cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yngvild Sve Flikke
Hun spillefilmdebuterte som regissør i 2015 med Kvinner i for store herreskjorter. For filmen ble hun nominert til Amandaprisen 2015 for beste manus sammen med Gunnhild Øyehaug mens Anne Krigsvoll vant klassen beste kvinnelige birolle. I 2021 hadde hennes andre film, Ninjababy, basert på tegneserieromanen Fallteknikk av Inga Sætre, premiere. For filmen vant hun Amandaprisen 2011 i klassene beste regi og beste filmmanus sammen med og Sætre mens filmen vant ytterligere to klasser. Totalt ble filmen nominert til elleve priser under utdelingen.
Hun har i mange år arbeidet i NRK, for NRK Ung og NRK Super. Flikke har blant annet arbeidet med programmer som U, Opptur, Mamarazzi, XL, Lydverket og Nasjonalgalleriet. Hun var regissør og manusforfatter for novellefilmserien Vera venneløs (NRK barne- og ungdomsavdelingen, 2008). Hun regisserte også seks episoder av NRKs TV-serie Heimebane i 2018 og 2019.
Hun har også regissert animasjonsfilmer og musikkvideoer, og har laget videoen «Since Last Wednesday» for gruppen Highasakite.
Hun vokste opp i bydelen Rosenborg i Trondheim, i en familie der moren var kunstner og formingslærer og faren Adresseavisens mangeårige redaktør Gunnar Flikke. Selv tok hun mellomfag i sosialantropologi.
Christian Schaanning (1976)
Christian Schaanning (født 21. juni 1976 i Trondheim) er en norsk lyddesigner og lydklipper som har jobbet med en rekke filmer siden 2002. Han har vunnet en rekke priser for sitt arbeid, deriblant tre Amandapriser og fem Kanonopriser.
Knut Frydenlund
Knut Olav Frydenlund (1927–1987) var en norsk jurist, diplomat og politiker (Ap) som var utenriksminister i Norge i periodene 1973–1981 og 1986–1987.
Bakgrunn
Knut Frydenlunds foreldre var stasjonsmester Carl Hermann Frydenlund (1892–1970) og hans hustru Kjellaug Foss (1892–1979).
Frydenlund fullførte studiene sine i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1950.
Utenrikspolitikk
Frydenlund tjenestegjorde i utenrikstjenesten fra 1953, da han begynte på den norske legasjonen i Bonn. I denne tiden virket han også som utenriksminister Langes personlige sekretær. Frydenlund var stortingsrepresentant fra 1969-1987 og en sterk forkjemper for norsk EF-medlemskap i 1972. Frydenlund er, bortsett fra Halvard Lange, den norske utenriksminister som har sittet lengst i etterkrigstiden. Han var utenriksminister under Trygve Bratteli, Odvar Nordli og Gro Harlem Brundtland.
Frydenlund videreførte i all hovedsak Arbeiderpartiets utenrikspolitiske linje slik den hadde blitt utformet etter Norges inntreden i NATO i 1949. Han forsøkte likevel å reformere tilnærmingen til utenrikspolitikken på flere plan, han tok blant annet til orde for dialog med PLO så tidlig som i 1974. Hans visjoner omkring en omorganisering av internasjonal økonomi for å etterkomme krav fra utviklingsland, må sies å ha vært radikale i hans samtid.
Frydenlunds forhold til sin regjeringskollega Jens Evensen (handels- og senere havrettsminister) ble mye omtalt i media. På tross av samarbeids- og kommunikasjonsproblemer, balanserte tospannet hverandre godt.
Frydenlund spilte også en sentral rolle under forhandlingene med Sovjetunionen om delelinjen i Barentshavet. Gråsoneavtalen fra 1978 ble fra norsk side sluttført av havrettsminister Jens Evensen i nært, men tidvis konfliktfylt samarbeid med utenriksminister Frydenlund.
Han ble gravlagt på statens bekostning fra Oslo domkirke den 6. mars, til stor deltakelse fra både det offisielle Norge og publikum.
Ekteskap
Han ble gift i 1958 med sekretær Grethe Nilsen (1931–2019), datter av teatersjef Hans Jacob Nilsen (1897–1957) og Sophie Munch Roede (1907–1967).
Buckie
Buckie (skotsk-gælisk: Bucaidh) er en by (town) med historisk status som burgh (definert som sådan i 1888) i regionen Moray i Skottland. Buckie er en havneby på sørsida av Moray Firth. Byen var historisk sett i det tradisjonelle grevskapet Banffshire hvor den var den største byen inntil denne formen for administrative område ble avskaffet i 1975.
Byen er den tredje største i Moray etter Elgin og Forres og innenfor definisjonene av statistikk publisert av General Register Office for Scotland ble den rangert som nummer 75 i listen over befolkningsestimater for bosetninger i Skottland på midten av 2006. Buckie er praktisk talt like langt til Banff i øst og Elgin i vest, med begge omtrent 27 km unna, mens Keith ligger 19 km sørover med vei.
Etymologi
Opprinnelsen til navnet på byen er ikke helt klar. Selv om folkeetymologien er at Buckie er oppkalt etter en konkylie (genus buccinum), er realiteten at den delte marine bakgrunnen er en tilfeldighet. Navnet Buckie ville opprinnelig ikke ha identifisert et sted umiddelbart ved siden av havet, så alternative etymologiske kilder er mer sannsynlige. Dessverre, i en av de tidligere bøkene om skotske stedsnavn, får ikke Buckie on the Moray Firth en omtale. Imidlertid beskrives stedsnavnet Buckie i Balquhidder-distriktet i Perthshire som avledet fra det gæliske ordet boc eller walisisk bowk, som begge betyr en bukk eller hannhjort. Dette antyder betydningen av Buckie som stedet der mannlige hjort samles, mest sannsynlig refererer til dalen til det som i dag er kjent som Buckie Burn (burn er skotsk for elv eller bekk).
Norske flyktninger
Under den andre verdenskrig ble det dannet et eget norsk flyktningesamfunn i byen. Den norske regjeringen opprettet en egen norsk skole og et legekontor. Mange av fiskefartøyene som ble brukt i englandsfarten ble brukt i fiskeri med norsk fiskere, og fisket ut i fra Buckie. Fisket foregikk for det meste i Moray Firth. Den norske flåten bestod av over 15 fiskefartøy. En eget norsk slipp og et verksted ble kjøpt for slipping og reparasjon av fartøyene. Denne slippen sysselsatte omtrent 60 nordmenn. Den norske forretningsmannen og mangemillinæren Trond Mohn ble født i Buckie den 3. april 1943.
Steinhuset på Granavollen
Steinhuset er en steinbygning, antatt fra 1200-tallet, som står på Granavollen i det gamle kulturlandskapet på Hadeland, rundt syv mil nord for Oslo. Bygningen ligger 300 meter vest for de to «Søsterkirkene» som også er fra middelalderen. Steinhuset står ved prestegården på Gran kommune, og er den eneste gjenværende steinbygning fra middelalderen som ikke er kirkelig og ikke befinner seg i by.
Bakgrunn
«Søsterkirkene» er kirkene som er dedisert til Sankt Nikolai og jomfru Maria og ble oppført på 1100-tallet. Plassen ligger i direkte tilslutning til middelaldersk hovedveg nordover mot Nidaros. Steinhuset ble reist en gang rundt 1210, antagelig som et resultat av et mektig kannikersamfunn ved Hamar domkirke. I dag fungerer Steinhuset som en kulturell møteplass for Hadeland.
I skriftlig materiale er Steinhuset kjent siden 1600-tallet. Da inngikk det som en del av den store prestegården på Gran. Huset var i kraftig forfall i tiden rundt 1900, men gikk igjennom en restaurering og renovering. Ved denne tiden var bevarelsen av huset diskutert. Stiftelsen Steinhusets venner ble imidlertid dannet og fikk i 1972 overdratt bygningen vederlagsfritt av eieren Opplysningsvesenets fond, som fortsatt eier grunnen. Det lyktes Stiftelsen å drive igjennom en restaurering i årene 1972 og 1973. Ved den omfattende bygningsarkeologiske undersøkelsen, ledet av den svenske arkeologen Sven Rosborn, kom det fram helt ny informasjon om den opprinnelige bygningen og en relativ datering av bygningen kunne bli fastsatt. Denne førte siden fram til en absolutt datering for tidspunktet da huset ble oppført.
Beskrivelse av huset
Steinhuset består av to etasjer samt en kjeller som ble hogd ut av fjellet. Bygningen er 8 x 12 meter og helt og holdent oppført i stein.
Overetasjen
Husets overetasje utgjør en eneste stor sal. Ankomsten har skjedd gjennom en trapp i tre med balustrade utenfor bygningsveggen. Salen har opprinnelig hatt to store vindusåpninger, hvorav en har vært utrustet med innebygget sittebenk av stein. Det tredje vinduet, som i dag er i øst, har opprinnelig vært et ildsted. I øst er det også et toalett innbygd i muren, en såkalt privet. Denne er en av Skandinavias eldste intakte bevarte toalett i sitt slag. To store veggnisjer finnes også i salen. I disse har det en gang vært satt inn treskap med tredører. Salen har vært dekket av to store kryssvelv, noe som framgår av merker i alle de fire ytterveggene.
Underetasjen
Husets underetasje består av et bredt trapperom med steintrapp ned til kjelleren samt et større rom. I trapperommet, overfor selve trappen, har det trolig vært innredet et mindre kammer. Underetasjen vinduer er, til forskjell fra overetasjen, svært små. I det store rommet har det ikke blitt avdekket noe ildsted. Et tretak utgjør underetasjens tak mot overetasjen.
Kjelleren
Kjelleren består av trapperommet samt et større kjellerrom. Kjellerrommet er dekket av et tønnehvelv av stein. Tre mindre vindusåpninger finnes i rommets nordlige del. En av disse har blitt gjort om til et røykhull for ildstedet som trolig ble plassert her på 1500-1600-tallet. Ved utgravningen av gulvet ble det klargjort at det opprinnelige gulvmaterialet var av tre. Under utgravningen fant man også en forklaring på en gammel legende om en hemmelig gang mellom Steinhuset og de nærliggende Søsterkirkene. En åpning med et hvelv på ble funnet under gulvnivået i gavelmuren. Denne viste seg å være en opprinnelig muråpning for drenering av kjelleren.
Ved den bygningsarkeologiske undersøkelsen kunne det også bli konstatert at huset har blitt rammet av en ødeleggende brann. En fremre grense for denne kunne gjennom en bevart vinduskarm i tre settes til sent på 1500-tallet. Eventuelt kan brannen ha skjedd da svenskene under den nordiske syvårskrig herjet rundt omkring på Hamar bispedømme. Blant annet ble Hamar domkirke brent og med i brannen gikk det store arkivet som fantes der.
Steinhusets datering
Steinhuset antas å ha blitt oppført rundt år 1210. På denne urolige tiden var Inge Bårdsson konge i Norge. I løpet av den bygningsarkeologiske undersøkelsen og restaureringen i 1972-1973 kunne en relativ kronologi fastsettes. Steinhuset er nemlig oppført av forskjellige steinsorter som kommer fra middelalderens ombygninger av nabolagets Søsterkirker. Bygningsarkeologiske studer av begge disse kirkene har kunne fastsette en innbyrdes kronologi på fem ulike faser som fulgte etter hverandre. I løpet av første fase har man hatt tilgang til gjenbrukt steinmateriale fra tidligere byggeetapper samtidig som man oppe på Granavollen åpnet et nytt steinbrudd med en annen type steinmateriale enn det som ble benyttet tidligere. I det eldre steinmaterialet finnes også runde steinblokker som en gang har sittet i apsidene til de to Søsterkirkene. Lignende steiner for apsider finnes også i sekundæretasjen i hele Steinhuset. I det nærliggende Tingelstad gamle kirke finnes det samme gjenbrukte bygningsmaterialet sammen med stein fra det nye steinbruddet. Gjennom dendrokronologi av bevart virke fra Tingelstad gamle kirke har kirkens oppføring kunne bli bestemt til 1210-årene. Dette angir derfor også tidspunktet for oppføringen av Steinhuset.
Steinhusets funksjon
I århundrene har flere ulike teorier blitt fremmet om hva Steinhuset en gang hadde for funksjon. Noen har ment at det var et gjestehus for pilegrimer på veg til Nidaros, andre at det har vært en del av et kloster, og andre igjen at det var prestens staselige gjestehus.
Middelalderens steinbygninger på landsbygden er sjeldne i Norge. Foruten Steinhuset finnes det eller det finnes rester etter slike bevart ved de gamle prestegårdene i Ringsaker og Hof, alle disse tilhørte Hamar bispedømme. Kirkene på disse stedene har også utgjort av mektige basilikaer, oppført i finhogde kvadrater og med samme planløsning som Nikolaikirken på Gran. De har alle hatt et såkalt sentraltårn, det vil si at tårnet er plassert mellom koret og midtskipet. Likhetene klargjør at det har eksistert en bevisst, overhengende kirkeorganisasjon på den tiden de ble oppført på 1100-tallet som også bør ha omfattet oppføringen av steinbygninger på de aktuelle prestegårdene.
At Steinhuset har hatt en kirkelig funksjon framheves også av oppdagelsen i 1972 at det ble oppført av gamle steiner fra de to Søsterkirkene. Steinbygningene ved de gamle prestegårdene bør derfor kunne bli sett på som en manifestasjon av en mektig kanniksamfunn ved Hamar domkirke. Etter at Nidaros ble en selvstendig erkebispesete for Norge i 1154 har landets ulike bispeseter vokste seg sterkere. Til hver domkirke hørte det en øvre klasse av et mektig presteskap, kannikene. En slik var Bård prest på Granavollen på begynnelsen av 1200-tallet.
Ragnar Nikolay Larsen
Ragnar Nikolay Larsen (født 7. januar 1925, død 14. januar 1982) var en norsk landslagsspiller og -trener i fotball og senere sportsjournalist i Aftenposten. I den hjemlige serien spilte han for Oslo-klubben Sandaker SFK. Han var også proff i utlandet i åtte år hvor han spilte for de italienske klubbene SS Lazio og Genoa CFC og sveitsiske AC Lugano. I løpet av karrieren i Italia spilte han 149 kamper og laget 19 mål i Serie A.
På hadde Larsen en merkelig karriere. Han debuterte mot i 1948. Så ble han proff, og var dermed bannlyst fra videre landslagsspill på grunn av Norges Fotballforbunds selvpålagte amatørbestemmelser – og fikk dermed ikke sin andre landskamp før i 1960, etter at NFF hadde lettet på amatørreglementet slik at hjemvendte proffer kunne få tilbake sin amatørstatus, og dermed spille for Norge.
Før han kunne gjøre comeback på landslaget som spiller var imidlertid Ragnar Larsen en kort periode engasjert som trener for landslaget i 1958. Larsen fikk til sammen elleve A-landskamper og scoret to landslagsmål.
Larsen var også norsk landslagstrener i perioden 1962 til 1966, etter at han hadde lagt opp som spiller.
Norra Ängby
Norra Ängby er en bydel i Västerort i Stockholm kommune. Bydelen ligger i Bromma bydelsområde, og grenser til Bromma Kyrka, Riksby, Åkeshov, Nockebyhov, Södra Ängby, Blackeberg, Råcksta og Beckomberga.
Området ble utbygd på begynnelsen av 1930-tallet.
Kvikksølvminne
Kvikksølvminnet eller kvikksølvrør var et tidlig lagringsmedium, brukt i de tidligste digitale datamaskinene. Kvikksølvminnet ble oppfunnet i 1946-49 av John Presper Eckert og John William Mauchly for EDVAC, som var ferdig 1949, etterfølgeren til ENIAC. Minnet var mer pålitelig enn sine samtidige williamsminnet og trommelminnet, spesielt førstnevnte var kjent for sin upålitelighet. Til gjengjeld var det en god del dyrere og omstendelig i bruk.
Bjørgvin fengsel
Bjørgvin fengsel er et fengsel som ligger i Bergen i Vestland og er underlagt Kriminalomsorgens region vest. Bjørgvin fengsel ligger på Breistein i Åsane og disponerer lokaler til den tidligere Vestlandsheimen. Bjørgvin ble tatt i bruk som midlertidig fengselsenhet 2. oktober 2006, og er et fengsel med «lavere sikkerhetsnivå». Fengselet har ordinær kapasitet på 90 soningsplasser.
Kvikksølvminne
Virkemåte
Minnet var veldig populært på begynnelsen av 60-tallet, men var dyrt både i innkjøp og bruk, da det krevde jevn temperatur (eller stadig endring av klokkesyklusen) for å gi pålitelige data. Kvikksølv er dessuten en miljøgift, noe som heller ikke er spesielt heldig. Senere versjoner brukte metalltråd istedenfor de nevnte rørene.
Bjørgvin fengsel
Fengselet har også en egen ungdomsenhet som er tilpasset ungdom under 18 år. Den startet opp i 2009 og har fire soningsplasser.
Melodi Grand Prix 1977
Melodi Grand Prix 1977 var den 17. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Av 348 innsendte låter gikk seks av dem til finalen 19. februar 1977. Vinnerlåten ble «Casanova», sunget av Anita Skorgan, og komponert av Svein Strugstad med tekst av Dag Nordtømme. I den internasjonale finalen i London fikk «Casanova» 18 poeng og ble nummer 14 av 18 deltakere.
Sendingen
Finalen ble sendt fra Studio 2 på NRK Marienlyst lørdag 19. februar 1977 med Vidar Lønn-Arnesen som programleder. Som NRK ofte gjorde på 1970-tallet, ble programmet spilt inn sent på ettermiddagen og sendt i opptak om kvelden. Dette var også første gang finalen ble sendt i stereo, men kun på radio.
Etter kritikken og de dårlige plasseringene årene før valgte NRK en ny løsning for å plukke ut de seks finalemelodiene. Landet ble delt inn i fem regioner knyttet til noen av NRKs distriktskontorer. De som ønsket å sende inn bidrag, måtte sende dem til sitt lokale distriktskontor. Til sammen kom det inn 348 bidrag, nesten tre ganger flere enn i 1975. Lokale juryer gjorde så et utvalg: Seks sanger på Østlandet, og fire i hver av de andre regionene. Disse ble så presentert i distriktssendinger på radio. Lytterne kunne stemme på sin favorittsang ved å sende inn postkort, og alle regionale vinnere gikk til finalen i Oslo. Østlandet fikk også sende andreplassen på grunn av folketallet i regionen.
Avstemning
Det var seks regionale juryer, hver med elleve medlemmer. Jurymedlemmene var mellom 16 og 60 år, og rundt halvparten var under 25 år. Det var tilnærmet like mange kvinner som menn i juryene.
Jurymedlemmene hadde fem stemmer hver å fordele som de selv ønsket – unntatt bidraget fra egen landsdel. Siden Østlandet hadde to sanger i finalen, ble det opprettet en ekstra jury på Lillehammer som hjemmejury for «Sang», siden Mette Hurlen var bosatt utenfor Oslo. «Make Love, Not War» fikk Oslo som hjemmejury, siden Grøttum og Rønningen bodde i Oslo.
Hendelser
Heller ikke dette året var pressen særlig positiv til nivået på finalen, men like fullt ble vinneren svært populær i Norge. «Casanova» lå hele 15 uker på VG-lista med en fjerdeplass som høyeste notering. Det var første gang på seks år at en vinner av Melodi Grand Prix gikk inn på VG-lista.
Dansende Larsen provoserte kristenfolket
Melodi A, «Robåtrock», skulle egentlig framføres av Helge Nilsen, men han måtte melde pass kort tid før finalen. I stedet trådte Rune Larsen inn som solist. Den svingende opptredenen hans falt ikke i god jord hos en del kristne, og i etterkant av finalen fikk Larsen «masse kjeft og brev fra kristenfolket».
Inspirert av Entebbe-operasjonen
Melodi B, «Jonathan», var inspirert av Entebbe-operasjonen året før. Sangens tittel henspiller på Jonathan Netanyahu som ble drept i aksjonen, og bror til Israels senere statsminister Benjamin Netanyahu.
Planla «homo-stunt» på direkten
Låtskriveren og artisten bak melodi E, Axel Gran, deltok med låten «Ikke mitt bord». Teksten handler om at det er vanskelig å få kontakt med rette person i byråkratiet. Gran, som er homofil, planla å kuppe finalesendingen med å bytte ut teksten med en ny tekst som handlet om undertrykking av homofile. Men på grunn av Jahn Teigens skjelett-stunt året før, besluttet NRK at sendingen også dette året skulle gå i opptak. Dermed valgte Gran å holde seg til den opprinnelige teksten: «Så det gikk i vasken, da. Og det var jo ergerlig», sa Gran i et intervju med Skeivt arkiv i 2018.
Annet
Finalen ble den siste for to store bautaer i norsk Melodi Grand Prix i 1960-årene: Kirsti Sparboe og Nora Brockstedt, som deltok i semifinalen. Brockstedt, da 54 år, var den eldste artisten som noen gang hadde vært med, en rekord som senere ble slått av Jahn Teigen i 2005, av Wenche Myhre i 2009, og igjen av Bobby Bare i 2012.
Sørlandet var rammet av et voldsomt snøfall denne lørdagen, med brøytekanter på opptil 7–8 meter enkelte steder. Det ene jurymedlemmet fra Haugesund kom seg så vidt fram til distriktskontoret i Kristiansand. Flyet hun fløy fra Sola til Kjevik, ble tvunget til å lande på Lista, og derfra måtte hun ta buss videre til Kristiansand.
Semifinalene
Hver landsdel holdt sin lokale semifinale i forkant av finalen. Radiolytterne stemte fram en vinner per postkort. Østlandet fikk sende både første- og andreplassen på grunn av regionens befolkningsstørrelse. Resultatet er ikke fullstending.
Ötzi
Ötzi (også omtalt som blant annet ismannen eller – spøkefullt-kvasivitenskapelig – som Homo tyrolensis) er kallenavnet til de over 5000 år gamle mumifiserte levningene etter et menneske som i 1991 ble funnet i mer enn 3200 meters høyde på en isbre ved den italiensk–østerrikske grensen. Navnet kommer av at levningene ble funnet i Ötztal-Alpene i Tirol. Mumien er usedvanlig godt bevart, og mumien regnes som Europas eldste.
En italiensk forskergruppe hevdet i 2010 at Øtzi døde nede i dalen på våren. Han hadde blitt mummifisert ved røking. På høsten ble han transportert opp på fjellet til området som funnstedet ligger i.
Alder
Mumien er usedvanlig godt bevart, noe som forklares med at liket må ha blitt dekket med snø kort tid etter at mannen døde. Nedsnødd, men utsatt for langvarig god lufting og veldig lav luftfuktighet, ble kroppen nærmest frysetørket. En påfølgende nedkjøling av klimaet medførte at kroppen ikke tinte frem om sommeren, slik at den til slutt ble omsluttet helt av is. I én eller flere kortere perioder har isen vært tint, men kroppen lå da nedsenket i smeltevann, ikke i luft. Før mumien ble oppdaget i 1991 kan den høyst ha ligget avdekket i noen få dager.
Mannen
Ötzi var en mann på rundt 46 år (46 pluss/minus seks år) da han døde. Han hadde blå øyne, håret var mørkt og nesten skulderlangt og han hadde skjegg. Mumien er 1,54 m lang, noe som tilsvarer en opprinnelig kroppshøyde på 158±2 cm. Han veide 59±2 kg da han levde. Mumien veier i dag 11 kg.
På grunnlag av tennenes mineralsammensetning har man kunnet fastslå at Ötzi var hjemmehørende i området der han ble funnet, det vil si i dagens Syd-Tirol. Han må ha vokst opp i eller nær dagens Eisacktal, men hadde de siste årene levd i Vinschgau eller Schnalstal. Ved inngangen til Schnalstal har man funnet en større bosetting fra samme tidsperiode, og det er mulig at det var der Ötzis hjem befant seg.
En undersøkelse av Ötzis mitokondrielle DNA viser at han tilhørte haplogruppe K1f.
At en person fra kobberalderen oppholdt seg i over 3000 meters høyde, er ikke oppsiktsvekkende i seg selv. Man vet at øvre Ötztal ble oppsøkt av mennesker minst 4500 år før vår tidsregning, og at menneskene som den gang bosatte seg i dette området, kom sydfra. Det betyr at Hochjochpasset (2885 moh.) og Niederjochpasset (3017 moh.) var jevnlig brukte fjelloverganger allerede lenge før Ötzis levetid.
Det er uvisst hva slags status eller rolle Ötzi hadde i sitt eget samfunn. Tidligere antagelser om at han var sjaman har ikke kunnet stadfestes. Alderen og helsetilstanden indikerer imidlertid at han var en person med høy sosial status. Spor av tungmetaller i håret antyder at han har deltatt i smelting av malm, dvs. metallbearbeidelse.
Ötzi hadde en rekke tatoveringer, bestående av grupper av parallelle linjer. Ettersom tatoveringene er plassert ved leddene har det blitt antatt at de hadde en medisinsk funksjon, dvs. at de skulle gi smertelindring.
Klær og utstyr
Oppdagelsen av Ötzi har gitt unik innsikt i kobbertidens teknologi, håndverk, materialkunnskap, ferdigheter og «mote».
Ötzi hadde på seg en jakke, et lendeklede og to buksebein av geiteskinn, et belte av kalveskinn, og sko av bjørne- og hjorteskinn med høy som isolasjon. Luen var også av bjørneskinn.
Ved siden av mumien lå en rekke våpen, verktøy og andre gjenstander. Det mest verdifulle etter datidens standard var en øks av kobber. Videre hadde han en 180 cm lang bue av barlind og et pilkogger av gemseskinn med 14 ikke helt ferdigstilte piler av filtkorsved. Pilspissene og lommekniven var laget av flint. Blant mye annet utstyr fant man også en bæremeis av hassel og lerk, to beholdere av bjørkebark som inneholdt glør, og et «husapotek» bestående av tørket sopp (knivkjuke) med antibiotisk virkning. Rett ved mumien ble det også funnet et slåpebær; et beskt lite bær som tilhører plommefamilien. Det er rundt, blått og veldig bittert.
Dødsårsaken
Umiddelbart før Ötzi døde, ble han truffet av en pil bakfra i det venstre skulderbladet. Skuddet skadet en stor blodåre (arteria subclavia), slik at han mest sannsynlig blødde ihjel i løpet av få minutter. Han har også fått et sterkt slag mot hodet, men det er usikkert om dette medvirket til døden. Skader på hånden dokumenterer at han hadde vært involvert i et håndgemeng noen dager i forveien. Man vet videre at Ötzi oppholdt seg nede i dalen bare få timer før han døde. Det kan altså hende at han ble skutt mens han forsøkte å flykte over fjellene.
Pilen var fjernet fra liket, noe som kan indikere at drapspersonen gikk helt frem til liket. Imidlertid lå Ötzis eiendeler igjen, blant annet den verdifulle øksen. Dette kan mest sannsynlig utelukke rovmord som forklaring på drapet, og antyder at drapspersonen og offeret hadde en forholdsvis nær relasjon.
Bergen fengsel
Bergen fengsel er et fengsel som ligger i Bergen i Hordaland og er underlagt Kriminalomsorgens region vest. Fengselet åpnet i 1990 og har pr. 2016 kapasitet til 258 innsatte. Dette er inkludert 62 innsatt i åpen avdeling, hvorav avdeling D ligger like utenfor fengselsmurene og avdeling Osterøy var plassert på en liten øy i Sørfjorden mellom Bruvik og Vaksdal i Osterøy kommune. Øyen heter egentlig Ulvsnesøy, og ligger ca. 5 mil øst for Bergen. Avdeling Osterøy er lagt ned.
Fengselet har plasser til både menn og kvinner.
Bussholdeplass for Bergen Fengsel er Haukåsskogen.
Barnaby Metschurat
Barnaby Metschurat (født 1974 i Berlin) er en tysk skuespiller.
Han studerte ved skuespillerskolen Die Etage i Berlin, og har spilt i flere kino- og fjernsynsfilmer. Dessuten er han aktiv som teaterskuespiller.
Tremulant
Tremulant er en innretning som fremkaller vibrerende, eller tremulerende, toner på orgler. Tremulanten er en liten belg som er koblet til luftkanalen, og som frembringer hurtige, periodiske luftstøt. Dette gjør igjen at luften som når orgelpipene kommer i små pulser, og lyden oppfattes som vibrerende. Tremulant var særlig vanlig i bruk på kinoorgler.
Engelsk 2. divisjon 1980–81
'''Engelsk 2. divisjon 1980–1981''' var den 78. sesongen i Football Leagues 2. divisjon. vant og rykket opp til 1. divisjon sammen med som kom på 2.-plass og  som kom på 3.-plass.
==Tabell ==
Nedrykk fra 1. divisjon og opprykk fra 3. divisjon
De tre beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon og de tre dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon.
Engelsk 1. divisjon 1980–81:
Engelsk 3. divisjon 1980–81:
Referanser
The Football League 1980–81
Institutt for byforming og planlegging
Institutt for byforming og planlegging var et institutt ved Fakultet for arkitektur og billedkunst (AB), Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Fra 1. januar 2017 videreføres virksomheten i Institutt for arkitektur og planlegging under det nyopprettede Fakultet for arkitektur og design. De andre enhetene som inngår i dette instituttet, fra samme dato, er Byggekunst, prosjektering og forvaltning (institutt AB); Byforming og prosjektering (institutt AB); Smart Cities, faggruppe ved Byggekunst, historie og teknologi (institutt AB).
Historie
Instituttet ble etablert i 1956 under navnet Institutt for by- og regionplanlegging. By- og regionplanlegging er et tverrfaglig felt som omfatter arealbruk, samfunnsutvikling og byforming. Arkitekt Sverre Pedersen ble i 1920 beskikket til professor ved Instituttet «Bygningskunst I, boligbygging», ved Arkitektavdelingen. Han var da allerede en erfaren byplanlegger, og fikk stor betydning for utviklingen av byplanfaget i arkitektutdanningen. Byplanlegging var en integrert del av utdanningen frem til 1956, da et eget institutt ble opprettet, og egne planleggingsfag innført. Arkitekt Bjarne Lous Mohr ble den første professor, og i løpet av få år bygde han opp instituttet med flere ansatte og stipendiater.
Instituttet engasjerte seg tidlig i planleggings-, forsknings- og utredningsoppgaver. Hvert tredje år i perioden 1959–1987 (med ett unntak) arrangerte de «Kursus i by- og regionplanlegging», med deltagere fra inn- og utland. Dette var en viktig arena for kunnskapsformidling innen faget. Instituttet fikk etterhvert en sentral posisjon for utviklingen av planlegging som profesjon i Norge.
I 2003 skiftet instituttet navn til Institutt for byforming og planlegging.
Bombe
En bombe er en eksplosiv anordning, vanligvis i form av en beholder som er fylt med sprengstoff. Hensikten med en bombe er å skape ødeleggelse der den sprenges. Bombeeksplosjonen må utløses av noe, vanligvis en lunte, en klokke, en fjernkontroll eller mot en kontaktflate. Selve ordet bombe kommer fra gresk bombos, et onomatopoetisk (lydlignende) ord med samme betydning som bom! eller bang! på norsk.
De kraftigste bombene som finnes er hydrogenbomber.
Bergen jordmorhøgskole
Den første jordmorutdanningen i Norge ble opprettet i Christiania i 1826, og inntil 1970 var Oslo og Bergen de eneste utdanningsstedene for jordmødre.
Utdanningen ble vedtatt opprettet av Stortinget i 1860, og undervisningen kom i gang 1. mai 1861. Skolen het fram til 1926 Bergen Fødselsstiftelse og Jordemoderskole. Da fødselsstiftelsen i 1926 skiftet lokaler og navn, fulgte utdanningen med, og skiftet navn til Jordmorskolen ved Kvinneklinikken i Bergen. Ved en lovendring i 1952 ble det påkrevet med sykepleierutdanning som grunnutdanning for jordmødre. Dette endret både undervisningen og navnet, som heretter ble Statens Jordmorskole i Bergen. Skolen flyttet fra Kvinneklinikken til villa Skjolnes på Nesttun i 1972. Skolen ble i 1982 innlemmet i det statlige høgskolesystemet, sammen med alle andre 2- og 3-årige helsefagutdanninger. Samtidig fikk den navnet Bergen jordmorhøgskole.
Ordet og Israel
Hovedkvarteret ligger i Skien.
Ordet og Israel har også deltatt i enkelte politiske støttemarkeringer. Blant annet var foreningen en av initiativtakerne til den omstridte støttemarkeringen for Israel i januar 2009, som ble lansert i Oslo under Israels invasjon av Gazastripen.
Kjell Furnes, politiker for Kristelig folkeparti, har vært formann for organisasjonen.
Fylkesvei 7046
Fylkesvei 7046 (Fv7046) går mellom Flått og Hognes i Høylandet kommune. Veien er 5,0 km lang.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 415 (Nord-Trøndelag).
Europavei 38
Europavei 38 går mellom Glukhov i Ukraina og Tsjimkent i Kasakhstan.
Ferrari 250 GTO
Ferrari 250 GTO var en sportsbil fra den italienske bilprodusenten Ferrari, bygget for bruk i motorsport tidlig på 1960-tallet.
Sifrene i modellnavnet henviser til motorens volum, i kubikkcentimeter for hver av de 12 sylinderne, mens GTO står for «Gran Turismo Omologato», som på italiensk betyr at dette er en homologert såkalt «Grand Tourer»-bil.
Da bilen var i produksjon måtte hver enkelt kjøper godkjennes av Enzo Ferrari personlig. I årene 1962 og 1963 ble totalt 36 biler produsert, mens det ble produsert 3 av den senere Series II i 1964. Senere ble fire Series I-biler gitt karosseriet fra Series II, men den totale produksjonen er altså 39 eksemplarer.
Design og utvikling
Resten av bilen var typisk for 1960-tallets Ferrarier: Håndsveiset rørramme, A-arm hjuloppheng foran, skivebremser og felger fra Borrani. Girkassen med fem trinn var nyutviklet til Ferraris racingbiler, og metallstykket som definerer girmønsteret ble til en tradisjon man kan finne i Ferraris modeller den dag i dag. Interiøret var ekstremt enkelt, og bød ikke engang på et speedometer. Mange av bryterne var hentet direkte fra Fiat 500, mens de originale stoffsetene var sydd sammen av arbeidsbukser, og det ble sagt at Ferraro hadde et ekstremt hastverk med å få bilen i produksjon.
Racing
Bilen debuterte i 12-timersløpet på Sebring i 1962, med amerikaneren Phil Hill bak rattet, daværende verdensmester i Formel 1, samt belgiske Olivier Gendebien. Til tross for at de i utgangspunktet var irriterte fordi de kjørte i GT-klassen fremfor i prototypeklassen med de enda heftigere Testa Rossa-modellene imponerte førerparet både seg selv og alle andre ved å fullføre på en 2.-plass bak Testa Rossa-bilen til Joakim Bonnier og Ludovico Scarfiotti. 250 GTO vant konstruktørmesterskapet i 1962, 1963 og 1964.
250 GTO var blant de siste frontmotoriserte bilene som var konkurransedyktige i motorsportens øvre nivåer. Før det ble populært med såkalte vintage-løp, hvor eldre modeller konkurrerer mot hverandre, forsvant 250 GTO fra motorsportens arena. Enkelte biler ble brukt i regionale løp, mens mange ble brukt som gatebiler.
Cap d’Agde
Cap d'Agde er et badested nær byen Agde i Frankrike, ved Middelhavet omtrent midt mellom munningen av elven Rhône og grensen til Spania. Stedet ligger i departementet Hérault i regionen Occitanie. Agde ligger midt mellom de større byene Montpellier og Narbonne, kan nås med TGV-tog direkte fra Paris eller Lille, mens de nærmeste flyplasser er Béziers-Cap d'Agde en Languedoc, med direkte lavprisruter fra Storbritannia og Skandinavia, og Montpellier-Fréjorgues. Offentlig transport, taxi eller buss, eksisterer mellom Agde and Cap d'Agde.
Ferrari 250 GTO
Verdi
Fra sent på 1970-tallet og frem mot slutten av 1980-tallet steg verdien på klassiske biler drastisk, og 250 GTO, som blir ansett for å være modellen som mest av alle portretterer ånden bak merket Ferrari, ble den dyreste av alle Ferrari-modeller. Ifølge en artikkel i Times Online ble en 250 GTO beslaglagt av FBI fra en dømt narkotikaselger solgt på en lukket auksjon i 1988 for omkring 2 millioner amerikanske dollar. I 1989, da prisene lå på sitt høyeste, ble en 250 GTO solgt til en japansk kjøper for 14,6 millioner amerikanske dollar pluss kommisjon. I 1991 hadde markedet kjølnet noe, og en GTO ble solgt på en auksjon i Las Vegas for 5,5 millioner amerikanske dollar, mens eksemplaret som hadde skiftet hender for 13,3 millioner dollar fem år tidligere ble i 1994 solgt for bare 3,5 millioner. I 2008 kjøpte en britisk mann en 250 GTO, tidligere eid av Lee Kun-hee, på auksjon for rekordstore 15,7 millioner britiske pund.
Nettopp bilens sjeldenhet og høye verdi gjorde at en rekke replikautgaver av 250 GTO ble bygget på mer vanlige Ferrari-chassis. Det er kjent at flere kopier skal ha vært tilbudt for salg som ekte modeller, og da Lord Brocket ble dømt for forsikringssvindel i 1996 ble det klart at han hadde utgitt sin replika for å være en ekte bil. Han hadde dog ikke solgt den.
Nylig holdt auksjonshuset RM Sotheby's et arrangement under Monterey Car Week i USA der en helt spesiell Ferrari ble budt fram.
Det var en 1962-modell 250 GTO, én av de 36 som i sin tid ble laget, og med noe som er svært viktig for verdien: En suksessrik racinghistorie.
Cap d’Agde
Cap d'Agde er en av de største lystbåthavner på den franske middelhavskyst. Utviklingen til turiststed startet i 1970-årene – før dette var de eneste bygningene i området små hus som typisk ble brukt av lokalbefolkningen for weekendturer.
Ferrari 250 GTO
Verdi
Bilen vant det nasjonale mesterskapet i Italia i 1962, med seier i ni av ti løp. Den vant også sin klasse i Targa Florio i 1963 og 1964.
Den hadde et prisestimat på «over 45 millioner dollar», tilsvarende 368 millioner kroner. Det skulle vise seg å stemme. Da hammeren falt for siste gang, var summen 48,4 millioner dollar, 402 millioner kroner. Tre budgivere skal ha bydd over hverandre i ti minutter før salget var klart.
Cap d’Agde
Musée de l'Ephèbe huser bronsestatuen kjent som «l'Ephèbe d'Agde» («Ynglingen fra Agde»). Statuen ble oppdaget i elven Hérault og ble oppbevart i Louvre-museet inntil nødvendige fasiliteter var klare i Cap d'Agde for å huse den.
Ferrari 250 GTO
Verdi
Flere ekstreme salg
Det betyr at Ferrarien ble den desidert dyreste bilen som noensinne er solgt på auksjon.
Cap d’Agde
Village Naturiste
Cap d'Agde har et stort familietilpasset naturistområde.
Village Naturiste er en egen by, med en 2 km lang strand, havn og marina, campingpmråde, leilighetkomplekser, hoteller, butikker, restauranter, barer, postkontor, banker, frisører, saunaer og andre fasiliteter.
Naturismens historie i Cap d'Agde
Grunnen langs den lange sandstranden i Cap d'Agde var i mange år eiet av Oltra-familien, som dyrket olivenlundene bak sanddynene ved siden av stranden. Etter andre verdenskrig la Oltra-brødrene merke til at flere og flere mennesker kom for å campere på deres land, og at mange av disse likte å bade og sole seg nakne.
Oltra-brødrene begynte å formalisere arrangementer for campere på deres land og dette førte etterhvert til opprettelsen av Oltra Club, som er et campingområde.
Campen ble mere og mere populær, spesielt blant yngre familier. Det var særdeles mange tyske og hollandske turister.
I de tidlige 70-årene, la regjeringen Georges Pompidou planer for utviklingen av kystlinjen i Languedoc-Roussillon. Naturisme var i utgangspunktet ikke en del av disse planene, men Rene Oltra, en av brødrene, overtalte myndighetene til å inkludere planer for et naturistområde i Cap d'Agde.
I 1973 ble stranden offisielt utsett til naturiststrand. Reguleringer for det nye området ble også kunngjort. Naturistlandsbyen skulle være et sted hvor voyeurer og ekshibisjonister ikke var velkomne.
Tour de France
Cap d'Agde var målby for 12. etappe i 1998-utgaven av sykkelrittet Tour de France. Byen var startby for 5. etappe i 2009.
UEFA Super Cup 1991
UEFA Super Cup 1991 var den 17. utgaven av cupturneringen UEFA Super Cup. Finalen ble spilt i én kamp mellom vinner av Cupvinnercupen 1990/1991 (Manchester United FC) og vinner av Serievinnercupen 1990/91 (Røde stjerne Beograd), hvor førstnevnte lag vant 1–0 etter scoring av skotten Brian McClair i det 67' minutt.
Årsaken til at det kun ble spilt én kamp, mot normalt to kamper, var politisk uro i Beograd i denne perioden, noe som gjorde at UEFA valgte å kansellere finalens andre oppgjør.
Halfdan Gran Olsen
Halfdan Gran-Olsen, senere Grangård (født 7. oktober 1910 i Bergen, død 16. januar 1971 samme sted) var en norsk roer som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Olsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1948 i London. Han var med på den norske åtteren som kom på tredjeplass bak USA og Storbritannia. Roøvelsene ble gjennomført i perioden 5. til 8. august 1948 på Themsen. Mannskapet på den norske båten var roerne; Kristoffer Lepsøe, Thorstein Kråkenes, Hans Hansen, Halfdan Gran Olsen, Harald Kråkenes, Leif Næss, Thor Pedersen, Carl Monssen og Sigurd Monssen som var styrmann.
Val McDermid
Val McDermid (født 4. juni 1955) er en skotsk forfatter.
McDermid ble født i Kirkcaldy. Hun studerte engelsk ved Oxford University. Ved universitetet var hun den første elev fra en statlig skole i Skottland som kom inn ved St. Hilda's College, hvor hun ble president for Junior Common Room. Etter eksamen arbeidet hun som journalist i 14 år før hun ble forfatter på heltid.
I 1987 kom hennes første bestselger, kriminalromanen Report for Murder: The First Lindsay Gordon Mystery.
I 2010 ble hun belønnet med britiske Crime Writers' Associations høyeste utmerkelse, Cartier Diamond Dagger for et livslangt kriminallitterært forfatterskap av særlig høy kvalitet.
Bibliografi
De fleste av hennes krimbøker hører hjemme i en av tre serier med forskjellige hovedpersoner:
Mermaids Singing
Boken kom ut i 1995 og er den første i serien om Tony Hill og Carol Jordan. Liket av en ung mann blir funnet torturert, misbrukt og dumpet i homsestrøket. Dette er det fjerde offeret på kort tid, og politiet må erkjenne at de har å gjøre med en syk seriemorder med en grotesk fascinasjon for tortur. Etterforskeren Carol Jordan får saken og blir assistert av kriminologen Tony Hill. De har stor respekt for hverandres arbeid og utvikler etter hvert personlige følelser for hverandre. Jordan følger tradisjonelle politispor, mens Hill lager en psykologisk profil av morderen. Hills metoder møter stor motstand i Bradfieldpolitiet samtidig som han kjemper for å løse sine egne personlige seksuelle problemer. Ettersom Tony Hill nøster sammen trådene blir han trukket mer og mer inn i seriemorderens syke sinn.
Wire in the Blood
Den andre boken kom i 1997. Nå leder Tony Hill en nasjonal spesialgruppe på profilering. Han gir gruppen en elevøvelse for å lære dem i å avsløre serieforbrytere. En ung politikvinne i gruppen, Shaz Bowman, finner at flere savnede unge jenter kan knyttes til en vellykket og populær programleder i fjernsynet. Dette leder Tony Hill og Carol Jorden, som er nå kriminalsjef ved Yorkshire politiet, inn i en intens katt- og mus jakt.
Last Temptation
Den tredje boken kom i 2002 og foregår denne gangen utenfor England. Tony HIll jakter på en morder som dreper psykologer, mens Carol Hill jobber «undercover» for å avsløre menneskehandel.
Torment of Others
I 2004 kom den fjerde boken i rekken. Både Carol og Tony er tilbake i Bradfield og involveres i drapet på en prostituert. Drapet er identisk med en rekke andre mord som ble begått mange år tidligere. Problemet er at drapsmannen, Derek Tyler, allerede sitter fengslet. Mens Tony prøver å forstå Tylers rolle, bestemmer Carol seg for å igangsette en «undercover»-operasjon som går fryktelig galt..
Utgivelser etter dette:
- Beneath the Bleeding (2007)
- Fever of the Bone (2009)
- The Retribution (2011)
- Cross and Burn (2013)
- Splinter the Silence (2015)
- Insidious Intent (2017)
- How the Dead Speak (2019)
Filmatiseringer
Bøkene om Tony Hill har vært inspirasjonskilden til TV-serien Wire in The Blood, Arr i Sjelen på norsk (TV2). Serien er produsert av Coastal Productions, etablert i 1997 av Sandra Jobling og Robson Green. Green spiller også rollen som Tony Hill i serien.
Freaky Friday (2003)
Freaky Friday er en amerikansk filmkomedie fra 2003. Filmen er regissert av Mark Waters, og hovedrollene blir spilt av Lindsay Lohan og Jamie Lee Curtis.
Den er en nyinnspilling av Å, for en fredag fra 1976.
Handling
Filmen handler om ei jente (Lindsay Lohan) som synes moren er urettferdig. Hun synes at hun ikke får lov til noe. Moren (Jamie Lee Curtis) på sin side er oppgitt over at datteren oppfører seg så rebelsk som hun gjør. En kveld når de er på en kinesisk restaurant, får de lykkekaker. Morgenen etter våkner de og finner ut at de har de byttet kropp, men ikke tanker. Livet til den andre er mye vanskeligere enn de først hadde trodd.
Infranord
Infranord AB er et svensk statlig entreprenørselskap som tilbyr vedlikehold og utbygging av jernbane i Sverige, Danmark og Norge.
Selskapet ble stiftet 1. januar 2010.
Brandengen skole
Brandengen skole ble tegnet av arkitekt Arnstein Arneberg, og tatt i bruk i mai 1914. Den ligger ved Rundtom på Strømsø i Drammen, med Tegleverkstomta (Tegger'n på folkemunne) som nærmeste friområde. Det er en barneskole som i mars 2004 hadde ca. 380 elever fra 1. til 7. klasse. Brandengen skole har sin tvilling i den nå nedlagte Fjellheim skole på den andre siden av Drammenselva. De to skolebygningene ble oppført samtidig og er praktisk talt identiske.
Benjaminprisen
Brandengen skole ble tildelt Benjaminprisen i 2014.
Harald Kråkenes
Harald Kråkenes (født 8. juli 1926 i Fana, Bergen, død 14. november 2004 i Bolstadøyri, Voss) var en norsk roer som deltok i flere olympiske leker: 1948 i London, 1952 i Helsingfors og 1960 i Roma.
Kråkenes vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1948 i London. Han var med på den norske åtteren som kom på tredjeplass bak USA og Storbritannia. Roøvelsene ble gjennomført i perioden 5. til 8. august 1948 på Themsen. Mannskapet på den norske båten var roerne; Kristoffer Lepsøe, Thorstein Kråkenes, Hans Hansen, Halfdan Gran Olsen, Harald Kråkenes, Leif Næss, Thor Pedersen, Carl Monssen og Sigurd Monssen som var styrmann.
Sparebanken Sogn og Fjordane
Sparebanken Sogn og Fjordane (SSF) er den største banken i Vestland og den åttende største sparebanken i landet. Konsernet hadde en forvaltningskapital på 49,3 milliarder kroner og 269 årsverk (31. desember 2016). Pr. 1. juli 2017 hadde banken 13 salgskontor og 21 bank-i-butikk filialer. Sparebanken Sogn og Fjordane har i tillegg kontor i Bergen. Hovedkontoret ligger i Førde i Sunnfjord.
Banken var en av de første sparebankene i landet som tok i bruk det nye lovverket til finansnæringen og dannet en stiftelse; Sparebankstiftinga Sogn og Fjordane. Som et resultat av dette fikk banken nytt forstanderskap og nytt styre fra 1. september 2010. Styreleder i Sparebanken Sogn og Fjordane er Hallgeir Kleppe (økonomi- og finansdirektør i Fjord1). Bernt Reed er leder av forstanderskapet, som består av 25 medlemmer; ni valgt av innskyterne, seks medlemmer fra de ansatte og ti som representerer egenkapitaleierne.
Konsern
Sparebanken Sogn og Fjordane har følgende datterselskap:
Historie
I 2014 gikk Sparebanken Sogn og Fjordane inn på eiersiden i Frende Forsikring.
Alarmprisen 2002
Alarmprisen 2002 var den andre utgaven av Alarmprisen og ble delt ut på Rockefeller i Oslo lørdag 2. februar 2002. Det ble delt ut priser i seks sjangerbestemte og tre tilleggsklasser. I åtte av klassene var det mellom 40 000 og 50 000 publikumsstemmer på sms og nett og rundt 90 musikkjournalister som stemte fram vinnerne, mens Alarmjuryen kåret Amulet som vinner av spesialprisen. Röyksopp vant tre av prisene mens Kaizers Orchestra vant to priser.
Nye klasser i forhold til den første prisutdelingen i 2001 var jazz og Alarmjuryens spesialpris eller årets Alarmpris. Borte var klassene årets overraskelse, årets plateselskap og årets nettside som ble delt ut det første året.
Konferansierer under utdelingen var Kristin Winsents og Vibeke Saugestad og bilder fra utdelingen ble overført direkte på NRKs nettsider.
Øvrige nominerte
Rock:
Pop:
Hiphop/rap:
House/techno:
Metall:
Jazz:
Låt:
Beste liveband:
Andy Todd
Andrew John James Todd, vanligvis kalt Andy Todd, (født 21. september 1974 i Derby, Derbyshire, England) er en engelsk fotballspiller, som har spilt for åtte engelske fotballklubber. Han spiller nå for Derby County i Premier League.
Todd er midtstopper, men er også blitt brukt som back og defensiv midtbane. Han er sønn av den tidligere engelske landslagsspilleren Colin Todd.