cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det internasjonale fredsbyrå
Global Campaign on Military Spending
Kampanjen organiserer den globale handlingsdagen for militære utgifter (GDAMS) for å bringe offentlig, media og politisk oppmerksomhet på kostnadene ved militære utgifter og behovet for å investere i nye prioriteringer. GCOMS ledes fra det desentraliserte Barcelona, ​​Spanias kontor for IPB i koordinering med Center Delàs of Peace Studies. Mer enn 100 organisasjoner fra 35 land har meldt seg inn i kampanjen.
Aktivitet for Atomnedrustning
IPB har vært i spissen for atomnedrustningsaktiviteter siden 1945, inkludert:
For øyeblikket kampanjer IPB for å oppmuntre til signering og ratifisering av TPNW slik at den kan tre i kraft.
Seán MacBride Peace Prize
Seán MacBride's fredspris ble opprettet i 1992 og deles ut av Det internasjonale fredsbyrået til personer eller organisasjoner som "har gjort enestående arbeid for fred, nedrustning og / eller menneskerettigheter." Den er oppkalt etter Seán MacBride, en vinner av Nobels fredspris som var formann for IPB fra 1968–74 og president fra 1974 til 1985.
Mottakere
Følgende er mottakere av Seán MacBride fredspris siden oppstarten i 1992:
Ledelse
På deres Triennial Assembly som ble holdt i London 19. oktober 2019, ble en ny gruppe IPB-tjenestemenn valgt.
Visepresidenter
Visepresidentene varaer for presidenten når det er nødvendig.
Nobels fredspriser
IPBs arbeid ble belønnet av Nobels fredspris i 1910, som også er tildelt noen av medlemmene deres:
Presidenter
IPB har et medpresident-system som sikrer en kjønnsbalanse blant lederskap. Hver president kan for tiden tjene inntil to valgperioder på tre år.
Soso Jabidze
Soso Jabidze (født 14. august 1987) er en georgisk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 96-kilosklassen. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde.
Francisco Javier Venegas
Don Francisco Javier Venegas de Saavedra (født 1760, død 1838) var visekonge av Ny-Spania fra den 14. september 1810 til den 4. mars 1813.
Alison Sheppard
Alison Sheppard (født 5. november 1972) er en britisk svømmer.
Hun representerte Storbritannia under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i semifinalen på 50 meter fri.
Eduard Pant
Dr. Eduard Pant (født 29. januar 1887, død 20. oktober 1938) var en kristeligdemokratisk politiker i Polen og ledende representant for tyske katolikker i Polen i mellomkrigstiden.
Han var polsk senator og grunnla partiet Deutsche Christliche Volkspartei og den katolsk-konservative ukeavisen «Der Deutsche in Polen» (1934–1939). Avisen utviklet seg raskt til et viktig organ for kristelige emigranter, opposisjonen mot nasjonalsosialismen og minoriteter i det østlige Sentral-Europa.
Forever Marshall Islands
«Forever Marshall Islands» er Marshalløyenes nasjonalsang. Tekst og toner er av Amata Kabua, Marshalløyenes president fra 1979 til 1996. Nasjonalsangen ble innført i 1991. Den har tekst på marshallesisk og engelsk.
Dormitio-basilikaen
Dormitio-basilikaen er en katolsk kirke i Jerusalem, utenfor Gamlebyens murer, på Sionfjellet, nær Sionporten. Det latinske dormitio kan oversettes som innsovnelse.
Historie og beskrivelse
Den første skriftlige kilde som omtaler Jesu mor Marias død og opptakelse til Himmelen er en apokryfisk tekst fra det 2. århundre, de transitu Virginis Mariae, som plasserer dette til Sionfjellet. Den avviker med noen enkelheter fra det som senere Kirken har vært villig til å gå med på: Marias sjel, etter hennes død, skulle ha blitt tatt direkte til Himmelen av Jesus mens kroppen skulle bli gravlagt; men etter en tid, etter at apostlene insisterte på det, vendte Jesus tilbake og lot englene åpne graven til hans mor, som kom levende ut og ble tatt opp til himmelen. Dette er den eldste kjente tradisjonelle versjonen.
Tidlig på 400-tallet ble det på stedet bygget den bysantinske basilika Hagia Sion av biskop Johannes II av Jerusalem. Relikvier attribuert til den hellige Stefanus ble overført til kirken den 26. desember 415. Denne kirken er å se på Madabakartet fra 500-tallet.
Den ble ødelagt ved plyndringen av Jerusalem i 614 av Sasaniderikets konge Khosrau II.
Imidlertid var det først i korsfarertiden at en større basilika ble reist som omsluttet i et stort bygningskompleks på det tradisjonelle sted for Marias transitus (Somnium Mariae) og Nattverdssalen litt lenger sør, nær den nåværende basilikaen. Det imponerende korsfareranlegget motsto ikke lenge slutten på det latinske kongedømmet Jerusalem. Etter Muslimenes tilbakekomst forfalt den i ruin, og den største bekymring gjaldt mot Nattverdssalen, ikke Mariahelligdommen.
I 1898 donerte den osmanske sultanen Abdul Hamid II grunnen for Marias innsovnelse til den tyske keiser Wilhelm II, som tidlig på 1900-tallet lot kirken bygge av arkitekten Heinrich Renard. Den ble innviet i 1910, og har siden 1957 hatt rang om Basilica minor. Den ble inspirert og reist etter modell fra den karolingiske katedralen i Aachen og er i de tyske benediktinernes eie. Deres kloster i Jerusalem er knyttet til denne kirken.
I kirkens sirkulære krypt er det en skulptur i tre og elfenben som viser den sovende Jomfru Maria.
Siden Sion det er et av de helligste steder for jødene, er tilstedeværelsen av en helligdom dedikert til noe som er fremmed for det jødiske folks Jahve, sett på av noen av dem som krenkende.
Vetrhus
Vetrhus er et stedsnavn og etternavn som blir brukt flere steder i Norge:
Gunnar Hjeltnes
Gunnar Hjeltnes (født 25. desember 1922 i Ulvik) er en norsk tidligere alpinist. Han representerte Reime Idrettslag.
Hjeltnes vant utfor i NM i alpint i 1951. Han deltok under vinter-OL for Norge i 1952 i Oslo med 7.-plass i utfor, 10.-plass i storslalåm, men fullførte ikke slalåmrennet.
Christiansen
Christiansen er et vanlig etternavn i Norge og Danmark. I 2009 var det 3,882 nordmenn med dette navnet, men per januar 2020 var antallet 3,735. Skriveformen Kristiansen er vanligere, med 22,751 forekomster i januar 2020.
François-Joseph Gossec
François-Joseph Gossec (1734–1829) var en vallonsk-fransk komponist og orkesterleder.
Liv og virke
Bondesønnen Gossec ble i seksårsalder korgutt ved stiftskirka i Walcourt, senere ved St. Aldegonde i Maubeuge. Han ble deretter medlem av kapellet i Maubeuges Peterskirke og fikk den første undervisningen i fiolin, klaver, harmonilære og komposisjon av lederen, Jean Vanderbelen. Fra 1741 til 1751 var Gossec korgutt ved Vårfruekatedralen i Antwerpen og fikk ytterligere musikkundervisning av domkapellmester André-Joseph Blavier.
I 1751 reiste Gossec til Paris med et anbefalelsesbrev stilet til Jean-Philippe Rameau, som på det tidspunktet ledet privatorkesteret til Alexandre Le Riche de La Pouplinière, og i 1754 ble Gossec medlem av orkesteret som Rameau fortsatt ledet. Gjennom Rameaus' etterfølger, Johann Stamitz, ble Gossec fortrolig med Mannheimerskolens musikalske nyvinninger: homofone orkestersymfonier, virkningsfulle dynamikkeffekter, og dessuten med instrumenter som var verdifulle i sammenhengen, klarinetter, bassetthorn og andre blåseinstrumenter. Fra 1762 ledet Gossec flere anerkjente franske orkestre.
Gossec skrev kammermusikk og symfonier, hvorav de seks første ble publisert i 1756 som opus 3. Det store 90 minutters verket Requiem – Grand Messe des Morts med uroppføring mai 1760 i Eglise Jacobine i Paris, gjorde Gossec berømt over natta. Et Te Deum fra 1779, skrevet i anledning Marie Antoinettea svangerskap, er en annen kompositorisk milepæl. Gossec hadde mindre hell med sceneverkene, delvis på grunn av dårlige libretti. I samtiden dominerte André Grétry og Christoph Willibald Gluck operascenene.
Til tross for at Gossec hadde adelige tjenesteherrer, var han en ivrig tilhenger av ideene som ledet til den franske revolusjon. Han skrev et Te Deum for mannskor og blåseorkester til føderasjonsseremonien på Champ de Mars 14. juli 1790 og en rekke andre representasjonsverk for festlighetene i revolusjonstiden. Marche lugubre fra september 1790, skrevet til Mirabeaus død, var nærmest et standardverk for revolusjonseremoniene.
Da Conservatoire de Paris ble grunnlagt i 1795, fikk Gossec, Jean-François Lesueur, Étienne-Nicolas Méhul, Luigi Cherubini og Grétry i fellesskap overoppsynet med institusjonen.
Rwanda under OL
Rwanda deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1984 i Los Angeles og har siden deltatt i samtlige påfølgende sommerleker. De har aldri deltatt i vinterlekene. Rwanda har aldri vunnet noen medalje.
Ardo Arusaar
Ardo Arusaar (født 24. juni 1988) er en estisk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 96-kilosklassen. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i andre runde.
Liste over utøvere i Vuelta a España 2003
Liste over utøvere i Vuelta a España 2003
207 ryttere fra 23 lag stilte til start. 132 av disse kom til mål i Madrid.
Mary Jane’s Mishap
Mary Jane's Mishap er en britisk stumfilm fra 1903 regissert av George Albert Smith.
Gråt
Gråt er en emosjonelt betinget atferd hos mennesket, som har en kommunikativ funksjon, er delvis viljestyrt og består av en kombinasjon av tåreavrenning fra øynene og et spesielt pustemønster.
Gråt framkalles framfor alt av negative følelser, eksempelvis sorg og fortvilelse, men kan også framkalles av grensesprengende lykke eller andre sterkt opplevde følelser. Foruten å ha en rent informativ funksjon for bevitnende personer vekker gråten ofte medlidenhet hos disse, hvilket kan tjene den gråtende og dermed torde være den fremste funksjonen. Slik som latter og gjesping tenderer gråt å være sosialt «smittsomt».
Longzihu
Longzihu (kinesisk: 龙子湖区; pinyin: Lóngzǐhú Qū) er et bydistrikt i kinesiske provinsen Anhui. Det tilhører byprefekturet Bengbu. Det har et areal på 162 km² og teller 240 000 innbyggere (2004).
Administrative enheter
Subdistriktene Zhihuai (治淮街道), Dongfeng (东风街道), Dongsheng (东升街道), Yan'an (延安街道), Caoshan (曹山街道), Jiefang (解放街道),
Storkommunen Changhuaiwei (长淮卫镇),
Kommunen Lilou (李楼乡)
Landsbyen Qiugang
En dokumentarfilm fra 2010 ved navn The Warriors of Qiugang: A Chinese Village Fights Back, beskriver hvordan de 1876 landsbyboerne i Qiugang (仇 岗) mobiliserte for å stanse at den lokale fabrikken Jiucailuo produserte plantegifter som gikk hardt ut over levekårene i landsbyen.
Daishin Nakamura
Nakamura vant en olympisk sølvmedalje i baseball under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Han var med på det japanske laget som kom på andreplass i baseballturneringen bak Cuba. Japan tapte finalen 9–13 til Cuba.
Sven Melander
Melander medvirket (sammen med Jon Skolmen) i filmen Selskapsreisen fra 1980, hvor han hadde en birolle som karakteren Bertil «Berra» Olsson. Han medvirket også i den svenske programserien Nöjesmassakern, som gikk på SVT fra 1986 til 1989. Også der samarbeidet han med Jon Skolmen.
Sven Melander var ansatt i Sveriges Television.
Samisk historie i tidlig moderne tid
Samisk historie i tidlig moderne tid handler her om tiden fra 1500 til 1800. I første del av denne perioden dreide statenes rivaliseringer på Nordkalotten seg ikke bare om skatter og kontroll med handelen, først og fremst med samene, men om storpolitikk og strategier mellom statene. Sverige og Danmark-Norge kjempet om territorier og handelsveier. Sverige følte seg omringet av Danmark-Norge, som hadde besatt Skåne og Halland, og som dermed kontrollerte skipsfarten gjennom Øresund og delvis Østersjøen. I nord hadde Danmark-Norge også kontroll over sjøtrafikken via Norskehavet mot Kola og Kvitsjøen. Sverige så en mulighet for å få etablert en korridor nordover mot Nordishavet, dermed ble det ført kriger mellom landene for å få kontroll over Nord-Norge.
Nasjonalstatene i Norden økte sine ambisjoner for kolonisering i de samiske områdene gjennom 1600-tallet. Samer og andre minoritetsgrupper hadde lite å stille opp mot statene og kirkens krav om bekjennelse til protestantismen, rettssystem og pengeøkonomi, samt dele land med et økende antall nybyggere. Etter en rekke stridigheter og kriger kom den endelig avslutningen etter freden i Roskilde i 1658. Sverige fikk med fredsslutningen fri tilgang til verdenshavene ved at hele kysten fra Svinesund til Øresund, og rundt Skåne, ble svensk territorium. Med denne avklaringen mistet Sverige interessen for territorium i Nord-Norge. I 1751 ble det også enighet om en eksakt grenselinje mellom Norge og Sverige. Til grenseavtalen var det et tillegg, kjent som Lappekodisillen der samenes rett til blant annet grensepasseringer med reinflokker ble tillatt.
Lenge før 1500 hadde samene brukt reinsdyr til mat, tamme rein ble brukt til å lokke til seg villrein under jakt, til transport og for melking. Rundt 1500-tallet, eller tidligere, mener mange historikere at samene gikk over til mer spesialisert og intenst husdyrhold, kalt pastoralisme. Da fikk de store reinflokker for å produsere melk, kjøtt og blod. Utover på 1700-tallet skjedde enda en ny utvikling, med storproduksjon av reinkjøtt for salg. Besetningen kunne da bestå av flere hundre eller noen tusen rein. Melking tok slutt i dette stadiet. I Finnmark utviklet dette seg til en driftform der samene flytter reinflokkene ut mot kysten på våren hvor de blir hele sommeren. De svenske fjellsamene flyttet mellom skoglandet i øst til fjellområdene mot vest på våren. Senere på sommeren flyttet de reinene helt ut til øyene på Norskekysten. Utpå høsten gikk trekkene motsatt retning.
I fjorddistriktene i Nord-Norge holdt sjøfinner til, eller sjøsamer som de senere ble kaldt. Sjøsamene drev stort sett med de samme næringsveier som sine norske naboer. De kombinerte reindrift, reinsdyrjakt, fiske på havet og jakt på sel, hval og hvalross, samt jordbruk. På 1700-tallet begynner bestanden av villrein å avta, og fra da av begynner mange sjøsamer med gårdsdrift. I Finnmark kombinerer mange sjøsamer fiske og jordbruk helt opp til 1900-tallet. Sjøsamene hadde hatt oppgangstid gjennom hele 1500-tallet, men det gikk ikke like bra senere for dem. De ble aldri «formuende» som mange av reinsamene ble i løpet av 1600-tallet. I det store og hele ble mange samer fattige, og i Sverige graderte skattesatsene samene i kategoriene fjell-, skogs- og fattiglapper.
Begrepsavklaring
Vanligvis betegnes nyere tid som tiden fra rundt 1500 til rundt starten av 1800-tallet, altså perioden mellom middelalderen og moderne tid. Moderne tid brukes også om denne perioden, Det er også vanlig å kalle denne perioden tidlig moderne tid, og la tiden mellom 1800 og 1900 benevnes for senere moderne tid.
Finnmark (eller Finnmork på gamlenorsk) var en vanlig betegnelse for samisk område, og ser ut til å ha vært brukt i dagens Norge vest og nord for Kjølen (fjellkjeden mellom Norge og Sverige.) I middelalderen ble Finnmark forstått som et område mye større enn dagens fylke. En kjenner til at det som ble benevnt som Finnmark gikk helt ned til Nord-Trøndelag og nordlige del av Jemtland i Sverige på 1200-tallet. Nødvendigvis behøver ikke Finnmark å ha vært et geografisk begrep, men betegnelse på område der samene bodde, jevnfør det gammelnorske ordet mark i betydningen «skog» eller «grenseland».
De områdene som samene holder til i kalles Sameland (eller på samisk Sápmi og i gamle tid Sami Eana ámta). Det vil i moderne tid si Trøndelag, Nordland, Troms og Finnmark i Norge, Norrland og Västerbotten i Sverige og Lapin lääni i Finland, samt Kolahalvøya i Russland. I fjordområdene, spesielt i Troms og Finnmark, har samene tradisjonelt drevet med kystfiske og kalles derfor sjøsamer eller kystsamer. I innlandet på Nordkalotten, rett nedenfor tregrensen i Norge og Sverige, har de nomadiserende samene tradisjonelt hatt tilholdssted og de har derfor vært kalt derfor fjellsamer. I dette området fant de gode tilholdssteder for reinen, i tillegg til bjørk og brensel. En annen gruppe, som en finer i Sverige og Finaland, er skogssamene, som holder til i de innalandske skogene. Til sitt livsopphold drev de med fiske, jakt og fangst. I Finland er samisk hovedområde Kemi lappmark, samt stedene Enontekiö, Utsjok og Enare. Her er det ikke høyfjell, men noen lave fjell, vide marker med reinlav, bjørke- og barskog og lengst mot øst finnes fiskerike innsjøer. Tradisjonelt var samene i Finland kategorisert som skogsamer. I tidligere tider var det villrein i disse områdene, mens det i moderne tid drives reindrift med store flokker. Samene i Russland kalles historisk for skolte- og kola- og tersamer. Til skoletsamene hører de som holder til i Neiden, Pasvik, Suenjel, Petsamo og Notozero, mens de to andre kategoriene er historiske benevnelser for samer på Kolahalvøya.
Selv om en gjengs oppfatning er at de fleste samer først og fremst driver med rein, har det aldri vært tilfelle. Mange har også vært bofaste opp gjennom tidene. Det er også en feiloppfatning å oppfatte samisk kultur som noe ensartet. Tvert om har det alltid vært et svært differensiert kulturmønster innenfor sameland. For eksempel er fjellsamer og skogsamer to forskjellige sosiale grupper som utnytter forskjellige økologiske nisjer. De har også hatt forskjellige sesongvise bevegelsesmønstre. Dog har næring og kultur ikke vært konstant gjennom tidene, og store endringer har skjedd opp gjennom historien.
Geopolitiske rivaliseringer på Nordkalotten
Fra slutten av 1500-tallet dreide statenes konflikter på Nordkalotten seg ikke bare om skatter og kontroll med handelen, da spesielt pels, men også om storpolitikk og rivalisering mellom statene. Sverige og Danmark-Norge kjempet om territorier og handelsveier. Sverige følte seg helt omringet av Danmark-Norge, som hadde besatt Skåne og Halland og dermed kontrollerte skipsfarten gjennom Øresund og delvis Østersjøen. I nord hadde Danmark-Norge også kontroll over sjøtrafikken via Norskehavet mot Kola og Kvitsjøen.
Nasjonalstatene i Norden økte sine ambisjoner for kolonisering i de samiske områdene fra 1600-tallet. Samer og andre minoritetsgrupper hadde lite å stille opp mot statene og kirkens krav om bekjennelse til protestantismen, rettssystem og pengeøkonomi, samt dele land med et økende antall nybyggere. Imidlertid var statenes involvering begrenset med hensyn på utnyttelse av naturressurser som fisk, jakt og reinsdyrdrift. Selv om statene begynte å legge grunnlaget for senere kontroll på denne tiden, var deres innsikt og informasjon for begrenset til at de kunne formulerer lover for kontroll og skattlegging i detalj.
Sverige så en mulighet for å få etablert en korridor nordover mot Nordishavet. Dermed fikk Nöteborgstraktaten fra 1323 fornyet interesse, og da spesielt formuleringen om at grensen gikk ut mot havet i nord. Svenskene mente at dette kunne tolkes som at deres egentlige krav var en grenselinje mot havet, et sted mellom Varanger og Fiskerhalvøya.
Kalmarkrigen, Hannibalfeiden og endelig avklaring i 1658
I 1590-årene gjorde Danmark-Norge og Sverige-Finland en stor innsats for å få oversikt over den samiske befolkningen, deres næringsveier og mulighet for skattlegging. Begge statene gjorde også det de kunne for å få styre forvaltningen og militære på Nordkalotten. I Sverige ble det opprettet et eget stattholderembete for Lappmarken, det ble også opprettet egne fogder for å ha oppsyn med laksefiske i Altaelva og Tana. Svenske myndigheter forsøkte å få etablert kirker der samene hold til, ikke bare i innlandet, men også på kysten i Alta og Tysfjord. Dansk-norske myndigheter gjorde hva de kunne for å forhindre dette, og som mottrekk fikk de selv reist en kirke i Tysfjord. Et annet tiltak var at Lensherrene, først Hartvig Bille (omtrent 1575–1649) og Claus Urne (1561–1606), samt senere etterfølgere, skulle ha fast opphold i landsdelen slik at de kunne følge utvikling. For å markere suvereniteten dro Kong Christian IV på reise helt opp til Finnmark og østover langs Kolakysten.
Sverige-Finland og Russland kom til en avklaring i 1595 med Freden i Teusina (i Estland) etter at de hadde ligget i krig siden 1572. I fredsavtalen som ble inngått måtte Sverige begrense sine ambisjoner i nordøst og avstå fra å kreve Kolahalvøya som sitt terriotorium. Imidlertid fikk de gjennombrudd for en ishavslinje, slik at den svensk-russiske grenselinjen skulle trekkes ut mot et punkt litt øst for Varanger. Etter denne avtalene ble det slutt på at Russland skulle skattlegge sjøsamene vest for Varanger, samene i Kemi lappmark og i indre strøk av Finnmark.
De videre konfliktene om Nordkalotten stod etter 1595 mellom Danmark-Norge og Sverige. Landene hevdet i 1610-årene sine territorielle krav ved retten til å skattlegge sine undersåtter og i dette området dreide det seg om samene. Konkret betydde dette en skjerpet strid om skattlegging av sjøsamene. Landene hadde også forhandlinger om grensene, hvor de hevdet sine prinsipper for kravene. Svenske la vekt på tradisjonelle regler for skattelegging, mens en fra dansk-norsk side viste til den gamle oppfatningen om at grensen mellom landene gikk ved Kjølen, altså fjellryggen mellom Sverige og Norge. Imidlertid flater landskapet mellom landene ut i Nord-Troms og Finnmark. Dermed brukte de danske forhandlerne argumentet om at «alder tids bruk» måtte være avgjørende. Kravene var vidt forskjellige, og landene trappet opp militært. Det ble etablert et fort i Altafjorden og foretatt spredte tiltak med tvangsevakuering av sjøsamene vekk fra fjordområdene.
Det som avgjorde grensekonflikten var Kalmarkrigen som varte fra 1611 til 1613, med den etterfølgende Freden i Knærød. Selv om krigen mellom Danmark-Norge og Sverige handlet om grensene på Nordkalotten, skjedde den militære konflikten i Sør- og Midt-Skandinavia. Krigen ende med at Danmark-Norge ble den seirende part, og fikk uinnskrenket rettighet til kysten og fjordene i Nord-Norge. Sjøsamene ble etter dette regnet som nordmenn. Grenselinjene i innlandet kom en ikke til enighet om, heller ikke i de senere krigene som fulgte på 1600-tallet. Dermed ble samene i disse områdene fortsatt skattet av begge statene. Enighet om disse grensene greide en ikke å bli enige om før lang ut på 1700-tallet. Etter 1613 var kyst- og fjordområdene i Finnmark for første gang kun underlagt dansk-norske myndigheter.
Etter at kong Gustaf Adolf II (1594–1632) i 1613 måtte oppgi sine krav på de Nord-Norske områdene fra Tysfjord til Varanger, ble også kirkens aktivitet i området redusert. Inntektene fra skatt falt mer eller mindre bort da samene kom under dansk-norsk styre. Dermed mistet kirken en stor del av finansieringen. Mange samer som hold til i svenske områder flyttet over til Norge for å slippe unna økte skatter. Samene i Sverige opplevde også sviktende næringsgrunnlag fordi både fiske og jakt gikk dårlig, dermed fremstod de norske områdene som attraktive av flere grunner. Imidlertid gikk det bedre for de svenske myndighetene fra rundt 1666 da flere gruvevirksomheter ga inntekter. Dermed kunne kirken igjen få finansiert sin virksomhet og gjenvinne sin autoritet blant samene.
Etter 1612 ble samene på Kolahalvøya i praksis frigjort fra beskatning fra Danmark-Norge, men måtte betale skatt til Russland. Danmark-Norge mente at de fortsatt de jure (rent formelt) hadde rett til skattlegging av samene på Kola helt frem til 1813. Norske embetsfolk reiste til Kola (eller Malmis som det ble omtalt) hvert tredje år ved nyttårstider for å fremme disse kravene. I praksis var disse reisene en rent diplomatisk formalitet med stor festivitas.
Etter Hannibalfeiden mellom Sverige og Danmark-Norge fra 1643 til 1645, der Danmark-Norge led nederlag, ble Jämtland og Herjedalen avstått til Sverige. Som en del av fredsslutningen etter de påfølgende stridighetene, kjent som Karl Gustav-krigene, kom Freden i Roskilde i 1658. Sverige fikk med denne fredsslutningen fri tilgang til verdenshavene ved at hele kysten fra Svinesund til Øresund, og rundt Skåne, ble svensk territorium. Heretter mistet Sverige interessen for å bemektige seg Nord-Norge. Denne grensen fikk ikke større praktiske konsekvenser, men mange år senere fikk Norge og Sverige endelig trukket opp en grense av stor betydning for samene.
Endelig fastsetting av grenseoppgangene mellom Norge og Sverige
Etter den store nordiske krig fra 1709 til 1720 ble det bestemt at det skulle være grenseoppgjør mellom partene. Krigen var en storkrig som gikk for seg i Nord- og Øst-Europa med Sverige som den ene part, og på den andre siden koalisjoner av Sachsen-Polen, Danmark-Norge, Tsar-Russland, Preussen og Hannover. Mellom Norge og Sverige var det uavklarte grenser på hele strekningen fra Trøndelag til Varanger. Etter det store tapet var ikke Sverige lenger noen stormakt, mens Danmark-Norge tilhørte den vinnende part.
Grenseoppgjøret skulle gjøres grundig og etter nøye undersøkelser av topografi og befolkningens oppfatninger av grensene. For å gjøre dette ble det utnevnt grensekommissærer og «grenseingeniører». Vitneutsagn fra reindriftsamene om deres bruksområder ble nøye undersøkt og vurdert. Informasjonen fra undersøkelsene dannet grunnlag for de egentlige grenseforhandlingene, i form av møter der en tok for seg område for område. I Sverige ble vitneutsagnene nedskrevet på häradstingene fra 1739, mens på norsk side ble arbeidet ledet av major Peter Schnitler (1690–1751) som gjennomførte særskilte vitneavhør fra 1742 til 1745. Schnitlers arbeid ga et omfattende dokumentasjonsmateriale om bosetning, næringer og topografi i grensetraktene.
Hygronomini
Hygronomini er en gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger.
Samisk historie i tidlig moderne tid
Endelig fastsetting av grenseoppgangene mellom Norge og Sverige
Misjonærene på Schnitlers tid brukte oftest begrepet fjellfinner om de samene som holdt til i innlandet og drev med husdyr og noen få reinsdyr (mangesysleri). Schnitler foretrakk å benevne disse som bygdelapper, noe historikerne Lars Ivar Hansen (1947–) og Bjørg Evjen (1952–) har sett på som en måte å trekke gruppen nærmere Norge. Schnitlers protokoller om befolkningen gir kunnskaper om kategorier som ikke var faste. Flyttsamer kunne skifte over til å bli bygdelapper, og svenske samer kunne bli norske. I Europa ble folketellinger vanlig på 1700-tallet, og den første folketelling ble holdt i Norge i 1769. Tellingen inneholdt hverken navn på borgerne og myndighetene interesserte seg heller ikke for etnisk tilhørighet. Dog var det mange prester som hadde kategorisert folk som «lapper», «finner», «fjell-lapper» og «norske».
Grensedragning basert på Kjølen, krevde nøye oppmålinger, men enda mer arbeid lå bak kartlegging av landenes såkalte possesjon. Det vil si grensesetting ut fra hvilke områder som fra gammelt av hadde ligget under den ene statens myndighet. I de fleste tilfellene betydde dette undersåttenes, og da spesielt samenes, faktisk bruk av områdene. Dermed var det kun norske og svenske bønder og samer som kunne utøve possesjon. Schnitler måtte derfor finne ut av bøndenes rettigheter til utmarksområder og hvor reindriftsamene hadde sine beiteområder.
Le Mélomane
Le Mélomane er en fransk stumfilm fra 1903 regissert av Georges Méliès.
Hygronomini
Levevis
Disse små billene lever på fuktige steder, som myrer og bredden av elver og innsjøer.
Samisk historie i tidlig moderne tid
Endelig fastsetting av grenseoppgangene mellom Norge og Sverige
De endelige sluttforhandlingene ble lagt til Strömstad i årene 1749–1750, og var fra dansk-norsk side ledet av offiser og grensekommissær Johan von Mangelsen (1694–1769) og generalmajor Johan Mauritz Klinckowström (1692–1768) var svensk sjefsforhandler. Til disse møtene hadde forhandlerne 26 gjenværende tvister. Disse kunne sees under ett slik at partene kunne komme med gjensidige innrømmelser og ettergivelser, uten frykt for at én innrømmelse i neste omgang skulle skape presedens for nye avståelser.
For det indre av Finnmark ble de gamle siidagrensene lagt til grunn for grensedragningen. Imidlertid var det også diskusjoner frem og tilbake om kvantitativ fordeling, det vil si hvor store arealer og hvilke siidaer som skulle ligge i enten Norge eller Sverige. Grensetraktaten ble endelig inngått i september 1751.
Lappekodisillen
I forbindelse med grensetraktaten i september 1751 ble Lappekodisillen vedtatt samtidig. Den skulle sikre samene rett til fri ferdsel og overflytting av rein mellom landene. For fremtiden måtte samene velge statsborgerskap og således være skattepliktige i et av landene. Om reinen deres beitet i områder over grensen de ikke var tilhørende i, skulle det betales leie. Hvert av landene skulle administrere samenes rettigheter og det skulle i praktisk skje med lappelensmenn. Til disse skulle samene innrapportere antall samer som passerte grensen og antallet rein de forflyttet.
Samene i Indre Finnmark måtte etter 1751 tilpasse seg nye myndighetspersoner, både når det gjaldt kirkeliv og rettsvesen. De norske fogdene kjente de fra før, men etter nyordningen skulle disse også håndheve lov og orden. Ellers ble det ikke store endringer av nomadetilværelsen deres. Imidlertid ville de norske myndighetene ha bedre kontroll med handelen, og i den forbindelse ble vintermarkedet i Kautokeino avviklet. Alta skulle heretter være markedsplass for innlandssamene. Det hadde også stor betydning at rettsmøtene i Kautokeino og Karasjok ble avskaffet i 1763 og overført til Alta. Det som gikk tapt med nyordningene, var sterk lokal representasjon på laveste rettsnivå, slik som det var med det svenske rettssystemet.
Ikke bare skulle overflytting av reinflokker tillates, de skulle mottas med vennlighet, beskyttes og hjelpes til rette. Disse reglene skulle gjelde selv i krigstider. Flyttsamene skulle altså betraktes som nøytrale i en eventuell fremtidig krig. Lappekodisillen fremmet storreindrift med lange sesongflyttinger. Samene betalte en liten avgift som ga fritt leide til omtrent ubegrenset flytting til høyfjells- og kystbeite i Nord-Norge, samt vinterbeite i svenske og finske skoger. Fra tidligere var det på norsk side kun akseptert flytting av rein til fjellene øst for bebodde områder. Det var få mennesker som bodde i kyststrøkene i Finnmark og dermed også lite utviklede utmarksnæringer. Dermed kunne reindriften ekspandere, noe som myndighetenes tallmateriale viser. I 1799 ble det anslått at antallet rein i Finnmark var 60–70 000, noe som viser at det var blitt en betydelig næring. De som følte seg fortrengt av denne utviklingen var fastboende reineiere med få dyr. En kjenner til at samer i finnmarksfjordene og skogsbygdene i Finland klagde på at de store reinflokkene skadet deres høstingsjordbruk og reindrift.
I 1750- og 1760-årene kom det klager over svenske samer som lot sine reinsdyr beite på innmark i Troms. Amtmannen anbefalte at bøndene i slike tilfeller kunne skyte ned rein, uavhengig av om reinen var eid av norske eller svenske samer. Von Mangelsen, som hadde vært med på utformingen av både grensetraktaten og Lappekodisillen, protesterte på amtmannens forslag og påpekte at så lenge grensetraktaten gjaldt ville dette være juridisk umulig. Mangelsen sa videre at alle parter må være medmenneskelige med samene: «til denne fattige Nations Conservation.»
Lappekodisillen består av 30 paragrafer og er fortsatt en del av Norges lover. Arbeidet bak Lappekodisillen var grundig, og har for ettertiden gitt interessant innsikt i samenes levesett og hvordan reinflyttingen ble foretatt på midten av 1700-tallet. Den har av historikere bitt trukket frem som et eksempel på den høye rettskulturen mellom de nordiske statene. At urbefolkningens interesser ble tatt så mye hensyn til, viser opplysningstidens idealer. Juristene som stod bak kjente til det rettsfilosofiske grunnlaget som juristene Samuel von Pufendorf (1632–1694) og Hugo Grotius (1583–1645) hadde utviklet. Tankegangen bak var at alle folkeslag hadde visse rettigheter, uavhengig av om de tilhørte den europeisk kulturkrets eller ikke. Eller som Schnitler oppsummerte: «Den Lappiske Nation har i ældgamle Tider været et fritt Folk, indtil Naboerne, de Norske, Svenske og Novhorodske Russer havet tvunget dem til, at være Skatt-Skyldige.»
Kolonisering på samisk land
Ottar fra Hålogaland gir en beskrivelse av Finnmark på 800-tallet som omtaler dette som et område der kun samene holder til. På 1500-tallet derimot, hadde det blitt en relativt betydelig norsk bosetning i kyststrøkene. Derimot i fjordene og i innlandet var det fortsatt omtrent bare samer som bodde. En tror at bosetningen av nordmenn begynt på 1200-tallet. En drivkraft for utviklingen var gode forutsetninger for omsetning av fisk, ikke bare Lofotfiske, men også fisk fra Finnmark. De som sørget for omsetningen og transport til det europeiske markedet var hanseatene, med kontor i Bergen, som hadde fått etablert Nord-Norgehandelen på slutten av 1200-tallet.
Med lappekodisillen ble Indre-Finnmark norsk territorium, i tillegg ble omstridte områder fra Femunden i sør til Nesseby i nord fordelt mellom landene. Grensetrekningen mellom Norge og Sverige førte til en betydelig økning av det norske landarealet. Lappekodisillen knesatte at samene hadde gamle rettigheter til grensekryssende virksomhet med rein, samt at samene var en egen «Nation». Med dette tillegget til grenseavtalen fikk samene en lovregulering som betydde mye for deres rettigheter helt opp til moderne tid.
Den samiske befolkningen i Finnmark og deler av Troms hadde en jevn vekst siden midten av 1700-tallet og frem til 1805. Språkforskeren Jens Andreas Friis (1821–1896) laget en gjennomgang av skattemantallet på slutten av 1800-tallet, som viser utviklingen. Blant annet kan en se at det i 1747 var 1760 nordmenn og 1740 samer og kvener og at det i 1805 var 4930 samer og kvener, mens antallet nordmenn var 1590. Fra 1747 til 1757 skjer det en kraftig økning av samisk og kvensk befolkning, dette skyldes at befolkningen på Finnmarksvidda etter 1751 gikk fra å være på svensk til norsk territorium. Samene i Kautokeino sogn (inkluderte også Karasjok og Avjovarre), utgjorde i følge Schnitler, 44 familier som ble norske.
Ressursutnyttelse og nye bosetninger
Myndighetene i København hadde helt siden siste del av 1600-tallet bekymret seg for svak norsk befolkningsutvikling i Finnmark. Dårlig prisutvikling for fisk gjorde forholdene vanskelig for norsk kystbefolkning. Noen flyttet inn i de samiske fjordene og andre forlot amtet. Denne utviklingen gikk ut over handelsmennenes inntekter og statens skatteinngang, samt at det truet områdets status som norsk territorium.
Med økt befolkning i nordområdene ble det skjerpet kamp om naturressursene. I mange tilfeller førte dette til den sterkestes rett. Tradisjonelle næringsformer kom under press der det ble flere som skulle finne levebrød, spesielt der jordbrukskolonisering fant sted med statlig støtte. Konflikter mellom folkegruppene oppstod, slik at «de andre» ble omtalt og behandlet nedlatende. Omfang og hvor langt partene gikk, er det vanskelig for historikerne å finne ut av. Mest sannsynlig var det nok snakk om både aksept og nedvurdering.
Football League 3. divisjon 2001–2002
Dette er det fjerde nivået i engelsk fotball. Divisjonen ble opprettet i 1958-59, da man valgte å fjerne ordningen med 3. divisjon sør og nord. Dermed opprettet man 4. divisjon. I 1992-93 valgte klubbene på øverste nivå å forlate The Football League og danne FA Premier League, og dermed fikk de neste nivåene nye betegnelser. Historikken for denne divisjonen er følgende:
Samisk historie i tidlig moderne tid
Ressursutnyttelse og nye bosetninger
Til tross for flere tiltak som dansk-norske myndigheter innførte, ble ikke innvandringen av nordmenn til Finnmark av noe stort omfang. Imidlertid kom det fra 1720-årene finsktalende innflyttere, kjent som kvener, til Finnmark og deltok i konkurransen om ressursene. Kvener som drev jordbruk var grunnlaget for den første fastboende befolkningen i Indre-Finnmark. Myndighetene var også tilfreds med kvenenes næringsvirksomhet, og de ble sett på som en god kompensasjon for redusert norsk befolkningstall. Kvenene hold seg gjerne sammen med samene, og betalte sin skatt på samme måte som dem. Kvenene lærte seg raskt å drive fiske til havs og de behersket mange forskjellige håndverksyrker. Amtmennene fikk på 1700-tallet mulighet til å gi økonomiske fordeler til kvenene, for at de skulle kunne bygge hus og skaffe seg fiskebruk. Imidlertid kom de i konkurranse med samene når det gjaldt utnyttelse av beiteland og slåttemark, eller i noen tilfeller, i konkurranse om laksefiske i elvene. Kvenene lot seg gjerne oppta i de samiske samfunnene via giftemål, og ble dermed i noen tilfeller regnet som samer.
Football League 3. divisjon 2001–2002
Tabell
K  V  U  T  MF  MM   V  U  T  MF  MM    D   P  1. Plymouth Argyle          46  19  2  2  41  11  12  7  4  30  17  +43 102 2. Luton Town              46  15  5  3  50  18  15  2  6  46  30  +48  97 3. Mansfield Town          46  17  3  3  49  24   7  4 12  23  36  +12  79 4. Cheltenham Town         46  11 11  1  40  20  10  4  9  26  29  +17  78 5. Rochdale                46  13  8  2  41  22   8  7  8  24  30  +13  78 6. Rushden & Diamonds      46  14  5  4  40  20   6  8  9  29  33  +15  73 7. Hartlepool United       46  12  6  5  53  23   8  5 10  21  25  +26  71 8. Scunthorpe United       46  14  5  4  43  22   5  9  9  31  34  +18  71 9. Shrewsbury Town         46  13  4  6  36  19   7  6 10  28  34  +11  70 10. Kidderminster Harriers  46  13  6  4  35  17   6  3 14  21  30   +9  66 11. Hull City               46  12  6  5  38  18   4  7 12  19  33   +6  61 12. Southend United         46  12  5  6  36  22   3  8 12  15  32   -3  58 13. Macclesfield Town       46   7  7  9  23  25   8  6  9  18  27  -11  58 14. York City               46  11  5  7  26  20   5  4 14  28  47  -13  57 15. Darlington              46  11  6  6  37  25   4  5 14  23  46  -11  56 16. Exeter City             46   7  9  7  25  32   7  4 12  23  41  -25  55 17. Carlisle United         46  11  5  7  31  21   1 11 11  18  35   -7  52 18. Leyton Orient           46  10  7  6  37  25   3  6 14  18  46  -16  52 19. Torquay United          46   8  6  9  27  31   4  9 10  19  32  -17  51 20. Swansea City            46   7  8  8  26  26   6  4 13  27  51  -24  51 21. Oxford United           46   8  7  8  34  28   3  7 13  19  34   -9  47 22. Lincoln City            46   8  4 11  25  27   2 12  9  19  35  -18  46 23. Bristol Rovers          46   8  7  8  28  28   3  5 15  12  32  -20  45 24. Halifax Town            46   5  9  9  24  28   3  3 17  15  56  -45  36
Samisk historie i tidlig moderne tid
Særlover for Finnmark
Det var ulike årsaker til norsk befolkningsnedgang i Finnmark, men sentralt står hanseatenes sammenbrudd, økende europeisk fiske i egne farvann, fallende fiskepriser og monopolhandel. Dermed innførte myndighetene fra siste del av 1600-tallet flere særlover for at folk utenfra skulle oppmuntres til å bosette seg i området. Blant de tiltak som ble innført var skattefritak, fritak fra militærtjeneste og gjeldsamnesti. Tiltakene ga stor forskjellsbehandling mellom samer og ikke-samer, fordi samene ikke hadde slike fritak. Disse bestemmelsene hadde likhetstrekk med kolonimaktenes tiltak i fjerne besittelser, der kolonimaktens befolkning skulle oppmuntres til å flytte og slå seg ned. I praksis betydde dette at den opprinnelige befolkningen ble pålagt byrder, mens kolonistene ble subsidiert. Med disse tiltakene forventet dansk-norske myndigheter å kunne stille sterkere mot svenske og russiske territorielle krav.
Football League 3. divisjon 2001–2002
Tabell
K = Kamper spilt; V = Kamper vunnet;  U = Kamper uavgjort;  T = Kamper tapt;  MF = Mål for;  MM = Mål mot; D = Måldifferanse; P = Poeng
Samisk historie i tidlig moderne tid
Særlover for Finnmark
Privat eiendomsrett til land ble innført i Finnmark fra 1775. Spesielt var innføring av privat jordeiendom til fordel for jordbrukere av kvensk eller norsk ætt. På denne måten ble tradisjonelt jordbruk styrket, men for sjøsamene i fjord- og kyststrøkene var lovendringen et skritt i retning av å gjøre slutt på deres sesongflyttinger. Men selv mange år etter lovendringen, i 1825, var det få sjøsamer som hadde skaffet seg jordeiendom, istedenfor foretrakk de sesongflyttinger og sette opp gammer ett sted og bo der noen år. På den måten dyrket de ikke opp jorden slik som myndighetene ønsket, men utnyttet istedenfor mange forskjellige næringer.
Fra slutten av 1600-tallet og første del av 1800-tallet, ble Finnmark også benyttet som forvisningssted for forbrytere fra Danmark-Norge. I 1751 ble det bestemt at forbrytere dømt til «evigt Fængsel» årlig skulle sendes «til hjælp for at peuplere Finnmark». Kort tid etter oppstod imidlertid betenkeligheter med tanke på «slette følger», og en bestemte seg for at det ikke måtte sendes for mange straffedømte nordover. Det hjalp ikke stort på befolkningsutviklingen i Finnmark å sende de straffedømte ditt. I tillegg skapte disse menneskene problemer som lokalbefolkningen måtte hanskes med. Ikke før en ny kriminallov ble vedtatt i 1842 ble det slutt på forvisning av forbrytere til Finnmark.
Næringsveier og handelssamkvem i sameland
På slutten av middelalderen blir samene i Nord-Norge kjent med husdyrhold, da spesielt sauer, geiter og kuer, som deres norske naboer drev med. I Nord-Finland fikk også samene kjennskap til husdyr, delvis via finske jordbrukere som slo seg ned i samiske områder. På begynnelsen av 1700-tallet starter samene i Finnmark selv med husdyrhold og jordbruk. Spesielt kjenner en til dette langs Altaelva og Kautokeino, og likeledes langs elvene Tana, Utsjok, Enare og Karasjohka i Finland.
I Nord-Sverige og Nord-Finland ble samer fra tidlig moderne delt inn i to kategorier, nemlig fjell- og skogssamer. I Norge fantes ikke et tilsvarende levesettet som det skogssamene hadde. I eksempelvis Lule lappmark lå samebyene Sirkas og Tuorpon i fjellområde mens Sjokksjokk og Jokkmokk lå i skogsområde. De som bodde i Sirkas og Tuorpon ble kalt fjellsamer og samer fra de to andre byene ble kalt skogssamer. Skogssamene var til en viss grad nomadiske, men flyttet på langt nær over så store avstander som fjellsamene, som kunne bevege seg helt fra den nordatlantiske kysten til Bottenviken. Ut fra historiske kilder kan en se at kategoriseringen er relatert til hvilke næringer beboerne i fjell- og skogområder drev med. Uansett ser det ut til at overgangen mellom gruppene ikke er skarp, men at medlemmer fra en gruppe kan skifte fra den ene til den andre fra et år til den neste. Tross alt tilhørte begge kategoriene samme etniske gruppe, så denne inndelingen har ikke stor betydning. Fra rettsdokumenter kan en for eksempel se at en innleid hjelpemann fra Sikas (fjellsamisk område) gjør tjeneste hos en reineier i Sjokksjokk (skogssamisk område).
Innlandssamene utviklet storskala reindrift 1600-tallet. I tillegg var tamreinhold viktig også for sjøsamene. I kyst- og fjordområdene i Nord-Norge drev en stor del av sjøsamene med jakt og fangst, husdyrhold og fiske, i tillegg til reinhold. Noen av samene i Porsanger, som enten var sjøsamer eller nært knyttet til dette miljøet, hadde utviklet et omfattende tamreinhold med flokker på 700–800 dyr i 1690-årene. Når det gjelder antallet familier som drev med kystbasert, nomadiserende reindrift på begynnelsen av 1700-tallet, har en dokumentasjon på at 60 familier var involvert.
Utvikling av pengeøkonomi på 1600- og 1700-tallet
Statene regulerte handelen etter merkantilistiske prinsipper, kjennetegnet blant annet av at særskilte selskaper fikk monopoler og privilegier, imperialisme og toll på import, noe som i stor grad også påvirket samenes næringsveier. Reinnomadismen med tamreinhold spredde seg og ble utbredt mot nord og øst, men slo allikevel ikke gjennom i Kemi lappmark og på Kolahalvøya. Andre steder økte størrelsen av flokken til noen samer, og førte til konflikter med dem som drev i mindre skala. I innenlandske elvedaler etablerte stadig flere svenske og finske gårdbrukere seg. Slike driftsformer ble tatt opp av samer som ble fast bosatte. I Kemi lappmark var det mange finner som slo seg ned. En spesiell utvikling i Finnmark og Nord-Troms var at nordmenn og kvener etablerte seg i fjordene. Den skjerpede konkurranse som oppstod, fikk samene til delvis å flytte fra ytre fjordstrøk. I Sverige ble det etablert sølv-, kobber- og jernverk. Alt dette var endringer som førte til at samiske næringer som jakt og fangst kom under press. Det ble inngrep i deres naturområder, men samtidig nye muligheter for lønnsarbeid og pengeøkonomi. Alle de nye næringene ga et større overskudd som kunne avsettes. Her kunne reindriftssamene delta med salg av kjøtt, ost av reinmelk og forskjellige andre varer.
Forskere har vært opptatt av virkningene av de store økonomiske endringene i Nordkalotten på 1600- og 1700-tallet. Blant annet har en fokusert på det sterke jakttrykket på pelsdyr og villrein, som redusert bestandene. Et annet forhold var endring av samfunnsstrukturen med de stadig sterkere handelskontaktene. Spesielt kunne dette ha ledet til større individuelle premiering av gode jegere, som undergraver den tradisjonelle egalitære organisasjonen. En gunstig del av utviklingen kunne på den annen side ha vært tilgang til flere handelspartnere. Dette ser ut til å ha vært heldig for samene i de østlige områdene, mens de svenske samene i vestlige områder, som kun hadde tilgang til ett handelssystem, gikk over til reinnomadisme.