cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amalie Døvle
Operasangerinne
Da Amalie Døvle i 1879 feiret sin avskjedsbenefice ved Christiania Theater med Til Sæters, fikk også ektemannen Olaf spille en gjesterolle i stykket. Hun var da den første blant de norske skuespillerne ved teateret som fikk pensjon.
Lydreduksjonstall
Lydreduksjonstall for vinduer
Vinduer kan lages betydelig bedre enn etter minstekravene. Slike vinduer kalles ofte lydvinduer (tilsvarende svensk ljudfönster, engelsk acoustic windows eller soundproff windows osv.). Lydisolasjonen bedres ved å øke avstanden mellom glassene, optimere tykkelsen av hvert glass osv. På den måten kan lydreduksjonstallet økes til 42 dB R'wtr og mer. Hvis lydreduksjonstallet økes fra 32 til 42 dB R'wtr, tilsvarer det fysisk at 90 % av støyen fjernes, selv om ørene våre vil oppfatte dette som omtrent en halvering av støyen. Jo bedre lydvinduer, desto viktigere blir korrekt montering.
I Norge finnes ingen minstekrav til isolasjon mot støy fra utendørs kilder. Derimot finnes maksgrenser for støy fra utendørs kilder i oppholdsrom og soverom. Disse er som følger :
For å tillate oppføring av boliger (og annen støyfølsom bebyggelse) på støyutsatte steder krever kommunen vanligvis en støyfaglig utredning. Den skal bl.a. angi beregnet støy ved fasade, vurdert opp mot anbefalte grenseverdier. Herav beregnes minstekravene til lydreduksjonstall for å oppnå tilfredsstillende støyforhold i oppholdsrom og soverom på støyutsatte fasader.
Carl Nordin
Carl Nordin (født 23. desember 1989) er en svensk skihopper som representerer klubben IF Friska Viljor. Nordin har hatt det med å prestere bra på trening, men å ikke få det ut i renn, noe hans personlige rekord på 187 meter fra Planica bærer preg av. Rekorden ble forøvrig satt under trening til lagkonkurransen i 2008.
Nordin har aldri deltatt i et individuelt verdenscuprenn. Bare en lagkonkurranse i Planica er verdenscupopptredene Nordin har å sikte til. Likevel har han også deltatt i et skiflyvnings-VM, i Oberstdorf i 2008. Nordin ble der nr. 50 individuelt og nr. 11 med det svenske laget.
I Kontinentalcupen har han en 25.-plass fra Granåsen i 2008 som best. I FIS-Cup er det beste en 20.-plass hjemme i Falun.
Mrs. Dane’s Danger
Mrs. Dane's Danger er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Wilfred North.
Handling
Den velstående David Dane er mye eldre enn sin kone Alice. Men omgangskretsen deres tror at det foregår en flørt mellom Alice Dane og hennes tidligere beundrer Rex Gordon. Men Gordon står i dyp gjeld til Simon Corey, en skruppelløs pengeutlåner. Han går derfor inn i Alices hjem om natten, med den hensikt å stjele hennes verdifulle perlekjede. Samtidig går Jasper Dicey inn i hjemmet deres med det samme formålet.
Dicey misliker Dane, som en gang hadde nektet å gi ham et lån. Dane kommer imidlertid uventet tilbake, og konfrontere de to kjeltringene og hans sovende kone på soverommet hennes. I et raseri er Dane i ferd med å skyte Gordon, når Dicey forklarer den virkelige årsaken til Gordons tilstedeværelse i hjemmet deres.
Shakespears Sister
Shakespears Sister er et britisk band dannet i 1988 av Siobhan Fahey og Marcella Detroit.
Duoen hadde sin første hit i 1989 med You're History, mens singlen Stay fra 1992 toppet hitlistene i 8 uker. I 1993 skilte de to lag og Fahey fortsatte deretter som soloartist under navnet Shakespears Sister. I 2019 ble de to musikerne igjen forent med utgivelsen av Singles Party.
Clark County (Idaho)
Clark Falls County er et fylke i den amerikanske delstaten Idaho. Det ligger i de sørøstlige delene av staten og det grenser mot Lemhi County i vest, Butte County i sørvest, Fremont County i øst og mot Jefferson County i sør. Det har også grense mot delstaten Montana i nord.
Clark Countys totale areal er 4,572 km² hvorav 2 km² er vann. I 2005 hadde fylket 943 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Dubois som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1919 og har fått sitt navn etter senator Sam K. Clark.
Timotei
Timotei er en gressart, og er det mest brukte fôrgresset i Norge.
Timotei brukes mye til fremstilling av høy for hester og andre husdyr. Det har høy fôrverdi, og vokser ganske bra på de fleste jorder i Norge.
Nærstående arter som vokser i Norge er fjelltimotei (Phleum alpinum) og smaltimotei (Phleum phleoides).
Excel Prestige International
Excel Prestige International var et pyramidespill av typen Reverse Pension Plan som ble etablert i 2007.
I likhet med alle andre konsepter av denne typen lovet Excel Prestige International at deltakere som investerte en liten sum ($40), ville få utbetalt en stor sum penger ($70.000). Forklaringene på hvordan dette skulle gjøres var vage og usannsynlige. I tillegg til løftene om en gigantisk utbetaling i fremtiden, ble deltakerne også lokket med muligheter til å tjene penger ved å rekruttere nye deltakere i et hierarkisk nettverk. Det fremkom ikke på selskapets nettsider hvem som stod bak virksomheten.
I Norge kom selskapet i Politiets søkelys i 2012 i forbindelse med bankskandalen i Vegårshei Sparebank der banksjefen hadde lånt ut 11,8 millioner uten sikkerhet. Det ble mistenkt at disse pengene var blitt investert i Excel Prestige International.
I april 2013 ble selskapets nettsted etterlatt med en melding om at nettstedet var midlertidig nede grunnet DDoS-angrep.
İlham Tanui Özbilen
İlham Tanui Özbilen (født William Biwott Tanui 5. mars 1990 i Kocholwo i Keiyo District) er en kenyansk mellomdistanseløper som representerer Tyrkia. Han ble tyskisk statsborger i juni 2011, og har VM-sølv innendørs fra 2012 som beste resultat.
Karriere for Kenya
Han deltok som William Biwott Tanui ved IAAF World Athletics Final 2009 i Thessaloniki i Hellas, der han vant 1500 meter på tiden 3:35,04. Han innehar fortsatt den verdensrekorden for junior på 1 mile, med 3:49,29, som han satte i Oslo i 2009. I 2009 var han også med på det kenyanske laget som satte verdensrekord på 4 x 1500 meter, ved Golden League-stevnet Memorial Van Damme i Belgia. Tiden ble 14:36,23. Denne rekorden er imidlertid slått senere.
Han vant også 1500 meter ved World Athletics Final i Thessaloniki i 2009, med tiden 3.35,04.
2013
Året etter deltok han ved EM i friidrett innendørs 2013, der han kom på annenplass på 1500 meter. Mahiedine Mekhissi-Benabbad vant denne øvelsen. Han deltok også ved Lag-EM i friidrett 2013 i Gateshead, der Tyrkia deltok i Super League. Her vant han 1500 meter, som skaffet Tyrkia 12 poeng i lagkonkurransen, og han kom på annenplass på 800 meter, kun slått av Adam Kszczot fra Polen. Polen kom på femteplass i dette Lag-EM. I juni deltok han ved Middelhavslekene 2013, der han vant både 800 og 1500 meter. På 800 meter satte han ny mesterskapsrekord med tiden 1:44,00. Ved Islamic Solidarity Games 2013 fikk han gull på 1500 meter, bronse på 800 meter og sølv på 4 × 400 meter stafett.
2014
Ved VM i friidrett innendørs 2014 i Sopot nådde han finalen på 1500 meter, men endte på 4.-plass i finalen. Han representerte Tyrkia ved Lag-EM i friidrett 2014, der Tyrkia konkurrerte i Super League, og han endte der på tolvteplass på 800 meter og sjetteplass på 1500 meter. Tyrkia endte på 12. og sisteplass i lagkonkurransen, og rykket dermed ned til First Leage i Lag-EM 2015. Ved EM i friidrett 2014 ble han slått ut i innledningsheatet på 800 meter, der han fikk 13. beste tid. På 4 x 400 meter ble Tyrkia også slått ut i innledningsheatet, med 12. beste tid.
2015
Han kom på annenplass på 1500 meter ved EM i friidrett innendørs 2015, kun 6 hundredeler bak Jakub Holuša. Tyrkia konkurrerte i First League ved Lag-EM i friidrett 2015, og Özbilen vant her både 800 meter og 1500 meter. Tsjekkia vant lagkonkurransen sammenlagt, og rykket opp til Super League ved Lag-EM i 2017. Ved VM i friidrett 2015 ble han slått ut i semifinalen, der han fikk 22. beste tid.
Eadberht
Eadberht er et gammelengelsk mannsnavn.
Etymologi
Navneleddet ead har opprinnelse i germanske *auþa, «eiendom». Den norrøne formen av leddet var auðr. Navneleddet berht har opprinnelse i gammelengelske beorht og urgermanske *berhtaz, «lys». Leddet finnes igjen i moderne engelsk i ordet bright. Den norrøne formen av navneleddet er bjartr.
Utbredelse
Eadberht var et populært mannsnavn i England fra 600-tallet til 800-tallet.
Navnet er i dag i bruk på Færøyene i formen Eyðbjartur og på Island i formen Auðbert. Det er også en feminin form, Eyðbjørt, som er noe brukt.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Dimitrios Loundras
Dimitrios Loundras (gresk: Δημήτριος Λούνδρας; født 4. september 1885, død 15. februar 1971) var en gresk turner.
Han deltok i sommer-OL 1896 i Athen, der han konkurrerte i lagkonkurransen i skranke. Han deltok på laget Ethnikos Gymnastikos Syllogos, som kom på 3.-plass av de tre lagene som deltok. Han var da kun 10 år og 218 dager gammel, og er fortsatt den yngste medaljevinneren og deltakeren i OLs historie, dersom man ser bort ifra coxene som deltok under sommer-OL 1900, der mange av dem var barn med ukjent alder.
Loundras tjente under begge verdenskrigene, og var admiral i den greske marinen.
Game of Thrones
Game of Thrones er en amerikansk fantasy- og drama-TV-serie basert på fantasyserien En sang om is og ild av forfatteren George R.R. Martin, der den første boken har tittelen A Game of Thrones. Serien er produsert av blant annet det amerikanske kabelkanalselskapet HBO, der første sesong hadde premiere 17. april 2011. Det har siden da blitt utgitt en sesong årlig med unntak av sesong 8. Den sjette sesongen ble avsluttet 26. juni 2016. Syvende sesong hadde premiere i midten av 2017 med syv episoder. Serien ble avsluttet med den åttende sesongen med seks episoder fra april til mai 2019.
Handling
Handlinga i serien Game of Thrones utspiller seg i «De sju kongerikene» på de oppdiktede kontinentene «Westeros», «Essos» og «Sothoryos», der «somrene kan strekke seg over årtier og vintrene vare et helt liv». Dette er et voldelig føydalsamfunn med borgherrer, krigere, tjenestefolk og bønder i en middelalder-setting med dramatiske og overnaturlige innslag. Serien følger små og store enkeltpersoner i og omkring den brutale og spennende maktkampen om «Jerntronen» i hovedstaden King's Landing. Kampen og spillet foregår mellom adelsfamiliene i kongedømmet, blant annet den rettskafne krigerfamilien Stark i Winterfell i nord og den lyshårede, kyniske Lannister-familien.
Serien begynner med at Eddard «Ned» Stark (spilt av Sean Bean) bekymrer seg over skremmende meldinger fra vinterskogene utenfor muren i nord. Så får han beskjed om at Jon Arryn, hans mentor og kongens hånd, er død, og at kong Robert Baratheon er på vei fra King's Landing til borgen i Winterfell. På den andre sida av havet i øst iverksetter samtidig eksilprinsen Viserys Targaryen planer for å gjenerobre kongerikene.
Episoder
Hovedartikkel: Liste over episoder av Game of Thrones
De store husene
Kongeriket består av mange mektige familier, eller «hus». Alle husene har en «Lord» og en «Lady» som er overhode i familien. De fleste husene har eldgamle røtter, mens andre hus er ganske nye og unge. Hver familie eier et eget slott og har sine egne landområder. De mektigste husene er Stark, Baratheon, Lannister, Tully, Tyrell, Arryn, Martell, Targaryen og Greyjoy. Serien dreier seg for det meste rundt disse store familiene.
Idé og utvikling
I januar 2006 sende George R. R. Martins agent de fire første bøkene av En sang om is og ild til David Benioff etter en telefonsamtale. Benioff leste noen hundre sider av den første romanen, A Game of Thrones, og delte entusiasmen sin med D. B. Weiss og foreslo at de lagde en TV-adaptasjon av bokserien. Weiss fullførte den første boken på «kanskje 36 timer». De pitchet serien til HBO etter et fem timer langt møte med Martin (som selv er en erfaren manusforfatter) i en restaurant på Santa Monica Boulevard. Ifølge Benioff, overbeviste de Martin med svaret på Martins spørsmål «hvem er moren til Jon Snow?» Da de ble spurt om hvorfor de ønsket å gjøre bokserien om til en HBO-serie i stedet for en storfilm, sa Benioff at det ville vært umulig, siden omfanget til bokserien var for stort for en film og det ville betydd at titalls figurer måtte bli kuttet bort. Benioff la til at «en fantasyfilm av denne størrelsen, finansiert av et stort filmstudio, ville nesten sikkert fått en 13-årsgrense. Det betyr ingen sex, ingen blod, ingen banneord. Fuck that.»
Serien begynte å bli utviklet i januar 2007. HBO fikk TV-rettighetene til bøkene, og Benioff og Weiss ble ansvarlige produsenter og showrunnere. Intensjonen var at hver bok skulle bli en sesong. Til å begynne med skulle Benioff og Weiss skrive alle episodene bortsett fra én, som var reservert for Martin (som var co-executive producer). Jane Espenson og Bryan Cogman fikk etter hvert ansvaret for å skrive en episode hver for første sesong.
Pilotepisoden skal ha kostet HBO mellom 5 og 10 millioner dollar, og første sesongens budsjett ble anslått til å være mellom 50 og 60 millioner dollar. I andre sesong fikk serien en 15 prosent budsjettøkning for det store slaget i «Blackwater» (som hadde et budsjett på 8 millioner dollar). Mellom 2012 og 2015, ble budsjettet økt fra i snitt 6 millioner til «minst» 8 millioner dollar per episode. I løpet av den sjette sesongen var budsjettet på over 10 millioner dollar per episode, noe som ga en sum på 100 millioner for sesongen og en serierekord.
Casting
Nina Gold og Robert Sterne har hovedansvaret for castingen til serien. Hovedbesetningen ble castet gjennom en serie av auditions og gjennomlesinger. De eneste unntakene var Peter Dinklage og Sean Bean, som manusforfatterne ville ha med fra begynnelsen, og det ble annonsert at de var med i pilotepisoden i 2009. Andre skuespillere som fikk kontrakt for pilotepisoden var Kit Harington som Jon Snow, Jack Gleeson som Joffrey Baratheon, Harry Lloyd som Viserys Targaryen og Mark Addy som Robert Baratheon. Catelyn Stark skulle opprinnelig spilles av Jennifer Ehle, men rollen ble erstattet av Michelle Fairley. Også skuespilleren til Daenerys Targaryen ble erstattet, der Emilia Clarke tok over for Tamzin Merchant. Resten av første sesongs rollebesetning ble fastsatt i andre halvdel av 2009.
Selv om mange av rollene fra første sesong skulle fortsette i senere sesonger, hadde produsentene mange nye roller som skulle besettes for andre sesong. Benioff og Weiss utsatte derfor å introdusere flere sentrale skikkelser og slo flere figurer sammen eller tilordnet sentrale deler av handlingen til andre figurer.
Manus
Game of Thrones har brukt syv manusforfattere i løpet av seks sesonger. Serieskaperne David Benioff og D. B. Weiss, seriens showrunnere, skriver de fleste episodene hver sesong.
Bokseriens forfatter George R. R. Martin skrev én episode for hver av de første fire sesongene. I femte og sjette sesong skrev han ingen episoder siden han ønsket å fokusere på å fullføre den sjette boken i serien (The Winds of Winter). Jane Espenson var medforfatter for én episode i første sesong som frilansforfatter.
Bryan Cogman, som opprinnelig var koordinator for manuset til serien, ble forfremmet til produsent for femte sesong. Cogman skrev minst en episode i hver av de fem første sesongene og er den eneste andre forfatteren i «skriverommet» sammen med Benioff og Weiss. Før han ble forfremmet, jobbet Vanessa Taylor (forfatter i andre og tredje sesong) tett sammen med Benioff og Weiss. Dave Hill ble en del av forfatterteamet i femte sesong som assistent til Benioff og Weiss. Selv om Martin ikke er i «skriverommet», leser og kommenterer han manusdisposisjonene.
Regi
Hver sesong av Game of Thrones med ti episoder har fire til seks regissører, som vanligvis regisserer påfølgende episoder. Alex Graves, David Nutter og Alan Taylor har regissert flest episoder i serien, med seks hver. Daniel Minahan regisserte fem episoder, mens Michelle MacLaren, Mark Mylod, Jeremy Podeswa, Alik Sakharov og Miguel Sapochnik regisserte fire hver. Brian Kirk regisserte tre episoder i løpet av første sesong, og Tim Van Patten regisserte seriens to første episoder. Neil Marshall regisserte to episoder, begge med store kampscener: «Blackwater» og «The Watchers on the Wall». Andre regissører har vært Jack Bender, David Petrarca, Daniel Sackheim og Michael Slovis. Matt Shakman skal regissere minst én episode i den kommende syvende sesongen. David Benioff og D. B. Weiss har også regissert én episode hver.
Mottakelse
Serien gjorde det gjennomgående veldig bra hos kritikerne, med 79 av 100 poeng hos Metacritic.
Serien fikk følgende kritikker fra norske anmeldere:
Dinomorphus
Dinomorphus er en slekt av snutebiller.
Utseende
Middelsstore, brede, matt gråbrunlige snutebiller. Kroppen er ganske knudrete. Snuten er omtrent så lang som bred, antennene er knebøyde men det innerste leddet er forholdsvis kort, ytterst uten en markert klubbe. De er festet nær spissen av snuten. Pronotum er rundet med tallrike runde, vorteaktige knøler. Dekkvingene er pæreformede med to par kraftige, butte pigger på sidene og tallrike knøler, noen rundede og andre mer skarpe.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sør-Amerika.
Cristian Savani
Cristian Savani (født 22. februar 1982) er en italiensk volleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse med det italienske landslaget.
Clarkson University
Clarkson University er et privat, uavhengig universitet i Potsdam i delstaten New York, USA. Det ble grunnlagt i 1896.
Ved UWY var det 2 964 studenter og 198 vitenskapelig ansatte i 2006. Samme år var skolepengene US$ 27 090 for alle studenter som er folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.
Skuldalsbruri
Skuldalsbruri er navnet på en slått og et tilhørende sagn fra Telemark. Det fins i flere varianter.
Signe Skuldalen fra Seljord
Signe Skuldalen var ei jente fra Seljord som var tvunget til å gifte seg med grannegutten Steinar Åse, som ikke hadde godt rykte på seg. På vei over Skuldalsvatnet reiste hun seg opp i brudebåten og sang et stev:
Mykje te mann, meir te gut var Steinar Åse, Ha han`kje fare med den fante-fjåse. Fysste so åt`n upp tobakks-ali, sea so låg`n med fante-Kari.
Så kastet hun seg på sjøen og ble borte.
Snowbird (sang)
For Murray satte denne sangen i gang en lang karriere med internasjonal eksponering. «Snowbird» nådde en åttendeplass på den amerikanske Billboard Hot 100-singlelisten, lå to uker i toppen på den amerikanske Billboard Adult Contemporary Singles-listen og ble også en overraskende amerikansk Top Ti-countryslager.
Skuldalsbruri
Tone Skuldalen fra Åmot
Folkeminnegranskeren og språkforskeren Sophus Bugge innhentet materiale fra bygdefolk som fortalte at Skuldalsbruri var ei jente som het Tone Nilsdatter Skuldalen og kom fra Åmotsdal i øvre Telemark. Denne teorien har blant andre folkloristen Rikard Berge videreformidlet. Ifølge Sophus Bugges opptegnelser ble Tone tvunget til å gifte seg med den rike enkemannen Erland Halvordsson; hun var forelsket i en annen som var for fattig til å gifte seg. Da de red hjem fra kirken, var stemningen høy blant brudefølget, og «mange hadde smaka paa de sterke, so dei tulla og huva». (Ordet «tulla» er telemarksdialekt for å synge eller tralle.) Bruden selv lot også til å være i godt humør: «(h)o dansa kjempedansen og sprette neglar og kruka med buttel og glas kring golve og tulla den same slaatten». (Å «sprette neglar» betyr å knipse med fingrene, og å «kruka» kalles det når danseren setter seg på huk og sparker med beina.) Men om kvelden kunne de ikke finne Tone noe sted. Så fortalte den innleide felespilleren at han hadde fulgt etter henne da hun gikk ned til elven. Der hadde hun satt seg ned på et utspring over elven, stadig syngende på den samme slåtten, og brått hadde hun kastet seg i elven. Slåtten hun hadde sunget kunne felespilleren aldri glemme, og det var han som ga den navnet Skuldalsbruri.
Om slåtten
Slåtten som er knyttet til stevet, finnes i en rekke varianter i Telemark og på Vestlandet. Håvard Gibøen fortalte at det var Myllarguten som først bygde ut slåtten på grunnlag av stevet. Hendelsen kan ha funnet sted på 1700-tallet.
Snowbird (sang)
Den ble sertifisert som gullplate av RIAA.
Skuldalsbruri
Om slåtten
Edvard Grieg skrev slåtten ut for klaver i sin samling opus 72.
Snowbird (sang)
Temaet og tilnærmelsen likner meget på den tidlgere kjempeslageren «Yellow Bird» ved å sammenlikne fortelleren som har kjørt seg fast på stedet til sin hjertesmerte med fuglens evne til å fly avsted.
Norsk versjon
Einar Jemtland har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Gjør din drøm til virkelighet». Sangen ble utgitt av Anne Marie Kvien med Erik Bottolfsens orkester på LP-platen Sterke norske (Music for Pleasure MFP 50166).
Puerto Ayacucho
Puerto Ayacucho er hovedstaden og den største byen i delstaten Amazonas i Venezuela. Puerto Ayacucho ligger ved elven Orinoco, overfor den kolombianske landsbyen Casuarito. I 1997 hadde byen en befolkning på ca. 70,000.
Stedet ble grunnlagt sent på 1800-tallet i forbindelse med transport av varer på Orinoco, fortrinnsvis gummi. Dagens by ble stiftet og anlagt fra 9. desember 1924 og ble delstatshovedstad i 1928. I dag gir både nasjonal og internasjonal turisme viktige bidrag til den lokale økonomien.
Longjiang-demningen
Longjiang-demningen er en demning med vannkraftverk under utbygging i det sørlige Kina, i vassdraget Longjiang. Vannkraftverket blir liggende plassert i provinsen Yunnan. Ved igangsettelse skal vannkraftverket ha en kapasitet på 240 MW. Arbeidet med å fylle reservoaret startet i 2010, og kraftproduksjonen i 2011.
Gosforth (Cumbria)
Gosforth er landsby, verdslig sogn og valgkrets i nasjonalparkdistriktet Lake District i vestlige Cumbria i nordvestlige England. Landsbyen ligger ved vegen A595 mellom Whitehaven og Barrow-in-Furness. Bosetninger i nærheten er Whitehaven, Egremont, Ravenglass og Wasdale. Den er lokalisert i nærheten av Wastwater, den dypeste innsjøen i England og kun 15 minutter med bil fra landsbyen og stranden Seascale. Jernbanelinjen Cumbrian Coast Line har stasjon i Seascale. Gosforth har i henhold til folketellingen i 2011 en befolkning på 1 396 innbyggere, noe som er svak økning fra 2001 som da utgjorde 1 230 innbyggere.
Longjiang-demningen
Demningen er en betong buedam som er 110 meter høy. Den ligger 25 km nord for Wanding på den kinesisk-burmesiske grensen. 80 km lengre oppe i elven ligger Nongling-demningen.
Gosforth (Cumbria)
Gosforth er kjent for sin samling av historiske norrøne kunstgjenstander i og rundt kirken St. Mary's, blant annet Gosforthkorset, det høyeste og eldste norrøne steinkorset i England fra vikingtiden.
Beskrivelse
Landsbyen består av en rekke bygninger som er spredt utover i en ujevn blanding av gamle og nye. Den eldste som i dag er rådhus og bibliotek er datert tilbake til 1628.
Gosforth var opprinnelig et jordbruksdistrikt, men holder fortsatt en samling og show for bønder i august hvert år.
Ikke langt fra landsbyen ligger skogen Blengdale Forest som tilbyr utmerket turløyper. Herfra er den en gangavstand til den gamle pakkhestbroa «Monks Bridge» ved Cold Fell. Dalen Bleng ligger nord for landsbyen. Ytterligere et stykke fra Gosforth ligger det privat eide Muncaster Castle med opprinnelse tilbake til 1300-tallet. Det er et slott med store hager som er åpnet for besøkende.
Historie
I kirkegården står også en korkeik som ble plantet i 1831. Det er det nordligste i Europa.
I nærheten av kirken ligger Gosforth Hall, i dag et hotell og restaurant, og bygningen ble påbegynt i 1658 av en lokal herre ved navn Robert Copley. Når bygningen ble fullført er usikkert, skjønt dets våpenskjold som henger i baren er datert 1673. Copley, kjent som en gnier, hadde tidligere nektet å betale myndighetene for et våpenskjold og diktet isteden opp sitt eget.
Dr. C. A Parker hevdet i sin bok The Gosforth District at Robert Copley i 1658 bygget «et stort og kjekt hus med frukt- og blomsterhage» og at derav ble huset kalt for Gosforth Hall. Ettersom huset står rett ved kirken er det sannsynlig at det eksisterte tidligere bosetning som ennå ikke er avdekket. I 2005 bestilte de nåværende eierne av Gosforth Hall en mindre arkeologisk utgravning på eiendommen. Det avdekket flere interessante funn, og de forberedende undersøkelsene ble fulgt opp med ytterligere utgravninger som ble påbegynte i 2007.
Einar Frogner
Einar Frogner (1893–1955) var en norsk politiker og gårdbruker. Han var landbruksminister i Gerhardsens samlingsregjering etter frigjøringen i 1945, som representant for Bondepartiet. Han var stortingsrepresentant for Hedmark fra 1945 til sin død i 1955 og formann i Bondepartiet fra 1948 til 1954.
Han vokste opp på Segla i Løten og så på Smedstua under storgården Dørum i Vang i Hedmark. Han gikk Jønsberg landbruksskole og bestyrte flere gårder før han kjøpte Dørum i 1924.
Han påtok seg en rekke verv i meierisamvirket. Han var formann i Jordbrukets arbeidsgiverforening fra etableringen i 1937 til 1948 (se Landbrukets arbeidsgiverforening).
4. serierunde i Toppserien 2019
Alle kampene i '''4. serierunde i Toppserien 2019''' ble spilt mandag 22. april.
Lappspurvfamilien
Lappspurvfamilien (Calcariidae) er en liten familie av spurvefugler (Passeriformes) i gruppen med sangfugler (Passeri). Familien sorterer i overfamilien Passeroidea og inkluderer tre slekter med tilsammen seks arter. Artene har en sirkumpolar utbredelse på den nordlige halvkule.
Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
1059
Begivenheter
I 1059 under et kirkemøte i Roma ble det vedtatt at det var kardinalene (pavens domkapittel) som skulle velge paven.
My Lady Incog
My Lady Incog er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Sidney Olcott.
Handling
Økonomiske problemer tvinger Nell Carroll til å søke jobb i et detektiv-byrå som nettopp har tatt opp sporet av et veldig forvirrende smykke-ran ved en eksklusiv sommer-koloni. Hun blir derfor sendt undercover til området, under navnet baronesse Du Vassey. Mistanken havner raskt på Teddy De Veaux, sønnen til kvinnen som inviterer Nell hjem til henne.
Alle bevis peker på Teddy, frem til lederen for kjeltringene - som mistenker at Nell Carroll ikke er det hun påstår at hun er - og han bestemmer seg for å presentere seg selv som baronen Du Vassey - ektemannen hennes. Men dette forårsaker problemer for Nell, som ikke vet om hun står overfor en bedrager eller om dette faktisk er en ekte adelsmann.
Ulan Bator
Ulan Bator (eller Ulaanbaatar) (mongolsk: Улаанбаатар) er hovedstaden og den største byen i Mongolia. Byen er en selvstendig kommune (хот, khot) som ikke tilhører noen aimag (provins), og hadde 1 118 800 innbyggere per april 2010.
Ulan Bator ligger litt nordøst for midten av Mongolia. Byen ligger i en dal nær elven Tuul, omtrent 1350 meter over havet. Ulan Bator er Mongolias politiske og administrative sentrum og landets kulturelle, industrielle og finansielle tyngdepunkt. Den er også knutepunktet for Mongolias vegnett, og er via jernbane knyttet til Den transsibirske jernbanen og det kinesiske jernbanenettet.
Byen ble grunnlagt i 1639 som en nomadisk buddhistisk klosterlandsby. Før 1778 hadde byen endret beliggenhet hele tjueåtte ganger; hver gang valgt seremonielt, men fra det året ble bosetningen permanent etablert der elvene Tuul og Selbe møtes og Ulan Bator ligger i dag. I løpet av det 20. århundre utviklet Ulan Bator seg til et større industrisentrum.
Navn
Ulan Bator har hatt flere navn gjennom historien. Fra 1639 til 1706 var den kjent som Orgoo (eller Urga) (mongolsk: Өргөө, «residens» ), og fra 1706 til 1911 som Ikh Khureheh (mongolsk: Их Хүрээ, «Store Leir» ), Da Khureheh, eller simpelthen Khureheh. Etter uavhengigheten i 1911 ble navnet endret, med både den sekulære regjeringen og den nylig kronede keiseren Bogd khan og hans hoff til stede, til Nijslel Khureheh (mongolsk: Нийслэл Хүрээ, «Hovedstadsleir» ). Byen blir kalt Bogdijn Khureheh («Bogds leir» ) i folkesangen Hyllest til Bogdijn Khureheh.
Da byen ble hovedstad i den nye Folkerepublikken Mongolia i 1924, ble navnet endret til Ulaanbaatar (mongolsk: Улаанбаатар, «Rød Helt» ), som en hyllest til Mongolias nasjonalhelt Damdin Sukhbaatar, hvis krigere, sammen med Den sovjetiske røde armé, frigjorde Mongolia fra Roman Ungern von Sternbergs tropper og kinesisk okkupasjon. En statue av ham står fortsatt på Ulan Bators torg.
I Europa og Nord-Amerika var Ulan Bator for det meste kjent som Urga (fra Orgoo), og noen ganger Kuren (fra Khureheh) eller Kùlún (den kinesiske transkripsjonen (pinyin) av Khureheh, fra 庫倫) før 1924, og Ulan Bator etter. Av mongolene ble byen mot slutten av det 20. århundret gitt tilnavnet Azijn Tsagaan Dagina («Asias hvite jomfru»). I dag blir den noen ganger sarkastisk kalt Utaanbaatar («Smoghelt»), på grunn av det tykke laget med smog om vinteren.
Bosetninger før 1778
Det har blitt funnet bevis for at området har vært bebodd av mennesker siden tidlig paleolitikum. En rekke funnsteder på Bujant-Ukhaa og fjellene Bogd Khan Uul og Songinokhairkhan, som var bebodd i paleolittisk tid, ble oppdaget under Aleksej Okladnikovs arkeologiske undersøkelser i 1949 og 1960. I 1962 ble en rekke paleolittiske redskaper oppdaget på fjellet Songinokhairkhan og Buyant-Ukhaa (23 steinredskaper). Disse har man tidfestet til å være mellom 300 000 og 40 000–12 000 år gamle. Okladnikov oppdaget også et sen-paleolittisk bosted på sørøstre side ved foten av Zaisan-høyden nord for Bogd Khan Uul. De nedre lagene av dette lagdelte området inneholdt materialer og ferdige redskaper laget med levalloisteknikken. Disse sen-paleolittiske folkene jaktet mammut og ullhåret neshorn, hvis knokler er å finne i store mengder omkring Ulan Bator. Bergmalerier fra bronsealderen (3000 år gamle) malt med rød oker er funnet i Ikh Tenger-kløften på nordsiden av fjellet Bogd Khan Uul, på siden som vender mot byen. Maleriene har som motiver menneskefigurer, hester, ørner og abstrakte mønstre som horisontale linjer og store firkanter med hundrevis av prikker i. Samtidige malerier i samme stil har blitt funnet nær vestre side av byen Gatsjuurt, såvel som i Khovsgol aimag og i det sørlige Sibir, hvilket indikerer en felles sørsibirsk, nomadisk kultur. Bogd Khan Uul var antakelig et viktig religiøst kultsted for dette folket.
Nord for Ulan Bator ligger de vidstrakte Noin-Ula-gravene fra xiongnutiden, over 2000 år gamle. Et gravkammer fra xiongnutiden er funnet i distriktet Tsjingeltej. Xiongnugravplassene i Belkh-kløften nær klosteret Dambadarjaalin er vernet. Med sin beliggenhet langs bredden av den hellige elven Tuul (Khatan Tuul, «Dronning Tuul» i legendene), lå Ulan Bator godt innenfor territoriene som ble behersket av en rekke nomadiske riker, som Xiongnu (209 f.Kr–93 e.Kr.), Xianbei (93 e.Kr.–4. århundre), Rouran (402–555), Gokturk (555–745), Uighurkhaganatet (745–840), Khitanriket (907–1125) og Mongolriket (1206–1368). I distriktet Nalajkh står den viktige stelen til den gökturkiske visekhaganen Tonjukuk (cirka 697), med en inskripsjon i gammeltyrkisk skrift som nevner det mongolsktalende folket khitanerne fra øst. En balbal (en antropomorfisk stele) eller en gammel menneskestatue ble valgt som det seremonielle stedet for grunnleggingen (Shav) for byen da den i 1778 ble anlagt på sitt nåværende sted. I dag står en moderne steinskilpadde på stedet, nær Sukhbaatartorget i sentrum av byen.
Mandsjuutsendingen Tu Li-chen skildret sine reiser gjennom denne regionen i 1712 og beskrev hvordan hans følge hvilte og fisket ti til tjue laksefisker og gjedder i elven Tuul, mens en person kalt Ko-tcha-eur-too skjøt en hjort i «Han-shan» (i dag kalt Khan Uul). Han beskriver også den «rike og fruktbare» naturen rundt «Sung-kee-na»-fjellet (i dag kalt songinokhajrkhan-fjellet).
Mobilt kloster
Ulan Bator ble grunnlagt i 1639 som et mobilt jurtkloster under navnet Orgoo ('jurt-slott'), først plassert ved elven Shireet Tsagaan nuur i dagens Ovorkhangai aimag. Stedet lå omtrent 250 km nord for dagens Ulan Bator og skulle først og fremst være sete for Zanabazar, den første jebtsundamba khutuktu.
Som en mobil klosterby ble Orgoo ofte flyttet fra sted til sted langs Selenga-, Orkhon- og Tuul-elvene, alt etter hvilke ressurser man trengte. Etterhvert som byen vokste, ble den flyttet stadig sjeldnere, til den i 1778 fikk sin endelige plassering der den ligger i dag, nær sammenløpet mellom elvene Selbe og Tuul og nedenfor Bogd Khan Uul. På den tid lå stedet også på karavaneruten mellom Beijing i Qing og Kjakhta i Det russiske keiserdømmet. Etter Yundendorjis bønnskrift anerkjente Qianlong-keiseren i 1778 offisielt at det skulle holdes en årlig seremoni på Bogd Khan Uul og støttet den med årlige keiserlige bidrag. Byen ble ikke bare setet for jebtsundamba khutuktuen, men også for to ambasa fra Qing. Etter 1778 kan Urga ha hatt rundt 10 000 munker. De levde etter en klosterregel kalt «Den interne regel for storklosteret», eller Yeke Kuriyen-u Doto'adu Durem. Urga ble besøkt av mange utenlandske utsendinger og reisende. I 1863 åpnet Det russiske konsulat i Urga i en nyoppført toetasjers bygning. Et lite kapell for den hellige treenigheten ble åpnet der samme år.
1911- og 1921-revolusjonene, og kommunisttiden
Ved inngangen til det 20. århundre hadde Ulan Bator, da under navnet Ikh Khureheh, en befolkning på 25 000, hvorav nærmere 10 000 var buddhistiske munker eller klosterarbeidere. I 1911, med Qing-dynastiet i Kina på veg mot kollaps, møttes mongolske ledere for nadaam i Ikh Khureheh i hemmelighet og besluttet å gjøre slutt på mer enn 200 år med mandsju-styre i landet. 29. desember 1911 ble den 8. jebtsundamba khutuktu utropt til leder for et selvstendig Mongolia og tok navnet Bogd Khan. Khureheh, som var sete for jebtsundamba khutuktuen, var det naturlige stedet å gjøre til hovedstad i den nye staten, og Khureheh endret navn til Nijslel Khureheh. Mongolias status ble imidlertid endret til autonomi etter Kjakhta-avtalen mellom Det russiske keiserdømmet, Republikken Kina og Mongolia i 1915. I 1919 gikk mongolske adelsmenn med på forslaget fra den kinesiske resident Chen Yi om å avgjøre «det mongolske spørsmål» ved å gjeninnføre ordningen fra Qing-dynastiet, til tross for at Bogd Khan var imot dette. Men før beslutningen trådte i kraft, ble Nijslel Khureheh okkupert av troppene til krigsherren Xu Shuzheng, som tvang adelsmennene og presteskapet til å gi avkall på selvstyret.
I 1921 ble byen inntatt av militære styrker to ganger. I februar inntok en blandet russisk og mongolsk styrke byen, ledet av hvitegardisten og krigsherren baron Roman Ungern von Sternberg. De frigjorde Bogd Khan fra kinesisk fangenskap og drepte mesteparten av den kinesiske garnisonen. Roman Ungern von Sternbergs erobring av Nijslel Khureheh ble imidlertid etterfulgt av plyndring og mord, og av massakren på byens lille jødiske samfunn. 22. februar 1921 ble Bogd Khan igjen kronet til khan av Mongolia i hovedstaden. Men samtidig som Roman Ungern von Sternberg tok kontroll over Nijslel Khureheh, vokste en prosovjetisk og kommunistisk mongolsk styrke fram i den russiske sovjetrepublikk RSFSR, ledet av Damdin Sukhbaatar, og i mars samme året krysset den grensen. Ungern von Sternberg og hans menn red i mai ut for å møte dem, men led et katastrofalt nederlag i juni. I juli 1921 ble de russisk-mongolske kommunistiske troppene den andre erobrerstyrken som i løpet av et halvår inntok Mongolias hovedstad. 29. oktober 1924 ble byen gitt navnet Ulaanbaatar («Rød Helt») til minne om Sukhbaatar, som døde året før.
Under kommunistperioden, og spesielt etter annen verdenskrig, ble det meste av den gamle jurt-bebyggelsen erstattet med boligblokker i sovjetisk stil (mongolsk: Угсармал байр, Ugsarmal bajr, «sammensatt bygning»), mange av dem finansiert av Sovjetunionen. Byplanlegging kom i gang på 1950-tallet, og det meste av dagens bybilde er resultatet av byggearbeid fra 1960 til 1985. Den transmongolske jernbanen, som knytter Ulan Bator sammen med Moskva og Beijing, ble fullført i 1956, og kinoer, teatre, museer og andre offentlige bygninger ble også reist i denne perioden. På den annen side ble mange av templene og klostrene fra det førsosialistiske Nijslel Khureheh ødelagt etter antireligiøse stalinistiske «utrenskninger» på slutten av 1930-årene.
Demokratiske protester i 1989 og 1990
Ulan Bator opplevde en rekke demonstrasjoner som førte til en overgang til demokrati og markedsøkonomi i 1990. 10. desember 1989 krevde demonstranter utenfor Ungdomskultursenteret at Mongolia fullt ut skulle innføre perestrojka og glasnost, de viktigste elementene i Mikhail Gorbatsjovs reformpolitikk. Ledere som stilte seg kritiske til sovjetstyret krevde frie valg og økonomisk reform. 14. januar 1990 møttes demonstrantene, som hadde gått fra å være omkring 200 personer til å være nærmere 1000 personer, ved Leninmuseet i Ulan Bator. En demonstrasjon på Sukhbaatartorget 21. januar (med utendørstemperaturer ned mot –30 grader celsius) fulgte. Etter dette ble det holdt helgedemonstrasjoner i januar og februar, og Mongolias første opposisjonspartier ble dannet. 7. mars samlet ti motstandere seg på Sukhbaatartorget og startet en sultestreik. Tusenvis av tilhengere sluttet seg til dem. Flere kom til den 8. mars, og folkemassen ble mer og mer aggressiv og ustyrlig. Sytti personer ble skadet og én drept i uroen som fulgte. Den kommunistiske regjeringen utgått fra Mongolias revolusjonære folkeparti gikk av 9. mars. Den provisoriske regjeringen kunngjorde Mongolias første frie valg, som ble holdt i juli. Valget ble vunnet med stort flertall av kommunistpartiet MPRP, og den avgåtte regjeringen kom igjen til makten.
Siden Mongolias overgang til markedsøkonomi i 1990 har Ulan Bator opplevd videre utvikling og vekst, særlig i jurt-strøkene, ettersom byggingen av boligblokker hadde saktnet kraftig på 1990-tallet. Folketallet er mer enn fordoblet til over en million innbyggere siden overgangen, og økningen utgjorde omtrent en tredjedel av Mongolias totale befolkning i 2010. Overgangen har imidlertid også ført til sosiale, miljømessige og transportmessige problemer. I de siste årene har nybyggingen igjen tatt seg opp, særlig i sentrum, og leilighetprisene har skutt i været.
Protester i 2008
I 2008 brøt det ut opprør i Ulan Bator etter at opposisjonspartiene stilte seg kritiske til Mongolias Revolusjonære Folkepartis valgseier samme år. Omtrent 30 000 personer tok del i et offentlig møte arrangert av opposisjonspartiene. Da møtet var over, forlot noen demonstranter torget og gikk mot det nærliggende hovedkvarteret til Folkepartiet, hvor de angrep og brente ned bygningen. En politistasjon ble også angrepet. Demonstrantene satte også fyr på Kulturpalasset, hvor et teater, museum og nasjonalgalleriet ble vandalisert og brent. Det ble meldt om påtente biler, banktyverier og plyndring. Lokalene til organisasjoner som hadde kontorer i de brennende bygningene ble også vandalisert og plyndret. Politiet brukte tåregass, gummikuler og vannkanoner mot steinkastende demonstranter. En firedagers unntakstilstand ble erklært, innbyggere i hovedstaden fikk portforbud fra 22.00 til 08.00, og alkoholsalg ble forbudt, noe som førte til at protestene stilnet. Fem personer ble drept og hundrevis arrestert av politiet under forsøkene på å dempe opptøyene. Menneskerettighetsgrupper uttrykte bekymring over myndighetenes håndtering av disse uventede hendelsene.
Geografi og klima
Ulan Bator ligger omtrent 1350 moh., litt nordøst for sentrum av Mongolia, ved Tuul-elven, en sideelv til elven Orkhon, i en dal ved foten av fjellet Bogd Khan Uul.
På grunn av byens beliggenhet høyt over havet og relativt langt mot nord, avstanden på hundrevis av kilometer til nærmeste kyst, og effekten av sibirhøytrykket, er Ulan Bator den kaldeste hovedstaden i verden. Den har et monsunpåvirket, kontinentalt og kaldt steppeklima (Köppens klimaklassifisering: BSk) med korte, varme somre og lange, svært kalde og tørre vintre. Den årlige nedbørmengden på oppimot 216 millimeter er tungt konsentrert i de varme månedene. Ulan Bator har en årsmiddeltemperatur på –2,4 grader celsius. Byen ligger i en sone med diskontinuerlig permafrost, noe som fører til byggeproblemer fordi telen smelter på solsiden, men ikke på skyggesiden av bygninger. Innbyggere i forstedene bor i tradisjonelle jurter som ikke stikker ned i bakken.
Demografi
Ulan Bator hadde i april 2010 1 118 800 innbyggere, omtrent en tredjedel av Mongolias totale befolkning, fordelt utover et areal på 4704,4 kvadratkilometer, hvilket gir en befolkningstetthet på 238 innbyggere per kvadratkilometer. Til sammenligning har Oslo en befolkningstetthet på 1300 innb./km². Befolkningen er konsentrert i distriktene Bajanzurkh og Songinokhairkhan, med henholdsvis 235 200 og 232 300 innbyggere i 2008. I 2008 utgjorde innbyggere under 16 år 28 % av befolkningen, folk i arbeidsfør alder 65,4 %, og innbyggere i pensjonsalder 6,6 %.
Næringsliv
Ulan Bator er Mongolias viktigste industrisentrum. Den er også Mongolias eldste industrisentrum, med en industriell historie som går helt tilbake til starten av landets kommunisttid. Byen har spesialisert seg på kull- og energiproduksjon, bearbeiding av mat, produkter til husdyr, og tekstiler. Kullindustrien forsynes med kull fra daggruver i Baganuur-distriktet. Mesteparten av hovedstadens elektrisitet og fjernvarme kommer fra Ulaanbaatar kraftverk, som fyres på olje og lokalt kull.
Ulan Bators største inntektskilder for 2007 var produksjon og handel, med henholdsvis 636 498,3 og 600 817,2 millioner togrog. Andre store inntektskilder er transport, lagring og kommunikasjon med 397 433,7 millioner togrog, faste eiendommer, renter og andre forretningsvirksomheter med 225 391,2, offentlige administrasjoner og forsvar med 138 873,5, og finansielle tjenester med 107 104,3. Mesteparten av investeringene var utenlandsinvesteringer, med 584 455,7 millioner togrog, mens innenlandsinvesteringene var på 168 405,9 millioner togrog. De totale inntektene for 2007 var 2 269 929,8 millioner togrog. Matbutikker utgjorde størsteparten av handelsenhetene i byen, med 3386 butikker, eller nærmere 60 %, etterfulgt av paviljonger og kiosker, barer, restauranter, supermarkeder, kjøpesentre, mat- og klesbutikker, og sportstøy- og utstyrshandler.
Regjeringen
Regjeringsbygningen står like ved Sukhbaatartorget i senteret av byen og huser regjeringen, parlamentet, presidenten og Den nasjonale sikkerhetsmyndigheten. Øvrige statlige institusjoner og organer i Ulan Bator er høyesteretten, diverse andre lovmyndigheter, Riksarkivet og Folkeregisteret.
Politiske partier
Mongolias to største partier, det sosialdemokratiske (og tidligere marxist-leninistiske) Mongolias revolusjonære folkeparti og det liberale Det demokratiske parti, har hovedkvarterene sine i Ulan Bator. Mongolias nåværende president, Tsakhiagijn Elbegdorzj, er medlem av Det demokratiske parti. Flere mindre partier har også sine hovedkvarter i Ulan Bator.
Administrasjon og administrativ inndeling
Ulan Bator er delt inn i ni distrikter (mongolsk: дүүрэг, duureg): Baganuur, Bagakhangaj, Bajangol, Bajanzurkh, Tsjingeltej, Khan Uul, Nalajkh, Songino Khajrkhan, og Sukhbaatar. Hvert distrikt er delt inn i khorooer (mongolsk: хороо), som det totalt er 121 av.
Hovedstaden er styrt av et byråd (mongolsk: Иргэдийн Төлөөлөгчдийн Хурал, Irgedijn Toloologtsjdijn Khural, «Innbyggerrepresentativenes Khural») med førti medlemmer, valgt hvert fjerde år. Byrådet utpeker borgermesteren. Ulan Bator er organisatorisk uavhengig av provinsen som omgir den, Tov aimag, og blir derfor styrt som en selvstendig administrativ enhet på høyeste nivå.
Ambassader og konsulater
Følgende land har diplomatiske representasjon i Ulan Bator:
Utdanning
Ulan Bator har sju større universiteter:
Samferdsel
Djengis Khan internasjonale lufthavn (fram til Djengis Khans 800-årsbursdag i 2005 kjent som Bujant Ukhaa lufthavn) ligger i Bujant Ukhaa i Ulan Bator. Den ligger 18 km sørvest for selve byen. Djengis Khan lufthavn er den eneste flyplassen i Mongolia med internasjonale forbindelser. Fra her opererer Mongolias statseide flyselskap Mongolian Airlines, og de to nyere flyselskapene Eznis Airways og Aero Mongolia. Andre flyselskap som benytter seg av Djengis Khan internasjonale lufthavn er det russiske Aeroflot, det kinesiske Air China, det japanske Japan Airlines, og det sørkoreanske Korean Air. Fly fra flyplassen reiser til blant andre Tokyo, Seoul, Berlin, Moskva, Irkutsk, og Beijing, i tillegg til en rekke byer rundt i Mongolia.
Den transmongolske jernbanen forbinder Den transsibirske jernbanen via Nausjki (i Burjatia) til det kinesiske jernbanenettverket via Jining. Det mongolske jernbanenettet består av 1,815 kilometer av bredsporet jernbane, hvorav 1,110 km befinner seg på hovedlinjen som forbinder Russland med Kina, 238 km på et separat nettverk i Øst-Mongolia (som har en egen forbindelse til det russiske jernbanenettet), og de resterende 447 på avstikkere fra hovedlinjen.
Ulan Bator har et vegnettverk som knytter den til flere av Mongolias større byer, men det fleste veger i Mongolia har verken vegdekke eller vegmarkering. Hovedstaden har 418,2 km veg, hvorav 76,5 % har vegdekke. Dette er langt mer enn Mongolia generelt, som bare har vegdekke på 3 %, eller 1500 av 49 000 km, av vegene. Vegdekket i byen er imidlertid i dårlig stand, siden det har vært dårlig vedlikeholdt og var av lav kvalitet i utgangspunktet. Av de 210 vegkryssene i Ulan Bator, har bare 48 trafikklys.
De nasjonale og kommunale myndighetene opererer et bredt system av busslinjer rundt om i byen og mellom provinser. Alternativt finnes det trolleybusser og private bussoperatører. Offentlige busser opererer vanligvis mellom kl. 6 og kl. 22, før private busser tar over. Bussene er hovedsakelig eldre sovjetiske modeller, ungarske og tsjekkoslovakiske modeller, og japanske og koreanske modeller. Brorparten av busstrafikken er styrt av busstasjonene Bajanzurkh Avto Vaksal i øst og Dragon (Luu) Avto Vaksal («Dragon bussholdeplass») i vest, som ligger henholdsvis 6 og 7 km fra Sukhbaatar torg i hver sin retning. I tillegg finnes det en eldre busstasjon en 10–15 minutters spasertur fra torget. Bussbillettprisene for offentlige busser har økt betydelig gjennom 1990-tallet, fra 0,5 togrog (50 mongo) i 1990, 50 togrog i 1996, og i dag omkring 100 togrog, hvilket tilsvarer omtrent 50 norske øre. Ulan Bator har også over 4,000 drosjer.
Mongolia har ingen kystlinje, så det finnes derfor ingen form for transport direkte til og fra Ulan Bator via sjøveg. Mongolia kunne imidlertid i 2003 annonsere at Mongolias Skipsregister hadde blitt etablert, i forbindelse med et samarbeid landet hadde startet med det singaporske selskapet Maritime Chain. Dette åpnet for transport via sjøvegen for Mongolia utenlands. Skipene i Mongolias Skipsregister er registrert i Ulan Bator. Sjøfarten for Mongolia styres fra samferdselsdepartementet og sjøfartskontoret underlagt dette, begge med tilhold i Ulan Bator.