cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Snowdonia
Snowdonia nasjonalpark
Store områder i parken er åpent landskap og fjell, men det er også betydelig landbruksaktivitet i parken.
Etter omorganiseringen av de lokale myndighetene i 1998, ligger parken delvis i Gwynedd, og delvis i grevskapsdistriktet Conwy. Parken blir forvaltet av Snowdonia National Park Authority med 18 medlemmer, hvorav ni utnevnes av Gwynedds regionsmyndigheter, tre av Conwys myndigheter og de resterende seks av Nasjonalforsamlingen for Wales for å representere de nasjonale interessene.
Et område midt i nasjonalparken, ved byen Blaenau Ffestiniog, ble unntatt da parkens grenser ble definert. Det var tidligere et stort skiferbrudd der, og stedet ble holdt utenfor verneområdet fordi man ønsket å tillate utvikling av lett industri for å erstatte den utdøende skiferindustrien. (Det er en lignende situasjon i nasjonalparken Peak District hvor grensene ble trukket slik at store utbygde områder og industriarealer i nærheten av Buxton og omkringliggende steinbrudd ble holdt utenfor, men er omringet av parken på tre sider.)
Snowdonia Society en er registrert interesseorganisasjon dannet i 1967. Det er en gruppe frivillige med interesse for området og dets bevaring. Amory Lovins ledet den vellykkede motstanden i 1970-årene for å stoppe Rio Tinto Groups planer om å opprette en større gruve i området.
Fjellkjeder
Snowdonia kan deles inn i fire områder:
Fjellvandring
Mange av vandrerne i området samler seg rundt selve Snowdon. Det blir ansett som et fint fjell, men det kan bli ganske fullt av folk der, særlig siden Snowdon Mountain Railway går helt opp på selve toppen.
De andre høye fjellene med sine topper dekt av store steiner er også svært populære. Det samme er Tryfan, et av få fjell i Storbritannia sør for Skottland hvor man trenger både hender og føtter for å nå toppen. Det er også mange spektakulære turer blant de lavere fjellene i Snowdonia, der er tilstrømningen gjerne mindre også. Blant vandrernes favoritter er Y Garn (øst for Llanberis) langs ryggen mot Elidir Fawr; Mynydd Tal-y-Mignedd (vest for Snowdon) langs Nantlle Ridge til Mynydd Drws-y-Coed; Moelwyn Mawr (vest for Blaenau Ffestiniog); og Pen Llithrig y Wrach nord for Capel Curig. Lengre sør er Y Llethr i Rhinogydd, og Cadair Idris nær Dolgellau.
Nasjonalparken har 2380 km med offentlig tilgjengelige turstier, 264 km med ridestier og 74 km med andre turveier som er åpne for alle. En stor del av parken er fritt tilgjengelig for alle som en del av allemannsretten.
Natur, landskap og miljø
Hele parkens kystlinje er et spesielt viktig verneområde, og strekker seg fra Llŷn Peninsula nedover kysten til midten av Wales, der det finnes verdifulle områder med sanddyner.
Den naturlige skogen i parken er lauvfellende blandingsskog, der det vanligste treet er vintereik. Bjørk, ask, rogn og hassel er også vanlige. Parken inneholder også noen store plantede skogsområder med bartrær slik som Gwydir Forest nær Betws-y-Coed, noen av disse blir overlatt til naturlig foryngelse etter hogst.
Den nordligste delen av Snowdonia er det eneste stedet på De britiske øyer hvor Gagea serotina, en arktisk-alpin plante, og den regnbuefargede Chrysolina cerealis er funnet, og den eneste plassen i verden hvor Hieracium snowdoniense gror.
Et av hovedproblemene i parken de senere år har vært spredningen av Rhododendron ponticum. Denne hurtigvoksende invaderende arten har en tendens til å ta over og kvele lokale arter. Den kan danne store forekomster og følges av en sopp som vokser på røttene og produserer giftstoffer som er giftig for all lokal flora og fauna i syv år etter at Rhododendronen har blitt fjernet. Som et resultat av dette er det flere golde områder.
Dyreliv
Snowdonias betydning i forbindelse med vern av dyrelivet i området reflekteres ved at nesten 20% av nasjonalparkens totale areal er vernet ved lov av Storbritannia og EU. Halvparten av det arealet ble vernet av regjeringen som spesielt viktig verneområde under EUs habitatdirektiv. Sjeldne pattedyr i parken inkluderer oter, ilder, og villgeit, mens mår ikke har blitt observert på mange år. Sjeldne fugler inkluderer ravn, vandrefalk, fiskeørn, dvergfalk og glente.
Klima
Snowdonia er et av de mest nedbørrike områdene i Storbritannia; Crib Goch i Snowdonia er stedet med mest nedbør i Storbritannia, med en årlig gjennomsnittsnedbør på 4473 mm de siste 30 år.
Huntington Beach
Huntington Beach, iblant kalt Surf City, er en by i Orange County i California. Den ligger ved Stillehavet og med sine vakre strender og milde klima er det et paradis for surfere.
Huntington Beach har 189 594 innbyggere (2000) og dekker et område på 81,7 km².
Sigmund Mjelve
Sigmund Mjelve (født 6. april 1926 i Hubei i Kina, død 26. november 1995 i Moss) var en norsk lyriker.
Biografi
Mjelves foreldre, Hjalmar Mjelve (1880–1963) og Charlotte født Stenersen (1878–1938), var misjonærer og han levde sine første tolv år i Kina. Han var ansatt i Norges Bank fra 1946 til 1983, og debuterte som lyriker i godt voksen alder, i 1978. Han skrev i alt 11 diktsamlinger, og en barnebok. Han redigerte også en antologi med kinesisk lyrikk. Hans Dikt i utvalg ble utgitt i 1994, og Dikt i samling utkom i 1996. Han mottok Gyldendals legat i 1990 og Brageprisen i 1994.
Forfatterskapet preges av motsetningen mellom øst og vest. «Asiatisk er den kontemplative roen og vekten på visdom. Vestlig er uttrykkene for rus, ekstase og rastløshet. Av østlige tankeretninger spiller især taoismen en viktig rolle. Herfra hentet han inspirasjon til sin kritikk av vestens narcissisme og materialisme. Motiver og symboler fra egyptisk, kristen og gresk mytologi opptrer også hyppig.».
Fylkesvei 7544
Fylkesvei 7544 går mellom Høgtun og Offersøya i Lødingen kommune. Veien er 2,6 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 692.
Grunnkretser i Melhus kommune
Grunnkretser i Melhus kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Melhus kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Creative Nomad
Creative Nomad var en serie digitale lydavspillere laget og solgt av Creative Technology. Serien ble tatt ut av produksjon i 2004 og de senere Creative-spillerne selges nå under navnene MuVo og ZEN.
NOMAD-serien bestod av to ulike serier:
NOMAD og NOMAD MuVo
Disse modellene var harddiskbaserte USB-tilkoblede largringsenheter og kunne kobles til en pc slik at de kunne fungere som en hvilken som helst lagringsenhet. Eldre MuVo-enheter og alle Jukebox-modeller bruker en protokoll kalt PDE (Portable Digital Entertainment; en Creative-designasjon), som forutsatte installeringen av drivere før enheten kunne gjenkjennes av operativsystemet.
Creatives vei inn i Mp3-spillermarkedet startet med Creative NOMAD, egentlig en Samsung Yepp YP-D40 spiller med 64 mbs flashminne.
IEEE 1284 Parallell port tilkobling
USB 1.1 connection
USB 2.0 connection
NOMAD Jukebox Zen
Den første NOMAD Jukebox brukte OASiS-operativsystemet, som var utviklet i India. Senere NOMAD Jukeboxer brukte Creatives egen firmware. De fleste spillerne bruker Texas Instruments TMS320ARM pluss digital signalprosessor som CPU og støtter versjoner av Creatives eget EAX-system. (Environmental Audio Extensions).
NOMAD Jukeboxene har variert i sine tilkoblingsmuligheter. Jukebox 3 og Jukebox Zen var uvanlige i at de brukte USB 1.1 til tross for at deres forgjenger, NOMAD Jukebox 2, hadde brukt USB 2.0 Noe av grunnen til dette var at det var mulig å koble til de førstnevnte med FireWire.
USB 1.1 connection
Relatert software
Ved siden av NOMAD Explorer og MediaSource programmene som følger med innretningen, er det flere andre programmer som kan brukes til å styre spilleren og til å overføre data.
Inkludert software
For NOMAD Jukeboxer
Propritær software
Gävle kommune
Gävle kommune (sørsamisk: Tjarvetje) er en kommune i Gävleborgs län i landskapet Gästrikland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Gävle.
Tettsteder
Gävle kommune hadde 19 tettsteder i 2010. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Politikk
Kommunestyret i Gävle består av 65 medlemmer. Ved valget i 2018 ble en majoritet bestående av Sosialdemokratene, Liberalerne, Centerpartiet og Miljøpartiet enige om et politisk samarbeid. Åsa Wiklund-Lång ble valgt til ordfører.Politisk ledelse i Gâvle Ved kommunevalget i 2022 mistet de fire partiene sitt flertall i kommunestyret.Valgresultat, kommunevalget i Gävle, 2022
Vennskapskommune
Gjøvik er Gävles norske vennskapskommune.
Sult (tegneserie)
Sult var en norsk en-sides tegneserie, tegnet av kunstneren og undergrunnstegneren Robert Thom Karlsen. Dette var Karlsens debut som undergrunnstegner. Historien ble utgitt i Gateavisas tegneserieextra nummer 4 i 1979.
Simen Skjønsberg
Han ble cand.mag. i 1950, og var journalist i Akershus Folkeblad fra 1951 til han i 1954 ble ansatt i Dagbladet. Han var Dagbladets Pariskorrespondent i 1955-56, og kulturredaktør 1959-78. Etter at han gikk tilbake til journaliststilling i 1978 var han en periode også medredaktør av Samtiden.
Skjønsberg mottok Mads Wiel Nygaards legat 1970, Gyldendals legat 1984 og Dalgards kritikarpris 1992. Han var formann i Det Norske Studentersamfund 1950, formann i Unge Venstre 1951–55, nestformann i Norsk Litteraturkritikerlag 1964–66 og varamann til Norsk kulturråd og Norsk språkråd. Han var far til lektor og forfatter Harald Skjønsberg.
Blida (provins)
Provinsen Blida (arabisk: ولاية البليدة) er en av Algeries 48 provinser. Administrasjonssenteret er Blida. Blida har fra 1981 også blitt kalt el-Boulaïda. I 1553 ble provinsen stiftet av muslimer fra Andalucía. Etterpå, i 1825, ble byen ødelagt av et jordskjelv. Så erobret Frankrike den, før provinsen ble ødelagt igjen av et jordskjelv som skjedde i 1867.
Pulmonal arteriell hypertensjon
Pulmonal arteriell hypertensjon (PAH) innebærer høyt blodtrykk i lungenes blodårer og det er en sykdom som påvirker både lungene og hjertet.
De vanligste symptomene
De vanligste symptomene er:
Sykdommen utvikler seg gradvis og kan lett forveksles med andre hjerte- og lungesykdommer, astma og kols.
Pasienter med bindvevevssykdommen systemisk sklerose (systemisk sklerodermi) har økt forekomst av PAH. Det er derfor vanlig å kontrollere for PAH i sykdomsforløpet.
Ali Sabieh (region)
Ali Sabieh (arabisk: دائرة علي صابح, Dā'irat ‘Alī Şābiḩ; fransk: région d'Ali-Sabieh) er en region i Djibouti. Den ligger øst i landet og grenser til regionene Arta og Dikhil. Den grenser også til landene Somalia i øst og Etiopia i sør.
Jeg – en Bulldozer
Jeg – en Bulldozer (originaltittel: Lo chiamavano Bulldozer) er en italiensk actionkomedie med Bud Spencer fra 1978. Regi er ved Michele Lupo.
Handling
En tidligere amerikansk fotballspiller kalt "Bulldozer" (Spencer) har forlatt sporten på grunn av for mye fusk i kulissene, så nå lever han som fisker i en italiensk havneby. Han merker snart at ikke alt på stedet er idyll. I byen ligger nemlig en amerikansk militærbase og at forholdet mellom soldatene og den lokale ungdommen er anstrengt. Etter en del tumulter påtar han seg å trene ungdommene til en kamp mot et lag fra den amerikansk militærbasen.
I rollene
(utvalg)
Långiver i siste instans
En långiver i siste instans er en institusjon som er villig til å yte kreditt der ingen andre er villige.
Denne rollen er det ofte sentralbanken i et land som har. Hensikten er å gi kreditt for å unngå at f.eks. banker eller andre kredittinstitusjoner går konkurs.
Plastikk
Plastikk kan være:
Calw
Calw er en tysk by som ligger i Schwarzwald i delstaten Baden-Württemberg, omtrent 18 kilometer sør for Pforzheim og 33 kilometer vest for Stuttgart. Calw er hovedstaden og den største byen i fylket («Landkreis») Calw, og utgjør et midtpunkt for de omkringliggende kommunene.
Forfatteren og Nobelprisvinneren Hermann Hesse er født i Calw.
Sara Paretsky
Sara Paretsky (født 8. juni 1947 i Ames i Iowa i USA) er en amerikansk forfatter.
Bakgrunn
Paratsky vokste opp i Kansas. Paretsky har beskrevet hvordan hun måtte finansiere sine studier selv. Foreldrene betalte for hennes brødres utdanning, men hadde den uttalte holdningen at «jenter ikke er verdt å utdanne». Hun studerte ved University of Kansas hvor hun tok bachelorgraden i statsvitenskap i 1967, deretter fortsatte hun studiene ved University of Chicago hvor hun ble dr.philos. i historie i 1977 før hun studerte til MBA ved samme universitet. Etter fullførte studier arbeidet hun i 10 år som markedssjef i et forsikringsselskap i Chicago. Hun er fremdeles bosatt i Chicago.
I 1982 debuterte hun med kriminalromanen Indemnity Only, som også introduserte hennes faste detektiv, den kvinnelige privatdetektiven V.I. Warshawski. Om hvordan Warshavski ble til sier Paretsky selv:
Påvirket av sine egne vansker med å få en utdannelse og opplevelser mens hun i 1967 oppholdt seg i samme område av Chicago hvor Martin Luther King jr. drev sin «Fattigfolks kampanje» for sosiale reformer, har Paretsky både i skrift og handling engasjert seg for like rettigheter til utdanning og personlig utvikling. Hun har opprettet to utdanningsstipender, arbeidet med lærehjelp til barn i Chicagos indre byområder og også vært veileder for folk som ønsker å bli forfatter. I 1986 var Paretsky sammen med andre kvinnelige krimforfattere med på å grunnlegge organisasjonen Sisters in Crime, som etter hvert har avdelinger i seks land.
Hun har mottatt en rekke priser for sitt forfatterskap, inklusive Crime Writers' Associations ypperste utmerkelse, The Cartier Diamond Dagger for livslangt utmerket arbeide innen kriminallitteraturen. I 2011 mottok hun Mystery Writers of Americas høyeste utmerkelse for viktige bidrag til sjangeren over lengre tid samt en stor produksjon av vedvarende høy kvalitet, The Grand Master Award.
Qasigiannguani Efterskole
Qasigiannguani Efterskole er en skole som er besluttet oppført i Qasigiannguit kommune på vestkysten av Grønland. Dette er Grønlands første ''efterskole. Skolen'' ble vedtatt i bruk fra august 2009, med plass til 80 elever.
Sara Paretsky
Bakgrunn
Paretskys roman Killing Orders er dramatisert i to episoder som Dødelig orden for NRK Radioteatret, første gang sendt 2006.
Qasigiannguani Efterskole
«Efterskoler» er en dansk skoleform for 14-18-årig ungdom. De fungerer som kostskoler, det vil si at elevene både bor og får undervisning på skolen. Men det er også ofte mulig å være hjemmeboende elev.
Efterskolens tanke kan minne litt om tanken bak folkehøgskolene om å utvikle "hele eleven", og de har også til dels den samme historien. Men efterskolen har en yngre målgruppe enn folkehøgskolen (der man vanligvis må fylle 17 år innen utgangen av det året man begynner på skolen).
Johanitterordenen
Johannitterordenen var en kristen ridderorden med militære funksjoner som ble opprettet under korstogene. I dag er ordenen mest kjent under navnet Malteserordenen. Johannitterne hadde svart drakt med hvitt kors på venstre side av brystet. Ordenens fane var rød med et hvitt kors, og i 1259 fikk ordenen lov til å bære røde overkjortler med hvitt kors. Mange johannittersegl viste Døperen Johannes hode på et sølvfat – ordenen er oppkalt etter ham.
Historie
Johannitterne eller hospitalridderne oppstod på midten av 1000-tallet som en sykepleierorden i Jerusalem, grunnlagt av munken Pierre Gerard Tenque. Kjøpmenn fra Amalfi drev allerede før korstogene handel i Jerusalem, og Kalifen i Bagdad tillot byggingen av kirken Ste Marie Latine ved siden av Gravkirken. Ordenen var på denne tiden ikke militær, den skulle ta seg av syke pilegrimer uansett hva slags religiøs overbevisning de hadde. Etter erobringen av Jerusalem i 1099 kom det flere pilegrimer som johannitterne betjente. I 1113 ble de anerkjent av paven som en selvstendig orden og fikk rett til selv å velge stormester, men først i 1154 ble johannitterne lagt direkte under paven og gjort selvstendig i forhold til den lokale kirken.
Johannitterne ble først militaristert under stormesteren (magister) Raymond du Puys, som ble leder for ordenen i 1120. I løpet av 1130-årene begynte de å besitte landområder og borger for å forsvare kongeriket Jerusalem. Da Jerusalem falt i år 1187 ble også johannitterne tvunget ut, og i 1229 ble hovedkvartere flyttet til St Jean D'Acre (Nå Akko eller Acre) som falt i 1291 til muslimene. Dette tvang johannitterne til å flytte til Kongedømmet Kypros. Der planla stormesteren Guillaume de Villaret å okkupere øyen Rhodos, som ble underlagt Johannitteren 15. august 1309 etter to års krigføring. Havnebyene Kastellorizo og Bodrum kom også under johannitternes overherredømme.
Da Tempelherrene ble oppløst i 1312 tilfalt mange av deres eiendommer johannitterne. På Rhodos klarte johannitterordenen å stå imot flere angrep fra muslimske herskere. Særlig etter Konstantinopels fall i 1453 ble johannitterne et prioritert mål for sultan Mehmet II
I 1522 kom en helt ny type hær til Rhodos, da 400 skip under Suleiman I den stores kommando ilandsatte 200 000 menn. Mot en slik hær hadde johannitterne under stormester Philippe Villiers de L'Isle-Adam, med rundt 7 000 mann lite å stille opp. Beleiringen varte likevel i seks måneder, da fikk de overlevende lov til å forlate Rhodos og trekke seg tilbake til Sicilia.
Kong Sverre Sigurdsson overdro rundt 1180 en kongsgård ved Varna i nåværende Rygge kommune til johanitterordenen, som her etablerte Værne kloster. De anla et hospital eller pleiehjem for gamle hirdmenn. Klostertiden varte til 1532.
Hospital og nestekjærlighet
En god del av behandlingen bestod i gudstjenester og skikkelig mat. De syke fikk mye kjøtt og spise, fjærkre eller unge dyr, som var lette å fordøye. De fikk daglig litt av det kostbare, lyse brødet. Johannitterhusene har hatt en ganske stor produksjon av urtemedisin, men brukte også steiner med forskjellige egenskaper. Tørre steiner for eksempel motvirket for mye væske i kroppen. Antall hospitaler og sengeplasser vokste enormt etter erobringen av Jerusalem, og ordenen opprettet også mobile feltlasaretter som fulgte med de kristne hærene i slagene mot muslimene.
Militære anlegg
Bilder fra Johannitternes største festning, Krak des Chevaliers, som var dobbelt så stor som ordenens største borg i Frankrike. Et ypperlig eksempel på ingeniørkunst og arkitektur fra korstogstiden. Denne borgen var hovedsete for Johannitterene fram til araberne kastet dem ut herfra i 1270. Deretter hadde de ulike tilhold inntil de i 1309 etablerte seg på Rhodos i Egeerhavet. Her reiste de Stormesterens borg, og fort på østkysten i Lindos og Feraklios.
Stormestere
Stormesterne for Johannitterordenen ble valgt for livstid. Før 1319 har man sparsomme opplysninger om de ulike ledernes bakgrunn. Man vet ingenting om bakgrunnen til grunnleggeren Pierre Gerard (eller Gerard Tanque), ikke engang hvilket land eller familie han stammet fra. Men stormestere etter han var nesten uten unntak adelige, og fra 1319 var dette nedfelt i ordenens regelverk. Normalt var stormesteren fransk, unntakene i Rhodos-perioden var Heredia (spansk), og Orsini og Carretto (italienske). Følgende har vært stormestere for Johannitterordenen:
Litteratur
Malteserorden Malta ordu Orden de Malta Malta Ordeno Ordre de Malte Orde de Malta Johanniták Ordni Militari Sovran ta' Malta Maltezer Orde Joannici Kawalerowie maltańscy Ordem dos Hospitalários Ordinul Maltei Мальтийский орден Rád maltézskych rytierov Малтешки ред Malteserorden
Grunnkretser i Masfjorden kommune
Grunnkretser i Masfjorden kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Masfjorden kommune, Hordaland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Amine Laâlou
Amine Laâlou (født 13. mai 1982 i Salé) er en marokkansk mellomdistanseløper. Han spesialiserte seg tidligere på 800 meter, men har siden 2009 også konkurrert på 1500 meter.
Han begynte å konkurrere på 1500 meter nådde finalen på både 800 og 1500 meter ved VM 2009. Han vant også gull ved Middelhavslekene 2009 og Jeux de la Francophonie samme år. I 2010 vant han sølv ved Afrikamesterskapet 2010, og vant 1500 meter ved Verdenscupen 2010 (IAAF Continental Cup). Hans personlige rekord på 800 meter er 1.43,25, dette er marokkansk rekord på denne øvelsen.
Bakgrunn
Laâlou var mest interessert i basketball som ung, i likhet med hans far. Det var den tidligere utøveren Najat Bentalha, som nå hadde blitt friidrettstrener, som «oppdaget» ham og fikk ham til å begynne med friidrett. Han meldte seg dermed inn i Olympique Marocain, en av de ledende friidrettsklubbene i Marokko. Også Aziz Daouda, teknisk direktør ved det marokkanske friidrettsforbundet merket seg talentet, og rekrutterte ham til Institut National d'Athletisme.
Junior
Han startet sin internasjonale karriere på yngre nivå da han deltok på 800 meter ved ungdoms-VM 1999 i Bydgoszcz, der han kom på andreplass i sitt kvalifiseringsheat, med tiden 1.54,93, men dette var ikke nok til en finaleplass. Han nådde semifinalen ved junior-VM i friidrett 2000 i Santiago de Chile, men nådde ikke finalen, til tross for ny personlig rekord på 1.51,55. Han vant sølvmedalje ved Afrikamesterskapet for juniorer 2001, med ny personlig rekord på 1.49,94, og nådde semifinalen på 800 meter ved Afrikamesterskapet 2002. Gjennom sesongen gjorde han flere gode løp, og forbedret sin personlige rekord etter hvert til 1.46,5.
Han gjorde deretter sin seniordebut internasjonalt ved VM i friidrett 2003.
Senior
I 2003 deltok han ved tre europeiske grand prix-stevner. Han vant gull ved det nordafrikanske mesterskapet 2003 i Tunis/Radès, med tiden 1.46,18, foran Mouhssin Chehibi og Nabil Mahdi. Ved VM i friidrett 2003 deltok han også, men kvalifiserte seg ikke videre fra kvalifiseringsheatet til semifinalen.
Han avsluttet sesongen 2004 med to medaljer ved Panarabiske leker i Alger. Individuelt fikk han bronse på 800 meter, bak Yusuf Saad Kamel og Ismail Ahmed Ismail, og han var i tillegg med på det marokkanske laget som vant sølv på 4 x 400 meter stafett, bak Saudi-Arabia. De andre på laget var Hamid Ben Hammou, Ismael Daif og Abdellatif El Ghazaoui.
I april 2005 vant han gull på 800 meter ved Islamic Solidarity Games i april. Deretter fikk han bronse ved Middelhavslekene 2005, bak Antonio Reina og Eugenio Barrios. Han deltok også ved VM i friidrett 2005 i Helsingfors, men gikk ikke videre fra semifinalen, etter femteplass i sitt semifinaleheat.
I mars 2006 deltok han ved VM i friidrett innendørs 2006 i Moskva. Han løp inn til sesongbestenotering med 1.47,36 i kvalifiseringsheatet, som var den nest raskeste tiden. I semifinalen løp han på 1.47,55, men dette holdt ikke til plass i finalen. I september fikk han syvendeplass ved IAAF World Athletics Final. Ved Golden Gala i Roma i juli løp han et sterkt løp, og forbedret sin personlige rekord og den marokkanske rekorden på 800 meter til 1.43,25.
Ved VM i friidrett 2007 i Osaka nådde han finalen, og endte på syvendeplass med tiden 1.47,45. Ved IAAF World Athletics Final tre uker senere løp han over sekundet raskere, og endte på fjerdeplass med tiden 1.46,18.
Han gjorde det ikke så godt ved VM i friidrett innendørs 2008. Han greide bare 1.49,41 i kvalifiseringsheatet, og gikk ikke videre til semifinalen. Bedre gikk det ved sommer-OL 2008, der gikk han videre til semifinalen, men greide ikke å kvalifisere seg til finalen. Men, igjen gjorde han det bra i Golden League dette året. Han kom på fjerdeplass i Berlin, vant i Roma (Golden Gala), og tredjeplass i Brüssel (Memorial Van Damme). Fra 2009 begynte han å konkurrere på 1500 meter i tillegg til 800 meter. Ved VM i friidrett 2009 greide han finaleplass på begge disse distansene. Han endte til slutt på femteplass på 800 meter og 10.-plass på 1500 meter. Videre vant han gull på 800 meter ved Middelhavslekene 2009, og han vant gull på både 800 meter og 1500 meter ved Jeux de la Francophonie.
I 2010 forbedret han sin personlige rekord på 1500 meter til 3.29,53, og rekorden sin på en mile til 3.50,22. I mars deltok han på 1500 meter ved VM i friidrett innendørs 2010 i Doha. Han løp på ny personlig rekord i kvalifiseringen, med 3.39,96, men greide bare 3.42,42 i finalen, og endte på femteplass. Han var bare et tidels sekund fra bronsen, som gikk til Haron Keitany. I juli deltok han ved Afrikamesterskapet 2010 i Nairobi, og der vant han sølv, kun slått av Asbel Kiprop, som løp inn til ny mesterskapsrekord. Han ble valgt ut til å representere Afrika i Verdenscupen i friidrett (IAAF Continental Cup), der han vant gull på 1500 meter. I september løp han også Fifth Avenue Mile i New York for første gang, og vant dette landeveisløpet.
Ved VM i friidrett innendørs 2012 nådde han finalen på 1500 meter. Med tiden 3:49,14 kom han sist i mål i finalen, noe som ga 9.-plass.
Tempo (motorsykkel)
Historie
I 1908 kjøpte Jacob og Lars Øglænd med seg hjem en lokomobil på en av sine reiser. Det ble spekulert på om brødrene hadde planer om å gå igang med automobilproduksjon ved siden av sykkel- og motorsykkelproduksjonen. Om Øglænd produserte motoriserte kjøretøy så tidlig har man ikke noe bevis for. Øglænd solgte også motorsykler som Neracar. Da med Villiers motor m.m. Omkring 1920 ble motorer montert inn i vanlige DBS sykler. En slik sykkel med Sachs motor montert inne i bakhjulet står på Øglændmuseet.
Etter andre verdenskrig ble produksjonen av både sykler med merket DBS, mopeder merke: Tempo og Tempolett og motorsykler tatt opp for fullt. Fabrikken het nå Jonas Øglænd. Produktene var solide og regnet for trauste. Modellutvalget inklusive motorstørrelse og ytelse var stort, med små produksjonsserier. Motorene ble importert, mest fra den tyske fabrikken Sachs. Da importen av utenlandske, kanskje spesielt de forholdsvis rimelige japanske motorsyklene kom i gang, ble det etterhvert mindre marked, og produksjonen ble avviklet.
Tohjuls motorsykler
Standard
Villiers
Sport
Luxus
CZ
Taifun
Comet
Trigger
Cross
Sprint
Fighter
Trehjuls motorsykler
Tempo lagde transportmotorsykkelen Transport som har blitt et stort samleobjekt. Prisene kan komme helt opp i 80 000 kroner for et strøkent eksemplar med Sachs-motor! Det ble laget flere modeller en de som er nevnt her, men de viktigste er med.'''
Mopeder
Den mest populære av mopedene fra Tempo. Kom i modellene 240, 280, 290, 300, 310 sport, 320 sport, 380, 380p og 390. Den første Corvetten, 240, ble produsert fra 1960 mens den siste, 380p, i 1994. Corvetten hadde samme type motor i alle modellene gjennom alle år. Den trofaste Sachs MLKA X og ABE X (samme typer) ble brukt, en 4 girs motor med slagvolum på 47 cm³.
Ellers var og er Corvetten en ganske bra moped sammenlignet med nyere typer mopeder. Da denne lovlig og originalt kan kjøre i 50 km/t så må dagens mopeder plomberes ned til 45 km/t. Dermed er Tempo Corvette et godt alternativ til dem som vil ha en "rask" moped som aldri stopper.
For enkelte er Tempo Corvette og andre veteranmopeder et verdifullt objekt for entusiastene, dog helt originale. Er en Corvette helt original i alt av lakk og andre deler men ikke helt strøken, så er den verdt mer enn en Corvette som er totalrestaurert og helt strøken.
Safir 400
Safir 410:som Safir 400,bare lakkert sort(også skjermene var sorte).
Scootere
Progress Corvette 380 hadde sitt siste produksjonsår i 1994
Eksterne lenker
Flere lenker på Tempoklubben's lenkeside
Bordj Bou Arréridj (provins)
Provinsen Bordj Bou Arréridj (arabisk: ولاية برج بوعريريج) er en av Algeries 48 provinser. Administrasjonssenteret er Bordj Bou Arréridj.
Sportsfiske
Sportsfisket – fra begynnelsen til i dag
Sportsfisket har trolig sin opprinnelse i kultiveringen av tradisjonelle teknikker for matauk. I videste forstand kan også metoder for massefangst som garn og line anses som sportsfiske når de utøves uten kommersielle hensyn. Langs asiatiske strender kan man treffe på ferierende med små kastegarn som morer seg med å stenge småfiskstimer inne. De anstrenger seg for å mestre tidligere generasjoners ferdigheter, men bare for fornøyelsens skyld. I Europa har betegnelsen etterhvert gått over til å bli brukt om enkle metoder som krever håndlag og kunnskap, som f.eks. stangfiske eller håndsnøre. I det følgende pekes det på historiske, økonomiske og sosio-kulturelle faktorer som har formet kultiveringen og utviklingen av sportsfisket.
Fiske for massene
Privatøkonomi og fritid har trolig styrt den videre utviklingen av sportsfisket mer enn kultur og tradisjon. Neste trinn i utviklingen eksemplifiserer dette. Da amerikansk slukfiskeutstyr med multiplikatorsnelle, flettet bomullssnøre og kort stang av fjærstål eller stålrør kom i storproduksjon fra 1920-tallet, ble dette overkommelig for en langt større gruppe enn tidligere, mens fluefisket fortsatte å være eksklusivt økonomisk. Først på 1960-tallet, når først massive og så rørbygde glassfiberstenger kommer i masseproduksjon, er valget mellom sluk- eller fluefiske ikke lenger rent økonomisk betinget, for folk flest. Fluefiske med enhåndsstang er heller ikke lenger forbeholdt menn med sterke håndledd, men det er fortsatt lenge til kvinnelige fiskere gjør sin entre. Rammebetingelsene endres også radikalt. Lørdagsfri innføres i begynnelsen av 1970-årene, slik at fritiden øker for alle. Folk skaffer seg fritidseiendom, ofte på steder de også fisker. Likevel er det ikke fluefisket som «tar av» i første omgang. Svenske ABUs katalog «Napp og Nytt» blir folkelesning, og her er det slukfisket som dominerer. Såkalte «idiotsikre» innelukkede hespelsneller og åpne hespelsneller kombinert med billige nylonsnører og nye spennende sluker som spinnere og etterhvert wobblere slår an hos svært mange. Vi leser det svenske ordet «haspelsnelle» så ofte at vi glemmer at det heter «hespelsnelle» på norsk. Uansett har dette utstyret mye å tilby. Ferdighetene som krevdes for å bruke multiplikatorsnelle er ikke nødvendige, og tynne nylonsnører og åpne haspelsneller øker kastelengden på små sluker dramatisk, og sportsfiskerens «effektivitet» øker tilsvarende. Fluefisket tar seg også opp, men da med haspelutstyr og kastedupp og flue. I elv er dette svært effektivt i mange fiskesituasjoner, selv om det ikke duger til å presentere fluer for vakende fisk, såkalt tørrfluefiske.
Ytterligere kultivering
Ytterligere kultivering skjedde ved utviklingen av imitasjonsfisket, et fluefiske der kunnskapen om insektenes klekketider og adferd, samt fluebinding og teknikker for å presentere imitasjonene ved praktisk fiske oppgraderes kraftig. Utviklingen skjedde i USA fra 1970-årene og utover, med navn som Leisenring, Borger og LaFontaine som markante bidragsytere. Samtidig blir fluestengene lettere og stivere på grunn av nye materialer og teknikker. Kastelengdene øker og tidligere umulige fiskesituasjoner blir nå mulige. «Vitenskapeliggjøringen» av fluefisket ser ut til å ha sterk appell til den tallrike nye gruppen av langtidsutdannede, urbane unge menneskene. Disse etablerer en ny livsstil der ungdomstiden forlenges opp mot mot 35-årsalderen, og tillater seg en nærmest ubegrenset fordypelse i egne interesser, enten det er musikk eller fluefiske.
Om det også kan være en sammenheng mellom det sterke engasjementet for bevaring av naturmiljøet som vokste frem fra midten av 1970-årene og fluefiske, er ikke lett å si, ut over det at fluefiskere, i kraft av fokuseringen på fiskens miljø og næringstilgang, «ser» truslene mot miljøet bedre. Den økte kultiveringen kommer også frem på andre måter.
Mens fisket tidligere var en del av fjellvandringen eller båtturen, er fiskingen for mange blitt selve årsaken til og mesteparen av innholdet i friluftslivet. I mai håper man å komme ut for en marginata eller vespertina-klekking (døgnfluearter), eller i alle fall fiske basert på klekkende fjærmygg. I juni skal man ha med seg vulgatafisket (en døgnflueart), i juli kan det være Aurivili-klekkingen (også en døgnflueart), i september er det 2. generasjons døgnflueklekkinger og harrfisket om høsten (hva det nå er den spiser). Utviklingen har gått med kjempeskritt. Så sent som på 1990-tallet var trenden i sportsfiskemagasiner gjerne å trekke frem effektive universalfluer.
Samtidig ble det sagt at å imitere de enkelte insektartene i fluebindingen, det kom aldri til å bli noe for menigmann. Ti-femten år senere har det likevel blitt slik. Det samme gjelder utviklingen av stadig raskere fluestenger. De stiveste, og dermed raskeste stengene i 1990, krevde en teknikk som ble karakterisert som «krevende», og ikke anbefalt for nybegynnere. Idag er de samme stengene langsommere enn billige nybegynnerstenger, og «menigmann» er et utdødd begrep.
Fang og slipp
Det såkalte «fang-og-slipp» fisket (av engelsk «Catch and Release») har vært praktisert av en del amerikanske og vesteuropeiske fluefiskere siden 1970-tallet. Fiskernes beveggrunner kan ha vært ulike. Noen har ment at de ikke har hatt behov for å ta med seg mer enn litt av fangsten. Andre har gjort det for å spare bestanden. «En stor ørret er alt for verdifull som sportsfisk til bare å bli fisket en gang», blir det sagt i USA.
I for eksempel Storbritannia har antallet fisk (spesielt laks) blitt betydelig redusert i flere vassdrag, slik at fang og slipp er blitt påbudt hovedregel i mange vassdrag. Det har ført til et stort utvalg av instrumenter som skal hjelpe fiskeren med å få kroken ut på en mest mulig skånsom måte. Fang og slipp som fiskemetode representerer et stort sprang i utviklingen av sportsfiskets kultivering, ved at fangstens næringsverdi ikke lenger står i fokus. Fabrikken Partridge, som produserer kroker bl.a. til fluefiske, har utviklet en krok der spissen er erstattet med et krokøye. Den kalles «Touch and Go», noe som innebærer at fiskeren nøyer seg med å se at fisken tar fluen, og kjenner den sprelle litt før den mister taket i fluen.
Mattilsynet sier at rendyrket fang og slipp, altså sportsfiske hvor hensikten er å slippe fisken ut igjen, f. eks slik det praktisieres under moderne meite etter karpefisk, er i strid med dyrevelferdsloven.
Beleiringen av Pyongyang (1593)
Beleiringen av Pyongyang (hangul: 평양 전투) kan referere til en rekke kamphandlinger mellom japanske og allierte koreanske og kinesiske soldater som fant sted ved byen under Imjinkrigen, under den første japanske invasjonen av Korea på slutten av det sekstende århundre, i 1592 og 1593.
Den første beleiringen av Pyongyang
Vinteren 1592 inntok den japanske daimyōen Konishi Yukinaga Pyongyang med sin styrke og bygde en garnison der for vinteren. 14. juni, 17. juli og 1. august ble det utkjempet slag mellom koreanske og japanske styrker før japanerne inntok byen. En liten styrke på 5000 Ming-soldater ankom nå fra et prefektur i Mandsjuria for å undersøke den japanske invasjonens omfang etter at den koreanske kong Seonjo hadde bønnfalt Ming-hoffet om hjelp for å motstå den japanske invasjonen.
Den andre beleiringen av Pyongyang
Det var i 1593 at bergingsstyrken ankom, 45 000 soldater under de erfarne brødregeneralene Li Rusong og Li Rubai. Ming-hæren hadde krysset Yalu-elva og utkjempet en rekke mindre trefninger med japanerne før de ankom Pyongyangs murer, hvor de slo seg sammen med Joseon-styrkene. Et japansk angrep mot Li Rubais leir ble slått tilbake. Tidlig den neste dagen beordret Li Rusong de koreanske styrkene til å angripe de østlige murene, og i mellomtiden bombarderte Lis styrker de andre murene med kanoner og skjøt tusenvis av ildpiler inn i byen.
Buksbomslekta
Buksbomslekta (Buxus) er en slekt i buksbomfamilien.
Beleiringen av Pyongyang (1593)
Den andre beleiringen av Pyongyang
Etter et voldsomt slag ble den koreanske hærens heftige angrep mot østsiden av byen slått tilbake av de japanske forsvarerne. Da startet Ming-hæren under Li-brødrene et stort angrep mot vestmuren, og kampene ble så voldsomme at Lis hest ble skutt fra undersiden. Etter å ha slått tilbake forsvarerne bruke de kinesiske styrkene store stiger for å komme seg inn i byen, og deretter ble et begrenset slag i gatene utkjempet mellom de to hærene.
Buksbomslekta
De er eviggrønne, sambu busker eller små trær. Unge kvister er firkantede, og bladene er motsatte og læraktige. Blomstene er små og enkjønnede; hunblomstene sitter alene, mens hannblomstene sitter flere sammen. Frukten er en tørr, tredelt kapsel med to svarte frø i hvert kammer.
Beleiringen av Pyongyang (1593)
Den andre beleiringen av Pyongyang
Beleiringen av Pyongyang var sannsynligvis åstedet for den største bruken av artilleri i det sekstende århundre. Begge hærene brukte både ildhåndvåpen og kanoner.
Buksbomslekta
Slekta er utbredt i Afrika, Amerika, Asia og Europa, og de fleste artene er tropiske. I Europa er det to arter, balearbuksbom (Buxus balearica) og buksbom (Buxus sempervirens). Ingen arter vokser vilt i Norge, men buksbom blir plantet i de mildeste strøkene.
Beleiringen av Pyongyang (1593)
Litteratur
Siege of Pyongyang (1593)
Amaldus Nielsen
Amaldus Clarin Nielsen (født 1838 i Mandal, død 1932) var en norsk maler.
Han ble født i Mandal i Vest-Agder. Studerte ved kunstakademiet i København fra 1854 til 1856, og studerte to ganger under Hans Gude, første gang ved kunstakademiet i Düsseldorf fra 1857–1858, og ti år senere i Karlsruhe.
Som maler var han av de første som oppsøkte motivene på stedet og laget studier i det fri. Disse studiene beholdt han hjemme, og brukte dem til utgangspunkt for de større og fullførte verkene. Mange mener at studiene i kraft av å være ferske, hadde mer kraft. Dessuten foregrep han impresjonismen om ikke i ånd, så i hvertfall hva metode angår.
Maleri og tegningssamlingen hans fra 1856 til 1932, ble i 1933 donert til Oslo by av Nielsens familie. Samlingen bestod av nesten 300 malerier og 100 tegninger.
Mandal museum har også en del av hans bilder. Bergen kunstmuseum har ett bilde i sin permanente utstilling.
Amaldus Nielsens plass (Vestkanttorvet) på Frogner i Oslo, som ligger et par hundre meter fra Bernerløkken i Majorstuveien, malerens hjem fra 1870-årene, ble oppkalt etter ham i 1934. I 1992 ble det satt opp en portrettbuyste av Nielsen på plassen, laget av Lise Amundsen.
II Anzac-korps
II Anzac-korps (II Anzac Corps) var et australsk-newzealandsk korps under første verdenskrig, opprettet i Egypt i februar 1916 som ledd i en reorganisering av Den australske imperiestyrke etter evakueringen fra Gallipoli i november 1915. Dette korpset, sammen med I Anzac-korps, erstattet det opprinnelige Australian and New Zealand Army Corps (ANZAC).
Bodø lufthavn
Bodø lufthavn (IATA: BOO, ICAO: ENBO, lulesamisk: Bådåddjo) er en lufthavn beliggende på Hernes, ytterst på Bodøhalvøya i Bodø kommune. Flyplassterminalen ligger 1,5 kilometer sørvest for Bodø sentrum, og grenser til Vestbyen bydel i nord. Bodø lufthavn betjener det tradisjonelle landskapet Salten, som utgjør Bodøregionen, i tillegg til å være en av Norges stamlufthavner. I 2011 ble Bodø lufthavn trafikkert av over 1,7 millioner passasjerer og 50 000 sivile flybevegelser, noe som gjør den til Norges sjette største lufthavn, samt Nord-Norges nest største lufthavn, målt etter aktivitet i form av passasjerer og flybevegelser.
Lufthavnen er samlokalisert med Luftforsvarsbase Bodø, der 331 skvadron er stasjonert med F-16 kampfly.
Historie
Sommeren 1935 startet Det Norske Luftfartselskap en flyrute mellom Bergen og Tromsø. Ruta ble trafikkert med et mindre enmotors Junkers W 34-sjøfly, «Ternen». Ruten ble fløyet tre ganger i uken, og det var mellomlandinger i Ålesund, Molde, Kristiansund, Trondheim, Brønnøysund, Sandnessjøen, Bodø, Narvik og Harstad. Passasjerer ble tatt med i den grad det var ledig plass etter at posten var lastet inn.
Bodø lufthavns historie starter med andre verdenskrig, da britiske Royal Air Force (RAF) fikk bygd en alliert feltflyplass av planker. Flyplassen ble plassert nordøst for dagens flyplassområde, 1,5 kilometer utenfor den daværende bygrensen, i Bodin kommune, på stedet der Norsk Luftfartsmuseum ligger i dag. Flyplassen ble bygd på dugnad, og byggeperioden var fra 14. mai 1940, til åpningen 26. mai samme år. Flyplassen ble med en gang tatt i bruk av tre Gladiator-jagere, eid og operert av RAF. Flyplassen ble bombet dagen etter åpningen, av det tyske luftvåpenet Luftwaffe, som overtok og forlenget flystripa til 1200 meter. Tyskernes oppbygningsmateriale var også planker. Tyskerne hadde i løpet av 1946 også bygd hangarer, kaserner, brannstasjon og bunkere.
I årene etter krigen var det uenigheter om Bodø skulle beholde en lufthavn, spesielt siden passasjergrunnlaget var tynt. Den 1200 meter lange plankerullebanen ble imidlertid beholdt frem til 1951, med regelmessig aktivitet. Flyplassen ble blant annet reddet av Luftforsvarets flytting av hovedtyngden mot sør.
I stortingsmelding nummer 37 for 1950 ble det offentliggjort at Samferdselsdepartementet ønsket å bygge en ny lufthavn i Bodin kommune, straks sør for Bodø. Da måtte én skole, 16 boliger og 14 uthus flyttes. Dette ble slutten for Hernesbygda, som hadde et samlet areal på rundt 315 dekar dyrka mark. En ny 2000 meters rullebane stod ferdig 25. april 1952, og den offisielle åpningsdatoen ble satt til 12. mai. SAS hadde den første landingen, med passasjerflyet Douglas DC-4 HaakonViking. Hensikten med den nye flyplassen var å ha en kombinert sivil og militær flyplass i Nord-Norge, og Bodø lufthavn skulle være hovedlufthavn for landsdelen. Oppbygningen skjedde i samarbeid med det amerikanske våpenhjelpprogramet MDAP, og fikk NATO-standard på 1960-tallet, etter nok en utvidelse.
Passasjerterminalen ble tegnet av det lokale arkitektfirmaet Boarch arkitekter. Arbeidet ble påbegynt i 1983 og sto ferdig i 1990, flyplassen har blitt påbygd av Boarch til i 2015. Bygget har en størrelse på 14 000m², og prosjektkostnadene på flyplassen har vært på ca 228 millioner kroner.
I 1960 hadde lufthavnen bare 30 000 reisende, og i 1984 ble det målt 690 000 passasjerer. Først i 1994 ble det målt 1 million besøkende.
Et tallmessig uttrykk for slik parallell nedsliting og vekst finner vi i Bodø. I løpet av en periode fra 1953 til 1985 vokste ekspedisjonsbygningen fra 600 til 1920 kvadratmeter. Den ble påbygd og ombygd 18 ganger og hadde tilslutt 74 hjørner. >ref
Ansvaret for flyplassdriften på Bodø lufthavn ble overført fra Forsvaret til det statseide selskapet Avinor AS 1. august 2016.
I februar 2017 ble det kjent at den nåværende flyplassen skal erstattes av en ny flyplass. Prislappen for den nye flyplassen er beregnet til å være opp mot fem milliarder kroner. Erna Solberg har kunngjort at regjeringen vil støtte med 2,4 milliarder. Flyplassen skal etter planen stå ferdig 2025. Rullebanen blir flyttet 900 meter. Arealene til den nåværende flyplassen vil bli brukt byutvikling av Bodø.
Fasiliteter
Den sivile delen av Bodø lufthavn dekker et areal på rundt 1,5 km², og har én rullebane, med én terminal. lufthavnen benyttes i hovedsak kun av passasjer-, transport- og militærfly, men kan også ha GA-operasjoner for småfly. Bodø Air Show arrangeres også ved lufthavnen.
Terminalen
Terminalsbygningen er på 6 500 m², og har tilsammen sju gater, hvorav tre av dem er jetbroer, mens de gjenværende fire gatene betjener åtte småflyoppstillinger. Samtlige utganger har gaten i andre etasje, og mulighet for småflyoppstilling.
Bodø lufthavn er en «stille lufthavn», hvilket betyr at opprop over høytaleranlegget kun skjer ved spesielle anledninger, som for eksempel oppkalling av passasjerer og lignende. Oppropene skjer kun i avgangshallene. Terminalen har to kiosker, Travel Value, tax-free-handel, restaurant og bar.
Rullebane og flytrafikkontroll
Lufthavnen har én asfaltert rullebane, som måler 2 794 x 45 meter og har baneretningen 07–25. Rullebanen har en innseiling over hav, og en innseiling over bebyggelsen i Bodøsjøen og Alstad bydeler. I 2006 ble rullebanen utvidet i vestre ende med 600 m, som økte totallengden til knappe 3400 m og gjør den til Norges nest lengste etter vestre bane på Gardermoen, men denne forlengelsen er bare tilgjengelig til avgang for militære fly for å redusere flystøy. De ekstra 600 m er en såkalt fremskutt terskel og er markert med piler fram til landingsdelen for sivile fly, som er lik den gamle rullebanelengden.
Det er to taxibaner ved lufthavnen, en på hver side av rullebanen. Den nordlige som ligger mot terminalen er til sivil bruk og den sørlige til militær bruk. Den sivile taxibanen går ca. 3/4 av avgangsstrekningen for sivil luftfart, men mangler noen hundre meter i øst. Den militære strekker seg i hele rullebanens lengde, inkludert den ekstra 600 m terskelen i vest.
Handlingsselskaper
Bodø lufthavn har to bakkehandlingsselskaper, SAS Ground Service og Røros flyservice AS. Førstnevnte betjener Scandinavian Airlines System, Widerøe, Lufttransport og Thomas Cook Airlines, mens sistnevnte betjener Norwegian Air Shuttle og enkelte charterselskap.
Bakketransport
Bodø lufthavn ligger 1,5 kilometer sørvest for Bodø sentrum. Bodø lufthavn bussholdeplass befinner seg rett øst for hovedinngangen, og er tilknyttet to bybusslinjer, og fire regionbusslinjer. Samtlige busslinjer fra Bodø lufthavn holdeplass går via sentrum, og det går mellom seks og ti busser fra lufthavnen i timen.
Flyplassen har drosjeholdeplass og bilutleie. Det er egne korttids- og langtidsparkeringer, men plass for til sammen 599 biler.
Redningshelikopter
330 skvadron er stasjonert på lufthavnen med to Sea King redningshelikoptre. I forbindelse med utskiftningen til nye SAR Queen helikoptre vil den eksisterende basen oppgraderes og er planlagt ferdig høsten 2022.
Jaroslav Plašil
Jaroslav Plašil (født 5. januar 1982) er en tsjekkisk tidligere fotballspiller.
Klubbkarrieren
18 år gammel fikk Plašil kontrakt med den franske klubben AS Monaco i 2000. De første to sesongene spilte han bare 8 kamper fra start, og ble deretter utlånt til Ligue 2-klubben US Créteil. Etter godt spill for Créteil returnerte Plašil til Monaco på begynnelsen av 2003-sesongen, og de neste fire årene hadde han fast plass i startoppstillingen. I sesongen 2003/04 var han med på Monacos vei til finalen i Mesterligaen. Denne sesongen fikk Plašil en nettkjenning i målkalaset mot Deportivo de La Coruña, som Monaco vant hele 8–3. I 2007 forlot Plašil Monaco og signerte en fireårskontrakt med den spanske klubben CA Osasuna.