cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fedrekvote
Psykologiske og biologiske perspektiver på fedrekvoten
Professor i klinisk barnepsykologi ved Regionalt kunnskapssenter for barn og unge ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet Turid Suzanne Berg-Nielsen uttaler at «ett- og toåringer som blir plassert i barnehage har mye høyere nivå av stresshormoner i blodet enn barn som er hjemme. Det får de fordi de blir fratatt sin vante tilknytningsfigur og overlatt til andre voksne. Det oppleves som svært stressende», og «det oppstår emosjonelt stress fordi barnet har mange vanskelige følelser inne i seg. Barnet blir stresset av separasjonen fra den foretrukne omsorgspersonen, som på dette tidspunktet i livet er moren». Hun mener at «her har man laget lover og regler ut fra de voksnes behov», og uttaler at fra et faglig synspunkt bør foreldre få bestemme selv hvem som skal ha permisjonen, og at det kan være best for barnet at moren har hele permisjonen. Ifølge Berg-Nielsen kan morens fravær i det første leveåret gi barnet varige skader. Hun sier at «det er grunnleggende galt at en velferdsordning som skal være til barnets beste, skal vris til en likestillingskamp» og at «det er vitenskapelig påvist at ved 8–12 måneders alder inntrer barnets fremmedfrykt, og ved 12–18 måneders alder oppstår separasjonsangsten».
Professor i nevrobiologi Annica Dahlström mener at de fleste menn ikke er egnet til å ta seg av små barn alene, og at fedrekvoten kan være direkte skadelig for barn. Dahlström uttaler at «dypt inne i barnet sitter en instinktiv kunnskap om at mamma er den store tryggheten og sikkerheten. Barnet er fra begynnelsen vant til mamma, hennes lukt og hennes stemme. Mammaen bør ikke forlate barnet de første tre årene og biologien forteller henne at hun ikke bør gjøre det heller». Ifølge Dahlström kan fedrekvoten føre til at barn utvikler kronisk stress, og hun mener at sjansen for fysiske skader også er større fordi «fedre [ofte ikke forstår] hvor skjøre barn er». Dahlström foreslår at fedre heller enn å erstatte mødrene som primær omsorgsperson i barnets første leveår kan stille opp for barnet og familien gjennom å støtte moren i tiden etter fødselen, kjøpe mat, holde rent og «se til at mor og barn som enhet får fred og ro».
Psykolog Leif Edward Ottesen Kennair mener at fedrekvoten er uforsvarlig sett fra et psykologisk ståsted, og «vi må i det minste spørre oss hva det går på bekostning av, når vi lager et oppdragelsesmiljø som avviker fra det arten vår har utviklet seg til». Han mener fedrekvoten er «basert på ideologi, og i svært liten grad på kunnskap», og at den er «et sosialt eksperiment man ikke aner konsekvensene av», som kan påføre barn skader. Ottesen Kennair etterlyser fokus på «hva som er best for barna».
Kjønns- og samfunnsforskeres perspektiver på fedrekvoten
Litteraturviteren Jørgen Lorentzen og sosiologen Øystein Gullvåg Holter har argumentert med at fedrekvoten er god familiepolitikk fordi den fører til «en omsorgsfull og tilstedeværende far».
Sosiolog Kari Stefansen ved NOVA har uttalt at å fjerne øremerkingen helt kan gi «et kjønnsmessig backlash – at menn igjen knyttes sterkere til forsørgelse, og kvinner til omsorg». Stefansen skriver at det er tydelige klasseskiller i hvordan fedrekvoten fortolkes, og at «middelklasseforeldre følger ‘likestillingssporet’ i familiepolitikken fordi det passer som hånd i hanske med deres generelle livsprosjekt. Arbeiderklasseforeldre derimot har helt andre preferanser.»
Økonomiske perspektiver på fedrekvoten
Undersøkelser fra Sverige peker på at familier der far tok ut større deler av foreldrepengeperioden hjemme hadde høyere antall barn og lavere andel av skilsmisser. Et norsk forskningsprosjekt fra 2011 viste imidlertid at den originale fedrekvoten på 4 uker ikke hadde noen likestillingseffekt. Studien konkluderte med at 4 ukers fedrekvote ikke bidro til likelønn og var for kort til å endre oppgavefordelingen i hjemmet eller gi flere barn eller færre skilsmisser.
Fedrekvote i andre land enn Norge
Ifølge OECD har Irland 14 uker, Slovenia og Island 13 uker, Sverige ti uker, Tyskland åtte uker, Finland sju uker, Portugal seks uker mens en rekke land, bl.a. Danmark, har to uker.
Adolphe Jauréguy
Adolphe Jauréguy (født 18. februar 1898 i Ostabat-Asme, død 4. september 1977 i Toulouse) var en fransk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Jauréguy vant en olympisk sølvmedalje i rugby union under OL 1924 i Paris. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i rugbyturneringen. Det var kun tre lag som deltok og kampene ble spilt i perioden 4. til 17. mai 1924. Frankrike vant første kampen med 59-3 over Romania men tapte siste kampen mot USA med 3-17.
Kunståret 1375
Kunståret 1375 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1375.
Dødsfall
…
Svetlogorsk (Kaliningrad oblast)
Svetlogorsk (russisk: Светлого́рск, tysk: Rauschen, litauisk: Raušiai) er en by i Kaliningrad oblast i Russland. Den ligger ved Østersjøen, rundt 35 km nordvest for Kaliningrad. Innbyggertall: 10 950 (folketelling 2002).
Historie
Svetlogorsk ligger i den historiske regionen Samland i Østpreussen. En gammelprøyssisk fiskerlandsby kalt Ruse-moter (oversatt som kjeller-området) på stedet til dagens Svetlogorsk ble første gang nevnt i 1258. Den tyske orden erobret gradvis landet og forvrengte navnet til Rause-moter, Raushe-moter, og til slutt; Rauschen.
Tidlig på 1800-tallet var stedet et fasjonabelt tysk feriested. 24. juni 1820 ble det offisielt anerkjent som kursted. Byggingen av Königsberg-banen i 1900 økte feriestedets populatitet. En kabelbane og en galoppbane ble bygget i Rauschen før andre verdenskrig.
I 1945 ble Rauschen erobret av Sovjetunionen. Byen ble en del av Kaliningrad oblast og i 1946 ble bynavnet endret til Svetlogorsk.
Tore Edman
Tore Edman (født 25. juli 1904 i Arvika, død 16. juni 1995) var en svensk skiløper som representerte Arvika IS. Han ble verdensmester i skihopping i Cortina d'Ampezzo i 1927. I det samme mesterskapet ble han også nummer 13 i kombinert og nummer 23 på 18 kilometer langrenn. Samme år ble han også svensk mester i skihopping.
Edman var svensk landslagstrener fra 1945 til 1950. Han var minkfarmer av yrke. Han ble tildelt Nya Wermlands-Tidningens gullmerke i 1932.
Perfluorkarboner
Perfluorkarboner (PFK) er organiske forbindelser av karbon og fluor.
Vedtak om avgift for utslipp av hydrofluorkarboner og perfluorkarboner gjelder følgende perfluorkarboner:
Alexios I Megas Komnenos
Alexios I Megas Komnenos (gresk: Αλέξιος Α΄ Μέγας Κομνηνός), født ca. 1182 i Konstantinopel, død 1. februar 1222 grunnla sammen med sin bror David Komnenos Trapezunt-riket (Trebizond) sør for Svartehavet (i dagens Tyrkia) og styrte riket som keiser fra 1204 til sin død. De to brødrene var de eneste etterkommerne etter den østromerske keiser Andronikos I Komnenos som hadde blitt detronisert og drept i 1185. Etter at korsfarerne i det fjerde korstog hadde erobret Konstantinopel i 1204 påberopte Alexios og David seg å være de rettmessige arvtakerne til det bysantinske riket. I realiteten ble det det rivaliserende dynastiet i Keiserriket Nikea som tok den ledende rollen i motstanden mot Det latinske riket i Konstantinopel. Alexios og Davis fortsatte imidlertid med å referere til sin tilknytning til det komnenske dynasti og kalte seg «Megas Komnenos» («De store» Komnenos).
Fra Konstantinopel til Georgia
Alexios var eldste sønn til Manuel Komnenos (født 1145) og var sønnesønn til keiser Andronikos I Komnenos som regjerte i Konstantinopel fra 1183 til 1185. I 1170-årene hadde Andronikos søkt tilflukt hos kong Georg III av Georgia, og han var guvernør i den daværende provinsen Pontos. Pontos var kjerneområdet for det senere Trapezunt-riket. I 1180 fikk Andronikos beskjed om at hans fetter, keiser Manuel I Komnenos var død, og han samlet en hær og marsjerte Mot Konstantinopel for å kreve keisertronen. Hans regjeringstid var turbulent, og han ble i 1185 avsatt og drept mens hans sønn Manuel ble blindet. Manuel døde sannsynligvis etter mishandlingen.
Manuel etterlot seg to barn, keiserne Alexios og David Komnenos. Moren er ikke navngitt i primærkildene, men historikeren Alexander Vasiliev har antydet at hun kunne ha vært en georgisk prinsesse. Guttene kom seg i hvert fall på et eller annet tidspunkt til hoffet til dronning Tamar av Georgia. Det er usikkert når og på hvilken måte dette skjedde. Det kan ha skjedd så tidlig som 1185, under bestefarens detronisering (ifølge historikeren Jakob Philipp Fallmerayer), eller det kan ha skjedd senere, under keiser Isak II Angelos. Eldre historikere som ikke hadde kjennskap til Michael Panaretos’ Trapezunt-krønike eller georgiske kilder (som Edward Gibbon) antok at brødrene ble gjort til guvernører av Trapezunt, og da det fjerde korstog erobret Konstantinopel, erklærte Alexios seg som keiser der.
Hvitbukhavørn
Hvitbukhavørn (Haliaeetus leucogaster) er en dagaktiv rovfugl tilhørende haukefamilien. Den ble taksonomisk beskrevet første gang i 1788 av Johann Friedrich Gmelin, er nært beslektet med brunhavørn, og begge artene beskrives noen ganger som en superart. Som fullvoksen beskrives hvitbukhavørnen som en distinkt fugleart med sitt hvite hode, bryst, vingefjær og stjert. Oversiden er skifergrå, og de sorte underfjærende står i kontrast mot de hvite vingefjærene. Stjerten er kort og kileformet, som hos alle havørn. Den er forholdsvis smal og langhalset, med lite hode og brede vinger. Som hos de fleste rovfuglarter er hunnen større enn hannen, og kan være 90 cm lange med et vingespenn på inntil 2,2 meter, og veie 4,5 kg. Ikke fullvoksne fugler har brun fjærdrakt som blir gradvis hvitere gjennom hamskifte, og anlegger fjærdrakt som voksen ved en alder på fem til seks år. Dens rop er som høylytte gåseskrik.
Alexios I Megas Komnenos
Fra Konstantinopel til Georgia
Til tross for forskningen fra disse historikerne er det ikke kommet fram noen opplysninger om Alexios’ liv mellom 1185, da Andronikos ble avsatt og drept, og 1204 da han og broren David kom til Trapezunt. Kildene er imidlertid samstemte om at Alexios og David hadde søkt tilflukt ved Tamars hoff i 1204.
Returen fra Georgia
I april 1204 marsjerte Alexios og David med støtte fra Tamar i Georgia mot Trapezunt og inntok provinsen. Samme måned ble Alexios utnevnt til keiser i en alder av 22 år. Denne utnevnelsen er i ettertid betraktet som Trapezunt-rikets grunnleggelse.
Sorsogon
Sorsogon er en filippinsk provins i regionen Bicol i landsdelen Luzon. Den omfatter den sørlige delen av halvøya Bicolandia. Den grenser i nord mot provinsen Albay. Provinshovedstaden er Sorsogon City. Vest for Sorsogon ligger øya og provinsen Masbate, og i sør ligger øya Samar med provinsen Northern Samar.
Alexios I Megas Komnenos
Returen fra Georgia
Historikeren Vasiliev hevdet at Tamar også hadde religiøse motiver for å støtte sine unge slektninger. Hun hadde gitt gaver til klostre og kirker ikke bare i Georgia, men også i Midtøsten. En gruppe munker som skulle til Jerusalem ble frastjålet sine verdigjenstander av den bysantinske keiser Alexios III Angelos da de seilte forbi Konstantinopel, og Tamar skal derfor ha støttet sine nevøer i okkupasjonen av Trapezunt som var bysantinsk territorium.
Hvitbukhavørn
Utbredelse
Arten finnes i Australia, Bangladesh, Brunei, Filippinene, Hongkong, India (Andamanene), Indonesia, Kambodsja, Kina, Laos, Malaysia, Myanmar, Papua Ny-Guinea, Singapore, Sri Lanka, Taiwan, Thailand, Øst-Timor, Vietnam og Øst-Timor.
Sorsogon
Geografi
Provinsen utgjør sørspissen av den største øya og landsdelen på Filippinene, Luzon. Den er omgitt av hav på tre sider. Den grenser i nord til provinsen Albay og Albaybukten, i øst av Stillehavet og i sørøst av San Bernardino-stredet. I sørøst ligger Ticao Passage med øya Ticao. Provinsen har et areal på 2119,01 km² og kystlinjen er over 336 kilometer lang.
Alexios I Megas Komnenos
Returen fra Georgia
Vasiliev hevder videre at Alexios’ og Davids marsj mot Trapezunt skjedde før nyheten om korsfarernes okkupasjon av Konstantinopel (13. april 1204) kunne ha nådd Georgia. Ifølge Vasiliev var intensjonen å opprette en bufferstat for å beskytte Georgia mot seldsjukkene. Historikeren Kuršanskis har støttet Vasilievs teori om at Tamars motiv var hevn over Alexios Angelos, men han foreslo et annet motiv for brødrenes okkupasjon av bysantinsk territorium, nemlig at de skulle starte et opprør for å styrte Alexios Angelos og vinne den bysantinske tronen for Komnenos-dynastiet. Ikke lenge etter at de hadde fått kontroll over Trapezunt kom imidlertid nyheten om den latinske erobringen av Konstantinopel. Trapezunt kom derfor i konkurranse med de andre nyetablerte bysantinske eksilrikene Keiserriket Nikea og Despotatet Epirus om hvem som skulle lede kampen mot latinerne og representere det bysantinske riket. I løpet av de neste månedene marsjerte David vestover og la under seg resten av Pontus og Paflagonia, mens Alexios kontrollerte Limnia, Samsun og Sinope.
Mens David var i Paflagonia ble Alexios tvunget til å holde seg i Trapezunt for å forsvare området mot angrep fra seldsjukkene som beleiret Trapezunt i 1205-1206 under ledelse av sultan Kaykhusraw I i Rum-sultanatet.
Sorsogon
Geografi
Sorsogons topografi er variert. Her er to større fjellpartier, Pocdolfjellene i nordvest, og fjellene rundt den aktive vulkanen Bulusan i sørøst. De to fjelltraktene atskilles av Sorsogonbukten. Fjellområdene faller av mot kystene og danner mindre høyplatåer, brede flatland og går ved kistene mange steder over i myrområder. Høyeste fjell er Bulusan, som er på 1.560 moh og har tilnavnet «Filippinenes Sveits».
Alle kommuner med unntak av Irosin har kystlinje. Små og store byer er knyttet sammen med faste og asfalterte veier.
Alexios I Megas Komnenos
Kamper i Paflagonia
Deres rival i Nikea, Teodoros Laskaris hadde imens også vært aktiv. Han hadde nøytralisert enkelte fiender langs Nikeas sørgrense og hadde latt seg krone til keiser i mars eller april 1206. Nikea var under sterkt press fra det latinske rikets keiser Henrik av Flandern. I 1208 krysset Teodoros elven Sakaria i et forsøk på å invadere David Komnenos’ besittelser i Heraklea Pontika. David sendte straks en deputasjon til Henrik av Flandern med bønn om hjelp. Deputasjonen nåtte fram til Konstantinopel i september 1208 og Henrik sendte straks en hær over Marmarahavet og okkuperte Nikomedia. Teodoros måtte heve beleiringen i Trapezunt-riket og returnere. Tilbaketoget kostet ham dyrt, for ca. 1000 mann døde under kryssingen av Sakaria som var i flom.
Sorsogon
Historie
I 1570 ankom to augustinere, prestene Alonzon Jiménez og Juan Orta, sammen med en kaptein Enrique de Guzmán, den lille fiskerlandsbyen Hibalong der utløpet av elven Ginangra, og der satte de opp et kors og bygde Luzons første kapell. Det var fra denne landsbyen at hele området, kalt Ibalong, ble misjonert. De katolske misjonærene dro inn i landet mot nordvest og forbi det som nå er Pilar før de ankom Camalig. Her etablerte de misjonsstasjonen Abucay-Catamlangan.
Alexios I Megas Komnenos
Kamper i Paflagonia
Til tross for tilbaketoget oppga ikke Teodoros forsøket på å underlegge seg Paflagonia. Han inngikk en avtale med seldsjukkenes sultan 'Izz al-Din Kayka'us I som hadde overtatt i 1211, og sammen marsjerte de mot Trapezunt-riket. I henhold til den samtidige historikeren Niketas Khoniates møtte de liten motstand og Teodoros kunne innta Heraklea Pontika og Amastris.
Sorsogon
Historie
De første byene opprettet i området var: Gibalon i 1570 (nå sitio i Magallanes); Casiguran -1600; Bulusan – 1631; Pilar – 1635; Donsol – 1668; Bacon – 1764 (senere innlemmet i byen Sorsogon); Juban og Matnog - 1800; Bulan - 1801;  Castilla – 1827; Magallanes – 1860; Sorsogon – 1866 og Irosin – 1880.
Alexios I Megas Komnenos
Kamper i Paflagonia
Det er i denne perioden David Komnenos forsvinner fra begivenhetene. Vi kjenner hans endeligt gjennom et notat i et manuskript fra Vatopedi-klosteret i Athos hvor det fremgår at David døde som munk i klosteret den 13. desember 1212. Hva som var bakgrunnen for hans overgang fra en betrodd alliert til keiser Alexios og til klosterlivet er ikke kjent.
Sorsogon
Historie
Provinsen ble utskilt fra Albay den 17. oktober 1894 og tok navnet Sorsogon. Byen Sorsogon ble valgt til administrativt hovedsete.
Alexios I Megas Komnenos
Kamper i Paflagonia
Seldsjukkenes motiv for å alliere seg med Nikea mot Trapezunt-riket var å sikre kontroll med byen Sinope for å få tilgang til havet. Under beleiringen av Sinope ble keiser Alexios tatt til fange under en mindre trefning. Ifølge den persiske kronikøren Ibn Bibi jaktet han utenfor byen med 500 kavalerisoldater, noe som historikeren Kuršanskis tørt bemerker var litt «overkill» for en jakttur. Sultan Kayka'us I benyttet denne hendelsen for å innta den vanskelig tilgjengelige byen. Han viste fram Alexios for byens innbyggere og sendte en delegasjon inn for å forhandle om overgivelse. Innbyggerne avviste forslaget og henviste til at Alexios hadde voksne sønner som kunne styre riket. De mente de ville velge en av sønnene til hersker og ikke overgi landet til tyrkerne.
Sorsogon
Politisk inndeling
Sorsogon er delt i 1 «city» (bykommune) og 14 «municipalities» (landkommuner).
Alexios I Megas Komnenos
Kamper i Paflagonia
Sultanen fikk Alexios torturert flere ganger mens innbyggerne kunne se på. Til slutt ga byens innbyggere etter og overga seg til seldsjukkene 1. november 1214. Alexios ble satt fri mot å sverge lojalitet til sultanen, og han fikk dra tilbake til Trapezunt.
Sorsogon
Samferdsel
Sorsogon har flyplass med adekvat rutetrafikk.
Alexios I Megas Komnenos
Senere år
Lite er kjent om Alexios’ liv etter dette. Alexios I døde som førtiåring den 1. februar 1222 etter å ha regjert i atten år. Hans eldste sønn Johannes ble oppfostret hos hans svigersønn Andronikos I Gidos (gift med Alexios’ datter Komnene) og Andronikos I overtok som keiser.
Sorsogon
Samferdsel
Sorgoson gjelder også som Porten mot de sørlige Filippinene. Det er ferjehavner i Matnog, Bulusan og Sorsogon City for roroskip, og den gjennomgående pan-filippinske hovedvei Maharlia Highway løper gjennom provinsen.
Alexios I Megas Komnenos
Familie og etterfølgere
Alexios var gift, men det finnes ikke opplysninger om hvem hans kone var. Michel Kuršankis har, ut fra etterfølgeren Johannes I Axouchos’ etternavn og Alexios I’s politiske tilhørighet, hevdet at han hadde giftet seg rundt 1201 med en datter av Johannes Komnenos «den tykke» (død 1200) som var sønn av protostrator Alexios Axouch. Det er kjent at Alexios I hadde minst to sønner og en datter:
Den russiske historikeren Rustam Shukurov har hevdet at Alexios I hadde nok en sønn som ble sendt i kloster da Manuel I overtok som keiser.
Opel Diplomat
Opel Diplomat A ble introdusert som Opels flaggskip i 1963. Den ble levert med åttesylindrede V-motorer på henholdsvis 4,6 og 5,4 liter. Da Diplomat ble introdusert var dette den største bilen i Tyskland fram til Mercedes-Benz lanserte sin 600.
A-modellen ble også levert i kupéversjon med 5,4 liters motor. Motorene kom fra GM i USA, og var henholdsvis 283 og 327 kubikktommers «Small block» Chevrolet V8. Disse var til dels tilpasset Opel, men basert på standarddeler.
Gearkassene kom også fra USA. Man benyttet seg av totrinns «Powerglide» automatgear. Bakakselen ble også levert direkte fra USA, den kom fra Pontiac. A-modellens design ble utført i USA, hvorpå en ferdig modell i leire ble sendt til Tyskland hvor Opels designere gjorde mindre tilpasninger.
A-modellen ble produsert i følgende antall:
A-modellen ble i 1969 avløst av B-modellen, som ble produsert frem til 1977. B-modellen ble levert med både 5,4 liter V8 og med en sekssylindret rekkemotor på 2,8 liter og Bosch D-jetronic bensininnsprøyting.
V8 motoren i B-modellen var den samme som for A-modellen, men gearkassen ble endret. Fra og med B-modellen var dette en tretrinns TH-400 automatgearkasse, som også var et GM-produkt. 2,8-litersmotoren, som var Opels CIH-motor (Camshaft In Head), ble bare levert med tretrinns TH-180 automatgearkasse.
I forbindelse med introduksjonen av B-modellen ble det satt fokus på mer avansert teknikk enn i forgjengeren, som i stor grad var preget av amerikansk teknikk, noe den til dels ble kritisert for i Europa. På B-modellen ble det bl.a introdusert De-Dion bakaksel, ventilerte skivebremser på alle hjul, og elektronisk bensininnsprøytning for 2,8 liter motoren.
Designet ble denne gangen i større grad påvirket av Europa, og da spesielt italiensk design, for å falle i europeisk smak.
Blant formgiverne er bl.a Claire McKichan og Hans Seer nevnt.
Diplomat-B ble produsert i et antall av 18 725 stk, derav 11 108 5,4 liter V8.
Diplomat var en del av den såkalte KAD-serien, som var forkortelse for KapitänAdmiralDiplomat-serien. A-modellen av henholdsvis Kapitän, Admiral og Diplomat hadde identisk utseende. Det som skilte dem fra hverandre var dels motorstyrken og dels utstyret, med Kapitänen som den mest spartanske. B-modellen av Admiral, Kapitän og Diplomat var også identiske, bortsett fra at Diplomat 5,4 hadde en litt annen front og hekk.
Opel Diplomat 5,4 utkonkurrerte tilsvarende Mercedeser og BMWer når det gjaldt ytelse og demonstrerte Opels amerikanske tilknytning gjennom General Motors (GM). Motoren var identisk med den som satt i Chevrolet Corvette, men var bedre tilpasset høyhastighetskjøring på tyske motorveier. Under utprøving av 5,4-literen viste det seg nemlig at Chevrolet-motoren brøt sammen. Opel ble derfor nødt til å forsterke Chevrolet-motoren, slik at den ble tilpasset tyske forhold. Motoren i Opel Diplomat 5,4 er med andre ord mer slitesterk enn tilsvarende motor i Chevrolet Corvette. Her kan du se en film om bilen: https://www.youtube.com/watch?v=VJSvOb5ILz4
August Lange
Christian August Manthey Lange (født 28. april 1907 i Kristiania, død 6. august 1970) var en norsk skolemann, motstandsmann under andre verdenskrig og forfatter av flere skoleverk.
Liv og virke
August Lange var sønn av Bertha f. Manthey og vinneren av Nobels fredspris 1921 Christian Lous Lange. Han var yngst av fem barn (bror av bl.a. Halvard Lange og Carl Viggo Lange). Lange tok examen artium i 1923 og meldte seg ut av statskirken i 1924.
I 1933 ble han cand.philol. i historie på en avhandling om sin oldefar, riksarkivar Christian C.A. Lange. I 1934-1941 var han lektor ved Vahl skole.
I 1941 ble han arrestert av tyskerne for illegalt arbeid og ble sendt til Grini og senere til Sachsenhausen i Tyskland, hvor han ble befridd med De hvite bussene våren 1945.
I 1946 fikk Lange stillingen som kultur- og presseattaché ved den norske ambassaden i Moskva. I 1948 ble han ansatt ved Oslo offentlige lærerskole. Fra 1950 var han med i kretsen rundt Karl Evang og Sigurd Evensmo som startet avisen Orientering. Lange var i en periode styreleder i avisa.
I 1953 ble han rektor ved Hamar lærerskole, etter at særloven «Lex Lange» var vedtatt av Stortinget; Lange var humanetiker, og offentlige skoleledere måtte være medlemmer av Den norske kirke. I 1958 ble han rektor ved Statens lærerskoleklasser og i 1962 universitetslektor i historie, også en tid lærer ved Norsk Forsøksgymnas, som han medvirket til å starte i 1967.
Opel Admiral
Opel Admiral ble første gang introdusert i 1937 som Opels største vogn, med 3,6 liter 6 sylindret rekkemotor. Produksjonen av denne første utgaven varte frem til utbruddet av andre verdenskrig, og nådde et antall av 6404 eksemplar. Den kom som både firedørs sedan og cabriolet, men ble også levert med forskjellige spesialkarosseri fra uavhengige karosserimakere.
Admiral ble introdusert på nytt som A-modell i 1963, og kunne fås med sekssylindret rekkemotor på 2.6 liter med støtstenger, og senere 2,8 liter med overliggende kamaksel. I tillegg kunne den fås med en åttesylindret motor på 4.6 liter. Denne motoren er nærmere beskrevet under artikkel om Diplomat.
Produksjonstall:
Admiral 2,6 liter R6: 30939 Admiral 2,8 liter R6: 22079 Admiral 4,6 liter V8: 623
Norsk Kvedarforum
Norsk Kvedarforum er en forening relaterert til folkemusikk, og ble stiftet i 2002.
Opel Admiral
A-modellen ble avløst av B-modellen i 1969 som ble produsert frem til 1977.
Motorutvalget besto av tre forskjellige 2,8 liter CIH (Camshaft In Head) motorer.
Forskjellen besto i at den minste motoren, såkalt "S", hadde én forgasser med enkelt eksosanlegg. Den mellomste, såkalt "H", hadde to forgassere og dobbelt eksosanlegg. Den største, såkalt "E", var utstyrt med Bosch D Jetronic bensininnsprøytning og dobbelt eksosanlegg.
Admiral var en del av den såkalte KAD-serien (Kapitän Admiral Diplomat-serien). Admiral var mer luksuriøs enn Kapitän, men mindre luksuriøs enn Diplomat. A-modellene av henholdsvis Kapitän, Admiral og Diplomat hadde identisk utseende, mens Diplomat B adskilte seg i det vesentlige fra Kapitän B og Admiral B ved å ha annen front og hekk.
Miroslav Brozović
Miroslav «Meho» Brozović (født 26. august 1917 i Mostar, død 5. oktober 2006) var en kroatisk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Brozović vant en olympisk sølvmedalje i fotball under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i fotballturneringen. Jugoslavia vant åttendedelsfinalen med 6-1 over Luxembourg og i kvartfinalen beseiret de med 3-1 samme resultat som de vant med i semifinalen over Storbritannia. Finalen tapte de med 1-3 til.
Brozović spilte 17 landskamper for Jugoslavia i perioden 1940–48.
UEFA-cupen 1976/77
UEFA-cupen 1976/77 ble vunnet av det italienske laget Juventus på bortemålsregelen med 2-2 over det spanske laget Athletic Bilbao. Dette var UEFA-cupens sjette sesong. Turneringens toppskårer ble Stan Bowles fra Queens Park Rangers FC med elleve mål totalt.
Erik Christian Haugaard
Erik Christian Haugaard (født 23. april 1923 i Frederiksberg, død 2009) var en dansk-amerikansk barnebokforfatter.
Han rømte fra Danmark under okkupasjonen i 1940, og tjenestegjorde i Royal Canadian Air Force under krigen. Han debuterte i 1963 med den historiske romanen Hakon of Rogen's Saga. Han har i alt skrevet 8 barne- og ungdomsbøker, mange av dem skildrer krigens ubarmhjertighet i ulike historiske periodre. Han har også fått anerkjennelse for sin oversettelse av H.C. Andersens samlede eventyr til amerikansk.
Blott en dag
«Blott en dag» er en svensk salme av Lina Sandell-Berg (1832–1903), skrevet i 1865. Den fikk en lettere tekstbearbeidelse i 1872. I begynnelsen hadde hver linje en stavelse mindre («en dag, ett ögonblick i sänder»), men dette ble endret av forfatteren selv for at teksten skulle harmonere med melodien til Oscar Ahnfelt fra 1872. Opprinnelig lød en tekstlinje i første vers «Han som har mer än moders hjärta», men etter påtrykk fra kritikere så ble ordene byttet ut med «Han som bär för mig en faders hjärta».
Evangeliekvartetten med Walfred Andersens strykeensemble spilte den inn i Oslo 27. juni 1938. Utgitt på 78-platen Telefunken T-8209. Einar Ekberg med orkester spilte inn sangen 24. september 1951. Sangen ble utgitt på 78-platen Odeon D 6298 (i Sverige) og på EP-platen Odeon GEON 22 (i Norge).
Vågen
Vågen kan referere til
Blott en dag
Forbundskoret, Dir. Elling Enger. Innspilt 20. april 1955. Utgitt på 78-platen Jubilo Nr. 2.
Roland Lundgren og Curt Petersen spilte den inn 24. mai 1965. Sangen ble utgitt på singlen Harmoni HS 203.
Originalteksten med «moders hjärta» finnes innspilt med Carola Häggkvist på albumet Blott en dag (1998). Den ble utgitt på single i Sverige og i Norge, men lyktes ikke i å komme på salgslistene.
Salmen er én av de sangene som er vanlige i forbindelse med begravelser i Sverige.
Teksten finnes i en oversettelse på engelsk av Andrew L. Skoog («Day by day, and by each passing moment»)
Blott en dag
1.Blott en dag, ett ögonblick i sänder, vilken tröst vad än som kommer på. Allt ju vilar i min Faders händer skulle jag, som barn väl ängslas då. Han som bär för mig en faders hjärta han ju ger åt varje nyfödd dag, dess beskärda del av fröjd och smärta möda, vila och behag.
2.Själv han är mig alla dagar nära för var särskild tid med särskild nåd. Varje dags bekymmer vill han bära han som heter både Kraft och Råd. Morgondagens omsorg får jag spara om än oviss syns min vandrings stig, som din dag så skall din kraft ock vara detta löfte gav han mig.
Nasjonal kompetanseenhet for migrasjons- og minoritetshelse
Enhet for migrasjonshelse, tidligere Nasjonalt kompetansesenter for migrasjons- og minoritetshelse (NAKMI), er et statlig kompetansesenter innen migrasjonshelse som er en del av Folkehelseinstituttet. Senteret ble etablert etter initiativ fra Helse- og sosialdepartementet i 2003 og var administrativt underlagt Oslo universitetssykehus. Enheten driver forskning og utviklingsarbeid på feltet innvandreres helse, også kalt "migrasjonshelse". NAKMI har et tverrfaglig mandat som skal sikre samarbeid med aktuelle aktører nasjonalt og internasjonalt for å ivareta kompetanse på feltet.
Per 2016 hadde enheten om lag 12 årsverk. Lege og forsker Esperanza Diaz er konstituert direktør fra september 2017.
1. januar 2018 ble NAKMI en del av Folkehelseinstituttet.
Fretwork
Fretwork er et musikkalbum med Bjørn Berge fra 2009.
Kunståret 1378
Kunståret 1378 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1378.
Dødsfall
…
Saint-Pierre og Miquelon
Saint-Pierre og Miquelon er et fransk oversjøisk samfunn (collectivité d'outre mer) og en øygruppe ved østkysten av Canada, rett sør for Newfoundland. Øygruppen ligger ved innløpet til Saint Lawrence-bukta, tyve kilometer vest for provinsen Newfoundland og Labrador. Territoriets økonomi er bygget på fiske, og på grunn av nedgangen i torskefisket utenfor Newfoundland og Labrador har Saint-Pierre og Miquelon blitt veldig hardt rammet.
Demografi
Antallet innbyggere på Saint-Pierre og Miquelon var per 1. januar 2014 6,311. Av disse bodde 5,676 personer i kommunen Saint-Pierre, og de resterende 635 i Miquelon-Langlade.
Langlade har ingen innbyggere på fast basis, siden Charles Lafitte. Charles Lafitte var velkjent på øyene under tilnavnet «de Gaulle», og levde alene på Langlade i mange år med hundene sine. Han døde i juli 2006. Om sommeren kan folketallet på Langlade overstige 1000, siden mange fra Saint-Pierre pleier å feriere der.
Historie
De tidlige bosetningene av St. Pierre og Miquelon, som ble priset av europeerne for de rike fiskebankene, var karakterisert av perioder med konflikter mellom franskmennene og engelskmennene.
Mye tyder på at det har vært innbyggere på øyene også i forhistorisk tid (sannsynligvis Beothuk). De europeiske bosetningene er noen av de eldste i Amerika (med de spanske og portugisiske bosetningene), fra i hvert fall tidlig i det 16. århundre. Først var det baskiske fiskere som bare besøkte øyene i fiskesesongene, men fra midten av det 17. århundre var det permanent fransk bebyggelse på øyene.
Fransk støtte til den amerikanske revolusjon førte til et britisk angrep på øyene, og de franske nybyggerne ble deportert. Kontrollen over St. Pierre og Miquelon gikk frem og tilbake mellom Frankrike og Storbritannia for de neste 38 årene, og øyene måtte tåle angrep fra begge land, frivillig- eller tvangsflytting av øyenes innbyggere, og omveltninger i forbindelse med den franske revolusjon.
Frankrike tok til slutt tilbake øyene etter at Napoleon abdiserte for andre gang i 1815, og etter dette fulgte 70 år med fremgang for den franske fiskeindustrien og innbyggerne på Saint-Pierre og Miquelon. Dog gjorde politiske og økonomiske endringer at fiskeindustrien fikk en langsom tilbakegang etter slutten av det 19. århundre.
Det var en 13 år lang økonomisk boom i forbindelse med forbudstiden i USA, da Miquelon og St. Pierre var viktige baser for smugling av alkohol. Denne perioden endte med at forbudet ble opphevet i 1933, og økonomien sank ned i en depresjon.
Igjennom andre verdenskrig var guvernør Gilbert de Bournat lojal mot Vichy-regimet; han måtte forhandle om finansielle forordninger med amerikanske myndigheter for å få tak i lån med garanti fra franske skattepenger. På samme tid vurderte Canada å invadere Saint-Pierre og Miquelon. Flere påskudd ble satt fram, mest radiosendinger med Vichy-propaganda. Det ble påstått at radioen hjalp tyske ubåter på De store banker, men dette ble aldri bevist. Etter råd av statsministeren, William Lyon Mackenzie King, autoriserte aldri generalguvernør Alexander Cambridge planene.
Under ordre fra Charles de Gaulle organiserte admiral Émile Muselier frigjøringen av Saint-Pierre og Miquelon, uten at canadiske og amerikanske myndigheter samtykket i eller visste om dette. Den 24. desember 1941 tok en krigsflåte ledet av ubåt-cruiseren Surcouf kontroll over øyene uten motstand. De Gaulle organiserte en folkeavstemning, som endte i hans favør, og Saint-Pierre og Miquelon ble så et av de første franske territoriene til å bli med i det frie Frankrike. Affæren førte til mistro i forholdet mellom De Gaulle og Roosevelt.
Politikk og administrasjon
Politikken i Saint-Pierre og Miquelon har plass i et rammeverk av et parlamentarisk representativt demokrati. Saint Pierre er et fransk oversjøisk samfunn, og dermed er presidenten av Saint-Pierre og Miquelons territorialråd (fransk: conseil territorial) regjeringssjef i et flerpartisystem. Utøvende makt blir praktisert av regjeringen.
Saint Pierre og Miquelon sender en representant til Frankrikes nasjonalforsamling og en senator til Frankrikes senat.
Sport
Fotballandslaget for Saint Pierre og Miquelon er ikke organisert i FIFA eller CONCACAF. De har spilt én vennskapskamp, men ingen offisiell landskamp.
Give Ireland Back To The Irish
«Give Ireland Back To The Irish» er en sang av Paul McCartney og hans band Wings. Sangen ble utgitt for første gang som en enkeltstående singel i 1972.
Sangen ble skrevet på under ett døgn, og ble raskt innspilt og utgitt. Sangen ble ikke uventet boikottet av BBC på grunn av dens politiske budskap.
«Give Ireland Back To The Irish» ble en moderat hit i England, hvor den solgte til en 16.-plass på singellistene. Men i Irland og Spania ble den større, og klatret helt til topps på hitlistene i de to landene.
Moen Bjøllefabrikk
Moen Bjøllefabrikk AS ble grunnlagt av Tobias Moen i 1922. De første årene ble det stort sett bare produsert bjeller. Vareutvalget ble etter hvert utvidet og omfatter nå alt som har med husdyrmerking å gjøre.
Et av hovedproduktene er øremerker som passer alle typer husdyr. Disse tilfredsstiller kravene satt av Mattilsynet og EU. Øremerker leveres som elektroniske, Allflex EiD, og vanlige, visuelle merker.
Allerede i 1981 ble den første av to roboter tatt i bruk ved produksjon av bjeller. Bedriften flyttet i 1994 inn i nye lokaler på Moi i Rogaland
Shetlands historie
Norsk kolonisering av Hjaltland (Shetland)
På slutten av 800-årene endret vikingene fokus fra plyndring til kolonisering (landnåm). Endringen skyldtes at Norge begynte å bli overbefolket etter datidens målestokk, og tilgangen til ledige naturressurser og dyrkbar jord avtok. Skipene deres fraktet nå i tillegg nybyggere og nødvendig utstyr for å starte på nytt et annet sted. Vikingene dro til Orknøyene, Hjaltland, Island og Grønland, og senere også til Vinland. Det var hovedsakelig nordmenn som reiste i den retningen, danskene rettet sin oppmerksomhet mot mer befolkede områder som England og Frankrike, mens svenskene dro østover.
Moen Bjøllefabrikk
Norge fikk OL i 1994 og for første gang i historien ble bjeller et offisielt lisensprodukt. Valget falt på Moen-bjeller ("MOEN BELL"), og det ble solgt mer enn 200 000 bjeller til Lillehammer 94 OL. Siden den gang har Moenbjellene vært en del av hvert vinter-OL, i tillegg til flere VM, EM og andre idrettsarrangement (som for eksempel ved håndballturneringer).
Papa Westray
Papa Westray (norrønt: Papey (hin) Meiri, «papars store øy»; skotsk: Papa Westree), også kjent som kun Papay, er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Dens fruktbare jord har i tusen år tiltrukket seg folk til øya. Severdigheter på øya er blant annet Holland House, et historisk gårdskompleks som ble bygget tidlig på 1800-tallet, som er tilknyttet et folkemuseum og en steinaldergård fra neolittisk tid, Knap of Howar, med kanskje det eldste bevarte steinhuset i Nord-Europa, administrert av Historic Scotland. Øya er den niende største av øyene på Orknøyene med et areal på 918 hektar. I henhold til folketelling i 2011 hadde øya en befolkning på 90 innbyggere, en økning på over 35 % siden 2001 da det var kun 65 vanlige beboere. I løpet av samme periode økte befolkningen på skotske øyer som helhet med 4 % til 103 702 innbyggere.
Shetlands historie
Norsk kolonisering av Hjaltland (Shetland)
Hjaltland ble kolonisert av norske vikinger på slutten av 800-tallet. Kolonistene kalte øygruppen for Hjaltland og etablerte seg med egne lover og språk. Språket utviklet seg til det vestnordiske språket norn, et språk som døde først ut på 1800-tallet.
Etter at Harald Hårfagre hadde samlet Norge til et rike, flyktet mange av hans motstandere og noen av dem slo seg ned på Orknøyene og Hjaltland. Herfra drev de plyndringstokter mot Skottland og Norge, noe som resulterte i at Harald Hårfagre samlet en stor flåte og i 875 ankom hans flåte det som i dag er det lille tettstedet Haroldswick på øya Unst. Samme år tok Harald Hårfagre og hans menn kontroll over øyene og annekterte både Orknøyene og Hjaltland. Ragnvald Mørejarl fikk Orknøyene og Hjaltland som sitt jarledømme av Harald Hårfagre som erstatning for at hans sønn Ivar (frillesønn) hadde falt i kamp i Skottland. Ragnvald Mørejarl ga øyene videre til sin bror Sigurd Eysteinsson, som gikk under tilnavnet Sigurd den mektige.
På 900-tallet ble Hjaltland kristnet.
Papa Westray
Steinaldergård
Den neolittiske gårdsbruket Knap of Howar er det eldste bevarte huset i Nord-Europa, og er dateres fra rundt 3500 f.Kr. Gårdsbruket, som består av to omtrent rektangulære rom side om side, bygget i stein, forbundet med en innvendig dør, og med dører til utsiden i vestenden, er delvis underjordisk, og tilnærmet komplett til takhøyde. Eksempler på unstankeramikk med rund bunn er funnet her, og ga nøkkelen til å datere boplassen.
Shetlands historie
Strid med Norge
I 1194 da kong Sverre Sigurdsson var konge i Norge og Harald Maddadsson var jarl over Orknøyene og Shetland, samlet lendmannen Hallkjell Jonsson og jarlens svoger Olav en hærstyrke som ble kalt for øyskjeggene (eyjarskeggjar) på Orknøyene og seilte mot Norge. Som konge hadde de Olavs unge fostersønn, Sigurd, sønn av kong Magnus Erlingsson. Øyskjeggene ble beseiret i slaget ved Florvåg utenfor Bergen. Om lag 2500 mann ble drept i det blodige slaget. Liket av Sverre Magnusson ble vist fram for kong Sverre i Bergen slik at han skulle forsikre seg at motstanderen var død. Deretter løftet kong Sverre hodet mot Orknøyene og krevde at Harald Maddadsson (Harald jarl) måtte svare for seg for sin andel i opprøret. I 1195 seiler jarlen til Norge for å forlike seg med Sverre.
Papa Westray
Stedsnavnet
Øya er en av «Papeys» eller «øyene med papar». Papar (fra latin papa, via gammelirsk, i betydning «fader» eller «pave») var, i henhold til islandske sagaer, irske munker som oppholdt seg som eremitter i utilgjengelige steder nord for Skottland før nordboere fra Norge kom, noe som dokumentert fra både sagaene og arkeologiske funn.
Norrøn gravstein
På øya er også sognekirken St Boniface fra 1100-tallet, dedikert til sankt Bonifatius. Kirken er restaurert og åpen om sommeren. I kirkegården var det en utskåret norrøn gravstein (sannsynligvis også fra 1100-tallet). Steinen er hogd i stil og form som britiske arkeologer kaller hogback («svinerygg» eller «griserygg») ved en type lave, avlange og dekorerte steinskulpturar som har blitt tidfestet til tiden fra 800- til 1000-tallet, og er blitt funnet på de britiske øyer, inkludert Orknøyene og på Shetland. Betegnelsen «svinerygg» er grunnet den utpregete svineryggliknende formen.
Piktisk sted
Disse står på et betydelig, piktisk religiøst sted fra 800-tallet og stort sett ikke utgravd, muligens inkludert en bispebolig. Rester av en sterkt erodert broch (rundhus i stein) kan sees i fjæra. Tidlige kristne utskårne steiner, som kan dateres fra så tidlig som på 700-tallet e.Kr., er funnet på dette stedet og er nå utstilt i Orknøymuseet i Tankerness House, Kirkwall og Skottlands nasjonalmuseum i Edinburgh. Dette kan være de eldste bevisene for at kristendommen overlevde på de nordlige øyene.
Holm of Papa Westray
Et annet gammel monument er en godt bevart neolittisk kammerrøys (cairn) på den lille øya Holm of Papa Westray, litt øst for selve Papay (og lett synlig fra den større øya). Den lange, lukkede røysen, bygget av lokal stein, var en gang et felles gravsted for beinlevningene til et gammelt samfunn. Den er beskyttet av et moderne tak og besøkende kommer inn via et mannhull ovenfra. Dette kan sees når som helst på døgnet, men besøkende må ordne privat med båt gjennom det lokale samarbeidet.
John D. Mackay
Papa Westray er fødestedet til den orkadiske læreren og skribenten John D. Mackay (1909–1970). Han huskes lokalt for å ha skrevet til The Times i 1967 og foreslått at Orknøyene og Shetland burde returneres til Norge etter fem århundrer under Skottland. Hans leserinnlegg fremmet moralen til en del innbyggeres i en tid da skotsk administrasjon så ut til å redusere lokalt selvstyre.
St Tredwells kapell
Restene av St Tredwells kapell står på en konisk haug på en liten halvøy (ca. 4,5 m høy og 35 m bred i St. Tredwell's Loch. Restene av murene fra senmiddelalderen kan sees, bygget over eldre levninger fra jernalderen, inkludert en tunnel som fører til en sirkulær bygning eller broch. Kapellets tykke vegger og opptegnelser over tilhogde utsmykninger indikerer en viktig og velfundert etablering. Kapellet er dedikert den ovenfornevnte Triduana under et av hennes mange navn, Tredwell. Hun ble også omtalt Trodline og etter sigende på norrønt som Trøllhaena.
Kapellet ble undersøkt av oldtidsforskeren Henry Dryden i 1870 da veggene, av variabel tykkelse, fortsatt var opptil 1,8 m høye. Kapellet ble ryddet for murbrokker og grus av William Traill rundt 1880. Han fant 30 kobbermynter som dateres mellom kongene Karl II og Georg III under kapellgulvet, sammen med et kvinnelig skjelett.
Mirakuløse helbredelser er assosiert med St Tredwell, særskilt hos de som lider av øyeplager. Pilegrimer reiste til Papay fra hele Orknøyene og nord for å søke en kur.
Shetlands historie
Strid med Norge
Det såkalte såttmålet utredet de rettslige og politiske forbindelsene mellom jarl og konge. Som passende straff for å ha støttet opprørere tok kong Sverre jarldømmet over Shetland fra Harald jarl og som ble lagt direkte under den norske tronen og aldri gitt tilbake. I praksis blir Harald Maddadsson sittende som jarl, men var underlagt den norske kongen. Harald Maddadsson måtte også akseptere en kongelig sysselmann, men denne ble drept etter Sverres død. Forliket mellom jarl og konge ble senere stadfestet i 1210 og på nytt i 1267.
Jarldømmets makt var betydelig svekket, og det ble dermed trukket nærmere under skotsk innflytelse. Skottland lå knappe 16 km unna Orknøyene og Harald Maddadsson kjempet for å bevare sin uavhengighet.
Økt skotsk interesse for de norske øyene
Da Alexander III av Skottland fylte 21 år i 1262 og ble myndig, erklærte han sine hensikter om å fortsette politikken overfor de vestlige og nordlige øyene som hans far hadde begynt, men som hadde stoppet opp da han døde 13 år tidligere. Han sendte et formelt krav til den mektige norske kongen Håkon Håkonsson.
Alexander III trakk behendig ut alle samtalene mens han tålmodig ventet på at høststormene skulle begynne. Til slutt, etter ørkesløse diplomatiske samtaler, mistet kong Håkon tålmodigheten og besluttet å angripe. Samtidig kom det en forferdelig storm som både ødela flere av skipene hans og forhindret de øvrige til å foreta landgang. Slaget ved Largs i oktober 1263 ble ikke avgjørende og begge parter mente de hadde seiret, men kong Håkon Håkonssons posisjon var likevel håpløs. Nedslått returnerer han 5. oktober til Orknøyene med en murrende hær og hvor han dør av feber den 17. desember 1263. En død som forpurrer videre norsk ekspansjon i Skottland.
Kong Magnus Lagabøte brøt med farens ekspansjonspolitikk. Han innledet fredsforhandlinger med kong Alexander III av Skottland. Ved freden i Perth i 1266 oppga kong Magnus de mest fjerne norske besettelsene og avga øya Man i Irskesjøen og Sudreyar (Hebridene) til Skottland for 4000 mark sterling og mot en årlig avgift på 100 mark (som skottene snart unnlot å betale). Som motytelser for de norske innrømmelsene ble det norske herredømmet over Orknøyene og Hjaltland anerkjent av Skottland.
Grunnen til at Magnus ville ha fred med Skottland var at den norske handelen med England led tungt. Med den nye handelstraktaten med England av 1223 krevde engelskmennene at Norge sluttet fred med Skottland. I 1269 ble avtalen utvidet til gjensidig frihandel.
Pantsettelse av øyene til Skottland
På 1300-tallet behandlet Norge fortsatt Orknøyene og Shetland som en norsk provins, men den skotske innflytelsen vokste, og i 1379 tok den skotske jarlen Henry Sinclair kontroll over øyene på vegne av den norske kongen Håkon VI Magnusson. I 1348 ble Norge sterkt svekket på grunn av svartedauden, og i 1397 ble Norge en del av Kalmarunionen. Etter hvert kom Norge under dansk overherredømme. Kong Christian I av Danmark, Norge og Sverige var i pengenød, og da hans datter Margaret i 1468 ble forlovet med Jakob III av Skottland trengte han penger til betaling av medgift. Uten det norske riksråds vitende inngikk han 8. september 1468 en kontrakt med skottekongen om pantsettelse av Orknøyene for 50 000 rhinske gylden, og 28. mai året etter Shetland for 8000 rhinske gylden. For å være på den sikre siden sørget han for en klausul om innløsningsmuligheter for fremtidige norske konger: For en fast verdi av 210 kg gull eller 2310 kg sølv vil øyene igjen være på norske hender. Flere konger av dobbeltriket forsøkte i løpet av 1600- og 1700-tallet forgjeves å innløse øyene med ble hver gang avvist av geheimerådet i Edinburgh. Øyene var den gang allerede under sterk engelsk innflytelse, men forbindelsen med Norge ble ikke straks avbrutt. Norske institusjoner og myndigheter fortsatte delvis å fungere, og norsk var både tale- og skriftspråk i ganske lang tid.
På Hjaltland betalte man langt inn i det 14. århundre en årlig avgift til Bergens bispestol.