cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alla Bajanova
I mars 1941 ble Bajanova arrestert av rumenske myndigheter og internert i en konsentrasjonsleir for å ha utført flere stykker på russisk. Hun ble frigitt i mai 1942, men ble holdt under oppsikt til slutten av den andre verdenskrig. I løpet av 1960-og 1970-tallet, mens hun fortsatt bodde i Romania, ga Bayanova ut åtte LP-plater. Nicolae Ceauşescu og hans regjering presset henne til å emigrere til Sovjetunionen i 1988. Hvorpå hun slo seg ned i Moskva, og gjorde sporadiske opptredener på russisk fjernsyn.
Bajanova ble kåret til Folkets Artist av russiske føderasjon og feiret sitt 80-årsjubileum av hennes sang-karriere i 2003. I 2004 sang hun under en konsert for å feire hennes 90-årsdag. Hennes siste musikalske arbeider var i samarbeid med Marc Almond på flere duetter. Hun døde den 30. august 2011, 97 år gammel, av kreft. Etter å ha hørt om hennes død, uttalte Russlands president Dmitrij Medvedev blant annet at «Hennes liv var viet til det høye formål å bringe mennesker glede gjennom interaksjon med ekte kunst».
Nasjonalhjelpen
Nasjonalhjelpens fond for krigens ofre også kjent som Nasjonalhjelpen (uttales: ), er en vanlig betegnelse på institusjonen i Norge som under krigen i 1940–1945 og i de første etterkrigsårene stod for innsamlinger og utdeling av hjelp til skadelidte etter krigen. Fondet ble opprettet i 1940 og avsluttet med styrets nedleggelse i 1952. Instansens viktigste oppgave under okkupasjonen ble å koordinere hjelp til krigsrammede i Norge, både under og etter krigen.
Under krigen
Den 25. april 1940 ble Fellesutvalget for humanitært hjelpearbeid opprettet av Administrasjonsrådet. Den første formann i nasjonalhjelpen var Johan Holst. Som var professor i kirurgi ved Rikshospitalet i Oslo. Noen uker etter utnevnelsen opprettet han Nasjonalhjelpen til de Skadelidte Distrikter. Med formålet «å skape et systematisk samarbeide mellom alle de mange organisasjoner, komiteer og personer som arbeider med å skaffe humanitær hjelp til nødlidende i de skadelidte distrikter». Fellesutvalget satte i juni 1940 i verk en landsinnsamling som samlet inn vel over 29 millioner kroner, blant annet ved salg av frimerker med tilleggspris. Fellesutvalget ble avsatt av SS-obersturmführer und Obertleutnant der Polizei, Henrick Fehlisi i september 1941, men arbeidet ble holdt gående så lenge det kunne skje på saklig basis. Dens viktigste oppgave under okkupasjonen ble å koordinere hjelp til krigsrammede i Norge.
Etter krigen
Nasjonalhjelpens Fond for Krigens ofre ble i sin nåværende form etablert som egen stiftelse under Sosialdepartementet den 2. mai 1947. Fondets styre, som var oppnevnt av Kongen, besluttet at det skal utarbeides en kortfattet beretning om Fondets virksomhet. Etter frigjøringen satte Nasjonalhjelpen i verk en innsamling til frihetskampens ofre, blant annet gjennom det såkalte H7-lotteriet. Det ble samlet inn 103,7 millioner kroner, hvorav 32,3 millioner etter hvert ble utbetalt, delvis til avhjelp av nød og hjelp til selvhjelp. Resten, rundt 71 millioner, ble overført til Nasjonalhjelpens fond for krigens ofre, som ble opprettet i 1947. Organisasjonen ble så avviklet i 1952.
Slaget ved Guilford Court House
Slaget ved Guilford Court House var et slag som ble utkjempet 15. mars 1781 i dagens Greensboro i Nord-Carolina under den amerikanske uavhengighetskrigen. Slaget involverte 1900 briter under general Charles Cornwallis som kjempet mot 4400 amerikanere under general Nathanael Greene.
Til tross for de relativt små styrkene som var involvert er slaget regnet som et av de mest avgjørende i den amerikanske uavhengighetskrigen. Før slaget så det ut til at britene hadde lyktes i å gjenerobre Georgia og Sør-Carolina med hjelp fra sterke lojalistiske fraksjoner og at North Carolina var innenfor deres rekkevidde. Etter slaget beveget Greene seg inn i South Carolina, mens Cornwallis valgte å invadere Virginia. Disse beslutningene gjorde at Greene kunne frarive britene kontrollen over sørkoloniene, mens de førte Cornwallis til Yorktown og overgivelse.
Anaglyptus mysticus
Mysteriebukk (Anaglyptus mysticus) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norge er den bare funnet et par steder, senest ved Oslofjorden. Artsdatabanken har ikke gitt arten et normert navn, men mysteriebukk er foreslått.
Slaget ved Guilford Court House
Bakgrunn
Etter slaget ved Cowpens var Cornwallis fast bestemt på å ødelegge Greenes armé. Men tapet av det lette infanteriet ved Cowpens gjorde at han brente sine forsyninger slik at han lett kunne sette i gang forfølgelse. Han jaget Greene i kappløpet til Dan, men Greene unnslapp over den strie Dan River og inn i sikkerhet i Virginia. Cornwallis etablerte leir ved Hillsborough og forsøkte å sanke forsyninger og rekruttere lojalister fra North Carolina. Men arméens tilstand, og Pyles massakre, gjorde at lojalistene holdt seg unna. Imens bestemte Greene som hadde fått forsterkninger, seg for å krysse tilbake over Dan og utfordre Cornwallis. Den 15. mars møttes de to arméene ved Guilford Court House, North Carolina, som i dag ligger innenfor Greensboro, og et nesten uavgjort slag ble utkjempet.
Sporting Clube de Portugal
Sporting Clube de Portugal, eller bare Sporting, ofte kjent utenfor Portugal som Sporting Lisbon, ble stiftet i 1906 og er en av de største portugisiske fotballklubbene.
Anaglyptus mysticus
Utseende
En middelsstor (10–14 mm), slank, rødbrun og svart trebukk. Den ligner dvergløvbukk (Phymatodes alni) men er større og slankere. Antennene er noe kortere enn kroppen. De seks innerste leddene er mørke, de fem ytterste lysbrune. Pronotum er omtrent så bredt som langt, hvelvet og rundet, matt svart. Dekkvingene har markerte skuldre, er ganske svakt tilsmalnende bak disse, moderat blanke og ganske grovt punkterte. Den fremste tredjedelen (lenger bak langs sidene) er rødbrun, lenger bak er den svart. Rundt midten er det tre hakeformede (peker framover) tverrbånd av hvite hår, nær spissen er det et lignende, men ganske rett tverrbånd. Beina er mørke, lårene moderat fortykkede.
Sporting Clube de Portugal
Spillerstall
Oppdatert 15. april 2023.
Anaglyptus mysticus
Levevis
Larvene utvikler seg i hard, død ved av løvtrær, trolig helst hassel. Veden bør ikke være angrepet av sopp. Larveutviklingen tar 2-3 år. Arten finnes ofte sammen med trebukken Mesosa nebulosa. Voksne biller kan finnes på blomster fra slutten av mai til juli.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa og Nord-Afrika. I Norge er den nylig funnet ved Oslofjorden, det finnes også et gammelt funn fra Hvaler, dessuten skal arten angivelig være funnet på Sunnmøre på 1700-tallet av Hans Strøm.
Kanonbåt
Kanonbåt betegner et mindre marinefartøy eller krigsskip med kanoner som hovedbestykning. Kanonbåtene har relativt kraftig skyts, kaliber større enn 20 mm. Definisjonen av en kanonbåt er meget vid – mange steder blir en kanonbåt kun betegnet som en «båt med en eller flere kanoner». I så fall blir de fleste marinefartøyer verden over kanonbåter. Tradisjonelt har derimot kanonbåter ofte vært mindre fartøyer, med et skyts kraftigere enn det størrelsen skulle tilsi. De har ofte belaget seg på hurtighet og manøvreringsevne – i motsetning til langt større krigsfartøyer (om enn bestykket med kanoner) som har ofret hastighet og manøvreringsevne til fordel for tykke panserbelter som egenbeskyttelse.
Slaget ved Guilford Court House
Slaget
Etter en kanonade som varte i 20 minutter, begynte Cornwallis sitt angrep rundt 13.30. Den britiske hæren tvang seg frem gjennom de to første linjene, men med betydelige tap. Men det skogkledte terrenget, bredden på slagmarken og ujevne hindringer forhindret en koordinert fremrykning, og britiske styrker ankom gruppevis til den tredje linjen. I slagets klimaks braket britiske vakter og amerikanske kontinentale soldater sammen i kamper ansikt til ansikt. Lord Cornwallis beordret mot rådene fra sine artillerioffiserer at det skulle skytes med antipersonellammunisjon nedover slagmarken. Mens mange briter ble drept, brøt amerikanerne opp og trakk seg tilbake fra slagmarken.
Kanonbåt
De første kanonbåtene etter denne beskrivelsen så dagens lys mot slutten av 1800-tallet, og har utviklet seg helt fram til i dag. Under den 2. verdenskrig bygget man for eksempel motorkanonbåter på samme skrog som motortorpedobåter, kalt «Motor Gun Boat».
Kanonbåter i Norge
De første kanonbåtene i Norge var rokanonbåter fra slutten av 1700-tallet.
Slaget ved Guilford Court House
Slaget
Under slaget ble hesten som Cornwallis satt på skutt under ham. Oberst Benjamin Williams fikk senere medalje for sitt mot ved Guilford Court House.
Kanonbåt
Kanonbåter i Norge
Norge hadde egen marine fra 1814 og flertallet av båtene var kanonbåter av forskjellig størrelse: 8 kanonskonnerter, 46 kanonsjalupper, 2 kanonkuttere og 51 kanonjoller.
Slaget ved Guilford Court House
Etterspill
Britene erobret slagmarken slik de var vant med når de var tallmessig overlegne, men ble svekket av et tap på nesten 600 menn. Den britiske Whig–lederen og krigskritikeren Charles James Fox brukte Plutarks berømte ord siden han så på dette som en klassisk pyrrhosseier: «En slik seier til vil ødelegge den britiske hær!»
Kanonbåt
Kanonbåter i Norge
Mot slutten av 1800-tallet bygget man kanonbåter i tre klasser, enkelt kalt 1. klasse kanonbåt, 2. klasse kanonbåt og 3. klasse kanonbåt.
Slaget ved Guilford Court House
Etterspill
Greene var forsiktig i å unngå nok et Camden og trakk seg tilbake med sine styrker intakt. Med sin lille hær på mindre enn 2000 menn, nektet Cornwallis å forfølge Greene inn i baklandet og trakk seg tilbake til Hillsborough, hevet den kongelige skatten og tilbød beskyttelse for innbyggerne. For øyeblikket så han ut til å være herre over Georgia og Carolina–statene. Noen uker senere derimot, forlot han hjertet av staten og marsjerte til kysten ved Wilmington, North Carolina, for å rekruttere og forsterke sin kommando.
Kanonbåt
Kanonbåter i Norge
Frem til 1970 hadde sjøforsvaret hurtiggående kanonbåter (MKB = MotorKanonBåt) av Storm-klassen. Disse ble utstyrt med seks Penguinmissiler omkring 1975 og betegnelsen ble endret til missiltorpedobåt (MTB). For øvrig var båtene fortsatt bestykket med en 76 mm og en 40 mm Boforskanon.
Slaget ved Guilford Court House
Etterspill
Ved Wilmington stod den britiske generalen overfor et alvorlig problem som uventet førte til krigens slutt syv måneder senere. I stedet for å bli i Carolina, bestemte han seg for å marsjere inn i Virginia. Han rettferdiggjorde handlingen ved at før Virginia var kuet, kunne han ikke holde de sørlige statene han hadde erobret i fast grep. Denne avgjørelsen ble senere kraftig kritisert av general Henry Clinton som umilitær og et brudd med hans ordrer.
Faren lå i den plutselig endrede situasjonen i den retningen, siden general Greene i stedet for å følge etter Cornwallis til kysten, modig rykket fremover mot Camden og Charleston med mål om å trekke sin motstander etter seg til stedet de hadde vært et år tidligere. I tillegg drev han Francis Rawdon-Hastings som Cornwallis hadde etterlatt, bakover. Greenes hovedmål var å ta tilbake de sørlige statene, og han lyktes på slutten av året, men ikke uten harde kamper og gjentatte tilbakeslag. «Vi kjemper, blir slått og kjemper igjen,» var hans ord. 25. april 1781 ble han overrasket i sin leir ved Hobkirk's Hill, nær Camden, av lord Rawdon, og ble beseiret. Begge sider led omtrent like store tap.
Fettjestadån
Fettjestadån er en elv i den vestre delen av Linköping kommune i Östergötland i Sverige. Den flyter nordover fra innsjøen Bjärsen gjennom jordbrukslandskapet i Nykils og Gammalkils bygder til den forenes med Humpån ved Gälstad-Lundby. Derfra er navnet Kapellån, og dens vann flyter til Østersjøen via Svartån og Motala ström. Noen av Fettjestadåns strekninger har meanderløp. Den har et nedbørfelt på 93,83 km².
Wang Chunli
Wang Chunli (født 10. august 1983 i Jilin) er en kinesisk skiskytter, og tidligere langrennsløper. Hun konkurrerer for klubben Chinese Biathlon Association.
Langrenn
Wang er student og hun startet sin sportslige karriere som langrennsløper. Hun debuterte i verdenscupen den 19. november 2005 på 10 km klassisk på Beitostølen. Hun kom på 28.-plass, kun et minutt og 40 sekunder bak vinneren Marit Bjørgen, og tok dermed verdenscuppoeng i sitt første verdenscuprenn. Men hun gjorde ikke så stor fremgang. Hennes beste verdenscupresultat ble en 21.-plass fra sprinten i Changchun i sesongen 2005/06. Hun deltok i et VM, Ski-VM 2005 og hennes beste resultat der ble 14.-plass på stafetten og 26.-plass på 15 km dobbel jaktstart. Hun deltok også i Vinter-OL 2006, hennes eneste OL. Der tok hun og Chunli Jiang 13.-plass på sprintstafetten, Wang og det kinesiske laget ble nummer 16. på stafetten og hun ble nummer 18 på 10 km klassisk og 21 på 15 km dobbel jaktstart. Hun gikk totalt åtte individuelle verdenscuprenn før hun byttet til skiskyting. Det siste verdenscuprennet hun var med i var stafetten i Gällivare den 19. november 2006. Men hun har gått noen renn i langrenn siden hun begynte å gå verdenscuprenn i skiskyting, men ikke i verdenscupen i langrenn og dessuten har alle rennene vært i Kina.
Hjalmar Schiøtz
Hjalmar August Schiøtz (født 9. februar 1850 i Stavanger, død 8. desember 1927 i Oslo) var en norsk lege og Norges første professor innen oftalmologi. Schiøtz oppfant Schiøtz tonometer.
Biografi
Schiøtz var oldebarn av Gabriel Schanche Kielland og tremenning med Alexander Lange Kielland, som var et år eldre enn ham.
Han var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger. .Schiøtz ble student i 1868 og tok medisinsk embetseksamen i 1877. Hans bror Oskar Emil Schiøtz (1846–1925) ble professor i fysikk i 1875 og de to både studerte sammen, og samarbeidet senere med forskning. Hjalmar hadde etter sin embedseksamen kandidattjeneste ved Rikshospitalet og hos en lege i Brevik. Han studerte øyesykdommer i Wien i 1880 og i Paris hos professor Louis Émile Javal. I 1881 åpnet han legepraksis i Kristiania og etter at han samme år ble reservelege, var han knyttet til Rikshospitalet og Universitetet i Oslo. I 1883 tok han den medisinske doktorgrad og året etterpå giftet han seg med Inga Johanna Hertzberg (5. oktober 1859 til 10. november 1940), datter av apoteker, senere bryggeribestyrer Johan Christian Linde Hertzberg (1816–84) og Inger Hornemann (1820–95).
Fra 1884 til 1890 var han bestyrer av poliklinikken ved Rikshospitalet. Fra 1891 fungerte han som sensor ved medisinsk embetseksamen, og 1898–99 overtok han midlertidig undervisningen i øyesykdommer ved Rikshospitalet. 1899 ble han overlege og 1901 professor i medisin «med særlig forpligtelse til at foredrage øiensygdomme». Han satt i denne stillingen til han gikk av for aldersgrensen 20 år senere, i 1921. Han var dekanus ved Det medisinske fakultet 1914–16. I 1948 laget Carl E. Paulsen en bronsebyste av ham til Rikshospitalet, som også har et maleri av ham malt av Erik Werenskiold.
Wang Chunli
Skiskyting
Wang debuterte i verdenscupen i skiskyting den 29. november 2006 med en 18.-plass på normaldistansen i Östersund. Hun fikk større suksess som skiskytter og den 6. desember 2008 overrasket hun og vant sin første verdenscupseier. Hun vant sprinten i Östersund etter en spennende avslutning. Wang skjøt to fulle hus og ledet med 15,7 sekunder etter siste skyting, men Tora Berger gikk mye fortere fra siste skyting og til mål. Likevel greide Wang å vinne, 1,4 sekunder foran Berger. Før det rennet hadde hun to 13.-plasser som beste resultater i verdenscupen. Den ene 13.-plassen var fra fellesstarten i VM i skiskyting 2008, og også hennes beste VM-resultat.
Hun er (per 15. desember 2008) nummer 15 i verdenscupen sammenlagt.
Arnold C. Normann
'''Arnold Chr. Normann''' (født 23. mars 1904, død 11. desember 1978) var en dansk politiker og minister. Han representerte Radikale Venstre.
Normann var medlem av Folketinget fra 1950 til 1972. Han hadde flere ministerposter i regjeringene fra 1963 til 1971;
40 Harmonia
40 Harmonia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 31. mars 1856 av Hermann Mayer Salomon Goldschmidt fra Observatoire de Paris i Paris. Den er oppkalt etter den greske gudinnen Harmonia.
Norddalstunnelen
Norddalstunnelen er en veitunnel på fylkesvei 614 i Kinn kommune i Vestland. Tunnelen er 326 meter lang og går gjennom Nykken langs Haukåvatnet.
Cato Sanden (album)
Cato Sanden er et musikkalbum utgitt av Cato Sanden i 1984. Dette er hans debutalbum og for albumet fikk han sin første Spellemannpris under Spellemannprisen 1984 som soloartist.
Kirken på Kapitelberget
Kirken på Kapitelberget er en kirke fra middelalderen ved Bratsberg gård ved Skien i Telemark.
Kirken ble oppført som privat kapell til Bratsberg gård tidlig på 1100-tallet. Kirken er en kryptkirke; en kirketype som det bare finnes fire av i Norge fra middelalderen (de tre andre er Stavanger domkirke, Munkeliv klosterkirke og kirkeruinen i Søndre gate 4 i Trondheim). I tillegg har det vært mindre kryptlignende kjellere i Hedrum kirke og i Voss kirke, som begge var Mikaelskirker.
Man vet ikke når kirken gikk ut av bruk, men i 1576 omtaler Peder Claussøn Friis den som en ruin. Den kan ha blitt ødelagt da Bratsberg gård brant i 1156. Ruinen ble gjenoppdaget i 1783, men den ble først utgravd i 1901. Så ble den stående og forfalle fram til 1928, da Gerhard Fischer tok til med restaurering og konservering. Arbeidet ble fullført i 1933. Murene har så blitt utbedret flere ganger, bl.a i 1952, 1968, 1982–1984, 1999 og 2003–2006.
På tokt med Mathilde
På tokt med Mathilde er en norsk tv-serie for barn som gikk på NRK i 1962. Manuskript og sangtekster var ved Kåre Bing og Berent Andreas (Bente) Moe. Musikk av Kåre Siem, unntatt kjenningsmelodien «Kjenner du Mathilde?» av Hjalmar Lindberg. Den første episoden ble vist 16. januar 1962 og har gått i reprise i 1971 og 1982, og ble i Sveriges Radio sendt som På kryss med Mathilde.
På tokt med Mathilde var den første norskproduserte tv-serien for barn.
Handlingen foregår ombord på fullriggeren «Mathilde» av Lillesand. Kaptein Bom (Berent Andreas (Bente) Moe) har fått med seg den slanke og kvikke matrosen Tim (Ulf Wengård) og den tykke, litt late og matglade matrosen Tom (Kåre Siem) på jakt etter en skatt. Et skattekart og en skatteregle (en av sangene) er det eneste de har å gå etter. Øvrige mannskap ble spilt av NRKs guttekor. Det blir en lang og spennende ferd til mange land og flere ganger tror de at skatten er funnet, men de blir lurt og må lete videre. Underveis møter de mange merkelige personer i havnene de kommer innom.
Sangene
Alle sangene er av Bente Moe (tekster) med mindre annet er angitt og Kåre Siem (melodier). + betyr at sangen finnes på plate, (+) betyr at sangen bare finnes på EP-en.
Unsuri
Abul Qasim Hasan Unsuri (persisk: ابوالقاسم حسن عنصری بلخی) var en persisk (tadsjikisk) poet i det 9. og 10. århundre. Han døde i år 1039/1040. Han sies å ha blitt født i Balkh, som i dag ligger i Afghanistan. Han ble etter hvert poet i det kongelige hoffet og tildelt tittelen Malik-us Shu'ara («Kongen av poeter»). Det sies at hans divan inneholdt 30 000 kupletter (tistavelses linjer med parvise rim), hvorav bare 2 500 finnes i dag.
Unsuri jobbet ved hoffet til sultan Mahmud av Ghazni (998-1030) og hans sønn, sultan Masud I av Ghazni (1030–1040). Blant ghaznavidene nøt han prestisje og respekt.
Kabriolet
Kabriolet (fra fransk, av cabriole «bukkesprang», av latin caper «geitebukk») er en karosseribetegnelse for en bil med kalesje eller metalltak som kan slås ned.
Tll forskjell fra en roadster, som også har nedfellbart tak, har en kabriolet vinduer, slik at man med vinduene oppsveivet og taket lukket sitter beskyttet.
I bilens barndom var alle biler kabrioleter, og det var først i 1910 at Cadillac kom med den første dekkede bilen. Med unntak for enkelte konservative bilprodusenter forsvant kabrioletene nesten helt på 1970-tallet, men på 1980-tallet fikk de et comeback med Chrysler LeBaron og Saab 900.
Eksterne lenker
Type de carrosserie
Huambo (provins)
Huambo er en provins i Angola. Den har et areal på 34 270 km² og 1 896 147 innbyggere ved folketellingen i 2014.
41 Daphne
41 Daphne er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. mai 1856 av Hermann Mayer Salomon Goldschmidt fra Observatoire de Paris i Paris. Den er oppkalt etter den greske mytologiske skikkelsen Dafne.
Eksterne lenker
Lista de asteroidi
Hettittiske skrifter
Hettittiske skrifter er en bok i Bokklubbens serie Verdens Hellige Skrifter, redigert av Bjarte Kaldhol og utgitt i 2009. Boken inneholder tekster fra hettittisk mytologi, basert på leirtavler med kileskrift fra hettittenes liv under det hettittiske kongedømmet med sentrum i Hattusa, nord i det sentrale Anatolia fra det 18. århundre f.Kr. til det 14. århundre f.Kr.
Hettittisk religion og mytologi beskrives som «et kaleidoskopisk virvar av det de selv kalte 'de tusen gudene', som i virkeligheten begrenser seg til rundt 600». Den var sterkt påvirket av mesopotamisk mytologi, en påvirkning som økte med tiden. I de eldste tider kan indoeuropeiske elementer fortsatt bli identifisert, eksempelvis tordenguden Tarhunds kamp med slangen Illujanga. I lister over hettittenes guddommer finnes også havet, fjellene og elvene. Hettittene anerkjente alle guder de traff på, og dyrket derfor også gudene til folkeslag de hadde overvunnet i krig.
Innhold
Tekstene er samlet i fire hovedkapitler
Kirkebåt
Kirkebåt ble av kystbefolkningen brukt om en båt som i hovedsak var laget for kirkeferd og andre høytidelige anledninger. Kirkebåten var gjerne forseggjort og lettrodd, samtidig som den hadde god plass. Det er registrert kirkebåter i Norge med opptil 16 årer.
I et bygdelag kunne en av gårdene holde kirkebåt for alle mot å få hjelp i skuronna eller få tilgang til havnehage for hestene sine.
Ikke alle hadde egne kirkebåter og da gikk turen med færinger, seksæringer eller hva man hadde tilgjengelig.
For ikke å skjemme til eller slite på finklærne, hendte det at roerne satt i underklær når de rodde til kirke.
Giat Caesar
Caesar (fra fransk: Camion équipé d'un système d'artillerie) er en 155 mm, 52 kaliber haubitser fra franske GIAT i samarbeid med Lohr Industrie. Den er montert på et lastebilchassis, og er beregnet på bruk av raskt utplasserbare styrker.
Caesar er eller har vært i tjeneste med Frankrikes hær, den kongelige thailandske hær og Saudi-Arabias nasjonalgarde.
Historie og utvikling
Opprinnelig ble fem systemer bestilt av den franske hæren og levert i juni 2003 for tekniske og operasjonelle prøver. I desember 2004 fikk Giat en bestilling på 72 systemer for å utruste åtte batterier som hittil hadde benyttet den tauede TRF1. Leveranser ble planlagt til å foregå i perioden 2007–11.
Systemene som skal leveres til den franske hæren vil bruke Sherpa 5 6×6-chassis fra Renault. Prototypene brukte Unimog 6×6-chassis.
Teknisk
Vognføreren sitter framme i kabinen sammen med resten av kanonmannskapet på seks. Kabinen er beskyttet mot splinter og håndvåpenild.
En haubitser på 155 mm og 52 kalibre lang er montert bak på chassiset. Den kan holde en skuddtakt på seks til åtte skudd i minuttet kontinuerlig, eller tre skudd på 15 sekunder. 16 granater bæres på vogna. Et digitalt ildledningssystem kalt FAST-Hit fra Giat og EADS styrer det hele, og har en radar som måler munningshastighetene og et SAGEM navigasjonssystem i tillegg til en GPS-mottaker. Våpenet er hydraulisk styrt, og legges automatisk av ildledningssystemet. Det kan eleveres til 66°. Ladingen foregår halvautomatisk. Fabrikanten hevder det tar omtrent 30 sekunder å rigge ned systemet og være klar til å forlate plassen.
Motoren er en sekssylindret dieselmotor som yter 240 hk. Maksimal hastighet på vei er 100 km/h og rekkevidden er 600 km. Lufttrykket i dekkene kan styres fra førerplassen.
Caesar kan transporteres, minus mannskap og ammunisjon, i en enkelt C-130 Hercules.
Lukket by
En lukket by var en by i den tidligere Sovjetunionen med reise- og oppholdsrestriksjoner. For utlendinger var det totalt adgangsforbud. De var for det meste militære støttepunkter eller hjemsteder for rustningsindustrien, og de var ofte ikke tegnet inn på de kartene som var fritt tilgjengelige i Sovjetunionen. De fleste av de store lukkede byene ble åpnet etter Sovjetunionens sammenbrudd, som for eksempel Kaliningrad, Nizjnij Novgorod (Gorkij), Samara (Kujbysjev), Sevastopol, Tsjeljabinsk og Vladivostok.
Historie
Den første kategorien omfattet steder med sensitive militære, industrielle eller vitenskapelige installasjoner, slik som våpenfabrikker eller steder for kjernefysisk forskning. Blant disse var byene Perm, et sentrum for sovjetisk stridsvognproduksjon, Gorkij, hvor dissidenten Andrej Sakharov ble forvist for å begrense hans kontakt med utlendinger, og Vladivostok, basen til den sovjetiske stillehavsflåten.
Den andre kategorien omfattet grensebyer (og enkelte sammenhengende grenseområder, som for eksempel Kaliningrad oblast) som ble lukket av sikkerhetsmessige årsaker. Sammenlignbare lukkede områder fantes også andre steder i den tidligere Østblokken. Et betydelig område langs grensen mellom de to tyske statene og langs grensen mellom Vest-Tyskland og Tsjekkoslovakia var underlagt lignende restriksjoner.
De lukkede byene ble ofte opprettet på avsidesliggende steder plassert dypt inne i Ural og Sibir, utenfor rekkevidden til fiendtlige bombefly. De ble bygget nær elver og innsjøer som ble brukt for å sørge for store mengder vann som trengtes til tungindustri og kjernefysisk teknologi. Eksisterende sivile bosetninger i nærheten ble ofte brukt som arbeidskraft under byggingen. Selv om lukking av byer hadde sin opprinnelse som et midlertidig tiltak som skulle normaliseres under mere gunstige betingelser, så levde de lukkede byene i praksis sitt eget liv, og ble et bemerkelsesverdig institusjonelt trekk ved det sovjetiske systemet.
Bevegelser til og fra lukkede områder var strengt kontrollert. Det var forbudt for utlendinger å besøke byene, og lokale innbyggere var under strenge restriksjoner. De måtte ha spesialtillatelse for å reise dit og for å dra derfra, og enhver som ønsket å bosette seg der måtte gjennomgå kontroller av NKVD og etterfølgeren KGB. Tilgangen til enkelte lukkede byer var fysisk håndhevet ved å omringe dem med piggtrådgjerder bevoktet av bevæpnede vakter.
Lukkede byer i dag
Politikken med å lukke byer gjennomgikk store forandringer sent i 1980-årene og tidlig i 1990-årene. Enkelte byer, som for eksempel Perm, ble åpnet lenge før Sovjetunionens fall, mens andre, som Kaliningrad og Vladivostok, forble lukket helt frem til 1992. Innføringen av en ny grunnlov for Den russiske føderasjon i 1993 medførte betydelige reformer i de lukkede byenes status, og de ble omdøpt «lukkede administrativt-territoriale dannelser» (russisk: закрытые административно-территориальные образования (zakrytyje administrativno-territorialnyje obrazovanija eller ZATO)).
Russland
Det er for tiden 42 offentlig erkjente lukkede byer i Russland, med en samlet befolkning på rundt 1,5 millioner mennesker. 75 % administreres av det russiske forsvarsdepartementet, mens resten administreres av Det russiske føderale atomenergibyrået (FAEA), tidligere Ministeriet for atomenergi (Minatom). Ytterligere rundt 15 lukkede byer antas å eksistere, men navn og beliggenhet på disse er ikke blitt offentliggjort av russiske styresmakter.
Antall lukkede byer i Russland er definert av et regjeringsdekret (se lenker under). De omfatter følgende byer:
Noen av byene er åpne for utenlandske investeringer, men utlendinger kan bare besøke byene mot tillatelse. Et eksempel er Nuclear Cities Initiative (NCI), en fellessatsing mellom USA's National Nuclear Security Administration og Minatom, som blant annet involverer byene Sarov, Snezjinsk og Zjeleznogorsk.
Antallet lukkede byer har blitt betydelig redusert siden midten av 1990-årene. Imidlertid ble reising for utlendinger så sent som 30. oktober 2001 (unntatt hviterussiske borgere) underlagt restriksjoner i de nordlige byene Norilsk, Talnakh, Kajerkan, Dudinka og Igarka. Russiske borgere som besøker disse byene er også pålagt å ha reisetillatelser.
Kasakhstan
Det finnes to lukkede byer under russisk administrasjon i Kasakhstan. Dette er Bajkonur (tidligere Leninsk), en by som ble bygget for å betjene Bajkonur kosmodrom, og Kurtsjatov ved atomprøvefeltet ved Semipalatinsk.
Ukraina
Ukraina hadde to lukkede byer: Havnebyen Sevastopol på Krim, og industribyen Dnipropetrovsk (nå Dnipro). Reiserestriksjonene her ble hevet på midten av 1990-tallet.
Estland
Det var to lukkede byer i Estland: Sillamäe og Paldiski. Som i alle de andre industrielle byene var befolkningen i dem hovedsakelig russisktalende. Sillamäe var hjemsted for en kjemisk fabrikk som produserte brenselstaver og kjernefysiske materialer for de sovjetiske kjernekraftverkene og atomvåpen-fabrikkene. Sillamäe var lukket til Estland ble uavhengig i 1991. I Paldiski var det et treningssenter for den sovjetiske marinens atomubåter, og byen var lukket til 1994, da det siste russiske krigsskipet forlot stedet.
42 Isis
42 Isis er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 23. mai 1856 av Norman Robert Pogson fra Radcliffe Observatory i Oxford. Den er oppkalt etter den egyptiske gudinnen Isis.
Nasking
Å naske er å frarøve noen gjenstander der verdien av denne eller disse er lav, ofte med en verdi inntil anslagsvis 1500 til 2000 kroner.
Straffereaksjoner
Ved nasking straffes personen med enten et forenklet forelegg eller en bot fra kroner 2000, eller gjennom en avtale inngått ved et statlig forliksråd. Dersom det forenklede forelegget vedtas, anses saken avgjort. Nektes forelegget vedtatt, sendes saken til domstolen for rettslig avgjørelse. Da straffes personen med en bot, som fører til oppføring i et bøteregister.
Forliksrådet er en statlig instans der gjerningspersonen i møte med en megler og den handlingen har gått ut over, inngår en avtale om løsning av situasjonen. Løsningen inneholder tiltak som kan skape forsoning mellom partene, her kan nevnes ulike slags arbeid, erstatning eller tilbakebetaling.
Theft
Antônio Carlos Jobim
Antônio Carlos Jobim (født 25. januar 1927 i Rio de Janeiro, død 8. desember 1994 i New York), også kjent som Tom Jobim, var en brasiliansk komponist, arrangør, vokalist, pianist, gitarist som skrev og fremført mange bossa nova-klassikere.
Jobim vokste opp i bydelen Ipanema rett ved stranden.
Hans musikalske røtter var arbeidene til Pixinguinha (1897–1973), en legendarisk musiker og komponist som på 30-tallet startet utviklingen av moderne brasiliansk musikk. Han var også inspirert av den franske komponisten Claude Debussy og ikke minst av jazz.
Hans berømmelse i hjemlandet kom omkring 1956 da han med Vinicius de Moraes skrev musikken til skuespillet Orfeu da Conceição, som igjen var grunnlaget for den Oscar-vinnende filmen Orfeu Negro fra 1959, der blant annet Jobims gledeslåt «A felicidade» ble en bossaklassiker. I 1959 ble hans "Desafinado" (betyr "falsk"), utgitt av gitaristen João Gilberto (1931–), som året efter utga Jobim's "Samba de Uma Nota Só", en komposisjon inspirert av Chopin sin Preludium nr. 15 i Dess-dur fra 1838. Begge disse figurerte i 1963 på det Grammy-vinnende album Jazz samba med Stan Getz (1927–91) og Charlie Byrd (1925–99).
Verdenskjent ble han etter sitt gjennombrudd i USA med landeplagen "Garota de Ipanema" («Jenta fra Ipanema») som han med nevnte João Gilberto på gitar og kona Astrud Gilberto (1940–2023) på sang, vant Grammy for i 1965 for Getz/Gilberto med Stan Getz bak saksofonen.
Han stod for rundt 400 komposisjoner og er anerkjent verden over som en av de mest innflytelsesrike komponister i det 20. århundre. Hans betydning og popularitet i hjemlandet er enorm. Den internasjonale flyplassen i Rio de Janeiro ble i 1999 omdøpt til Antônio Carlos Jobim International Airport. Hans komposisjon fra 1962, "Samba do Avião", handler om innflyvningen til Galeão som den het da.
Søsteren Helena Jobim (1931–2015) utga i 1997 en biografi om broren.
Hermippos
Hermippos (gresk: Ἕρμιππος) var en athensk komedieforfatter i antikkens Hellas, som var virksom Peloponneskrigen på 400-tallet f.Kr.
Det er sagt at han skrev over 40 stykker, derav fragmenter av ni er bevart den dag i dag. Han var en motstander av Perikles.
Brandon Flowers
Brandon Richard Flowers (født 21. juni 1981 i Henderson utenfor Las Vegas, Nevada) er vokalist og keyboardist i det amerikanske rockebandet The Killers. Han er av skotsk og litauisk opprinnelse, og vokste opp i Utah. Der ble han med i mormonerkirken.
Han gikk på Chaparral High School i Las Vegas, i likhet med det andre bandmedlemmet, Mark Stoermer. Hans første band het Blush Response. Han har jobbet som pikkolo på Grand Cast Hotel. Han ønsket på et tidspunkt å bli profesjonell golfspiller.
Han er den yngste i bandet. Bandet har utgitt seks album: Hot Fuss, Sam's Town, Sawdust, Day and Age, Battle Born og Wonderful Wonderful. Brandons yndlingssang på albumet Hot fuss er «Jenny was a friend of mine». Hans yndlingssang på albumet Sam's town er «Read my mind»
Vladimir Bekhterev
Vladimir Mikhajlovitsj Bekhterev (russisk Владимир Михайлович Бехтерев) (født i landsbyen Sorali i guvernementet Vjatka i Russland, død 24. desember 1927 i Moskva i Russland) var en russisk nevrolog, som er mest kjent som legen som beskrev Bekhterevs sykdom.
John Lawson
John Lawson (født 27. desember 1674 i London, død 1711) var en engelsk oppdagelsesreisende, naturforsker og skribent. Han spilte en betydelig rolle i koloniseringen av Nord-Carolina, publiserte sine ekspedisjoner i en bok og grunnla to bosetninger.
Tidlig liv og utdannelse
John Lawson var født i England. Lite er kjent om hans tidlige liv. At han var utdannelse synes åpenbart i hans bøker. Hans frihet til å kunne utforske og ta ledelse synes å antyde at han var godt plassert i samfunnet. Etter en bekjent i London hadde forsikret at «Carolina er det beste landet», seilte Lawson som ung mann til de nordamerikanske kolonier og kom fram til Charleston i Nord-Carolina den 15. august 1700.
Utforskning
Fra 28. desember 1700 ledet Lawson en liten ekspedisjon som dro ut fra Charleston og opp elven Santee med kano og deretter til fots for å undersøke villmarken i Carolina. På reisen gjorde han omsorgsfulle notater om vegetasjon, dyreliv og i særdeles om de mange indianske stammene han kom over. Han reiste bortimot 965 km gjennom villmarken og avsluttet reisen ved munningen av elven Pamlico.
Etter denne ekspedisjonen bosatte Lawson seg i nærheten av Pamlicoelven og tjente til livet som en privat landmåler. I 1705 ble han utpekt som deputert oppsynsmann for Lords Proprietor, adelskapseierne av Carolina. I 1708 etterfulgte han Edward Moseley ved å bli hovedoppsynsmann.
Lawson spilte en betydelig rolle i grunnleggelsen av to av Nord-Carolinas tidligste faste bosetninger, Bath og New Bern. Den 8. mars 1705 ble Bath den første byen som lagt inn under det som kom til å bli Nord-Carolina. Deler av de landområdene som ble lagt inn var eid av Lawson. Han ble en av de første bykommisjonærer, og senere ble han skriver ved rådhuset og offentlig registerer for Bath County (fylket ble opprettet i 1696 og nedlagt i 1739). Byen Bath, som fortsatt er Nord-Carolinas eldste by, var stoppested for piraten Edward Teach, «Blackbeard», og det ble sagt at han giftet seg med ei lokal jente og bosatte seg kortvarig i byen i tiden rundt 1716.
Lawson fikk utgitt sin fortelling om hans oppdagelsesferd i 1709 hvor han beskrev de innfødte beboerne og det naturen i regionen. Boken var en øyeblikkelig suksess og flere opplagt fulgte hverandre, foruten at den også ble oversatt til tysk og fransk. På grunn av boken alene kom det mange nye europeiske bosettere til kolonien Nord-Carolina. I 1709 reiste Lawson til London for å overvåke utgivelsen av sin nye bok, A New Voyage to Carolina.
Mens han var i London representerte han kolonien i en grensestrid med Virginia. Han organiserte også en gruppe med palatinatiske tyskere for å bosette seg i Carolina og reiste sammen med dem i 1710 for grunnlegge byen New Bern ved elven euse. regjeringen til dronning Anne av Storbritannia hadde invitert flyktningene til England for videreforsendelse til koloniene. De flyktet fra omfattende besværligheter i deres hjemland grunnet ekstrem kuldeperiode og franske invasjoner. Rundt 3000 tyskere bosatte seg dessuten i kolonien New York i 1710.
I september 1711 ble Lawson og hans partner, tyskeren Christopher von Graffenried, tatt til fange av tuscaroraindianere mens de reiste oppover elven Neuse. Indianerne løslot von Graffenried, men de torturerte Lawson og drepte ham. Kort tid etter førte motsetningene mellom indianerne og bosetterne til en blodig konflikt som er kjent som Tuscarorakrigen fra høsten 1711 og fram til februar 1715.
Linfen
Prefekturet har i mange år vært sterkt preget av forurensning og smog fra kullkraftverkene i området.
Arkeologi
Utenfor selve byen har arkeologer funnet et gammelt astronomisk anlegg fra 2100 f.Kr. Det ligner tilsvarende bronsealeranlegg i Europa og har en diameter på omkring 40 meter. Her var det mulig å bestemme dagens dato på to dager nær.
Administrative enheter
Byprefekturet Linfen har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū), 2 byfylker (市 shì) og 14 fylker (县 xiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan.
Anna Norrie
Anna Norrie (født Anna Hilda Charlotta Pettersson 7. februar 1860 i Stockholm, død 13. juli 1957 i Stockholm), var en svensk skuespiller og operettesangerinne. Også kjent under navnet Anna Pettersson-Norrie.
Biografi
Anna Norrie var datter av distriktslegen Samuel Magnus Axel Könsberg og Anna Christina Pettersson. Under sin skoletid ved "Wallinska skolan" (en pikeskole i Stockholm), ble hun oppmuntret av sin sanglærer om å søke seg inn på Musikkonservatoriet der hun fra 1877 til 1878 var elev ved Julius Günthers solosangklasse. Under en amatörteateropptreden i Södertälje ble hum tilbudt engagement i et omreisende teaterselskap, men hennes far stoppet henne fra å ta imot tilbudet. Isteden fortsatte hun å studere sang som privatelev for Carl Fredrik Lundqvist og Fritz Arlberg. Norrie var engasjert ved Nya teatern i Stockholm 1882–84, ved Södra och Djurgårdsteatrarna 1884–87. Deretter var hun i 1887- 89 leder for Vasateatern. Hun filmdebuterte i 1903 i Ernest Flormans Sköna Helena, og medvirket i alt i ni filmer. Hun var gift med den danske forfatteren William Norrie mellom 1891 og 1909, og med skuespilleren Anton de Verdier 1909–1918.
Aurelio Zen
Aurelio Zen, som er hovedpersonen i en serie bøker, er en fiktiv italiensk politiinspektør skapt av krimforfatteren Michael Dibdin.
Forfatteren Michael Dibdin døde i 2007 kort tid etter å ha avsluttet den siste boken i serien, End Games.
Simon van der Stel
Simon van der Stel (født 14. oktober 1639 til sjøs på vei til Mauritius, død 24. juni 1712) var den første guvernøren av Kappkolonien. Han var sønn av Adriaan van der Stel, en embetsmann i det nederlandske Ostindiske kompani som var kommandant på Mauritius, og Maria Lievens, delvis av malaysisk opphav. Han giftet seg med Johanna Jacoba Six (1645–1700).
Han trakk seg tilbake i 1699 og ble etterfulgt av sin sønn Willem Adriaan van der Stel. Da han trakk seg tilbake, utviklet han sin eiendom i Constantia, Groot Constantia, hvor han døde i 1712.
Heinrich Nauen
Heinrich Nauen (født 1. juni 1880 i Krefeld, død 26. november 1940 i Kalkar) var en tysk maler, tegner og grafiker.
Nauen regnes som en fremtredende representant for den rhinlandske ekspresjonismen. Han arbeidet både med oljemaleri, akvareller, tegninger og grafikk, foruten veggmalerier, mosaikker og arbeider som ligger nærmere kunsthåndverk.
Han vokste opp som bakersønn, men ønsket å bli maler. Han kom inn på Düsseldorfs kunstakademi i 1898. (Han ble forøvrig professor der mellom 1921 og 1937). Han brøt av der, og gikk til privatundervisning en periode, før han startet på kunstakademiet i Stuttgart 1900 til 1902
Belgia og Berlin
Han slo seg deretter sammen med kunstnerkretsen rundt billedhoggeren George Minne som holdt til i den flamske landsbyen Sint Martens-Latem i nærheten av Gent.
Etter å ha giftet seg med kunstneren Marie von Malachowski i april 1905 dro paret til Paris hvor de i flere måneder studerte impresjonismen og opplevde fauvismen. Nauen ble da varig opptatt av blant andre van Gogh. Han dro deretter til Berlin, der hans kunstneriske gjennombrudd fortsatt lot vente på seg.
Han tilbragte de neste vår- og forsommersesongene ved Niederrhein eller ved utløpet av elven Maas. Han fikk seg et lite atelier ved Orbroich nær Krefeld. Han tok sitt storformatbilde «Die Ernte» (malt 1909) til Paris og fikk det stilt ut i 1910 og fikk et anerkjennende brev fra Henri Matisse.
Niederrhein / Brüggen
Familie- og stedsbåndene ble etterhvert sterke, og han flyttet fra Berlin i 1911 for å bosette seg permanent i nærheten av Brüggen. Han fikk leie en fløy av Dilbornslottet. Hagen og nærmiljøet ga opphav til fargesterke bilder. Han fikk god kontakt med det kunstneriske og kunstinteresserte miljøet i området, og fikk bl.a. besøk av Heinrich Campendonk, Erich Heckel, Franz Marc, Helmuth Macke og August Macke. Han hadde en beskytter og stor kunde i Walter Kaesbach, som senere ble direktør for Düsseldorf Kunstakademi.
Nauen var også en visitt til Paris i denne tiden, der han fikk med seg inntrykk fra de seneste verkene av Matisse, foruten den da nye retningen: kubismen. Han deltok med arbeider til en utstilling i Köln, som ble videreført av August Macke med temaet «rhinsk ekspresjonisme». Denne utstillingen ble holdt i «Bokhandelen Cohen» i Bonn.
Hans første separatutstilling ble holdt hos den førende avantgardist-kunsthandleren Alfred Flechtheim i hans Düsseldorf-galleri i 1914. Der ble hans store bildesyklus til Burg Drove presentert. Disse oljemaleriene på lerret, som han brukte to år på å lage, menes i dag å være hans ekspresjonistiske hovedverk. Bildene befinner seg i dag på Kaiser-Wilhelm-Museum i Krefeld.
Nauen ble innkalt som soldat i første verdenskrig. Han ble gassforgiftet under krigen, men måtte tjenestegjøre som «krigsmaler». Han meldte seg deretter inn i kunstnergruppen Das Junge Rheinland.
Han fikk et professorat ved kunstakademiet i Düsseldorf i 1921. Der ble han kollega med Heinrich Campendonk, Paul Klee og Otto Dix.
Det nazistiske regimet erklærte hans kunst for entartet og flere av verkene ble stilt ut i 1937. Han ble fortrengt fra professoratet og nærmest tvangspensjonert. 112 verk er registrert som beslaglagt.
Conrad Lant
Conrad Thomas «Cronos» Lant (født 15. januar 1963 i London) er en britisk musiker. Han er best kjent som vokalist og bassist i black metal-bandet Venom. Cronos var medlem av Venom i perioden 1979 til 1987, før han forlot bandet for å starte et soloprosjekt som han kalte «Cronos». Cronos returnerte til Venom i 1995 og har vært medlem siden. Cronos er broren til dagens Venom-trommeslager Antony «Antton» Lant.
Lant vokste opp i South Kensington i London på 1960-tallet, i samme nabolag som The Who og The Rolling Stones. Det hendte ofte at han fikk øye på noen av dem på vei til skolen og i butikker. Han var fascinert av hvordan det var å leve av og lage musikk. På 1970-tallet flyttet familien til Newcastle og Lant slet med å finne ny musikk.
En av musikerne han oppdaget var Brian Johnson, før han ble medlem av AC/DC. Brian Johnson ble en stor inspirasjonskilde for Lant og de to skal ha pratet om fremtiden hans, hvorpå Lant hadde forklart at han ville bli en rockestjerne akkurat som Johnson. Lant begynte å spille bass i skolebandet Dwarfstar, men forlot bandet i 1978 for å bli med i bandet Guillotine, som senere fikk navnet Venom. Da Venom spilte inn sin første demo, Demon i 1980, skal han ha overlevert en kopi til Brian Johnson som var fornøyd med at Conrad Lant fikk følge drømmen sin om å lage musikk.
Cronos var også vokalisten på åpningssangen «Centuries of Sin» på albumet Probot av Dave Grohl sitt heavy metal-prosjekt Probot.
Andrej Bajuk
Andrej Bajuk (født 18. oktober 1943, død 16. august 2011) var en slovensk politiker og økonom.
Bajuk ble født inn i en slovensk intellektuell familie i det nazi-okkuperte Ljubljana, Slovenia. Faren Bozidar Bajuk var en klassisk filolog, og hans bestefar Marko Bajuk var rektor ved en av de mest prestisjetunge videregående skolene i den slovenske hovedstaden. Bajuk og hans familie forlot Slovenia i begynnelsen av mai 1945, da kommunistene tok makten i Jugoslavia. Familien bodde i nesten tre år i forskjellige flyktningleirer i Østerrike før avreise til Argentina med hjelp av en slovensk flyktningleir, før de bosatte seg i Mendoza, Argentina, der Bajuk vokste opp, studerte og senere stiftet familie.
Bajuk fikk sin første grad i økonomi fra Universidad Nacional de Cuyo. Han fikk sin første mastergrad i et to år langt internasjonalt studium i regi av University of Chicago, som mottar andre sammen med sin doktorgrad fra University of California, Berkeley. Etter militærkuppet i 1976 ble Bajuk sparket og han dro kort tid senere til Washington, DC, der han arbeidet for Verdensbanken i et år. Deretter jobbet han ved Inter-American Development Bank (IDB), hvor han jobbet i flere år.
Ved valget i 2000 ble Bajuk valgt inn i den slovenske nasjonalforsamlingen, med Janez Drnovšek som statsminister. I det nasjonale valget i 2004, ble Bajuk igjen valgt inn til den slovenske parlamentet. Bajik satt for en kortere periode som statsminister i Slovenia i 2000, og som finansminister i regjeringen til statsminister Janez Janša mellom 2004 og 2008. Bajuk snakker flytende slovensk, spansk, engelsk og fransk. Bajuk var svigerfar av den slovenske diplomat og essayist Igor Senčar. Bajuk døde av et slag den 16. august 2011, i en alder av 68 år.
Mari Kjetun
Mari Kjetun (født 20. februar 1966 i Bodø) er en norsk forfatter og skribent fra Asker. Kjetun er medlem av Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere og er utdannet økonom.
Hun debuterte på Gyldendal med barneboka Tyver, trøbbel og en lysende komet i 2009, som vant Gyldendal og Norlis konkurranse om beste barnebokmanus i 2008. Oppfølgeren Røre, rabalder og en sulten sjiraff kom i august 2010 på Gyldendal. Begge er også utgitt som lydbok på Lydbokforlaget, innlest av Cici Henriksen.
I 2011 kom boka Helt Max i dyreparken beregnet på barn som akkurat har lært å lese. Oppfølgerne er Helt Max i Afrika (2012), Helt Max fyrtårnflaks (2013) og Helt Max fallskjermsjiraff (2014) - samtlige illustrert av Johan Egerkrans.
Kjetun har også skrevet for Saltos bokhylle på Gyldendal Undervisning, hvor hun i 2014 kom med titlene Pilotpiratene og Kattekameratene, i 2015 med Sara Sol og i 2016 med Hulesteinens hemmelighet.
I 2017 skrev hun manus til musikkdramaet "Gru, glam & glitter!" for Den kulturelle skolesekken i Akershus. Stykket ble vist 35 ganger for over 6500 elever.
I 2019 ble hennes første faktabok "Svaret er sjiraff" utgitt på Cappelen Damm. Boka er ei lettlestbok i serien "Løveunge". I 2022 kom "Søt og farlig" i samme serie. I 2023 kom faktaboka "Verdens rareste" ut i serien "Min første leseløve", også på Cappelen Damm.
Hun er utgitt på svensk og dansk: I 2012 kom Mera Max: Max i djurparken og i 2013 Mera Max : Max i Afrika på Rabén & Sjögren. I 2014 kom Helt Max i Afrika som e-bok i den danske skoleportalen Villeby og i 2015 utga Forlaget Carlsen Max i zoo og Max i Afrika.