cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den greske selvstendighetskrigen
Kreta
Til tross for de harde tyrkiske straffetiltakene fortsatte motstanden mot undertrykkelsen, og således ble sultan Mahmud II (styrte 1808–1839) tvunget til søke hjelp hos Muhammad Ali av Egypt, den muslimske herskeren av Egypt. Han ble lokket med tilbudet om pashalik av Kreta. Den 28. mai 1822 kom en egyptisk flåte på 30 krigsskip og 84 transportskip, ledet av Hasan Pasha, svigersønn av Mehmet Ali, til Kreta og anløp ved bukta Souda. Oppgaven var å slå ned det greske opprøret med alle midler, og Hasan Pasha kastet ikke bort noen tid med å brenne ned landsbyer over hele Kreta.
Etter Hasans tilfeldige død i februar 1823 var den en annen svigersønn av Muhammad Ali, Hussein Bey som ledet en velorganisert og godt bevæpnet tyrisk-egyptisk styrke på 12 000 soldater med støtte av artilleri og kavaleri. Han plasserte sin base ved Ayia Varvara i Heraklion. Den 22. juni 1823 holdt Emmanouil Tombazis, utpekt til kommisjonær av Kreta av den gresk revolusjonære regjering, konvensjonen ved Arkoudaina i et forsøk på å forsone fraksjonene til de lokale kapteiner og forene dem mot en felles trussel. Han samlet deretter 3000 menn i Gergeri for å møte Hussein, men ble beseiret av en langt større og bedre organisert hær. Grekerne mistet 300 menn i slaget ved Amourgelles den 20. august 1823. Ved våren 1824 hadde Hussein maktet å begrense motstanden på Kreta til kun noe få enklaver i fjellene.
Mot sommeren 1825 var det en gruppe på 300 eller 400 kretere, som hadde kjempet med andre grekere på Peloponnes, kommet seg over til Kreta, og de revitaliserte motstanden. Den 9. august 1825, ledet av Dimitrios Kallergis og Emmanouil Antoniadis, erobret denne gruppen kretere festningen ved Gramvousa og andre motstandsmenn erobret festningen ved Kissamos, og forsøkte å spre opprøret ytterligere.
Selv om osmanene ikke greide å gjenerobre festningene, greide de å hindre at opprøret spredte seg til de vestlige provinsene. Opprørerne ble beleiret i Gramvousa i mer enn to år og de måtte drive sjørøveri for å overleve. Gramvousa ble en maurtue for piratvirksomhet som i stor grad plaget tyrkisk, egyptisk, men også europeisk skipsfart i regionen. I løpet av denne perioden ble befolkningene i Gramvousa organisert og bygde skole og en kirke dedisert til Panagia i Kleftrina («Vår piratfrue»), det vil si sankt Maria som skytshelgen for klephterne.
I januar 1828 gikk Hatzimichalis Dalianis fra Epirus sammen med 700 menn i land på Kreta og i mars tok han besittelse av festningen Francocastello på sørkysten og fjellregionen Sfakia. Kort tid etter angrep den lokale osmanske herskeren Mustafa Naili Pasha Frangokastello med en hær på 8000 menn. Festningens forsvar var brutt ned etter en beleiring på sju dager og Dalianis sammen med 385 menn ble drept. I løpet av 1828 sendte Kapodistrias av sted Alexandros Mavrokordatos med de britiske og franske flåtene til Kreta for gjøre opp med klephter og pirater. Denne ekspedisjonen førte til at alle piratskipene ble ødelagt og at Gramvousa og dens festning kom inn under britisk kommando.
Makedonia
Den økonomiske framgangen ved Thessaloniki og de andre urbane områdene i Makedonia i nordlige Hellas sammenfalt med den greske kulturelle og politiske renessanse. Idealene og de politiske sangene til Rigas Feraios og andre gjort dypt inntrykk på folket i Thessaloniki. Noen få år senere hadde opprørsfeberen i sørlige Hellas spredt seg til disse områdene, frøene fra Filiki Eteria fant raskt jordsmonn å slå røtter i. Lederen og koordinasjonen av revolusjonen i Makedonia var Emmanouel Pappas fra landsbyen Dobista, Serres, som ble innviet til Filiki Eteria i 1819. Pappas hadde betydelig innflytelse over de lokale osmanske myndighetene, særlig den lokale guvernøren, Ismail Bey, og han ga store deler av sin personlige formue for den greske frihetssaken.
Instruksjonen fra Alexander Ypsilantis var å gjøre forberedelser og få innbyggerne i Makedonia til å gjøre opprør. Pappas lastet våpen, ammunisjon og krigsmateriell i Konstantinopel på et skip en 23. mars og seilte til fjellet og halvøya Athos. Han mente det var det mest egnete springbrettet for å starte opprøret. Men «skikkelige forberedelser til opprøret var ikke blitt gjort, heller ikke var de revolusjonære idealene forenelig med den ideologiske verden til munkene ved Athos.» Tyrkerne var rasende over at sjøfolk fra Psará fra Stomio hadde gjort landgang, og at tyrkiske handelsmenn var blitt tatt og deres varer tatt fra dem. Den 8. mai herjet tyrkerne rundt i gatene av Serres, gjennomsøkte husene til grekerne etter våpen, fengslet metrolittpresten og 150 handelsmenn, og beslaglagte deres varer som straffereaksjon for plyndringen av de tyrkiske handelsfolkene.
I Thessaloniki fengslet guvernør Yusuf Bey (sønn av Ismail Bey) i sitt hovedkvarter mer enn 400 gisler, av disse var mer enn hundre munker fra klostrene. Han aktet også å gripe de mektige notabiliteter i Polygyros, men de forsto hans hensikter og flyktet i tide. Den 17. mai hadde grekerne i Polygyros fått nok, tok til våpen, drepte den lokale guvernøren og 14 av hans menn og såret tre andre. De jagde også bort to tyrkiske fanger. Den 18. mai, da Yusuf fikk høre om hendelsene i Polygyros og at opprøret hadde spredt seg til landsbyene i Khalkidiki. Han beordret at halvparten av gislene skulle drepes foran sine øyne. Mulla i Thessaloniki, Hayrıülah, har gitt følgende beskrivelse av massakrene:
Det vil vare fram til slutten av århundret før byens greske samfunn hadde tatt seg opp igjen. Opprøret hadde imidlertid fått framdrift i Athos og Kassandra, og øya Thasos ble også med. I mellomtiden hadde opprøret i Khalkidiki fått en langsom og usystematisk framdrift. I juni 1821 forsøkte opprørerne å kutte kommunikasjonene mellom Trakia og sørover i et forsøk på å forhindre serasker Hadji Mehmet Bayram Pasha fra å overføre tropper fra Lilleasia til sørlige Hellas. Selv om opprørerne forsinket dem, ble de til sist beseiret ved overgangen i Rentina.
Opprøret i Khalkidiki var fra da av begrenset til halvøya Athos og Kassandra. Den 30. oktober 1821 førte et omfattende angrep ledet av den nye pasha av Thessaloniki, Mehmet Emin Abulubud, til en avgjørende osmansk seier ved Kassandra. De overlevende, blant dem Pappas, ble berget av flåten fra Psara som fraktet dem til Skiathos, Skopelos og Skyros. Imidlertid døde Pappas på reisen for å delta i revolusjonen på Hydra. Sithonia, Athos og Thasos kom deretter til å overgi seg.
Uansett spredte opprøret seg fra sentrale til vestlige Makedonia, fra Olympos til Pieria og Vermionfjellene. Høsten 1821 ble Nikolaos Kasomoulis sendt til sørlige Hellas som «representant for sørøstlige Makedonia» og møtte Demetrius Ypsilantis. Han skrev deretter til Pappas fra Hydra og ba ham om å besøke Olympos for å møte kapteinene der og «fylle dem opp med nødvendig patriotisk entusiasme.» Ved begynnelsen av 1822 arrangerte Anastasios Karatasos og Aggelis Gatsos et møte med andre armatoloi; de besluttet at opprøret skulle bli basert i tre byer: Naoussa, Kastania, og Siatista.
I mars 1822 sikret Mehmed Emin seg avgjørende seirer ved Kolindros og Kastania. lengre nord, i nærheten av Naousa, organiserte Zafeirakis Theodosiou, Karatasos og Gatsos byens forsvar, og de første sammenstøtende endte i en seier for grekerne. Mehmed Emin kom da foran byen med 10 000 regulære soldater og 10 600 irregulære soldater. Da grekerne likevel ikke vil overgi seg satte Mehmed Emin i gang med en rekke angrep som presset grekerne bakover og til sist erobret byen i april, hjulpet av fiender av Zafeirakis som hadde avslørt et uvoktet sted, "Alonia". Deretter fulgte represalier og henrettelser, og det er rapportert at kvinnene kastet seg i fossen Arapitsa for ikke å bli voldtatt av muslimene og deretter solgt som slaver. De som brøt gjennom beleiringen av Naousa falt tilbake i Kozani, Siatista og elven Aspropotamos, eller ble fraktet vekk av flåten fra Psara til de nordlige egeiske øyene.
Kypros
Den 9. juni 1821 seilte 3 skip fra Kypros med general Konstantinos Kanaris. De gikk i land ved Asprovrisi i Lapithou. Kanaris brakte med seg papirer fra Filiki Etaireia, og skipene ble ønsket velkommen med begeistring og patriotiske rop fra de lokale grekere som ga sin hjelp til Kanaris og soldatene fra Kypros.
Lederen av grekerne på Kypros var erkebiskop Kyprianos og var blitt innlemmet i Filiki Etairia i 1818. Han hadde lovet å støtte kampen med mat og penger. Gjennom hele frigjøringskampen ble det fraktet inn forsyninger fra Kypros av Filiki Etairia for å støtte den greske kampen. Grekerne på Kypros tok stor risiko ved i hemmelighet å losse forsyninger på båter som med jevne mellomrom seilte til det greske fastlandet. De osmanske herskerne på Kypros var oppmerksom på den kypriotiske opprørsånden og alle som ble oppdaget i å støtte den greske saken ble dømt til døden. Indisiene om de hemmelige skipslastene fra Kypros ble nedtegnet av den franske konsulen på Kypros.
Tidlig i juli 1821 kom kyprioten og arkimandritt Theofylaktos Thiseas til Larnaka som budbringer for Filiki Etairia med ordrer som skulle viderebringes til hvert hjørne av øya. Det ble imidlertid oppdaget av de muslimske myndighetene, og den lokale pasha Küçük Mehmet tilkalte forsterkninger, konfiskerte våpen og arresterte flere framstående kyprioter. Erkebiskop Kyprianos ble anmodet av sine venner om å forlate øya, men han nektet. 9. juli 1821 fikk Küçük Mehmet portene på den befestede Nikosia stengt. Deretter begynte massakrer av grekere. Rundt 470 framstående kyprioter ble halshogd eller hengt, blant dem Khrysanthos (biskop av Paphos), Meletios (biskop av Kition) og Lavrentios (biskop av Kyrenia). Den neste dagen ble abbeder og munker på Kypros' klostre henrettet. Alle greske landsbyledere ble arrestert og deretter henrettet da de ble mistenkt for å spre patriotisme blant sine egne.
Det er beregnet at alt i alt ble over 2000 grekere på Kypros drept som hevn for øyas deltagelse i den greske revolusjonen. Det var en betydelig andel av befolkningen på denne tiden. I august kom 4000 tyrkiske soldater fra Syria og ytterligere plyndringer og massakrer spredte seg over øya. Erkebiskop Kyprianos sto fast på den greske saken. En engelsk reisende snakket med ham før hendelsene den 9. juli og rapporterte ham uttale: «Min død er ikke langt unna. Jeg vet at de [osmanene] venter på en mulighet å drepe meg.» Han ble arrestert og deretter offentlig hengt fra et tre den 9. juli 1821. Hendelsene på Kypros ble på 1880-tallet minnet i et episk dikt av Vasilis Michaelides kalt «Den 9. juli 1821» (gresk: Η 9η Ιουλίου 1821).
Krigen til havs
Fra de tidligste dagene av revolusjonen var framgang til havs vitalt for grekerne. Om de ikke greide å slå tilbake den osmanske marine, vil de ikke forhindre at isolert osmanske garnisoner og stryker til lands fikk forsyninger og forsterkninger. Den greske flåten var hovedsakelig bestående av skipene fra de greske øyene i Egeerhavet, hovedsakelig fra tre øyer: Hydra, Spetses og Psará. Hver øy utstyrte, bemannet og administrerte hver sin skvadron under deres egne admiraler.
Selv om de var bemannet av erfarne mannskaper, var de greske skipene ikke bygd for krigføring, kun utstyrt med lette kanoner og mannskapet var bevæpnete handelsfolk. De sto opp imot den osmanske flåte som hadde flere fordeler: dets skip var bygd og utstyrt for krig, de hadde ressursene til det store osmanske rike i ryggen, kommandoen var sentralisert og disiplinert under Kapudan Pasha. Hele den osmanske flåten besto av 23 linkeskip, hver med rundt 80 kanoner, og 7 eller 8 fregatter med 50 kanoner, 5 korvetter med rundt 30 kanoner og rundt 40 brigger med 20 eller ferre kanoner.
Opp mot denne situasjonen besluttet grekerne å benytte brannskip (gresk: πυρπολικά eller μπουρλότα), hvilket hadde vist seg å være effektivt for øyboerne på Psará under orlovopprøret i 1770. Den første prøven ble gjort ved Eresos den 27. mai 1821 da en osmansk fregatt med suksess ble ødelagt av et brannskip ledet av Dimitrios Papanikolis. Med brannskipene hadde grekerne et effektivt våpen mot de osmanske krigsskipene. I de påfølgende årene fikk de greske brannskipene økt omdømme etter å ha ødelagt osmanske flaggskip av Konstantinos Kanaris ved Khíos, etter at øyas befolkning var blitt massakrert i juni 1822. I alt ble 59 angrep med brannskip utført og av dem var 39 suksessfulle.
På denne tiden ble også konvensjonelle sjøslag utkjempet hvor marinekommandanter som Andreas Miaoulis, Nikolis Apostolis, Iakovos Tombazis og Antonios Kriezis utmerket seg selv. Den tidlige suksess til den greske flåte i direkte konfrontasjoner med osmanene ved Patras og Spetses ga de greske mannskapene selvtillit og bidro avgjørende for overlevelsen og suksessen til opprøret på Peloponnes.
Senere da Hellas imidlertid ble forvillet inn i en borgerkrig, tilkalte den osmanske sultan sin sterkeste allierte, Muhammad Ali av Egypt, for støtte. Plaget av indre strid og finansielle vanskeligheter i å holde flåten i konstant beredskap, greide ikke grekerne å forhindre at Kasos og Psará ble erobret og ødelagt i 1824, eller at den egyptiske hæren gjorde landgang ved Methoni. Til tross for seirer ved Samos og Gerontas, var den greske revolusjonen truet av sammenbrudd inntil de vesteuropeiske stormakten besluttet å intervenere i slaget ved Navarino i 1827.
Indre strid
I et forsøk på å overtale de militære lederne, foreslo sentraladministrasjon til Kolokotronis at han deltok i det utøvende organet som visepresident. Kolokotronis aksepterte, men utløste en alvorlig krise da han forhindret Mavrokordatos, som hadde blitt valgt til president for det rådgivende organet, fra å innta sin posisjon. Hans holdning mot Mavrokordatos førte til raseri blant medlemmene av det rådgivende organet.
Krisen endte med at det rådgivende organet, som var kontrollert av Roumeliotes og hydrioter, veltet det utøvende organet og sa opp dets president, Petros Mavromichalis. Kolokotronis og de fleste fra Peloponnes støttet Mavromichalis som forble president av sitt utøvende organ i Tripolitsa. Imidlertid, et andre utøvende organ, støttet av øyboerne, Sentral-Hellas, og en del fra Akhaia, Andreas Zaimis og Andreas Londos som de mest framstående, ble dannet ved Kranidi med Kountouriotis som president.
I mars 1824 beleiret soldatene til den nye utøvende organet Nafplion og Tripolitsa. Etter en måned med stridigheter og forhandler ble en enighet oppnådd mellom Kolokotronis på den ene siden, og Londos og Zaimis på den andre. Den 22. mai ble den første fasen av borgerkrigen offisielt avsluttet, men de fleste medlemmene av det nye utøvende organet hadde vært misfornøyd med de moderate vilkårene i enigheten som Londos og Zaimis hadde forhandlet.
I løpet av denne perioden hadde de to første avdragene på de engelske lånene ankommet, og posisjonen til regjeringen ble styrket; men stridighetene var ennå ikke over. Zaimis og andre fra Peloponnes som støttet Kountouriotis kom i konflikt med det utøvende organet og allierte seg med Kolokotronis som hisset beboerne av Tripolitsa mot de lokale skatteinnsamlerne fra regjeringen. Papaflessas og Makriyannis klarte ikke å slå ned på opprøret, men Kolokotronis forble inaktiv for en periode grunnet sorg over hans sønn Panos hadde dødd.
Regjeringen omgrupperte sine hæravdelinger som besto hovedsakelig av folk fra Sentral-Hellas og fra området Souli, og de ble ledet av Ioannis Kolettis som aktet å skaffe seg fullstendig seier. På Kolettis' ordre, invaderte to hæravdelinger Peloponnes; det første under Gouras som okkuperte Korint og herjet provinsen; den andre under Karaiskakis, Kitsos Tzavelas og andre, som angrep Londos og Zaimis i Akhaia. I januar 1825 ble Kolokotronis, Deligiannis' familie og andre arrestert av en styrke ledet av Kolettis i egen person. I mai 1825, under press fra egyptisk innblanding, ble de fengslede løslatt og gitt amnesti.
Egypt deltar på osmansk side
Den egyptiske innblandingen hadde i begynnelsen til hensikt å være begrenset til Kreta og Kypros. Imidlertid var suksessen til Muhammad Alis soldater begge steder satte tyrkerne i et vanskelig dilemma da de fryktet deres wālis ambisjoner. Muhammad Ali sa seg til sist enig om å sende sin sønn Ibrahim Pasja til Hellas i bytte for ikke bare Kreta og Kypros, men også for Peloponnes og Syria.
Ibrahim Pasja gikk i land ved Methoni den 24. februar 1825 og en måned senere ble han møtt av sin hær på 10 000 infanterister og 1000 kavalerister. Han beseiret den greske garnisonen på den lille øya Sfakteria utenfor kysten av Messenia. Med grekerne i forvirring og uorden, herjet Ibrahim den vestlige delen av Peloponnes og drepte Papaflessas i slaget ved Maniaki.
Den greske regjeringen, i et forsøk på å stoppe egypterne, løslatte Kolokotronis fra fangenskap, men heller ikke han oppnådde suksess. Ved slutten av juni hadde Ibrahim erobret byen Argos og var ikke langt fra Nafplion. Byen ble berget av kommandør Gawen Hamilton fra den britiske marine som plasserte sine skip i en posisjon som så ut som om han ville støtte forsvaret av byen.
På samme tid beleiret den tyrkiske hæren i Sentral-Hellas byen Missolonghi for tredje gang. Beleiringen hadde begynt den 15. april 1825, dagen da Navarino ble erobret av Ibrahim. Tidlig på høsten hadde greske flåten under kommando av Miaoulis tvunget den tyrkiske flåten i Korintbukta til å trekke seg tilbake etter å ha angrepet den med brannskip. Tyrkerne ble forent med Ibrahim og den egyptiske hæren midtvinters, men hans hær hadde ikke bedre lykke i å trenge gjennom forsvaret til Missolonghi.
Om våren 1826 greide Ibrahim erobre våtmarkene rundt byen, om enn ikke uten store tap. Således forhindret han grekerne å få tilgang til havet og til å skaffe seg forsyninger. Til tross for egypterne og tyrkernes tilbud om å stoppe angrepene, avslo grekerne og fortsatte å forsvare seg.
Ibrahim fikk av gårde sendebud til grekerne med krav om at de måtte overgi seg eller så ville han ødelegge deres land like ille som hadde han hadde herjet Peloponnes. Grekerne ga følgende svar:
Ibrahim forsøkte å invadere Manihalvøya fra nordøst i nærheten av Almiro den 21. juni 1826, men han ble tvunget til stoppe ved befestningene ved Vergas i nordlige Mani. Hans hær på rundt 7000 menn ble holdt stangen av en hær på rundt 2000 manioter og 500 grekere fra andre deler av Hellas inntil Kolokotronis angrep egypterne bakfra og tvang dem til å trekke seg tilbake. Ibrahim forsøkte på nytt å invadere Mani, men på nytt beseiret maniotene de tyrkiske og egyptiske styrkene. Maniotene forfulgte egypterne hele vegen til Kalamata før de til sist vendte tilbake til Vergas. Dette slaget kostet mye for Ibrahim, ikke bare for at han hadde tapt 2500 menn, men også for at det la i grus hans plan om å invadere Mani fra nord. Han forsøkte flere ganger å ta Mani, men hver gang ble hans styrker slått tilbake, og de hadde generelt større tap en grekerne.
Innledende fiendskap
Da nyhetene om den gresk revolusjonen først ble mottatt, var reaksjonene til de europeiske stormaktene gjennomgående fiendtlige. I tiden etter den franske revolusjon fryktet de selv folkelig opprør. De anerkjente degenerering av Det osmanske rike, men visste ikke hvordan de skulle håndtere denne situasjonen (et problem som ble karakterisert som «det østlige problemet»). I frykt for komplikasjonene av en eventuell deling av Det osmanske rike, hadde den britiske utenriksminister Castlereagh, den østerrikske utenriksminister Metternich, og den russiske tsar Aleksander alle den samme oppfatning: nødvendigheten av å opprettholde status quo og bevare freden i Europa.
Metternich forsøkte også å underminere den russiske utenriksminister Ioannis Kapodistrias som var av gresk opprinnelse. Kapodistrias krevde at Alexander erklærte krig mot osmanene for å frigjøre Hellas og samtidig øke Russlands storhet. Metternich overbeviste Aleksander om at Kapodistrias var i forbund med de italienske carbonariene, en italienske revolusjonær gruppe, og fikk tsaren til å miskjenne Kapodistrias. Som et resultat av den russiske reaksjonen på Alexander Ypsilantis gikk Kapodistrias av som utenriksminister og flyttet til Sveits.
Likevel var Aleksanders posisjon ambivalent da han så på seg selv som beskytter av den ortodokse kirke, og hans undersåtter var meget opprørte over drapet på den greske patriarken. Disse faktorene kan forklare hvorfor, etter å ha fordømt den greske revolusjonen, sendte et ultimatum til Istanbul den 27. juli 1821. Imidlertid gikk risikoen for krig bort umiddelbart etter at Metternich og Castlereagh overtalte den osmanske sultan til å gjøre en del innrømmelser overfor den russiske tsar. Den 14. desember 1822 fordømte den hellige allianse (bestående av Russland, Østerrike og Preussen) den greske revolusjon ved at den var vågal og farlig.
Endring av oppfatning
I august 1822 ble George Canning utpekt av den britiske regjeringen for å erstatte Castlereagh. Canning var påvirket av den økende folkelige agitasjon mot osmanene og han mente at en avtale ikke lenger kunne bli utsatt. Han fryktet også at Russland kunne foreta ensidige handlinger mot Det osmanske rike.
I mars 1823 erklærte Canning at «når en hel nasjon gjør opprør mot sin erobrer, kan ikke nasjonen bli betraktet som sjørøversk, men som en nasjon i krig.» I februar det samme året gjorde han Det osmanske rike oppmerksom på at Storbritannia ville opprettholde vennligsinnede forbindelser med riket. Kommisjonæren for De joniske øyer, som tilhørte Storbritannia, ble beordret til å betrakte grekerne som en stat i krig og gi dem rett til å kutte av bestemte områder som tyrkerne kunne skaffe seg forsyninger.
Disse virkemidlene førte til økt britisk innflytelse. Den ble styrket ved å gi to lån som grekerne greide å inngå med britene i 1824 og 1825. Disse lånene, da de ble effektivisert, gjorde City of London, Storbritannias finanssenter, som faktisk finansierer av den gresk frihetskampen. Det inspirerte til opprettelsen av et «britisk» politisk parti i Hellas som fremmet at den greske revolusjonen kunne bare vinnes med hjelp av Storbritannia. På samme tid, grupper tilknyttet Russland og Frankrike gjorde seg også gjeldende. Disse skulle senere strebe for makt under kong Ottos styre.
Da tsar Nikolaj I etterfulgte Aleksander i desember 1825 besluttet Canning å handle øyeblikkelig. Han sendte hertugen av Wellington til Russland, og resultatet var St. Petersburg-protokollen av den 4. april 1826. I henhold til protokollen var de to stormaktene enige om megle mellom grekerne og osmanene på grunnlag av fullstendig selvstyre av Hellas under osmansk overherredømme. Før han møtte Wellington hadde tsaren allerede sent et ultimatum til den osmanske Høyporten (porten til Topkapipalasset i Istanbul) for å kreve at fyrstedømmene øyeblikkelig ble evakuerte og at utsendinger ble sendt til Russland for å forhandle framstående saker. Sultanen svarte at han ville sende sendebud og den 7. oktober 1826 ble Akkermankonvensjonen signert hvor russiske krav angående Serbia og fyrstedømmene ble akseptert.
Grekerne søkte formelt for mekling basert på St. Petersburg-protokollen mens osmanene og egypterne ikke viste seg villige til å slutte krigføringen. Canning forberedte derfor for handling ved å forhandle Londontraktaten den 6. juli 1827 med Frankrike og Russland. Denne besluttet at de allierte skulle på nytt tilby forhandlinger, og om sultanen avslo det ville de benytte alle de midler som var nødvendig for å tvinge fram opphør av krigføringen i Hellas. I mellomtiden hadde nyheten nådd fram til Hellas i slutten av juli 1827 at Ibrahim Pasjas krigsflåte var ferdig og klar i Alexandria og seilte mot Navarino for å møte resten av den egyptisk-tyrkiske flåte. Målet var å angripe Hydra og slå ut øyas flåte fra krigen. Den 29. august avviste Høyporten formelt Londontraktatens betingelser, og deretter seilte den britiske og franske krigsflåten, ledet av admiral Edward Codrington og admiral Henri de Rigny, inn i Argosbukta og krevde å få et møte med greske representanter om bord på HMS «Asia».
Slaget ved Navarino (1827)
Etter at den greske delegasjonen, ledet av Alexandros Mavrokordatos, aksepterte vilkårene i traktaten, forberedte de allierte seg på våpenstillstand, og deres to flåter ble instruert å avskjære forsyninger til Ibrahims styrker. Da Ibrahim Pasjas flåte, som ble advart av britene og franskmennene om å holde seg unna Hellas, forlot Alexandria og ble forent med de andre osmanske og egyptiske enhetene ved Navarino (det italienske navnet for Pylos) den 8. september. Codrington kom med sin skvadron utenfor Navarino den 12. september. Den 13. oktober ble Codrington forent utenfor Navarino av sin allierte, en fransk skvadron under ledelse av De Rigny og i tillegg en russisk skvadron under Lodewijk van Heiden.
Ved ankomst ved Navarino forsøkte Codgrinton og de Rigny å forhandle med Ibrahim, men denne insisterte at på grunn av sultanens ordre måtte han ødelegge Hydra. Codrington svarte med å si at om Ibrahims flåte forsøke seile noe annet sted enn hjem, ville han ødelegge dem. Ibrahim gikk med på å skrive til sultanen for å se om ordren kunne endres, og samtidig klagde han på at grekerne ville være i stand til å fortsette sine angrep. Codrington lovte at han ville forhindre grekerne og filhellenere fra å angripe tyrkerne og egypterne. Etter dette oppløste han det meste av sin flåte som returnerte til Malta mens franskmennene seilte inn i Egeerhavet.
Imidlertid da filhellenistiske Frank Hastings ødela en tyrkisk marineskvadron sendte Ibrahim ut en avdeling fra sin flåte fra Navarino med ordre om å beseire Hastings. Codrington hadde ikke hørt om Hastings handlinger og trodde at Ibrahim brøt avtalen. Codrington avskjæret flåten og fikk dem til å trekke seg tilbake, og det samme skjedde på nytt neste dag da Ibrahīm personlig ledet flåten. Codrington samlet sin flåte på nytt da britene kom tilbake fra Malta og franskmennene fra Egeerhavet. De ble også forent med den russiske kontingent ledet av Heiden. Ibrahim begynte da krigshandlinger for å utslette grekerne på Peloponnes i den tro at de allierte hadde brutt avtalen.
Den 20. oktober 1827, da været ble verre, gikk den britiske, russiske og franske flåten kl 13.30 inn i Navarinobukten i en fredelig formasjon mens mannskapet ble beordret til å bemanne bevæpningen og med delvis åpne kanonporter, men med streng ordre om å skyte bare dersom de ble angrepet. Da flåten begynte å fylle opp bukten, med de britiske fartøyene først og i midten, med de franske fartøyene til styrbord, mot de osmanske fartøyene, og de russiske til babord, noe bak de franske, ble det ikke gjort noen forsøk fra de osmanske kystbatteriene eller korvettene om å hindre dem, men Codrington mottok en melding fra Ibrahim Pasja om at det ikke var gitt tillatelse til de allierte om å komme inn i bukten og at de måtte snu umiddelbart. Codrington avviste denne meldingen, og svarte at han var ikke kommet for å motta ordre, men å gi dem, og advarte om at om det ble løsnet skudd, ville den osmanske flåten bli ødelagt.
Codrington hevdet at osmanene innledet kamphandlingene, ved at da en britisk fregatt sendte en båt for å anmode egypterne om å flytte deres brannskip, ble offiseren om bord skutt av egypterne. Fregatten svarte med å skyte med musketter til gjengjeld, og et egyptisk skip fyrte et kanonskudd mot det franske flaggskipet «Sirene» som gjengjeldte ilden.
Sammenstøtet førte til gjensidige fulle krigshandlinger og endte med absolutt seier for de allierte og utryddelse av den egyptisk-tyrkiske flåten. Av 89 egyptisk-tyrkiske skip som deltok i sjøslaget var det kun 14 som greide å komme seg tilbake til Alexandria. Ifølge Codrington ble 8000 osmaner drept, mens de allierte mistet ikke ett skip og fikk kun 181 døde. En rekke allierte skip ble imidlertid sterkt skadet og seks av disse ble enten utrangerte eller måtte reise hjem for reparasjoner. Høyporten krevde skadeserstatning for de ødelagte skipene, men sultanens krav ble avvist på grunnlag at det var tyrkerne selv som hadde vært angriperne. Ambassadørene til de tre landene hos de allierte forlot også Konstantinopel.
I England ble sjøslaget kritisert for å være en «ubehagelig hendelse» (untoward event) mot Det osmanske rike som ble karakterisert som «gammel alliert». Codrington ble kalt hjem og klandret for å ha tillatt å la de egyptisk-tyrkiske skipene frakte med seg rundt 2000 grekere som ble tatt for å ende sitt liv som slaver. I Frankrike ble nyheten om sjøslaget møtt med stor entusiasme og regjeringen fikk et uventet løft i popularitet. Russland tok formelt anledningen til å erklære krig mot Det osmanske rike.
Den siste betydelig krigshandling i krigen var slaget ved Petra som skjedde nord for Attika. Greske styrker under Demetrios Ypsilantis, som for første gang var trenet til å kjempe som en regulær europeisk hær framfor som en geriljagruppe, avanserte mot Aslan Beys styrker og beseiret dem. Tyrkerne overga alt land fra Lebadeia til elven Sperchios i Fthiotis i bytte for trygg passasje ut av Sentral-Hellas. Som den nær samtidshistorikeren George Finlay har understreket:
Fra selvstyre til uavhengighet
Den 21. desember 1828 møttes ambassadørene fra Storbritannia, Russland og Frankrike på øya Poros og forberedte en protokoll som fremmet opprettelsen av en selvstyrt stat styrt av en monark som skulle bekreftes av et dekret fra sultanen. Den foreslåtte grensen gikk fra Arta to Volos, og til tross for Kapodistrias' anstrengelser, ville den nye staten kun omfatte øyene i Kykladene, Sporadene, Samos, og muligens Kreta. Basert på Porosprotokollen, ble Londonkonferansen enig om protokollen den 22. mars 1829 som aksepterte de fleste av ambassadørenes forslag, men trakk grensene lengre sør enn det opprinnelige forslaget, og om fattet heller ikke Samos og Kreta i den nye staten.
Ved en av protokollene ble den greske trone først tilbudt Leopold, prins av Sachsen-Coburg-Gotha og den framtidige konge av Belgia. Mismodig av det dystre bildet som ble framstilt av Kapodistrias, og misfornøyd med grensen Aspropotamos-Zitouni som erstattet den langt mer fordelaktige linjen som gikk fra Arta til Volos som ble overveid av stormaktene tidligere, avslo han. Forhandlingene ble midlertidig satt på vent etter at Kapodistrias ble myrdet i 1831 i Nafplion av en fra Mavromichalis' familie etter ha krevd at de betingelsesløst underkastet seg hans autoritet. Da de nektet fikk Kapodistrias satt Petros Mavromichalis i fengsel, noe som fikk hans familie å sverge hevn.
Tilbaketrekningen av Leopold som kandidat til den greske trone og julirevolusjonen i Frankrike, forsinket ytterligere en avgjørelse for det nye kongerikets grenser inntil en ny regjering ble opprettet av Storbritannia. Lord Palmerston, som overtok som britisk utenriksminister, gikk med på grensen Arta–Volos. Imidlertid fikk et hemmelig notat om Kreta, som en fullmektig fra Bayern kommuniserte med Storbritannia, Frankrike og Russland, ingen følger.
Den 21. juli 1832 signerte den britiske ambassadør Stratford Canning og de andre representantene fra stormaktene i Istanbul Konstantinopeltraktaten som fastsatte grensene til det nye greske kongeriket ved Arta–Volos-linjen. Grensene til kongeriket ble tatt opp igjen i Londonprotokollen av 30. august 1832, også signert av de tre stormaktene som således ratifiserte vilkårene i Konstantinopeltraktaten.
Massakrer
Bortimot så snart som frigjøringskrigen begynte var skjedde storstilte massakrer og grusomheter utøvd av både de gresk opprørerne og de osmanske myndighetene. Grekerne massakrerte tyrkere og muslimer, hovedsakelig innbyggere på Peloponnes og Attika, hvor greske styrker var dominerende, ved at disse ble identifisert med den osmanske undertrykkelsen. På den annen side massakrerte tyrkerne og muslimene grekere som ble identifisert eller assosiert med frigjøringskampen, særlig i Anatolia, Kreta, Istanbul, Kypros, Makedonia, og på de egeiske øyer.
En del av de beryktede folkemordene var Khíosmassakren, massakren på Psará, massakrene som fulgte Tripolitsamassakren, og Navarinomassakren. Det er diskusjon blant historikere over hvilke massakrer som ble utført av grekere skal bli vurdert som en reaksjon på tidligere hendelser (slik som massakren på grekere i Tripoli etter den mislykkede Orlovopprøret i 1770 og ødeleggelsen av den hellige bande av 1821) eller som adskilte grusomheter som begynte på samme tid med utbruddet av opprøret.
I løpet av krigen ble titusener av greske sivile drept, etterlatt for å dø eller fraktet bort for slaveri. De fleste grekere i de greske områdene i Istanbul ble massakrert. Et stort antall kristne geistlige ble også drept, inkludert patriark Gregorios (Gregor V).
Noen ganger benevnt eller anklaget som allierte av tyrkerne på Peloponnes, ble jødene også massakrert av grekerne. Tragedien kan ha vært en sideeffekt av drapene på tyrkerne i Tripoli, den siste osmanske festningen i sør hvor jødene hadde søkt tilflukt fra krigen, framfor å være en særskilt handling rettet mot jødene som sådan. Mange jøder i Hellas og over hele Europa støttet det greske opprøret, benyttet sine ressurser for å skaffe betydelig lån til den nyopprettede greske regjeringen. Suksessen til den greske revolusjonen kom til å stimulere den gryende jødiske nasjonalisme som senere ble kalt for sionisme. Som følge av etableringen av den greske stat uten osmansk overherredømme, var det mange jødiske immigranter som kom fra Sentral-Europa og fra Det osmanske rike.
Ettertid
Konsekvensene av den greske revolusjon er til dels flertydig i den umiddelbare ettertiden. En uavhengig gresk stat hadde blitt etablert, men med Storbritannia, Russland og Frankrike som krevde en betydelig innflytelse i gresk politikk, en importert adel fra Bayern som monarki, og en hær bestående av leiesoldater. Landet hadde blitt herjet i tiår med krig, var fylt med feilplasserte flyktninger og tomme tyrkiske eiendommer, og med sterkt behov for landreformer.
Befolkningen i den nye staten utgjorde rundt 800 000 mennesker, noe som representerte mindre enn en tredjedel av det 2,5 millioner grekere i Det osmanske rike. I løpet av store deler av neste århundre søkte den greske stat frigjøring av alle grekere i Det osmanske rike (se irredentisme), i henhold til Megali Idea (gresk: Μεγάλη Ιδέα, «Den store ide») det vil si målsetningen om å forene alle grekere i ett land.
I det langvarige historiske perspektivet markerte frigjøringen av Hellas til begynnelsen på sammenbruddet på Det osmanske rike, til tross for det nye landets beskjedne størrelse og fattigdom. For første gang hadde et undertrykt kristent folk oppnådd uavhengighet fra muslimsk osmansk styre og etablert en uavhengig uavhengig stat som ble anerkjent av resten av Europa. Hvor tidligere kun store nasjoner som Storbritannia og Frankrike ble bedømt som verdige av nasjonal selvbestemmelse, betydde den greske revolusjon anerkjennelsen og legitimeringen av små etniske baserte nasjonalstater. Det fremmet nasjonalistiske bevegelser blant andre underlagte folk innenfor Det osmanske rike: serbere, bulgarere, rumenere og armenere kom alle til sist til å slåss for og til sist vinne sin uavhengighet.
Kort tid etter at krigen var avsluttet begynte det polske folk, som var underlagt Russland og oppmuntret av den greske seieren, Novemberoppstanden i håp om å oppnå uavhengighet. Oppstanden feilet og polisk uavhengighet måtte vente til 1918. Den nyetablerte gresk stat ble begynnelsen på ytterligere ekspansjon og i løpet av et århundret ble deler av Makedonia, Kreta, Epirus, mange øyer i Egeerhavet og andre greskspråklige områder igjen forent med den nye greske stat.
Frihetskjempere
<Center>
</Center>
Hendelser
<Center>
</Center>
John Graham Hewitt
John Graham Hewitt (født 15. oktober 1902 i Dunedin, New Zealand, død ?) var en offiser i britiske Royal Navy. Han utmerket seg under andre verdenskrig i kampene i Norge i 1940 og ble tildelt det norske Krigskorset.
Andre verdenskrig
Ved Tysklands angrep på Norge i 1940 hadde Hewitt kommando på eskortefartøyet HMS «Auckland», som landsatte og senere evakuerte britiske soldater fra Åndalsnes. Evakueringen skjedde til tross for at skipet var truffet av en tysk bombe. Skipssjefens innsats ble belønnet av britene med Distinguished Service Order. I norsk statsråd 21. august 1942 ble Hewitt tildelt Krigskorset på bakgrunn av innstillingen: «For tapperhet og fremragende ledelse av sitt fartøy H.M.S. «Auckland» under tilbaketrekning fra Åndalsnes april 1940.»
Hewitt tjenestegjorde senere under verdenskrigen i Den persiske gulf, Adenbukta og Rødehavet. I 1941 tjenestegjorde han i Middelhavet under evakueringen av Kreta. Han heiste kommando på den lette krysseren HMS «Dauntless» i mai 1941 og tjenestegjorde til oktober 1942 i Stillehavet. Han var deretter med på landgangen på Madagaskar, der han i februar 1943 ble Mentioned in Despatches. Hewitt førte så kommando over HMS «Royalist» og HMS «Frobisher».
Senere virke
Etter verdenskrigen ble han i 1947 ble han medlem av New Zealand Naval Board, før han fra 1949 til 1952 var skolesjef ved Tatctical School i Norwich. Han gikk av med pensjon i 1952.
Gyarong
Gyarong (fra tibetansk: rgyal mo rong, [fjellgudinnen] «Gyalmo Mordos dal»; kinesisk: Jiarong) er et historisk landskap i den østligste del av den østtibetanske regionen Kham, der hvor Tibets høyfjellsplatå brytes med de dype og trange dalene dannet av elvene Min Jiang og Dadu He, rett før fjellene gir seg for lavere land og provinsen Sichuans «røde bekken» begynner å strekke seg ut.
Gyarong hører i dag for det meste inn under det autonome prefektur Ngawa (Aba) for tibetanere og qiangfolk (Aba Zangzu Qiangzu zizhizhou). Bare en liten del, fylket Danba, ligger i det autonome prefektur Garzê for tibetanerne (Ganzi Zangzu zizhizhou). Hele området er del av provinsen Sichuan, slik den ble definert med utvidede grenser under Qing-dynastiet i 1728. De forskjellige slukter og dype daler ble en gang generelt omtalt som De atten Gyarong-fyrstedømmer. Episenteret for det store jordskjelvet i Sichuan i mai 2008 var i fylket Wenchuan, som var sete for ett av disse atten gamle kongedømmene. Fra Lhasa-tibetanernes synsvinkel er Gyarong del av Kham, hvis «grenser» i dag ofte er uklare ettersom det ikke lenger dreier seg om noen administrativ enhet.
Befolkningen
Gyarongs innbyggere kalles Gyarongpa, og har en identitet som adskiller seg fra khampaene. Det dreier seg dessuten bare delvis om tibetanere, men også om tibetiserte grupper, om qiangfolk og om hankinesere (de siste først og fremst i byer og større landsbyer). De rundt 200.000 qiang står i en særstilling. De kalles jang (‘jang) av sentraltibetansk hold, og blir derfra betraktet som én av flere khamske tibetanske stammer. Men deres kultur har nokså distinkte egne trekk, og deres språk, som er av tibetoburmansk, er også annerledes. Nabostammene i Gyarong betrakter seg selv enten som tibetanere (khampaer), eller i noen tilfeller som noe helt for seg selv.
Pavel Bardin
Pavel Garrijevitsj Bardin (Па́вел Га́рриевич Ба́рдин; født 1975) er en russisk regissør og manusforfatter.
EM i judo 2015
EM i judo 2015 var det 26. europamesterskapet i judo, og fant sted i Baku i Aserbajdsjan i juni 2015. Det ble konkurrert i 16 øvelser. Mesterskapet skulle egentlig avholdes i Glasgow i april 2015, men ble senere flyttet til Baku og ble avholdt samtidig som Europalekene 2015.
Tadrart Acacus
Tadrart Acacus (arabisk: تدرارت أكاكوس) er et ørkenområde i Saharaørkenen i det vestlige Libya. Det ligger nær byen Ghat og den algirske grensen. Ordet tadrart betyr fjell på den lokale tuaregdialekten Tamahaq.
Området er kjent for et bemerkelsesverdig rikt område med bergkunst, og har vært verdensarvområde siden 1985.
Acacusområdet omfatter mange ulike landskapstyper: sanddyner i flere farger, steinbuer, kløfter, berg og fjell. Kjente landemerker er blant annet steinbuene ved Afzejare og Tin Khlega. Selv om området er blant de mest karrige i Sahara finnes det vegetasjon her.
Områdets bergkunst er skapt over en periode fra 12 000 f.Kr. til 100 e.Kr., og omfatter flere tusen malerier og flere hundre innhugne bilder. Bildene avspeiler endringer i naturforholdene og kulturelle uttrykk hos befolkningen i området. Bildene viser blant annet sjiraffer, elefanter, struts og dromedarer, foruten mennesker og hester. Menneskene er avbildet i ulike hverdagssituasjoner, men også mens de danser og lager musikk.
Området ligger nær bergkunstområdet Tassili n'Ajjer i Algerie, som også er et verdensarvområde. Tassili n'Ajjer ble verdensarvområde i 1982, og det ble den gang pekt på at bergkunstområdet fortsatte inn i Libya.
Johan Carp
Johan «Joop» Robert Carp (født 30. januar 1897 i Comal på Java i Nederlandsk India, død 25. mars 1962 i Johannesburg) var en nederlandsk seiler som deltok under flere olympiske leker, 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris og 1936 i Berlin.
Carp ble olympisk mester i seiling med den nederlandske båten «Oranje» som vant 6½-metersklassen foran den franske båten «Rose Pompon». Mannskapet på båten besto av Petrus Wernink og brødrene Johan og Bernhard Carp. Det var kun to båter i denne klassen. Fire år senere, under OL 1924 i Paris, var han med på den nederlandske båten «Willem Six» som kom på tredjeplass i 6-metersklassen.
Bronnitsy
Bronnitsy (russisk: Бро́нницы) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger ved elva Moskva, 57 km sørøst for Moskva. Innbyggertall: 18 232 (folketelling 2002). Bystatus ble innvilget i 1781.
Ophonus rufibarbis
Ophonus rufibarbis er en av billene i delgruppen (underfamilien) markløpere (Harpalinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Ophonus rufibarbis finnes inesten hele  Europa, men er noe sjeldnere helt i sørvest. Den er utbredt i Nord-Amerika, Nord-Afrika og Asia. Finnes i Norge.
Utseende
Ophonus rufibarbis er 6,2-9,5 mm lang med en brunlig svart farge. Antenner og bein er lysere, brunlige, nesten gule. Dekkvingene, brystskjoldet og oversiden av hodet (pannen) har fin kort hårbekledning. (Krever forstørrelse for å se). Brystskjoldet har en hjerteform fordi det bakerst smalner inn. Ikke sjelden, lever på moldrike lokaliteter med litt skygge, nær skog og busker. De kan påtreffes i små grupper med flere individer.
Levevis
Ophonus rufibarbis er vanligvis nattaktiv og lever av planter. Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Tonje Vang
Tonje Vang (født 1973) er en norsk lagdommer. Hun ble cand.jur. i 2000. Hun har siden 2011 vært lagdommer i Borgarting lagmannsrett. Tidligere har hun blant annet vært utreder i Norges Høyesterett og dommerfullmektig i Eidsvoll tingrett.
Jordet skole
Jordet skole kan vise til:
Lee Yong-kwan
Lee Yong-kwan (født 17. desember 1950) er en sørkoreansk volleyballspiller.
Han representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 6.
Takanori Nagase
Takanori Nagase (født 14. oktober 1993) er en japansk judoka.
Han representerte Japan under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i 81 kg.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok han gull. Han tok senere sølv i lagkonkurransen
Mattias Nilsson
Mattias Nilsson jr. (født 19. februar 1982) er en svensk tidligere skiskytter.
Nilssons beste plassering i verdenscupen er en tredjeplass på sprinten i Holmenkollen sesongen 2005/2006.
Skazka pro temnotu
Skazka pro temnotu (originaltittel: Сказка про темноту) er en russisk film fra 2009, regissert av Nikolaj Khomeriki.
Handling
Angelina bor i en større by ved havet, hvor kjekke menn og vakre kvinner rusler i gatene med bare ett formål: å ha det gøy, flørte og ha sex. Men Angelina, som er attraktiv, intelligent og hyggelig, følger seg mer og mer ensom. Hun arbeider som politibetjent, og jobben hennes går ut på å hjelpe forlatte eller foreldreløse barn, og urolige ungdommer.
Lobetus
Lobetus er en slekt av biller blant bløtvingene.
Utseende
Biller med bløte, eller lite kitiniserte dekkvinger. De har velutviklede flygevinger under de bløte dekkvingene. som er forkortede og bare dekker roten av flygevingene. Hodet er ganske stort, fremstrakt, med små, runde, utstående fasettøyne. Antennene er 11-leddete, ganske lange og trådformede. Disse artene er gjerne middelsstore og farget i kombinasjoner av svart og gult eller rødt.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika.
Harpalus rufipes
Harpalus rufipes er en av billene i delgruppen (underfamilien) markløpere (Harpalinae) i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Levevis
Harpalus rufipes er ganske vanlig, også i kulturlandskapet, finnes ofte der det er leirholdig grunn. Den er vanligvis nattaktiv og lever som planter, noen ganger kan den være plagsom for jordbærdyrkere.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Ravnejuvet tunnel
Ravnejuvet tunnel er den lengste tunnelen på Flekkefjordbanen. Den ligger på østsiden av Lundevatnet like nord for Rekevik. Den var også med sine 1 174 meter landets lengste tunnel i to år før Gravhalstunnelen på Bergensbanen ble åpnet i 1906. Ravnejuvet tunnel ble drevet ut med håndkraft.
Vekt (andre betydninger)
Vekt kan referere til:
For fri eksos
For fri eksos er en musikk-kassett utgitt av Vazelina Bilopphøggers i 1985. På albumet snakker Vazelina Bilopphøggers tullball om Walker eksospotter mellom alle låtene.