men isolert område, viste Jamestown Exposition seg å bli et logistisk mareritt å komme til over land for utviklingen av utstillingen. Nye veier måtte bygges til området. To eksisterende trikkelinjer trengte å bli forlenget en betydelig strekning til området. Den østlige delen av den nybygde Tidewater Railway (som snart skulle bli en del av kulltransporterende Virginian Railway) ble tatt i bruk tidligere enn planlagt, og det lokale selskapet Norfolk Southern Railway besluttet å øke passasjerkapasiteten på Tidewater Railway betydelig for å forberede seg til å flytte de tusenvis av daglige deltakere som var forventet. Langs kysten måtte man bygge nye brygger for å kunne levere leveranser til utstillingens bygninger. Hoteller måtte bygges for å håndtere de millioner av forventede besøkende til utstillingen. Dårlig vær bremset alt.
Et annet stort tilbakeslag var dødsfallet til Fitzhugh Lee. Han døde i 1905 mens han var i New England for å samle handel for utstillingen. Henry St. George Tucker, en tidligere kongressmann fra Virginia, etterfulgte ham. Forretningsmannen David Lowenberg fra Norfolk organiserte det meste av driften som generaldirektør.
Leire, lavt fremmøte, rasistisk kontrovers
Åpningsdagen var 26. april 1907, eksakt 300 år etter Admiral Christopher Newport og hans gjeng av engelske kolonister gjorde deres første landgang i Virginia på stedet hvor den søndre strandlinjen av Chesapeake Bay møter Atlanterhavet og takket gud, plantet ett kors og navnga området Cape Henry. I løpet av de neste dagene og ukene fant de og utforsket havnen, kjent som Hampton Roads, og seilte oppover elven på den største sideelven, James River, for til slutt å velge Jamestown til å begynne den første bosetningen.
Utstillingens første dag hadde sine problemer. Bare en femdel av det elektriske lyset kunne være slått på, og krigsstirekreasjonsområdet var langt fra ferdig. Byggingen av den offentlige bryggen gjorde at mye av grunnen i sentrum av utstillingen ble en gjørmete suppe. Av de 38 sentrale bygningene og verkstedene som utstillingsselskapet hadde planlagt for utstillingen, hadde bare 14 blitt ferdigstilt før åpningsdagen – brannstasjonen og strandpromenaden var blitt ferdig i løpet av de to siste dagene. Selskapet klarte ikke å fullføre to planlagte bygg, de «Historic Art and Education»-bygningene, var ikke engang ferdige ved avslutningen av utstillingen i november.
Blant de prominente besøkende var president Theodore Roosevelt, som åpnet utstillingen og ledet den sjømilitære oppvisningen. Etter åpningsdagen falt oppmøtet kraftig, og aldri skulle deltakeranslaget bli oppnådd. «The Exposition Company» hadde opprinnelig drevet stor lobbyvirksomhet mot den føderale regjeringen for å få $1.640.000, og fikk et lån for en ekstra million, som skulle tilbakebetales ved hjelp av pant på 40 % av inngangsbillettene. Da publikum ikke kom som forventet, var ikke selskapet i stand til å betale mer enn $140.000 av millionlånet. Utstillingen tiltrakk seg i gjennomsnitt 13 000 besøkende daglig, hvorav kun 7 400 var betalende besøkende. Utstillingen begynte å få negativ oppmerksomhet i pressen så tidlig som i januar før det åpnet, da en splittelse mellom medlemmene i planutvalget ble offentlig. Pressen som kom åpningsdagen, fant området uferdig, hotellene overpriset og transporten som var tilgjengelig mellom utstillingen og nærliggende byer, utilstrekkelig.
Men etter som tid gikk, forbedret ting seg og deler av arrangementet ble spektakulært. Planleggerne spurte hver stat i unionen om å bidra med en bygning til utstillingen. Noen av disse bygningene tilbød utstillinger av statenes historie og industri, mens andre først og fremst fungerte som en slags ambassader for besøkende fra staten, med stuer og gjestetjenester. Mangel på interesse eller midler forhindret at alle delstatene deltok, men 21 delstater finansierte hus, som bar deres navn: Pennsylvania House, Virginia House, New Hampshire House, North Carolina House, etc. Under utstillingen, var enkelte dager satt av til å hedre statene enkeltvis. Guvernøren i hver stat deltok som regel på i disse dager, og hilste besøkende i statens hus. Den 10. juni 1907, «Georgia Day», returnerte Theodore Roosevelt til utstillingen og holdt en tale på trappen til Georgia Building, som hadde vært modellert etter hans mors familiehjem.
Det 1,4 km² stedet inkluderte en modell av Panamakanalen som var 37 ganger 18 meter, et show med ville dyr, et ville vesten show og en gjenskapning av det da nylige jordskjelvet i San Francisco.
Trolig den mest populære attraksjonen var en gjenskapning av slaget om Hampton Roads, det første slaget mellom to panserede krigsskip, USS «Monitor» og CSS «Virginia», som hadde hendt innen synsvidde av Sewell's Point 40 år tidligere under den amerikanske borgerkrigen. Utsiden av Merrimac-Monitor-bygningen så litt ut som et krigsskip, mens interiøret inneholdt en stor, rund utstilling som beskrev slaget. (Opprinnelig bygget på det utbrente skroget av USS «Merrimack», krigsskipet som hadde tjent Konføderasjonen som CSS «Virginia», i det berømte slaget av Hampton Roads, ble til slutt en kilde til fortsatt forvirring. I årene etter krigen, ble navnet Merrimac det bedre anerkjente navnet).
Jernbanene laget en forseggjort presentasjon. Chesapeake and Ohio Railway (C&O) viste hele F.F.V. passasjertog. Det var et New York Central (NYC) elektrisk lokomotiv som ble vist, en del av deres Grand Central Station moderniseringsprosjekt i New York City. For ikke å være dårligere, brakte Pennsylvania Railroad (PRR) en del av sin nye East River Tunnel som faktisk var 7 meter i diameter. Den samme delen ble senere installert under vann som en del av koblingen til den nye Penn Station i New York City, med en innskrift som sa at den hadde blitt vist på Jamestown Exposition.
Det var også nyere bilmodeller, «autoboats», elektriske biler og Lokomobil, hver på sitt høyeste utviklingstrinn.
Utstillingen var kanskje mest kjent for visning av militære dyktigheter. Krigsskip fra mange nasjoner, inkludert de seksten slagskipene til USA, deltok i en maritim fremvisning, og all slags moderne militært utstyr ble fremvist.
En kontroversiell del av utstillingen var dens «Negro Building», designet av W. Sydney Pittman, og som angivelig viser fremdriften av afroamerikanere, men som ble anklaget for å være en «Jim Crow hendelse», og kritisert av W. E. B. Du Bois og T. Thomas Fortune. I et brev for å appelere til fornuft forklarte DuBois at «... negrene skal være atskilt i praktisk talt alle ting og skal behandles som en egen kaste og at jeg er imot. Hvis separasjonen var frivillig fra den fargede befolkningen så ville det være en annen ting, men for dem å akseptere Jim-Crowism og deretter jobbe for å gjøre utstillingen en suksess er en ting som jeg ikke tror.» Mens Dr. Booker T. Washington var invitert og deltok som en fremtredende gjest, ble mange afroamerikanere minnet på den økende bølgen av Jim Crow-lovene som ble mer innflytelsesrike i sør, som for eksempel at loven forbød dem å benytte restaurantene på utstillingen.
Mens, andre svarte så «Negro Building» som et fremskritt. Organisatoren Giles B. Jackson følte at inkluderingen av utstillingen i en egen «Negro Hall» tillot for stor variasjon og fullstendighet i presentasjon, og at separasjonen tillot utstillingen å bedre synliggjøre resultatene av afroamerikanere som afroamerikanere. En egen bygning tillot utstillingen å bli mer «generell og omfattende» enn samlinger holdt i andre bygninger, og viste svartes «kapasitet som produsent og skaper av alt som har blitt gjort av andre raser». For denne gruppen – mange av dem var middelklasses sørstatssvarte, representerte «Negro Building» et fremskritt som få sørstatshvite trodde var mulig – bygningen var arkitekturmessig elegant, designet og bygget av svarte, med midler innsamlet av svarte.
Utstillinger fra både yrkesmessig og klassisk svarte utdanningsinstitusjoner var representert. Mens utstillingen selv var en pengetaper og ble latterliggjort av mange i pressen, oppnådde Negro Hall nesten universell ros. Det var den eneste utstillingen presidenten besøkte i et av hans besøk. Kanskje det mest interessante var at mens Slosson rapporterte at selv leverandører var på krigsstien og åpent klaget om å ta et bad på hele utstillingen, fikk bankfilialen i Negro Hall, en filial av en lokal afroamerikansk institusjon, det eneste overskuddet under utstillingen. De gjorde $75.731,87 i forretninger i løpet av messen. Et av midtpunktene i bygningen var en serie av dioramaer av Meta Vaux Warrick Fuller, en sort kvinne fra Philadelphia. Dette var det første kunstverket gjort av en afroamerikansk med føderal finansiering.
Utstillingens kanskje mest imponerende fremvisning var på vann i stedet for på land. Skip fra to skvadroner ledet av admiral Robley D. Evans dannet en kontinuerlig tilstedeværelse utenfor Sewell's Point. På åpningsdagen var det en internasjonal flåte av 51 skip. Samlingen inkluderte 16 slagskip, fem kryssere og seks destroyere. Flåten ble igjen i Hampton Roads etter utstillingen lukket og ble president Theodore Roosevelts Great White Fleet under admiral Evans, som turnerte kloden som bevis på landets militære makt.
I tillegg til skip ankret ved Hampton Roads, hadde utstillingen en campingplass tilstrekkelig til å huse fem tusen soldater. Militære og «semi-militære» menn i uniform fikk tilgang for prisen av en enkelt dags inngangsbillett, femti cent, og fikk tillatelse til å komme og gå etter det, så lenge de lå i leiren på utstillingsområdet og ekserserte regelmessig på paradeplassen. Denne praksisen gjorde ikke bare at de var en del av de 43 % av folket som ble telt inn daglig på utstillingen som ikke-betalere, men må også forstås dit hen at de ga underholdning og tiltrekning til utstillingen.
USA ga ut en serie på tre frimerker i forbindelse med utstillingen. 1-cent valøren portretterte kaptein John Smith, 2-cent valøren grunnleggelsen av Jamestown og 5-cent Pocahontas.
Prestasjoner – økonomisk tap, begynnelsen på en stor marinebase
Da utstillingen stengte den 1. desember 1907, hadde den vært en økonomisk fiasko som tapte flere millioner dollar. 3 millioner hadde sett utstillingen, en masse mennesker, men bare en brøkdel av de store tallene lovet av prosjektpartnerne. Men den tjente en amerikansk hensikt, spesielt for Norfolk og Hampton Roads.
Nesten hvert kongressmedlem og senator med innflytelse hadde deltatt på utstillingen, og plasseringen på Sewell's Point var fremtredende vist. Sewell's Point hadde vært betydelig viktig for marinen i den tidlige amerikanske borgerkrigen og ble raskt glemt kort tid etter sitt bombardement og gjenforening i Unionens hender i 1862.
Admiralene i Norfolk oppfordret etableringen av en marinebase på utstillingsområdet. Men nesten 10 år skulle gå før ideen, gitt stimulans fra første verdenskrig, skulle bli en realitet. Den nye marinebasen ble hjulpet av de forbedringer som var igjen fra utstillingen, den strategiske beliggenheten ved Sewell's Point på Hampton Roads og ​​tilgjengeligheten av ledig land. En annen gunstig faktor var at kull bryggen og lagringstomta til Virginian Railway (VGN), bygd av William N. side og Henry H. Rogers og fullført i 1909, var umiddelbart ved siden av utstillingsområdet. Den velkonstruerte VGN var en verdifull lenke direkte til stenkullet i det sørlige Vest-Virginia som marinen sterkt foretrakk for sine dampdrevne skip.
28. juni 1917 satte president Woodrow Wilson av $2,8 millioner for landoppkjøp og oppføring av lagerbygninger og havner for det som skulle bli Naval Station Norfolk. Av de 1,9 km² som opprinnelig ble anskaffet, hadde ca 1,5 km² vært det tidligere Jamestown Exposition-området. Militærets eiendom ble senere utvidet mye mer. Det tidligere Virginian Railway kullkaier, land og et tilstøtende lagringsområde for kull eid av Norfolk & Western Railway (som fusjonerte med VGN i 1959) ble lagt til i 1960- og 1970-årene. Faktisk så dekker basens område nå over 16 km², og er den største marinebase i verden.
Noen av utstillingsbygningene som ble overtatt av United States Navy er fortsatt i bruk pr 2006, primært som admiralskvarterer for orlogsstasjonen. Tretten av statshusene kan fortsatt sees på Dillingham Boulevard ved Naval Station Norfolk, på det som har blitt kalt «Admiral's Row". Pennsylvania House, som gjennom den første delen av det 20. århundret fungerte som Officer's Club, tjenestegjorde senere som Hampton roads naval museum i mange år før den ble flyttet til Nauticus, The National Maritime Center på havnen i Norfolk i 1994.
Echinoaesalus
Echinoaesalus er en slekt av biller som hører til familien hjortebiller.
Utseende
Små Ca. 5 millimeter), korte og brede, hvelvede hjortebiller. De ligner ikke mye på andre medlemmer i denne familien, men kan minne overflatisk om pillebiller (Byrrhidae). Antenner og bein er ganske korte, og hannens kjever er ikke forstørrede. Hodet kan foldes tett inntil forbrystet. Kroppen er mer eller mindre kledt med hårlignende skjell og er derfor ganske matt.
Levevis
Larvene utvikler seg i død ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra Thailand i vest til Sulawesi i øst.
Systematisk inndeling
Slekten har nylig blitt delt opp i tre slekter.
Parahaustorius
Parahaustorius er en slekt av krepsdyr innenfor Haustoriidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de mer storøyde og planktonisk frittsvevende Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Wasabröd
Wasabröd AB er et næringsmiddelkonsern med salgskontor i Stockholm. Fra 1999 er det eid av det italienske næringsmiddelselskapet Barilla. Selskapet er verdens største produsent av knekkebrød.
Historie
Selskapet ble stiftet i Skellefteå i 1919 av Karl Edvard Lundström under navnet AB Skellefteå Spisbrödsfabrik. I 1931 ble det flyttet til Filipstad, og i 1957 byttet det navn til AB Wasa Spisbrödsfabrik og i 1964 til Wasabröd AB etter kongeslekten Vasa. I 1982 ble selskapet solgt til det sveitsiske legemiddelfirmaet Sandoz AG (som senere ble en del av konsernet Novartis AG), for så i 1999 å bli solgt til det italienske næringsmiddelselskapet Barilla.
VM i skyting 2023
VM i skyting 2023 blir arrangert i Baku i Aserbajdsjan fra 14. august til 3. september 2023.
Ekstremværet Vera
Ekstremværet Vera var et ekstremvær som rammet kysten av Trøndelag nord for Trondheimsfjorden torsdag ettermiddag og kveld 20. november 2008.
Forberedelser og skader
Etter at et polart lavtrykk nærmet seg norskekysten og det var blitt målt vind i orkan styrke 36 m/s på Heidrunplattformen, sendte det den norske værtjenesten Meteorologisk institutt klokken 14 den 20. november 2008 ut et ekstremværvarsel og navnga lavtrykket Vera. Varselet ble oppdatert klokken 18 og igjen klokken 20. Siste varsel ble sendt ut klokken 22.30.
Tell al-Rimah
Tell al-Rimah er et arkeologisk funnsted i Jebel Sinjar i guvernementet Ninawa i den nordvestre Irak. Stedet er blitt identifisert som oldtidsbyen Qattara også kalt Karana, senere kjent som Zamahe.
Seton Lloyd utførte i 1938 arkeologiske grunnundersøkelser i Sinjarfjellene, og fant da stedet. Men det var ikke dør i 1960-årene at det ble gjennomført utgravninger, under ledelse av David Oates.
Det ble fastslått at stedet var bosatt minst så tidlig som det 3. årtusen f.Kr. Stedet hadde sin blomstrinstid under den 2. årtusen. Arkeologiske funn fra denne tiden omfatter et palass og et tempel. Kileskriftfunn viser at stedet hadde politiske kontakter med Zimri-Lim fra Mari. Det mest kjente funn fra Tell al-Rimah er imidlertid en stele som viser Adad-nirari III, konge av Assyria fra 811 til 783 f.Kr.
Gianpiero Combi
Gianpiero Combi (1902–1956) var en italiensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam.
Stuping under VM i svømmesport 2013 – 3 meter synkron menn
Resultater
Kvalifiseringsrunden ble avholdt klokken 10.00 lokal tid. Finalen ble avholdt klokken 17.30 samme dag.
Gianpiero Combi
Combi vant en olympisk bronsemedalje i fotball i sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var målvakt på det italienske landslaget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Uruguay og Argentina. Italias vei til bronsefinalen var seier over Frankrike med 4-3, uavgjort 1-1 mot Spania i den første kvartfinalen, de vant omkampen tre dager senere med 7-1 men tapte semifinalen mot Uruguay med 2-3. I bronsefinalen møtte de Egypt som de beseiret med 11-3.
Joan Alderson
Joan Ann Alderson-Rosazza (født 5. mars 1935 i Torrington i Connecticut), amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne. Alderson vant en olympisk bronsemedalje i svømming under OL 1952 i Helsingfors. Hun var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter fri for damer bak Ungarn og Nederland. De andre på laget var Evelyn Kawamoto, Jacqueline LaVine og Marilee Stepan.
Gianpiero Combi
Han var også målvakt på italienske landslaget som ble verdensmester i fotball i 1934 i Italia. Combi spilte 367 kamper for FC Juventus i årene fra 1921 til 34. Han vant Serie A fem ganger med klubben, 1925–26, 1930–31, 1931–32, 1932–33 og 1933–34.
Stuping under VM i svømmesport 2013 – 3 meter synkron menn
Resultater
Grønn viser til finalister
Joan Alderson
Fire år senere, under sommer-OL 1956 i Melbourne, vant hun en sølvmedalje sammen med Sylvia Ruuska, Shelley Mann og Nancy Simons på 4 x 100 meter fri. Australia vant stafetten.
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner
Amerikamesterskapet i basketball for kvinner ble arrangert første gang i 1989 i Brasil, og blir arrangert annenhvert år.
Mesterskapet blir arrangert av FIBA Amerika.
Den kaspiske flotiljen
Den kaspiske flotiljen (russisk: Каспийская флотилия, Kaspijskaja flotilija) er den eldste russiske militære flotiljen - opprettet i 1722 av Peter den store, stasjonert i Det kaspiske hav. Flotiljen deltok i den russisk-persiske krigen 1722–1723 og Den russisk-persiske krigen 1804-1813, og assisterte den russisk armeen i erobringa av Derbent og Baku under Den persiske ekspedisjonen 1796. Etter Gulistan-traktaten i 1813 ble flotiljen den eneste gjenværende i Kaspihavet. Baku ble den viktigste basen i 1867.
Historie
Flotiljen deltok aktivt i den russiske revolusjonen for den røde armé. Under den andre verdskrigen 1941-1945 sikret flotiljen viktige skipsruter for soldater, militært utstyr og forskjellig last, særlig under slaget ved Stalingrad og slaget om Kaukasus. De viktigste baser for flotiljen ligger i Makhatsjkala og Kaspijsk.
I 2016 ble flotiljen under kommando fra OSK sør i Søndre militærdistrikt, modernisert med nye fartøy, blant annet med tre Bujan-M klasse missilkorvetter, en moderne fregatt og hjelpefartøy.
The Martian (film)
The Martian er en amerikansk science fiction-film fra 2015 regissert av Ridley Scott. Hovedrollen spilles av Matt Damon, mens sentrale biroller spilles av Jessica Chastain, Kristen Wiig, Jeff Daniels, Michael Peña, Sean Bean, Kate Mara, Sebastian Stan, Aksel Hennie og Chiwetel Ejiofor. Filmen er basert på Andy Weirs roman med samme navn utgitt 2011.
Handling
Under et bemannet oppdrag til Mars, blir astronauten Mark Watney antatt død etter en voldsom storm og etterlatt av mannskapet sitt. Men Watney har overlevd og er nå strandet og alene på en fiendtlig planet. Med bare magre forsyninger er han nødt til å utnytte både oppfinnsomhet, smarthet og ånd for å livnære seg og finne en måte å signalisere til jorden at han er i live.
Point-to-Point Protocol
Point-to-Point Protocol (PPP) er en kommunikasjonsprotokoll som brukes i OSI-modellens datalinklag til å etablere en direkte forbindelse mellom to noder i et datanett. Protokollen brukes i vidstrakte datanett (WAN) til å forbinde to rutere direkte uten noen vert eller noe nettverkstutstyr mellom. PPP kan sørge for autentisering, kryptering (ved å bruke ECP og RFC 1968) og datakompresjon.
Abdul Ghani Gilong
Abdul Ghani bin Gilong (født 30. mai 1932 i Ranau i Britisk Nord-Borneo, død 6. mars 2021 i Kota Kinabalu i Sabah i Malaysia) var en malaysisk politiker.
Fra 1969 til 1978 var ham medlem av Parliament of Malaysia. Han var landets transportminister fra 1970 til 1971. Han var også arbeidsminister fra 1972 til 1974 og atter igjen fra 1976 til 1978.
Ghani døde på sykehuset Queen Elizabeth Hospital i Kota Kinabalu i Malaysia den 6. mars 2021 av covid-19, i en alder av 88 år.
John Joachim
John Louis Joachim (født 8. april 1874 i Ohio, død 21. oktober 1942 i St. Louis i Missouri) var en amerikansk roer som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis.
Joachim vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1904 i St. Louis. Han kom på tredjeplass i toer uten styrmann sammen med Joseph Buerger.
Fjell i Trøndelag
Dette er en liste over de 30 høyeste fjellene i Trøndelag med en primærfaktor på minst 50 meter, samt øvrige kommunetopper over 1000 moh.
Verdenscupen i freestyle 2013/14
Verdenscupen i freestyle 2013/14 ble organisert av FIS (Det internasjonale skiforbundet).
Connie Converse
Connie Converse (født Elizabeth Eaton Converse 3. august 1924 i Laconia, New Hampshire; Forsvunnet i august 1974) var en amerikansk musiker og låtskriver. Hun var relativt ukjent i årene hun var aktiv, men en samling av hennes musikk som var spilt inn av hennes venn ble utgitt i 2009, med tittelen How Sad, How Lovely.
Oppvekst
Converse ble født 3. august 1924 i byen Laconia i den amerikanske delstaten New Hampshire, og vokste opp i Concord. Hennes far var omtalt som en streng baptistprest, og moren var omtalt som musikalsk. Hun hadde en eldre bror, Paul, og en yngre bror, Phil.
Phil ble senere en statsviter, og omtalte i en The New Yorker-artikkel at Connie var et universalgeni. Hun var på toppen av sin klasse i løpet av hennes high school-skolegang, og mottok et komplett studiestipend ved Mount Holyoke College. Etter hennes andre år ved skolen, droppet hun ut og flyttet til New York, noe foreldrene mislikte sterkt. I New York ønsket hun seg en karriere som forfatter, og lærte seg å spille gitar. I New York begynte hun også å bruke navnet Connie.
Musikerkarriere
Converse lærte seg å spille gitar på fritiden ved siden av hennes jobber i New York. I 1950 hadde hun skapt sin hel-originale sang, «Down This Road», som hun sendte til hennes bror og hans kone, noe hun endte opp med å gjøre månedlig til 1955, hvor hun sendte dem hennes singel «Empty Pocket Waltz» (1955), hvor hun endte opp med å ha sendt rundt 36 «gitarsanger» som hun hadde spilt inn i hennes leilighet i Greenwich Village.
I løpet av hennes liv i New York ble hun venn med tegneserieskaperen Gene Deitch, som også hjalp henne å spille inn hennes musikk. I noen tilfeller spilte de også inn musikk med publikum bestående av deres venner og beundrere. Deitch hadde en kontakt ved Walter Cronkites «CBS Morning Show», og Connie Converse fikk fremført noe av hennes musikk på TV-programmet. Hennes foreldre, på grunn av hennes «ulydighet», nektet å se hennes TV-opptreden, og de spurte aldri om hennes musikalske verk. Faren til Converse skal ha dødd uten å noen gang ha hørt hennes musikk. Connies opptreden på «CBS Morning Show» førte ikke til noen kommersiell suksess, og hennes innspillinger var ikke interessant hos plateselskaper.
Etter en stund uten suksess, bemerket bekjente at hun virker deprimert, utbrent og at hun slet med alkoholisme.
Forsvinnelse
I tiden rundt hennes femtiende bursdag i 1974, skrev Converse brev adressert til hennes familie og venner. I disse brevene var hun begeistret over Richard Nixons nedgang, og fortalte at hun skulle dra vestover for å starte et nytt liv. Hun kjørte fra hennes daværende hjem i Ann Arbor, Michigan én uke etter hennes bursdag, og har ikke blitt hørt ifra siden. Familien hennes trodde at hun tok sitt eget liv ved å kjøre ned i en elv eller innsjø. Hun hadde ingen kjæreste, men hun var glad i barn.
«Diskografi»
Connie Converse har flere album utgitt i tiden etter hennes forsvinnelse, og er samlinger av forskjellige innspillinger hovedsakelig gjort med Gene Deitch. Connie's Piano Songs (2014) inneholder musikk skapt fra hennes «manuskripter» som lå igjen etter at Converse forsvant.
Mottakelse
Flere anmeldere har nevnt Connie Converses tekster som «før sin tid», og bemerker at tekstene har trekk som er kurante innenfor uavhengig musikk fra nyere tider. Hun har også fått et slags følge, som kan sees i form av konserter og albumer skapt som hyllest til Converse.
Mary Ann Nichols
Mary Ann «Polly» Nichols (født Mary Ann Walker, 26. august 1845 i Soho i London, død 31. august 1888 i Whitechapel i London) var en britisk prostituert som regnes som det første offeret for den uidentifiserte seriemorderen Jack the Ripper, som drepte og maltrakterte flere kvinner i Whitechapel i London sensommeren og høsten 1888.
Bakgrunn
Hun ble født i Soho i West End-området av London i 1845. Hun giftet seg med William Nichols i 1864, de fikk fem barn sammen og de forlot hverandre i 1880 eller 1881. Årsaken til bruddet skal, ifølge William Nichols, ha vært at hun prostituerte seg mens de var gift. Han ble av Mary Anns far anklaget for utroskap. Politiet hevdet det var på grunn av hennes drukkenskap. Etter ekteskapet livnærte hun seg av prostitusjon og som husarbeidstaker. Da hun ble drept bodde hun i et pensjonat i Spitalfields.
Drapet
Hun ble funnet av en kusk klokken 03:40 foran en stallinngang i gaten Buck's Row (nå Durward Street) i Whitechapel. Politi og lege kom raskt til stedet, og legen bedømte Nichols' dødstidspunkt til klokken 03:30. Halsen hennes var skåret over og buken var lemlestet med store og dype kutt.
Likskuet ble igangsatt 1. september. Obduksjonen viste at hun hadde blitt drept på stedet like etter klokken 03:00. Pressen koplet raskt drapet på Nichols med drapene på Emma Elizabeth Smith og Martha Tabram, men rettslegen hevdet at modus operandi i dette drapet ikke stemte overens med de andre. Allerede før likskuen var over, hadde Annie Chapman blitt drept. Rettslegen hevdet at «Likheten mellom skadene i de to tilfellene er betydelig,» og etterforskningen av de to drapene ble slått sammen. Uken etter likskuen var over ble Elizabeth Stride og Catherine Eddowes drept, og Mary Jane Kelly ble drept 9. november. Dette førte til at drapene ble lenket til en enkelt drapsmann, Jack the Ripper.
I ettertid har flere teorier om hvem Jack the Ripper var blitt lansert, blant andre kusken som fant Nichols, Charles Cross – som oppga falskt navn til politiet. Hans virkelige navn var Charles Latchmere. Han døde i 1920.
Lepidactylus
Lepidactylus er en slekt av krepsdyr innenfor Haustoriidae-familien, som er plassert direkte (incertae sedis) i den relativt store og artsrike underordenen Gammaridea av amfipoder. Gruppens arter er alle bentiske bunndyr med relativt sett små øyne, til forskjell fra de mer storøyde og planktonisk frittsvevende Hyperiidea-artene.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-ordenen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Lauritz Wigand-Larsen
Lauritz Wigand-Larsen (født 24. august 1895 i Bergen, død 4. juni 1951 samme sted) var en norsk turner. Han representerte Bergens Turnforening.
24 år gammel deltok han i sommer-OL 1920 i Antwerpen, der han deltok på det norske laget som vant sølv i lagkonkurransen. Danmark vant denne konkurransen.
Ingjald Illråde
Ingjald Illråde, Ingjald Anundsson (norrønt: Ingjaldr hinn illráði) var en mytisk konge i Uppsala i Sverige (Svitjod), sannsynligvis i det 7. århundre. Han var av Ynglingeætten og var sønn av Braut-Anund (Anund Yngvarsson).
Ingjald nevnes i flere norrøne sagaer og krøniker, som Ynglingesagaen, Historia Norvegiæ, Hervors saga, Om Opplendingenes konger, Þorsteins saga Víkingssonar og Islendingabok.
Sviket i sjukongesalen
Kong Anund mistet livet i et steinskred, og Ingjald overtok kongemakten i Uppsala, som var en slags overkonge for de andre landskapskongene. Han fikk bygd en stor hall for å holde gjestebud og arveøl etter sin far, og satte opp sju høyseter i hallen.
Til gjestebudet inviterte han alle de nærmeste regjerende kongene og jarlene til hallen sin som han kalte sjukongesalen. Gøternes kong Algaut kom, kong Yngvar av Fjädrundaland kom, kong Sporsnjall av Närke kom, kong Sigvat av Attundaland kom, men ikke kong Granmar av Södermanland. Kongene fylte alle høysetene unntatt ett, og alle de prominente gjestene og hirdfolkene fikk plass i salen bortsett fra Ingjalds egen hird som han hadde sendt til Uppsala.
Som skikken var, satt Ingjald nedenfor kongssetet inntil bragedrikken ble båret inn. Da reiste han seg og avga brageløftet. Hans løfte var at han skulle øke utbredelen av sitt rike en halv gang i alle himmelretninger, eller dø. Så drakk han ut bragebegeret og kunne sette seg i kongsstolen.
Da alle gjestene var blitt fulle, beordret han Svipdags sønner Gautvid og Hylvid til å væpne seg og sine menn og forlate hallen. Da de kom ut satte de fyr på hallen og alle gjestene brant inne. Ingjald utropte seg til enekonge over områdene til de drepte kongene.
Krigene
Granmar, som unnslapp massakren i sjukongesalen, allierte seg med sin svigersønn Hjörvard og sin svigerfar gøterkongen Högne i Øst-Götaland. De klarte å stå imot Ingjalds forsøk på å invadere rikene deres. De oppnådde en fredstilstand i lang tid, men Ingjald klarte til slutt å overliste Granmar og Hjörvard på et drikkegilde og brente ned huset hvor de oppholdt seg. Ingjald tok senere også livet av fem konger til.
Snorre forteller at det ble sagt at Ingjald drepte tolv konger under dekke av å ville skape fred, og at han da fikk tilnavnet Illråde.
Ingjald hadde to barn med sin hustru Gauthild Algautsdatter, sønnen Olav Tretelgja og datteren Åsa. Datteren hadde, ifølge Snorre, arvet sin fars dårlige lynne og ble kalt Åsa Illråde. Hun giftet seg med kong Gudrød av Skåne. Hun fikk overtalt Gudrød til å ta livet av broren sin, Halvdan den snille, før hun sørget for å ta livet av sin egen husbond Gudrød som et ledd i maktspillet for å innlemme Skåne i Uppsalakongens rike.
Imidlertid samlet Halvdan den snilles sønn Ivar Vidfamne en skånsk hær og masjerte mot Ingjald i Svitjod. Han fikk nyss om at kongen var på veitsle på Räning, en gård på Tosterön i Mälaren. Ivar omringet gården, og Ingjald skjønte at han ikke hadde mannskap og styrke til å ta opp kampen. Han og datteren Åsa valgte da å la hele hirden drikke seg døddrukne, og så tente Ingjald på hallen slik at alle brant inne, også Åsa og Ingjald selv.
Ynglingeætten
Ingjalds sønn Olav Tretelgja ble jaget ut av landet og dro nordover til Värmland. Der ryddet han skog og etablerte en bosetning. Han giftet seg med datter til opplandskongen Harald Gulltann fra Solør. De fikk to sønner og den ene, Halvdan Kvitbein, bosatte seg i Solør og ble opphav til den norske grenen av Ynglingeætten som senere fostret Harald Hårfagre og hans ætt.
Ynglingatal og Historia Norwegiae
Det er verdt å merke seg at den tidlige skalden Tjodolv den kvinværske i Ynglingatal ikke beskriver Ingjald som en ond eller dårlig konge, men tvert imot omtaler han som en «djerv konge».
Historia Norwegiæ gir en latinsk oppsummering av Ynglingatal som også er eldre enn Snorre. Etter kong Anund står det om Ingjald:
Moses Gunn
Moses Gunn (født 2. oktober 1929 i St. Louis, Missouri, død 17. desember 1993 i Connecticut, USA) var en amerikansk skuespiller.
Han er en Obie Award-vinnende teater-skuespiller, og han var med på å grunnlegge Negro Ensemble Company i 1960. Hans debut på Broadway kom i 1962 i regissør Jean Genets film The Blacks. Han ble nominert til en Tony Award i 1976 i kategorien Beste mannlige hovedrolle for sin rolle i The Poison Tree, og han spilte karakteren Othello på Broadway i 1970.
Sønn av Maria og George Gunn, som eldste av totalt syv barn. Etter at hans mor døde, ble hans familie splittet. Moses reiste hjemmefra og tok jernbanen for første gang da han var 12 år gammel. Han returnerte til St. Louis og gikk på skole mens han bodde hjemme hos Jewel Richie, en engelsklærer. I 1954 begynte Gunn en tre-års verneplikt. I 1959 mottok han sin bachleor-grad fra Tennessee State University. Etter det, studerte han ved University of Kansas mellom 1959 og 1961. Gunn var medlem av Omega Psi Phi fraternity.
Han var kjent som en autoritativ svart skuespiller på film og TV. Gunn hadde også en vellykket karriere på teaterscenen. Han gjorde sin debut på teater i New York City i den opprinnelige off-Broadway produksjon av Jean Genets The Blacks fra 1962. Gunn blir husket for sin rolle som gangsteren Ellsworth Raymond "Bumpy" Jonas i de to første Shaft-filmene, og for sin korte rolle som Booker T. Washington i filmen Ragtime fra 1981, en forestilling som gjorde at han ble tildelt en NAACP Image Award. Han ble nominert til en Emmy Award i 1977 for sin rolle i TV mini-serien Røtter. Han spilte sammen med Avery Brooks i TV-serien A Man Called Hawk.