cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Penny
Språklige varianter av penny er fennig som i dag er 1/100 bosnisk mark, pfennig som ble brukt som 1/100 mark i Tyskland frem til 31. desember 2001, penni som anvendtes som 1/100 mark i Finland frem til 2002, samt penning som ble brukt som myntenhet i Sverige i eldre tid.
Ruth Haukenes
Ruth Haukenes (født Ruth Gregersen 14. november 1926) var en norsk tennisspiller fra Arendal.
Widerøes destinasjoner
Widerøes destinasjoner er en oversikt over alle destinasjoner flyselskapet Widerøe tilbyr på regulær rutebasis.
Widerøes rutenett dekker store deler av Norge, og spesielt STOL-destinasjonene på Vestlandet, Nord-Trøndelag og i Nord-Norge. Selskapet operer også flere utenriksruter mellom Norge og land som Tyskland, Storbritannia, Sverige og Danmark. Flere av utenriksrutene flys som codeshare med SAS.
Grazielle
Grazielle Pinheiro Nascimento (født 28. mars 1981) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for fotballklubben Santos FC.
Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Overtru fra Yttersia
Overtru fra Yttersia er det fjerde studioalbumet fra Neograss, utgitt i 2012.
Idrettsarenaer i Drammen
Idrettsarenaer i Drammen er en liste over idrettshaller, idrettsparker, isflater, alpinanlegg, svømmehaller og stadioner i Drammen kommune.
Visjon og mål
Det er definert tre mål:
Robert J. Chassell
Robert «Bob» J. Chassell (født 22. august 1946 i Bennington, Vermont, USA, død 30. juni 2017 i Great Barrington i Massachusetts, USA) var en av de grunnleggende medlemmer av Free Software Foundation (FSF) i 1985. Mens han arbeidet i styret, var Chassell også kassereren for FSF. Han forlot FSF for å bli fulltids talerør for emner om fri programvare. Han ble diagnostisert med progressive supranuclear palsy (PSP) i 2010, og døde som resultat den 30. juni 2017.
Staffan de Mistura
Staffan de Mistura (født 25. januar 1947) er en svensk-italiensk diplomat og FN-tjenestemann. de Mistura ble den 27. januar 2010 utnevnt til representant for FNs UNAMA i Afghanistan, etter Kai Eide. I september 2021 gikk Marokko med på utnevnelsen av Staffan de Mistura, FNs personlige utsending i Vest -Sahara.
Vera Komisova
Vera Jakovlevna Komisova (Вера Яковлевна Комисова)  født 11. juni 1953 i St. Petersburg) er en russisk tidligere friidrettsutøver som konkurrerte for Sovjetunionen på 100 meter hekk.
Bárbara
Bárbara Micheline do Monte Barbosa (født 4. juli 1988) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for fotballklubben Sunnanå SK.
Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Gustav Vasas galeiflåte
Den svenske galeien i 1500-tallet ble introdusert av Gustav Vasa omkring 1540 som en militærteknisk innføring av ny stridsteknologi i den svenske Flottan. Den middelhavske galeien skulle bli forbildet for 1500-tallets galeien i det svenske kongedømmet, men under forskjellige omstendigheter som en del av den militære opprustningen Gustav Vasa hadde startet for opprettholdelse og beskyttelse av den nye staten. I Gustav Vasas tid fram til hans død i 1559 ble 32 galeier bygd og tatt i bruk av det svenske militærvesenet.
Den svenske galeien
De fleste galeiene i Gustav Vasas regjeringstid var mindre varianter av den normale galeien fra Middelhavet som tilhørte forskjellige galeityper, den meste vanlige type var galea sottil. Utenlandske galeibyggerne ble hyret av svenskene for byggingen av deres galeier som dermed var oppført i kravellbygging med slett bordkledning. Alle rofartøyer i Nord-Europa fram til midten av 1500-tallet var normalt klinkbygd som en fortsettelse av hevdvunnede tradisjoner.
Byggeteknikker for byggingen av galeiene i Sverige var hentet fra flere land, deriblant republikken Venezia. Ifølge historikeren Olaus Magnus skal den venetianske ekspertise ha vært viktig for galeibyggingen. Kongen hadde viet spesielt mye oppmerksomhet på galeibyggingen, og intervenert personlig i en tvist om byggingen av en galei i Älvsborg. Venetianerne hadde bygd en galei i 1550 som var «åbäkigt» bygget. For å bøte på dette skulle en galei bygges etter svenskenes egen design i Stockholm. Instrukser i et brev til Botved Larsson i Stockholms slott om å bygge en ny galei var skrevet av Gustav Vasa:
En galea sottil på 1500-tallet hadde normalt omkring 24 par benker med tre roere hver arrangert i alla sensile eller a scaloccio system, det første med én åre for hver roer i en gruppe, det andre med flere roere for én åre. Den søreuropeiske galeien var normalt utstyrt med utriggerne kalt apostis som årene ble festet på, og som skulle bli innført på krigsgaleier over hele det europeiske kontinentet over de neste to århundrer. Den svenske galeien som en monorem var mindre med 15 til 20 par benker med to roere hver, men det er ikke sikkert om apostis-utriggerne ble brukt eller om man bare hadde brukt årehull.
Den vanlige riggingen for krigsgaleien i midten av det sekstende århundret var to master med latinerseil, de største betegnet som galea bastarda kunne ha tre master. Den svenske galeien på Gustav Vasas tid hadde to til tre master med skværseil (råseil) eller to master med skværseil og mesanmasten med latinerseil som sett på «Buffeln».
Utseendet på den svenske galeien fra renessansen er ikke kjent ettersom det bare finnes én avbildning av en galei fra 1500-tallet, et kopperstikk fra 1568 av svenskekongen Johan III som hadde gjort opprør mot sin bror Erik XIV, gjenviste erobringen av Stockholm. På dette kobberstikket er en galei sett med en mast uten en stridsplattform der en stor kanon er synlig, sammen med en utrigger med brystvern for ti til tolv årer mot akterskipet med et poopdekk. Men kobberstikket kan ha vist et feilaktig inntrykk av galeien i Stockholm ettersom det er påstått at kunstneren kan ha forsøkt å gjenvise en middelhavsgalei. Den enslige masten langt forut hadde en rå uten seil som var skråstilt, et tegn på bruk av latinerseil.
Ifølge dokumenter var «Näcken» fra året 1560, en tremastet galei på 24 lester i deplasement med tre master med rær for råseil og toppseil. Besetningen på det samme skipet er oppgitt til 104 mann i året 1557. Galeien «Morianen» fra 1541 hadde en besetning på over 140 mann ombord. Den normale størrelsen for de fleste galeiene er oppgitt til mellom 75 og 150 tonn, og som kan ha en besetning på mellom 80 og 140 mann. De større galeiene på opptil 200 tonn som «Björnen» og «Enhörningen» kan ha en besetning på over 161 mann.
Fra 1543 i et brev fra svenskekongen til skipper Olof Eriksson blir det kjent at større sværkalibret stykker sammen med kammerskyts var montert på de større galeiene. En artillerist (bøsseskytter) dro til Lödöse i 1548 for å montere en feltslange på en nybygd galei. Det ble også brukt mindre svingskyts montert langs skipssidene.
Gustav Vasa og hans strategi
Selve initiativtageren i Sverige for innføringen av den nye fartøystypen på fremmede trakter er Gustav Vasa som anså galeien som essensielt for det svenske militærvesenets kapasitet til å opprettholde og beskytte det nye kongedømmet. En slottsfogde på Älvsborg festning i 1543 var skeptisk ovenfor galeiene, og svenskekongen forklarte sitt valg med at det nye våpensystemet som hadde vist seg nyttig i Østersjøen, skulle også være brukbar for operasjoner på Västerhavet (Skagerrak og Kattegat).
Steinar Moldestad
Steinar Moldestad (født 15. januar 1981 i Trondheim) er en norsk illustratør. Han har blant annet arbeidet i Adresseavisen og illustrert Anne B. Ragdes humoristiske bok Kunsten å krangle fra 2003. I 2006 utgav han bildeboka Dovrebanen der han også har skrevet teksten. Moldestad er utdannet art director ved Westerdals Oslo School of Arts, Communication and Technology i Oslo.
Steinar Moldestad studerer i dag psykologi ved Universitetet i Oslo.
Gustav Vasas galeiflåte
Gustav Vasa og hans strategi
Han anså galeien som et effektiv forsvarsvåpen med transportskapasitet for raske forflyttning av tropper. Han hadde startet en omorganisering av den svenske arméen som tidligere besto av kostbare leiesoldater og oppbud av væpnede folk, som deretter ble erstattet av en organisert hær som besto av utskrevne soldater fra befolkningen. I det svenske kongeriket, med mange og lange vannveier, innsjøer og skjærgård, samt åpent hav mellom deler som Finland, var amfibisk kapasitet deretter nødvendig for den svenske arméen som måtte samarbeide med den svenske flottan som ønsket en forsvarskapasitet i lukket farvann og sjøveier innover i landet som til Stockholm.
Den danske strategien ved et angrep på Sverige dreide seg først og fremst om bruk av flåtestyrker til sjøs for å seile opp til innløpet i Stockholms skjærgård, landsette troppene og deretter beleire den viktige byen. Denne strategien hadde lyktes i tidligere tider, men i 1522 klarte Gustav Vasa med en felles flåte av svenske og lybske krigsskip å blokkere den danske flåten fra å komme fram til Stockholm. Dette året hadde man lært viktigheten av gode batterier på fast grunn og bruk av terrenget for å utmanøvrere og sperre ut fiendtlige fartøyer i skjærgården. Galeien med en kraftig bestykning kunne dermed utgjøre en formidabel utfordring med lite dypgang, uavhengighet av vinden og nærhet til basene. I København anså man disse svenske galeiene som en avgjørende hindring for et eventuelt angrep på Stockholm.
En utenrikspolitisk krise oppsto i 1544 etter den danske arvekonflikten om retten til tronen mellom Christian III og slekten etter den tidlige konge Christian II var bilagt med en separatfred. Sverige og Danmark hadde alliert seg mot den tyske keiseren som tidligere hadde støttet Christian IIs slekts krav på tronen. I løpet av 1543 hadde keiseren hell med seg i sin krig mot Frankrike, og kunne vende seg mot alliansen i nord. Men intern uro hadde oppstått i keiserriket, og keiseren ønsket å bilegge konflikten. Etter nyheten om at danskene hadde startet forhandlinger med det tyske keiserriket ble kjent, fryktet Gustav Vasa først et dansk-tysk angrep på sitt rike.
Samtidige galeier i det svenske kongeriket ble samlet i Älvsnabben for å fungere som en ytre forsvarsring mellom øyene, holmene og skjærene i Stockholms skjærgård. Baggenstäket (Hårstäket den gang) ble opprensket til 4 alner dybde (2 m) så galeiene kunne bruke denne sjøvegen istedenfor hovedleden forbi Vaxholm. Om det skulle bli nødvendig, skulle galeiene seile nedover til Kalmarsund for å støtte Kalmar slott som var ansett som «porten til Sverige».
I Finland besto den svenske marinens nærvær av galeier, oftest to eller tre galeier med base i byen Åbo. I begynnelsen kunne disse svenske galeiene observeres som en maktdemonstrasjon ved munningen av Finskebukten, som skulle holde oppsikt over sjøfarten og utgjøre et maktmiddel mot byen Reval i dagens Estland. I året 1555 hadde urolighetene langs den russisk-svenske grensen opptrappet til en faktisk krig, og den svenske galeiflåten ble satt på sin første prøve som et transportmiddel. Over 4 000 soldater ble ført over til Finland i løpet av sommeren 1555 og omlagt 19 galeier deltok. Kanskje halvparten av soldatene overført på galeiene. Galeien i Sverige hadde ikke en permanent robesetning, istedenfor hadde man brukt soldatene som roere under ledelse av eksperter. For en planlagt sjøekspedisjon i året 1557 skulle 1 800 soldater bemanne tjue galeier.
Galeiene deltok i de svenske militæroperasjonene under krigen. Jakob Bagge ledet den svenske flåten inkludert galeiene oppover elven Neva mot den viktige festningen Nöteborg ved Ladoga i september. Den 29. september ble de svenske skipene fanget av en kraftig vind som presset dem mot landet under Nöteborgs slott, og ble underlagt angrep av russerne. Men Bagge klarte å holde vekk russerne med sitt artilleri som var raskt ført på land. Det kunne bare ha hendt om man hadde fartøyer med lite dypgang og sterk nok bestykning. Offensiven mot Nöteborg ble oppgitt, og svenskene ble deretter defensivt fram til freden den 2. april 1557.
Erik XIVs kroning
Erik XIV ble kronet den 29. juni 1591 i Uppsala. I forbindelse med den viktige seremonien, som også var en maktpolitisk demonstrasjon for Vasaslekten ovenfor det svenske folket og de utenlandske representanter, ble galeiene benyttet som et spesielt transportmiddel. Under slike omstendigheter ble disse galeiene kalt «hofgalejor» («hoffgalei»). De fem pommerske hertugene hadde i sitt fravær sendt stattholderen i Kammin, Henrik Norman, til kroningen sammen med hans sekretær Simon Fischer. Tjue år senere skrev Fischer ned sine opplevelser under reisen til Sverige.
Noe av det første som møtte Fischer ved ankomsten i Sverige utenfor Kalmar slott var stattholder Jöran Eriksson Gyllenstjerna ombord på hans galeja. Tilsammen 78 personer gikk ombord på galeien som var bemannet med soldater som roere ved årene. Det tok fjorten dager i motvind for å komme seg til Stockholm fra Kalmar.
Den neste måneden, den 18. juni 1561, seilte Erik XIV og hans følge fra Stockholm til Uppsala ombord på fire galeier, men reisen tok flere dager på grunn av sterk motvind. Lettere ble det under returen fra Uppsala etter kroningen hadde funnet sted. Galeiene ble brukt som et personlig transportmiddel for deler av det svenske hoffet og kongeslekten inkludert hertug Johan som dro hjemover ombord på en galei til Finland den 2. august.
Johan IIIs galeiflåte
Den svenske galeibyggingen opphørte brått etter Gustav Vasas død, og galeiflåten ble meget raskt redusert fra 26 stykker til bare seks i året 1568.
Johan III rustet ut en galeiflåte med et byggeprogram for krig mot Russland mens det var våpenhvile mellom svenskene og russerne fra 1583 til 1590. I 1590 hadde Johan III den fjerde største galeiflåten i Europa etter Spania, Det osmanske riket og Venezia med omkring 30 galeier. Svenskekongen hadde gått inn i krig mot den russiske tsaren Ivan den grusomme om herredømme over det nordlige Baltikum i året 1570, og skulle forsøke å utvide sitt territorium mot Ladoga i nord og Ingermanland i sør. Krigen brøt ut på nytt den 6. januar 1590, og en russisk hær klarte å gjenerobre vestre Ingermanland og nådde byen Narva i løpet av vinteren.
Alle svenske galeier ble overført til Finland i 1590-91, men kunne ikke få en avgjørende virkning i krigens løp. Det russiske angrepet mot Narva hadde tvunget svenskene tilbake på defensiven, og de planlagte operasjoner på elven Neva og innsjøen Ladoga uteble. Johan III ble syk og døde senere i 1592, det siste året med krigshandlinger. De svenske forberedelsene som hadde kostet så mye, kom ikke til nytte, og vinterkrigens påkjenninger under det russiske angrepet og «Kalla vintertåget» med 12 000 soldater mot Novgorod rammet moralen på begge sider.
Den svenske galeien i Johan IIIs galeiflåten var formodentlig av den samme type som Gustav Vasas galei, men opplysninger om bestykningen på noen av de større er bevart. De større galeiene var like stor som disse i 1700-tallet med 20 til 22 par årer og fem mann ved hver åre, dermed en robesetning på 200 til 220 soldater.
Efteløt
Efteløt er en bygd som ligger i Ytre Sandsvær i Kongsberg kommune (Buskerud). Efteløt har egen barneskole og kirke.
Grave (masseenhet)
Grave var en måleenhet for masse som var lik 1 kubikkdesimeter vann. Grave har symbolet gv. Enheten ble innført under den provisoriske innføringen av metersystemet i Frankrike i 1793. I 1795 ble gram eller gramme fastsatt som legal grunnenhet for masse. Begrepet grave ble senere endret til kilogram, og den 20. mai 2019 ble definisjonen endret til å være basert på Plancks konstant.
Aleksandr Grisjtsjuk
Per 1. juni 2014 har han en FIDE-rating på 2792, noe som plasserer ham på en 3.-plass på listen over verdens sterkeste spillere.
Han er også en av verdens beste hurtigsjakkspillere (3.-rangert) og lynsjakkspillere (10.-rangert). I september 2006 gikk han til topps i VM i lynsjakk etter stikkamp mot Pjotr Svidler.
Politisk union
En politisk union er en form for stat som består av mindre stater. I motsetning til en personalunion deler de individuelle statene en felles regjering og unionen anerkjennes internasjonalt som en enkelt politisk enhet.
Eksempler inkluderer USA, Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland, Den europeiske union, De forente arabiske emirater, Serbia og Montenegro og Sovjetunionen.
Det motsatte av en politisk union er en enhetsstat.
Calocerambyx
Calocerambyx er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En ganske stor, kraftig, brun trebukk med lange antenner. Oversiden er nokså tett kledt med brunhvit bestøvning. Antennene hos hannen er kraftige og rundt dobbelt så lange som kroppen. Pronotum er rundet, med tette tverrfurer. Dekkvingene er avsmalnende bakover, sidene litt rundede, med avrundet rettvinklede "skuldre" og en tann i spissen. Beina er ganske lange, kraftige, men ikke påfallende fortykkede.
Danielli Pereira da Silva
Danielli Pereira da Silva (født 21. januar 1987) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for fotballklubben Kubanochka.
Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i kvartfinalen.
Oslo Sameforening
Oslo Sameforening (samisk: Oslo Sámiid Searvi) er en lokalforening stiftet i 1948 og tilsluttet Norske Samers Riksforbund.
Historie
Oslo sámi sær'vi («Oslo Sameforening») stiftet av samer i Oslo, menst som en forening for kulturformidling og sosial samvær. I 1950 ble organisasjonen omorganisert og navnet endret til «Sámi sær'vi», på norsk «Samisk selskap». Fra da av ønsket foreningen å være en organisasjon for alle samer i Norge, med siktemål om å være politisk organisasjon for samenes kår. Utover i 1950- og 60-årene ble det også opprettet lignede foreninger andre steder i landet. I 1968 ble Sámi searvi igjen omorganisert til «Norga Sámiid Riikkasær'vi», altså Norske Samers Riksforbund.
Utvikling fra lokal forening til nasjonal organisasjon
Sosiologen Per Otnes (1941–) har omtalt Oslo Sámiid Searvi som en «eliteorganisasjon» med «mange nordmenn og nær sakt av-samifiserte samer i viktige stillinger». Andre som var motstandere av samebevegelsen brukte det elitepregete tilsnittet som et argument mot å ta organisasjonen alvorlig. Sosialantropologen Vigdis Stordahl (1951–) har på sin side påpekt organisasjonens arbeid for å fremme anerkjennelse i det norske samfunnet. Blant annet dens arbeid for samenes rett til kulturell overlevelse og fremgang, samt motarbeidelse av samenes negative selvbilde.
Etnografen Gutorm Gjessing (1906–1979), som var medlem av Oslo Sameforening, skrev et avisinnlegg i 1949 der han tok til orde for at gjenreisningen av Finnmark måtte skje slik at det forbedret samenes økonomiske situasjon. Han foreslo et statlig kontor for samiske saker, som skulle ledes av en etnograf med «en same ved sin side.» Slik skulle samenes interesser styrkes med vitenskapelig kunnskap. Dag Tønder (1907–1989) som da var konstituert fylkesmann for Finnmark tok ideen alvorlig, og fylkestinget vedtok enstemmig å etablere et slikt organ i 1953, for å «skape og styrke tillitsforholdet mellom den samiske folkegruppen og det øvrige samfunn.» Ikke minst ved å fremme samisk næringsliv og «nedarvede bruksrettigheter til de områder de har nyttet gjennom tiden.» Samisk råd for Finnmark arbeidet intenst for å fremme samenes sak, med opplysningsskrifter på samisk, samiske sendinger i radio, opprettet avisen Ságat, hjelp til sosiale saker og arbeid for næringslivet. Rådet arbeidet også for nordisk samarbeid, og de hadde nær kontakt med sentrale myndigheter i Oslo.
Mamit (distrikt)
Mamit (hindi: ममित जिला ) er et distrikt i den indiske delstaten Mizoram. Distriktets hovedstad er Mamit.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 85,757 innbyggere i distriktet, mot 62,785 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 17,27 % av befolkningen.
Qingtongxia
Qingtongxia (kinesisk: 青铜峡; pinyin: Qīngtóngxiá) er et byfylke i byprefekturet Wuzhong i den autonome region Ningxia Hui i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 244,047 innbyggere i 1999. I fylket ligger Qingtongxia-demningen og Qingtongxia kullkraftverk, samt en større sement-fabrikk og et aluminiumsverk.
Samferdsel
Kinas riksvei 109 løper gjennom området. Den knytter Beijing sammen med Lhasa i Tibet. Den løper vestover fra Beijing via Datong, Yinchuan, Lanzhou og Xining til Golmud før den vender sørvestover mot Lhasa.
Arkeologiåret 1516
Arkeologiåret 1516 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1516.
Dødsfall
...
Ejnar Mikkelsen
Ejnar Mikkelsen (født 23. desember 1880, død 1. mai 1971) var dansk polarforsker, skipsfører og forfatter.
Som helt ung styrmann deltok han i 1900 i Amdrupekspedisjonen til Østgrønland.
De følgende år deltok han i flere utenlandske ekspedisjoner, blant annet som kartograf i en mislykket amerikansk ekspedisjon til Nordpolen i 1901-02. Senere ledet han en britisk-amerikansk ekspedisjon i Beauforthavet 1906-08.
Han var også leder av Alabamaekspedisjonen til Nordøstgrønland 1909-12, hvor man lette etter omkomne deltagere fra Danmarkekspedisjonen. Under en sledereise på denne turen fant han dagbøkene til Ludvig Mylius-Erichsen. Ekspedisjonens skip forliste senere, noe som førte til at han og besetningen måtte vente i 2 år før de ble berget av norske selfangere.
Mikkelsen planla og ledet i 1924-25 koloniseringen av Ittoqqortoormiit/Scoresbysunds med innbyggere fra Ammassalik, det nåværende Tasiilaq. Fra 1933 til 1950 var han inspektør for Østgrønland.
Mikkelsen står for et omfattende forfatterskap, som i all vesentlighet omhandler arktiske forhold. Han ble utnevnt til æresdoktor ved Københavns Universitet i 1956.
Ved Langeliniekaien og Isbjørnen i København er det reist en minnesten over Ejnar Mikkelsen.
Et skip i det danske Søværnets flåte er oppkalt efter Ejnar Mikkelsen.
Vidar Eikrem
Vidar Eikrem (født 7. desember 1952 i Ørsta) er en tidligere journalist og redaktør av senterpartiavisa Firda Tidend på Sandane i Gloppen kommune. Han tok over etter Ola Rolf Gloppestad i 1977 og hadde jobben til Bjørn Grov tok over i 1979.
Joseph Nicolosi
Joseph Nicolosi (født 21. januar 1947 i USA, død 8. mars 2017 i California) var en amerikansk psykolog, omstridt på grunn av sine teorier om at homoseksualitet er en tilstand kan behandles ved hjelp av terapi. Han er grunnlegger og leder av Thomas Aquinas Psychological Clinic, i Encino, California, og tidligere president for National Association for Research and Therapy of Homosexuality (NARTH).
Nicolosi har vært en forkjemper for (og selv praktisert) såkalt reparativ terapi i tilknytning til homoseksualitet. Denne terapien har som mål å fjerne homoseksuelle følelser hos mennesker. Nicolosi har beskrevet sine teorier i Reparative Therapy of Male Homosexuality: A New Clinical Approach og to andre verk. Nicolosi har på grunnlag av sin forskning konkludert med at homoseksualitet er et produkt av en tilstand han beskriver som en «kjønnsidentitets mangel» («gender-identity deficit»). Denne angivelige tilstanden hos en homoseksuell person skal være forårsaket av en følelse hos dette mennesket av å ha blitt avvist av mennesker av samme kjønn. Nicolosi har en doktorgrad fra California School of Profesional Psychology.
ISO 3166-2:CL
ISO 3166-2:CL er Chiles del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Chile er det definert koder for 15 regioner.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er CL, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Chile. Andre del er to bokstaver.
Endringer
Følgende endringer i Chiles oppslag har blitt kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA siden ISO 3166-2 først ble utgitt i 1998:
Fedora 23
Fedora 23 er den 23. versjonen av operativsystemet og Linux-distribusjonen Fedora. Distribusjonen er utviklet av Fedora Project og er sponset av Red Hat. Versjonen er uten kodenavn, Denne versjonen har heller intet kodenavn og ble lansert 3. november 2015. Beta-utgaven ble lansert 22. september 2015. Med en vedlikeholdsperiode på rundt 13 måneder for hver versjon, kan man anta at denne varer til desember 2016.
Primært støttes det tre datamaskinarkitekturer. Den første er 32-biter x86-32. I likhet med andre utgaver av Fedora siden versjon 12, krever Fedora 23 minst Pentium Pro; dette er gjort for å kunne dra nytte av de treveis superskalære egenskapene ved sjette generasjon x86 (to heltalls- og en desimaltallsinstruksjon per klokkepuls).
Den andre er 64-biter x86-64. Fedora 23 har støtte for instruksjonene i nesten samtlige generasjoner av denne arkitekturen, inkludert «Skylake»-utgaven av Intel Core i7 (6. generasjon).
Den tredje arkitekturen er 64-biter RISC AArch64. Støtte for denne arkitekturen ble tilføyd allerede i versjon 20 av Fedora.
Systemkravene til en installasjon på x86-64 er 1 Gb hovedminne, 10 Gb ledig harddiskplass og en mikroprosessor på 1 GHz eller høyere.
Friedrich Witt
Jeremias Friedrich Witt (født 8. november 1770 i Niederstetten;, død 3. januar 1836 i Würzburg) var en tysk kapellmester og komponist.
Grant County (New Mexico)
Grant Countys totale areal er 10 276 km² hvorav 4 km² er vann. I 2000 hadde fylket 31 002 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Silver City som også er fylkets største by. Fylket har fått sitt navn etter USAs 18. president Ulysses Simpson Grant som også var general under den amerikanske borgerkrigen.
Friedrich Witt
Liv og arbeid
Friedrich Witt var det sjette av åtte barn til Johann Caspar Witt. Faren hans var kantor og skriver ved domstolen og døde da Friedrich var seks år gammel. Hans mor giftet seg med hans etterfølger i embete og fikk fire barn til. Sannsynligvis fikk Witt sin første undervisning i musikk og på forskjellige instrumenter av sin far og stefar.
I oktober 1789 ble Witt opptatt som cellist i orkesteret til Prins von Oettingen-Wallerstein, i Nördlinger Ries. Det kan antas at han studerte hos Antonio Rosetti, men det er ikke mulig å verifisere ennå. Rosetti forlot Wallerstein allerede i juni samme år, så Witt måtte da ha kommet dit før sitt opptak til hoffkapellet.
I 1793 og 1794 dro han på konsertreiser sammen med klarinettisten Joseph Beer (1770-1819) som også var medlem av hoffkapellet Oettinger-Wallerstein. De kom blant annet til Coburg, Weimar, Potsdam og Ludwigslust. Rundt 1796 forlot han hoffkapellet, og dro sammen med Beer på en konsertreise som varte i flere år. Denne gangen reiste de blant annet til Wien og Frankfurt am Main. I Wien ga de en konsert i Augarten, hvor Joseph Haydn var en av tilhørerne. Det ble oppført en klarinettkonsert av Witt og en av hans symfonier. Konserten ble en stor suksess og innbrakte Witt flere forespørsler om ytterligere konserter, som han skriver om i et brev til en venn.
I løpet av våren 1802 ble Witt, etter premieren av sitt oratorium Den lidende Frelser, utnevnt til hoffkapellmester i Würzburg. Der giftet han seg i 1803 med datteren til en av de rikeste borgerne i byen og ble der hele resten av sitt liv. Fra 1814 var Witt kapellmester på teateret i Würzburg. Sommeren 1824 ble han sagt opp, antagelig på grunn av sykdom. I sine siste år jobbet han blant annet som hoffkomponist for Prins Carl Friedrich zu Löwenstein-Wertheim-Freudenberg.
Witt døde den 3. januar 1836 i sin leilighet i Neubauergasse i Würzburg 65 år gammel av «lungelammelse». På dette tidspunktet ble hans kirkemusikk fortsatt satt pris på, men på grunn av skiftende musikalsk smak var resten av hans produksjon snart helt glemt, selv om hans verk i sin levetid var svært populær og verdsatt.
Witts musikalske forbilder inkluderer Joseph Haydn og Antonio Rosetti. Særlig de langsomme satsene av hans verk er ofte veldig stemningsfylte og i dem viser han seg ofte som en ekte romantiker. Witts verker er ofte preget av en fargerik instrumentering med treblåsere og horn.
I sentrum av hans arbeid er 23 symfonier, men han komponerte også instrumentalkonserter, kammermusikk, messer og andre sekulære korverk. Hans mest kjente verk er Jena Symfoni som ble funnet 1909 i Jena universitetsbibliotek. Den ble først tilskrevet den unge Beethoven av oppdageren, musikkviteren og teolog Fritz Stein, fordi det sto på stemmen til den andre fiolinen "par Ludvig van Beethoven". Denne antakelsen var støttet gjennom et utsagn av Beethoven at han hold på å skrive en symfoni i C-dur med symfoni nr. 97 av Joseph Haydn som forbilde, og symfonien som ble funnet i Jena viste faktisk likheter med dette London-verket av Haydn. Så symfonien ble spilt i et halvt århundre under Beethovens navn. Max Reger arrangerte denne symfonien for fire hender for piano. Musikkforskere arbeidet kritisk med verket: det var strid om det virkelig var Beethoven som hadde skrevet symfonien, men alle var enige om at den generelt hadde en høy kvalitet. Først i 1968 ble det bevist at symfonien var et verk av Witt.
To av hans messer, B-dur og C-dur messe, fikk en «re-premiere» etter 200 år, den 1. februar 2009 i St. Paulus-Kirke i Künzelsau. Disse messene var blitt oppdaget to år tidligere i Hohenlohe-Zentralarchiv Neuenstein og ble omskrevet til moderne notasjon.
Ryggetangslettås
Ryggetangslettås  er et fjell i tidligere Sande kommune i Vestfold. Det har en høyde på 530 meter over havet.
Friedrich Witt
Symfonier
Witt skrev til sammen 23 symfonier, blant annet:
Charles Addams
I 1966 ble det laget en TV-serie basert på Addams' skrekkfigurer under tittelen Familien Addams. Det ble seinere laget tre spillefilmer med figurene fra denne serien.
Valborg Bjurstedt
Valborg Bjurstedt (født 7. november 1885 i Mosvik, død 1968), gift Hals, var en norsk tennisspiller.
Hun var søster av tennisspilleren Molla Bjurstedt. Hun var datter av major Axel Johan Bjurstedt (f. 1848) og Anna Benedicte Jenssen (f. 1854). Anna Benedicte var datter av godseier Benedict Jenssen. Familien flyttet til Kristiania i 1887.
Hun vant 13 NM-gull i tennis i perioden 1910–1916. Hun vant kongepokalen i 1913, 1915 og 1916.
Hun giftet seg med Hans Andreas Hals fra Kristiansand i 1917 og flyttet til Stockholm med ham. Deres døtre Anne Cathrine (1917-2001) og Lilleba (egentlig Benedicte, 1919-2005) var også tennisspillere. Lilleba Hals vant 12 svenske mesterskap i tennis.
Nouveau centre
Nouveau centre, forkortet til NC., (på norsk det nye sentrum) er et liberalt politisk parti i Frankrike. Partiet ble grunnlagt i mai 2007, som Parti social libéral européen (det sosialliberale europeiske parti), av tidligere UDF medlemmer som var uenige i François Bayrou og nasjonal rådets avgjørelse om å opprette Mouvement démocrate som etterfølger for UDF.
Aarberg
Aarberg er en kommune i distriktet Aarberg i kantonen Bern i Sveits. Kommunen har 0 innbyggere.
Aarberg ligger 20 kilometer fra Bern ved elva Aare. Aarberg grenser til Bargen, Kappelen, Lyss, Radelfingen og Seedorf.
Aarburg må ikke forveksles med Aarburg i Aargau eller med Aarbergen i Tyskland.
Byen lå en stund på en øy omsluttet av Aar-elva og lille Aar-elva. Gamlebyen vokste rundt øyas kyst med en stor offentlig plass i midten. I tillegg til gamlebyen omfatter Aarberg også nye bebyggelser og landsbyene Spins, Mühletal og Grafenmoos.
Slaget ved Landskrona
Slaget ved Landskrona ble utkjempet den 14. juli 1677, ca. 12 kilometer øst for Landskrona i Sverige, mellom Tirup, Sireköpinge, Asmundtorp og Billeberga.
Bakgrunnen
Etter slaget ved Fehrbellin i 1675, som hadde endt med svensk nederlag mot Brandenburg, gikk Danmark-Norge til krig mot Sverige. Året etter sto slaget ved Öland, der herredømmet over sjøen ble vunnet av danskene. Danskene hadde nå fått blod på tann og ville gjenvinne de tapte provinsene i Skåne som de hadde mistet etter freden i Roskilde 1658 og freden i København 1660. Men nederlagene ved bl.a. slaget ved Halmstad og slaget ved Lund satte danskene sterkt tilbake. De var avhengig av de sterke basene i Landskrona og Kristianstad for å bli værende i Skåne. Karl XI ville drive vekk danskene ved et oppgjør på slagmarken, og hans aggressive dumdristighet kunne ha endt med forferdelse den 27. mai 1677 nordvest for Rönneberga backar, åtte kilometer nordøst for Landskrona.
Svenskene slapp unna i siste liten fra en dansk hær som var dobbelt så sterk som dem selv. Da Christian V forsto at en mulighet for seier var gått tapt, forsøkte han å innta Malmö, svenskenes viktigste holdepunkt i Skåne. Men slaget om Malmö ble et gedigent nederlag med 3-4000 falne i junidagene 1677. Etter dette planla Karl XI et nytt felttog mot Landskrona, fra basen hans i Herrevad kloster, nord for Söderåsen. Siden begynnelsen av juni hadde stadig flere styrker sluttet seg til ham. Snart var den svenske hæren stor nok til et nytt angrep, Christian V brøt beleiringen og returnerte til leirplassen ved Saxtorp den 12. juli 1677.
Samme dag brøt Karl XI opp fra leiren ved Herrevad kloster og rykket sørover i retning Landskrona for å innta de viktige Rönneberga backar. I Saxtorp fikk Christian V vite om dette, og en dansk hær begynte å forberede seg på nye kamper. Nye styrker var blitt overført fra Hessen og Münster i Tyskland slik at Christian V sto med 12 000 soldater klar for et feltslag mot den svenske hæren, som besto av 9 000 soldater og 4 000 bønder.
Slagoppstillingen
Den 13. juli lå Karl XI i leir øst for Tirup, som lå opp mot Rönneberga backar, der Christian V hadde slått leir. Danskene lå i en god stilling og hadde god oversikt over lange avstander, og svenske speidere oppfattet stillingene som nær uangripelige. Noen av de svenske offiserene hadde betenkeligheter, men dette ville ikke Karl XI høre på, og han truet og hetset generalene. De måtte gi etter og forberede et angrep i sluttet slagorden. Det startet klokken tre om morgenen. Planen var å rykke forbi Tirup mot Sireköpinge og derfra videre mot Rönneberga backar.
Morgenen den 14. juli fikk den svenske hæren ikke lokalisert de danske stillingene og framrykkingen stanset opp. Rudger von Ascheberg ble sendt ut for å speide etter danskene. Han kom til Tirup og deretter videre til Billeberga, over fire kilometer unna. Først da Ascheberg kom opp i kirketårnet i Billeberga fikk han øye på en lang jordvoll over en flat slette mellom Tirup og Rönneberga backar. Ascheberg forsto at Christian V hadde flyttet hæren ned i åpent lende og oppført en jordvoll med åpninger for feltartilleriet og med et dike foran. Valg av sted var lite gjennomtenkt i det uryddige terrenget opp mot Tirup og Rönneberga backar, og det lå slik til at svenskene ikke kunne angripe i frontalt engasjement. Christian V hadde flyttet sin hær ned fra Rönneberga backar fordi han lokke fram et svensk angrep.
Så snart Ascheberg hadde meldt fra besluttet Karl XI å angripe danskene i et skjevt fremstøt, konsentrert mot danskenes venstre fløy. Han rykket fram til Sireköpinge og videre opp på sletten som het Ylleshed i sørvestlig retning. Jordvollen var 3 til 4 km lang og for sterk for et frontalt angrep. Dessuten var terrenget mot Tirup ikke gunstig, slik at et angrep mot venstre fløy var mest hensiktmessig. Dessuten måtte deres venstre fløy ende opp i Tirup, slik at den ble svak. De 4 000 bøndene ble lagt i og omkring Tirup til fordel for den høyre fløyen som var vendt mot Sireköpinge.
Idet svenskene rykket framover i slagorden hadde danskene gjennomskuet deres hensikt, og om formiddagen besluttet Christian V, som nå fant seg på et sted som var utsatt for et flankeangrep, og han avanserte derfor i frontalt angrep. Dermed var det bare å flytte seg vekk fra jordvollen med høyre fløy, og flytte venstre fløy litt tilbake. Denne uventede manøvreringen kom brått på svenskene. Klokken var 10.30.
I dansk slagorden fra høyre til venstre sto kommandantene Christian V, hans bror prins Georg, general Goltz og tre generalmajorer i høyre fløy i to linjer, generalløytnant Rüsensteen og generalmajor Schack i midten i to linjer og generalløytnant Arendorff med tre generalmajorer i venstre fløy.
I svensk slagorden fra venstre til høyre sto feltmarskalk Grundel-Helmfeldt med to generalmajorer og en oberst i to linjer i venstre fløy, generalløytnant Schultz von Ascheraden med generalløytnant Gyllenstierna i midten i to linjer og Karl XI med general Ascheberg, generalmajor Mortaigne og generalmajor Bielke i høyre fløy.
Styrkene og taktikk
I den danske hæren deltok 4 260 tyske soldater som var leid inn fra fyrstbiskopen Christoph von Galen i Münster, samt et keiserlig infanteriregiment på 1 200 mann og et detasjement på ti infanterikompanier og 270 dragoner fra Hessen. Disse skulle erstatte tapene fra Slaget om Malmö og representerte en sterk styrke sammen med et dansk infanteriregiment som besto av 1 800 tyskere fra Brandenburg. En dansk bataljon besto av 250 mann, mot en svensk på 330 mann, en dansk skvadron består av 150 ryttere mot en svensk på 180 ryttere.
Egmont Litor
Egmont Litor AS, tidligere bare kalt Litor eller Litor forlag, er et norsk forlag som særlig utgir barnebøker. Litor har tradisjonelt utgitt fargerike bildebøker og masseprodusert, internasjonal triviallitteratur for barn. Egmont Litor utgir også spill, aktivitetsbøker og annet. I 1988 ble spill-utgivelsene fra Damm forlag skilt ut til Litor. Egmont Litor er en del av det danske Egmont-konsernet.
Slaget ved Landskrona
Styrkene og taktikk
4 000 misfornøyde bønder var utkommandert til Skåne fra Småland for å bekjempe snapphaner, og da de oppdaget at de var kommet til et feltslag hvor de kunne gjøre lite nytte for seg ble de oppskremt og sinte. De hevdet å ha blitt lurt av landshøvdingene deres, og at de i skjul hadde samarbeidet med offiserene. Bøndene var bare utstyret med påler, høygaffel, økser og annet som ikke dugde i kamp mot kårde, pike eller gevær.
Egmont Litor
Annet
Litor AS er også navn på et eiendomsselskap innen Olav Thon Gruppen som driver med utleie
Slaget ved Landskrona
Slaget
Kampene ble innledet kl. 10.30 om formiddag da danskene foretok sine forflytninger til tross for kraftig ild fra det svenske artilleriet. De kom overraskende på svenskene som snart ble angrepet på høyre og venstre fløy. Den første som falt var en dansk major som ble drept av en kanonkule sammen med noen få av sine menn.
På den danske venstre fløyen hadde de gått rett inn i de svenske rekkene som var ledet av Karl XI. Han ville ikke vente med motangrep, og gikk på de fremste danske troppene ved en høy mur. Men resten av hæren hadde ikke fulgt etter. I noen få minutter slåss Karl XI og drabantskvadronen på 142 mann desperat og var nær ved å blir tilintetgjort, da de andre troppene kom fram i aller siste øyeblikk. Livregimentet kom til og klarte å ta seg over den høye muren hvor Karl XI hadde forskanset seg. Deretter drev de vekk danskene under sterk ild. Kampen utviklet seg til et eneste stort masseslagsmål og et blodbad for de danske soldatene som ble presset tilbake med store tap. De trakk seg tilbake over Ylleshede og sørvest helt til Asmundtorp, forfulgt av svenskene. Alt dette hendte i løpet av en halv time eller mer, på en usedvanlig varm dag med mer enn 30 varmegrader.
På den danske høyre fløy sto mesteparten av de uthvilte og nyankomne tyske troppene. Her var det nære på at det ble en katastrofe. Under mer dugelige offiserer gikk man til både frontal angrep og flankeomgående angrep på den svenske venstre fløy som blir satt under angrep fra foran, på flanken og i rygg. Svenskenes fløy hadde flyttet seg fra Tirup og deretter hadde den ene ende sør for Brinkagården ute i det løse. Svenskene kom i uorden og deres flanker ble rullet opp under dødelige kavaleriangrep anført av Christian V og prins Georg. Der skal kongen ha drept en offiser og to menige og såret flere andre. Den svenske høyre fløy var slått tilbake og feltmarskalk Simon Grundel-Helmfelt forsøkte å bringe sine styrker i orden på ny. Hesten ble truffet av en kule ved Brinkagården, falt og dro Helmfelt med seg. Han satt fast og prøvde iherdig å komme seg løs, men ble drept av en tysk løytnant i dansk tjeneste.
Retrett til Tirups kyrka
Den svenske venstrefløyens kavaleri trakk seg tilbake til Tirup kyrka. Generalmajor Sperling hadde nå overtatt kommandoen etter Grundel-Helmfelts død. Det svenske infanteriet ble omringet av flere danske skvadroner og det endte med en blodig strid med blanke våpen. Da danskene nærmet seg svenskene ved kirkemurene i Tirup, hørte de tromming, skriking, skyting og et voldsomt spetakkel bak kirkemuren. Danskene ble forvirret over det de så og hørte. De trodde at det var reservestyrkene som hadde kommet den svenske venstre fløyen til unnsetning. Dermed gav de opp og trakk seg tilbake.
Det vist seg å være en krigslist fra svenske befal for de 4 000 bøndene fra Småland som hadde beroliget deres menn ved å fortelle at de kunne blir massakrert om de forsøkte å flykte fra kavaleristene. Ved å gjemme seg bak murene omkring kirken og samtidig passe på at de ikke ble for synlige, unngikk man at danskene skulle ane hva det var. Ved å bråke med våpen og vifte med faner gav de inntrykk av å være reservestyrker.
Sammenstøt i senteret
Svenskene fikk nå tid til å sette inn et motangrep med sine reorganiserte styrker, for nå var balansen på deres venstre fløy sikret. Soldatene i det danske senteret oppdaget at deres venstrefløy var på flukt, og en uro spredde seg. Det svenske sentrum begynte å avansere med jevne skritt. De stoppet opp på kort avstand, musketerene la an og fyrte av en salve. De bommet ikke på så kort avstand og dansker i frontlinjen falt i bakken. Rüsensteen forsøkte å stoppet sammenbruddet ved å sette inn reservestyrken, men soldatene i reserven var merket av sjokket som den svenske taktikken skapte mot første linje og gikk i oppløsning etter kort tid.
Da Christian V hadde pustet ut ved Tirup, oppdaget han at senteret var oppløst og drevet på flukt. Han kunne se at det svenske infanteriet på 2 000 mann marsjerte mot hans egne posisjon ved Tirup. Samtidig kom en større kavaleristyrke fra Asmundstorp mot ham.
Han fikk samlet de gjenværende styrker og vendte dem mot Tirup i sluttet slagorden, men slaget var allerede tapt. Ved firetiden om ettermiddag kunne ikke danskene holde ut lenger. De var nødt til å bryte seg sørover mot Billebergåan i retning Norra Möinge, ikke langt fra Asmundtorp. Men til alt hell for danskene var det svenske infanteriet utmattet, og Christian V kom seg til Landskrona.
Tapene
Tapene etter et så blodig slag på en varm sommerdag var ikke så skrekkelige som under Slaget ved Lund, men likevel meget store. 2 500 dansker, hvorav 2 000 ryttere og 500 infanterister, ble drept eller lå såret tilbake på feltet, et ukjent antall ble tatt til fange. Mot dette ble 959 svensker drept og 824 såret, hvorav de fleste omkom seinere på grunn av sår og blødninger. Dessuten var mange rammet av overanstrengelser og heteslag.
Minst 4 200 menn av 21 000 lå tilbake på valplassen. Dessuten var det danske feltartilleriet tatt med 32 kanoner. Ingen artillerister ble spart, siden de hadde brukt lenkekuler som meide ned så mange svenske soldater i fryktelige scener.
Etterspillet
Nederlaget ved Landskrona som skyldes Christian Vs iver etter et endelige oppgjør og dårlig ledelse, var ikke avgjørende for krigens utfall. Danskene hadde fremdeles en intakt hær og sterke besittelser. Men kongen og hans offiserer hadde i deres iver plassert seg åpen mark, og da kunne svenskene manøvrere bedre fra minst to sterke stillinger. Dessuten var det for dårlig kommunikasjon mellom de danske og tyske offiserene, og ledelsen var ikke samordnet. Danskene hadde ikke forstått at de hadde bedre underhold enn svenskene. De kunne tatt tingene mer med ro, mens svenskene var under konstant tidspress.
Slaget ble ikke det oppgjøret som det var tiltenkt, for fremdeles stod det to intakte hærer i Skåne. Tapene på den danske siden ble hurtig erstattet og Christian V stilte opp sin hær utenfor Landskrona mot Karl XIs hær på Rönneberga backar i flere uker. For hver dag som gikk fryktet man et nytt storslag.
5. august 1677 red general Baudissin med syv rytterregimenter fra Landskrona fordi det var ikke nok beite for hestene. De rir mot Kristianstad i det østlige Skåne som hadde blitt overvåket av et observasjonskorps i flere måneder. Det var dessuten fra dansk side ment som et forsøk på å lokke vekk svenskene, så de kunne forflytte styrkene i fred og ro. Man hadde ikke nok mat, og da generalene ikke støttet kongens tanke om å kom seg til Helsingborg og eventuelt ta opp et slag med svenskene der, valgt man å unngå et nytt slag ved å avlede med et tokt til Kristianstad.
Karl XI trodde først at det var den danske hæren som hadde brutt opp og ville følge etter. Men istedenfor å angripe Baudissin var Karl XI blitt mer forsiktig og mindre ivrig etter strid, og det er mulig at stridighetene hadde dempet hans dumdristighet. Han kom seg til Kristianstad og fikk brutt ned broen Långebro slik at Baudissin måtte manøvrer seg om til Åhus over Helgå. Der han reist en bro vekk fra Kristianstad og trakk seg den 17. august 1677 ut, forbi den svenske hæren på 6 000 stridsdyktige mann ved Härlöf. Karl XI fulgt etter og kom fram til Norrvidinge 20. august, og så forstod han at danskenes hær hadde flyttet seg nord mot Helsingborg.
Færøyene under andre verdenskrig
Andre verdenskrig nådde Færøyene den 12. april 1940, da to britiske destroyere anløp Tórshavn og krevde at færøyingene omgående måtte forberede seg på å motta britiske soldater. Den britiske okkupasjonen ble kjent under kodenavnet Operation Valentine (Operasjon Valentin). Storbritannia overtok de områdene hvor Danmark før hadde ytet støtte, og øyene ble dermed helt avhengige av Storbritannia, som forsynte øyene med de viktigste varene i bytte mot fisk. Britene befestet stillinger på strategisk viktige steder. Sund og fjorder ble minelagt, og på Vágar bygde britiske ingeniørsoldater en militær flybase. Opp mot 8 000 britiske soldater var stasjonert på Færøyene, som den gangen hadde 30 000 innbyggere. Da forbindelsen til Danmark ble avskåret, ble styreformen et samarbeid mellom den danske amtmannen og partiene Sambandsflokkurin, Javnaðarflokkurin og Sjálvstýrisflokkurin. Fólkaflokkurin valgte å stå utenfor, da partiet ikke kunne anerkjenne amtmannens fortsatte virke. Ved valget til Lagtinget i 1943 hadde Fólkaflokkurin stor fremgang, men ikke nok til å kunne gjennomføre sitt forslag om selvstyre. Britenes holdning var at de ikke kunne akseptere en endring av øyenes status før Danmark var fritt igjen.
Færøyene ble flere ganger angrepet av tyske fly, men med minimale skader. Til gjengjeld led den færøyske skipsflåten store tap. 25 skip gikk tapt, og 132 sjøfolk omkom, tilsvarende ca. 0,5 % av den færøyske befolkningen på den tiden.