cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luigi Pulci
Liv og virke
Morgante maggiore var basert på to eldre dokumenter gir historien om Orlandos omvandrende eventyr og markerer det første forsøket på en kunstnerisk behandling av den tradisjonelle franske epos. Pulcis dikt handler tilsynelatende om en kjempe, Morgante, men forfatteren er langt mer interessert i eventyrene til Orlando, Rinaldo, og andre legendariske helter fra Karl den stores fiktive hoff.
De fem avsluttende sanger bygger på et eldre – mørkt dramatisk – italiensk verk frs 1300-tallet, La Spagna, som tilskrives florentinaren Sostegno di Zanobi. La Spagna er i sin tur en bearbeidelse av historien om frankerkongen Karl den stores forsøk på å kue maurernes Spania, med blant annet ridder Rolands tre dagers lange duell på liv og død mot Ferraù og hans heroiske død i slaget ved Roncesvalles.
Pulcis andre utgivelser er ikke av samme kvalitet som hans hovedverk, og inkluderer Beca da Dicomano, som er en burlesk behandling av idyll i vers, og følger eksempelet satt ved Lorenzo Medicis Nencia da Barberino; et antall kortere lyrikk av ulike sjangre (strambotti, rispetti, sonetti); en fortelling i prosa, og en Confessione på rim (terza-rima), men hvor han ikke klarer å la parodien ligge.
Revelations (album)
Revelations er det tredje og siste studioalbumet til Audioslave. Chris Cornell forlot gruppen i februar 2007 og Tom Morello, Tim Commerford og Brad Wilk forlot gruppen for å gjenforene Rage Against the Machine sammen med Zack de la Rocha.
Albumet ble produsert av Brendan O'Brien, som har produsert album for blant andre Soundgarden, Rage Against the Machine, Stone Temple Pilots, The Offspring, Pearl Jam, Incubus og Bruce Springsteen. På albumet spiller Audioslave mange politiske sanger, deriblant «Sound of a Gun» og «Wide Awake», som handler om orkanen Katrina.
Motormann
Motormann er betegnelsen på en faglært sjømann som arbeider i maskin. Stillingen oppsto etter overgangen fra seilskip til maskindrift og før maskinrom ble automatisert var det vanlig at motormenn gikk vakt sammen med maskinistene. I tillegg til vaktarbeide i maskinrommet utførte motormenn ulike typer vedlikeholdsarbeider.
Revelations (album)
Albumet ble sertifisert til gull i disse landene:
Motormann
Mange skip har fremdeles én eller flere motormenn. Kvalifikasjonskrav for motormann er bestemt i STCW-konvensjonen.
Revelations (album)
Sporliste
All tekst av Chris Cornell, musikk er skrevet og arrangert av Audioslave.
Special Edition DVD
Special Edition DVD inneholder en 18 minutter lang dokumentar om bandet, og på slutten kommer det frem hva bandet mener om albumet og hva deres tanker bak det var.
Tony Hadley
Anthony Patrick Hadley (født 2. juni 1960 i Islington, London) er en engelsk pop-vokalist som er mest kjent som frontfigur i new romantic-gruppen Spandau Ballet på 1980-tallet.
Etter oppløsningen av Spandau Ballet i 1990, innledet Hadley en solokarriere. I 1992 ga han ut sitt debutalbum The State of Play, og fra denne ble det gitt ut tre singler. I samarbeid med det britiske House-bandet Tin Tin Out ga han ut singlen «Dance With Me», noe som igjen rakte Hadley inn på hitlistene. Året etter ga han ut sitt andre soloalbum Tony Hadley, som i det vesentligste inneholdt coverlåter. I 1999 reiste han på turne som vokalist for Alan Parsons på dennes The Time Machine-tour i Europa.
I 2003 vant han reality-TV-serien Reborn in the USA, hvor tidligere britiske stjerner skulle lanseres i USA.
I perioden januar til midten av april 2007 deltok Hadley som skuespiller i Cambridge Theatre i Londons West End i roller som Billy Flynn i musikalen «Chicago».
Charlton Automatic Rifle
Charlton Automatic Rifle er et lett maskingevær fra New Zealand, designet av Philip Charlton i 1941.
Den er en helautomatisk ombygd versjon av Lee-Enfield riflen, som en erstatning for Brengun og Lewisgun maskingevær, som det var stor mangel på i New Zealand under andre verdenskrig.
Den opprinnelige Charlton Automatic Rifle ble bygget på utgåtte Lee-Metford og Magazine Lee-Enfield rifler, fra helt tilbake fra boerkrigen. De var tenkt i bruk som halvautomat, men med mulighet for helautomatisk ild ved nødstilfeller. De brukte standard 10-patroners Lee-Enfield våpenmagasiner, eller 30-patroner Brengun magasiner. De finnes to versjoner, New Zealand versjonen designet og produsert av Charlton Motor Workshops i Hastings, og en versjon produsert i Australia av Electrolux, hvor de bygde om SMLE Mk III* riflen. De var forskjellige av utseende, men hadde samme mekanismer og funksjoner.
Omtrent 1 500 rifler ble produsert på New Zealand, hvor omtrent alle ble ødelagt i en brann kort tid etter andre verdenskrig. Det finnes kun noen få kjente eksemplarer, en på Imperial War Museums i London, en ved National Army Museum i Waiouru på New Zealand, en på Army Museum i Australia, + noen få til.
Filippo Simeoni
Filippo Simeoni (født 17. august 1971) er en italiensk landeveissyklist. Hans viktigste seire er de to etappene han vant i Vuelta a España i 2001 og 2003.
I 2001 på etappen han vant i Vuelta, stoppet han like før mål og bar sykkelen over mållinjen, dette for å ære ofrene etter terrorangrepet 11. september 2001. Senere ble han bøtelagt for dette av det internasjonale sykkelforbundet.
Etter at Simeoni stod frem med beskyldninger mot Michele Ferrari, kalte Lance Armstrong Simeoni en løgner, og det har senere vært en isfront mellom dem.
I 2008 vant han det italienske mesterskapet i landeveissykling. Like før Giro d'Italia 2009 leverte han inn mestertrøya i protest mot at laget hans (Ceramica Flaminia) ikke fikk delta. Han ble senere utestengt i fire måneder av det italienske sykkelforbundet for denne handlingen.
IGMP
IGMP eller Internet Group Management Protocol er en protokoll som jobber på nettverks-laget i Internett-protokollstakken. Den er ansvarlig for å dele informasjon på et lokalnett om hvilke maskiner som er medlem av hvilke IP Multicast grupper.
Den siste versjonen av IGMP er IGMPv3, som er spesifisert i RFC 3376.
Spanskesyken
Spanskesyken var en influensapandemi med svært høy dødelighet. Den kom i tre hovedbølger mellom januar 1918 og desember 1920, og smittet anslagsvis 500 millioner mennesker – rundt en fjerdedel av verdens befolkning den gangen. Antallet døde er anslått til mellom 17 og 50 millioner, og kanskje så høyt som 100 millioner, noe som gjør den til en av de verste pandemier i historien. Det antas at i Norge omkom 13 000–15 000 mennesker, de fleste av lungebetennelse eller lungekomplikasjoner.
Pandemien brøt ut i sluttfasen av første verdenskrig. Smitten spredte seg til alle verdensdeler. De historiske og epidemiologiske dataene var lenge så ufullstendige, at det ikke var mulig å fastslå hvor og eksakt når sykdommen først oppsto.
De fleste influensautbrudd er uforholdsmessig mer dødelige blant de aller yngste og de aller eldste, men spanskesyken hadde en uvanlig høy dødelighet blant unge voksne. Forskere har kommet med flere mulige forklaringer på hvorfor spanskesyken var så dødelig. Noen analyser har vist at influensaviruset utløser en såkalt cytokinstorm, som bryter ned det ellers sterke immunforsvaret hos unge voksne. Andre har vist at virusinfeksjonen ikke var mer aggressiv enn tidligere influensautbrudd. På slutten av verdenskrigen kan derimot feilernæring, overfylte feltlasaretter og sykehus samt dårlig hygiene ha forårsaket en bakteriell superinfeksjon. Superinfeksjonen drepte de fleste ofrene for pandemien, typisk etter et noe lengre sykeleie.
Spanskesyken var den første av de to pandemiene forårsaket av H1N1-influensaviruset. Den andre var svineinfluensaen i 2009. Viruset kan også ha vært en fugleinfluensa, uten svin som mellomvert.
Misforståelsen om influensabakterien - forårsaker ikke influensa
På grunn av at H influenzae ofte kunne påvises i lungene hos personer som var dødd i samband med influensa, og idet man tidlig på 1900-tallet kunne dyrke frem bakteriene fra lungeprøver og deretter undersøke hvilke bakterier man hadde funnet, konkluderte man deretter at bakterien forårsaket influensa. Derigjennom fikk så bakterien sitt artsepitet.
Navnet spanskesyken
Selv om pandemiens geografiske opprinnelse er ukjent, ble sykdommen kalt «spanskesyken» etter sin første bølge av utbredelse.
Pandemien ble lagt merke til i Europa i sluttfasen av den første verdenskrig, men det tok tid før de brede lag av befolkningen fikk bevissthet om sykdommen. For ikke å svekke kampmoralen valgte nemlig avisene i Tyskland, Storbritannia, Frankrike og USA ikke å omtale den dødelige sykdommen. Spania var derimot ikke innblandet i krigen, og hadde forholdt seg nøytral. Landet hadde derfor ingen sensur som følge av den pågående krig. Avisene kunne derfor fritt rapportere om sykdomsutbruddene.
I mai 1918 ble det således meldt om rundt åtte millioner smittede i Spania. De som håndterte krigspropagandaen, prøvde å distansere seg fra sykdommen ved behendig å omtale sykdommen som «den spanske syke». Det fikk stor oppmerksomhet da kong Alfonso XIII ble syk, og nyhetsbyrået Reuters meldte dette den 27. mai 1918. Det spanske nyhetsbyrået Agencia Fabra hadde rapportert følgende beskjed til Reuters i London:
Disse historiene skapte et falskt inntrykk av at Spania var et land som var spesielt hardt rammet. Dette falske inntrykket ble forsterket av at den spanske helsedirektøren Martín Salazar den 29. juni 1918 erklærte at han ikke hadde fått noen rapporter om en sammenlignbar sykdom i det øvrige Europa. Den internasjonale presse benyttet fra sent i juni 1918 i økende grad betegnelsen «spansk influensa». Dette passet de krigførende parter godt, da de ville legge lokk på utbredelsen i egne rekker.
Andre navn ble også brukt om pandemien på denne tiden. I Spania ga man franske tilreisende skylden for smitten, og der ble sykdommen etterhvert kalt for «franskesyken». I Senegal ble den kalt for «den brasilianske influensa», i Brasil «den tyske influensa» og i Polen «den bolsjevikiske sykdom». I Spania ble sykdommen også kalt «soldaten fra Napoli». Dette navnet var hentet fra en zarzuela (en spansk operetteform) fra 1916, Sangen om å glemme (La canción del olvido), hvor en av librettistene i spillets mest populære musikkstykke (soldaten fra Napoli) ble rammet av influensa. I dagens Spania er «spanskesyken» (Gripe Española) det mest brukte navnet.
Andre navn på sykdommen er «influensa-pandemien fra 1918», eller variasjoner av dette.
De (tre) fire bølgene
Andre inndelinger opererer med tre bølger. Da er den fjerde medtatt i den tredje, eller den fjerde ikke med i det hele tatt.
Utbrudd
Influensabølgen begynte sannsynligvis i Haskell County i delstaten Kansas i USA. Der behandlet legen Loring Miner tidlig i 1918 mange pasienter med meget sterke influensasymptomer. Sykdomsforløpet skildret han som rasende raskt, og av og til dødelig. I lokalbladet Santa Fe Monitor var det allerede i midten av februar tale om utbredte lungebetennelser, og få dager etter om at «nesten alle» hadde fått influensa eller lungebetennelse. Miner var så uroet at han meldte fra til United States Public Health Service (PHS), men de reagerte ikke på hans bønn om assistanse. Meldingen om en influensa med uvanlig heftig forløp ble likevel medtatt 5. april 1918 i Public Health Reports fra PHS: ''«Den 30. mars ble det rapportert fra Haskell i Kansas om forekomsten av 18 tilfeller av influensa av alvorlig type, som førte til tre dødsfall»''. Denne rapporten gjorde det mulig å konstruere et mulig smitteforløp. Det er antatt at minst tre menn ble innkalt fra Haskell County, sent i februar til US Armys utdannelsesleir Camp Funston i Kansas. Den 4. mars ble den militære kokken (mess sergeant) Albert Gitchell influensasyk; han hadde feber, og hals- og hodesmerter. Ytterligere hundre soldater hadde de samme symptomer, og kriselasarettet ble fullt i løpet av få timer. Gitchell var ikke den første pasienten med spanskesyke, men den første som ble registrert. Han regnes derfor som pasient null, selv om sykdommen da alt var nådd New York City.
Tre uker senere ble det i militærleiren på ca. 56 000 rekrutter, registrert 1 100 svært syke og 38 dødsfall. Soldatene kalte den three-day fever eller knock-me-down fever. Fra denne leiren, som var underlagt Fort Riley, spredte sykdommen seg svært raskt. Den 18. mars ble det meldt om influensatilfeller i delstaten Georgia.
Spredning
I de tette kvarter i treningsleirene ble opptil 90 % av troppestyrkene syke. Sykdommen spredte seg til sivilbefolkningen. I Ford-fabrikkene i Detroit slo den tidvis ut inntil 1000 arbeidere. Av 1 900 fanger i California-fengselet San Quentin ble hver fjerde syk; tre fanger døde. I alt hadde 30 av USAs 50 største byer, hvorav de fleste lå nær militære treningsleirer, i april 1918 høyere dødstall enn vanlig. Dette var imidlertid ikke signifikant nok til at offentligheten eller helsemyndighetene lot seg merke av det. Det var først senere epidemiloger så hva det statistiske avviket innebar.
Fra sykdommen brøt ut i Kansas og til august 1918 kom det mer enn én million amerikanske soldater til Europa. En så stor folkeforflytning fra Den nye til Den gamle verden var ikke skjedd før i historien. Det var også slike troppetransporter fra britiske besittelser og til Europa. Første verdenskrig påskyndet slik den verdensvide smittespredning. I Europa bremset krigen mobiliteten av folk, og det gjaldt i særdeleshet mellom Frankrike og Tyskland. Men det gikk likevel raskt fra vest til øst. Mulige forklaringer er passasje gjennom de nøytrale land, særlig det etterhvert hardt rammede Sveits, og med krigsfanger og plyndringen av falne fienders klær og utstyr, eller med vindbåren smitte mellom skyttergravene over det smale ingenmannsland; noen steder var det bare noen få meter som skilte.
Smitten kom til Frankrike med amerikanske troppeskip. Fra tidlig i april 1918 var det tilfeller av influensaen i den franske havneby Brest, og den spredte seg blant soldater og sivile. I de franske lasarettene ble de første influensarammede soldatene innlagt den 10. april. Sent i april hadde sykdomsbølgen nådd Paris. De to første uker i mai 1918 meldte Royal Navy om over 10.000 syke, og så seg ikke i stand til å gå ut av havn.
I tyskspråklig område ble det rapportert om den nye sykdommen senest i mai 1918. I juni ble det registrert mange tilfeller i Britisk India, Kina, New Zealand og Filippinene. Også i keiserriket Tyskland var den første bølgens høydepunkt i juni. I Manilas havn ble to tredeler av havnearbeiderne syke, slik at skip ikke kunne losses. Den internasjonale utbredelsen ble akselerert av migrasjon, troppebevegelser, handelen og kolonialismen.
Danmark og Norge ble særlig rammet i juli; Nederland og i Sverige i august. I Australia ble 30 prosent av Sydneys befolkning influensasyke i september.
Den 13. juli 1918 bragte den britiske medisinjournalen The Lancet en artikkel der tre leger spekulerte på om den pågående epidemien kanskje ikke var influensa, fordi forløpet var så raskt og det hyppig var store komplikasjoner. I slutten av mai 1918 døde nesten fem prosent av soldatene i en liten fransk militærleir av influensaen eller etterpå av følgesykdommer. Og i Louisville i Kentucky avtegnet det seg det mønster som i ettertid er blitt ett av de mest markante kjennetegn på spanskesyken: Over 40 prosent av dødsofrene var i aldersgruppen 20 til 35 år.
IP Multicast
IP Multicast er en tjeneste i IP-protokollen for å sende en pakke fra en avsender til flere mottakere uten å måtte sende den en gang for hver mottaker.
Spanskesyken
Spredning
I den allierte presse var det de som spekulerte om infeksjonen var blitt spredt fra tyske ubåter eller hadde tyske krigsfanger som kilde, eller kanskje var utløst av Tyskland som del av deres krigsplaner. Dette trodde man var støttet av sykdomsutbrudd i tyske ubåter som lå internert i spanske havner, som blant annet i Cartagena der SM U 39 lå. New York Times krevde at man skulle kalle pandemien den tyske syke. Ettersom Tyskland i 1915 hadde begynt med gasskrig ved fronten, så man det som svært tenkelig at tyskerne fortsatte i samme lei med en biologisk krig ved hjelp av «mikrober».
Utbrudd
Begynnelsen av «høstbølgen» tidfestes til annen halvdel av august 1918. Viruset hadde siden våren vært gjennom en liten men skjebnesvanger endring: Det var ikke lenger så godt tilpasset til fugler, men tydelig bedre til mennesker. Det er mulig at det første utbruddet av høstbølgen var på det norske passasjerskipet Bergensfjord, som den 12. august 1918 la til kai i Brooklyn med 200 syke blant dem ombord; under overfarten var allerede fire dødd og blitt bisatt til sjøs.
Mer eller mindre samtidig traff bølgen fire andre havnebyer: Boston i USA, Brest (22. august) på den franske atlanterhavskyst, Dakar i Senegal og Freetown, hovedstaden i den britiske kolonien Sierra Leone i Vest-Afrika. Utbruddet i Freetown sammenfaller med anløpet av en britisk hjelpekrysser, det ombygde passasjerskipet HMS Mantua den 15. august. I Dakar passer utbruddet med anløpet av HMS Ebro den 19. august. På begge skipene var det før ankomst brutt ut influensa. Før utgangen av september var to tredeler av innbyggerne av Freetown blitt influensasyke. Det er beregnet at det per 100 syke endte med tre dødsfall.
I Boston ble spanskesykens nå mer aggressive forløp første gang erkjent/mistenkt den 27. august. Der hadde man fått marinesoldater til behandling. Den første sivilist ble innbrakt den 3. september til Boston City Hospital. Godt dokumentert er sykdommens forløp på militærbasen Camp Devens, som lå bare tretti kilometer vest for Boston. Basen var beregnet for 35.000 soldater, men her befant det seg da 45.000 soldater - 5.000 soldater lå i en teltleir på området. Den 8. september ble den første soldaten så heftig syk at man først mente det måtte dreie seg om hjernehinnebetennelse. Allerede dagen etter var et dusin soldater også blitt rammet av det samme. Den 23. september var antallet syke på hele 12.604 soldater. Den dagen døde det 63 soldater. Forholdene som disse soldatene ble pleiet under, må kunne anses som typiske for utallige andre lasaretter og sykehus verden rundt på den tid spanskesyken herjet. Selv om USA var mindre rammet av følgene av verdenskrigen enn de europeiske stater var, led man veldig under mangelen på pleiepersonal. Man utnyttet ethvert tilgjengelig rom til sykesenger. Friskt sengetøy var mangelvare; mange syke lå i skitne og blodige laken. De døde ble stablet opp i korridorene i likhusene, og det var et strev å få tatt unna og gjennomført begravelser.
I et forsøk på å demme opp om sykdommen, forsøkte ledende militærleger å bevirke at bare de mest nødvendige skipsbevegelser fant sted. Før de forlot havnene skulle skipene ligge i karantene slik at de ikke hadde syke om bord på ferden. Men militærlegene klarte ikke å få dette drevet igjennom. De fikk ingen som helst form for støtte fra Surgeon General of the United States Rupert Blue, som ledet U.S. Public Health Service. Heller ikke fikk de støtte innad i egen organisasjon. Den amerikanske krigsmakt motsatte seg tiltaket, ettersom styrkene i Europa sårt trengte forsterkning. Denne beslutningen innebar en høy risiko for soldatene. Av 100 soldater om bord på troppetransporter på vei til Europa døde det nå i gjennomsnitt seks. Og av de øvrige var mange blitt svært sykdomssvekket. Dermed var letaliteten dobbelt så høy som den var blant dem som var på land.
Etter mindre enn fire uker hadde sykdommen spredt seg til New Orleans, Seattle og San Francisco. Fra en militærbase i Georgia var det den ene dagen meldt om to som var blitt syke, og dagen etter var det hele 716. En av de hardest rammede byene var Philadelphia, der det på en eneste dag i oktober 1918 var 711 mennesker som ble sykdommens ofre. Ettersom byens likhus bare hadde beregnet plass til maksimalt 36 døde, måtte man legge likene i firdoble rekker i korridorene og i alle ledige rom. Høsten 1918 fant det sted en stor militærparade i Philadelphia, som lokket til seg mange borgere og folk fra omegnen til gater og plasser langs ruten. Innen en uke døde det nesten 5.000 mennesker i Philadelphia, etter seks uker var det 12.000, med dette mer enn åtte ganger så mange i det restriktive St. Louis. I St. Louis hadde myndighetene under helsekommisjonæren Max C. Starkloff innført strenge reguleringer, forbudt sammenkomster med mer enn tyve personer, forordnet det som senere er blitt kalt sosial distansering, og forordnet karantener. Skoler, kinoer, biblioteker og kirker var stengte. St. Louis' strategi er i ettertiden blitt kopiert med hell svært mange steder.
I det kanadiske Montreal, der det den 21. oktober var 201 mennesker som ble offer for influensaen, administrerte katolske prester den siste olje på åpen gate.
Uken fra 17. til 23. oktober 1918 toppet dødeligheten seg i USA; 21.000 mennesker døde den uken av spanskesyken.
I Tyskland ble det foretatt vesentlige innskrenkelser høsten 1918, som berørte postvesen, telegraf og nærttrafikk. «Grippeferien» (influensaferier) var utbredte på tyske skoler. Bergverk, fabrikker og landbruk ble innskrenket, men ansvaret for tiltak ble overlatt til lokalforvaltningene, ettersom det var stor forskjell på hvor sterkt de forskjellige regionene var rammet. I Det tyske rike ble verken forsamlinger, vertshusdrift eller gudstjenester forbudt.
Spredning
Som i Nord-Amerika spredte sykdommen seg i hele verden. Virkningene i Europa ble ikke i så stort monn et tema, for der var den offentlige oppmerksomhet som før rettet mot verdenskrigen. Det forhold at de fleste som hadde kommet seg etter den første bølgen var blitt immune, viste at det var den samme influensaen som den forrige bølgens.
Dette kan særlig dramatisk illustreres med eksempelet København, som kom fra det med en kombinert mortalitetsrate på bare 0,29% (0,02% i første bølge og 0,27% i den andre) på grunn av å ha blitt eksponert for den mindre dødelige første bølgen.
For den befolkning som ikke hadde hatt noe møte med den første bølgen var den andre bølgen langt mer dødelig; de mest sårbare var likesom soldatene i skyttergravene: voksne som var unge og sunne.
I Tyskland var det absolutt slik at andre sorger overskygget sykdommen. Krigen gikk ikke bra, styrkeforholdene på Vestfronten hadde utviklet seg massivt i landets disfavør. Spanskesyken ble som en annenrangs bekymring å regne, og konkurrerte i sinnene mot den dårlige forsyningssituasjon og den politiske usikkerhet. Tyske medisinere fastslo raskt at det var påfallende mange 20- til 40-årige som døde, selv om de var i relativt god form. Ut av dette oppstod det en hypotese at det slo inn en slags overreaksjon av immunforsvaret i denne i og for selv motstandssterke persongruppe, det som man i nyere tider kaller en «cytokinstorm». Denne overreaksjonen utløste ofte en rask kvelningsdød.
Også sterkt rammet var Sør-Amerika, Asia, Afrika og stillehavsøyene.
Mer enn halvparten av sine ofre høstet spanskesyken i Asia. I India var letaliteten særlig høy, med anslagsvis fem døde per hundre syke. Antall døde i India anslås av noen som så høyt som 20 millioner mennesker. En forsterkende faktor var at India da også var rammet av hungersnød. Mange fra landet trakk inn til de større byer, men i de trange forhold der var smittefaren ekstra stor. I Kina kan man ha hatt mer ni millioner ofre.
Den første verdenskrigs ledsagende kolonikriger svekket områder i det som senere ble til landene Tanzania, Zambia og Mosambik, og her herjet sykdommen særlig heftig.
New Zealand ble hjemsøkt sterkest under Black November 1918, da de første troppestyrkene kom hjem fra krigen. I New Zealand døde det 8600 av spanskesyken, mer enn det dobbelte av antallet falne soldater. På ett tidspunkt var hele det offentlige liv lammet. Særlig hardt rammet var māoriene. Sykdommen traff mange av deres bosetninger, ofte helt uten forvarsel. Ofte var så mange rammet at ingen lenger kunne trå til for å pleie de syke eller begrave de døde. Det var omtrent like dramatisk på Samoa, der en femtedel av befolkningen, 7500 mennesker, døde. Samoaøyene ble interessante for ettertidens forskning, idet Vest-Samoa på få uker mistet 22 % av befolkningen, mens amerikansk Samoa 70 kilometer unna var så godt som sykdomsfri, vel takket være de rigide karantenetiltak der. Også Amerikas urbefolkninger var hardt rammet. Her var det åpenbart befolkninger som var immunologisk enda dårligere bevæpnet enn de innvandrede fra Europa og deres etterkommere. Mexico skal ha mistet nesten 440.000 menneskeliv, i Britisk Guyana var det i første rekke indianerne som ble syke - og av dem døde 25 prosent. I Nord-Amerika rammet spanskesyken særlig inuittene i Alaska og Nord-Canada, og en fjerdedel av indianerne der ble syke, 25 prosent av dem døde. Mange inuittlandsbyer mistet sin voksne befolkning; man fant barn i armene til deres døde mødre. En enkelt person brakte med seg smitten til småstedet Wales, og en uke etter var 178 av dets 396 innbyggere døde. I mange landsbyer var 85 prosent av befolkningen døde, de overlevende var for det meste barn. I inuittbosetningen Cartwright i kanadiske Labrador led i slutten av oktober 1918 96 av de 100 personer som levde der av spanskesyken, og av dem døde 26. I mange familier var alle syke slik at ingen lenger var i stand til å lage mat eller passe ilden. I bosetningen Okak hadde bare 59 av de en gang 266 innbyggere overlevd. Misjonærer fant en åtte år gammel pike som skulle ha overlevd i fem uker ved siden av fire lik. Temperaturen var da −30 grader celsius; hun hadde smeltet snø med julelys for å få drikkevann.
Tredje bølge, 1919
En tredje bølge av spanskesyken begynte i januar 1919 og varte til juni 1919. Den rammet særlig Spania, Serbia, Mexico og Storbritannia, og førte til hundretusener av dødsfall. Den var mindre heftig enn den andre bølgen, men klart mer dødelig enn den første.
Fjerde bølge, 1920
Våren 1920 kom det en nokså beskjeden fjerde bølge i USA i noen isolerte områder, skjønt ett av dem var New York City, og i Storbritannia, Østerrike, Skandinavia og noen søramerikanske øyer. Mortalitetsratene var lave. Ettersom det særlig var yngre mennesker som døde, tilregnes denne bølgen spanskesyken.
Spanskesyken i Norge
Det er anslått at i overkant av 1 million nordmenn ble smittet. Det antas at mellom 13 000 og 15 000 mistet livet av spanskesyken, de fleste av lungebetennelse eller lungekomplikasjoner. Dødeligheten var høyest blant samer, trolig på grunn av manglende opparbeidelse av immunitet fra tidligere pandemier. Spanskesyken opptrådte i tre bølger; sommeren 1918, høsten 1918 og vinteren 1918/1919.
Det er noe uenighet om hvordan spanskesyken kom til Norge, og om hvilken del av landet som først ble rammet. Både Kristiania (Oslo) og Bergen har vært utpekt som utgangspunkt. Sannsynligvis var det Kristiania som var utgangspunktet for spredningen av spanskesyken i Norge. De første sykdomstilfellene oppstod i Kristiania 15. juni 1918, trolig etter smitteimport fra Skottland, mens det i Bergen og Arendal ikke ble rapportert om tilfeller før i slutten av juni. Dette ble starten på «sommerepidemien», et relativt mildt angrep. Den andre sykdomsbølgen, «høstepidemien», startet i september/oktober og kulminerte i november/desember. Dette var det mest alvorlige angrepet med høyest dødelighet. En ny bølge, «vinterepidemien», avløste høstepidemien i desember og varte utover våren 1919.
Spanskesyken ble spredt utover hele landet med kommunikasjonsmidler som jernbane og båttrafikk. I Sør-Norge var jernbanen sentral for smittespredning, mens Hurtigruten var en viktig spredningsagent i Nord-Norge. I hovedsak var det slik at byer og større tettsteder fikk sykdommen først, fordi kommunikasjonsmidler gjorde disse mest eksponert for smitte. Epidemien ble derifra spredt til mindre steder.
Sunnhetskommisjonen i Kristiania fikk høsten 1918 kritikk for at ikke skolene ble stengt, forsamlinger forbudt og sporveistrafikken redusert, slik det var gjort i andre byer. Kommisjonen svarte at slike tiltak ikke ville ha betydning i en storby, der mennesker har så mange nødvendige møtepunkter, og det å skulle stenge trikk, tog, verksteder og fabrikker, restauranter og spisesaler var helt urealistisk. Antall døde av spanskesyken var likevel lavere enn i landet som helhet, 0,4 % i Kristiania mot 0,6 % i landet. Ny forskning har avdekket at sykdommen rammet arbeiderklassestrøk hardest, og at antall rom i boligen hadde stor betydning. Å bo flere i ettroms leilighet var fortsatt vanlig.
Aviser fra perioden viser at pandemien fikk påfallende liten omtale, til man leter opp dødsannonsene - side opp og side ned med pandemiens unge ofre.
Spanskesyken i Sverige
I Sverige, hvis befolkning den gang var på knappe seks millioner, døde 37 573 personer av influensa i årene 1918–1920 ifølge offisiell statistikk. Men det kan sikkert tillegges et tusentall der denne influensaen også var den riktige dødsårsak. Da den svenske epidemien kulminerte i oktober og november 1918, hadde det månedsvise dødstallet (omregnet til årsbasis) steget fra det normale på om lag 15 per 1.000 innbyggere til 35 per 1.000. Spanskesyken drepte om lag 2 % av de diagnostiserte tilfeller i Sverige. Hardest rammet var Norrland, fremst innlandet, der for eksempel Jämtlands län var det län som hadde høyest andel døde, og Arjeplogs kommun hadde den største andelen døde i Sverige med ca 3 prosent av kommunens innbyggere.
Statistiske anomalier
Betrakter man letaliteten av influensasyke som frekvensfordeling for deres levealder, får man vanligvis en «U-formet» graf, med maxima hos de ganske unge og de svært gamle. Men spanskesykens letalitet har en «W-formet» fordeling. Dette er en særegenhet man også kunne se i 1889/90-pandemien (den russiske snue, muligens grunnet A/H3N8. Det ekstra og utypiske maksimum ligger i området for de 20- til 40-årige. I alt utgjør de døde i denne aldersgruppen halvparten av alle de pandemidøde. Egenartig for spanskesyken er at letaliteten blant folk under 65 år var klart høyere enn hos de eldre; ca 99 % av de døde var i førstnevnte gruppe, mot 36 % og 48 % i pandemiene i 1957 (asiasyken fra H2N2 og 1968 (hongkongsyken av A/H3N2.
Svaret på hvorfor har man særlig prøvd å finne i personers forutgående utsettelse for influensaer, og hvilke aldersgrupper dette tilsvarte i 1918-19. En mulig forklaring på anomalien er et virus som gikk før 1889 og som potensielt har etterlatt seg en delvis immunitet og infeksjonsforsterkende antilegemer. Men problemet er da at et virus som syntes å ha forsvunnet ca 1889 skulle ha dukket opp igjen nesten 30 år etter. Et annet forklaringsforsøk støtter seg til en forskningshypotese at immunsystemet kunne særlig effektivt svare overfor den første bølges virusvariant, men dermed slik at den var mindre tilpasset andre virusstammer. Dersom influensapandemien av 1889, som bølget til 1895, faktisk hadde vært fra virussubtype H3N8, og at mennesker som i 1918 var i aldersgruppen 20 til 40, da kom i berøring med den for første gang, da hadde de ikke noe adekvat immunitetsforsvar. Men de eldre hadde da kanskje en relativ beskyttelse, fordi de tidlig i livet var blitt utsatt av en eldre slektning av spanskesykens smittestoffer. Men der mangler det kunnskap som tillater entydige svar.
Andreas Lunnan
Andreas Lunnan (født 16. april 1940 i Åsen, død 21. februar 2012 på Skogn ) var en norsk journalist og musiker (trompet, piano, neverlur), kjent som programleder i flere NRK-sendinger.
Spanskesyken
Statistiske anomalier
Her har vi et fenomen som kan sammenlignes med covid-19, som er like smittsom men (pr februar 2020) fortsatt et trinn lenger nede i klinisk vanskelighetsgrad enn spanskesyken er blitt beregnet å ha hatt. Senere har man kommet til at den kliniske vanskelighetsgrad har gått mot noe likeverdigere spanskesyken. Men covid-19 oppviser så langt, i motsetning til spanskesyken, ingen senket letalitet i de høyeste alderssegmenter; tvert i mot en tydelig høyere dødsrisiko.
Andreas Lunnan
Bakgrunn
Andreas Lunnan var sønn av lensmann Jens Lunnan og hustru Magnhild Sofie Nordberg.
Spanskesyken
Trivia
Den hurtighet spanskesyken spredte seg med gir seg uttrykk i et barnerim som oppstod mens det hele stod på - «A Bird named Enza»:
Andreas Lunnan
Journalistkarriere
Han ble utdannet lærer, og arbeidet som journalist i Trønder-Avisa fra 1960 til 1975.
Simão da Cunha
Simão da Cunha eller Qu Ximan 瞿西滿 (født 1589 i Coimbra i Portugal, død 4. september 1660 i Macao i Kina) var en kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ble sendt til Det fjerne østen (først India i 1618. I 1624 kim han til Hangzhou i Kina, og virket senere i Fujian. Han var superior for en rekke misjoner og ble viseprovinsial for Kina. misjonene i Ostindia og Japan.
Andreas Lunnan
Journalistkarriere
Andreas Lunnan etablerte NRKs kontor på Steinkjer i 1976, og i 1983 ble NRK Nord-Trøndelag et eget distriktskontor med Lunnan som distrikssjef/distriktsredaktør. Han fratrådte stillingen i 1989 og ble programsekretær i riksradio og fjernsyn i NRK. Gjennom sine mange TV-serier fra distriktene ble han ikke minst assosiert med uttrykket «Itj fårrå nålles», som uttrykker ønske om at den man tar avskjed med må ha det bra. Han skrev også og formidlet selvopplevelser om hjerteinfarkt og andre hjertesykdommer.
Musikerkarriere
Som musiker var Lunnan i Melodi Grand Prix-juryen i 1971. Lunnan spilte i Gardemusikken, Inntrøndelag symfoniorkester, diverse jazzsammenhenger og som pianist i mange sjangre innenfor underholdningsmusikken. Som pianist turnerte han gjennom mange år med sangeren Kåre Jessen etter oppdrag fra folkeakademiet og Den kulturelle spaserstokken, blant annet med oppsetningen Hainnhoinn i bainn. Han utgav også to CD-er sammen med Jessen med viser av Birger Jørstad (Det vart poesi tå slekt) og Alv Schiefloe (Ane neri senga). Han medvirket også på utgivelsen In the wee hours med Frøydis Walstad og Møre Jassforsyning i 2005.
Ekteskap
Andreas Lunnan giftet seg i 1963 med Eli Okkenhaug, datter av komponist og organist Paul Okkenhaug og hustru Magnhild Buran. Deres datter Mari Lunnan har vært sanger og musikkjournalist.
Quaker Peace & Social Witness
Quaker Peace & Social Witness  (tidligere Friends Service Council, Vennenes Hjelperåd) er en hjelpeorganisasjon som ble stiftet i 1927 i Storbritannia, med utspring i det kristne kirkesamfunnet Vennenes samfunn («Kvekerne»).
Organisasjonen fikk Nobels fredspris i 1947 sammen med søsterorganisasjonen American Friends Service Committee i USA, på vegne av Kvekerne.
De hadde som oppgave å hjelpe fattige og syke, nedkjempe slaveriet og at kvinnene skulle få flere rettigheter. Under andre verdenskrig opprettet de sykehus for militært personell som ble skadd i krigshandlinger.
Paul von Hindenburg
Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (født 2. oktober 1847 i Posen, død 2. august 1934 på godset Neudeck i Østpreussen) var en tysk generalfeltmarskalk og politiker. Han var Tysklands andre president (Reichspräsident).
Bakgrunn og tidlig virke
Han ble født i Posen som sønn av den uradelige prøyssiske offiseren og godseieren Robert von Beneckendorff und von Hindenburg og hans kone, legedatteren Luise f. Schwickart.
Etter utdannelse ved kadettskolene i dagens Legnickie i Polen og i Berlin, ble Hindenburg offiser i den prøyssiske hær. Som ung løytnant kjempet han i slaget ved Königgrätz i 1866 og deltok i den fransk-prøyssiske krig 1870–1871. I 1893 ble han regimentssjef, i 1897 generalmajor, 1900 generalløytnant og sjef for 28. infanterifordelningen i Karlsruhe, i ble han 1903 general og sjef for 4e armékorps i Magdeburg, og i 1905 general i infanteriet.
Første verdenskrig
Han pensjonerte seg fra hæren i 1911, men returnerte til aktiv tjeneste ved utbruddet av første verdenskrig i august 1914. Der ble han satt til å erstatte Max von Prittwitz som sjef for dem 8. armé som kjempet i Østpreussen. Som svar på telegrammet fra generalstaben om han ville gjeninntre i tjeneste sendte han bare ordene «Bin bereit» («Er beredt»); som stabssjef fikk han seg tildelt Erich Ludendorff.
De ankom tidsnok til den 8. armé til å føre den til seier i slaget ved Tannenberg og senere i slaget ved de masuriske sjøer 14. september 1914. Mye av æren for disse seirene tilskrives oberst Max Hoffmann, som innså viktigheten av et sammenbrudd i sikkerheten til den russiske hærens radiokommunikasjoner. Noe informasjon ble sendt åpent (fordi den kryptografiske planleggingen ikke overlevde kontakten med fienden), tilstrekkelig til at den tyske hæren i området, under Ludendorff og Hindenburg, visste hvor russerne ville være og når.
Men det var Hindenburg som ble nasjonalhelt. Han ble 27. august utnevnt til generaloberst, 1. november til øverstkommanderende over samtlige styrker på Østfronten, og 27. november 1914 til feltmarskalk. Ludendorff fikk han med seg som stabssjef. De dannet et virksomt par under krigen, der Ludendorff sto for idéene og Hindenburg for roen og ansvaret.
Fra da av styrte de Tyskland mer eller mindre eneveldig sammen med sin nestkommanderende Erich Ludendorff i krigens siste år. i denne perioden lyktes det dem å slutte separatfred med både Russland og Romania. Hindenburg ble imidlertid dominert av Ludendorffs tankegang, blant av hans ekstreme politiske tanker og av den etterhvert usannsynlige tanke at en total tysk seier var mulig.
Ved en forkortelse av fronten i mars 1917 kom den store franske offensiv under Robert Nivelle stort sett som et slag i luften, og Hindeburg klarte ved energiske tiltak i hjemlandet, kalt «Hindenburgprogrammet», å øke krigsproduksjonen og innføre allmenn verneplikt. Alt dette var ment som et krafttak for å sikre den endelige offensiven og den totale seieren.
Den 21. mars 1918 begynte offensiven, men trass i stor fremgang i begynnelsen nådde den ikke sine mål. Den 29. september 1918 krevde Hindeburg av regjeringen at det ble innledet våpenhvileforhandlinger. Etter at keiseren den 9. november hadde begitt seg til Nederland og våpenhvilen ble undertegnet 11. november, forble Hindenburg på sin post og gjennomførte den tyske arméens transport hjem og dens avmobilisering, og nedla sin kommando først etter undertegnelsen av fredsavtalen i Versailles 3. juli 1919. Deretter bosatte han seg i Hannover.
Hindenburg kom senere etter krigen å støtte den såkalte dolkestøtslegenden, som la et av grunnlagene for nasjonalsosialistenes tiltrekningskraft i Tyskland, i det at han anså at var blitt forrådt av sosialdemokratene i regjeringen.
Rikspresident
Etter Versaillesfreden pensjonerte Hindenburg seg igjen fra hæren, og begynte en politisk karrière.
Trass i at Hindenburg var antidemokrat, anså han seg bundet av den ed han hadde avlagt om å følga Weimarforfatningen. Han forsøkte imidlertid i stor grad på sitt personlige vis å hevde sitt embetes rett til medinnflytelse. I samband med folkeavstemningen om konfiskeringen av fyrstenes formuer sommeren 1926, sendte Hindenburg en protest i form av et brev til Friedrich Wilhelm von Loebell, som på Hindeburgs oppfordring ble offentliggjort. Ved regjeringskrisene spilte Hindenburg ofte en betydelig rolle ved å fremtvinge løsninger som i det minste for en tid løste krisene. Dette var blant annet tilfellet ved tilkomsten av Wilhelm Marx 4. regjering årsskriftet 1926/27. Ved dannelsen av Hermann Müllers regjering 28. juni 1928 krevde Hindeburg å få rett til å egnethetsprøve medlemmene i regjeringen. Samarbeidet med sosialdemokratene fungerte imidlertid oppsiktsvekkende godt, og Hermann Müller var høyt skattet av Hindenburg. Også Gustav Stresemanns politikk fikk hans støtte. Under inntrykk fra den voksende nasjonalsosialistiske opposisjon fra høsten 1930 tilrådet Hindenburg den hardere kurs som ble fulgt av Heinrich Brünings regjering.
Da Hermann Müllers koalisjonsregjering gikk i oppløsning i 1930 innledet Hindenburg en periode der han styrte ved presidentdekreter og gikk utenom parlamentet. I juli 1930 oppløste han riksdagen og utnevnte Heinrich Brüning til kansler Brüning var den første av tre konservative regjeringssjefer som på autoritært vis lovet å gjenopprette Tysklands makt og prestisej.
Hindenburg ble gjenvalgt ved presidentvalget i april 1932 med 53 % av stemmene. Han var da vesentlig alderssvekket og hadde hukommelsesproblemer. Han måtte overtales til å stille, for han ble av mange ansett som den eneste som kunne beseire Hitler. Nå fikk Hindenburg først og fremst med sin støtte fra det politiske sentrum og av sosialdemokratene, som så den pliktbevisste gamle militæroffiser som en garant for republikkens fortsatte liv, mot de stadig sterkere partiene på ytterkantene, nasjonalsosialistene og kommunistene.
Hindenburg krevde at man i denne situasjon tilpasset politikken i en mer nasjonalistisk retning, noe som Heinrich Brüning ikke anså seg å kunne akseptere, og fratrådte. Han ble etterfulgt av Franz von Papen, som vurderte dette spørsmålet mer som Hindenburg.
Etter flere sammenbrutte tyske regjeringer utså Hindenburg under stor tvil NSDAP-lederen Adolf Hitler til rikskansler i 1933, selv om han kort før hadde sagt at han aldri ville gjøre det. Etter riksdagsbrannen oppløste Hindenburg, på Hitlers begjæring, riksdagen. Den nyvalgte riksdagen gav Hitler ekstraordinær makt i pakt med den nye fullmaktsloven, med støtte i artikkel 48 i Weimarforfatningen.
Seniliteten gjorde seg etterhvert sterkere og sterkere gjeldende. Da Adolf Hitler besøkte ham kort tid før hans død, var han ikke i stand til å kjenne ham igjen og trodde han snakket med keiseren, og tiltalte rikskansleren med ordene Min Keiser.
Hindenburg forble president frem til sin død den 2. august 1934 på sitt gods Neudeck i Østpreussen, nøyaktig to måneder før sin 87. fødselsdag. Da Paul von Hindenburg døde, avskaffet Hitler umiddelbart posten som rikspresident og utropte seg selv til Führer und Reichskanzler.
Begravelse, gravmæle
Hindenburgs sarkofag ble plassert i et stort monument i Tannenberg i Østpreussen. Monumentet ble ødelagt av russerne i 1945. Men i mars 1945 var Hindenburgs og hans kones sarkofag blitt fraktet fra Königsberg til Kiel med den lette krysseren «Emden». Etter ankomsten i det vestlige Tyskland ble han begravet i Marburg an der Lahn, hvor han idag hviler i byens berømte protestantiske Elisabethkirche. Kirken ble bygget av Den tyske orden før den ble kalt til Preussen, og bærer høymesterens våpen på sin hovedportal.
Annet
Zeppelineren «Hindenburg» var oppkalt til hans ære, og Æreskorset kalles populært for Hindenburgkorset.
Hindenburg-lyset oppkalt etter Hindenburg ble brukt i skyttergravene i første verdenskrig, og siden også i andre verdenskrig i beskyttelsesrom, ved strømbrudd, mørklegning eller som nødbelysning.
Hindenburg var gift i et lykkelig ekteskap med filantropen Gertrud von Sperling, og fikk en sønn, Oskar, og to døtre.
Skafthulløks
Skafthulløksa er en arkeologisk artefakt som regnes til yngre steinalder. Øksene er slipte og har rett egg. Skafthull er boret ved å dreie en rørknokkel fram og tilbake med sand som slipemiddel. Øksene ble brukt til å bearbeide jord, som stridsøkser og til kultformål.
Helge Hveem
Helge Hveem (født 17. mai 1941) er en norsk statsviter og professor emeritus ved Universitetet i Oslo (UiO).
Liv og virke
Han avla eksamen artium ved Oslo Katedralskole i 1960 og gjennomførte Forsvarets russiskkurs i 1961-62. Han tjenestegjorde som sersjant i FNs fredsbevarende operasjoner i Kongo (ONUC) i 1963.
Hyrrokkin
Hyrrokkin, eller Hyrrokken, egentlig Hyrhrokkin, «skrukket av ild», muligens en referanse til en mørk, rynket og skrukket framtoning, hun som er «skrukket» (okkin) av «ild» (hyrr) Hun var en gyger (norrønt gýgr), kvinnelig jotne, i norrøn mytologi, som i henhold til Gylvaginning i Den yngre Edda av Snorre Sturlason ble tilkalt da gudene ikke greide å skyve ut Balders gravskip ut på vannet. Ingen, selv ikke Tor, hadde styrke til dette, unntatt Hyrrokkin som greide det med en hånd.
Helge Hveem
Liv og virke
Fra 1982 var han tilknyttet Institutt for statsvitenskap ved Universitetet i Oslo, der han ble professor i 1991. Han var en av grunnleggerne av og hadde en deltidstilknytning til Senter for utvikling og miljø (SUM) ved UiO i perioden 1990-1999 som forskningsleder. I perioden 2002–2006 var han direktør for Senter for teknologi, innovasjon og kultur ved UiO. Han har hatt en rekke utenlandsopphold (Grenoble, LSE, Harvard, Bordeaux, European University Institute m.fl.) som stipendiat, forsker og gjesteprofessor.
Hyrrokkin
I henhold til Gylvaginning ble bålferden til den døde Balder forhindret ved at ingen av gudene klarte å skyve det store skipet Ringhorne ut på sjøen. Det ble da sendt bud til Jotunheim etter Hyrrokkin. Hun kom ridende på en ulv som hun styrte med hoggormer som tømmer. Odin satte fire berserker til å holde ridedyret, men de greide knapt å styre på dyret. Hyrrokkin skjøv ut skipet med en dytt i forstavnen. Da slo det ut ild av lunnene og jorda skalv. Tor ble arg over å ha blitt ydmyket og kastet hammeren sin Mjølner mot henne. Den knuste nesten skallen hennes, men de andre gudene gikk imellom og bad om fred.
I motsetning til Gylvaginning og myten om Balders bålferd, nevnes Hyrrokkin i en liste med jotner og gyger som Tor hadde drept i henhold til Torbjørn Diserskald i Skaldskaparmål; «Hyrrokkin døde først»:
Helge Hveem
Liv og virke
Han var i 1965 formann (titulert «Formand») av Det Norske Studentersamfund og har vært lokalpolitiker for Venstre.
Hyrrokkin
I diktet Husdråpa, diktet av Ulv Uggesson på Island på slutten av 900-tallet og er delvis bevart i Den yngre Edda. Her nevnes tre myter, blant annet Balders bålferd, og Hyrrokkin er referert med kjenningen Hild.
Hyrrokin som figur synes å være representert på en av de bevarte billedsteinene fra Hunnestadsmonumentet i nærheten av Marsvinsholm. Steinen er i dag utstilt på museet Kulturen i Lund. Dens katalognavn er DR 284.
En av Saturns måner er oppkalt etter henne, Hyrrokkin (måne) (Saturn XLIV)
Basso ostinato
Basso ostinato er en musikalsk spillemåte basert på en ostinato, dvs at en basslinje eller et harmonisk skjema repeteres og fungerer som grunnmotiv for et musikkstykke.
Basso ostinato oppsto på slutten av 1500-tallet, omtrent samtidig med den nye barokkmusikken, og ble en mye brukt spillemåte i perioden. I barokken, også kalt «generalbassens tidsalder», er det bass-stemmen som danner det harmoniske fundamentet. Slik dagens akkordbesifrede akkompagnement angir et musikkstykkes harmoniske forløp, hadde en besifret bass-stemme den samme funksjonen i barokken.
Hele den musikalske handlingen var grunnlagt på bassen ved at det sterkt regulerte forløpet som basso ostinato-teknikken gav bass-stemmen, gjorde at melodistemmen kunne bevege seg med større frihet. Komposisjoner med basso ostinato i bunn er ofte nærmest variasjonsstykker.
L.A. (Light Album)
L.A. (Light Album) er det 23. studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i mars 1979. Albumet er bandets første på CBS Records, etter at bandet hadde skrevet under platekontrakten våren 1977.