cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinnsfilosofi
Kropp-sjel-problemet
Våre bevissthetserfaringer beror på stimuli som "treffer" våre ulike sinnsorgan fra den ytre verden og disse stimuli forårsaker forandringer i vår mentale tilstand, hvilket får oss til å oppleve en såkalt "sensasjon" eller sanseerfaring, som kan være behagelig eller ubehagelig. En persons vilje til å spise pizza tenderer eksempelvis til å få den personen til å røre sin kropp på et spesielt vis og i en spesiell retning for å få tilgang til det ønskede objektet. Spørsmålet er da hvordan det kan være mulig for bevisste erfaringer å oppstå fra en klump grå materie bestående kun av elektrokjemiske egenskaper. Et lignende problem er hvordan man skal forklare hvordan noens "proposisjonelle attityder" kan få den personens nevroner til å sette igang og muskler til å tekke seg sammen på eksakt riktig måte. Disse er en del av spørsmålene som kunnskapsteoretikere og bevissthetsfilosofer har syslet med siden René Descartes og kanskje før ham.
Gustav Berg-Jæger
Carl Gustav Berg-Jæger (født 4. mars 1885 i Kristiania, død 9. desember 1957 i Bærum) var en norsk journalist, skuespiller og nazikolloboratør.
Berg-Jæger var journalist for Morgenbladet fra 1905 og skuespiller ved Fahlstrøms Theater fra 1908. Han var ansatt som programdirektør ved det privateide Kringkastingsselskapet AS i noen måneder i 1925.
Han ble medlem av Nasjonal Samling 28. august 1940. En uke senere ble han av Rikskommissær Josef Terboven utnevnt til direktør for Oslo Kinematografer, etter at den tidligere direktøren Kristoffer Aamot hadde blitt avskjediget samme dag. I 1941 skrev Berg-Jæger manuskriptet til filmen Kjærlighet og vennskap, som var regissert av Leif Sinding. Han var kommissarisk programdirektør i NRK i seks uker 1941–1942 og var innsatt som sjef for Nationaltheatret av «kulturminister» Gulbrand Lunde fra 1941 til 1945. Berg-Jæger ledet teateret i en periode da teateret ble mer eller mindre boikottet av publikum. I 1942 ble han styreformann for Norsk Film.
Berg-Jæger fikk en betinget tvangsarbeidsdom for landssvik i rettsoppgjøret etter den andre verdenskrig og ble idømt inndragning på 75,000 kroner samt tap av borgerrettigheter i ti år.
Västerfärnebo
Västerfärnebo er et tettsted i Sala kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 477 innbyggere.
Cessnock undergrunnsstasjon
Cessnock undergrunnsstasjon er en stasjon på Glasgows undergrunnsbane, ved Cessnock og østlige deler av Ibrox. Cessnock og Kelvinhall er de eneste stasjonene som har beholdt overflatebygningene og inngangen fra før moderniseringsperioden. Cessnock er også den eneste stasjonen som har beholdt skilt og farger fra før moderniseringa.
Stasjonen ble åpna i 1896 og modernisert i 1977–1980. Stasjonen har én plattform med spor på hver side, og har ingen heiser. Fra 31. mars 2004 til 31. mars 2005 hadde stasjonen 520 000 reisende.
Egypts historie (etter 1981)
Visepresidenten tok som sist over etter forgjengerens død, og flygeneral Muhammad Hosni Mubarak ble Egypts nye statssjef etter at Anwar Sadat hadde blitt myrdet.
Under ham ble forgjengerens påbegynte fredsprosess med Israel fullført, samtidig som Egypt gjenvant sin tapte lederstilling blant de arabiske landene.
En streng politikk ble etter mordet på Sadat innført overfor det som ble regnet for mistenkelige politiske motstandere. Flere politiske partier fikk etter hvert etablere seg og delta i valg, men det ble innført lover mot forsamlingsfrihet. Noen politiske grupper har blitt motarbeidet, som Det muslimske brorskap (al-Ikhwan al-Moslemoon). Det ble juridisk forbudt og er nektet å etablere seg som et politisk parti i landet, men har forsøkt å vinne innpass på annen måte.
Romeo og Julie
Romeo og Julie er en tragedie, skrevet tidlig i forfatteren William Shakespeares karriere. Stykket handler om to unge elskende som faller som ofre for en lunefull skjebne : Familiene deres ligger i strid med hverandre og forsøker å forhindre forholdet, men Romeo og Julies tidlige død forener til slutt familiene. Stykket var et av Shakespeares mest populære i hans egen levetid, og er ved siden av Hamlet hans mest framførte verk. I dag regnes tittelkarakterene som arketypen på unge elskende.
Romeo og Julie tilhører en lang tradisjon tragiske romanser med opprinnelse i antikken. Plottet er hentet fra et italiensk eventyr som Arthur Brooke oversatte til verseform i 1562 (The Tragical History of Romeus and Juliet), og som William Painter gjendiktet til prosa i 1582. Shakespeare lånte ivrig fra begge, men for å utbrodere plottet utviklet han nye biroller, særlig Mercutio og fyrst Paris. Stykket ble mest sannsynlig skrevet mellom 1591 og 1595 og publisert i en quarto-formatutgave i 1597. Denne teksten var av dårlig kvalitet og ble i senere utgaver korrigert og utvidet, sannsynligvis av forfatteren selv.
Hensfoss kraftverk
Hensfoss kraftverk er et vannkraftverk ved Hen i Ringerike kommune i Viken fylke. Kraftverket ble satt i drift i 1946 og modifisert i 1950 og 1951.
Romeo og Julie
Shakespeares mesterlige oppbygging av den dramatiske strukturen avslører at han allerede var blitt en svært dyktig dramatiker. For eksempel forhøyer Shakespeare spenningen ved å veksle mellom komedie og tragedie, han bygger også ut birollene og bruker sub-plot for å fargelegge og utbrodere handlingen. I stykket gis rollefigurene ulike poetiske former, og noen av figurene skifter form etterhvert som stykket skrider frem. For eksempel blir Romeo underveis dyktigere i sonettekunsten.
Hensfoss kraftverk
Verket utnytter et fall på  24 meter i Ådalselva. Verket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Rolf Presthus
Rolf Presthus (født 29. juli 1936 i Oslo, død 1. januar 1988 i Oslo) var en norsk advokat og politiker (H). Presthus var lokalpolitisk og rikspolitisk ankermann i en generasjon som gjorde Høyre til regjeringsparti i 1980-årene og ham selv til en populær finansminister i Kåre Willochs regjering 1981–1986. Presthus var også forsvarsminister i om lag to uker i 1986. Han var Høyres formann 1986–1988. Da han brått døde av hjerneblødning på nyttårsdagen 1988 hadde han vært stortingsrepresentant for Akershus siden 1969.
Romeo og Julie
Rollefigurer
Handlingen i Romeo og Julie utspiller seg mellom tre overklassefamilier (eller «hus») i Verona.
Handling
Skuespillet starter med et gateslagsmål mellom husene Montague og Capulet. Fyrst Escalus, prinsen av Verona, bryter inn og erklærer at videre brudd på freden vil bli straffet med døden. Senere snakker fyrst Paris med Herr Capulet om å gifte seg med hans datter, men Capulet er nølende til forespørselen siden Julie bare er tretten år. Capulet ber Paris om å vente to år til og inviterer ham til et planlagt ball hos huset Capulet. Fru Capulet og Julies amme forsøker å overtale Julie til å godta Paris' kurtise. Etter slagsmålet snakker Benvolio med sin fetter, Romeo, Herr Montagues sønn, om Romeos dårlige humør den siste tiden. Benvolio oppdager at Romeo er ulykkelig fordi hans kjærlighet til Rosalind, en av Herr Capulets nieser, ikke blir gjengjeldt. Overtalt av Benvolio og Mercutio blir Romeo med på ballet hos huset Capulet i håp om å treffe Rosalind. I stedet møtes Romeo og Julie, og de forelsker seg i hverandre. Etter ballet, i det som nå kalles «balkongscenen», sniker Romeo seg inn på Capulets gårdsplass hvor han overhører Julie, synlig i et vindu høyt oppe (sceneanvisning: «Juliet appears above at a window»), som sverger å elske ham til tross for familienes gjensidige hat. Romeo gir seg til kjenne, og de bestemmer seg for å gifte seg.
Hensfoss kraftverk
Det er installert en kaplanturbin og en francisturbin på totalt 17 MW. Normal årsproduksjon er på 119 GWh.
Rolf Presthus
Bakgrunn
Han vokste opp i Oppegård i Akershus som sønn av møbelhandler og tapetsermester Schot Ferdinand Presthus (1897–1951) fra Eidsberg og disponent Kari Rolfsdatter Midttømme (1901–1962) fra Hovin i Horg. Han var av trønderslekt på begge sider. Oldefaren Ingebrigt Halsteinsen Præsthus var stortingsmann, bonde, lærer og kirkesanger i Eidsberg, født i Skaun. Morfaren Rolf Midttømme og oldefaren Halvor O. Midttømme var handelsmenn og ordførere i Horg.
Hensfoss kraftverk
Eier er Glitre Energi.
Hensfossen er regulert av ett damanlegg bestående av en sektorluke og en segmentluke.
I 2019 er det nødvendig med oppgradering av aggregatene. Kiwi går inn i et samarbeid som gjør det mulig.
Gismerøya
Gismerøya er ei øy i Mannefjorden utenfor havna Kleven i Lindesnes kommune i Agder, forbundet med bro til fastlandet. Øya er stort sett utlagt til næringsvirksomhet.
Den er kjent for at Thorbjørn Egner hadde hytte og tilbrakte somrene der fra midten av 1950-tallet. Familien Egner dro med kystruten til Kleven. Thorbjørn Egner hadde tre hytter på øya, men hadde planer om fire, en hytte til seg selv og en til hvert av barna. I 2006 brant den ene ned, «Bramsalingen» på 25 kvadratmeter, mens hyttene «Heisan hopp» og «Skipperhuset» var blitt utsatt for hærverk.
Etter at Mandal kommune la øye ut til industriområde, er det ikke lenger så attraktivt å ha hytte på Gismerøya, og arvingene har prøvd å få et makeskifte med kommunen for å få et annet sted å tilbringe ferien. Øya er sentral i flere av Egners lesebøker for grunnskolen.
I seilskuteperioden på 1800-tallet lå et av Norges største reparasjonsverksteder for seilskip, Gismerøya Hovedverft, her.
Historikeren Dag Hundstad har skrevet bok om sølvskatten som også Thorbjørn Egner var fascinert av. Boken Sølvskonnerten forteller historien om mytteriet på skonnerten SS «Plattsburg» som deretter la til land i Kleven på vesle Gismerøy.
Romeo og Julie
Handling
Broder Lorenzo håper at den uheldige striden mellom de to familiene kan bli bilagt dersom de gifter seg, og går med å vie de to i en hemmelig seremoni. Julies fetter Tybalt, fornærmet fordi Romeo snek seg inn på et Capulet ball, utfordrer ham til en duell. Romeo, som nå betrakter Tybalt som familie, nekter å slåss. Mercutio blir sint over Tybalts arroganse, og Romeos «motbydelige underkastelse» og aksepterer utfordringen på Romeos vegne. Mercutio blir dødelig såret og Romeo, oppildnet av sin venns død, følger etter og dreper Tybalt. Fyrst Escalus sender Romeo i eksil for drapet. Han legger også til at hvis Romeo kommer tilbake vil hans siste time være inne. Herr Capulet feiltolker Julies sorg og går med på å gifte henne bort til fyrst Paris. Han truer også med å kaste Julie ut og gjøre henne arveløs om hun ikke går med på å bli Paris' brud. Hun trygler om at bryllupet må utsettes, men hun avvises også av sin mor, Fru Capulet. Romeo tilbringer i hemmelighet natten i Julies kammers, og der fullbyrder de ekteskapet sitt.
Julie besøker Broder Lorenzo for å få hjelp, og han tilbyr henne et middel som vil sette henne i et dødsliknende koma i 42 timer. Han lover å sende bud til Romeo for å fortelle om planen, slik at han kan bli gjenforent med henne når hun våkner. På natten før det planlagte bryllupet med Paris tar Julie middelet. Hun oppdages tilsynelatende død og blir lagt i familiekrypten.
Sendebudet når derimot aldri frem til Romeo, som i stedet får høre om Julies tilsynelatende død av tjeneren Baltasar. Slått av sorg kjøper Romeo gift av en apoteker og drar til Capulets gravsted hvor han begynner å åpne krypten. Fyrst Paris, som allerede var på plass for å sørge over Julie, kommer fram fra sitt gjemmested og konfronterer Romeo, som han oppfatter som en vandal. Romeo ber han gå, men Paris viker ikke, og det kommer til en kårdeduell der Paris blir drept. Romeo tror fortsatt at Julie er død og drikker giften. Deretter våkner Julie, men da hun finner Romeo død, tar hun sitt eget liv ved hjelp av Romeos dolk. De feidende familiene og fyrst Escalus møtes ved graven hvor de finner alle tre døde. Broder Lorenzo forteller historien om de to «star-cross'd lovers» (skjebnebestemte par). Familiene blir gjenforent av deres barns død og blir enige om å avslutte den voldelige feiden. Skuespillet slutter med Escalus' elegi for de to elskende: «For never was a story of more woe / Than this of Juliet and her Romeo.» (for aldri var et stykke med mer sorg / enn dette om Julie og hennes Romeo)
Inspirasjonskilder til historien
Romeo og Julie bygger fra en tradisjon av tragiske kjærlighetshistorier som strekker seg tilbake til antikken. En av disse er Pyramus og Thisbe, fra Ovids Metamorfoser, som inneholder noen paralleller til Shakespeares historie: elskernes foreldre hater hverandre, og Pyramus tror feilaktig at hans elskede Thisbe er død. Xenofon fra Efesos skrev på 200-tallet Ephesiaca, som også inneholder flere likhetstrekk med skuespillet: to elskende som blir skilt fra hverandre og en drikk som skaper en dødslignende søvn.
Den tidligste kjente versjonen av fortellingen om Romeo og Julie er Masuccio Salernitanos historie om Mariotto og Gianozza, den 33. av hans Il Novellino (1476). Salernitano legger historien til Siena og insisterer på at hendelsene fant sted i hans egen levetid. Hans versjon av historien inneholder det hemmelige giftemålet, den samarbeidende lekbroren, et sammenstøt der en fremtredende borger blir drept, Mariottos eksil, Gianozzas tvungne giftemål, plottet med sove-drikken, og den avgjørende beskjeden som kommer på avveie. I denne versjonen blir Mariotto fanget og halshogd, og Gianozza dør av sorg.
Luigi da Porto tilpasset Salernitanos fortelling i sin Giulietta e Romeo, og inkluderte den i sin Historia novellamente ritrovata di due Nobili Amanti publisert i 1530. Da Porto hentet elementer fra Pyramus og Thisbe og Boccacios Dekameronen og gav fortellingen mye av sin moderne form, inkludert navnene til elskerne, de rivaliserende familiene Montecchi og Capuleti, og plasseringen i Verona. Han introduserte også rollefigurer som tilsvarer Shakespeares Mercutio, Tybalt, og Fyrst Paris. Også Da Porto presenterte sin historie som historisk og sann, og påstår at den fant sted i Bartolomeo II della Scalas dager (ett århundre tidligere enn Salernitano). Montecchi og Capuleti var også i virkeligheten politiske motstandere på 1200-tallet, men den eneste forbindelsen mellom dem er at de nevnes i Dantes Purgatorio som et eksempel på sivil strid. I da Portos versjon tar Romeo gift og Giulietta stikker seg selv med dolken hans.
Italienske fortellinger var svært populære blant teaterpublikum og det var en trend blant engelske skribenter i Shakespeares samtid å utgi verker basert på italienske novelles. Shakespeare utnyttet denne interessen for italienske fortellinger i flere verk: Kjøpmannen i Venedig, Stor ståhei for ingenting, Når enden er god, er allting godt, Like for like, og Romeo og Julie er alle basert på italienske novella'er.
Arthur Brookes episke dikt fra 1562, The Tragical History of Romeus and Juliet, var en forholdsvis eksakt oversettelse av Boaistuaus versjon, men Brooke gjorde noen tilpasninger slik at det ble rom for noen trekk fra Geoffrey Chaucers Troilus og Criseyde.
Claus Henrik Vieregg
Claus Henrik Vieregg (født i 1655, død 14. juli 1713) var dansk embetsmann, blant annet som visestattholder i Norge.
Romeo og Julie
Inspirasjonskilder til historien
Shakespeares versjon av historien om Romeo og Julie er en dramatisering av Brookes tekst. Shakespeare følger diktet tett, men føyer noen detaljer til både hovedpersoner og biroller (særlig Ammen og Mercutio).
Claus Henrik Vieregg
Han var sønn av den meklenborg-güstrowske geheimeråd Joachim Henrik von Vieregg og Anna Margrethe født von Hahn.
Romeo og Julie
Inspirasjonskilder til historien
Christopher Marlowes episke dikt Hero og Leander (1593) og drama Dido, Queen of Carthage (1586) regnes ikke for å ha hatt direkte innflytelse på Shakespeares tekst, men begge verk hører med i bildet av en litterær epoke der tragiske kjærlighetshistorier blomstret.
Rolf Presthus
Bakgrunn
Han tok artium i 1956 og juridisk embedseksamen i 1962. Allerede som 16-åring fikk han sitt første politiske verv, da som styremedlem i Oppegård Unge Høyre. Gymnas- og studietiden ble også fylt med en rekke andre verv. På det ungdomspolitiske plan skulle han senere bli formann i Akershus Unge Høyre i 1957, sentralstyremedlem i Unge Høyre 1959–1963 samt Unge Høyres første viseformann 1961–1963.
Claus Henrik Vieregg
Vieregg ble i 1684 utnevnt til kammerjunker hos prins Christian. Fra 1694 til 1703 var han amtmann i Antvorskov og Korsør. Fra 1694 var han også etatsråd, og fra 1703 geheimeråd. Han var amtmann i Vordingborg fra 1710, og fra 1711 direktør i Generalpostamtet, dvs postdirektør.
I 1690 ektet han Margrethe Lucie von Brockdorff, som var kammerfrøken hos prinsesse Sophie Hedevig. Med henne fikk han ni barn.
Han ble i juli 1712 utnevnt til visestattholder i Norge, men døde i embetet bare ett år senere.
Rolf Presthus
Bakgrunn
Han var sekretær, og senere konsulent, i Prisdirektoratet 1962–1963 samt dommerfullmektig i Ski 1963–1965. Presthus var deretter advokatfullmektig hos høyesterettsadvokat Ole Borge i Oslo fra 1965 til han åpnet egen advokatforretning i 1968. Han skulle komme til å drive denne inntil sin død. Han giftet seg med meglerassistenten Kari Modahl (født 1937) i 1963.
I studietiden ble han også medlem av Oppegård kommunestyre og formannskap fra 1959. Han var medlem av Akershus fylkesting 1964–1971. Han var vararepresentant til Stortinget fra Akershus 1961–1969, og da han møtte midlertidig på Stortinget i mars 1962 var han den yngste i nasjonalforsamlingen siden riksforsamlingen på Eidsvoll. Ved Allerede i 1967, bare 31 år gammel, ble han valgt til ordfører i Oppegård. Han var da dessuten den første Høyre-ordføreren i Oppegård på 30 år. Han fratrådte da han ble valgt inn på Stortinget på eget mandat i 1969, men var formannskapsmedlem frem til 1971 og kommunestyremedlem frem til 1975.
Stortingsrepresentant
Presthus ble valgt inn på Stortinget på eget mandat fra Akershus i 1969 og tok sete som medlem i Stortingets samferdselskomité. Fra 1973 var han medlem i Stortingets finanskomité, hvor han etterhvert var midlertidig nestformann i 1975 og nestformann 1977–1981. Ifølge Paul Thyness gjorde Presthus seg raskt gjeldende som en «grundig arbeidende politiker og en hardtslående debattant, men var samtidig populær for sin jovialitet og fullstendige mangel på selvhøytidelighet.»
Statsminister Gro Harlem Brundtland (Ap) sine mange internasjonale oppdrag og utenlandsopphold gjorde at Presthus utbrøt i Stortinget: «Statsministeren styrer landet fra en telefonboks i utlandet.»
Statsråd 1981–1986
Da Kåre Willoch dannet regjering etter det svært vellykkede stortingsvalget 1981, ble Presthus utnevnt til finansminister 14. oktober 1981. Han klarte raskt å opparbeide tillit mellom seg og departementets ansatte, blant annet ved, høyst ukonvensjonelt, å la dem fritt informere Stortingets finanskomité. Hans forhold til statsminister Willoch var nært, både politisk og personlig, og Presthus' smittende humør påvirket også regjeringssamabeidet i en positiv retning.
Oppgaven med å endre den økonomiske politikken etter Høyres prinsipper ble vanskelig av at regjeringen ikke hadde flertall på Stortinget. I 1982 var for eksempel Kristelig Folkeparti og Senterpartiet med på å vanskeliggjøre regjeringens skattelettelser på 1,2 milliarder kroner. Etterhvert kom dog forandringene: verdispar-obligasjoner og aksjesparing med skattefradrag, gradvise skattelettelser, begrensning av den offentlige representasjon i bankene og liberalisering av kredittlovgivningen. Han uttalte også til sin personlige rådgiver 1985–1986, Steinar Juel, at han aldri var mer populær enn når han «kjeftet på bankene».
8. juni 1983 ble Willochs regjering utvidet med statsråder fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, og Presthus fikk den unge Eivind Reiten fra Senterpartiet som statssekretær. Reiten har senere uttalt at Presthus er den han har lært mest av blant de han har samarbeidet med.
Partiformann 1986–1988
Presthus ble valgt til ny formann i Høyre etter Erling Norvik ved partiets landsmøte i april 1986. Med seg i partiledelsen fikk han blant andre Kaci Kullmann Five som første viseformann, mens Jan P. Syse fortsatte som parlamentarisk leder. I Presthus' 50-årsdag designerte Willoch ham som Høyres neste statsminister i en tale. Utålmodigheten i partiet etter å komme tilbake i regjeringsposisjon rettet seg dermed inn mot Presthus. Stortinget hadde borgerlig flertall, men den interne uenigheten gjorde at Gro Harlem Brundtlands andre regjering kunne fortsette i mindretall.
I 1987 ble Presthus den første norske politikeren til å ta i bruk teleprompter. Dette skjedde på Høyres landsmøte, hvor hans landsmøtetale ble godt mottatt internt. Han hadde tidligere vært svært utskjelt i mange aviser, men høstet etter dette ros for å fremstå som mer karismatisk og slagkraftig enn hva han hadde gjort tidligere. Andre var desto mer kritiske og mente at Presthus og Høyre bidro til en «amerikanisert valgkamp» og at maskinen var «juks». Blant andre Bjørgulv Braanen har i ettertid hevdet at Presthus ble utsatt for ensidig negativ omtale i pressen som partiformann. Samme år prøvde Presthus å danne en ny borgerlig regjering, men klarte ikke å få med Senterpartiet og Fremskrittspartiet på et felles grunnlag. Etter Høyres dårlige resultat i kommunestyre- og fylkestingsvalget samme år, bestemte han seg for å trekke seg som partiformann ved landsmøtet i 1988. Før dette ble en realitet døde Presthus brått av hjerneblødning på nyttårsdagen i 1988, bare 51 år gammel. I 1993 uttalte hans enke at pressen hadde brutt ned Presthus som menneske.
Destiny
Destiny Laboratory Module er en amerikansk-bygd modul ombord på Den internasjonale romstasjonen (ISS). Modulen ble skutt opp 7. februar 2001 ombord på romfergen Endeavour på STS-98. Den er et vitenskapelig laboratorium for amerikanske nyttelaster ombord. Modulen ble koblet til Unity og aktivert over en 5-dagers periode tidlig i februar 2001. Destiny er NASA sitt første aktive laboratorium i verdensrommet siden Skylab ble forlatt i februar 1974.
Konstruksjon
Boeing Company begynte konstruksjon på laboratorium-modulen i 1996 i «Marshall Space Flight Center» i Huntsville, Alabama. Destiny ble fraktet til John F. Kennedy Space Center i 1998 og ble overlevert til NASA for forberedelser til oppskyting i august 2000.
Oppskyting og drift
Modulen ble skutt opp 7. februar 2001 ombord på romfergen Endeavour på STS-98, og montert ved hjelp av romfergens robot-arm noen dager senere.
Astronauter arbeider inne i modulen for å utføre vitenskapelig forskning på mange felt. Vitenskapsfolk over hele Jorden vil bruke resultatene til å øke og forbedre sine studier innen medisin, ingeniørteknikk, bioteknologi, fysikk, materialteknikk og Jord-studier.
Vitenskapelige aktiviteter og nyttelast
Som i de europeiske (Columbus) og japanske (Japanese Experiment Module|Kibō) laboratorium-modulene planlagt for ISS, er nyttelastene inne i Destiny konfigurerert i «International Standard Payload Racks» (ISPR). Hver av disse veier ca. 540 kg. Destiny ankom ISS med fem ISPRs montert. Disse inneholdt et livsstøtte-system som sørger for elektrisk kraft, kjølevann, luftrensing, og temperatur og fukt-kontroll. Syv nye ISPRs ankom ombord i Leonardo MPLM på STS-102, og ytterligere 10 ble levert på senere ferder. Totalt inneholder Destiny 23 ISPR, seks på hver side og i «taket», samt fem på «gulvet».
Laboratoriumet inneholder også enheten «Minus Eighty Degree Laboratory Freezer for ISS» (MELFI), som ble brakt til romstasjonen på STS-121. Denne fryseren brukes både til å lagre prøver ombord på ISS, og til å transportere dem til og fra romstasjonen i et kontrollert miljø.
Romeo og Julie
Datering og tekstvarianter
Det er ikke kjent nøyaktig når Shakespeare skrev Romeo og Julie. Julies amme henviser til et jordskjelv som hun sier fant sted for 11 år siden. Det var et jordskjelv i England i 1580, noe som muligens tidfester denne delen av teksten til 1591, men andre jordskjelv — både i England og Verona — har blitt foreslått for å underbygge forskjellige datoer. Skuespillets stilistiske likheter med En midtsommernattsdrøm og andre skuespill som vanligvis dateres til rundt 1594–5 gjør at stykket oftest tidfestes et sted mellom 1591 og 1595. En antagelse er at Shakespeare kan ha begynt på et utkast i 1591 som han fullførte i 1595.
Shakespeares Romeo og Julie ble utgitt i to quarto utgaver før utgivelsen av First Folio i 1623. Disse blir henvist til som Q1 og Q2. John Danter trykte den første utgaven, Q1, som dukket opp tidlig i 1597. Fordi teksten i denne inneholder mange forskjeller fra senere utgaver blir den omtalt som en «bad quarto»; redaktøren T.J.B. Spencer karakteriserer den som «en foraktelig tekst, antagelig rekonstruert på grunnlag av en eller to skuespilleres sviktende hukommelse» («a detestable text, probably a reconstruction of the play from the imperfect memories of one or two of the actors»), noe som tyder på at det var en uautorisert utgave. En alternativ forklaring på Q1s mangler er at skuespillet (som vanlig var, og er) kan ha blitt kraftig beskåret av teatret før fremførelsen. Uansett, at det dukket opp tidlig i 1597 gjør 1596 til den seneste mulige dato for skuespillet.
I den foretrukne Q2-utgaven kalles skuespillet The Most Excellent and Lamentable Tragedie of Romeo and Juliet. Den ble trykket i 1599 av Thomas Creede og utgitt av Cuthbert Burby. Q2 er omtrent 800 linjer lengre enn Q1. Dens tittelside beskriver stykket som «Newly corrected, augmented and amended». Forskere tror at Q2 var basert på Shakespeares grunntekst fra før oppsetningen (kalt hans foul papers), siden den inneholder tekstlige rariteter slik som varierende karakteristika på rollefigurene og «falske begynnelser» på taler som antagelig ble strøket av forfatteren men feilaktig beholdt av setteren. Det er en mer komplett og pålitelig tekst, og ble trykket opp i 1609 (Q3), 1622 (Q4) og 1637 (Q5). I praksis er alle senere quarto og folio av Romeo og Julie basert på Q2, og det er også alle moderne utgaver siden dagens redaktører mener at alle avvik fra Q2 i senere utgaver (både gode og dårlige) sannsynligvis stammer fra utgiverne og ikke fra Shakespeare.
Teksten i First Folio fra 1623 var hovedsakelig basert på Q3, med klargjøringer og korrigeringer som muligens kom fra et sufflørmanus, eller fra Q1. Senere folioutgaver av skuespillet ble utgitt i 1632 (F2), 1664 (F3), og 1685 (F4). Moderne utgaver — som tar hensyn til flere av folioene og quartoene — dukket først opp med Nicholas Rowes utgave i 1709, etterfulgt av Alexander Popes versjon i 1723. Pope begynte tradisjonen med å redigere skuespillet for å legge til informasjon, slik som scenehenvisninger, som mangler i Q2, ved å finne dem i Q1. Denne tradisjonen fortsatte langt inn i romantikken. Kommenterte utgaver dukket først opp på 1800-tallet og utgis fortsatt, i slike trykkes teksten til skuespillet med fotnoter som beskriver variasjoner i kildene, og kulturelle forutsetninger bak teksten.
Tema og motiver
Man har ikke lyktes å formulere ett enkelt hovedtema som samlende for handlingen i stykket. De vanligste forsøkene på å formulere et slikt hovedtema er Ingen av disse tolkningene har bred støtte som samlende hovedtema, men selv om et overliggende tema ikke kan finnes er det klart at skuespillet inneholder flere små, tematiske elementer som samspiller på komplekse måter. Flere av de som oftest blir fremhevet gjengis i det følgende.
Vladimir Nikitin (langrennsløper)
Vladimir Vasiljevitsj Nikitin (russisk: Владимир Васильевич Никитин; født 14. juli 1959) er en tidligere sovjetisk langrennsløper. Han konkurrerte på 1980-tallet, i sportsklubben Zenit.
Romeo og Julie
Kjærlighet
I den grad Romeo og Julie har et samlende tema er det ung kjærlighet. Romeo og Julie er blitt arketyper for unge elskende og håpløs kjærlighet.
Shakespeare drøfter i stykket flere ulike tilnærminger til kjærlighet, omtalt som en «studie i kjærlighetens vesen». Romeos formelt-høviske avstandsforelskelse i Rosalind stilles i kontrast til den intense, romantiske kjærligheten Romeo viser overfor Julie. Og det finnes flere kontrasterende holdninger til kjærligheten: Romeos kvinneidolisering mot Gregorios og Samsons mannlige erobrertrang; Mercutios reduksjon av kjærlighet til sex; og foreldrene Capulets forretningsmessige jakt på en god allianse.
Vladimir Nikitin (langrennsløper)
Hans beste resultater har han fra stafetter, deriblant to mesterskapsmedaljer. Under VM 1982 i Oslo gikk han for det sovjetiske laget som delte gullmedaljen med Norge etter en dramatisk innspurt mellom ankermennene Aleksandr Zavjalov og Oddvar Brå. To år senere, under OL 1984 i Sarajevo, ble det sølvmedalje (Sverige vant).
Individuelt har han en 4.-plass som beste plassering. Dette var i et verdenscupløp i 1983 i Canada.
Romeo og Julie
Kjærlighet
I sitt første møte bruker Romeo og Julie en form for kommunikasjon som ble anbefalt i mange etikettehåndbøker på Shakespeares tid: metaforer. Ved å bruke metaforer om helgener og syndere kunne Romeo undersøke Julies følelser for ham på en ikke-truende måte. Denne metoden ble anbefalt av italieneren Baldassare Castiglione (som hadde blitt oversatt til engelsk). Han påpekte at hvis en mann brukte metaforer som en invitasjon kunne kvinnen late som at hun ikke forstod ham, og han kunne slå retrett med æren i behold. Julie, derimot, deltar i metaforen og utvider den. De religiøse metaforene «helgenskrin», «pilegrim» og «helgen» var på moten i datidens poesi og det var mer sannsynlig at man ville bli forstått som romantisk heller enn blasfemisk. Lenger ut i skuespillet fjerner Shakespeare de mer kontroversielle allusjonene til Kristi oppstandelse som Brooke hadde brukt i The Tragical History of Romeus and Juliet.
I balkongscenen lar Shakespeare Romeo overhøre Julies tale, men i Brookes versjon av historien blir hennes bekjennelse fremført i enerom. Ved å bringe Romeo inn på scenen for å lytte bryter Shakespeare med kurtisens normer. Vanligvis skulle en kvinne opptre tilbakeholden og sjenert for å la seg overbevise om beilerens oppriktige hensikter. Shakespeares brudd med denne regelen bidrar imidlertid til å øke framdriften i forholdet og i stykket: De to elskende kan hoppe over en langsom, forsiktig kurtise og raskt komme fram til å snakke rett ut om forholdet seg imellom, noe som utvikler seg til en avtale om giftemål etter at de har kjent hverandre bare en natt.
I skildringen av selvmordet bruker Shakespeare en forestilling som har blitt beskrevet som «kjærlighetens religion». I henhold til den vanlige katolske tro ble en som tok sitt eget liv, regnet som dømt til fortapelse, mens forestillingene om «Kjærlighetens religion» innebærer at den som døde for å være sammen med sin elskede blir gjenforent med sine kjære i paradis. Romeo og Julies kjærlighet ser ut til å bli skildret i henhold til de ridderlige kjærlighetsforestillingene fra kjærlighetens religion heller enn det katolske syn. Selv om parets kjærlighet er svært lidenskapelig, blir forholdet i tråd med tidens moral først fullbyrdet innenfor ekteskapet slik at publikum ikke skulle ta anstøt.
Skuespillet sidestiller tilsynelatende kjærlighet og sex med døden. Gjennom historien fantaserer både Romeo og Julie, og andre rollefigurer, om Døden som en mørk skapning, og sammenligner den ofte med en elsker. Når Capulet først oppdager sin datters (fingerte) død, beskriver han det som om Døden har tatt hennes jomfrudom. Julie sammenligner senere Romeo og Døden på en erotisk måte, ved at hun omtaler kniven som om den var en fallos. Når hun tar sitt eget liv griper hun Romeos dolk, og sier «Du sæle dolk, her er di slir, rust der, og lat meg døy»
Skjebne og tilfeldighet
Skjebnen har en sentral, men uavklart, funksjon i skuespillet. Litteraturhistorikere er uenige om hvorvidt de to unge virkelig er forutbestemt til å dø sammen eller om hendelsene finner sted som følge av en serie uheldige tilfeldigheter. De som mener at skjebnen er aktiv viser gjerne til beskrivelsen av de elskende som «lagnadsmerkte», og til «deira elskhug, dømd frå fødslen av».
Uttrykket «star-cross'd» i den engelske teksten ser ut til å antyde at stjernene styrer de elskendes fremtid. John W. Draper påpeker parallellene mellom tidens tro på «de fire temperamentene» og utformingen av hovedpersonene i skuespillet. For eksempel kan Tybalt representere det koleriske temperament. Å tolke teksten i lys av temperamentene gjør at plottet i mindre grad oppfattes som tilfeldighetenes spill, slik et moderne publikum gjerne oppfatter det. Andre kritikere ser skuespillet som en serie av uheldige tilfeldigheter; hos noen er denne tolkningen så dominerende at stykket ikke tolkes som en tragedie, men som et melodrama. Ruth Nevo mener at de mange tilfeldighetenes rolle i plottet gjør Romeo og Julie til «mindre av en tragedie».
Lys og mørke
Kritikere har lenge bemerket Shakespeares utbredte bruk av «lys» og «mørke» som metaforer gjennom hele skuespillet. Caroline Spurgeon tolker referansene til lys som om lyset er «symbolet på den unge kjærlighetens naturlige skjønnhet», og senere kritikere har bygget videre på denne tolkningen. Både Romeo og Julie ser på den andre som lys i et omliggende mørke. Romeo beskriver Julie som å «være lik solen», «lyser sterkere enn en fakkel», som «en juvel som glitrer i natten», og en «lysende engel blant mørke skyer». Selv når hun tilsynelatende ligger død i graven sier han at «hennes skjønnhet / gjør krypten til en festsal full av lys»
Julie beskriver Romeo som «dag i natten» og «Mer hvit enn nysnø på en ravnerygg» Denne kontrasten mellom lys og mørke kan utvides med andre kontrasterende tilstander: kjærlighet og hat, ungdom og elde. Noen ganger skaper disse sammentvunne metaforene dramatisk ironi. For eksempel er Romeo og Julies kjærlighet et lys midt i mørket av hatet rundt dem. Likevel gjør de to alt sitt sammen i natten og mørket, mens alt som har med slektsfeiden å gjøre skjer i dagslys. Dette paradokset av bilder gir atmosfære til det moralske dilemmaet de to elskende møter: lojalitet til familien eller lojalitet til kjærligheten. På slutten av historien, når morgenen er blek og solen gjemmer ansiktet i sorg, har lys og mørke vendt tilbake til sine vanlige plasser, det ytre mørket gjenspeiler det virkelige, indre mørket i familiefeidens sorg over de døde.
Referansene til lys i stykket er også et uttrykk for tid. Gjennom lys kan Shakespeare enkelt vise tidens gang gjennom beskrivelser av solens, månens, og stjernenes gang.
Tid
Tid spiller en viktig rolle i språket og handlingen i skuespillet. Både Romeo og Julie sliter for å vedlikeholde en fantasiverden der tiden ikke finnes, stilt overfor de bitre realitetene som omgir dem. For eksempel, når Romeo sverger sin kjærlighet til Julie ved månen, protesterer hun «Nei, ikkje sver ved månen, han som skifter / sitt skap kvar månad i den krins han går / om ikkje óg din elsk så hastig skifter»
Helt fra begynnelsen av stykket er de elskende beskrevet som «lagnadsmerkte» noe som henviser til tro på astrologi: Man trodde stjernene styrte skjebnen til menneskeheten, og etterhvert som tiden gikk, ville stjernene fortsette etter sin kurs i himmelen, og også sette kursen for menneskelivene under. Romeo snakker om et miskunn han føler i stjernenes bevegelser på begynnelsen av historien, og når han får høre om Julies død, utfordrer han stjernenes kurs for ham.
Et annet sentralt tema er hastverk: Shakespeares Romeo og Julie foregår over en periode på fire til seks dager, i kontrast med Brookes dikt som strekker seg over ni måneder. Kritikere som G. Thomas Tanselle mener at tid var særlig viktig for Shakespeare i dette skuespillet, siden han brukte henvisninger til kort-tid for de unge elskende, i motsetning til lang-tid for den eldre generasjonen, for å understreke deres hodestups ferd mot undergangen. Romeo og Julie slåss mot tiden for å få deres kjærlighet til å vare evig. Til sist er den eneste måten å bekjempe tiden på en død som gjør dem udødelige gjennom kunsten.
Tid er også knyttet til temaet om lys og mørke. I Shakespeares dager ble skuespill ofte fremført midt på dagen i fullt dagslys. Dette tvang forfatteren til å bruke ord for å skape en illusjon av dag og natt i sine skuespill. Shakespeare bruker henvisninger til natt og dag, stjernene, månen, og solen for skape denne illusjonen. Han lar også ofte rollefigurene henvise til ukedager og spesifikke klokkeslett for å hjelpe publikum til å forstå at tiden har skredet frem i historien. Alt i alt finnes det ikke mindre enn 103 henvisninger til tid i skuespillet.
Kritikk og tolkning
Kritikere har bemerket flere svakheter i Romeo og Julie, men det regnes likevel som et av Shakespeares beste skuespill. Den tidligste kjente kritikeren var dagbokforfatteren Samuel Pepys, som i 1662 skrev at «det er det verste jeg har sett» Poeten John Dryden roste stykket 10 år senere, og særlig den komiske figuren Mercutio: «Shakespear show'd the best of his skill in his Mercutio, and he said himself, that he was forc'd to kill him in the third Act, to prevent being killed by him.» (Shakespeare viste sine beste evner i skikkelsen Mercutio og han sa selv, at han var tvunget til å drepe han i tredje akt, for å unngå å bli drept av han) Utgiveren Nicholas Rowe var den første til å drøfte tema og motiv i stykket; han tolket det som at de to stridbare familiene får en velfortjent straff. På 1700-tallet mente forfatteren Charles Gildon og filosofen Lord Kames at skuespillet var mislykket fordi det ikke fulgte de klassiske reglene for drama: tragedien må skje på grunn av en karakterbrist, ikke en uheldig hendelse påført av skjebnen. Forfatteren og kritikeren Samuel Johnson syntes for sin del at det var et av Shakespeares mest underholdende skuespill.
I romantikken, på sent 1700- og 1800-tall, fokuserte kritikken på det moralske budskapet i skuespillet. Skuespilleren og dramatikeren David Garrick utelot Rosalind i sin bearbeidelse av stykket i 1748: at Romeo forlot henne for Julie ble sett på som ustadig og uforstandig. Kritikere som Charles Dibdin mente at Rosalind var med i skuespillet for å vise hvor skjødesløs helten var, og at dette var med på å bane vei for hans tragiske slutt. Andre mente at Broder Lorenzo måtte være Shakespeares talsmann med sine advarsler mot hastverk. På 1900-tallet ble disse moralske argumentene motsagt av forskere som Richard Green Moulton. Han mente at det var uhell, ikke karakterbrist, som førte til de elskendes død.
Dramatisk struktur
I Romeo og Julie benytter Shakespeare flere dramatiske teknikker som er blitt rost av kritikere; mest utpreget de brå skiftene mellom komedie og tragedie (et eksempel er ordspillet i utvekslingen mellom Romeo og Mercutio rett før Tybalt dukker opp). Før Mercutios død i akt tre er skuespillet hovedsakelig en komedie. Etter hans død blir skuespillet brått alvorlig og får en tragisk tone. Når Romeo blir utstøtt, heller enn å bli henrettet, og Broder Lorenzo tilbyr Julie en plan for å gjenforene henne med Romeo, kan publikum fortsatt håpe at alt vil slutte godt. De er i en tilstand av åndeløs spenning inntil den siste scenen i graven: hvis Romeo blir forsinket lenge nok til at lekbroren rekker å komme kan han og Julie fortsatt bli reddet. Disse byttene mellom håp, avmakt, frelse, og nytt håp, tjener til å understreke tragedien når det siste håpet svikter og de to dør på slutten.
Shakespeare bruker sub-plott for å stille hovedkarakterenes handlinger i relieff. Når skuespillet begynner er Romeo forelsket i Rosalind, men hun har avvist alle hans fremstøt. Romeos følelser for henne står i åpenbar kontrast til hans senere kjærlighet til Julie. Dette gir publikum en mulighet til å sammenligne slik at de kan se alvoret i Romeo og Julies kjærlighet og giftemål. Paris' kjærlighet for Julie stiller også opp en kontrast mellom Julies følelser for ham, og hennes følelser for Romeo. Det formelle språket hun bruker rundt Paris, og måten hun snakker om ham til ammen, viser at hennes følelser tydelig ligger hos Romeo. Som et gjennomgripende sub-plott løper feiden mellom Montague og Capulet, en feide som gir en atmosfære av hat, og som forårsaker den tragiske slutten.
Språk
Shakespeare bruker et variert utvalg av poetiske former gjennom hele skuespillet. Han begynner med en 14-linjers prolog etter samme form som sine øvrige sonetter, fremført av et kor. Mesteparten av Romeo og Julie er dog skrevet i blankvers, og mye av det i strengt jambisk pentameter, med mindre rytmisk variasjon enn i de fleste av Shakespeares senere skuespill. Shakespeare velger poesi som passer til figuren som bruker den: Broder Lorenzo uttrykker seg med prekenens og sententiae talemåter, ammen bruker en unik blankversform nært opp til talespråket. Hver av disse formene avpasses også i forhold til hver enkelt scene og dens handling: når Romeo snakker om Rosalind tidlig i skuespillet forsøker han å bruke Petrarcas sonetteform. Petrarcanske sonetter ble ofte brukt av menn for å overdrive skjønnheten til kvinner det var umulig for dem å oppnå, som i Romeos situasjon med Rosalind. Denne sonetteformen bruker også Fru Capulet overfor Julie for å beskrive Fyrst Paris som en kjekk mann.
Når Romeo og Julie møtes endrer den poetiske formen seg fra petrarcansk (som var på vei til å bli arkaisk i Shakespeares dager) til en da mer samtidig sonetteform, som bruker «pilegrimer» og «helgener» som metaforer. Til slutt, når de to møtes på balkongen, forsøker Romeo å bruke sonetteformen til å erklære sin kjærlighet, men Julie avbryter ham ved å si «Dost thou love me?» (elsker du meg?) Derved søker hun etter et sant uttrykk for kjærligheten, heller enn en poetisk overdrivelse. Julie bruker korte, enkle enstavelsesord sammen med Romeo, men bruker formelt språk med Paris. Andre stilformer i skuespillet er et epithalamium fra Julie, en rapsodi i Mercutios Dronning Mab tale, og en elegi av Paris. Shakespeare lar allmuen uttrykke seg i prosastil, selv om han til tider også bruker prosa til andre figurer, slik som Mercutio. Humor er også viktig: forskeren Molly Mahood identifiserer minst 175 ordspill i teksten. Mange av disse vitsene er sexfikserte, spesielt de som involverer Mercutio og Ammen.
Psykoanalytisk kritikk
Tidlige psykoanalytiske kritikere mente at problemet i Romeo og Julie var Romeos impulsivitet som de førte tilbake til dårlig kontrollert og delvis skjult aggresjon; denne leder til både Mercutios død og til det doble selvmordet. Romeo og Julie regnes ikke for å være psykologisk komplekst, og sympatiske psykoanalytiske lesinger av skuespillet sammenligner den tragiske mannlige erfaringen med sykdommer. Norman Holland, som skrev i 1966, vurderer Romeos drøm til å være en realistisk ønskeoppfyllende fantasi både innenfor Romeos voksne verden og i hans ikke omtalte barndom – gjennom stadiene oral, fallisk, og ødipal. Kritikere som Julia Kristeva fokuserer på hatet mellom familiene, og argumenterer for at dette hatet er årsaken til Romeo og Julies pasjon for hverandre. At hatet manifesterer seg direkte i elskernes språk: Julie, for eksempel, sier at «av alt mitt hat sprang all min kjærlighet» og uttrykker ofte sin lidenskap gjennom en forventning om Romeos død. Dette forholdet har forårsaket spekulasjoner om forfatterens psykologi, da tenker man på Shakespeares sorg over sønnen Hamnets død.
Feministisk kritikk
Feministiske litteraturhistorikere mener at skylden for familiefeiden ligger i Veronas patriarkiske samfunn. Coppélia Kahn oppfatter den strenge, maskuline voldskodeksen som Romeo er preget av som hoveddrivkraften i tragedien. Når Tybalt dreper Mercutio slår Romeo over i et voldsmodus, og beklager seg over at Julie har gjort ham så «feminin». I dette synet blir gutter til menn ved å delta i vold på vegne av sine fedre. Feiden blir også knyttet til mannlig virilitet, slik de mange vitsene om jomfrudom demonstrerer. Julie underkaster seg også en feminin kode av underdanighet ved å la andre, slik som lekbroren, løse problemene hennes.
Andre kritikere, som Dympna Callaghan, ser på skuespillets feminisme fra en historisistisk vinkel, og understreker at da skuespillet ble skrevet var den føydale samfunnsorden begynt å bli utfordret av et i økende grad sentralisert styresett og kapitalismens utvikling. På samme tid var fremskridende puritanske idéer om ekteskap mindre opptatt av «ondskapen» i kvinnelig seksualitet enn de var i tidligere tider, og stilte seg mer sympatisk overfor forhold basert på kjærlighet: når Julie unnviker sin fars forsøk på å tvinge henne til å gifte seg med en mann hun ikke føler noe for, så utfordrer hun den patriarkiske ordningen på en måte som ikke ville ha vært mulig på for tidligere generasjoner.
Queerteori
Litteraturhistorikere som er inspirert av queerteori stiller spørsmål ved seksualiteten til Mercutio og Romeo, og sammenligner vennskapet deres med homofil kjærlighet. Mercutio spøker med Romeos fallos, noe som kan tolkes i homoerotisk retning. Et eksempel er hans ønske om å «reise opp / en selsom ånd i damens tryllering, / og lar den stå der til hun selv får lagt den / og mant den ned igjen» Romeos mulige homoerotiske sinnelag kan også sees i hans holdning til Rosalind, en kvinne som er fjern og utilgjengelig og ikke gir noe håp om suksess. Benvolio fremholder at det er best å erstatte henne med noen som kan gjengjelde hans interesse. Shakespeares første 17 sonetter, som blir omtalt som «procreation sonnets», det vil si unnfangelses-sonettene, er skrevet som råd til en ung mann som, på samme måte som Romeo, nøler med å få barn og som derfor kan mistenkes for å være homofil. Kjønnskritikere mener at Shakespeare kan ha brukt Rosalind som en måte å uttrykke homoseksuelles problemer rundt unnfangelse og foreldrerollen på en aksepterbar måte. Lest på denne måten kan Julies replikk «Den blomst vi kaller rose, ville dufte liflig uten rosens navn» være en invitt til å drøfte om det er noen forskjell i skjønnheten hos en mann og skjønnheten hos en kvinne.
Shakespeares samtid
Romeo og Julie regnes sammen med Hamlet som Shakespeares mest fremførte skuespill. De mange bearbeidede versjonene har gjort det til en av hans mest levedyktige og berømte historier. Også i Shakespeares levetid var det populært. Det er ikke kjent når stykket først ble fremført, men det må ha vært før 1597: i den første trykte utgaven fra 1597 sies at stykket ofte og gjerne har blitt framført («hath been often (and with great applause) plaid publiquely»). Lord Chamberlain's Men var definitivt de første som fremførte det. Q2-utgaven av teksten navngir faktisk en av selskapets skuespillere, William Kempe, istedenfor Peter i en linje i akt fem. Richard Burbage var sannsynligvis den første Romeo, siden han var kompaniets faste hovedrolleinnehaver, og Robert Goffe (en mannlig skuespiller) den første Julie. Premieren var trolig på «The Theatre», med andre tidlige fremføringer på «Curtain Theatre». Romeo og Julie var et av de første av Shakespeares skuespill som ble fremført utenfor England: en forkortet og forenklet versjon ble fremført i Nördlingen i 1604.
1600- og 1700-tallet
Alle teatre ble lukket av den puritanske regjeringen i 1642. Under restaurasjonen i 1660, ble to teaterselskaper gitt kongelig lisens (King's Company og Duke's Company) og det eksisterende teaterrepertoaret delt mellom dem. William Davenant fra Duke's Company iscenesatte en versjon i 1662 der Henry Harris spilte Romeo, Thomas Betterton Mercutio, og Bettertons kone Mary Saunderson Juliet: hun var derved sannsynligvis den første kvinne som spilte rollen profesjonelt. En annen versjon fulgte Davenants adapsjon tett og ble også jevnlig fremført av Duke's Company. Dette var en tragikomedie av James Howard, der begge elskerne overlever.