cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forlandet nasjonalpark
Forlandet nasjonalpark er en norsk nasjonalpark som ligger på Svalbard; og dekker hele øya Prins Karls Forland samt havet rundt. Parken ble opprettet ved kongelig resolusjon 1. juni 1973, og har ramsarstatus. Opprettelsen skjedde for å «bevare et stort, sammenhengende og i det vesentligste urørt naturområde på land og i sjøen med intakte naturtyper, økosystemer, arter, naturlige økologiske prosesser, landskapselementer, kulturminner og kulturmiljøer som referanseområde for forskning og for opplevelse av Svalbards natur- og kulturarv, herunder sikre» øyens karakteristisk alpine fjellrekke, en stor strandslette, velutvikla steinbreer og frostjordsformer, flere større og mindre fuglefjell, verdens nordligste steinkobbebestand, samt viktige kulturminner og kulturmiljøer fra hvalfangsttida, overvintringsfangst og mineralleting.. Nasjonalparken dekker et område på 4 626,89 km².
Forlandet nasjonalpark ligger på øya Prins Karls Forland vest for Spitsbergen og Isfjorden; og den grenser opp til Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.
Geografi, landskap, geologi
Prins Karls Forland er langstrakt og nesten delt i to av Forlandssletta. Nord for strandsletta ligger en alpin fjellrekke med spisse topper. Vestsiden har store strandflater, østsiden har ville og bratte isbreer som flere steder går helt ned til havet.
Geologisk består Forlandet av kaledonske, foldede og metamorfe (omdannede) bergarter, og ellers noen yngre sedimentære lagbergarter i nordøst. Strandflatene har strandvollavsetninger, og det er flere steinbreer oppover sidene av de alpine fjellene.
Flora og fauna
Området er kjerneområde for verdens nordligste bestand av steinkobbe og her finnes også verdens nordligste hekkebestand av lomvi.
Det er en rekke fuglefjell rundt øya innenfor nasjonalparksgrensen, og både Plankeholmane fuglereservat og Forlandsøyane fuglereservat ligger iverneområdet, begge med noen store hekkebestander av ærfugl og gjess.
Forvaltning og bruk av området
Forlandet ligger i skipsleia langs vestkysten av Spitsbergen, med en god del cruisetrafikk. Det er derimot lite ferdsel på land, og ingen bosettinger der.
Nasjonalparken og området rundt ligger i sin helhet utenfor Forvaltningsområde 10, og har derfor full meldeplikt og forsikringsplikt for tilreisende og turister.
Vikersundbakken
Vikersundbakken er en skiflygningsbakke i Vikersund Hoppsenter som ligger i Modum kommune i Norge. Den er Nordens eneste skiflygingsbakke. Med K-punkt på 200 meter (K200) og en bakkestørrelse på 240 meter (HS240) er den også verdens største hoppbakke, sammen med Letalnica ved Planica i Slovenia. Bakkerekorden er også gjeldende verdensrekord på 253,5 meter og innehas av Stefan Kraft. Gjeldende rekord for kvinner er på 226 meter, satt av Ema Klinec, den 19. mars 2023.
Vikersundbakken er en del av Vikersund Hoppsenter. Den ble opprinnelig bygget i 1936 og ombygget til skiflygingsbakke i 1966. Samme år satte Bjørn Wirkola verdensrekord der, med et hopp på 146 meter. Bakken er om- og utbygget flere ganger, senest til prøve-VM i 2011 og VM i 2012.
Hoppsenteret består i dag av seks bakker; K10 (bygges opp årlig av snø), K15, K25, K45, K105 og K200. Skiflygningsbakken har status som nasjonalanlegg og eies av Stiftelsen Vikersund Hoppsenter. Aksjeselskapet Skiflyvning Vikersund AS eier rettighetene til å arrangere renn der. Hovedstyret i Vikersund idrettsforening er aksjeselskapets generalforsamling. Storbakken regnes som fylkesanlegg og støttes økonomisk av Buskerud fylkeskommune. K15 og K25 er plastbelagte og kan benyttes til skihopping om sommeren.
I februar 2004 ble det arrangert kontinentalcuprenn (B-verdenscup) i skiflygingsbakken, det første rennet på dette nivået noen gang i en skiflygingsbakke. Det var før dette rennet de norske kvinnene med Anette Sagen og Line Jahr i spissen kjempet mot FIS om å få hoppe.
Også foran verdenscuprennene i 2009 ble det strid, da rennjuryen stoppet et testrenn 12. mars like før flere kvinnelige hoppere skulle hoppe. Både de fem kvinnene og alle de mannlige hopperne som var påmeldt fikk imidlertid hoppe i testrennet dagen etter.
Historikk
Vikersundbakken er om- og utbygget flere ganger siden den første bakken ble laget i 1936. Bakken har hatt verdensrekorden tre ganger, i tillegg til den nåværende rekorden fra mars 2017. Tradisjonelt sett har vind vært et problem og ved et par anledninger har det ført til utsettelse av renn, men med den nye vindskjermingen er dette problemet betraktelig mindre.
Tidlig historikk
I starten av 1930-tallet hadde Vikersund Idrettsforening planer om å bygge den største hoppbakken i Norge, og i 1934 utnevnte de en komité som skulle ta seg av jobben med å finne et egnet sted. Komiteen bestemte at bakken skulle bygges i Heggenåsen, og dette godtok grunneierne der. I 1936 var bakken ferdigbygget, og Kristian Hovde hoppet først i åpningsrennet. Han var et av komitémedlemmene, og langrenns- og kombinertløper. Det var imidlertid Hilmar Myhra fra Kongsberg som hoppet lengst i åpningsrennet, med et hopp på 85 meter.
Kristian Hovde ble senere bakkesjef for Vikersundbakken og spilte en viktig rolle når det gjaldt å få utvidet bakken ytterligere. Dette skjedde først i 1955, men siden endringene ikke var tilstrekkelige for å få hopp over 100 meter, gjorde Hovde en del justeringer sommeren 1956. Dette lyktes og påfølgende vinter ble Arne Hoel den første hopper over 100-metersgrensen, med et svev på 100,5 meter.
Skiflygingsbakke, verdenscup og VM i skiflyging
Før ombyggingen til skiflygingsbakke i 1966 var bakkerekorden 116,5 meter. Men allerede samme år smadret Bjørn Wirkola denne rekorden med et hopp på 145 meter, og senere 146 meter, som også ble verdensrekord. I 1967 ble det satt en ny verdensrekord i bakken, denne gang av østerrikske Reinhold Bachler som landet på 154 meter.
I 1977 ble det for første gang arrangert VM i skiflyging i Vikersundbakken, med sveitsiske Walter Steiner som vinner. Sesongen 1979/80 var den første gangen verdenscupen i skihopping ble arrangert, og Vikersundbakken var et av arrangørstedene. Siden den gang har bakken hatt verdenscuprenn jevnlig, og det ble holdt ytterligere 5 konkurranser i bakken på 1980-tallet.
I løpet av 90-tallet hadde Vikersundbakken fire nye verdenscuprenn, etterfulgt av VM i skiflyging i 2000. Forut for mesterskapet var bakken igjen utbygget, denne gang til K-185 meter. Det gjorde at Andreas Goldberger kunne sette bakkerekord med 207 meter under kvalifiseringen. Det var et kaotisk mesterskap hvor værforholdene utsatte de planlagte omgangene flere ganger, men konkurransen ble til slutt gjennomført og vunnet av tyske Sven Hannawald.
De neste årene hadde ikke Vikersund noen store arrangementer, utenom et par renn i kontinentalcupen. Under et av dem satte Roland Müller uoffisiell bakkerekord med 219 meter. Under kvinne nes uoffisielle renn satte Anette Sagen den foreløpige bakkerekorden og norske rekorden for damer på 174,5 meter, som senere ble tangert av Helena Olsson Smeby.
Nye ombygninger og verdenscuprenn i Vikersund
10. januar 2005 presenterte Vikersund Skiflyvning AS og Stiftelsen Vikersund Hoppsenter planer for «Nye Vikersund». «Nye Vikersund» var et svar på planer om ny skiflygingsbakke i Rødkleiva i Oslo. Planene innebar blant annet å grave hoppbakken lenger inn i terrenget for å gi mer vindskjerming, nytt stillas, dommertårn og et servicesenter i hoppsenteret. 20. april 2005 gikk styret i Norges Skiforbund inn for Rødkleiva som nytt nasjonalanlegg for skiflyging, og stoppet dermed videre utbyggingsplaner i Vikersund. Våren 2008 gjorde Norges Skiforbund om sitt Rødkleiva-vedtak, Vikersund fikk Verdensmesterskapet i 2012 og fire renn vinteren 2009.
Høsten 2006 ble det satt i gang montering av flomlys i skiflygingsbakken. Med dette ble Vikersundbakken verdens første skiflygingsbakke med permanent flombelysning. Senere har også Heini Klopfer-bakken i Oberstdorf fått flomlysanlegg.
De første verdenscuprennene ble avholdt i 2007, uten at noen greide å hoppe over Müllers 219 meter. Anders Jacobsen vant rennet. Da Vikersund fikk VM i skiflyging 2012 og forsikringer om nye verdenscuprenn satte man i gang med å utbedre hele hoppanlegget. Før verdenscuprennene i mars 2009 ble sletteområdet i skiflygingsbakken flatet ut, for å gi plass til flere tilskuere og bedre sikkerheten.
Normalbakken K90 ble bygget om til storbakke (K105), for å tåle hopp rundt 125 meter. Det ble installert frysespor i både den nye storbakken og skiflygingsbakken. Den nye storbakken fikk bakkestørrelse HS 117 meter. Samtidig skal det bygges en kombinert gildehall og et flerbruksbygg på 3000 kvadratmeter som skal ligge mellom de to største bakkene. Utbyggingene er kostnadsberegnet til ca. 35 millioner kroner.
Under verdenscuprennene i 2009 tangerte Harri Olli bakkerekorden på 219 meter i lagkonkurransen, men hans hopp ble stående som offisiell rekord. Østerrike vant det rennet, mens Gregor Schlierenzauer vant den individuelle konkurransen daget etter. Dette var den siste konkurransen før Vikersundbakken ble bygget om til K195 i 2010.
Vikersundbakken blir verdens største skiflygingsbakke
I april 2010 startet videre utbygging av hoppanlegget. Det var opprinnelig planlagt å bygge både nytt dommertårn, heis for hopperne og flere andre fasiliteter, men disse prosjektene ventet man foreløpig med, mens selve skiflygingsbakken ble fornyet. Bakken ble større og fikk et nytt tilløp. Tilløpet ble vridd til høyre mens unnarennet ble flyttet til venstre i forhold til det gamle. Det betyr at vinden som kommer inn i bakken sannsynligvis kommer oftere rett forfra enn før, da den kom mer på skrå. Bedre vindskjerming mot sidevind var også en ny utbedring av anlegget, og vinden vil derfor ikke hindre arrangering av renn like ofte.
Tilløpet fikk en vinkel på 36°, mens det gamle var så bratt som 40,37°. Bakkestørrelsen ble økt fra HS 207 til HS 225 meter, så stor som regelverket til FIS tillater. Høydeforskjellen fra hoppkanten til sletta ble også økt til den størrelsen som regelverket tillater, til 135 meter. HS 225 er forøvrig 10 meter lenger enn rekordbakken i Planica, Letalnica. Utbyggingen gjorde at Vikersundbakken kunne oppnå lengder over verdensrekorden i den slovenske bakken. Janos og Sebastian Gorisek laget bakkeprofilen til den nye bakken, akkurat som de gjorde til Letalnica. Ombyggingen kostet 80 millioner kroner, hvorav regjeringen støttet prosjektet med 23 millioner.
Anlegget var ferdig og ble godkjent av en representant fra FIS 2. februar 2011, en drøy uke før åpningsrennet i bakken. De første verdenscuprennene i den nye bakken ble holdt 12.-13. februar, og var forøvrig prøve-VM. Johan Remen Evensen satte verdensrekord med 243,0 meter i prøveomgangen 11. februar, før han forbedret den til 246,5 meter under kvalifiseringen. Østerrikske Gregor Schlierenzauer vant imidlertid begge rennene, men måtte dele seieren i det første rennet med Evensen.
Til verdenscuprennene 25.–27. januar 2013 er bakken ytterligere utbygget.
I februar 2015 ble bakken reklassifisert og K-punkt ble flyttet fra 195 til 200 meter. Bakkestørrelsen på 225 meter ble ikke endret.
Bakkerekorder
Den første bakkerekorden var 85 meter og ble satt i 1936, av Kongsberg-hopperen Hilmar Myhra.
Anerkjente bakkerekorder settes kun i renn på høyt nivå, eller på trening i skiflygingsbakker. Det ble imidlertid tidlig gjort flere hopp under trening i Vikersundbakken som til da var lengst i Norge, uten at de dermed ble godkjent som bakkerekord. Hilmar Myhra satte «norgesrekord» med 92,5 meter 8. februar 1936. Rekorden ble forbedret til 94 meter av Alf Andersen 25. februar samme år. Også Arne Hoels bakkerekord på 98 meter 18. februar 1951 var det til da lengste skihoppet i Norge. Derimot fikk ikke Vikersundbakken det første hoppet over 100 meter i Norge - det ble gjort av Asbjørn Aursand i Renabakken 17. februar 1957, der han hoppet 101,5 meter. Fra og med Asbjørn Osnes' bakkerekord på 108,5 meter 15. mars 1958 er alle rekorder for lengste hopp i Norge satt i Vikersundbakken.
Det har blitt satt åtte verdensrekorder i Vikersundbakken. I 1966 hoppet Bjørn Wirkola (Norge) 146 meter. Året etter forbedret Reinhold Bachler (Østerrike) verdensrekorden til 154 meter.
Under prøvehopping 27. februar 1980 landet prøvehopperen Ivar Harry Nilsen på 166 meter, 9 meter lenger enn František Nováks bakkerekord på 157 meter. Nilsen greide imidlertid ikke å stå på hoppet.
Første gang kvinner fikk hoppe i Vikersundbakken var prøvehopping under mennenes kontinentalcuprenn 6. mars 2004, hvor Anette Sagen hadde det lengste hoppet med 174,5 meter. Dagen etter hoppet Helena Olsson (Sverige) like langt. Det er de lengste stående hopp som er gjort av kvinner i Norge, men ikke verdensrekord, siden Daniela Iraschko (Østerrike) hoppet ca. 200 meter i Kulm i 2003. I et testrenn 13. mars 2009 hoppet Anette Sagen 177 meter, men falt.
Foran lagkonkurransen i verdenscupen 14. mars 2009 var den anerkjente bakkerekorden 214,5 meter, satt av Michael Uhrmann (Tyskland) i verdenscupen 12. januar 2007. I det samme rennet hoppet Martin Koch (Østerrike) 220,5 meter, men falt. Roland Müller (Østerrike) hoppet 219 meter i kontinentalcupen 6. mars 2004, men hoppet regnes ikke som bakkerekord, fordi det ikke ble gjort i verdenscupen eller VM.
Den 15. februar 2015 hoppet russiske Dmitrij Vasiljev 254 meter under kvalifiseringen til det samme rennet hvor Anders Fannemel forbedret verdensrekorden til 251,5 meter, men ble dømt fall siden han var nede med ryggen etter landing.
Mikkelshytta holdeplass
Mikkelshytta holdeplass er en holdeplass på Østfoldbanens østre linje. Mikkelshytta ligger i Rakkestad kommune. Holdeplassen ble åpnet i 1928, men er i dag fjernet. Fra Mikkelshytta til Oslo S er det 88,820 km.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1932 – 500 meter herrer
500 meter hurtigløp på skøyter var en øvelse i Vinter-OL 1932 som ble avholdt om formiddagen torsdag 4. februar 1932.
Seksten skøyteløpere fra fire nasjoner deltok i øvelsen.
Som alle de andre skøyteøvelsene i OL i 1932 ble det benyttet fellesstart. Dette var det vanligste formatet i Nord-Amerika og ga løpere fra USA og Canada store fordeler fremfor deres europeiske rivaler.
Raine de Chambrun
Raine de Chambrun (født Raine McCorquodale 9. september 1929, død 21. oktober 2016) var en britisk politiker og fremtredende selskapsfigur, mest kjent for å ha vært prinsesse Dianas stemor og Barbara Cartlands datter.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1932 – 500 meter herrer
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympiske rekorder (i sekunder) før Vinter-OL i 1932.
I finalen tangerte Jack Shea den olympiske rekorden med 43,4 sekunder, men i fellesstart-format.
Carlo Dolci
Carlo Dolci (født 25. mai 1616 i Firenze, Italia. død 17. januar 1686 i Firenze) var en italiensk barokkmaler, virksom i Firenze.
Han malte blant annet madonnaer og kvinnelige helgener i halvfigur.
Klientstat
Klientstat er et land som er avhengig av, og får beskyttelse fra, et annet, sterkere land. Landet som klientstaten er avhengig av kalles for «patron» («beskytter»). En klientstat er ofte avhengig av sin patron for militær sikkerhet og beskyttelse, og/eller økonomi. En klientstat er som regel mer eller mindre selvstendig og kan opprettholde en egen innenrikspolitikk, men er underlagt sin patrons utenrikspolitikk og sikkerhetspolitikk. Former for klientstater er blant annet klientkongedømme, satellittstat, assosiert stat, nykoloni, protektorat, vasallstat og andre betegnelser.
Ofte blir faktumet at landet er en klientstat forsøkt skjult, og kan virke som et selvstendig land. Dermed kan klientstater både være medlem av FN, eller kan være ikke-anerkjente land.
Eksempler fra nyere tid
De fleste moderne klientstater har vært medlemmer av FN og blitt ansett som formelt selvstendig. Eksempler inkluderer (patron i parentes):
Ikke anerkjente eksempler: Disse landene er land som ikke er FN-medlemmer og ikke globalt anerkjente stater.
Palle Rosenkrantz-prisen
Palle Rosenkrantz-prisen er en årlig pris for beste kriminallitterære verk utgitt på dansk, uavhengig av opprinnelsesland. Den utdeles årlig av Det danske Kriminalakademi. Prisbeløpet var i 2007 på 7500 danske kroner.
MAC-10
MAC-10 (Military Armament Corporation Model 10) er en kompakt maskinpistol utviklet av Gordon B. Ingram i 1964.
Den har et simpelt lavkostnadsdesign med få bevegelige deler, noe som gjør den enkel og rimelig å lage og enkel å vedlikeholde. Den er forløperen til MAC-11, som er en nedskalert versjon kamret for ammunisjon i kaliber 9 x 17 mm Browning, og MAC-11/9 kamret for ammunisjon i kaliber 9 x 19 mm Luger.
Størrelsen og skuddtakten (1100 skudd/min) på MAC-10 gjør at de er vanskelige å kontrollere ved helautomatisk ild. Dette gjorde at de aldri ble noen suksess i US Army. De ble allikevel brukt noe begrenset av spesialstyrker under Vietnamkrigen. Våpenet kan utstyres med lyddemper, og har teleskopisk sluttstykke.
Produsenter
I tillegg til Military Armament Corporation har MAC-10 og deler til våpenet blitt produsert av SWD, RPB Industries, Cobray Company, Jersey Arms Works, og Section Five Firearms.
Dampskip
Dampskip var opprinnelig en betegnelse på skip med kullfyrt dampmaskin, og som etter hvert overtok etter seilskipene. Begrepet dampbåt brukes for å referere til mindre båter som var primært drives av dampkraft som ga kraft til propeller eller skovlhjul og som tjenestegjorde på innsjøer og elver, spesielt elvebåter. Etter hvert som bruken av damp ble mer pålitelig, ble dampkraft brukt på større havgående fartøyer, da kalt dampskip.
Dampskipene har i Norge forkortelsen DS foran navnet, for eksempel DS «Skibladner». På engelsk fikk dampskip tidvis betegnelsene SS, S.S. eller S/S (for «Screw Steamer») eller PS (for «Paddle Steamer»).
Historie
Verdens første dampskip, «Clermont», ble det første brukbare dampskipet i 1807, tegnet av ingeniøren og oppfinneren Robert Fulton og sjøsatt på Hudson-elva nær New York. I 1819 var DS «Savannah» fra USA, det første dampskipet som krysset Atlanterhavet, innom Arendal som siste europeiske havn på hjemreisen etter å ha besøkt Stockholm og St. Petersburg. Dette var første gang man så en dampbåt i Norge. Norges første dampskip var hjuldamperne DS «Constitutionen» og DS «Prinds Carl», satt i trafikk i 1826. Den norske marinens første dampskip var hjuldampskipet «Nordcap» som ble levert i 1840.
Det første dampskipet i stål var «Aaron Manby», bygget i 1821 i England.
DS «Royal William» ble i 1833 det første dampskipet som krysset Atlanterhavet utelukkende ved hjelp av dampkraft. De første propelldrevne dampskip, skruedampere, ble bygd og satt i drift i årene fra 1836 til 1839. Det første krysset Atlanterhavet i 1845.
I 1838 seilte den engelske reisende R. Smith med «Prinds Carl» fra København til Kristiania, og noterte seg hvor mye dampskipene hadde forenklet reisen hans. Frem til 1825 var eneste sikre skipsforbindelse mellom England og Sverige-Norge en ukentlig lastebåt i rute mellom Harwich og Göteborg. I 1838 gikk det dampskip Kristiania-Drammen to ganger i uken, og dampskip trakk tømmer på to av de norske innsjøene.
Fra 1860 ble alle dampskip bygd i stål. Utviklingen gikk mot stadig større skip, og atlanterhavsskipet RMS «Mauretania» som ble sjøsatt i 1907 var på 31 938 brutto(register)tonn (BRT). I 1911 kom så RMS «Olympic»» på 45 324 BRT og deretter søsterskipet RMS «Titanic» på 46 329 BRT i 1912.
I enkelte sammenhenger var dampmaskiner spesielt funksjonelle, og ble foretrukket langt opp i tid. Dampmaskiner lager lite støy, og hvalfangerne ønsket stillegående fangstbåter. Derfor ble hvalbåter bygd med dampmaskin helt til 1950-årene. Den bevarte hvalbåten Southern Actor ble bygd med dampmaskin i 1950.
Fremdrift
I løpet av siste halvdel av 1800-tallet ble propellen introdusert. Den ligger under vannlinjen i akterenden og er montert på en langsgående propellaksel. Denne metoden ble utviklet i løpet av 1800 -tallet og ble den dominerende metoden for fremdrift.
I Europa overtok propellskip men i USA ble hjulskip ofte brukt, hovedsakelig i elvetrafikk. Hjulfartøyene hadde fordelen at de ikke krevde så dypt vann. Skip med akterhjul hadde også fordeler i elvetrafikk ettersom de var smalere. Spesielt i Mississippi elven dominerte disse skipene langt ut på 1900-tallet. På lasteskip, spesielt havgående, passer ikke hjulene godt fordi skipene er på forskjellige dybder, avhengig av mengden last. Så her overtok propellene tidlig.
Dampskip i Norge
DS «Constitutionen» var det første dampskipet som kom til Norge. Det skjedde i 1826, og med opphevelsen av den 200 år gamle Navigasjonsakten i 1849, ble dampskipene stadig mer utbredt. Fram til 1880 ble norsk handelsdrift femdoblet. De nye båtene satte for øvrig fart i norsk emigrasjon til USA.
Det første dampskipet som ble bygget i Norge, var «Kong Ring». Den ble bygget på Øya i Hønefoss og sjøsatt på Begnaelva, like oppunder Hønefossen den 9. juli i 1837. Det var meningen at båten skulle settes inn i trafikk på elva mellom Hønefoss og Tyrifjorden, men den viste seg snart å være for svak for oppgaven, og ble derfor erstattet av en ny og større båt.
I 1872 var det registrert 216 dampskip i Norge, 301 i Sverige og 93 i Danmark.
Det mest kjente dampskipet i Norge i dag er trolig DS «Skibladner» som fremdeles er i drift på Mjøsa. Skipet ble bygget ved Motala verft i Sverige i perioden 1854–1856.
Mitsubishi Delica
Mitsubishi Delica er en modellserie av små lastebiler, varebiler og flerbruksbiler fra japanske Mitsubishi. Modellserien som ble lansert i 1968 var en videreutvikling av en liten pickup med samme navn som ble lansert året før. Navnet kommer av det engelske uttrykket Delivery Car. Modellen er solgt under mange forskjellige navn i forskjellige markeder. Den er solgt under navnet L300 og L400 i Europa og på New Zealand, Express og Starwagon i Australia og Mitsubishi Van og Wagon i USA. Personbil-versjonen var kjent under navnet Delica Star-Wagon fra 1979 til introduksjonen av Delica Space Gear i 1994. Den nåværende modellen heter Delica D:5.
Første generasjon (1968–1979)
Delica ble først lansert i 1968 som en liten lastebil med 600 kg lastekapasitet og 1,1 l bensinmotor med 58 hestekrefter. Senere samme år ble også en varebil og en minibuss lagt til i modellutvalget.
Andre generasjon (1979–1986)
I 1979 ble modellutvalget utvidet til å omfatte 10 modeller. Samme år ble firehjulstrekk lansert for modellen.
Tredje generasjon (1986–2013)
I 1986 ble tredje generasjon lansert, med bedre aerodynamikk og selvbærende karosseri.
Fjerde generasjon (1994–2007)
I 1994 ble fjerde generasjon lansert, under navnet Space Gear i Japan og L400 ellers i verden.
Femte generasjon (2007– )
31. januar 2007 ble femte generasjon lansert i Japan med Delica D:5.
Hexapoda
Hexapoder er en gruppe som omfatter insektene og deres nærmeste slektninger av små og unnselige jordbunnsdyr. De har alle seks bein i motsetning til alle andre leddyr som har flere bein. Hexapodene består av tre ordner av små, skjøre leddyr i tillegg til insektene. Det nøyaktige slektskapsforholdet mellom disse gruppene er ikke fullt ut klarlagt.
Systematikk
Foruten insekter består hexapodene av spretthaler, proturer og tohaler. I en del systematiske arbeider er tohalene insektenes nærmeste slektninger og navnet «insekter» brukes da om hele Hexapoda. I andre analyser er de tre små ordnene samlet i en egen klasse gjemtkjevinger, med insektene i en annen klasse Insecta. Det finnes også en alternativ navnsetting, der Hexapodene er en klasse og deles i gjemtkjevinger (Entognatha) og Ectognatha («ytre kjever»). Ectognathene kalles da ekte insekter og er lik klasse Insecta slik den vanligvis blir forstått.
Bygning
Hexapodene er landlevende og stort sett små dyr, med lengden på voksne dyr fra 0,5 til 300nbsp;mm. Gassutveksling foregår via trakéer eller direkte over huden hos de aller minste artene. Bygningen avviker fra andre leddyr ved at kroppens segmenter er slått sammen til tre tydelige deler: Hodet, brystet og bakkroppen. Hodedelen består av et forsegment acron hvor øynene normalt sitter (fraværende i Protura og Diplura), som følges av seks segmenter med følgende vedheng:
Åpningen inn til svelget ligger mellom fjerde og femte segment. En utstikker fra segmentene foran munnen kalt Labrum ligger som et lokk over selve munnåpningen. Hos insektene er alle disse mundelene synlige fra utsiden, mens de hos entognatene ligger gjemt inne i hodekapselen. Tilsvarende hodevedheng finnes med litt annen fordeling hos myriapoder (tusenbein og skolopendere) og hos krepsdyr.
Nursery Cryme
Nursery Cryme er det tredje studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Genesis, utgitt i november 1971. Dette er det første albumet der den «klassiske» besetningen bestående av Peter Gabriel, Tony Banks, Mike Rutherford, Phil Collins og Steve Hackett medvirker. Denne konstellasjonen av bandet holdt seg frem til Peter Gabriel forlot bandet i 1975.
«The Musical Box» og «The Return of the Giant Hogweed» er de episke komposisjonene på dette albumet, og de skulle bli sentrale deler av konsertene i årene fremover. Dette albumet viser et Genesis som tar store steg mot å bli et fullblods progrock-band. På albumet benytter bandet seg av diverse lydeffekter, og det har et bevisst forhold til lydbildet.
Peter Gabriels særegene måte å skrive tekster på gis det et godt eksempel på allerede på åpnings-sporet «The Musical Box». Dette er ikke bare en enkeltstående låt med tekst til, men den er en del av en mye lengre historie. Dette ble snart et slags varemerke for de episke komposisjonene til bandet.
Selv om store deler av produksjonen og låtene var blitt svulstige og grandiøse, finnes det også stillfarende melodier som «For Absent Friends» og den tragikomiske «Harold the Barrel».
Harley-Davidson
Harley-Davidson er en av to store motorsykkelprodusenter som overlevde den store depresjonen (sammen med Indian). Bedriften har overlevd en rekke med eierskapsordninger, datterselskapsordninger (eks. Aermacchi (1974–1978) og Buell (1987–2009)), perioder med dårlig økonomi og produktskvalitet, i tillegg til intens global konkurranse.
Nursery Cryme
Lydbilde
Steve Hacketts gitarspill går fra jazz-inspirert til nesten hard rock-lignende, og variasjonen og virtuositeten er stor på dette albumet. Og ikke minst har bandet nå fått en trommeslager som setter sitt preg på musikken i Phil Collins. Collins' arbeide på slagverket skulle bli vesentlig i Genesis' progressive periode. Mike Rutherfords bass komplimenterer både Collins' rytmer og Hacketts melodilinjer. Det er verdt å merke seg at samtlige medlemmer i bandet bidrar vesentlig både instrumentelt, vokalt og som låtskrivere.
Harley-Davidson
De er kjent for en spesialtilpasningsstil som ga liv til chopperen, solgte Harley-Davidson tradisjonelt luftavkjølte, tungvekts cruisermotorsykler med en kubikk-kapasitet på over 700 cc - og har utvidet katalogen til å inkludere samtidsmotorsykler som VRSC- og Street-modellen. I tråd med den generelle samfunnsutviklingen har Harley-Davidson begynt å engasjere seg i elektriske motorsykler. Det har blitt laget prototyper med elektrisk motor, og de første syklene for kommersielt salg forventes å komme på markedet høsten 2019.
Harley-Davidsons motorsykkelproduksjon foregår på fabrikker i York, Pennsylvania; Milwaukee, Wisconsin; Kansas City, Missouri; Manaus, Brasil; og Bawal, India - og selger motorsykler verden over.
Nursery Cryme
Lydbilde
Tony Banks kjøpte en Mellotron Mark II av King Crimson før innspillingen, og han benytter den til å bygge opp stemninger og følelsesladde sekvenser.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Tony Banks, Phil Collins, Peter Gabriel, Steve Hackett og Mike Rutherford
Harley-Davidson
Historie
Firmaet ble stiftet av William S. Harley og Arthur Davidson, etter at Harley hadde tegnet en motor egnet til en tråsykkel i 1901, 21 år gammel. Etterhvert sluttet Walter Davidson, Arthur Davidsons bror, seg til samarbeidet med Harley og Davidson. Den første sykkelen de produserte var en racer med 79,375 mm boring og 88,9 mm slaglengde. Harley-Davidson ble snart kjent for sin høye driftsikkerhet. I 1909 ble den første tosylindrede motoren produsert. Den var på 811 cm2 og hadde sylindrene plassert i en V-form med 45 graders vinkel, noe som også har gitt den det dekkende kallenavnet «V-twin motor». Dette var en holdbar konstruksjon, og de produserer fortsatt motorer med denne sylindervinkelen i 2007. Harley-Davidsons motorsykler er kjent for sin særegne motorlyd og klassiske design.
Første verdenskrig
I 1917 gikk USA med i første verdenskrig, og myndighetene trengte motorsykler til de militære styrkene. Harley-motorsykler hadde allerede blitt brukt i grensetrefninger mot Pancho Villa, men en motorsykkel hadde aldri tidligere blitt approbert til militær tjeneste. Harley-Davidson leverte over 20 000 sykler til de militære styrkene under første verdenskrig.
Serier
HD har igjennom årene produsert et relativt stort antall forskjellige motorsykkelmodeller, fra sportsykler til cruisere. Serier solgt nye offisielt i Norge per 2011 er:
Motorer
HD har på sine modeller hatt flere motorer i flere størrelser:
Ann Kristin Kloster
Ann Kristin Kloster (født 26. februar 1979) er en norsk tidligere skøyteløper som deltok i nasjonale og internasjonale konkurranser i hurtigløp på skøyter og representerte Norge og Fana Idrettslag.
Georges Cottier
Georges Marie Martin Cottier (født 25. april 1922 i Céligny i Sveits, død 31. mars 2016 i Vatikanstaten) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Cottier sluttet seg til dominikanerne i 1945, og ble etterhvert professor ved universitetene i Genève og Fribourg. Senere ble han utnevnt til pro-teolog ved Det pavelige hushold, en stilling i Vatikanet som sedvanlig besettes av en dominikanerpater.
Da han ble utnevnt til kardinal i 2003 var han ennå ikke biskop; han fikk Santi Domenico e Sisto som titteldiakonia. Vanligvis er det nå bare biskoper som utnevnes til kardinaler, men under pave Johannes Paul II var det ikke uvanlig at det ved hvert konsistorium var med minst én ikke-biskop. I Cottiers tilfelle fulgte imidlertid en ordinasjon til biskop noen uker etter utnevnelsen, og én dag før selve kreeringen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Johannes Bøe
Johannes (Johs.) Bøe (født 17. januar 1891 i Ringsaker, død 1. februar 1971) var en norsk arkeolog.
Bøe ble i 1921 cand. philol. med avhandlingen Norske guldfund fra folkevandringstiden. I 1931 tok han doktorgrad med avhandlingen Jernalderens keramikk i Norge. Han var fra 1921 amanuensis ved Bergens Museum, senere professor samme sted.
Bøe utmerket seg ved en usedvanlig rik produksjon, som spenner fra den tidligste steinalder til jernalderen. Det mest kjente verket, ved siden av doktoravhandlingen, er Le Finmarkien, som han skrev sammen med Anders Nummedal, der de etablerte Komsakulturen som en egen størrelse i norsk steinalder.
Han var sønn av John O. Bøe (1851–1910) og Marie Nilsdatter Bjerke (1859–1953). Faren var bonde på gården Ottersrud. Johannes giftet seg i 1920 med Dagny Godager (1896–1982), og ble far til kunsthistoriker Alf Bøe (1927–2010).
FK Anzji Makhatsjkala
Anzji Makhatsjkala er en russisk fotballklubb fra Makhatsjkala, hovedstaden i republikken Dagestan. Klubben spiller i den øverste divisjonen i Russland.
Historie
Klubben ble grunnlagt 1991, og spiller sine hjemmekamper på Dynamo Stadion som har en kapasitet på ca 20.000.
Klubben begynte på nivå 3 i russisk fotball i 1992. De vant divisjonen i 1996 og rykket da opp til nivå 2. Fra 1997-1999 spilte man på nivå 2, mens sesongene 2000-2002 ble tilbrakt på øverste nivå. Beste plassering er fjerdeplass fra 2000. I 2003-2009 spilte man igjen på nivå 2. Opprykk til øverste divisjon ble sikret gjennom topplassering på nivå 2 i 2009. I 2001 tapte klubben den russiske cupfinalen mot Lokomotiv Moskva 3-4 i straffesparkkonkurranse, etter at kampen endte 1-1.
18. januar 2011 ble klubben kjøpt av milliardæren Suleyman Kerimov. 16. februar 2011 gikk den tidligere VM-vinneren Roberto Carlos til Anzji Makhatsjkala. Senere har det blitt brukt mye penger på andre spillere som Mbark Boussoufa fra Anderlecht,Jurij Zjirkov fra Chelsea og Samuel Eto'o fra Inter. Sistnevnte kan bli tidenes best betalte fotballspiller
Anzji har deltatt en gang i europacupen, det var i UEFA-cupen 2001/02. Motstander var Rangers FC fra Skottland. Kampen ble ikke spilt som normalt med hjemme- og bortekamp, men ble avgjort av en kamp på nøytral bane i Warszawa på grunn av uroligheter i Tsjetsjenia. Rangers vant kampen 1–0.
Spillerne i Anzji bor og trener utenfor Moskva av sikkerhetsgrunner og reiser ca 2000 km 15 ganger i sesongen til Makhatsjkala for å spille hjemmekamper.
Portugal under Sommer-OL 1972
Portugal under Sommer-OL 1972. Trettien sportsutøvere fra Portugal deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1972 i München. De vant ikke noen medaljer. António Roquete var Portugals flaggbærer under åpningsseremonien.
Kitty K.
Kitty K. er ei diktsamling av Helge Torvund. Den utkom på Samlaget i 2000, og er Torvunds 19. diktsamling. Det er ei omfangsrik samling, med 69 dikt over i alt 130 sider.
Rogalandsnaturen har en framskutt plass i Torvunds dikt. Særlig har han et øye for fugler, og av alle fugler er kråkene de som forekommer oftest. Ofte er tekstene slik at sanseinntrykk av natur og omgivelser samsvarer med eller kontrasterer en indre stemning eller en psykisk tilstand hos det lyriske jeg-et. Samlinga inneholder dessuten mange kjærlighetsdikt, og det er ofte en middelaldrende manns langvarige kjærlighet til en kvinne som skildres.
Avdelinga «Canto ostinato» skiller seg ut med sine mange dagsaktuelle, politiske dikt. Her er det Norges deltakelse i NATOs den gang pågående bombekrig mot Serbia som får gjennomgå, og i flere dikt nevnes norske politikere og andre aktører ved navn, samtidig som ofrenes lidelser skildres eksplisitt. Mens krigen er svært så virkelig for de som bombes, får den et uvirkelighetens skjær hjemme i Norge:
Den siste avdelinga – «Kitty K.» – har bildene til Jær-maleren Kitty Kielland som gjennomgangsmotiv, og i flere dikt siteres fra Kitty Kiellands brev. Torvund kommer her med en sterk hyllest til hennes naturbilder, som for betrakteren oppleves som et mentalt pustehull i en ellers trykket nåtidstilstand.
Innhold
1. Portar 2. Canto ostinato 3. Nakne armar 4. Min minste kunst 5. Utbrot 6. Kitty K.
Mona Lisa Smile
Mona Lisa Smile er en film som forteller om studieåret 1953-54 på et Liberal arts college kun for kvinner. Handlingsfokus er på en kvinnelig lærer (spilt av Julia Roberts) som kom fra vestkysten som nettopp har begynt å undervise i «Kunsthistorie 101».
Dramaet sparkes av konservative krefter som ser faremomenter i alt fra prevensjon, utradisjonelle holdninger til kunst, og oppmuntring av jentene til videre studier, og til karriere fremfor ekteskap.
Andre foruten Julia Roberts som spiller i filmen, er Kirsten Dunst, Julia Stiles, Maggie Gyllenhaal, Ginnifer Goodwin, Dominic West, Marcia Gay Harden og Topher Grace.
Handlingsreferat
Katherine Ann Watson, en 30 år gammel doktorgrad-student fra University of California, Los Angeles, som i 1953 aksepterer en stilling for å undervise i kunsthistorie ved Wellesley College, et privateid college for liberal arts i Massachusetts. Men i hennes aller første time oppdager Katherine at alle studentene hennes allerede har memorert hele læreboken og pensum. Så hun bruker isteden skoletimene til å introdusere de unge kvinnene for moderne kunst, og oppmuntrer til diskusjon om hva som egentlig er god kunst. Katherine blir etter hvert mer kjent med studentene sine, og forsøker å inspirere dem til å oppnå mer enn deres planer om ekteskap med passende unge menn.
Constance «Connie» Baker begynner etter hvert å gå på stevnemøter med Betty's fetter, Charlie, men Betty overbeviser henne snart om at han bare bruker henne fordi foreldrene hans allerede har planlagt at Charlie skal gifte seg med Deb MacIntyre. Connie avslutter derfor forholdet, og tror at Bettys historie var sann. Men noen få uker senere forteller Charlie at han allerede har bestemt seg for at han ikke skal gifte seg med Deb likevel, så Connie og han blir sammen igjen. Joan Brandwyn drømmer om å begynne som advokat, og Katherine oppfordrer henne til å søke om opptak ved Yale Law School. Joan blir akseptert, men bestemmer seg isteden for å begynne sin tradisjonelle rolle som husmor til sin forlovede, Tom Donegal. Hun forteller Katherine at det å velge å være kone og mor, ikke gjør henne mindre intelligent enn karriere-kvinner. Giselle Levy har flere elskere, og liberale synspunkter om sex. Hun beundrer Katherine for å oppmuntre studentene til å være mer uavhengige. Men Giselle møter motstand fra Betty, hvis konservative synspunkter er i konflikt med Giselles mer liberale holdninger.
Katherine avslår et frieri fra kjæresten hennes i California, fordi hun ikke elsker ham nok. Hun begynner isteden et forhold til professor og kollega Bill Dunbar. Han er sjarmerende, og har mange historier om Europa og hans påståtte heroiske handlinger i Italia under krigen. Bill har tidligere hatt affærer med forskjellige studenter (inkludert Giselle) og Katherine får ham til å love at dette aldri skal skje igjen. Forholdet deres utvikler seg, men Katherine oppdager at Bill egentlig tilbrakte hele krigen på Long Island. Hun slår derfor opp med ham. Bettys ekteskap får også problemer, etter at Spencer har en affære med en annen kvinne. Etter dette forsøker Betty å finne trøst og støtte fra moren sin. Men moren hennes ber Betyy om å returnere til ektemannen sin. Påvirket av Katherine, ønsker Betty å søke om skilsmisse og begynner å se etter en passende leilighet i Greenwich Village. Katherine sitt studie viser seg veldig populært, så skolen inviterer henne til å komme tilbake neste skole-år. Men Katherine er usikker på om hun ønsker å fortsette, eller om hun skal fortsette videre i hennes eget liv.
Yponomeutoidea
Yponomeutoidea er en gruppe (overfamilie) av små til middelsstore sommerfugler. Larvene lever gjerne som minerere inne i stengler eller blader når de er unge, mens de eldre larvestadiene ofte lever i silkespinn utenpå bladene. Noen arter kan opptre som skadedyr, særlig kjent er rognebærmøll (Argyresthia conjugella) på epler, spinnmøll av slekten Yponomeuta på trær og prydbusker og kålmøll (Plutella xylostella) på kål, men langt de fleste artene er uten økonomisk betydning.
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 6 – 30 mm), relativt slanke møll. Antennene er trådformede og forholdsvis lange. Forvingene er avlange, mange arter er grå eller brune, men noen kan være ganske fargerike, med metalliske flekker eller bånd. Bakvingene er vanligvis bleke på farge, og varierer fra ganske brede til svært smale. Beina er vanligvis temmelig lange og har markerte sporer. Hos mange grupper har larvene såkalt hypermetamorfose, dvs. at de yngste larvestadiene er vesentlig forskjellige fra de eldre.
Jógvan við Keldu
Jógvan við Keldu (, født 30. januar 1944 i Klaksvík) er en færøysk forretningsmann og politiker (Ff.).
Han ble første gang medlem av kommunestyret i Klaksvík i 1971, og satt som Klaksvíks borgermester med støtte fra Fólkaflokkurin, Sambandsflokkurin og Kristiligi Fólkaflokkurin 1981–1988 og 1993–2001. Han var styreformann ved sykehuset i Klaksvík 1981–1984. Han var innvalgt på Lagtinget fra Norðoyar 1988–1990 og 1998–2008, og satt i Lagtingets delegasjon til Nordisk råd. I en tale i Nordisk råd i 2006 foreslo Jógvan við Keldu at alle i Norden skulle lære seg svensk som andrespråk, så språkforståelsen ble bedre, og de nordiske folkene unngikk å måtte snakke engelsk med hverandre.
Etter lagtingsvalet i 2004 gikk Fólkaflokkurin i koalisjon med det sosialdemokratiske Javnaðarflokkurin og det konservativ-liberale Sambandsflokkurin. I Jóannes Eidesgaards første regjering ble Jógvan við Keldu innenriksminister. Den 1. desember 2005 ble han presset av Fólkaflokkurin til å gå av. Han stilte ikke til gjenvalg til Lagtinget i 2008.
Jógvan við Keldu gikk i handel- og kontorlære hos Rósing Rasmussen i Runavík og J.F. Kjølbro i Klaksvík. Fra 1964 drev han egen handelsvirksomhet i Klaksvík.
Jógvan við Keldu var dirigent for Betesdakoret innen Brøðrasamkoman i Klaksvík i 46 år.
Han er gift med Betty (født Skaale). Deres datter er Gunvá við Keldu, som også har vært borgermester i Klaksvík.
Folketingsvalget 2001
Folketingsvalget i Danmark 20. november 2001 ble skrevet ut 31. oktober 2001 av daværende statsminister Poul Nyrup Rasmussen. Etter valget ble Anders Fogh Rasmussen (Venstres partiformand) Danmarks nye statsminister. Socialdemokratiet gjorde sitt dårligste valg siden «jordskredsvalget» i 1973 og for første gang siden 1920 ble ikke partiet det største i Folketinget. Valgresultatet førte til at Poul Nyrup Rasmussen måtte gå av som statsminister, som han hadde vært siden 1993.
Med markant fremgang i både København, Århus og Aalborg hentet Venstre en stor del av partiets ekstra mandater i landets store byer.
Det var en markant fremgang for Dansk Folkeparti i store deler av landet, noe som gjorde partiet til Folketingets tredje største parti. Dansk Folkeparti ble størst i Sønderjyllands Amt med 14 prosent av stemmene, men den største fremgang oppnådde partiet i Nordjyllands Amt, hvor den tidligere Fremskridtskvinde Kirsten Jacobsen ikke stilte til valg denne gangen.
Valget ble en katastrofe for et gjennoplivet Fremskridtsparti med partistifter Mogens Glistrup tilbake som frontfigur.
Socialistisk Folkeparti gjorde et relavtivt dårlig valg, men mistet kun ét mandat. Partiet gikk jevnt tilbake over hele landet. Det var ikke én eneste krets partiet ikke hadde tapt oppslutning fra velgerne.
Også Centrum-Demokraterne gjorde et dårlig valg og gikk fra å være representert med åtte mandater til å forsvinne helt fra Folketinget. Valget var verst utenfor hovedstadsområdet det lille sentrumspartiet. Både på Sjælland, Fyn, og i Jylland fikk partiet halvert stemmetallene eller redsuert dem ned med to tredjedeler.
Giuseppe Merisi
Giuseppe Merisii (født 25. september 1938 i Treviglio i Italia) er katolsk biskop emeritus av Lodi.
Herrevassdraget
Herrevassdraget er et mindre vassdrag i kommunene Bamble, Skien, Nome og Drangedal i Telemark, med et nedbørfelt på 255,1 km².
Vassdraget består av to grener. Den nordlige grenen har utspring lengst sør i Nome og renner ned til Kilevann, som har utløp til Bolvikelva. Den sørlige grenen har utspring ved grensa mellom Bamble og Drangedal. Den består av vannene Langen, Flåte, Mevann og Hellestveitvann med sine tilløp, og har utløp via Kongens dam i Hellestveitvann til Gyteelva. Gyteelva og Bolvikelva renner sammen ved Herre og danner Herreelva, som munner ut i Frierfjorden.
Herreelva ble i 1973 vernet mot kraftutbygging i Verneplan I for vassdrag.
Vestvoll holdeplass
Vestvoll holdeplass var en jernbaneholdeplass på Østfoldbanens (østre linje). Vestvoll ligger i Sarpsborg kommune. Holdeplassen ble åpnet i 1960, men er ikke lenger i bruk og fjernet. Fra Vestvoll til Oslo S er det 95,390 km.
Spitzer-teleskopet
Spitzer-teleskopet (, tidligere kjent som Space Infrared Telescope Facility – SIRTF), er det fjerde og siste av NASA sine store, rombaserte observatorium, i det såkalte «Great Observatories program».
Teleskopet er oppkalt etter den amerikanske astronomen Lyman Spitzer (som var den første til å foreslå rombaserte teleskoper på 1940-tallet), og det ble sendt opp av NASA med en Delta II-rakett fra Cape Canaveral 25. august 2003. Det følger en ganske uvanlig bane, heliosentrisk istedenfor geosentrisk. Teleskopet følger Jorden i dens bane, og glir vekk fra Jorden med ca. 0,1 astronomiske enheter (AE) pr. år, i en såkalt «Jord-følgende» bane.
Redesign og ny bane
Spitzer er det eneste av de store, rombaserte teleskopene som ikke er sendt ut i verdensrommet av romfergene. Det skulle egentlig det, men etter ulykken med romfergen Challenger i 1986, ble raketten Centaur LH2/LOX som skulle vært benyttet til å sende teleskopet ut i sin endelige bane forbudt ombord på romfergen.
Spitzer gikk igjennom en serie av redesign på 1990-tallet, mest av budsjett-grunner. Dette resulterte i et mye mindre teleskop, som kunne bruke den mye mindre Delta II-raketten. En av de viktigste aspektene ved det nye designet, var bruken av «Jord-følgende» bane. Ved å plassere teleskopet i en slik bane, istedenfor jordbane, samt bruk av mere passiv solavskjermning, kunne en drastisk redusere bruken av nedkjølt helium ombord, noe som reduserte den totale størrelsen på teleskopet. En slik bane har også fordelen at den forenkler siktingen av teleskopet, men det krever til gjengjeld bruken av Deep Space Network for kommunikasjon.
Instrumenter
Spitzer har tre instrumenter ombord:
Tidligere infrarøde observasjoner har blitt gjort med både rombaserte og jordbaserte observatorier. Jordbaserte observatorier har ulempen ved at infrarøde bølger eller frekvenser dannes både av teleskopene selv og av Jordens atmosfære. I tillegg er det vanskelig å observere disse bølgelengdene gjennom atmosfæren.
Tidligere rombaserte observatorier som IRAS (the Infrared Astronomical Satellite) og ISO, var i drift på 1980- og 1990-tallet og store fremskritt i astronomisk teknologi har blitt gjort siden da.
Oppdagelser og observasjoner
De første bildene tatt av Spitzer var for å demonstrere hva romteleskopet var i stand til, og viste en glødende stjerne-«barnehage»; en roterende, støvfylt galakse; en ring av planet-formende materiale; og organisk materiale i andre galakser i universet. Siden den gang har månedlige pressemeldinger publiseringer av bilder vist frem Spitzers fortrinn som astronomisk instrument, på samme måte som NASA og ESA gjør med bilder tatt av Hubble-teleskopet.