cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afroamerikansk litteratur
Tidlig afroamerikansk litteratur
En annen tidlig afroamerikansk forfatter var Jupiter Hammon (1711–1806?). Han er betraktet til å ha vært den første svarte som utga en bok i USA, således før Wheatley (som utga sine første dikt i England), med sitt dikt «An Evening Thought: Salvation by Christ with Penitential Cries» som et stort flyveblad så tidlig som 1761. I 1778 skrev han en ode til Phillis Wheatley hvor han diskuterte deres felles menneskelighet og bånd. Etter et liv i slaveri holdt han en tale, Adressering til negrene i staten New York (1806) da han var 76 år og uttalte at «Om vi noen gang kommer til Himmelen vil vi ikke finne noen som vil klandre oss for være svarte eller for å være slaver.» Det er antatt at Hammon var slave til han døde. Hans ovennevnte tale ble senere opptrykket av flere abolisjonistgrupper.
William Wells Brown (1814–1884) og Victor Séjour (1817–1874) produserte de tidligste skjønnlitterære prosaverkene av afroamerikanske forfattere. Séjour var født fri i New Orleans og flyttet til Frankrike da han var 19 år. Der utga han sin novelle «Le Mulâtre» («Mulatten») i 1837. Det er det første kjente skjønnlitterære prosastykket av en afroafrikaner, selv om det var skrevet på fransk og trykket i et fransk magasin. Séjour vendte aldri tilbake til afroamerikanske emner i hans senere tekster. Brown, på den annen side, var en framtredende abolisjonist, foreleser, historiker, og forfatter av romaner og skuespill. Han var født som fange i sørstatene, men flyktet nordover hvor han arbeidet for abolisjonistsaken og ble en profilert forfatter. Han skrev Clotel; or, The President's Daughter (1853), betraktet som den første roman skrevet av en afroamerikaner, selv om romanen ble først utgitt i England. Den var basert på et vedvarende rykte om at president Thomas Jefferson hadde blitt far til en datter med sin slave Sally Hemings.
Den første afroamerikanske roman som ble utgitt i USA var Harriet E. Wilsons Our Nig (1859). Den uttrykte vanskelighetene som frie svarte hadde med å leve i nordstatene. Boken var selvbiografisk, ble raskt glemt etter utgivelsen, muligens for at dens innhold om at selv frie svarte var ikke virkelige frie, var ikke i overensstemmelse med de faste temaene i slavefortellingene. Da romanen ble gjenoppdaget av Henry Louis Gates, Jr. i 1982 fikk den derimot nasjonal oppmerksomhet.
Slavefortellinger
En vesentlig, men ikke eksklusiv undersjanger til afroamerikansk litteratur er slavefortellinger. Disse redegjørelsene, vitnemålene og selvbiografiske fortellingene om livet som slave i sørstatene utviklet seg fra midten av 1800-tallet. På denne tiden førte kontroversen over slaveriet til følelsesladdet litteratur på begge sider av saken. Romaner som særlig Onkel Toms hytte (1852) av Harriet Beecher Stowe representerte abolisjonistsiden og motstanden mot slaveriet som et ondskapsfullt system. I kontrast ble det skrevet «Anti-Tom»-romaner av hvite sørstatsforfattere til støtte for slaveriet som en naturgitt rettighet, og for å bevare sørstatssamfunnet. Disse romanene ble også kalt for plantasjeromaner da de beskrev livet på plantasjene som idyllisk.
Slavefortellinger ble en integrert del av afroamerikansk litteratur. Rundt 6000 slaver fra Nord-Amerika og Karibia skrev eller vitnet om sine liv som slaver, og rundt 150 av disse ble utgitt som bøker eller pamfletter. De kan løselig skilles i tre kategorier: fortellinger om religiøs forsoning; fortellinger som inspirerte abolisjonistkampen; og fortellinger om framskritt. De agiterende skriftene som inspirerte abolisjonistkampen er de mest kjente da de tenderte til å ha sterke selvbiografiske motiver. Mange av dem er i dag anerkjent som de mest litterære tekstene på 1800-tallet skrevet av afroafrikanske forfattere, og hvor to av de best kjente er Frederick Douglass' selvbiografi og Harriet Jacobs’ Hendelsene i livet til en slavepike (Incidents in the Life of a Slave Girl, 1861).
Frederick Douglass
Frederick Douglass (ca. 1818–1895) ble først ble kjent for offentligheten som en kraftfull og elegant taler og som forfatteren av sin selvbiografiske slavefortelling, og til sist som den mest framtredende afroamerikaneren i sin tid, og en framstående foreleser og skribent.
Douglass var født som slave i Maryland, men rømte og arbeidet siden for en rekke abolisjonistsaker. Han redigerte også et antall aviser, blant dem The North Star. Douglass’ best kjente verk er hans selvbiografi, Fortellingen om livet til Frederick Douglass, en amerikansk slave (Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave, 1845). Da boken kom ut ble den angrepet av en del kritikere som ikke kunne tro at en svart mann kunne skrive en såpass elegant og veltalende tekst. En av de fremste kritikerne var en nabo av Douglass’ tidligere slaveeier som hevdet at den slave som han kjente var «en ulærd og ganske ordinær neger.» Douglass selv hevdet at hans lidelser som slave ikke var representativt for amerikanske slaver generelt da slaver sør for Maryland hadde et langt verre liv. «Jeg har hatt lidelser, men det er ingenting i sammenligning med tusenvis av andre.»
Hans selvbiografi ble en bestselger, både i USA som i Storbritannia, og Douglass reviderte og utvidet senere teksten og ble gjenutgitt som Min trelldom og min frihet (My Bondage and My Freedom, 1855). I tillegg til å tjene en rekke politiske posisjoner i løpet av sitt liv skrev han en rekke innflytelsesrike artikler og essayer. «Jeg ser fortsatt for meg et liv av slit og prøvelser..., men rettferdig må skje, sannheten må bli fortalt... jeg vil ikke være stille.»
Etter opphevelsen av slaveriet
Abraham Lincolns Emansipasjonproklamasjonen den 22. september 1862 erklærte at målet for den amerikanske borgerkrigen var frigjøring av slavene. I takt med at unionshærene erobret sørstatene ble der daglig befridd tusenvis av slaver inntil nesten alle (ca. 4 millioner ifølge folketellingen i 1860 var befridd i juli 1865. I tiden etter at slaveriet var opphevet fortsatte en rekke afroamerikanske forfattere å skrive sakprosa om forholdene til svarte i det amerikanske samfunnet. Blant de fremste var W. E. B. Du Bois (1868–1963), en av de opprinnelige stifterne av Nasjonalforbundet for de fargas interesser (National Association for the Advancement of Colored People, NAACP), og som utga en meget innflytelsesrik samling av essayer kalt Sjelene til svarte folk (The Souls of Black Folk, 1903). Bokens essayer var banebrytende og trakk veksler på Du Bois’ egne erfaringer for å beskrive hvordan afroamerikanere levde i det amerikanske samfunnet. I en av tekstene hevdet Du Bois at «Problemet til 1900-tallet er problemet med fargelinjen» Du Bois var overbevist om at afroafrikanere burde, grunnet deres felles interesser, arbeide sammen for å bekjempe fordommer og urettferdighet.
En annen prominent forfatter i samme tidsperiode var Booker T. Washington (1856–1915), som på mange vis representerte det motsatte syn fra Du Bois. Washington var en lærer og grunnlegger av Tuskegee Institute, et svart gymnast i Alabama. Blant hans utgivelser var Up From Slavery (1901), The Future of the American Negro (1899), Tuskegee and Its People (1905), og My Larger Education (1911). I kontrast til Du Bois, som hadde en mer konfronterende holdning for å avslutte rasestriden i Amerika, mente Washington at svarte selv matte løfte seg opp og vise seg like overfor hvite før rasismen ville forsvinne. Mens dette var populært hos mange, både svarte som hvite, kom Washingtons politiske linje med tiden til å bli mindre dominerende etter hvert som årene gikk og rasistiske holdninger vedvarte.
En tredje forfatter som fikk oppmerksom i samme periode, skjønt ikke amerikansk borger, var jamaicaner Marcus Garvey (1887–1940), journalist, aviseier og korsfarer for panafrikanisme gjennom sin organisasjon Universal Negro Improvement Association and African Communities League (UNIA). Han oppmuntret folk av afrikansk slekt å søke tilbake til sine afrikanske røtter: «Vårt forbund må ikke vite av noen himmelstrøk, grenser eller nasjonalitet... la oss holde sammen under alle himmelstrøk og i hvert eneste land...»
Han skrev en rekke essayer som ble trykket som ledere i UNIAs husorgan, avisen Negro World. En del av hans forelesninger og andre skrifter ble samlet i sakprosabøker av hans andre kone Amy Jacques Garvey som Philosophy and Opinions of Marcus Garvey Or, Africa for the Africans (1924) og More Philosophy and Opinions of Marcus Garvey (1977). Rastafarianerne kom senere til å se på Garvey som sin profet.
Paul Laurence Dunbar (1872–1906), som ofte skrev i samtidens muntlige, fargerike, svarte dialekt og med en dyktig retorisk struktur, fikk nasjonal oppmerksomhet for sitt dikt «Ode to Ethiopia» (1896) fra samlingen Lyrics of Lowly Life. Hans første bok med poesi, Oak and Ivy, ble utgitt i 1893. Mye av Dunbars verker, som eksempelvis When Malindy Sings (1906), som dessuten var illustrert med fotografier tatt av kameraklubben ved Hampton Institute, og Joggin' Erlong (1906), viste avslørende glimt fra afroafrikanere på landsbygda. Selv om Dunbar døde altfor ung grunnet sviktende helse ved tuberkulose, var han en profilert poet, essayist, og forfatter av noveller og romaner, blant dem The Uncalled (1898) og The Fanatics (1901).
Selv om Du Bois, Washington, og Garvey var de ledende afroafrikanske intellektuelle i sin tid, var det også andre framstående afroamerikanere som steg fram, blant dem er Charles W. Chesnutt (1858–1932), en velkjent forfatter av noveller og essayer, foruten politisk aktivist. Som mange i årene etter borgerkrigen var Chesnutt mulatt, og kunne med letthet ha gått for å være «hvit», skjønt han valgte aldri å være det. Dette ble delvis reflektert i hans skjønnlitterære fortellinger som var mer kompleks enn mange av hans samtidige. Han skrev om figurer som måtte forholde seg til vanskelig emner som blandet rase eller bakgrunn, «passing», uekte fødsel, raseidentitet og sosial tilhørighet gjennom hele sin karriere. To av hans bøker ble tilpasset som stumfilmer i 1926 og 1927 av regissøren og filmprodusenten Oscar Micheaux.
Harlemrenessansen
Harlemrenessansen fra 1920 til 1940 ga ny oppmerksomhet til afroamerikansk litteratur. Mens Harlemrenessansen, som var basert i det afroamerikanske samfunnet i Harlem i New York, eksisterte det en større blomstring av sosiale tanker og kultur — med tallrike svarte kunstnere, musikere, sangere og andre som produserte verker innenfor jazz til teater — renessansen er kanskje best kjent for den litteratur som kom ut av den.
Blant de mest kjente forfatterne fra renessansen er poeten Langston Hughes (1902–1967) som først fikk oppmerksomhet ved en poesiantologi som kom ut i 1922, The Book of American Negro Poetry. Antologien var redigert av James Weldon Johnson og den samlet periodens mest talentfulle poeter, inkludert blant annet Claude McKay (1889–1948) som også hadde skrevet tre romaner, Home to Harlem (1928), Banjo (1929) og Banana Bottom (1933), foruten en novellesamling. I 1926 hadde Hughes utgitt en samling med poesi, The Weary Blues, og i 1930 romanen Not Without Laughter. Hughes kanskje mest kjente dikt var «The Negro Speaks of Rivers», som han skrev mens han ennå var i tenårene, og som skildrer en afroamerikaner som anerkjenner og forsterker sin tilknytning til Afrika og benytter sin afrikanske arv som en kilde til stolthet. Hans enkeltstående, mest anerkjennende figur er Jesse B. Simple, en enkel, oppriktig, og pragmatisk fyr fra Harlem hvis komiske observasjoner ble jevnlig fortalt om i Hughes' faste spalte i avisene Chicago Defender og New York Post. Simple Speaks His Mind (1950) er kanskje den best kjente samlingen med Jesse B. Simple som er utgitt i bokform. Fram til sin død i 1967 utga Hughes hele ni bind med poesi, åtte med noveller, to romaner og en rekke skuespill, barnebøker og oversettelser.
En annen representant fra renessansen var den mangfoldige Zora Neale Hurston (1891–1960), som var folkeminnegransker, antropolog, og romanforfatter. Hennes roman Their Eyes Were Watching God (1937) hadde handling fra Florida tidlig på 1900-tallet. Hovedpersonen, en afroamerikansk kvinne tidlig i førtiårene, forteller om sitt liv og sin reise via omfattende tilbakeblikk til sin beste venninne slik at hun kan formidle hennes historie til det nysgjerrig nabosamfunnet på hennes vegne. Hennes liv har tre hovedperioder som sammenfaller med hennes ekteskap til tre svært ulike menn. Boken har i ettertid blitt fremmet både som en av de fremst afroamerikanske romaner som tilsvarende fremste kvinneromaner som er kommet ut i USA. Til sammen skrev Hurston fjorten bøker som strakte seg fra antropologi til noveller og romaner. På grunn av hennes kjønn og at hennes litterære verker ikke ble vurdert som sosialt eller politisk relevant havnet hennes forfatterskap i mørke og var stort sett glemt i flere tiår inntil hun ble gjenoppdaget i et berømt essay på 1970-tallet av Alice Walker som fant i Huston en rollemodell for alle kvinnelige afroamerikanske forfattere.
Mens Hurston og Hughes er i dag to av de mest innflytelsesrike forfatterne som kom fra Harlemrenessansen var det også en rekke andre forfattere som markerte seg. Blant disse var Jean Toomer (1894–1967) som skrev Cane (1923), hans første bok som besto av fortellinger, dikt og skisser om afroamerikanere på landsbygda og i byene. En annen var Dorothy West (1907–1998), forfatter av romanen The Living is Easy (1948) som undersøkte livet til en sort overklassefamilie. En tredje var Countee Cullen (1903–1946) som beskrev hverdagslivet til afroamerikanere i sine dikt, som en reise han gjorde til Baltimore, men som ødelagt ved rasistiske fornærmelser. Cullens bøker omfattet poesisamlingene Color (1925), Copper Sun (1927), og The Ballad of the Brown Girl (1927). Fra diktet «Yet Do I Marvel» (1925) forsikrer han at han ikke tviler på Gud, dog er det mye han ikke forstår, men Gud vet å få en svart mann til å synge sin poesi:
Gløden og den fruktbare utløpet fra Harlemrenessansen var et vendepunkt for afroamerikansk litteratur. Før denne tiden var bøker av afroamerikanere hovedsakelig lest av andre svarte mennesker. Med renessansen begynte afroamerikansk litteratur — som med svart kunst og underholdning — å bli absorbert inn i den generelle amerikanske kulturen.
Borgerrettsbevegelsen
Under den første verdenskrig begynte en folkevandring av afroamerikanere som nådde sitt høydepunkt under den andre verdenskrig. Den store migrering besto av rundt 2 millioner sorte som flyttet ut av sørstatene og til det nordvestlige, midtvesten og vestlige delene av USA. De søkte å unnslippe sørstatsrasismen, men også å søke jobber i industribyene som Chicago.
Denne utflytningen skapte en ny følelse av uavhengighet i det svarte samfunnet og bidro til den vibrerende svarte bykulturen som Harlemrenessansen var en del av. Migreringen førte også til at den voksende borgerrettsbevegelsen fikk fornyet kraft og som gjorde et mektig inntrykk på afroamerikanske forfattere i tiden mellom 1940- og 1960-tallet. Akkurat som svarte aktivister presset for å få en slutt på segregering og rasisme og skapte en ny følelse for svart nasjonalisme, på samme vis forsøkte svarte forfattere å adressere disse emnene i sine tekster.
En av de første skribenter som så gjorde var James Baldwin (1924–1987) som adressert emner som rase og seksualitet. Baldwin, som er best kjent for sin roman Rop det fra berget (Go Tell It on the Mountain, 1953) som mot en selvbiografisk bakgrunn fortalte dypt personlig om en halvvoksen gutts religiøse omvendelse, dels framkalt av den skinnhellige faren, og dels pubertetsårenes seksuelle besværligheter. I andre fortellinger, også personlige, og essayer undersøkte han det å være svart og homofil, begge deler ikke akseptert i det hvite samfunnet. I årene 1948-1957 bodde han i Europa hvor han kom «på talefot med sin avstamning». I Giovannis rom (1956) angrep han minoritetsproblemet fra den homofiles synsvinkel, og samtidig uttrykte han et vedvarende problem i amerikansk litteratur: «Amerikanere burde aldri reise til Europa. For det betyr at de aldri kan bli lykkelige igjen.» Tydeligere er han i Ilden neste gang (Fore Next Time, 1963): man må akseptere livet som det er og menneskene som de er, men aldri akseptere urettferdigheten. Likevel må hatets onde sirkel en gang brytes. Han advarte også de hvite: «Neste gang kommer ilden istedenfor regn». I alt skrev Baldwin bortimot 20 bøker, et mektig nedslag i afroamerikansk litteratur.
Baldwins forbilde og venn var forfatteren Richard Wright, som Baldwin en gang kalt for «den største svarte forfatter i verden for meg!» Wright er best kjent for sin roman Native Son (1940), som fortalte historien om Bigger Thomas, en svart mann som kjempet for å bli akseptert i Chicago og som av angst og opparbeidet aggresjon dreper en ung, hvit kvinne. Baldwin var så imponert over romanen at han titulerte en av sine essaysamlinger for Notes of a Native Son (1955), som referanse til Wrights roman. Imidlertid sprakk vennskapet grunnet et av bokens essayer, «Everybody's Protest Novel», som kritiserte Native Son for å mangle troverdige figurer og psykologisk kompleksitet. Blant Wrights andre bøker var den selvbiografiske romanen Black Boy (1945), The Outsider (1953), og White Man, Listen! (1957).
En annen stor romanforfatter fra denne perioden var Ralph Ellison (1914–1994), best kjent for sin roman Usynlig mann (Invisible Man, 1952) som var Den nasjonale bokpris i 1953, og kombinerte en nærmest sosiologisk betraktning med en høyt oppdrevet fortellerteknikk og stilistisk følsomhet. Selv om Ellison ikke fullførte noen annen roman i løpet av sin karriere var Usynlig mann i seg selv så banebrytende at den sikret hans plass i litteraturhistorien. Etter hans død i 1994 ble en andre roman satt sammen, Juneteenth (1999), fra et manuskript på 2000 sider som han hadde skrevet på de siste 40 årene. En mer fyldig versjon fra det samme manuskriptet ble utgitt under tittelen Three Days Before the Shooting (2010).
Borgerrettsperioden så også framveksten av kvinnelige svarte poeter, mest kjent er Gwendolyn Brooks (1917–2000), den første afroamerikaner som vant Pulitzerprisen da den ble gitt til henne for hennes poesibok fra 1949, Annie Allen. Sammen med Brooks sto også andre kvinnelige poeter fram som ble kjent i løpet av 1950- og 1960-tallet, blant annet Nikki Giovanni (født 1943) og Sonia Sanchez (født 1934). Begges forfatterskap har reflekterte militante svart stemmer, særlig på 1960-tallet, og begge har siden også hatt en framtredende akademisk karriere.
I den samme epoken fikk en rekke dramatikere oppmerksomhet, særlig Lorraine Hansberry (1930–1965) som med sitt stykke A Raisin in the Sun fokuserte på en fattig svart familie i Chicago. Stykket vant i 1959 New Yorks dramakritikeres Sirkelpris. En annen skuespillerforfatter som markerte seg var Amiri Baraka (tidligere kjent som LeRoi Jones, født 1934) som skrev kontroversielle skuespill som ble satt opp off-Broadway. I de senere år har Baraka blitt kjent for sin poesi og musikkanmeldelser.
Det er også verd å nevne at et antall viktige essayer og bøker om menneskerettigheter ble skrevet av ledere fra borgerrettsbevegelsen. En av de ledende eksemplene fra disse er Letter from Birmingham Jail (1963) av Martin Luther King jr.
Nyere historie
Fra 1970-tallet nådde afroamerikansk litteratur hovedstrømning i det amerikanske kulturlivet hvor bøker av svarte forfattere jevnlig havnet på avisenes bestselgerlister og oppnådde priser ved sin kvalitet alene. Det var også på denne tiden at verker av afroamerikanske forfattere begynte å bli akseptert i akademiske miljøene som en legitim tradisjon (ikke sjanger) av amerikansk litteratur.
10 eurocent
Beskrivelse
10 eurocent-myntene består av en sammensetning med en legering av nordisk gull. De har en diameter på 19,75 mm, en tykkelse på 1,93 mm og veier 4,10 gram. Kanten på mynten er raglete striper.
Sider
Som alle euromynter har 10 eurocent en felles side og en nasjonal side.
Med rett til å kapre
Med rett til å kapre er en norsk dramatisert dokumentarfilm om Norges ukjente sjørøverhistorie.
Filmen inneholder intervjuer med historikere i Norge, England og Russland, og med etterkommere av kaperne. Dramatiseringer viser hvordan kapringen foregikk og andre realistiske situasjoner fra Norge under Napoleonskrigen.
Den er skrevet og regissert av Christian Andreas Wulff, Ole Bernt Tellefsen og Kristian Landmark. Musikken til filmen er skrevet av Marius Christiansen.
Bakgrunn
I 1807 gikk Norge fra gullalder til hungersnød nærmest over natten. Med napoleonskrigen forsvant både inntektsgrunnlaget og tilgangen på mat. Da ble nordmenn sjørøvere. Langs kysten utrustet tusenvis av desperate menn småbåter med kanoner. De dro ut for å kapre - med kongens tillatelse. Hundrevis av skip ble kapret av de norske sjørøverne. De var en overhengende trussel mot handelsruten mellom Østersjøen og Vest-Europa - helt frem til 1814.
Sjørøveraktiviteten nådde sitt høydepunkt under napoleonskrigen, 1807-1814. Ekstreme kuldeperioder ødela avlingene på Sørlandet. Samtidig sørget engelsk blokade for at de ikke fikk korn fra Danmark. Nøden var stor og mange livnærte seg på barkebrød og beinmelsuppe. Fattigdommen var altomfattende og sinnet mot fienden England eksplosivt. Da ga kongen sin tillatelse til at skip på vei til og fra fienden kunne kapres. Sjørøverne ble nå kalt kapere. De fikk lisens for kapringsvirksomhet mot å forplikte seg til å få fangsten sin offentlig godkjent av en priserett.
10 eurocent
Tidligere nasjonale sider
Det var ikke meningen at de nasjonale sidene skulle utstedes før år 2008.
Afroamerikansk litteratur
Nyere historie
Toni Morrison hadde i mellomtiden bidratt til å promotere svart litteratur og forfattere da hun arbeidet som redaktør for forlaget Random House på 1960- og 1970-tallet hvor hun var fødselshjelper for forfattere som Toni Cade Bambara og Gayl Jones. Morrison selv sto fram som en av de mest betydningsfulle afroamerikanske forfattere på 1900-tallet. Hennes første roman, De blåeste øyne (The Bluest Eye), ble utgitt i 1970. Blant hennes mest berømte romaner er Elskede (Beloved, 1987) som skaffet henne Pulitzerprisen for fiksjonslitteratur i 1988. Denne fortellingen beskrev en slave som fant sin frihet, men som drepte sin baby for å redde henne fra et liv i slaveri. En annen betydningsfull roman er Sangen om Salomon (Song of Solomon, 1977), en fortelling om materialisme, ugjengjeldt kjærlighet og brorskap. Morrison er den første afroamerikaner som fikk Nobelprisen i litteratur, noe som skjedde i 1993.
TotalEnergies EP Norge
TotalEnergies EP Norge AS er et norsk datterselskap av det franske oljeselskapet TotalEnergies, som er involvert i leting og produksjon av olje og gass på norsk kontinentalsokkel.
Historikk
Selskapet har vært til stede i Norge siden 1965 og var en av pionérene i starten av norsk petroleumsleting og produksjon.
Bedrften ble startet opp på midten av 1980-tallet. På den tiden var det tre forskjellige bedrifter som etterhvert valgte å fusjonere til ett stort selskap. Sammenslåingen av de tre bedrfitene startet i 2000, og ble fullført i desember 2001.
Afroamerikansk litteratur
Nyere historie
På 1970-tallet skrev romanforfatteren og poeten Alice Walker et berømt essay som førte Zora Neale Hurston og hennes klassiske roman Their Eyes Were Watching God tilbake til den litterære verden etter å ha vært glemt i flere tiår. I 1982 vant Walker både Pulitzerprisen og den amerikanske bokprisen for romanen Purpurfargen. Sistnevnte var en roman i brevform som fortalte historien om Celie, en ung kvinne som ble seksuelt mishandlet av sin stefar og deretter tvunget til å gifte seg med en mann som fysisk mishandlet henne. Romanen ble filmatisert under samme tittel, Purpurfargen, av Steven Spielberg.
På 1970-tallet havnet afroamerikanske bøker på toppen av bestselgerlistene. Blant de første som gjorde det var Røtter (Roots, 1976) av Alex Haley. Boken, som var roman bygd over Harleys egen familiehistorie, begynte med at Haleys stamfar Kunta Kinte ble kidnappet i Gambia og fulgte hans liv som slave i USA. Boken gjorde stort inntrykk, vant en Pulitzerpris og ble filmatisert til en TV-serie som ble vist i mange land, også Norge. Haley skrev også ferdig selvbiografien til den svarte militante politikeren Malcolm X, på grunnlag av hans etterlatte papirer, etter at han hadde blitt myrdet i 1965 i Harlem.
Andre betydelige forfattere i nyere år er Gayl Jones, Rasheed Clark, Ishmael Reed, Jamaica Kincaid, Randall Kenan, og John Edgar Wideman. Afroamerikanske poeter har også fått bredere anerkjennelse. Maya Angelou hadde æren med å framføre et dikt ved Bill Clintons offisielle innvielse som president, Rita Dove vant en Pulitzerpris og fungerte som USA hoffdikter fra 1993 til 1995, og Cyrus Cassells' Soul Make a Path through Shouting ble nominert for en Pulitzerpris i 1994. Cassells er mottaker for William Carlos Williams' ærespris. Natasha Trethewey vant Pulitzerpris for poesi med sin bok Native Guard. Mindre kjente poeter som blant annet Thylias Moss har også blitt priset for deres nyskapende diktning. Svarte dramatikere som Ntozake Shange, som skrev For Colored Girls Who Have Considered Suicide When the Rainbow Is Enuf; Ed Bullins; Suzan-Lori Parks; og den fruktbare August Wilson som har fått to Pulitzerpriser for sine skuespill. Edward P. Jones fikk prisen for 2004 for romanen The Known World, en fortelling om en svart slaveeier i førkrigstidens sørstatene.
Bærum Høyre
Bærum Høyre er partiet Høyres kommuneforening i Bærum. Bærum Høyre ble stiftet i 1884, har vært en av landets største og mest innflytelsesrike partiorganisasjoner, og har sittet med den politiske makten i Bærum nesten sammenhengende i over 100 år. Med 1 170 medlemmer er Bærum Høyre blant partiets største lokalforeninger.
Afroamerikansk litteratur
Nyere historie
Unge afroamerikanske romanforfattere er blant andre David Anthony Durham, Tayari Jones, Kalisha Buckhanon, Mat Johnson, ZZ Packer og Colson Whitehead, for å nevne noen få. Afroamerikanske forfattere har også spredt seg bredt i den litterære verden, blant annet Chester Himes, som på 1950- og 1960-tallet skrev populære krimbøker om «Coffin» Ed Johnson og «Gravedigger» Jones, to politidetektiver i New York. Himes brola vegen for senere krimromaner av Walter Mosley og Hugh Holton. Afroamerikansk litteratur er også representert av sjangrene science fiction, fantastisk litteratur og grøssere av Samuel R. Delany, Octavia E. Butler, Steven Barnes, Tananarive Due, Robert Fleming, Brandon Massey, Charles R. Saunders, John Ridley, John M. Faucette, Sheree Thomas og Nalo Hopkinson for å nevne noen av de mer kjente forfatterne. Oppmerksomheten til fjernsynspersonligheten Oprah Winfrey har via hennes bokklubb gitt svarte forfattere et bredere publikum.
Bærum Høyre
Bærum kommunestyre
Bærum Høyre har stilt egen liste ved alle valg etter den andre verdenskrig, unntatt 1951 da partiet stilte fellesliste med Bondepartiet. Lisbeth Hammer Krog har vært Bærums ordfører siden 2011. Siw Wikan ble valgt som varaordfører etter kommunevalget i 2019. Morten Skauge er leder i kommunestyregruppen fra 2019.
Afroamerikansk litteratur
Imøtegåelse av dominerende litterære kultur
Gjennom hele den amerikanske historien har afroamerikanere blitt diskriminert og utsatt for rasistiske holdninger. Denne negative erfaringen drev en del svarte forfattere, i det minste i de første årene av afroamerikansk litteratur, å vise seg like gode som hvite europeiske og amerikanske forfattere. Henry Louis Gates, Jr, (født 1950), en profilert akademisk litteraturforsker og kritiker, mener at «det er rimelig å beskrive underteksten til sort litteraturs historie som denne trangen å gjendrive påstanden om at siden sorte ikke har noen skriftlige tradisjoner var de bærere av en underlegen tradisjon.»
Bærum Høyre
Nåværende leder
Henrik Asheim er leder i Bærum Høyre fra desember 2021.
Afroamerikansk litteratur
Imøtegåelse av dominerende litterære kultur
Ved å imøtegå påstandene fra den dominerende kulturen viste de afroamerikanske forfatterne ikke bare deres egen verdi, de forsøkte også å velte de litterære tradisjoner og maktstrukturen i det amerikanske samfunnet. Forskere har uttrykt dette synet ved å hevde at skriving har tradisjonelt vært «noe definert av den dominerende kulturen som en hvit, mannlig aktivitet.» Det betydde at i det amerikanske samfunnet har litterær godkjennelse tradisjonelt vært tett knyttet til maktdynamikken som blant annet besto av onder som rasediskriminering. Ved å låne fra og innlemme folkeminner fra de muntlige tradisjoner av afrikansk diaspora, har afroamerikansk litteratur brutt «bindeleddet av mystikk mellom den litterære makt og den patriarkalske makt.» I denne oppfatningen ble afroamerikansk litteratur til et redskap i kampen for svart politisk og kulturell frigjøring, slik det har blitt hevdet tidligere, særlig av W. E. B. Du Bois.
Bærum Høyre
Bærum Unge Høyre
Bærum Unge Høyre ble stiftet av Kristoffer Rostad den 6. oktober 1921, og ledes fra november 2022 av Sondre Sandøy.
Afroamerikansk litteratur
Eksistens både innenfor som utenfor
I henhold til professor Joanne Gabbin ved James Madison University eksisterer afroamerikansk både innenfor som utenfor amerikansk litteratur: «På et vis har afroamerikansk litteratur blitt rykket til et annet nivå, utenfor amerikansk litteratur, dog er det en integrert del.»
10 eurocent
Nye regler
Ifølge en ny lov skal alle eurolandene skrive deres navn eller forkortelsen av deres navn på alle euromynters nasjonale sider. Men landene bestemmer selv, hvor og når de vil gjøre denne endringen. Finland var det første landet som gjorde dette gjennom å skrive (FI) på myntene.
Afroamerikansk litteratur
Eksistens både innenfor som utenfor
Dette synet på afroamerikansk litteratur er basert på erfaringen til svarte mennesker i USA. Selv om afroamerikanere lenge har krevd en amerikansk identitet har de under det meste av amerikansk historie ikke blitt akseptert som fullverdige borgere og ble aktivt diskriminert mot. Resultatet er at de var en del av USA og samtidig på utsiden av det. Det samme er blitt fremmet for afroamerikansk litteratur. Mens den eksisterer helt og holdent innenfor rammeverket til den større amerikanske kulturen, eksisterer den også som sin egen eksistens. Som et resultat har nye fortellerstiler og unike stemmer blitt skapt innenfor den relative isolasjon. Den generelle nytten er at når isolasjonen brytes drar den bredere kulturen nytte av nyvinningene fra den smalere kulturen. Dette mønsteret har viset seg med mange aspekter av afroamerikansk kultur i løpet av det siste århundret med jazz og hiphop som kun to eksempler på kunstenriske uttrykk som først ble utviklet i isolasjon innenfor det svarte samfunnet før det nådde et større publikum og deretter revitaliserte amerikansk kultur som helhet.
Balkanisering av amerikansk litteratur
En mer negativ vurdering argumenterer for at afroamerikansk litteratur eksisterer som del av en balkanisering av litteraturen i de siste tiårene eller som en forlengelse av den generelle kulturkrigen innenfor litteraturens verden. I henhold til dette er litteraturen delt i bestemte og adskilte grupperinger på grunn av framveksten av politiske identiteter i USA og andre deler av verden. Når politikken tar avgjørelser for litteraturen betyr det at implisitt at eksempelvis kun kvinner kan skrive om kvinner, og kun svarte kan skrive om svarte for svarte.
10 eurocent
Fremtidige nasjonale sider
Ettersom Latvia og Litauen skal ta i bruk euro som valuta, har de laget noen utkast til hvordan de vil at de skal se ut. Designene kan forandre seg før de får euro som nasjonal valuta.
Afroamerikansk litteratur
Balkanisering av amerikansk litteratur
Argumentet mot denne gruppebaserte tilnærmingen av litteraturen er at det begrenser litteraturen til å kunne undersøke det samlete menneskelige forhold, foruten at det bedømmer etniske forfattere hovedsakelig på grunnlag av deres etnisitet framfor deres litterære kvalifikasjoner. På den annen side kan litterær utforskningen av gruppe- eller etnisk dynamikk via litteratur gi økt forståelse av menneskelige forhold da særskilte grupper eller etnisitet ellers blir ignorert eller oversett av den generelle amerikanske litteraturen. Det er dog enighet om at amerikansk litteratur bryter ikke sammen til tross for profilering av særskilte tradisjoner som afroamerikansk litteratur. Isteden er amerikansk litteratur ganske enkelt en refleksjon av det økende mangfold i USA og at dette mangfoldet i dag er mer gjennomgående enn noen gang tidligere.
Afroamerikansk kritikk
Afroamerikansk litteratur har i årenes løp også blitt diskutert i det svarte samfunnet av dets utøvere: det har blitt rettet kritikk for at svart litteratur ikke portretterer svarte mennesker i et positivt lys og at litteratur bør gjøre det.
W. E. B. Du Bois skrev i NAACPs The Crisis om dette emnet i 1921: «Vi ønsker at alt som er sagt om oss ved å fortelle det beste og det høyeste og edleste i oss. Vi insisterer at vår kunst og vår propaganda må bli ett.» I 1926 la han til at «All kunst er propaganda og må alltid være det, til tross for sutringen fra puristene.» Du Bois og redaktørene av The Crisis hevdet jevnlig at litteraturen var et redskap i kampen for afroamerikansk frigjøring.
Du Bois’ tro på kunstens propagandaverdi kom fram da han i 1928 hadde et sammenstøt med forfatteren Claude McKay over hans bestselgerroman Home to Harlem som hadde utkommet samme år. Du Bois mente at romanens frilynte seksuelle beskrivelser og skildringer av nattlivet i Harlem appellerte kun de til «lidderlige behovene» til hvite lesere og utgivere som ønsket å portrettere svarte som «promiskuøse». Han skrev at romanen «for det meste gjør meg kvalm, og etter de skitnere delene av dens smuss følte jeg bestemt at jeg måtte ta et bad.» Andre fremmet tilsvarende kritikk mot Wallace Thurmans roman The Blacker the Berry i 1929. Ved å adressere fordommene mellom lysebrune og mørkebrune svarte, gjorde mange afroamerikanere rasende på romanen ved at de mislikte at deres «skittentøy» ble hengt ut offentlig.
I sin oppdaterte innledning av 1995 av romanen Oxherding Tale, kritiserte Charles R. Johnson den nevnte romanen til Walker for dens negative portrett av afroamerikanske men: «Jeg overlater det til leseren å avgjøre om boken presser hardere mot konvensjonens grenser, og slår seg tillitsfullt til i det rom hvor fiksjon og filosofi møtes.» Alice Walker kom med sitt omstendelige svar i essaysamlingen The Same River Twice: Honoring the Difficult: A Meditation on Life, Spirit, Art and the Making of the Film, The Color Purple, Ten Years Later (1996) hvor et forsvar er at både romanen, som filmen av samme navn, ikke først og fremst handler om rase, men om «den menneskelige ånds prøvelser».
Som med all litteratur, særlig politisk litteratur, har det vært fremmet krav om at den skal tjene en bestemt hensikt, men det synes som om levende afroamerikansk litteratur, ved at den både har en lang historie og en kvalitativ bredde, har vist at det ikke lenger er mulig.
Slaget ved Yamen
Slaget ved Yamen  (kinesisk: 崖门战役, også kjent som Flåteslaget ved Yafjellet 崖山海战) fant sted den 19. mars 1279, og betraktes som Song-dynastiets siste motstand mot Yuan-dynastiet. Selv om Yuan-flåten var vesentlig mindre, klarte den ved taktisk dyktige grep å tilføye Song-flåten et tilintetgjørende nederlag.
Slagstedet er ved storkommunen Yamen i dagens Xinhui fylke i Guangdong-provinsen i Kina.
Dette var et av de største sjøslagene i verdenshistorien.
Bakgrunn
I 1276 oppgav Song-hoffet hovedstaden Lin'an og flyktet unna de mongolske angripere til Fuzhou. De tok ikke med seg keiser Gong, slik at han ble tatt til fange. Nå kretset motstandskampen om to unge prinser, keiser Gongs brødre. Den eldre av dem, Zhao Shi, som var ni år gammel, ble utropt til ny keiser.
I 1277 inntok mongolene også Fuzhou, og nå flyktet dynastiet til Quanzhou, der Song-generalen Zhang Shijie håpet på å få lånt båter for å kunne fortsette kampen. Men den muslimske kjøpmennen Fu Shougeng nektet. Dermed konfiskerte Zhang Fus eiendommer, og stakk av sted med de stjålne båtene med Song-hoffet. I raseri slaktet Fu ned det som var igjen av keiserklanen og en del av dens mandariner i Quanzhou, og overgav seg til Yuan. Slik styrket han mongolenes flåtemakt.
Song-hoffet dro fra Quanzhou til Guangdong. Men Zhao Shis hvelvet under en storm på vei inn til Leizhou. Han overlevde, men var blitt syk av medfarten. Keiserhoffet kom seg til Mui Wo på øya Lantau, og der døde keiser Zhao Shi etter en tid. Han ble etterfulgt av sin lillebror Zhao Bing, som var syv år gammel. Zhang Shijie tok med den nye keiser Bing til Yamen, og forberedte forsvaret mot Yuan-styrkene der.
I 1278 ble Wen Tianxiang, som hadde kjempet mot Yuan-styrkene i Guangdong og Jiangxi,tatt til fange av Wang Weiyi i Haifeng fylke. Dermed var alle Song-styrkene på landsiden i området sjaltet ut.
Slaget
I 1279 angrep Yuan-styrkenes Zhang Hongfan Song-flåten ved i bukta ved Yamen. Li Heng, som tidligere hadde erobret Guangzhou, forsterket Zhang Hongfan. Noen blant Song-styrkene mente at flåten først skulle sikre seg innløpet til bukta, så de hadde sikret sin retrett mot øst. Men Zhang Shijie gikk ikke med på det; han fryktet at noen av hans egne styrker ville stikke av den veien da. Av samme årsak beordret han at man skulle brenne ned alle palasser, hus og fort på land.
Zhang beordret om lag tusen skip kjedet sammen inne i bukta, og bragte keiser Bings båt til midt i sin flåte. Yuanstyrkene sendte brannskip inn i songformasjonen, men songskipene var forberedt på det: De var alle innsmurt i flammeresistent gjørme. Da blokkerte yuanstyrkene bukta, mens yuanhæren avskar songflåtens vann- og treforsyninger til lands. Songsoldatene måtte spise tørr mat og mange drakk sjøvann, og dette førte til utstrakt sykdom og oppkast. Zhang Hongfan kidnappet Zhang Shijies nevø og bad Zhang Shijie tre ganger om å overgi seg – forgjeves.
Om ettermidagen den 18. mars forbedte Zhang Hongfan et massivt angrep. De bestmte seg for ikke å benytte kanoner, for det ville alt for lett føre til at lenkene mellom songskipene ble brutt slik at de enkeltvis kunne slippe unna alt for lett. Neste dag delte Zhang Hongfan sine flåtestyrker i fire: en del på hver side av songstyrkens østlige, nordlige og sørlige sider, mens Hongfan ledet den siste gruppen omkring en li fra songstyrkene.
Først angrep nordflanken, men den ble slått tilbake. Yuan-styrken begynte da å spille festmusikk i det hensyn at Song-styrkene skulle tro at det pågikk en bankett, og derfor ikke passet så nøye på. Ved middagstider angrep Zhang Hongfan frontalt, med ange soldater holdt i skul under store presenninger. Da Zhang Hongfans båter nådde frem mot Songflåten lød stridshornet, og de skjulte soldatene strømmet frem. Song-flåten ble overrumplet og tapte straks syv skip. Zhang Shijie skjønte at slaget var tapt, plukket ut de beste av sine soldater og forsøkte å komme seg unna med keiseren med om lag et dusin skip som forlot formasjonen.
Yuanstyrkene avanserte mot keiser Bing. Der innså venstreminister Lu Xiufu at man ikke ville lykkes i å komme seg unna, så han hoppet i havet med gutten. Begge druknet. Mange mandariner og konkubiner fulgte etter.
Følger
Songs historie forteller at hundretusener av lik fløt opp til overflaten syv dager etter slaget. Det ble sagt at guttekeiserens lik ble funnet nær dagens Shekou i Shenzhen, men hans grav er ennå ikke blitt funnet.
Zhang Shijie kom seg levende fra slaget, og håpet at enkekeiserinne Yang nå ville utpeke en ny Song-keiser. Men etter at hun hørte om keiser Bings død begikk enkekeiserinne Yang også selvmord til sjøs. Zhang Shijie begravde henne på tranden. Det antas at Zhang Shijie og hans gjenlevende soldater druknet til sjøs under den taifunen som raste kort etterpå.
Ettersom keiser Bing var den siste songkeiseren, gikk Song-dynastiet under med ham. Yuan-dynastiet under Kublai-khan kontrollerte nå hele Kina.
Mange templer ble reist senere i området til minne om de tapre songsoldatene; særlig minnet ble Wen Tianxiang, Lu Xiufu og Zhang Shijie. I 1980-årene ble det bygd en «minnegrav» til ære for guttekeiseren.
Naturens sju underverk
Naturens sju underverk er et forsøk på å skape en liste over de beste naturlige underverk, basert på en global avstemning.
Det hele er arrangert av den sveitsiskbaserte organisasjonen New Open World Corporation (NOWC), som også stod bak en tilsvarende kåring av menneskeskapte underverk, Verdens sju nye underverk, på bakgrunn av over 100 millioner avgitte stemmer.
Avstemningen
Det var mulig å nominere kandidater fram til 31. desember 2008. 430 forslag fra 224 land ble foreslått og dette ble senere redusert til 261 kvalifiserte forslag fra 222 land. Via en avstemning fram til 7. juli 2009 på nettstedet til New7wonders ble dette redusert til 77. Kandidatene er delt i sju ulike grupper avhengig av hvilken naturformasjon det er snakk om og de 77 kandidatene er jevnt fordelt med 11 i hver. De 77 blir evaluert av et panel under ledelse av tidligere generaldirektør i UNESCO, Federico Mayor. Panelet presenterte en liste med 28 finalekandidater 21. juli 2009. Deretter er det anledning til å stemme fram sine kandidater på nettstedet.
Den endelige lista over naturens sju underverk blir klar etter at stemmegivningen er avsluttet 11. november i 2011. Det er også mulig å stemme over vertsby for offentliggjøringen av resultatet.
Nordiske kandidater
Nordiske kandidater blant de 261 opprinnelige nominerte:
Bare Vatnajökull ble tilbake som nordisk kandidat blant de 77 forslagene. Geirangerfjorden endte på 23.-plass i gruppen for sjøformasjoner. Ingen nordiske kandidater endte blant finalistene.
Foreløpige vinnere
''Se sju vinnerne i tilfeldig rekkefølge basert på de først opptalte stemmene. Opptellingen er ikke endelig og avgjort og endringer kan derfor skje.''
Akademiet Drammen
Akademiet Drammen (Sundland) er en privat videregående skole i Drammen. Skolen startet opp i 2005 og har 330 elever. Skolen er en del av Akademiet, Norges største private videregående skolekjede, med 9 skoler i Bergen, Fredrikstad, Oslo, Drammen, Kristiansand, Sandnes, Molde, Ålesund og Trondheim.
Akademiet Drammen hadde fra 2011 til 2022 landets høyeste snittscore på elevundersøkelsen til Utdanningsdirektoratet, , og ifølge tall fra Utdanningsdirektoratet får skolens elever jevnlig høye karakterer til standpunkt og eksamen. Skolen har også en høyere gjennomføringsrate enn snittet for norske videregående skoler. Skolen har høye søkertall og derfor høye karakterkrav for opptak.
Beliggenhet
Ved grunnleggelsen i 2005 var skolen lokalisert på Landfalløya. I 2008 flyttet skolen til sine nåværende lokaler i Skogliveien 4, ved Sundland næringspark (bygg C) i Drammen, ca. 1,5 km fra Strømsø sentrum og Marienlyst Stadion.
Opplæringstilbud
Skolen tilbyr følgende utdanningsprogrammer og programområder:
Pierre-Raymond de la Barrière
Pierre-Raymond de Barrière (født i Rodez, død 13. juni 1383 i Avignon) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Autun og tilhørte augustinerkorherrene.
Washington County (Oregon)
Washington County er et fylke i den amerikanske delstaten Oregon. Det ligger i den nordvestlige delen av staten og det grenser mot Tillamook County i vest, Columbia County i nord, Multnomah County i øst, Clackamas County i sørøst, Yamhill County i sør og mot Clatsop County i nordvest.
Washington Countys totale areal er 1 874 km² hvorav 7 km² er vann. I 2000 hadde fylket 445 342 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Hillsboro som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1849 og har fått sitt navn etter USAs første president, George Washington.
Pierre-Raymond de la Barrière
Han ble kreert til kardinal (pseudokardinal) den 18. desember 1378 av motpaven Klemens VII. Han tok avstand fra utnevnelsen og allierte seg med pave Klemens VII.
Lee Jin-gyu
Lee Jin-gyu (født 13. januar 2000) er en sørkoreansk ishockeyspiller.
Hun representerte spesiallaget Korea under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 8 med det koreanske laget.
Kuben Hønefoss
KUBEN Hønefoss (tidligere Hønefoss Senteret) er Ringerikes største kjøpesenter, med en omsetning på 800 millioner i 2022. Senteret åpnet i 1986 under navnet Hønefoss Senteret, med 34 butikker, og fikk sitt nåværende navn i 2008 etter utbygging og modernisering. Omsetningen før ombyggingen var cirka 300 millioner pr år.
Senteret ligger sentralt på Sørsiden i Hønefoss, et steinkast fra Søndre torv og gamle Hønefoss hjelpefengsel. I løpet av 2008 er ca. 25 nye butikker representert i senteret, som i perioden 2006-2008 har gjennomgått en større utbygging. Senteret er nå på ca. 24 000 km² og rommer ca. 60 butikker når det stod ferdig, mot ca. 7 000 km² og 40 butikker tidligere. Samtidig ble antallet parkeringsplasser økt fra ca. 200 til ca. 380. I tillegg ble det bygget 21 selveierleiligheter øverst i senteret. Senteret har leietakere som Meny, Vinmonopolet, H&M, Clas Ohlson, Intersport, Kid, Mester Grønn, Burger King, Match og Cubus.
Now That’s What I Call Music! 7
'Now That's What I Call Music! 7' er det syvende samlealbumet i den norske Now That's What I Call Music-serien og ble utgitt 8. juli 2011.
Eksterne lenker
Now That's What I Call Music! discography
Romano kher
Romano kher er et romsk kultur- og ressurssenter som ble innviet i januar 2018 og som holder til i Gamlebyen kirke i Oslo. Romano kher betyr «det romske huset» på romanés, som er norske roms morsmål. Romano kher ble opprettet som en del av den norske stats oppreisning til den nasjonale minoriteten rom som kom på plass etter at statsminister Erna Solberg 8. april 2015 beklaget den rasistiske ekskluderingspolitikken som ble ført overfor norske rom i tiårene før og etter andre verdenskrig. Kulturhuset drives i samarbeid med Kirkens bymisjon. I huset holder blant annet Brobyggertjenesten til. De bistår norske rom i møte med norske institusjoner, holder kurs og foredrag for skoler som vil vite mer om minoriteten, har fritidstilbud for barn og unge og formidler romsk kultur gjennom åpne arrangementer. Skolelostjenesten arrangerer også leksehjelp der.
Den romske nyhetskanalen Nevimos Norvego er et samarbeid mellom Romano kher, Kirkens Bymisjon og Oslo Business Memo. Den lager nyhetssendinger og reportasjer på romanés og norsk om saker som er relevant for den norske romminoriteten. Den 15. november 2021 startet kanalen et nytt talkshow som er direktesendt fra lokalene i Romano kher. Talkshowet har fått navnet Romano Show.
Fylkesvei 2730
Fylkesvei 2730 går mellom Rosenkrantzgata og Gulskogen i Drammen.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av en delstrekning av den tidligere fylkesvei 42.