cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gunnar Sønsteby
Gunnar Fridtjof Thurmann Sønsteby (født 11. januar 1918 på Rjukan, død 10. mai 2012 i Oslo) var en norsk motstandsmann under andre verdenskrig, best kjent som «Kjakan», men også som «Erling Fjeld» og «Nr. 24». Han var leder av Oslogjengen, der han opererte sammen med blant andre Max Manus. Sønsteby ledet og deltok i en rekke sabotasjeaksjoner i krigens løp. Han opererte med et utall forskjellige dekknavn, og det var først ved slutten av krigen at Gestapo fikk kjennskap til hans egentlige navn. Han ble for sin innsats under krigen tildelt flere utmerkelser, blant annet Krigskorset. Han er tidenes høyest dekorerte norske borger.
Oppvekst
Sønsteby ble født på Rjukan til foreldrene Margit og Gustav Sønsteby. Faren arbeidet i nærmere 40 år på Rjukan salpeterfabrikker og moren drev syforretning fra familiens leilighet. Hun var fra bondeslekt i Heddal. I oppveksten brukte Sønsteby mye tid i fjellet som omkranser industribyen. Allerede fra tolvårsalderen gikk han sammen med flere kamerater lange turer på Rjukanfjellet etter skoletid. Mange av klassevennene og turkameratene hans fra Rjukan ble senere aktive motstandsmenn. På gymnaset gikk Sønsteby i samme årskull som blant andre Knut Haugland, Halvor Rivrud, Olav Skogen, Leif Nilsen, Rolf Solem, Torjus Aarnes, Knut Berge og Einar Nordgaard.
Etter at han var ferdig med gymnaset i 1937, flyttet han til Oslo. Her avtjente han førstegangstjenesten i Hans Majestet Kongens Garde, hadde en rekke småjobber og startet på sosialøkonomistudiet. Fjellet på Rjukan ble byttet ut med Nordmarka, og flere ganger i uka dro han inn til Studenterhytta i Nordmarka.
Motstandskampen under annen verdenskrig
Da Tyskland angrep Norge i 1940, jobbet Sønsteby som revisorassistent. Han sluttet seg til de norske styrkene på Østlandet. Sammen med andre frivillige samlet de seg i Nordmarka og ble satt inn i styrkene som kjempet på Ringerike og Hadeland, og fulgte disse videre opp i Østre Gausdal. Etter hvert fikk han lungebetennelse og måtte til slutt legges inn på sykehus.
Allerede i 1940 ble Sønsteby involvert i det gryende motstandsarbeidet. I 1941 tok han seg over til Sverige, der han kom i kontakt med SOE. Transport til England var imidlertid et problem. Under et forsøk på å ta seg til Ålesund sammen med Claus Helberg for transport over Nordsjøen, forfrøs Sønsteby beina. Han kom etter hvert tilbake til Sverige og utførte utover i 1941 flere kurer-/etterretningsoppdrag inn i Norge for Den britiske legasjonen i Stockholm. I 1942 ble han internert og fengslet i tre måneder av svensk politi, men klarte så å overbevise dem om at han ikke var den ettersøkte Gunnar Sønsteby.
Senere samme år ble han stasjonert i Oslo som britisk etterretningsagent for SOE med kodenavn «No. 24» og gikk i gang med å bygge opp et nettverk. I denne perioden samarbeidet han blant annet med organisasjonen 2A og Asbjørn Sundes Osvald-gruppe.
Etter såvidt å ha unnsluppet Gestapo i april 1943, flyktet Sønsteby igjen til Sverige. Denne gangen ble han sendt til Storbritannia, og i juni ble han innrullert i Kompani Linge. I oktober samme år ble han sluppet ut i fallskjerm over Norge. Han ble nå aksjonssjef for Milorgs sentralledelse og sabotasjegruppen Oslogjengen.
Blant aksjonene hvor Sønsteby spilte en sentral rolle kan nevnes:
23. februar 1943 ble Gustav Sønsteby, Gunnars far, arrestert av Gestapo som gissel for sønnen og satt på Grini fangeleir til desember 1944.
Kallenavn og aliaser
Kallenavnet «Kjakan», som har festet seg ved Sønsteby, kommer av det humoristiske dekknavnet Umulius Kjakabråten, som han ble gitt av Sverre Ellingsen i organisasjonen 2A. Ellingsen ble til gjengjeld kalt Tyttebærbråten av Sønsteby.
Navnet "Erling Fjeld" har sammenheng med at han måtte bruke falskt navn under krigen; da han skulle over til England fra Norge for å få kursing i agentvirksomhet, tok han navnet "Erling Fjeld" ved en fingert nyankomst til Sverige, og brukte dette hele veien under reisen og oppholdet. Følgelig har dette navnet blitt kjent, men i løpet av sin aktivitet i Norge, skiftet han dekknavn en rekke ganger, til det punktet at han skaffet seg opplæring i hvordan han skulle forfalske sine papirer. Det fortelles at han til og med gav seg selv førerkort, og efter krigen fikk dette faktisk falske førerkortet byttet i et ekte, uten å ta førerprøven.
Studier i USA og næringsvirksomhet
Høsten 1945 flyttet Sønsteby til Boston. Han arbeidet ved Statens Innkjøpskontor i New York og tok et executive-studieprogram på Harvard Business School. Han arbeidet i Standard Oil (Esso) før han i 1949 returnerte til Norge der han fortsatte i næringslivet som personalsjef i Saugbrugsforeningen i Halden, deretter salgssjef fra 1954 og salgsdirektør fra 1958. I 1954 startet han med blant andre Erling Lorentzen helikopterfirmaet Scancopter og senere Helikopter Service. I 1968 flyttet familien til Oslo, og Sønsteby ble direktør for oljedivisjonen i Akers mekaniske verksted. To år senere startet han eget konsulentselskap, og i 1971–74 var han konsulent for Phillips Petroleum og 1979–85 for Getty Oil Company Norway, de siste årene som general manager for Norge.
Utmerkelser
I desember 2007 ble Sønsteby kåret til Årets Osloborger av leserne av Aftenposten. Han mottok æresbevisningen 21. desember på Norges Hjemmefrontmuseum. Han ble i 2002 utnevnt til Æresborger av Tinn kommune. I 2005 ble han dessuten utnevnt til den første æreselev ved Rjukan videregående skole. Han var i mange år aktiv i Norges Forsvarsforening, der han var æresmedlem. I forbindelse med hans 90-årsdag i 2008 fikk han en park i Rjukan oppkalt etter seg, Gunnar Sønstebys park.
For sin nasjonale innsats ble han også tildelt Æresmedlemskap i Studentersamfundet i Trondhjem høsten 2008. 15. mai 2009 ble han tildelt St. Hallvard-medaljen, Oslo høyeste utmerkelse.
I 2011 ble et portrett av Sønsteby avduket på Norges Hjemmefrontmuseum. Maleriet er utført av Ross Kolby og var en gave til museet fra Erling Lorentzen.
Gunnar Sønsteby ble begravd på statens bekostning.
Sønstebyfondet og Sønstebyprisen
Gunnar Sønstebys minnefond, nå kalt Sønstebyfondet, ble diskutert et halvt år før Sønsteby døde, og fondet ble opprettet med grunnlag i donasjoner fra Erling Lorentzen, Hans Herman Horn, Asbjørn Lysgård og Inge Steenslands Stiftelse. Fondet deler ut Sønstebyprisen hvert år. Prisen består av en pengesum og en miniatyr av Per Ungs statue av Sønsteby som står i Studenterlunden. Prisen ble delt ut første gang 5. januar 2015 til journalistene Kristin Solberg og Per Edgar Kokkvold for måten de ivaretar ytringsfriheten i et turbulent og truende medielandskap. Siden er den årlig tildelt profilerte prisvinnere.
Dorcasominae
Dorcasominae er en underfamilie av trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Gruppen mangler i Europa men én eller to arter finnes i den asiatiske delen av Tyrkia.
Systematisk inndeling / utvalgte slekter
Omtrent 55 slekter blir regnet til denne gruppen. Ofte blir bare stammen Dorcasomini regnet til denne underfamilien.
Bønsnes
Bønsnes er ei grend i Hole kommune, Buskerud. Grenden kan sies å dekke den ytterste odden på Røyse, fra der landskapet på halvøya har sunket ned mot Tyrifjorden. Grenden er mest kjent for sin middelalderkirke, Bønsnes kirke. Ytterst på Bønsnestangen finnes også en kommunal badeplass. Landskapet er preget av jordbruksarealer, der korn- og grønnsakproduksjon er betydelig. Bebyggelsen består for det meste av gårdsbruk og privatboliger.
Bønsnesgårdene
Det finnes også en gård med navnet Bønsnes, første gang nevnt i et diplom fra 1457. Gården ser ut til å være delt alt på den tiden, da den nevnes som Nordre Bønsnes (også kjent som Lille Bønsnes). En annen er Østre Bønsnes (også kjent som Store Bønsnes). Man har antatt at kirken og stedet er oppkalt etter den gamle storgården, som trolig er en urgård.
Olav den hellige
Kong Olav Haraldsson, som falt i slaget på Stiklestad i 1030, vokste etter tradisjonen opp hos sin stefar Sigurd Syr på Bønsnes. Han ble helgenkåret i Nidaros i 1031. St. Olavs skrin i Nidarosdomen var et viktig nordisk valfartssted i nær fem hundre år fram til reformasjonen i 1537.
Referanser
<References />
Pituffik Space Base
Pituffik Space Base, tidligere Thule Air Base, er en av det amerikanske romvåpenets baser. Den ligger nordvest på Grønland, og er USAs nordligste militærbase. Flyplassen har også en sivil del.
Navneskiftet fra Thule til Pituffik skjedde i april 2023.
Pituffik lufthavn
Pituffik lufthavn er den sivile delen av flyplassen. Den betjenes av Air Greenland
Destinasjoner
Telt
Et telt er konstruksjon med plast- eller stoffduk over en ramme av stenger, hvor hensikten er beskyttelse mot innsyn eller været.
Telt ble først brukt av nomadefolk, men moderne telt brukes mest til lystturer. Alt etter sted på kloden og tilgang på materialer har teltene vært kledd med dyrehuder eller filt. Bærekonstruksjonen har vært av tre. Den vanligste formen har vært konisk (rund pyramide), gjerne med en åpning øverst for å slippe ut røyk fra ildsteder for matlaging og oppvarming. I dag kan en få telt i mange varianter og med ulike stofftyper. Flere norske produsenter leverer telt. De leverer både telt for alle formål, spesielt tilpasset det kalde norske klima.
I nyere tid har det og blitt mer populært med alternative telt. Blant annet slike som slår seg opp "automatisk" eller med lite hjelp og hengekøye-telt. Mange ser på disse telttypene som nye og innovative, men fakta er det at mennesket har brukt forskjellige former for hengekøye-telt siden tidenes morgen. Mens vi i nyere tid velger hengekøye-telt av komforthensyn valgte våre forfedre å sove i trærne for å beskytte seg mot rovdyr.
Eirik Dagfinrud
Eirik Dagfinrud (født 29. mai 1994 i Romedal) er en norsk tidligere ishockeyspiller som har spilt på den norske eliteserieklubben Storhamar Dragons og Storhamar 2 fram til 2014.
Eragon
Eragon er en roman skrevet av Christopher Paolini, og er den første boka i serien Arven. Boka var opprinnelig selvpublisert av Paolinis familie, men trykkingen og publiseringen av boka ble senere tatt over av Knopf, som førte til at boka ble en suksess og toppet New York Times' bestselgerliste. Eragons oppfølger er Den eldste. Den tredje boken i serien, Brisinger, ble lansert i USA 20. september 2008. Den fjerde boken,, ble publisert 8. november 2011 og heter Arven.
Handlingsreferat
Eragon begynner med en 15 år gammel gutt, Eragon, som finner en mystisk blå stein i Ryggen, en fjellkjede nært landsbyen han bor ved, Karvahall. Historien finner sted i et land kalt Alagesia, som blir styrt av den onde og gale kongen Galbatorix. Kongen var en gang en av Drageridderne før dragen hans ble drept og han ble gal etter at drageridderne nektet å gi han en ny drage. Han fikk stjålet en ung drage, Shruikan, og med den tok Galbatorix makten over Alagesia.
Etter mye leting i byen Tirm, kommer Brom og Eragon fram til at Ra'zakene antakeligvis holder til i byen Dras-Leona. Men når de kommer til byen, er det ikke hevn Eragon finner. I stedet blir Eragon, Safira og Brom lurt inn i Ra'zakenes felle. De blir reddet av en mystisk fremmed, Murtaugh. Dessverre har Brom blitt alvorlig såret, og han dør. Men i det han dør, forteller han fortiden sin til Eragon. Eragon får vite at Brom også var en av Drageridderne som mistet dragen sin. Det nye følget, Eragon, Safira og Murtaugh, reiser så for å finne Varden, en motstandsgruppe som Brom nevnte på reisen. Mens de er på leting, har Eragon mange drømmer om en alv i sterk smerte, fanget i et fengsel. Eragon blir selv fanget og holdt i det samme fengselet, men med hjelp fra Murtaugh, klarer de å redde alven og rømme fra fengselet. Dette skjer allikevel ikke uten komplikasjoner – de møter en skugge. Faktum at en skugge kan fritt få være i Alagesia får Eragon til å forstå at Galbatorix, som er kongen av Alagesia, har alliert seg med noen av de fæleste skapningene i Alagesia.
Den nye Drageridderen møter mange farer på hans vei til Varden, blant annet en hær av elite-urgalene Khul som er hakk i hæl på dem. De når frem til Varden og får hjelp til å gjemme seg, samt å bli kvitt forfølgerne sine. I Vardens festning, gjemt dypt i Beorfjellene, får Eragon høre om pakten mellom dvergene, alvene og Varden, og hvordan Safiras egg ble teleportert til Ryggen. Varden blir et sted hvor de får hvile en kort stund, før en hær av urgaler angrep festningen. En melding fra kongen Galbatorix bekreftet at kongen var selv involvert i angrepet. I kampene som følger, kommer en tilsynelatende uendelig hær av urgaler mot hovedstaden, Tronsheim, før Eragon dreper skuggen Durza. Urgalene ser da ut til å bli befridd fra en trolldom, og gikk til angrep på hverandre. Dette ga Varden muligheten til å drive ut urgalene. Når boken slutter, får man vite at Eragon snart vil dra til alvene for å lære alt en Drageriddern må kunne. Fortsettelsen heter Den eldste.
Rollefigurer
Rollefigurene er listet i den samme rekkefølgen som de blir nevnt i boka (etter prologen).
Aagot Vinterbo-Hohr
Aagot Vinterbo-Hohr (født 2. desember 1936 i Måsøy ), er en norsk lege og forfatter. Hun debuterte i 1987 med boken Palimpsest, en samling lyriske tekster, som ble belønnet med Tarjei Vesaas' debutantpris.
Big Mac-indeks
Big Mac-indeksen, på engelsk kalt Big Mac Index, er en uformell måte å måle kjøpekraftsparitet (purchasing power parity) (PPP) mellom to valutaer og gir en pekepinn på i hvilken grad valutamarkedene sørger for at varer koster det samme i forskjellige land. The Economist sier at den – forsøker å gjøre valutavekslingsteori mer fordøyelig.
Selv om indeksen forsøker å måle verdien av et produkt som er identisk i alle land der den serveres (en burger med brød og tilbehør), har den sine mangler: Den tar ikke hensyn til forskjeller i prisen for arbeidskraft og driftskostnader som kreves for å produsere Big Macs i forskjellige økonomier. (I land med høyere lønninger, vil prisen på en Big Mac være høyere.) Den tar heller ikke hensyn til hvordan McDonald's oppfattes sosialt: I noen land anses kjeden for å være en relativ luksus. Mens fattige amerikanere gjerne spiser hos McDonald's ofte, fordi det er mat de har råd til, kan kjedens produkter være så dyre i andre markeder at de fattige ikke har råd til dem.
Oversikt
Big Mac-indeksen ble introdusert i The Economist i september 1986 av Pam Woodall som en humoristisk illustrasjon og har siden vært publisert årlig. Indeksen er opphavet til det engelske ordet burgernomics.
Birralee International School
Birralee International School er en internasjonal skole i Trondheim som ble stiftet i 1973. Skolen ligger i Bispegata på Kalvskinnet i Trondheim.
Skolen har 250 elever og 35 ansatte.
272 Antonia
272 Antonia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. februar 1888 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Anders Braavold
Karriere
Anders Theodor Braavold vokste opp på Hamar, og spilte i Storhamar Dragons og senere for Storhamar 2. Braavald kunngjorde 22. oktober 2014 at han sluttet med ishockey med umiddelbar virkning. Han hadde da spilt 60 kamper for A-laget til Storhamar, skåret to mål og hadde åtte assists.
Braavold bestemte seg for og begynne på "nytt" og begynte i MS i sesongen 2015/2016. Han fikk tilbake motivasjonen, og endte med 0 mål, men 7 assists. Han gikk til Vålerenga sesongen 2016/2017 til tross for at Storhamar gjerne ville ha han tilbake. Han la opp i 2018.
Tidens Tegn (avis)
Tidens Tegn var en dagsavis som kom ut i Oslo fra 1910 til 1941. Avisa ble grunnlagt av Ola Thommessen (1851–1942) som var redaktør fram til 1917, da han ble etterfulgt av sin sønn, Rolf Thommessen. Redaktør 1938–1939 var J. Schanche Jonasen, mens det fra 1940 til 1941 var Ranik Halle.
Eierskap og utbredelse
Tidens Tegn var opprinnelig talerør for Frisinnede Venstre (Frisinnede Folkeparti fra 1932), men ble etter hvert partiuavhengig og kom mot slutten av 1930-åra til å stå den konservative propagandaorganisasjonen Fedrelandslaget nær. Avisa kjøpte den gamle Venstre-avisa Verdens Gang i 1923 og opptok Ørebladet i 1924. En egen aftenutgave, Oslo Aftenavis, ble utgitt 1924–1932. I flere år utgav Tidens Tegn lørdagstillegget Film og radio.
Tidens Tegn fikk snart et betydelig opplag og ble landets nest største avis og et ledende kulturorgan, med flere kjente medarbeidere, blant andre Nils Kjær, Sven Elvestad, Chr. Krohg, Carl Nærup, Ronald Fangen og Sigurd Bødtker. Avisa fikk et dårlig rykte før og etter utbruddet av andre verdenskrig i 1939. Schanche Jonassen ville blant annet avsette kong Haakon under riksrådsforhandlingene i 1940. Tidens Tegn gikk inn i april 1941.
Forløper for VG
Etter at Tidens Tegn ble nedlagt, drøftet motstandsbevegelsen om avisa eventuelt skulle gjenoppstå etter frigjøringa. Diskusjonene, der blant andre forfatteren Ronald Fangen stod sentralt, førte til at to prosjekter ble forberedt: Et kristent dagblad med basis i okkupasjonstidas kirkebølge (Vårt Land) og et radikalt hjemmefrontsorgan som kunne bære ideen videre fra krigssamarbeidet i «Kretsen» og andre ledergrupper (Verdens Gang). Tidens Tegns eiendom, lokaler og rettigheter ble derfor overtatt av det nystartede VG i 1945.
OMXS
OMXS, forkortning for OMX Stockholm, er fra og med den 3. oktober 2005 benevningen på indeks over samtlige aksjer på Stockholmsbørsens A- og O-liste (tidigere benevnt SAX-indeks). Indeksen innbefatter samtlige aksjer, notert på den nordiske børsen i Stockholm. Basis for OMXS er 31. desember 1995, som fått basisverdien 100. Det revideres to ganger per år.
Sektorindeksen innen OMXS bygger GICS klassifisering (Global Industry Classification Standard) (GICS) som ble utviklet av Morgan Stanley Capital International Inc og Standard & Poor's.
Kilis (provins)
Kilis er en av Tyrkias provinser. Provinsens areal er 1 642 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Kilis. Provinsen ble opprettet i 1995.
Provinsen ligger sør i Tyrkia og grenser til provinsene Gaziantep i nord og til Hatay i sørvest og i sør til Syria.
Kilis hører til den tyrkiske del av Kurd Dagh. Før første verdenskrig var Kilis økonomisk og kulturelt sammenvevd med de nå syriske byer Afrin og Aleppo.
Befolkningen er hovedsakelig tyrkisk og kurdisk.
Distrikter
Provinsen Kilis består av fire distrikter:
Over verdens tak
Over verdens tak er en reiseskildring fra 1950 skrevet av Wilfred Skrede. Boken er en revidert versjon av en utgave fra 1949: «Veien over verdens tak»
Boken skildrer en reise fra Telemark til Little Norway i Toronto, via Sverige, Finland, Russland, Alma-Ata, Turkmenistan, Hunza, Kashmir, og med båt fra Bombay til New York.
Boken finnes også i engelsk engelsk utgave, «Across the Roof of the World» utgitt i 1954. Utdrag er gjengitt i antologien Reisens magi: lesebok for reiselystne.
Gyula Glykais
Gyula Glykais (født 9. april 1893, død 12. juli 1948) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Fire år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles, vant han en ny olympisk tittel i sabel lagkonkurranse sammen med Endre Kabos, Aladár Gerevich, György Piller, Attila Petschauer og Ernő Nagy.
Mazia amazonica
Mazia amazonica er en sommerfugl som tilhører underfamilien Nymphalinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Den lever i Sør-Amerika.
Utseende
En ganske liten (vingespenn ca. 30 millimeter), oransje og brun sommerfugl med nettmønster på vingene. Forvingen har et blekt felt i den ytre delen.
Utbredelse
Arten er utbredt i Amazonas-bassenget i Sør-Amerika.
Imre Nagy
Imre Nagy (født 7. juni 1896 i Kaposvár i Ungarn, henrettet 16. juni 1958 i Budapest) var en ungarsk politiker og motstandsmann. Han var ungarsk statsminister to ganger.
Urix på lørdag
Urix på lørdag er et norsk nyhetsmagasin som har gått på NRK Radio siden 1992. Programmet belyser aktuelt utenriksstoff fra hele verden, og avsluttes med et korrespondentbrev. Programmet sendes hver lørdag på P2 mellom kl 11 og 12. I tillegg sendes en nedkortet versjon på ettermiddagen.
Imre Nagy
Bakgrunn
Imre Nagy ble født i en bondefamilie. Hans far, József Nagy (1869–1925), var en tjener ved gården og landarbeider og ble senere industriarbeider, og moren Rozália Szabó (1877–1969) hadde vært tjenestepike før paret giftet seg. Selv ble han utdannet til låsesmed og dreier.
Politiker i Ungarn etter annen verdenskrig
Ved slutten av annen verdenskrig, da Ungarn ble overrent av Den røde armé, som nedkjempet og fordrev de tyske styrkene, dro han tilbake til Ungarn og ble medlem av den kommunistiske marionettregjeringen.
Imidlertid ble han stadig mer skeptisk til stalinismen, og da han ble statsminister i 1953 forsøkte han i økende grad å distansere Ungarn fra østblokken og opptre som leder for et selvstendig land. Dette førte til at han ble tvunget til å gå av og utvist fra kommunistpartiet.
Wilhelm Tvedt-Gundersen
Robert Wilhelm Tvedt-Gundersen (født 12. september 1910, død 10. desember 1982) var revisor, politiker og leder av Milorg i Arendal. Medlem av Arendalsgruppen i 1940.
Bakgrunn
Tvedt Gundersen ble født i Tvedestrand, og i 1923 flyttet familien til Arendal. Etter endt middelskole begynte han i apotekerlære, men skiftet tvert og tok revisorutdannelse på Otto Treiders Handelsskole. Etter hvert fikk han stilling som politisekretær ved Arendal politikammer. Han giftet seg i 1944 med Eli Danielsen.
Politimannen
Tvedt-Gundersen hadde fra 1937 frem til sommeren 1939 vært ansvarlig for det sivile luftvern i byen. Han skrev blant annet brev til Forsvarsdepartementet og ba om å få luftvernmitraljøser til Arendal, noe som aldri ble levert. Fra 1938 hadde han fått ansvar for etterforskningen i overvåkningsarbeidet ved politikammeret, og fra september 1939 hadde han ansvaret for bensinrasjoneringen.
Motstandspioneren
Etter angrepet på Norge i 1940 gikk han tidlig inn i det illegale arbeidet. Han meldte seg til krigstjeneste 11. april ved et regiment fra Telemark som var stasjonert i Vrådal. Han fikk i oppdrag å reise tilbake til Arendal og skaffe bensin, sprengstoff og en radiosender, siden han hadde politimyndighet. Før han fikk ordnet dette ble han innkalt til et møte hos ordføreren, hvor han fikk beskjed om å ikke foreta seg noe som kunne sette byen eller dens befolkning i fare. Etter noen få dager klarte han å skaffe bensin og sprengstoff og våpen. Under dette arbeidet fikk han også organisert utsending av et flyveblad med paroler til byens befolkning, noe som i realiteten var Norges første illegale avis. Dette arbeidet ble starten for ham som organisator av den første motstandsgruppen i Arendal, og som man regner som den første organiserte motstandsgruppen i landet. Denne gruppen fikk etterhvert navnet «Arendalsgruppen». Etter mye dramatikk hvor de ble skutt etter av tyskere og sjåføren fikk sjokk, ble bilen med utstyret levert til Vrådal før veiene ble sperret.
30. mai ble Tvedt-Gundersen arrestert for første gang. Han satt fire dager i avhør ledet av en person ved navn Abelln og kriminalkommissær Lappe. Avhørene var konsentrert om Tvedt-Gundersens stilling i overvåkningstjenesten, og om hans kontakter med Vinjesvingen. Det kom ikke noe ut av avhøret, og han ble sluppet fri om kvelden 3. juni.
Motstandsgruppen ble til slutt rullet opp, og Tvedt-Gundersen ble tatt sammen med flere andre, og sendt til Tyskland for å få saken sin opp i en rettssak. Han ble frikjent, og kom seg tilbake til Arendal igjen.
Milorg
Sommeren 1944 ble en tredje Milorgruppe etablert i Arendal av Cedrik Sørensen, denne på oppdrag fra London-regjeringen. Gruppen til Tvedt-Gundersen kjente ikke til dette, og overraskelsen var stor ved krigens slutt da det viste seg å være to separate operative Milorgrupper i byen.
Ettertid
Etter krigen jobbet Tvedt-Gundersen aktivt i mange år for krigsseilernes sak, og ble æresmedlem i Aust-Agder Krigsseilerforening, uten å ha vært sjømann.
Politikeren
Som 24 åring ble han valgt inn i Arendal bystyre. I perioden 1958 til 1961 var han vararepresentant for Aust-Agder Høyre på Stortinget.
Imre Nagy
Politiker i Ungarn etter annen verdenskrig
Da ungarerne gjorde opprør mot den sovjetiske okkupasjonen i 1956, ble Nagy igjen statsminister og erstattet kommunisten Ernö Gerö, som flyktet til Sovjetunionen. Den 1. november appellerte han til vesten om å hjelpe Ungarn.
Opprøret i Ungarn ble knust av sovjetiske styrker samme år, og Nagy og andre motstandsmenn søkte asyl i den jugoslaviske ambassaden. Han ble imidlertid arrestert etter at han kom ut etter å ha fått løfte om fritt leide, og ble henrettet sammen med en rekke andre i 1958.
Han ble begravet på et lukket område på kommunekirkegården, og graven ble først tilgjengelig etter 1989. Ved siden av graven står et monument med innskrifter på latin, ungarsk, tysk og engelsk. Den latinske innskriften lyder Vivos voco Mortuos plango Fulgara frango (Jeg roper til de levende. Jeg sørger over de døde. Jeg slår lyn tilbake hentet fra diktet “Das Lied von der Glocke” av den tyske poeten Friedrich Schiller utgitt i 1798).
Etter at Ungarn ble fritt ble han gitt en statsbegravelse med fulle militære æresbevisninger, og det står en statue av ham på Heltenes plass, hvor landets helter i kampen mot Sovjet minnes.
SEC
SEC og sec kan bety:
Wilfred Skrede
Wilfred Skrede (født 6. desember 1921, død 11. oktober 1975) var en norsk forfatter. Han er mest kjent for sin erindringsbok Over verdens tak fra 1950.
Skrede var 18 år da Tyskland okkuperte Norge i 1940. Han vervet seg til Royal Norwegian Air Force i Little Norway i Canada. Veien dit tok ham østover via Sovjetunionen, Kina, Turkestan og India, deretter over Det indiske hav og Atlanterhavet til New York og Toronto. Reisen er beskrevet i hans eneste bok, Veien over verdens tak (1949), senere utgitt som Over verdens tak. Boken er oversatt til flere språk.
I Over verdens tak beskriver han dramatiske hendelser fra reisen. Han brakk blant annet ryggen i en trafikkulykke i den kommuniststyrte Xinjiang-provinsen i det vestlige Kina, opplevde å bli fengslet utallige ganger og truet med deportasjon tilbake til okkuperte Norge og ved flere anledninger mistenkt for å være både tysker og engelskmann. Han forelsket seg, spiste med fyrster og konsuler og ble forlatt alene på verdens tak – Mintaka-passet i Himalaya. Boken inneholder møter med fargerike personligheter, eksempelvis den britiske fjellklatreren Eric Shipton.
273 Atropos
273 Atropos er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 8. mars 1888 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter Atropos, en av de tre moirene – skjebnegudinnene i gresk mytologi.
Uttian
Uttian er en øy i Frøya kommune i Trøndelag. Folketallet ligger på vel 150. Øya har forbindelse til fast-Frøya med fylkesvei 451 og Uttibrua som ble åpnet i 1974. Brua kom som en følge av mange års befolkningsnedgang og hele øya var truet med avfolkning. Etter bruåpningen opplevde øya ny innflytting og næringsutvikling, blant annet innenfor fiskeoppdrett, selv om øya mistet skolen, postkontoret og dagligvareforretningen.
Øya er flat og har sparsomt med vegetasjon. Derfor er den utsatt for vind og vær. Vegetasjonen er hovedsakelig lyng og gress.
Stord lufthavn, Sørstokken
Stord lufthavn, Sørstokken er en lufthavn på vestsiden av øya Stord i Vestland. Lufthavnen åpnet i 1985 med en rullebane på 1080 meter. Rullebanen ble senere forlenget til 1460 meter.
Nytt terminalbygg ble tatt i bruk i august 2001. Stord kommune eier 79 prosent av Stord lufthamn, Vestland fylkeskommune eier resten.
Den cubanske uavhengighetskrigen
Bakgrunn
Cubanernes ønske om uavhengighet begynte over hundre år før uavhengighetskrigen brøt ut i februar i 1868. Da England – som et ledd i krigen med Spania – okkuperte provinsen Havanna i juni 1762, opplevde cubanske plantasjeeiere at de kunne selge sine varer på et åpent marked. Under det spanske kolonistyret hadde de bare kunnet selge varene til spanske myndigheter som selv bestemte prisen. De spanske myndighetene solgte deretter varene på det åpne marked og tok selv fortjenesten fra salget.
Under Englands okkupasjon kunne plantasjeeierne velge mellom ulike kunder og selge der de fikk best pris. Da England byttet Havanna mot Florida i 1763 falt imidlertid denne muligheten bort, ettersom Spania gjeninnførte det gamle handelsregimet. Mye tyder på at dette var den første og største gnisten som tente cubanernes ønske om uavhengighet.
I 1825 hadde de fleste spanske kolonier i Syd- og Mellom-Amerika oppnådd uavhengighet og blitt selvstendige republikker. Kun Cuba og Puerto Rico gjenstod. Dette medførte at Mexico med president Guadalupe Victoria og Colombia med president Simon Bolivar, drøftet en felles militær aksjon for å frigjøre Cuba og Puerto Rico fra Spanias styre.
I 1865 vinner nordstatene den amerikanske borgerkrig. Dermed blir slaveriet forbudt i sørstatene og dermed opphører også eksporten av slaver til Cuba. Slaveriet blir imidlertid videreført på Cuba og til erstatning for kjøp av afrikanske slaver fra sørstatene, importerer cubanske landeiere kinesiske arbeidere og meksikanske indianere. Om de ikke akkurat får status som slaver, fungerer de iallfall som en særdeles billig arbeidskraft.
Tiårskrigen
Den første krigen, gjerne omtalt som «tiårskrigen» (La Guerra de los Diez Años), pågikk i perioden 1868–1878. Krigen kom som følge av et opprør, iverksatt av godseieren Carlos Manuel de Céspedes d.e. i 1868, da Céspedes friga sine slaver og erklærte krig mot den spanske kolonimakten. Dermed var frigjøringsarmeen Los Mambies et faktum. Den 10. april 1869 samles den første riksforsamlingen for Republikken Cuba og velger Carlos Manuel de Céspedes d.e. til cubansk president. Republikken og dens første president blir anerkjent av samtlige andre republikker i Latin-Amerika. USA nekter imidlertid å gjøre det samme.
I september 1872 foreslår Colombias utenriksminister, Gil Colunje, at alle Latinamerikanske republikker og USA skal gå sammen for å arbeid for cubansk selvstendighet og forbud mot slaveri på Cuba. Samtlige Latinamerikanske republikker støtter forslaget, men USA ved president Ulysses Grant forkaster forslaget.
Etter at cubanerne var blitt slått av de spanske troppene i 1878 inngås fredsavtalen av Zanjón (Pacto del Zanjón) der Spania går med på å lette noe på handelsrestriksjonene og forbedre det koloniale styresettet på Cuba.
Den lille krig
Den andre frigjøringskrigen går under navnet «den lille krig» (La Guerra Chiquita) og pågikk fra 1879 til 1880. Denne krigen ble i første rekke iscenesatt av den cubanske generalen Antonio Maceo og Calixto Garcia som hadde kjempet mot Spania i tiårskrigen, og som etter nederlaget i 1878 dro i landflyktighet til USA.
Som følge av voksende fiendtlig opinion i USA mot det spanske styret på Cuba, innfører USA i 1884 høyere tollsatser på sukker. Den økonomiske tilbakegangen som dette fører til, bidrar til å øke motsetningene mellom cubanerne og det spanske kolonistyret. Noen opprør kom derfor også i 1884 og 1885, men ble så raskt slått ned at de vanskelig kan regnes som kriger. Opprøret i 1885 ble imidlertid innledningen til den andre frigjøringskrigen.
Den andre frigjøringskrig
Den neste krigen startet i februar 1895 med to større opprør i provinsene Oriente, Matanzas og Santa Clara. Dette gjorde at Antonio Maceo, Calixto Garcia, Máximo Gomez og José Martí vendte tilbake til Cuba fra landflyktighet i New York, og sluttet seg til opprøret i Oriente. José Martí falt i kamp like etter, men Garcia, Gómez og Maceo kjempet videre med den erfarne Máximo Gomez som øverste militære leder. Sammen overvant de blant annet troppene til den spanske guvernøren Arsenio Martínez Campos som hadde stått fram som den store vinneren av tiårskrigen.
Kavaleritroppene til los Mambies invaderte samtlige provinser på Cuba og kjempet med stor kløkt mot de spanske troppene som ble ledet av general Valeriano Weyler. I tillegg ødela los Mambies sukkeravlinger for også å tvinge spanjolene økonomisk i kne. Samme taktikk skulle over 60 år senere – i 1957 og 1958 – bli tatt i bruk av geriljasoldatene i Fidel Castros 26. juli-bevegelse.
Til forskjell fra tiårskrigen med blant annet opprørspresidenten Carlos Manuel de Céspedes d.e. i ledelsen, hadde de cubanske opprørerne denne gangen en sivil regjering ledet av president Salvador Cisneros Betancourt, etablert på initiativ av Antonio Maceo i mars 1895. Det viste seg imidlertid at den sivile regjeringen og den øverste militære sjefen Máximo Gómez ofte hadde ulikt syn på så vel politiske som militære disposisjoner. I 1896 spisset det seg til mellom Betancourt og Gómez, og Antonio Maceo ble anmodet om å mekle i striden. Med Maceos autoritet og popularitet, ville nok striden mellom Gómez og Betancourt kunne bilegges. En annen versjon er at Betancourt hadde beordret Gómez å redusere Maceos myndighet i hæren fordi Maceo ikke fulgte ordrer fra Betancourt, men kun fra Gómez. Gómez på sin side hadde nektet å degradere Maceo, men tilkalte Maceo for at de kunne drøfte situasjonen som hadde oppstått.
Uansett hvilken versjon som er riktig, brøt Antonio Maceo opp fra leieren i Pinar del Rio og dro med en mindre styrke for å møte Gómez i naboprovinsen Havanna. Den 7. desember 1896 ble Maceos lille styrke på 17 personer omringet av spanske tropper. Maceo ble truffet av to skudd og døde av skadene. Máximo Gómez slo imidlertid tilbake mot spanjolene og erobret flere befestede spanske stillinger.
Etter hvert viste det seg at cubanernes største sårbarhet, var mangelen på sikre forsyninger av våpen og ammunisjon fra cubanere i landflyktighet i USA. Under så vel tiårskrigen som den andre uavhengighetskrigen kom mange såkalte filibuster-leveranser fra cubanere og andre sympatisører i USA. Mange våpenforsendelser ble imidlertid stoppet av amerikanske myndigheter.
USA griper inn
Den lunkne holdningen fra amerikanske myndigheter, fikk en stopp 15. februar 1898 da en eksplosjon inntraff ombord på det amerikanske panserskipet USS «Maine» som lå ved kai i Havanna. I alt 266 amerikanske gaster mistet livet, men ikke en eneste offiserer siden samtlige offiserer inklusive kapteinen hadde forlatt skipet i forkant av eksplosjonen. Den amerikanske aviskongen William Randolph Hearst skrev til sin reporter i Havanna. «Bli på stedet. Skaff meg nyhetene, så skal jeg skaffe krigen» (Aschehoug 1986).
Amerikanske myndigheter la til slutt skylden for eksplosjonen på pro-spanske frivillige i Havanna og dermed brøt den spansk-amerikanske krig ut. Den 11. august 1898 overga Spania seg og 1. oktober ble fredsforhandlingene innledet i Paris. USA tillot imidlertid ikke representanter fra de cubanske frigjøringstroppene (Los Mambies) å delta i avtaleforhandlingene. Den 10. desember 1898 ble fredsavtalen – Paris-avtalen – undertegnet, og samtidig proklamerte USA Cuba som amerikansk protektorat.
USA styrte dermed landet gjennom egne amerikanske guvernører fram til 1902 da Cuba fikk sin formelle uavhengighet i tråd med Teller-tillegget som hadde vært en del av USAs krigserklæring mot Spania (se Paris-avtalen). Gjennom «Platt-tillegget» (se Paris-avtalen) som ble inkludert i Cubas første grunnlov av 1901 og som USA stod bak, går det imidlertid fram at USA – formelt fram til 1933 – har rett til å gripe inn i Cubas indre anliggender. Herunder også å invadere Cuba, hvis USA fant at utviklingen der truet amerikanske politiske eller økonomiske interesser. USA fulgte i praksis opp dette ved å invadere Cuba en rekke ganger. Siste gang ved den mislykkede invasjonen i Grisebukta i 1961.
Hedy Lamarr
Hedy Lamarr (født Hedwig Eva Maria Kiesler, 1914–2000) var en østerrikskfødt amerikansk skuespiller og oppfinner. Selv om hun er mest kjent for sin filmkarriere hadde hun også en bemerkelsesverdig karriere som forsker og oppfinner: Hun var blant annet medutvikler av en tidlig form for spread-spectrum-kommunikasjon, en forløper for moderne trådløs kommunikasjon brukt i Wi-Fi-nettverk og trådløs telefoni. Lamarr er også kjent for å ha funnet opp bruken av frekvenshopping for å hemmeliggjøre radiokommunikasjon, sammen med komponistvennen George Antheil.
Hun har en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Bakgrunn
Lamarr ble født Hedwig Maria Eva Kiesler i en jødisk familie i Wien i Østerrike-Ungarn. Hennes far var Emil Kiesler, en bankier fra Lemberg. Hennes mor Gertrud født Lichtwitz, var en pianist fra Budapest. Som barn studerte Hedy ballet og klaver. Da hun arbeidet med Max Reinhardt i Berlin, omtalte han henne som «den vakreste kvinne i Europa». Hennes mor kalte henne «Snøhvit» på grunn av hennes kullsvarte hår, porselenshvite hud og lyse, grågrønne øyne.
Skuespillerinne
Som tenåring fikk hun flere store filmroller i tyske filmer, der hun spilte sammen med stjerner som Heinz Rühmann og Hans Moser.
I begynnelsen av 1933 medvirket hun i Gustav Machatýs beryktede film Ekstase; en tsjekkoslovakisk film laget i Praha, der hun spilte en uoppmerksom og likeglad gammel manns kjærlighetshungrende unge hustru. En kjærlighetsscene som vises ved næropptak av hennes opphissede ansikt og et langt opptak av henne, mens hun bader naken i en innsjø i skogen og løper naken gjennom skogen, gjorde filmen berømt. Men den ble fordømt av pave Pius XI, og den versjonen som ble vist i USA, fikk klippet inn en bryllupsscene før scenen med ekstasen. Dessuten var det under ekstasen lagt på en rar voiceover, som erklærte at «''I'm so happy we're married! Woo hoo, we're married - yes, married!''»
Ekteskap med Friedrich Mandl
Den 10. august 1933 giftet hun seg med den 13 år eldre våpenfabrikant Friedrich Mandl fra Wien. Senere beskrev hun ham i sin selvbiografi Ecstasy and Me som en dominerende og sjalu mann som forbød henne å spille i filmer og til tider holdt henne innesperret i deres palé. Han oppkjøpte alle de kopier av filmen Ekstase han kunne få fatt på, ettersom han ikke likte hennes opptreden og ansiktsuttrykk i den. (Lamarr hevdet at hennes lidenskapelige ansiktsuttrykk skyldtes at instruktøren stakk henne med en nål).
Mandl forhindret henne fra å fortsette sin skuespillerkarriere, og tok henne i stedet med til møter med teknikere og forretningspartnere. På disse møter fikk den matematisk begavede Lamarr førstehåndsinnsikt i avansert militærteknologi. Ellers var hun tvunget til å være på slottet Schwarzenau. Hun fortalte senere at Mandl til tross for sine jødiske røtter omgikkes nazistiske forretningsfolk, noe som gjorde henne rasende. I Ecstasy and Me skrev Lamarr at både Benito Mussolini og Adolf Hitler deltok i Mandls store fester. Hun fortalte først at hun slapp fri ved å kle seg ut som tjenestepike og flykte til Paris, der hun fikk skilsmisse og deretter flyttet videre til London. I en annen versjon overtalte Lamarr sin mann til å gå med på at hun deltok på en fest iført alle sine kostbare smykker. Senere bedøvet hun og en tjenestepike ham, og hun unnslapp landet med sine smykker.
Filmkarriere i Hollywood
I London møtte hun Louis B. Mayer. Hun skiftet på hans oppfordring navn til Hedy Lamarr – etternavnet som en hyldest til den vakre stumfilmsskuespillerinnen Barbara La Marr som døde i 1926 av en overdose.
I Hollywood ble hun ofte sett i glamorøse og forførende roller. Hennes Hollywood-debut var i filmen Algier (1938). Andre filmer var Boom Town (1940), White Cargo (1942), og så Tortilla Flat, basert på en roman av John Steinbeck. I 1941 ble hun og to andre Hollywoodskjønnheter - Lana Turner og Judy Garland - gitt roller i det musikalske overflødighetshorn Blant stjerner og kometer.
Oppfinner
Hedy Lamarr, som var innbitt motstander av nasjonalsosialismen, utviklet en i 1942 patentert radiofjernstyring for torpedoer. Dette var en innretning som ved selvstendig vekslende frekvenser var vanskelig å peile og derfor i det vesentlige sikret mot forstyrrelsessignaler. Hun hadde fått tenken til oppfinnelsen mens hun og komponisten George Antheil synkroniserte 16 pianolas fra hans Ballet Mécanique med en film. Dette fikk de til ved hjelp av synkront avspilte klaverruller (hullstrimler).
Problemet med radiofjernstyringen løste de ved hjelp av identiske hullstrimler i sender og mottaker. Slik kunne frekvensskiftene skje samtidig. Lamarr dro her nytte av at hun som hustru til våpenfabrikanten Fritz Mandl hadde fått tilgang til og innsikt i radioteknikk. Lamarr og Antheil arbeidet i noen måneder med ideen innen de presenterte den for Det nasjonale oppfinnelsesråd (National Inventors Council) i desember 1940. Formann for rådet var Charles Kettering, forskningsdirektør for General Motors. Kettering foreslo for Lamarr og Antheil at de patenterte ideen. Med støtte fra en professor i elektroteknikk ved California Institute of Technology forberedte de patentsøknaden. Den 11. august 1942 ble den innvilget. Patentet ble imidlertid ikke benyttet av det amerikanske forsvar, slik at metoden aldri kom til krigstidsanvendelse. Men metoden ligger i bunn for den samtidige frekvensveksling (frekvenshopping) som senere ble benyttet i kommunikasjonsteknikken som for eksempel ved Bluetooth-forbindelser og i GSM-teknikk.
Senere liv
I 1960-årene ble hun anklaget for butikktyveri og året etter utkom hennes selvbiografi Ecstasy and Me (1967). Samtidig kom Andy Warhols kortfilm Hedy (1966), også kjent som The Shoplifter (Butikktyven). Polemikken omkring butikktyveriet falt sammen med et forgjeves forsøk på å komme tilbake til filmen i Picture Mommy Dead (1966). Det endte med at Zsa Zsa Gabor fikk rollen. Hendelsen er skildret i begynnelsen av hennes selvbiografi:
De neste årene trakk Lamarr seg tilbake fra offentligheten og bosatte seg i Florida. Hun vendte kortvarig tilbake i overskriftene i 1991, da den 78-årige tidligere skuespilleren igjen ble beskyldt for butikktyveri. Beskyldningen ble avvist.
Hun fikk en æresstjerne på Hollywood Walk of Fame, nummer 6.247.
Hun var gift seks ganger: Med Fritz Mandl, Gene Markey, Sir John Loder, Teddy Stauffer, W. Howard Lee og Lewis J. Boles. Hun hadde tre barn.
Hedy Lamarr døde i Altamonte Springs, i nærheten av Orlando den 19. januar 2000. Hennes sønn Anthony Loder spredte hennes aske i Wienerwald i overensstemmelse med hennes ønske.
SOAP
Simple Object Access Protocol (SOAP) er en plattformuavhengig protokoll for utveksling av XML-baserte meldinger i datanettverk. SOAP danner grunnlaget for vevtjenester (elektroniske tjenester over verdensveven/«World Wide Web»). Vanligvis brukes HTTP- eller HTTPS-protokollen til å overføre meldingene.
SOAP ble utviklet i 1998 av Dave Winer, Don Box, Bob Atkinson, og Mohsen Al-Ghosein med støtte fra Microsoft. Den første versjonen av SOAP ble publisert av W3C i desember 2001, og den nåværende versjonen (1.2) kom 24. juni 2003.
Sofronius I av Jerusalem
Sofronius av Jerusalem eller Sofronius Sofisten var den ortodokse patriarken i Jerusalem fra 634 og fram til sin død, den 11. mars mest sannsynlig i 638. Sofronius var kjent som en vis mann og var godt bevandret i filosofi.
Da monoteletismen fikk innpass i kirken stod Sofronius fram som en sterk motstander av denne læren, noe som gjorde at han kom på kant med patriarken i Konstantinopel. i 634 ble Sofronius valgt til patriark av Jerusalem, og fikk med det større tyngde i sin kamp mot monoteletismen. Han prøvde å påvirke både pave Honorius I og patriarken i Konstantinopel, men begge endte opp på motsatt side i dette spørsmålet. i 638 gjorde keiser Herakleios monoteletismen til den gjeldende kristologien i hele sitt rike. På dette tidspunktet hadde det kommet en ny pave, og monoteletismen ble etter hvert avvist og erklært som vranglære, først av pave Martin I på Laterankonsilet i 649, så på det tredje konsilet i Konstantinopel i 680 til 681.
Etter erobringen av Jerusalem gjennom muslimene i 637 forhandlet Sofronius med kalif Umar ibn al-Khattab for å oppnå en anerkjennelse av den kristne kirke. Han ble vennlig tatt imot av kalifen og oppnådde målet sitt, ved at patriarkatet fikk bestå. Han døde imidlertid kort tid etter (muligens den 11. mars 638) under ukjente omstendigheter.
North-East (Botswana)
North-East er et distrikt i Botswana.
Entasis
Entasis en designteknikk som brukes for å motvirke visse optiske illusjoner innenfor arkitektur. Når en søyle eller en annen struktur er designet med parallelle sider, oppfatter øyet det som om sidene har en konkav (innsvingt) kurve. Entasis er å gi sidene en lett utbuktning på midten, noe som gjør at de ikke er parallelle, og på denne måten motvirkes denne optiske effekten. Målet med dette, paradoksalt nok, er å få linjene til å se rette ut for øyet, ved hjelp av kurver og optisk illusjon.
Designteknikken ble først brukt under konstruksjonen av de egyptiske pyramidene, men ble utviklet videre i gresk arkitektur, hvor den finnes i alle klassiske søyleordener, mest utpreget i doriske søyler. Den doriske søylen hviler direkte på stylobatet (det øverste trinnet på fundamentet) uten noen base. Stylobatet kan oppvise en lignende optisk effekt, idet det har en nesten umerkelig overhøyde mot midten, for å motvirke illusjonen av at det er «salrygget». Slike optiske effekter var vanlige i greske templer, som for eksempel Parthenon i Athen.
Romerne overtok de fleste av grekernes arkitektoniske elementer, videreutviklet dem og tilføyde nye søyleordener. Også i all klassisk romersk arktitektur har søylene entasis. Renessansens arkitekter gjenopptok bruken av de klassiske søyleordener med entasis, for eksempel Andrea Palladio. Norske byggverk fra den klassisistiske perioden kan oppvise mange monumentalbygg med tydelig entasis. Gode eksempler er Slottet, Universitetsbygningen og Børsen. I nyere tid har designere av biler fra Rolls-Royce brukt teknikken i radiatorgrillene på bilene.
Clive W.J. Granger
Clive William John Granger (født 4. september 1934 i Swansea i Wales, død 27. mai 2009 i San Diego i California i USA) var en britisk økonom og professor emeritus ved University of California, San Diego.
I 2003 ble Granger tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel sammen med sin medarbeider Robert F. Engle.
274 Philagoria
274 Philagoria er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 3. april 1888 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den ble oppkalt etter en fritidsklubb i Olmütz.
Gianfranco Zola
Gianfranco Zola (født 5. juli 1966 i Oliena på Sardinia i Italia) er en italiensk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han mistet etter avslutningen av sesongen 2009-2010 trenerjobben i den engelske Premier League-klubben West Ham United FC etter drøye to år i stillingen. Fortsatte så i Watford FC i ett år, fikk ett år i Cagliari Calcio.