cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mfecane
Det som ofte blir ment med mfecane er perioden matabelekongen Mzilikazi dominerte Transvaal. Denne perioden varte fra omtrent 1826 til 1836, og ble kjennetegnet av store ødeleggelser og omfattende dreping da Mzilikazi fjernet all motstand og omgjorde området slik at det passet den nye ndebele-ordenen. Hvor mange som døde har aldri blitt fastsatt, men nesten hele befolkningen i området ble utryddet.
I tillegg til høvdingene allerede nevnt, var også swazikongen Sobhuza I, som grunnla dagens Swaziland, zulugeneralen Soshangane, som ledet zuluenes rivaliserende nabostamme ndwandwene da de opprettet et rike i det portugisiske Mosambik som strekte seg helt til Zambezi, Zwangendaba, som ledet ngoniene, en undergruppe av ndwandwene, gjennom Mosambik, Zimbabwe og Malawi, helt nord til Tanzania, og sotholederen Moshoeshoe I, som grunnla Lesotho, viktige personer under mfecane, når ordet blir brukt i en litt utvidet betydning.
Dynasty
Dynasty er det syvende studioalbumet fra det amerikanske hard rock-bandet Kiss.
Albumet ble utgitt 23. mai 1979. Dette var det siste albumet som inkluderte bidrag fra hele originalbesetningen før Psycho Circus i 1998. Trommeslager Peter Criss, som av flere grunner mistet mye entusiasme for å spille i Kiss på slutten av 1970-tallet, medvirker kun på sangen «Dirty Livin'». I tillegg til å være preget av spenninger mellom medlemmene, var Dynasty-perioden også starten på en mer utforskende periode musikalsk sett for bandet, som stadig skiftet musikalsk retning fra album til album i årene etter.
Dynasty og oppfølgeren Unmasked var delvis disco-orienterte i stilen, noe som kostet bandet en del fans. Likevel ble singelen «I Was Made for Lovin' You» en stor hit for bandet, og regnes som en av deres mest kjente sanger.
Ace Frehley er mer medvirkende på platen enn på tidligere utgivelser, delvis på grunn av suksessen han opplevde med soloplaten han gav ut året før (hele bandet gav ut hvert sitt album). Økningen i Aces bidrag varte imidlertid ikke lenge. Tre år etter dette albumet forlot han Kiss.
Personell
Band
Andre musikere
Eilif Dues vei
Eilif Dues vei (1–63, kun ulike nr.) er en blindvei på Stabekk i Bærum kommune. Den tar av fra Professor Kohts vei ved Walstadgården. Veien er oppkalt etter banksjef Eilif Due i Christania Bank og Kredittkasse, nå Nordea. Han var initiativtager for bygging av rekkehus for bankens ansatte, og det er 32 rekkehus fordelt på 8 rekker.
Due er en av meget få som har fått en vei med sitt navn mens han levde.
Chinateatern
Chinateatern er et privatdrevet teater som ligger ved Berzelii park i bydelen Norrmalm i Stockholm.
Det ble tegnet av arkitekten Albin Stark som hadde latt seg inspireres under et besøk i Kina. Evald Dahlström sto for den kunstneriske innredningen og hadde latt det bli felt inn i kuppelen ikke mindre enn 1 485 stjerner. Stjernehimmelen ble seinere malt over, men ble gjenopprettet ved restaureringen før oppsettingen av musikalen Cats i 1987.
Chinateatern ble innviet – som kino – den 19. oktober 1928 med Greta Garbos siste stumfilm Anna Karenina som trekkplaster. Den drevs da av Svensk Filmindustri. Allerede i 1929 spilte Ernst Rolf sommerrevy her og fortsatte med det i ytterligere to somrer. Varietéer var vanlige sommertid i mange år, mens i vintersesongen var det kino.
Det har blitt spilt, musikaler, komedier, skoleteater og til og med Dramaten har benyttet seg av teateret. Egil Monn-Iversen og hans produksjonsselskap var ansvarlig for de fleste musikaloppsetninger ved teatret på 80- og 90-tallet.
Siden slutten av 1980-årene har det også blitt arrangert kongresser her, og China er forbundet via en underjordisk gang med hotell- og restaurantanlegget Berns.
Andreas Zingerle
Andreas Zingerle (født 25. november 1961) er en tidligere italiensk skiskytter. Zingerle ble verdensmester på 20 km og stafett under VM 1993 i Borovets i Bulgaria. Under VM i skiskyting 1994 i Canmore i Canada var han med på Italias lag som vant gull på lagkonkurransen.
Under OL 1988 i Calgary tok han bronse med Italias lag på 4 x 7,5 km stafett.
Gammel (andre betydninger)
Gammel er et adjektiv som relativt beskriver alder. Gammel kan ha flere betydninger:
Kleopatra
Kleopatra VII Filopator (gresk: Κλεοπάτρα Φιλοπάτωρ; født i slutten av 69 f.Kr. i Alexandria, død 12. august 30 f.Kr. i Alexandria), kjent i historien som kun Kleopatra, var den siste dronning og farao av det ptolemeiske kongedømme i Egypt og styrte fra 51 f.Kr. til 30 f.Kr. Faren hennes var Ptolemaios XII Auletes og hennes mor var antagelig Auletes' søster, Kleopatra V Tryfaena. Navnet Kleopatra er gresk og betyr «til fars ære». Hennes fulle navn «Kleopatra Thea Filopator» som betyr «gudinnen Kleopatra, elsket av sin far».
Hun var medlem av det hellenistiske ptolemeiske dynasti, en familie av gresk opprinnelse som hadde styrt Egypt etter Aleksander den stores død. Dynastiets grunnlegger er Ptolemaios I Soter. Ptolemeerne var i all deres tid grekere som snakket gresk og nektet å snakke egyptisk, med noen unntak. Dette var også årsaken til at gresk som egyptisk språk ble benyttet på offisielle hoffdokumenter som blant annet Rosettastenen. Kleopatra var dog blant de ptolemeerne som lærte seg å snakke egyptisk og representerte seg selv som reinkarnasjon av den egyptiske gudinnen Isis.
Kleopatra regjerte i begynnelsen sammen med sin far Ptolemaios XII Auletes, og senere sammen med sine to brødre Ptolemaios XIII og Ptolemaios XIV, som hun giftet seg med i henhold til egyptisk skikk for de kongelige, men hun ble til sist enehersker. Som farao hadde hun en kjærlighetsaffære med romerske Julius Cæsar som sikret hennes grep om den egyptiske tronen og forhindret total romersk annektering av Egypt. Hun opphøyde senere sin sønn med Cæsar, Cæsarion, til å bli medhersker, men kun i navnet.
Etter mordet på Cæsar i 44 f.Kr. allierte hun seg med Marcus Antonius i opposisjon til Cæsars lovmessige arving, Gaius Julius Cæsar Octavianus, senere kjent som Augustus. Med Antonius fødte hun tvillingene Kleopatra Selene II og Aleksander Helios, og enda en sønn, Ptolemaios Filadelfos (hennes ekteskap med sine brødre hadde ikke resultert i noen barn). Etter å ha tapt slaget ved Actium i september 31 f.Kr. til Octavianus' styrker, begikk Antonius selvmord. Kleopatra fulgte etter, i henhold til tradisjonen ved å drepe seg selv med et bitt fra giftslange den 12. august 30 f.Kr. Hun ble kortvarig overlevd av Cæsarion som ble erklært farao av sine tilhengere, men ble snart drept på ordre av Octavianus. Egypt ble deretter den romerske provinsen Aegyptus.
Til denne dag har Kleopatra forblitt en populær figur i vestlig kultur. Hennes arv har overlevd i tallrike kunstverker og i mange dramatiseringer av hennes historie i litteraturen, film og andre media, inkludert William Shakespeares Antonius og Kleopatra (1606-1607), Jules Massenets opera Cléopâtre (1914), og Hollywood-filmen Cleopatra (1963), der hun spilles av Elizabeth Taylor. I de fleste beskrivelser er Kleopatra framstilt som en stor skjønnhet og hennes følgende erobringer av verdens mektigste menn er sett på som bevis på hennes estetiske og seksuelle tiltrekning.
Tiltredelse til tronen
Slektskapsforholdene til ptolemeerdynastiet er kronglete og vanskelig å følge, blant annet for at nær de alle har samme navn. Nummereringen er en moderne oppfinnelse og innebærer en usikkerhet i seg selv. Kleopatra var gresktalende og født i Alexandria i Egypt. Identiteten til Kleopatras mor er eksempelvis ikke kjent, men hun er generelt antatt å være Kleopatra V Tryfaena, søster eller kusine av Ptolemaios XII Auletes, eller muligens et annet medlem av ptolemeerdynastiet som var datter av Ptolemaios X Aleksander og Kleopatra Berenike III, om Kleopatra V Tryfaena ikke var datter av Ptolemaios X og Berenike III. Kleopatras far Auletes var en direkte etterkommer av Aleksander den stores general Ptolemaios I Soter, som grunnla dynastiet og som senere mannlige herskere ble oppkalt etter. Han var selv sønn av Arsinoe og Lagos, begge makedonere.
I august 51 f.Kr. hadde forholdet mellom Kleopatra og Ptolemaios XIII brutt fullstendig sammen. Hun fjernet hans navn fra offisielle dokumenter og hennes ansikt opptrådte alene på mynter, noe som var på tvers av den ptolemeiske tradisjon for kvinnelige herskere om å være underlagt en mannlig medhersker. I 50 f.Kr. kom Kleopatra i alvorlig konflikt med gabiniani, de mektige romerske troppene som Aulus Gabinius hadde etterlatt i Egypt for å beskytte Auletes etter at han hadde gjenerobret tronen i 55 f.Kr. Da noen av disse soldatene drepte sønnene til den romerske guvernøren av Syria, Marcus Calpurnius Bibulus, da de kom for å be om hjelp fra soldatene mot partierne på vegne av deres far. Kleopatra overleverte morderne i kjettinger til Bibulus, og deretter ble gabinianierne bitre fiender av dronningen. Denne konflikten var en av hovedårsakene til Kleopatras tap av makt kort tid etterpå. Det eneveldige styret til Kleopatra ble til sist avsluttet av en klikk motstandere i hoffet, ledet av evnukken Potheinos, sammen med den halv greske generalen Akillas og Theodotos fra Khíos. Rundt 48 f.Kr. ble Kleopatra yngre bror Ptolemaios XIII gjort til enehersker av Egypt.
Kleopatra ga seg ikke uten kamp og forsøkte å sette i gang et opprør i området ved Pelusium, men ble snart tvunget til å flykte til sin eneste gjenværende søster, Arsinoe IV.
Drapet på Pompeius
Det er antatt at Ptolemaios hadde beordret mordet for å innynde seg overfor Cæsar i håp om å bli hans allierte, men det var en feilslutning. Da Cæsar ankom Egypt to dager senere presenterte Ptolemaios ham hodet til Pompeius. Julius Cæsar ble rasende. Selv om Pompeius var Cæsars fiende, var han også en romersk konsul og enkemann for Cæsars eneste legitime datter Julia (som døde i barsel med Pompeius' sønn). Cæsar tok den egyptiske hovedstaden og framstilte seg selv som en megler mellom de rivaliserende kravene til Ptolemaios og Kleopatra.
Peter Herresthal
Peter Herresthal (født 3. november 1970) er en norsk fiolinist og fiolinpedagog.
Kleopatra
Forholdet til Cæsar
Ivrig etter å dra fordel av Julius Cæsars raseri overfor Ptolemaios, lot Kleopatra seg i all hemmelighet smugle inn i palasset for å møte Cæsar. Historikeren Plutark har i sin biografi Livet til Julius Cæsar gitt en fargerik beskrivelse av hvordan hun kom seg forbi Ptolemaios' vakter ved å være rullet inn i teppe som hennes tjener Apollodoros bar. Det ble presentert for Julius Cæsar av hennes tjenere som rullet ut teppet sammen med Kleopatra. Cæsar ble sjarmert av denne gesten, og hun ble hans elskerinne. Ni måneder etter deres første møte, i 47 f.Kr., fødte Kleopatra deres sønn, Ptolemaios Cæsar, kalt for Cæsarion, hvilket betyr «Lille Cæsar».
Peter Herresthal
Herresthal er utdannet ved Norges musikkhøgskole og var allerede i studietiden aktiv som konsertmester og som medlem i Det Norske Kammerorkester. Etter studiene har han markert seg som en av Nordens fremste solister med samtidsmusikk som spesialfelt gjennom en rekke innspillinger på BIS og Simax samt som solist med orkester i Norge, Tyskland, Frankrike, Sverige, Japan, Spania, Italia, Baltikum, Polen, Portugal, USA og Australia.
Kleopatra
Forholdet til Cæsar
Selv om Kleopatra var 21 år gammel da hun møtte Cæsar og han var 52 år, ble de elskere under Cæsars opphold i Egypt i tiden 48 og 47 f.Kr. Kleopatra hevdet at Cæsar var far til hennes sønn og ville at han skulle gjøre gutten til sin arving, men det nektet Cæsar, og valgte sin grandnevø Octavianus isteden. I løpet av dette forholdet hevdes det også, blant annet av Plinius den eldre, at Kleopatra introduserte Cæsar til hennes astronom Sosigenes som var den første som foreslo skuddårsdag og skuddår, og den som Cæsar konsulterte angående hans juliansk kalender.
Peter Herresthal
Han er professor ved Norges musikkhøgskole og gjesteprofessor ved Royal College of Music i London. 2002-2007 var han professor ved Kungliga Musikhögskolan i Stockholm og 2002-2004 professor ved Edsberg slott i Stockholm.
Kleopatra
Forholdet til Cæsar
Kleopatra, Ptolemaios XIV og Cæsarion besøkte Roma sommeren 46 f.Kr. Den egyptiske dronningen bodde i et av Cæsars landssteder. Forholdet mellom Kleopatra og Cæsar var opplagt for det romerske folket og det var en skandale ettersom Cæsar fortsatt var gift med Calpurnia Pisonis. Men Cæsar fikk til og med reist en gyllen statue av Kleopatra representert som Isis i tempelet til Venus Genetrix, den mytiske stammoren til Cæsars familie, og som var plassert utenfor Forum Julium. Den romerske taleren Cicero skrev i et av hans bevarte brev at han hatet den utenlandske dronningen. Kleopatra var også til stede i Roma da Cæsar ble myrdet den 15. mars 44 f.Kr. Hun reiste deretter med sine slektninger tilbake til Egypt. Da Ptolemaios XIV døde – etter sigende forgiftet av sin søster – gjorde Kleopatra sin sønn (i navnet) Cæsarion til sin medregent og etterfølger, og ga ham epitetene Theos Filopator Filometor (= Den far- og morelskende Gud).
Kleopatra i den romerske borgerkrig
I den romerske borgerkrigen mellom Cæsars fraksjon, ledet av Marcus Antonius og Octavianus, og fraksjonen som omfattet Cæsars mordere, ledet av Marcus Junius Brutus og Gaius Cassius Longinus, allierte Kleopatra seg naturlig nok med Cæsars fraksjon på grunn av hennes fortid med Cæsar. Brutus og Cassius forlot Italia og seilte øst for Romerriket hvor de erobret store områder og etablerte militærbaser. I begynnelsen av 43 f.Kr. dannet Kleopatra en allianse med lederen for Cæsarpartiet i øst, Publius Cornelius Dolabella. Til gjengjeld anerkjente han Cæsarion som hennes medregent. Men snart ble Dolabella innsirklet i Laodikeia i Anatolia, og følte seg presset nok til å begå selvmord i juli 43 f.Kr. ved å beordre en av sine soldater til å drepe seg.
Peter Herresthal
Han har gitt ut plater for BIS og Simax med fiolinkonserter av Jon Øivind Ness, Henrik Hellstenius, Arne Nordheim, Gisle Kverndokk, Antonio Bibalo og Olav Anton Thommesen.
Herresthal spiller på en fiolin av GB Guadagnini fra Milano 1753.
Kleopatra
Kleopatra i den romerske borgerkrig
Cassius ønsket å invadere Egypt for å ta rikdommene som landet hadde og for Kleopatras støtte til Dolabella. Egypt syntes som et enkelt mål ettersom det ikke hadde sterke landstyrker og landet var plaget av sult og sykdommer. Cassius ønsket også å forhindre Kleopatra bringe forsterkninger til Antonius og Octavianus. Men han var ikke i stand til gjennomføre en invasjon av Egypt da Brutus i slutten av 43 f.Kr. tilbakekalte ham til Smyrna. Cassius forsøkte å blokkere Kelopatras sjøveg til sine allierte. I denne hensikten flyttet Lucius Staius Murcus 60 skip og en legion av elitesoldater i posisjon ved Matapan på Hellas' sørligste odde på Peloponnes. Kleopatra seilte sin flåte fra Alexandria og vestover langs kysten av Libya for å møte sine allierte, men ble tvunget til å snu tilbake til Egypt da skipene hennes ble ødelagt av voldsom storm og hun selv ble syk. Staius Murcus fikk høre om dronningens skjebne og så vrakene fra hennes skip ved kysten av Hellas. Han seilte da sine skip inn i Adriaterhavet.
Kleopatra og Marcus Antonius
I 41 f.Kr. sendte Marcus Antonius, en av triumvirs som styrte Roma i maktvakuumet som fulgte Cæsars død, sin nære venn Quintus Dellius til Egypt for innkalle Kleopatra til møte ham i Tarsus i Anatolia og svare på hennes lojalitet. I løpet av den romerske borgerkrigen hadde etter sigende betalt like mye penger til Cassius. Det synes som om det Antonius virkelig ønskte var hennes løfte om å støtte hans krig mot partierne. Kleopatra kom på storstilt vis og sjarmerte ham slik at han valgte å tilbringe vinteren 41-40 f.Kr. med henne i Alexandria.
For trygge seg selv og Cæsarion og trygge sin egen posisjon hadde hun beordret Antonius om å drepte hennes søster Arsinoe som levde ved tempelet til Artemis i Efesos, som da var under romersk kontroll. Henrettelsen av søsteren ble utført i 41 f.Kr. på trappene foran tempelet, og denne grove overtredelsen av tempelets helligdom ble en skandale i Roma. Kleopatra ønsket også å henrette hennes strategos (hærfører) på Kypros, Serapion, som hadde gitt støtte til Cassius imot hennes ønsker.
Den 25. desember 40 f.Kr. fødte Kleopatra to tvilling som Antonius var far til: Aleksander Helios og Kleopatra Selene II. Fire år senere besøkte Antonius Alexandria på nytt mens han var på veg til å føre krig mot partierne. Han fornyet sitt vennskap til Kleopatra, og fra dette tidspunktet av var Alexandria hans hjem og base. Han giftet seg med Kleopatra i henhold til egyptisk ritual (et brev sitert hos Suetonius hentyder dette), skjønt han var allerede gift med Octavia Minor, søsteren til hans medtriumvir Octavianus. Antonius og Kleopatra fikk også ytterligere et barn, Ptolemaios Filadelfos.
Donasjonene i Alexandria, en religiøs-politisk avtale i slutten av 34 f.Kr. som etterfulgte Antonius' erobring av Armenia, ble Kleopatra og Cæsarion kronet som felles herskere av Egypt og Kypros; Aleksander Helios ble kronet som hersker av Armenia, Media og Partia; Kleopatra Selene II ble kronet som hersker av Kyrenaika og Libya; og Ptolemaios Filadelfos ble kronet som hersker av Fønikia, Syria og Kilikia. Kleopatra ble også gitt tittelen «Dronning av konger» av Antonius. Hennes fiender i Roma fryktet at Kleopatra «planla en hevnkrig som var stille opp hele Østen mot Roma, etablere henne selv som keiserinne av verden mot Roma, kaste retteferdigheten fra Capitolium, og innføre et nytt universalt kongedømme.» Cæsarion var ikke bare opphøyd til å ha felles styre med Kleopatra, men også gitt mange titler, inkludert «gud, sønn av gud, og konge av konger», og ble avbildet som den egyptiske guden Horus. Egypterne mente at Kleopatra var en reinkarnasjon av gudinnen Isis, og hun kalte seg selv Nea Isis.
Forholdet mellom Antonius og Octavianus, som hadde blitt vanskeligere gjennom de siste årene, brøt til sist sammen i 33 f.Kr. Octavianus overbeviste senatet å erklære krig mot Egypt. I 31 f.Kr. ble Antonius' styrker nødt til å møte romerne i et sjøslag utenfor kysten av Actium på den greske vestkysten. Kleopatra var til stede med sin egen flåte. I henhold til Plutark flyktet hun med sin skip på slagets høydepunkt da hun så at Antonius begynte å tape. Da han så hennes skip fjerne seg oppga han kampen og fulgte etter. Etter slaget ved Actium, som ble vendepunktet for Antonius og Kleopatra, invaderte Octavianus Egypt. Mens han nærmet seg Alexandria gikk Antonius' styrker over til Octavianus den 1. august 30 f.Kr.
Det er et antall ikke verifiserte fortellinger om Kleopatra, hvorav en av de best kjente er at ved et overdådig middagsselskap hun delte med Antonius inngikk hun lekent et veddemål med ham om hun kunne bruke ti millioner sestertier på et måltid. Han veddet imot. Den neste kvelden hadde servert et konvensjonelt, helt alminnelig måltid servert, og han latterliggjorde det, og da beordret hun andre servering — kun en kopp med sterk eddik. Deretter fjernet hun en av sin uvurderlig kostbare perleøredobber, slapp den ned i eddiken, lot den oppløse seg selv og drakk det hele. Den tidligste nevnelsen av denne fortellingen kommer fra Plinius den eldre og er datert til rundt 100 år etter middagsselskapet eventuelt skal ha skjedd. Kalsiumkarbonatet i perler lar seg oppløse i eddik, men svært langsomt om ikke perlen først er knust.
Død
Plutark, som skrev rundt 130 år etter hendelsen, har fortalt om Marcus Antonius' død. Etter at hans hær hadde desertert fra ham og slått seg sammen med Octavianus, skrek han ut at Kleopatra hadde forrådt ham. Hun, som fryktet hans vrede, låste seg selv inne med sine to terner og sendte budbringere til ham om at hun var død. Da Antonius trodde på dette, presset han sverdet sitt inn i maven og la seg på divanen for å dø. Isteden sluttet han å blø og måtte tigge de som var rundt ham og gjøre det av med ha,. Enda en budbringer kom fra Kleopatra med instruksjoner om å frakte ham til henne. Glad over at hun var i live, samtykket. Derimot ville hun ikke åpne døren, men kastet tau ut av vinduet, og etter at Antonius ble løftet opp, trakk Kleopatra og hennes terner ham inn og la ham på en divan. Kleopatra rev av seg klærne og dekket ham med dem. Hun ravet rundt og skrek høyt, banket seg på brystet inntil Antonius ba henne ro seg og ba om et glass vin. Etter at han hadde drukket et døde han.
Plutark rapporterte at Octavianus greide å ta Kleopatra til fange i hennes mausoleum etter at Antonius var død. Han beordret sin frigitt slave Epaphroditus om å vokte henne for å hindre henne i å begå selvmord da han ville presentere henne ydmyket i sitt triumftog i Roma. Men Kleopatra greide å lure Epaphroditus og drepe seg selv likevel. Plutark hevder at hun ble funnet død, hennes terne Iras døende ved hennes føtter, og en annen terne, Karmion, rettet på dronningens krone før hun selv falt overende. Plutark forteller deretter at giftslangen var skjult i en kurv med fikener som var gitt til henne, og etter å ha spist noen av dem, holdt hun ut sin arm for å bli bitt. Andre historier hevder at slangen var skjult i en vase, og at hun ertet den med stengel inntil den beit henne i armen. Til sist hevder Plutark at i Octavianus triumftog ble et bilde av Kleopatra med en slange slynget om armen vist fram for publikum. Bak bildet kom hennes barn med Antonius ført fram i tunge, gylne kjettinger.
Antikke kilder, særskilt romerske, er generelt enige om at Kleopatra drepte seg selv ved å få en egyptisk kobraslange til å bite seg. Den eldste kilden er Strabon som levde på den tiden at det skjedde, og kan faktisk også ha vært i Alexandria. Han sier at det var to historier: at hun benyttet giftig salve, eller at hun ble bitt av giftslange (aspis) ved brystet. Flere romerske poeter, som skrev innenfor ti år av hendelsen, nevner alle bitt fra slanger. Det samme gjør Florus, en historiker, rundt 150 år etter. Velleius, også en romersk historiker rundt 60 år etter hendelsen, refererer også til en giftslange. Andre forfattere har stilt spørsmål ved disse redegjørelsene og hevdet at det er mulig at Augustus fikk henne drept.
Aspis, som har gitt det engelsk ordet asp for giftslange, refererte i antikken til en av flere giftige slanger i regionen ved Nilen, men i egyptisk mytologi er det særlig egyptisk kobra som menes. Giftslangen var i løpet av dynastiske Egypt et kongelig symbol, og ble også benyttet både i Egypt som i Hellas til å henrette kriminelle som man mente fortjente en mer verdig død. I henhold til Plutark, sitert av James Ussher, prøvde Kleopatra flere dødelige gifter på dømte mennesker og dyr før hun konkluderte at bittet fra kobraen var den minst forferdelige måten å dø på; den førte til søvn uten smerter.
William Shakespeare, som gjenfortalte deler av fortellingen i sin dramatisering, lot Kleopatra presse slangen mot sine bryst. Før ham var det generell enighet om at hun ble bitt i armen.
I 2010 har den tyske historikeren Christoph Schaefer utfordret disse teoriene ved å erklære at den egyptiske dronningen faktisk hadde blitt forgiftet og døde ved å drikke en blanding av flere gifter. Etter å ha studert historiske tekster og rådført seg med toksikologer, konkluderte han med at giftslangen kunne ikke ha ført til en langsom og smertefri død ettersom giften fra en egyptisk kobra paralyserer deler av kroppen, begynner med øynene, før døden inntrer. Schaefer med toksikologen Dietrich Mebs mener derfor at Kleopatra benyttet en blanding av skarntyde (giftkjeks), ulvehjelm og opium.
Stedet for det nevnte mausoleum er usikkert, men det egyptiske oldtidsministeriet mener at det lå i eller i nærheten av tempelet Taposiris Magna, sørvest for Alexandria.
Diskusjon om etnisitet
Kleopatras etnisitet og hudfarge har i moderne tid skapt debatt, hovedsakelig i USA, som beskrevet i en artikkel i avisen The Baltimore Sun. Det er også en tilsvarende artikkel i det afroamerikanske magasinet Ebony som hevder å kunne bekrefte spørsmålet. Den er også en artikkel om afrosentrisme fra St. Louis Post-Dispatch som også nevner spørsmålet, men kritiserer påstanden ved å hevde at det er pseudohistorie som reviderer historien på feilaktig vis.
Ved å bo i Egypt under afrikansk sol er det høyst sannsynlig at Kleopatra kan ha hatt mørkere hud enn hva eurosentriske avbildninger av henne har framstilt henne som, men alle historiske redegjørelser viser til at hun var av europeisk opprinnelse. Hennes familie var gresk-makedonsk som var sterkt inngiftet (konsangvinitet), men også med innslag fra persisk aristokrati. Identiteten til Kleopatras mor er usikker, og hennes besteforeldre på farsiden er heller ikke helt sikre.
Spørsmålet om Kleopatras etnisitet og hudfarge var emne for en hatefull utveksling mellom Mary Lefkowitz, professor emerita i klassiske studier og forfatter av den ikke-afrosentriske boken Not Out of Africa (1996), på den ene siden, og Molefi Kete Asante, professor i afroamerikanske studer, på den andre siden. I svar til Lefkowitzs bok skrev Asante en artikkel kalt Race in Antiquity: Truly Out of Africa hvor han framhevet at han «kan si uten tvil at afrosentrikere ikke kaster bort tid med å argumentere om Sokrates eller Kleopatra var svarte».
Forlengelsen av dette spørsmålet er diskusjonen om hvilken etnisitet den opprinnelige egyptiske befolkningen hadde under dynastisk tid, et spørsmål som er hovedsakelig et produkt av vitenskapelig rasisme på 1700- og 1800-tallet, og som siden er blitt diskreditert.
Karakter og kulturelle beskrivelser
Kleopatra ble vurdert som en stor skjønnhet, selv i den antikke verden. I Plutarks biografi Antonius' liv bemerket han at «bedømt for bevisene som hun hadde før dette av effekten av hennes skjønnhet på Caius Cæsar og Gnaeus sønn av Pompeius, hadde hun håpet at hun ville lett føre Antonius for sine føtter. For Cæsar og Pompeius hadde kjent henne da hun fortsatt var en pike og uerfaren i affærer, men hun gikk for å besøke Antonius i den tid da kvinner har den mest strålende skjønnhet.» Senere i det nevnte verket indikerte Plutark at «hennes skjønnhet, slik er blitt fortalt, var i seg selv verken i det hele tatt usammenlignbart, heller ikke slik at det lammet de som så henne.» Heller var det som gjorde Kleopatra attraktiv var hennes intelligens, sjarm og «søtheten i tonene i hennes stemme.»"
Dio Cassius snakket også om Kleopatras sjarm: «For hun var en kvinne av fortrinnlig skjønnhet, og på den tiden da hun var på høyden av sin ungdom, var hun mest påfallende; hun hadde også en mest sjarmerende stemme og visste hvordan hun skulle gjøre seg selv forlokkende overfor alle. Ved å være strålende å se og høre på, med makt til å underkaste alle, selv en kjærlighetsmett mann over sin beste tid, tenkte hun at det ville være i henhold til hennes rolle å møte Cæsar og hun støttet seg på sin skjønnhet for alle sine krav på tronen.»
Disse redegjørelsene påvirket senere kulturelle beskrivelser av Kleopatra, som typisk sett presenterte henne som den som benyttet seg av sin sjarm for å påvirke de mest mektige menn i den vestlige verden.
Slekt og avstamning
Den store graden av innavl i ptolemeerdynastiet er også åpenbart når man vurderer Kleopatras umiddelbare familie. Hennes far var sannsynligvis onkel til Kleopatras mor. Det var tre onkel/niese og tre bror/søster-forhold i hennes ætt som gikk tilbake til et enkelt sett av enten oldeforeldre eller tippoldeforeldre, avhengig av hvordan slekten er lest. Det relativt lille antallet forfedre kan ble sett fra det antatte slektstreet nedenfor.
Litterære beskrivelser
Historien om Kleopatra har fascinert mange forfattere og kunstnere opp gjennom århundrene. Mye av hennes appell ligger uten tvil i legenden om henne som en stor forførerske som var i stand til å alliere seg med to av de mektigste mennene (Cæsar og Antonius) i sin tid.
Blant de mest kjente verkene som omhandler henne:
Lyktebærerfly
Lyktebærerfly (Euplexia lucipara) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den finnes over hele Sør-Norge.
Kleopatra
Litterære beskrivelser
Den tidligste filmen som inneholdt Kleopatra var Antony and Cleopatra (1908) med Florence Lawrence som Kleopatra. Den tidligste filmen om Kleopatra som hovedfigur, var Cleopatra, Queen of Egypt (1912), med Helen Gardner i hovedrollen.
Lyktebærerfly
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 32 – 36 mm), brunlig nattfly med et karakteristisk vingemønster. Forkroppen er mørkgrå. Forvingen er lyst brungrå med et bredt, mørkt brungrått tverrbånd i midten. Den er også mørkgrå langs den litt bølgete ytterkanten. Nyremerket er skinnende hvitt, dette er "lykten" i det norske navnet og også i det latinske artsnavnet. Ringmerket er brungrått, lysere enn det omkringliggende området. Bakvingen er brungrå, lysere ved roten, med en hvit flekk i bakhjørnet.
Kleopatra
Film og TV-produksjoner
Historien om alle de syv dronningene som bar navnet Kleopatra ble fortalt i en mini-serien til BBC, The Cleopatras (1983).
Lyktebærerfly
Levevis
Arten finnes i løv- og blandingsskog, i skogkanter og i hager. Larven kan finnes på mange ulike urter, busker og trær. De voksne sommerfuglene fly om natten i mai – juli og kommer gjerne til lys.
Kleopatra
Billedframstillinger
Kleopatra har fascinert mange billedkunstnere. Galleriet under viser et utvalg malerier med dronninga som motiv.
Verftsbiller
Verftsbiller (Lymexylidae) (navnene fluebiller på norsk og Lymexylonidae på latin har vært i bruk tidligere) er en artsfattig familie av treborende biller. De utgjør en overfamilie for seg selv, Lymexyloidea. De kan kjennes på svært langstrakt kroppsform med korte antenner, vifteformede maksillepalper hos hannene og myke dekkvinger. To arter er funnet i Norge.
Lyktebærerfly
Utbredelse
Lyktebærerflyet forekommer i Nord-Afrika, i det meste av Europa og videre østover til Kina, Korea og Japan. I Norge er den vanlig over hele Sør-Norge.
Verftsbiller
Utseende
Verftsbiller er middelsstore til store (7–60 mm), svært langstrakte biller. Dekkvingene er myke. Det er ofte betydelig forskjell i størrelse og utseende mellom kjønnene, hunnene er størst og bredest. Også innen samme kjønn varierer de mye i størrelse. Hodet er temmelig omtrent så bredt som brystskjoldet (pronotum), kjevene (mandiblene) er små og ikke utstikkende. Fasettøynene er store og utstående. Antennene er forholdsvis korte, gjerne sagtakkede, kan også være kamformede eller kølleformede. Ofte er de tynnere mot spissen og krumme, slik at antennen ser sigdformet ut. Hannens maksillepalper (det største paret av munnfølere) er karakteristisk vifteformede. Brystskjoldet er omtrent så langt som bredt. Dekkvingene er myke, hos de fleste parallellsidige og lange. Hos mange arter møtes ikke dekkvingene helt i midten i den bakerste delen. Slekten Atractocerus har sterkt reduserte dekkvinger, flygevingene er frie og ikke sammenfoldet slik det er vanlig hos biller. Bakkroppen er lang og slank. Beina er forholdsvis lange og slanke. Larvene er avlange, det første kroppsleddet (prothorax) er noe oppsvulmet og det bakerste leddet ender i en kraftig, krum pigg med små tenner på oversiden.
Levevis
Disse billene borer like under barken på døde og døende trær. Runerisseren (Hylecoetus dermestoides), som er den vanligste norske arten, går særlig på fjellbjørk (Betula pubescens ssp. czerepanovii). Larvegangene er vinkelrett på stammens retning og dersom barken senere faller av kan de ligne på skrifttegn risset inn i treet, derav navnet. Man ser de typiske gangene mye oftere enn de voksne billene, som trolig ikke tar næring til seg og er ganske kortlivede. Runerisseren er avhengig av en sopp, Endomyces hylecoeti, som bryter ned treverket, og hunnens bakkropp har «lommer» med sporer av denne soppen, som den sprer rundt eggene den legger. Larvene spiser sopp-mycelet, ikke selve veden. Sagmugget etter larvens gnaging skyver den ut av gangene for å gi plass til soppen, og på stammer angrepet av denne billen kan man se karakteristiske hauger av sagmugg. Larveutviklingen tar ett år. De andre artene i familien har trolig et lignende levevis. Skipsverftsbillen (Lymexylon navale), som også er funnet i Norge, men er mye sjeldnere, går særlig på eik. Det var tidligere vanlig å finne denne ved skipsverft, der det brukt mye eiketømmer. Den kunne gjøre noe skade på tømmeret, men er trolig for sjelden til å være noe problem i dag.
Sitaphe
Sitaphe er en slekt av løpebiller.
Levevis
Artene lever i skog rundt fjelltopper. De har blitt funnet på trestammer om natten, men holder seg trolig mest på skogbunnen.
Utbredelse
Slekten lever i Australia (nordlige Queensland).
Fylkesvei 4016
Fylkesvei 4016 går mellom Opsal og Voan i Lindesnes.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 406 (Vest-Agder).
Mikael I Komnenos Dukas
Mikael I Komnenos Dukas (gresk: Μιχαήλ Κομνηνός Δούκας), født ca. 1170, død 1215, også omtalt som Mikael I Angelos, var grunnlegger og den første keiser i Despotatet Epirus fra ca. 1205 til han ble drept i 1215. Despotatet Epirus oppsto i kjølvannet av korsfarernes okkupasjon av Konstantinopel under Det fjerde korstog i 1204-1205. Rikets territorium lå vest i dagens fastlands-Hellas og omfattet også deler av dagens Albania.
Biografi
Mikael ble født rundt 1170 som uekte sønn av sebastokrator Johannes Dukas. Hans besteforeldre på farssiden var Konstantin Angelos og Teodora, datter til keiser Alexios I Komnenos. Mikaels onkel Andronikos var far til de framtidige keiserne Isak II Angelos og Alexios III Angelos. Det er ikke kjent at Mikael selv brukte familienavnet Angelos. Hans fødselsår er ikke kjent, men historikere plasserer hans fødsel omkring 1170. Han nevnes i kildene første gang da hans familie var vertskap for Fredrik I Barbarossa under Det tredje korstog i 1190. Under keiser Isak II rundt 1194-1195 var han guvernør i Mylasa og Melanoudion i Lilleasia. Av ukjent årsak deltok han i en oppstand mot keiser Alexios III sommeren 1201, og han måtte rømme og søke tilflukt hos seldsjukkenes sultan Suleiman II i Rum-sultanatet.
Ifølge Geoffrey av Villehardouin som deltok i Det fjerde korstog som inntok Konstantinopel i 1204, var Mikael tilbake i byen på det tidspunktet. Sannsynligvis kom han tilbake fra eksil da Isak II ble gjeninnsatt som keiser i 1203. Mikael gikk i tjeneste hos Bonifatius av Montferrat som var leder for det fjerde korstog og av latinerne utnevnt til konge av Kongeriket Thessaloniki. Han fulgte med Bonifatius til Thessaloniki i september 1204 som en betrodd medarbeider til Bonifatius, men han forlot raskt Thessaloniki og etablerte seg i Epirus som leder for den greske motstanden mot de latinske korsfarerne.
Mikaels maktovertakelse i Epirus er noe usikker. Ifølge en hagiografi om St. Theodora av Arta som ble skrevet sent i det 13. århundre skal keiser Alexios III ha utpekt Mikael til guvernør i theme Peloponnes og en mann ved navn Senachereim, som var gift med søskenbarn til Mikaels kone, til guvernør i theme Nikopolis i Epirus. Under en lokal oppstand i Epirus ba Senachereim Mikael om hjelp. Mikale kom til unnsetning, men først etter at Senachereim var drept. Mikael, som da var enkemann, giftet seg med Senachereims enke og etterfulgte ham som guvernør i Epirus. Hagiografien er ikke ansett som veldig pålitelig kilde, men på noen punkter sammenfaller den med Villehardouins skrifter. Mikaels rolle på Peloponnes er høyst usikker, men det er spekulert på om Mikael kan være den samme Mikael som ledet de peloponnesiske grekerne i kampen mot korsfarerne i 1205.
Herskeren i Epirus
Fra sitt hovedsete i Árta styrket Mikael sitt herredømme over Epirus og etablerte det som et selvstendig rike mellom det latinske Thessaloniki, Bulgaria, Serbia og de venetianske besittelsene i nordvest. Han er i ettertid gitt tittelen «despot», men moderne historieforskning mener at verken han eller hans halvbror Teodoros Komnenos Dukas benyttet denne tittelen. Despotatet Epirus og despot ble sannsynligvis benyttet fra 1230-årene under etterfølgeren Mikael II Komnenos Dukas, og da først i vesteuropeiske kilder.
Epirus ble under Mikaels styre et tilflukssted og et motstandssenter mot de latinske korsfarerne. Ifølge noen kilder skal Mikael ha ledet kamper mot korsfarerne på Peloponnes, mens andre kilder hevder at han innledet forhandlinger med pave Innocens III, og fått istand avtaler med Venezia og Det latinske riket i Konstantinopel. Under forhandlingene med pavekirken skal han ha lagt fram forslag om en gjenforening av den ortodokse og den katolske kirke. Kirkesamfunnene hadde vært splittet siden det store skisma i 1054.
Frikjøpet av Alexios III
Mikaels tidligere allierte fra Konstantinopel, den tidligere keiser Alexios III Angelos, var i 1205 tatt til fange av Bonifatius av Montferrat i Thessaloniki. Da Mikael ble kjent med dette, betalte han løsepenger til Bonifatius for å få Alexios og hans kone frigitt og sendt til Àrta i Epirus. Alexios ble ikke lenge der, for han ønsket å overta makten i Keiserriket Nikea hvor hans svigersønn Teodoros I Laskaris var keiser. Alexios allierte seg med seldsjukkenes sultan Kaykhusraw I og dro mot Nikea i 1211. Alexios led et totalt nederlag. Kaykhusraw I ble drept og Alexios III ble tatt til fange og satt i kloster hvor han døde senere samme år.
Ekspansjon
I 1210 mente Mikael at han hadde militærstyrke nok til, sammen med Bulgaria, å angripe det lombardiske styret i Thessaloniki. Han benyttet muligheten da Konstantinopels keiser Henrik I av Flandern forberedte et angrep på Nikea. Henrik endret imidlertid sine planer og gikk mot Thessaloniki. Mikael skiftet etter hvert side og allierte seg med Henrik for å unngå at Thessaloniki falt i bulgarernes hender. I 1212 overtok han makten i Thessaloniki, og i løpet av 1213-1214 også andre områder som var under venetiansk kontroll, blant annet øya Korfu.
Mikaels død og ettermæle
Kort tid etter, i 1215, ble han drept av ukjente gjerningsmenn under et attentat, og han ble etterfulgt av sin halvbror Teodoros Komnenos Dukas. Han hadde bare en mindreårig sønn (Mikael II Komnenos Dukas), og hans halvbror Teodoros Komnenos Dukas overtok makten. Han hadde vært i tjeneste hos Teodoros I Laskaris i Keiserriket Nikea, men ble hjemkalt for styrke lederskapet i Epirus. Han sendte imidlertid sin mindreårige nevø og hans mor i eksil til Peloponnes. Teodoros ledet riket med stor styrke, og underla seg Thessaloniki hvor han også ble kronet til keiser i 1224. I 1230 ble Teodoros slått av bulgarerne og tatt til fange. Dette ga Mikaels sønn Mikael II mulighet til å komme tilbake til Epirus og overta sin fars rike. Mikael skapte riket Epirus og grunnla Komnenos-Dukas-dynastiet som hadde makten i riket fram til 1318 da den italienske Orsini-familien overtok. Medlemmer av familiedynastiet innehadde også keisermakten i Thessaloniki fra 1224 til 1246.
Mikael I var en populær hersker. Biskop Johannes Apokaukos i Nauoaktos (i Epirus) hyllet Mikael som «en ny Noah som skapte et tilfluktssted for flyktingene fra den latinske katastrofen».
Familie
Identiteten til Mikaels kone eller koner er ikke kjent. Ifølge hagiografien om St. Theodora av Àrta var han gift to ganger. Hans første kone tilhørte den aristokratiske Melissenos-familien. Det er ikke kjent når hun døde. Hennes kusine var gift med guvernøren i Nikopolis, Senachereim. Etter at han var blitt drept overtok Mikael både hans embete og hans enke. Hagiografien er en høyst usikker kilde, men noe av det bekreftes av andre kilder. Etter kirkens syn var ekteskap med den første konens nære slektninger forbudt, og når det derfor henvises til sønnen Mikael II Komnenos Dukas som en «uekte» sønn, kan det likevel være at Mikael II’s mor var Mikael I’s andre kone.
Mikael hadde fem barn. Med sin første kone:
Med sin andre kone:
Third Lanark AC
Third Lanark Athletic Club var en skotsk fotballklubb som eksisterte fra 1872 til 1967. Klubben var basert i Glasgow. Den var den første store fotballklubben i Skottland som gikk konkurs.
Klubben ble stiftet den 12. desember 1872, som fotballaget til militæravdelingen Third Lanarkshire Rifle Volunteers. Da forbindelsen til militæret ble kuttet i 1903, skiftet klubben navn til Third Lanark AC. Klubben var blant stifterne av Scottish Football League i 1890. Third Lanark vant ligaen i 1904 og ble skotske cupmestre i 1889 (2–1 over Celtic etter omkamp) og 1905 (3–1 over Rangers etter omkamp).
Third Lanark hadde flere kallenavn: Thirds, The Warriors, The Redcoats, The Hi-Hi. Klubbens draktfarger var rød skjorte og hvit bukse.
Klubbens hjemmebane var fra 1875 til 1903 Cathkin Park. Third Lanark overtok så Queen's Parks gamle bane (Second) Hampden Park, som så ble omdøpt til New Cathkin Park. Denne banen ble imidlertid ikke klar til bruk før sommeren 1904, så Third Lanark måtte spille alle hjemmekampene i 1903/04-sesongen på andre baner. Til tross for den ulempen tok klubben sitt første og eneste ligamesterskap den sesongen.
Aleksandra Sokolovskaja
Aleksandra Lvovna Sokolovskaja (russisk: Александра Львовна Соколовская) (født 1872, død 29. april 1938) var en russisk revolusjonær marxist, og var Lev Trotskijs første kone. Hun døde under de store utrenskingene Stalin gjennomførte på 1930-tallet, dog tidligst 1938.
Man vet lite om Sokolovskajas liv etter 1902. Hennes døtre ble stort sett oppdradd av David og Anna Bronstein, Trotskijs velstående foreldre, i Janovka, en liten by i Ukraina. Sokolovskaja oppdro sitt barnebarn Aleksandra i 1932–35, etter at Aleksandras mor fikk lov til å forlate landet, samtidig som Aleksandras far, Sakhar Moglin, ble arrestert i 1932. Ifølge familien var hun en god pedagog og oppdrager, og stod Lenins enke, Nadezjda Krupskaja, nær på 1930-tallet.
Sokolovskaja ble arrestert og sendt i eksil i 1935. Hun ble sist sett i Kolyma arbeidsleir, av Nadezjda Joffe, Adolf Joffes datter.
Seamus Blake
Seamus Blake (født 8. desember 1970) er en canadisk tenorsaksofonist og komponist for tiden bosatt i New York.
Biografi
Blake ble født i London, England og vokste opp i Vancouver, British Columbia, Canada. Hans mor introduserte ham for jazz når han var barn, og det ledet til at han senere gikk på Berklee College of Music i Boston. Etter eksamen der, flyttet han til New York City. I februar 2002 vant han Thelonious Monks internasjonale saksofon-konkurranse. Han spiller for tiden med sin egen kvintett (med David Kikoski, Lage Lund, Bill Stewart, og Matt Clohesy), og har blitt et fast medlem av Mingus Big Band og spiller også regelmessig med mange andre musikere basert i New York. I 2022 ble han også saksofonist i turnébandet til Roger Waters.
Diskografi
Som en Leder Med Dave Douglas Med Wycliffe Gordon Med Opus 5 Med Antonio Sanchez Med Bill Stewart
UDI
UDI kan vise til:
Hans Anton Trovik
Hans Anton Trovik (født 13. desember 1906 i Bergen, død 4. november 1981) var en norsk offiser i handelsflåten. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig, da han ble dekorert med Krigskorset, Norges fremste utmerkelse.
Utdannelse
Trovik tok handelsgymnas og gikk etter dette i 1926 til sjøs. Han utdannet seg videre og tok først eksamen som styrmann i 1931, deretter eksamen som skipsfører i 1932 og skipsradioeksamen i 1933. Fra januar 1939 arbeidet han som skipsfører.
Kvarstadbåtene
Trovik var i 1942 skipsfører på en av de såkalte Kvarstadbåtene, de norske skipene som ble liggende i Göteborg etter det tyske angrepet på Norge 9. april 1940. Skipene ble forsøkt brakt over til alliert havn i Storbritannia. Trovik var skipsfører på kysttankeren MT «Lind», den minste av utbryterne. Skipet forlot Göteborg 31. mars 1942, samtidig som MT «B.P. Newton» og MT «Rigmor». MT «Lind» unnslapp svenske vaktfartøyer. Fartøyet ble forsøkt torpedert av tyske fly, men unngikk å bli rammet. Først 3. april fikk MT «Lind» kontakt med en britisk destroyer, ført av Philip Mountbatten, som loset kysttankeren gjennom minefeltene og til trygg havn i Methil Roads 4. april.
Kampen om kontroll over norsk tonnasje og Kvarstadbåtenes utbrudd vakte stor oppmerksomhet, ikke minst fordi kun to av de ti skipene som brøt ut sist i mars 1942 kom fram til alliert havn. Seks skip ble senket og to returnerte til svensk havn. Det var store tap og overlevende mannskap ble ført som fanger til Tyskland. Bare to skip, MT «Lind» ført av Trovik og MT «B. P. Newton» ført av John Magnus Haaland, kom trygt fram.
Etter å ha kommet til Storbritannia seilte Trovik resten av krigsårene for det britiske Petroleum Board med forsyninger av drivstoff til flyvåpen og marine.
Krigskorset
I statsråd 21. august 1942 ble skipsfører Trovik og maskinsjef Ole Haakon Bentsen tildelt Krigskorset for å ha brutt blokaden og brakt skipene til havn i Storbritannia.» Han ble også dekorert med Order of the British Empire og fikk Lloyds sølvmedalje.
Etter verdenskrigen
Etter andre verdenskrig var Trovik i årene 1947 til 1951 var han havnefogd i Grimstad og Halden. I 1951 ble han administrerende direktør i Bergen-Nordhordland Trafikklag, der han var til 1957. Han gikk så ombord igjen og seilte for Anders Jahres Rederi til 1967.
Larz Anderson
Larz Anderson III (født 1866 i Paris, død 1937 i White Sulphur Springs i Vest-Virginia) var en amerikansk forretningsmann og diplomat. Han var USAs ambassadør i Japan i 1913.
Anderson studerte ved Harvard University. Han var deretter diplomat i London årene 1891–1894 og de derpå følgende tre årene i Roma. Han tjenestegjorde under den spansk-amerikanske krig. Anderson var USAs minister i Belgia årene 1911-1912 før utnevnelsen til ambassadør i Japan. Han var ambassadør i Japan fra februar til mars 1913.
Hans hus i Washington, D.C., Anderson House, fungerer som bibliotek, museum og hovedkvarter for Cincinnatusselskapet (Society of the Cincinnati). Anderson var medlem av selskapet og enken Isabel, donerte huset til selskapet etter sin manns død. USAs eldste bilmuseum, Larz Anderzon Auto Museum i Brookline i Massachusetts, ble grunnlagt av Larz og Isabel Anderson etter at de hadde giftet seg. Bilmuseet ligger i Larz Anderson Park, et stort grøntområde som Isabel donerte til Brookline etter hans død.
Anderson Memorial Bridge, broen mellom Boston og Cambridge, kalles ofte Larz Anderson Bridge. Broen har imidlertid egentlig fått sitt navn etter faren, Nicholas Longworth Anderson. Anderson lot bygge broen til farens minne. Etter Andersons død donerte enken parets bonsaisamling til Harvards arboretum.
Han er begravd i Washington National Cathedral.
Liste over gårder i Nordre Land
Dette er en liste over gårder i Nordre Land kommune, ordnet etter gårdsnummer.
Bruno Julie
Louis Richard Bruno Julie (født 11. juli 1978) er en mauritisk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen bantamvekt. Julies største internasjonale resultat er en bronsemedalje fra Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Han har også sølv fra Samveldelekene fra 2006 i Melbourne. Han representerte Mauritius under Sommer-OL 2008 der han altså tok bronsen etter å ha tapt semifinalen for Zou Shiming fra Kina.
Broadway Tower
Broadway Tower er et tårn i det engelske grevskapet Worcestershire, like utenfor landsbyen Broadway. Tårnet ligger på et platå 312 moh og ble bygd i 1798-1799.
John Bigelow
Bigelow ble i 1861 konsul og var 1865-66 sendebud i Paris. Han har forfattet blant annet ''Life of G. Ch. Frémont (1856), Les Ètats-Unis d'Amérique en 1863 (1863), France and the Confederate Navy 1862-68 (1888), W. C. Bryant (1890), samt Life of S. J. Tilden'' (to bind, 1895). Bigelow utgav også Benjamin Franklins og Samuel J. Tildens arbeider.
NM i hopp uten tilløp 1939
NM i hopp uten tilløp 1939 var en del av NM i friidrett 1939.
Mesterskapet ble arrangert i Stavanger 26. mars. Arrangør var IL Skjalg.