cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FuMo 214 «Würzburg-Riese»
Funkmessortungsgerät 214 «Würzburg-Riese» var en tysk luftvarslings- og ildledingsradar for luftvern, bygget like før og satt i tjeneste under andre verdenskrig. Den hadde en rekkevidde på 70 kilometer for varsling, men ved ildleding måtte man ha målet på ca. 50 kilometers avstand for å få en noenlunde nøyaktig peiling. Nøyaktigheten ved ildleding var ± 15 meter. Radaren ble produsert i rundt 1500 eksemplarer.
En «Würzburg-Riese»-radar ble erobret av britiske fallskjermsoldater i operasjon Biting i 1942. Dette ga de allierte god informasjon om virkemåten til disse radarene.
Henrik Anker Bjerregaard
Henrik Anker Bjerregaard (født 1. januar 1792 i Ringsaker, død 7. april 1842 i Christiania) var en norsk forfatter og jurist.
Hans stil var påvirket av romantikken, og et viktig emne for ham var norsk bygdeliv. Han forsøkte å grunnlegge en norsk dramatisk litteratur, og selv om han knapt lyktes med dette la han grunnen for senere forfattere.
I 1819 han høyesterettsadvokat og i 1830 ble han høyesterettsdommer, og hans forfatterproduksjon opphørte da.
Bjerregaard var gift med skuespillerinnen Henriette Hansen (død 1892).
Han har fått oppkalt en gate i Oslo, Bjerregaards gate, etter seg.
Trykksak
Trykksak var Postverkets navn på masseproduserte (Trykk, eller stensiler) papirer som skulle sendes i egne konvolutter, eventuelt uten konvolutt, men påført mottakeridentifikasjon samt merket med «Trykksak». Disse kunne sendes for redusert porto, men uten løfte om raskeste forsendelse.
Regelverket er nå endret, slik at B-post må sendes til minst 20 mottakere for å få portoreduksjon. Til gjengjeld er der ikke lenger krav om at der ikke kan legges inn individuelle beskjeder og lignende.
Betegnelsen trykksak brukes ellers om alle former for trykte tekster og bilder som er masseprodusert, men kanskje mest om brosjyrer og reklamemateriell forøvrig.
Randøya fort
Randøya fort (tysk: Marine Artillerie Batterie 1./502 Randöen) er et nedlagt kystartillerifort beliggende på Østre Randøya ca. 13 km sørøst for Kristiansand, rett innenfor Grønningen fyr. Anlegget ble bygd av tyskerne under okkupasjonen av Norge og overtatt av det norske forsvaret etter krigen. Det ble nedlagt på slutten av 1990-tallet. Øya er også et friluftsområde med bl.a. badestrand for familier på vestsiden av øya. Fortsområdet er ganske stort, og det er gode muligheter for fotturer og utforskning av gamle militære installasjoner.
Belteviga fort
Leiren hadde innkvartering for 160 mann, som ved «fortetting» kunne økes til over 200 mann. Kapasiteten i spisesalen var mindre og flere bordsettinger var derfor nødvendig. Ved mobilisering var det behov for ytterligere innkvartering og flere hus var rekvirert for dette.
Randøya fort
Historie
De eldste planene for befestninger på Østre Randøya er fra 1891, men bare kartleggingen av området var knapt ferdig våren 1940. Det var tyskerne som satte opp de første kanonene her i april 1941. Kanonene var hentet fra Odderøya.
De tre 15 cm kanonene som tyskerne satte opp i 1941, tok de ned igjen i 1944 og sendte ut av landet. I august 1947 uttalte "Unnebergutvalget" at: "Et anlegg på Randøya er helt nødvendig for sperring av hovedløpet. Et manglende anlegg her ville ellers gjøre forsvaret illusorisk". Kaliber 15 cm var det egentlige behov, men dessverre var kaliberet ikke tilgjengelig. Som en erstatning monterte man midlertidig et 10,5 cm batteri, som sto ferdig i april 1949.
Belteviga fort
Belteviga ble utbygd med nærforsvarsstillinger, piggtrådhindre og minefelt. Fortet hadde ifølge min kilde 2510 landminer. Fortet besto av 21 brakker. Leiren hadde blant annet sykestue, badebrakke og garasje/artellerihall. Videre var det administrasjonsbrakke, spisebrakke og mannskapsbrakker. Et særpreg ved flere av brakkemurene og trappene var at de var murt i Schwartzwald-stil. Disse er revet nå men har stått til for noen år siden.
Randøya fort
Historie
I 1951 begynte man monteringen av kanonene som skulle bli stående helt fram til fortet ble nedlagt mot slutten av 1990-tallet. Monteringen var ferdig i 1953.
Belteviga fort
Flere av brakkene i Belteviga ble brukt til forlegning, da det på Krossodden kun fantes stridsforlegninger til en del av besetningen.
Randøya fort
Historie
Siste skyting fra batteriet foregikk den 19. juni 1999.
Belteviga fort
Felleseiet Kjære utmark involverte 10 grunneiere. Tyskerne beslagla ca. 295 mål. Dette ble i 1954 utvidet til ca. 457 mål, som forsvaret betalte for. Selgerne beholdt en del rettigheter, blant annet laksefiske med rett til notfeste på land.
Randøya fort
Våpen- og ildledningssystem
Tre 15 cm Armstrong-kanoner ble flyttet til Randøya fra Odderøya fort i 1941. Disse ble tatt ned i 1944 og sendt ut av landet.
I 1949 ble man ferdig med en midlertidig montering av et 10,5 cm batteri.
Fire nye 12,7 cm SKC 34-kanoner produsert sommeren 1943 på Skodafabrikkene i Tsjekkoslovakia ble montert i perioden 1951-1953. Disse ble stående til fortet ble utfaset.
Fra ildledningssentralen kunne batterisjefen lede batteriets ildgivning mot fiendtlige skip. Midtkonsollen gav ham oversikt, og ved hjelp av de to konsollene på hver side av dette, hadde han muligheter til å gi data til kanonene ved hjelp av radar, optiske instrumenter, laser mm. Som siste utvei kunne ilden ledes direkte fra den enkelte kanon.
Kanonposten helt nord mot Randesund besto av to 40 mm L 60 luftvernkanoner. Disse skulle hindre mindre fartøyer i å passere gjennom Stanggapet.
Kapasiteter og omgivelser
Ved overtakelsen i 1945 besto bebyggelsen av 13 forlegningsbrakker og 14 andre bygninger. En del av disse bygningene er fortsatt intakte og blir brukt av HiA og skolene i Randesund, samt en del ideelle organisasjoner. Et fellestrekk for hele bygningsmassen var mangel på isolering for vinterforhold. Det fantes vedovner på alle forlegnings- og oppholdsrom. Elektrisk oppvarming forekom sjelden, men et unntak var sanitetsbrakka. Hver brakke hadde innlagt vann til et felles vaskerom, men varmtvann forekom bare noen få steder.
Forlegningsbunkeren med utkikkspalte ligger mellom kanonene.
Mot slutten av 1950-tallet fikk kanon I, II, og III en bedre overdekning i form av et splintsikkert skjold. Over dette la man et dekke av plastmateriale for å bedre kamuflasjen. Kanon IV sto i en åpen stilling.
Det finnes et tunnelsystem inne i fjellet, 2-300 meter langt. Den innerste delen ble brukt til sambandssenter, operasjonsrom og ildledningssentral. Operasjonsrommet var delt inn i sjøfrontdel, luftvern- og nærforsvarsdel og i et rom ved siden av var ildledningssentralen. Fra dette senteret ledet man fortets forskjellige stridsmidler.
En 60 cm lyskaster var plassert litt lenger ut i fjorden.
Framtia
Framtia var en avis som hadde utgiversted på Ørnes, og med Meløy og Gildeskål i Nordland som sitt dekningsområde. Avisen ble utgitt i perioden 2008-18, og er fra januar 2019 slått sammen med tidligere Meløyavisa, til avisen Kulingen, som har samme dekningsområdet. Utgiverselskapet Mediehuset Meløy AS presenterte den første utgaven av Framtia 4. januar 2008, og avisen oppnådde pressestøtte fra myndighetene etter sitt første utgivelsesår. Ansvarlig redaktør og daglig leder var de første årene Edmund Ulsnæs, og fra 2015 Ingunn Dahle. Fra 2020 er Hilde Kvammen redaktør i Kulingen.
Mediehuset Meløy AS lagde også profileringsbladet IndustriFolk. Bladet er siden 2017 erstattet av Ny Næring, som produseres av Ny Næring AS, som igjen eies av Ulsnæs Holding ANS. Bladet lages på oppdrag fra samarbeidsbedrifter i næringslivet i Meløy. Mediehuset Meløy AS (i dag Mediehuset Kulingen AS) omsatte i 2021 for 4,7 millioner kroner. Eierne Ulsnæs Holding ANS og Limstrand Holding ANS solgte i 2022 virksomheten til Polaris Media Nord-Norge.
Parabase
Aristofanes
Et eksempel, i komedien Vepsene (422 f.Kr.) av Aristofanes er første parabase om dikterens egen karriere som dramatiker til da (ved dette stykket), mens andre parabase er kortere og inneholder en rekke med vitser om lokale figurer og kjendiser som var velkjente for antikkens publikum i Athen på 400-tallet f.Kr., som politikeren Kleon.
Første parabase er utformet som en lang fortelling av korlederen på vegne av dikteren. Hun framførte de personlige omtanker som dikteren hadde. Andre parabase inneholdt typisk for den gamle komedie epirrhematisk (gresk: τό έπίρρημα, «det som sies etter») komposisjon hvor hele koret var involvert, med poetisk sang og innlagt dialog. En parabase besto vanligvis av tre sanger (S) som vekslet med tre taler (s) i rekkefølgen S-s-S-s-S-s. Den første talen endte ofte med et avsnitt som ble avsluttet meget raskt (teoretisk med et pust, kalt for en πνῖγος, pnigos). Til sammen utgjør første og andre parabase en fullstendig parabase.
Parabasen er utelukkende et trekk ved epoken som kalles for den gamle komedie, og da korets rolle ble minsket i mellomste komedie, ble også parabasen gradvis avviklet.
Moderne teaterteori
I moderne tid er parabase vanligvis ikke benyttet, unntatt i tilfelle med den tyske dramatikeren August von Platen som bevist simulerte dette trekket i sine satiriske komedier, som i Der romantische Ödipus (1829). Til viss grad kan man argumentere for at Bertolt Brecht benyttet seg av parabase, om enn ikke dens klassiske utformingen, ved å la skuespillerne henvende seg direkte til publikum. Ved å bryte teaterets illusjon ble publikum paradoksalt en del av oppsetningen. I Brechts teaterteori benyttes ikke begrepet «parabase», men isteden betegnelser som «å bryte den fjerde veggen», noe som teaterteoretisk utviklet seg fra episk teater til dialektisk teater.
Parabase i Bibelen
I den greske oversettelsen av Bibelen opptrer parabase (parabasis) i betydningen «ikke ta hensyn», «overtredelse», «forbryte seg mot Moseloven».
Strandblomsterfluer
Strandblomsterfluer (slekten Parhelophilus) er en gruppe av fluer som tilhører familien blomsterfluer (Syrphidae). Slekten omfatter 9 kjente arter, to av dem forekommer i Norge. De er middelsstore blomsterfluer med stripete thorax og trekantede flekker på bakkroppen.
Utseende
Middelsstore (8–12 mm), ganske robuste blomsterfluer som kan kjennes på at thorax har to lysgrå lengdestriper og at bakkroppen er har trekantede, gule flekker. De minner om slekten Helophilus men er mindre og kroppen har påfallende gult fargeskjær på grunn av gule hår. Hodet er nokså stort, fasettøynene nakne og bredt adskilte hos begge kjønn. Antennene er ganske korte og gule. Ansiktet er kledt med hvitgul bestøvning, mer eller mindrev framskutt. Thorax er matt svart, på ryggen med to gulaktige lengdestriper, på sidene gulgrå. Kroppen er overalt ganske tett kledt med korte, gule, oppstående hår som gjer at hele fluen virker gulaktig. Bakkroppen er omtrent trekantet sett ovenfra, svart med gule, trekantede sideflekker på det andre og tredje leddet. Flekkene på det tredje leddet er sølvfargede innerst. Beina er oransje og svarte, baklårene noe fortykkede, bakleggene krumme slik at de kan foldes tett mot lårene. Vingene er glassklare med et ganske lite, svart vingemerke. Åren R4+5 gjør en bue bakover inn i cellen bak den nær vingekanten.
Utbredelse
Slekten forekommer i den palearktiske sone og Nord-Amerika.
Inger Brattström
Inger Brattström (født Högelin 27. august 1920 i Gävle, død 17. mai 2018 i Saltsjöbaden) var en svensk forfatter som skrev nærmere 70 bøker siden debuten med Elsies svåra år i 1939.
Brattströms første bøker foregår i trygge forstadsmiljøer som lignet forfatterens eget oppvekstmiljø i Saltsjöbaden. Senere skrev hun om mindre privilegerte ungdommer i blant annet Le lite grann (1968). I Hittebarn från Bangalore (1970), Ravindras väg från byn (1972) og Susila Sanna tur och retur (1983) handler det om adoptivbarn fra India. I Selime – utan skyddsnät handler det om en flyktingefamilie som blir utvist fra Sverige.
Brattström tok studenteksamen fra 1940 og studerte psykologi på Stockholms högskola 1952–53. Hun var datter av pikebokforfatteren Lisa Högelin og natur- og guttebokforfatteren Gösta Högelin. I Sonmodern (2003) skrev hun om sin egen oldemor, basert på brev som har vært i familiens eie.
Sju bøker er oversatt til norsk: Eselprinsen 1966 og seks ungdomsbøker i perioden 1974–85.
Hilversum
Hilversum er en kommune og by i den nederlandske provinsen Noord-Holland. Den ligger i regionen 't Gooi og er den største byen i området med om lag 85 000 innbyggere. Den er omgitt av lyngheilandskap, skoger, enger, innsjøer og mindre landsbyer. Hilversum er en del av Randstad, et av de største storbyområdene i Europa.
Hilversum ligger om lag 30 km sørøst for Amsterdam og 25 km nord for Utrecht.
Byen blir ofte kalt «mediabyen» siden de største kontorene for nasjonal radio og fjernsyn i Nederland ligger her. Radio Nederland, som har vært på kortbølgeradio over hele verden siden 1920-årene har basen sin her. I Hilversum ligger også store komplekser med lyd- og fjernsynsstudioer, i tillegg til studio og kontorer for alle de nederlandske rikskringkastingsorganisasjonene og flere kommersielle TV-selskaper.
Hilversum var vertskap for Eurovision Song Contest da Nederland var ansvarlig for arrangementet i 1958.
Hilversum er dessuten kjent for det arkitektonisk viktige Raadhuis (rådhus) tegnet av Willem Dudok (1884–1974).
Daniel Bell
Daniel Bell (født 10. mai 1919 i New York City, død 25. januar 2011 i Cambridge i Massachusetts) var en amerikansk sosiolog, forfatter, redaktør og professor ved Harvard University. Han sto sentralt i samfunnsvitenskapelig debatt om utviklingstendenser i det moderne samfunn og var den som lanserte begrepet det postindustrielle samfunn.
Bakgrunn
Hans foreldre, Benjamin og Anna Belotsky, var opprinnelig fra Øst-Europa. Etter at de flyttet til USA og Lower East Side på Manhattan i New York, begynte de å arbeide i klesindustrien.
Hans far døde da Bell var åtte måneder gammel og han vokste opp hos slektninger sammen med moren og sin eldre bror. I 1932, da Bell var 13 år gammel, endret familien etternavnet fra Bolotsky til Bell. Han ble uteksaminert fra Stuyvesant High School og City College of New York med en bachelorgrad i naturvitenskap og samfunnsvitenskap i 1938, før han studerte i ett år ved Columbia University.
Grunnkretser i Fitjar kommune
Grunnkretser i Fitjar kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Fitjar kommune, Hordaland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Daniel Bell
Karriere
Bell begynte som administrerende redaktør i magasinet The New Leader i 1941. På 1960-tallet underviste han sosiologi, blant annet ved Columbia University og deretter ved Harvard University frem til han gikk av i 1990.
Bell er best kjent for sine mange nyskapende bidrag til studiet av post-industrialisme. Han har blitt beskrevet som en av de ledende amerikanske intellektuelle i etterkrigstidens USA. Hans tre mest kjente verk er The End of Ideology, The Coming of Post-Industrial Society og The Cultural Contradictions of Capitalism.
Bell var den første som lanserte begrepet det postindustrielle samfunn. Likeså er informasjonssamfunnet hans begrep.
Bell underviste også som professor ved University of Cambridge i England. Han var en representant for teknologisk determinisme.
Han ble valgt til medlem av American Academy of Arts and Sciences i 1964. Bell mottok ærestitler fra Harvard, University of Chicago, flere andre universiteter i USA, og fra Keio University i Japan. Han mottok en Lifetime Achievement Award fra American Sociological Association i 1992. Han mottok Prix Alexis de Tocqueville av den franske regjeringen i 1995.
Hans sønn, David Bell, er professor i fransk historie ved Princeton University, og hans datter, Jordy Bell, var akademisk administrator og lærer ved Marymount College i New York, før hun gikk av i 2005. Bell var bosatt i Cambridge i Massachusetts, sammen med sin kone Pearl Bell, en litteraturkritiker.
Peter Jonas Collett
Peter Jonas Collett (født 12. september 1813 i Lier, død 1. desember 1851) var en norsk jurist, litteraturkritiker, professor og politiker. Han ble utnevnt til professor i lovkyndighet ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1848.
Hollandsk (sjakkåpning)
Hollandsk er en sjakkåpning som defineres ved åpningstrekkene 1.d4 f5. Ofte inkluderes også variantene 1.c4 f5 og 1.Sf3 f5. Åpningen ble anbefalt som det beste svar på 1.d4 av Elias Stein (1748-1812, født i Frankrike, bosatt i Haag) i 1789 i boken Nouvelle essai sur le jeu des échecs, avec des réflexions militaires relatives à ce jeu.
Peter Jonas Collett
Han tilhørte den norske slekten Collett, og var sønn av amtmann Johan Collett (1775–1827) og Christiane Birgitte de Stockfleth (1782–1829). I 1841 giftet Collett seg med Camilla Wergeland; paret fikk fire sønner sammen, blant dem professor i zoologi Robert Collett og historikeren og genealogen Alf Collett.
Hollandsk (sjakkåpning)
Åpningen er ikke spesielt populær i partier mellom stormestere, men har blitt spilt av stormestere som Bent Larsen, Nigel Short og Simen Agdestein. Åpningens kanskje fremste eksponent var verdensmesteren Mikhail Botvinnik som blant annet benyttet den i VM-matchen i 1951 mot David Bronstein, som også var kjent for å spille Hollandsk. Vår norske verdensmester i fjernsjakk, Ivar Bern, benyttet åpningen til å vinne VM-tittelen, og er medforfatter av en bok om åpningen (Win with the Stonewall Dutch), med fokus på Stonewall-varianten.
Varianter
Hvits vanligste utviklingsskjemaer inkluderer løperutvikling til g2. En slik løper vanskeliggjør svarts utvikling av dronningfløyen og vil være med på å forsvare mot et eventuelt svart kongeangrep. Løperutvikling til e2 eller d3 er også mulig, men svart kan da lettere utvikle sin hvitfeltsløper med ...b6 og ...Lb7.
Partiets natur blir i stor grad bestemt av svarts plassering av bøndene.
Thomas Rudolph
Thomas Rudolph (født 15. juni 1970), tysk aker som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville.
Rudolph vant en olympisk sølvmedalje i aking under vinter-OL 1992 i Albertville. Sammen med Yves Mankel kom han på andreplass i toer for menn, bak sine landsmenn Stefan Krauße og Jan Behrendt.
XX korps
XX korps (XX Corps) var et korps i den britiske hæren under første verdenskrig, opprettet i Palestina i 1917. Bakgrunnen var at etter fiaskoen i det andre slaget om Gaza så ble styrkene i Egypt omorganisert under general Edmund Allenby. Infanteriet ble organisert i to korps, XX korps og XXI krops. Sjef for XX korps ble general Philip Chetwode, tidligere sjef for Desert Mounted Corps.
Korpset besto opprinnelig av fire divisjoner:
Korpset fikk sin ilddåp i det tredje slaget om Gaza på 31. oktober 1917. 60. og 74. divisjon inntok tyrkiske stillinger vest for byen, men var ikke involvert i det endelige angrepet. Etter Beersheba 6. november så gikk XX korps til frontalangrep på tyrkiske befestninger i nærheten av Sheria hvor 10., 60. og 74. divisjon lyktes i å få et gjennombrudd. 10. divisjon inntok Hareira-befestningen på 7. november og 60. divisjon rykket inn mot Huj for å støtte Australian Mounted Division i avskjære den tyrkiske hærens retrett.
Nordby (Ås)
Nordby er et kirkesogn nord i Ås kommune i regionen Follo i Viken. Nordby har et samlet flateinnhold på 30 kvadratkilometer. Sognets 5000 innbyggere er hovedsakelig bosatt i tilknytning til to tettsteder, Togrenda/Sjøskogen ved Vinterbro (2800 innbyggere) og Solbergskogen/Tamburbakken/Nygårdsåsen (ca. 1400 innbyggere) vest for Ski sentrum.
I Nordby finnes 4 skoler (Nordby skole, Sjøskogen skole og Solberg skole på 1. – 7. trinn og Nordbytun ungdomsskole). Nordby har eget idrettslag, Nordby idrettslag, med mange idretter (fotball, håndball, innebandy, vannpolo, ski, idrettsskole, freestyle (dans), trampett og innebandy). Nordby har egen svømmehall, idrettshall, kunstgressbane og flere fotballbaner i området ved Nordbytun og Nordby skole. Det finnes også speidergruppe, skolekorps og andre tiltak for barn og unge.
Nordby kirke er en langkirke fra 1826 med 175 plasser. E18 og E6 krysser Nordby ved Vinterbro, som er det eneste sted hvor de to veiene fysisk er samme vei. E6 går gjennom Nordby i Nordbytunnelen og E18 passerer da Vinci-broen øst for Nordby kirke ved Nygårdskrysset. Da Vinci-broen er en gangbro i nedskalert versjon etter tegning av Leonardo da Vinci. Kollektivtrafikken er bussbasert med times- eller halvtimesruter mot Ski, Oslo, Drøbak og Mysen. Det er merkede gang- og sykkeløyper i traseen til den Fredrikshaldske kongevei og gamle Mossevei (Tusenfrydruta) gjennom bygda. Det er mange funn fra Mellom- og Sen-mesolitikum (eldre steinalder) i bygda, spesielt ved Sjøskogen (Nøstvet) og Vinterbro næringspark.
Under the Mistletoe
Under the Mistletoe er det første julealbumet og det andre studioalbumet til den kanadiske musikeren Justin Bieber, utgitt i 2011.
Bakgrunn
Den 25. august 2011 opplyste Bieber at han ville lage sitt første julealbum i løpet av høsten 2011. De amerikanske produsentene Scooter Braun og Kuk Harrell bekreftet en uke senere at Bieber hadde samarbeidet med Sean Kingston og Taylor Swift, samt produsentene Jonathan Rotem og The Messengers. Senere samme måned ble det annonsert at Boyz II Men, Usher, og The Band Perry også skulle samarbeide med Bieber på albumet. Den 30. september 2011 ble det offisielle album-coveret og albumnavnet publisert av Bieber på Facebook. Den 4. oktober 2011 avslørte Mariah Carey selv at hun og Bieber hadde laget en duett av hennes hit-julesang «All I Want for Christmas Is You».
Singler
Albumets første singel «Mistletoe», ble skrevet og produsert med The Messengers, og ble utgitt den 18. oktober 2011. Albumets andre singel «The Christmas Song (Chestnuts Roasting on an Open Fire)» sammen med Biebers venn og R&B-sanger Usher, ble utgitt den 24. oktober 2011.
Mottakelse og salg
Under the Misteltoe debuterte som nummer en på Billboard 200 i USA, og solgte 210 000 kopier i løpet av den første uken. Albumet fikk lunkne kritikker i Norge, men gikk inn på 3.-plass på VG-lista Topp 40. Singelen «Mistletoe» nådde en 2.-plass på VG-lista Topp 20.
Sporliste
Hver av sangene ble gjennomgått av Billboard.
Windows Mobile
Windows Mobile er et mobilt operativsystem som ble utviklet av Microsoft som for bruk på smarttelefoner og mobile enheter/PDAer, men som nå blir faset ut til spesialiserte markeder.
Den nåværende versjonen heter "Windows Mobile 6.5". Den er basert på Windows CE 5.2-kjernen, og har en rekke grunnleggende applikasjoner utviklet ved hjelp av Microsoft Windows API. Det er designet for å være noe lik PC-versjoner av Windows, og for å være logisk og estetisk. I tillegg er tredjeparts programvare utvikling tilgjengelig for Windows Mobile, og programvare kan kjøpes via Windows Marketplace for Mobile.
Siden den første versjonen Pocket PC 2000 ble lansert har de fleste Windows Mobile-enheter blitt levert med en «stylus penn», som brukes til å skrive inn kommandoer ved å peke på den på skjermen. Microsoft annonsert en helt ny plattform, Windows Phone, på Mobile World Congress i Barcelona den 15. februar 2010. Telefoner som kjører Windows Mobile 6.x vil ikke bli oppgradert til versjon 7.
Windows Mobile andel av Smartphone markedet har falt fra år til år, og minsket med 20 % i 3. kvartal 2009. Det er pr september 2010 det femte mest populære smartphone operativsystemet, med en 6,8 % andel for smarttelefoner på verdensbasis (etter Symbian, BlackBerry OS, Android og iOS). Microsoft faser nå ut Windows Mobile til kun å gjelde spesialiserte markeder, slik som såkalte «rugged devices» (brukt i logistikk, som i varehus, på trucker og/eller trailere), og fokuserer heller på sin nye mobile plattform: Windows Phone.
Siv Widerberg
Siv Widerberg (født 12. juni 1931 i Bromma, død 24. desember 2020) var en svensk barnebokforfatter.
Widerberg arbeidet som barneskolelærer 1951–1955 og var deretter journalist i Arbetaren 1955–1956 og i avisen Vi 1956–1965. Etter 1965 har hun vært frilansjournalist, forfatter og samfunnsdebattant. Hun har skrevet mer enn 60 barnebøker, og vært redaktør av flere antologier, slik som I denna vida värld, Barnens värsbok, Barnens första bok og diktantologiene Barndomens landskap og Kärlek och uppror. Hun har laget billedbøker sammen med Jens Ahlbom, Cecilia Torudd og andre. Hun har vært medlem av Svenska barnboksakademien.
Afghanistan under Sommer-OL 1964
Afghanistan under Sommer-OL 1964. Åtte sportsutøvere, alle menn, fra Afghanistan deltok i en sport, bryting under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Det var femte gangen Afghanistan deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Frygia
Frygia (gresk: Φρυγία; tyrkisk: Frigya) var et kongedømme i den vestlige delen av Anatolia (Lilleasia) i hva som i dag er Tyrkia, sentrert rundt elven Sakarya (gresk: Σαγγάριος; latin: Sangarius). Frygerne, et indoeuropeisk folk som antagelig innvandret til vestlige Anatolia fra det som i dag er Makedonia på Balkan på slutten av bronsealderen. I løpet av 700-tallet f.Kr. dannet frygerne sitt eget kongerike med hovedstad i Gordion.
Frygerne er mest kjent for deres legendariske konger fra den heroiske tidsalder i gresk mytologi: Gordias, hvis gordiske knute som senere ble løst av Aleksander den store; Midas som ble «belønnet» av Dionysos ved at alt han berørte ble til gull; og Mygdon som lå i krig med amasonene, et legendarisk krigerfolk bestående av kvinner. I henhold til Homers Iliaden var frygerne allierte med trojanerne og deltok i den trojanske krig mot grekerne. Frygisk makt nådde sitt høydepunkt på slutten av 700-tallet under en annen, historisk kong Midas som samtidige assyriske kilder fra mellom 718 og 709 f.Kr. kaller ham for Mit-ta-a. Han synes å ha dominert det meste vestlige og sentrale Anatolia og rivaliserte Assyria og Urartu for makten og overherredømme i østlige Anatolia. Denne senere Midas var imidlertid også den siste uavhengige kongen av Frygia før dens hovedstad Gordion ble herjet av kimmeriere en gang rundt 695 f.Kr. Frygia ble deretter underlagt Lydia og deretter i rekkefølge til Persia, Aleksander den store og hans senere hellenistiske etterfølgere, Pergamon, Romerriket og Bysants. Frygerne ble gradvis assimilert inn i andre kulturer tidlig i middelalderen, og navnet Frygia gikk ut av bruk som navn på et område etter den muslimske erobringen av Anatolia.
Opprinnelse
Inskripsjoner funnet i Gordion har slått fast at frygerne snakket et indoeuropeiske språk hvor minst en del av ordforrådet var likt gresk, og tilhørte åpenbart ikke til de anatoliske språkene som ble snakket av deres naboer. I henhold til en av de homerske hymner, var frygisk språk ikke gjensidig forstålig med trojanernes språk.
I henhold til den antikke tradisjonen blant gresk historikere hadde frygerne i antikken utvandret til Anatolia fra Balkan. Herodot skriver at frygerne ble kalt for brygere (eller brigere) da de levde i Europa. Han og andre greske skribenter, som også nedtegnet legenden om kong Midas, har assosiert ham med eller plassert hans opprinnelse i den historiske regionen Makedonia nord for Hellas. Herodot har eksempelvis sagt en hage med villroser i Makedonia er oppkalt etter Midas. Frygerne var også av en del antikke skribenter knyttet til «mygdonere», noe som er navn på to grupper av folk, et som levde i nordlige Makedonia, det vil si Mygdonia (gresk: Μυγδονία), et område i oldtidens Trakia, og det andre i Mysia, en region i nordvestlige Anatolia ved sørkysten av Marmarahavet med Bitynia i øst, Frygia i sørøst, Lydia i sør og Aeolis i sørvest. Begge deler kan for så vidt være riktige hvis frygerne var et folk som utvandret fra Mygdonia i Makedonia og til Mysia i Anatolia og videre til det som ble hetende Frygia. Frygerne har dessuten blitt identifisert med bebrysere, et folk i Bitynia i nordvest i Anatolia mot kysten av Svartehavet, og som de antikke kildene hevder var i krig med Mysia før trojakrigen, og som hadde en konge kalt Mygdon på omtrent samme tid som det ble sagt at frygerne hadde en konge ved navn Mygdon. Den klassiske historikeren Strabon grupperte frygere, mygdonere, mysere, bebrysere og bithynere samme som folkegrupper som utvandret til Anatolia fra Balkan. Dette bildet av frygere som en del av en beslektet gruppe i de nordvestlige anatoliske kulturer synes som den mest sannsynlige forklaringen på forvirringen frygere, bebrysere og anatoliske mygdonere var eller var ikke det samme folket.
De åpenbare likhetene mellom frygisk språk og gresk, og dets manglende likhet med anatoliske språk som ble snakket av deres fleste naboer er tatt til støtte for at frygerne hadde en europeisk opprinnelse.
En del forskere har teoretisert om en slik utvandring kunne ha skjedd langt tidligere enn hva de antikke kilde antyder, og har forsøkt å få frygiske innvandringen til å forklare sammenbruddet til hettittenes rike og slutten på høybronsealderen i Anatolia. I henhold til denne nyere utvandringsteorien kan frygerne ha invadert rett før eller etter at hettittenes rike på begynnelsen av 1100-tallet f.Kr., fylte det politiske vakuumet i midtre Anatolia og kan ha blitt regnet med blant det såkalte «Havfolkene» som oldtidensegyptiske nedtegnelser har gitt begrunnelsen for hettittenes sammenbrudd. En type håndgjorte keramikkbeholdere (engelsk Knobbed Ware, tysk Buckelkeramik) som er funnet i vestlige Anatolia i løpet av denne perioden har blitt antydet å ha oppstått i forbindelsen med denne innvandringen.
Imidlertid har teorien om en nyere frygisk innvandring ikke fått generelt gjennomslag hos hele forskningsmiljøet og holder isteden fast på Iliadens tekst om at frygerne var allerede etablert ved elven Sakarya før trojakrigen, og må således ha vært der i løpet av de senere stadiene av det hettittiske rike, og sannsynligvis senere. Disse forskerne har isteden søkt etter frygernes opprinnelse blant mange av nasjonene i vestlige Anatolia som var underlagt hettittene. Denne fortolkningen får også støtte fra greske legender om grunnleggelsen av Frygias viktigste by Gordion av Gordias og av Ancyra ved Midas, noe som antyder at Gordion og Ancyra var fra en dato fra før trojakrigen. En del forskere avviser påstanden at en frygisk innvandring er kun en legende som sannsynlig oppsto ved en tilfeldig likhet i deres navn med brygerne.
Ingen har avgjørende identifisert en av de mange undersåtter av hettittene med hva som kan ha vært de tidlige frygere. I henhold til en antikk tradisjon, popularisert av den jødisk-romerske historikeren Flavius Josefus, kan frygerne likestilles med det landet som kalles for Togarma av oldtidens hebreere, noe som igjen har blitt identifisert med Tegarama i hettittiske tekster og Til-Garimmu i assyriske nedtegnelser. Josefus kalte Togarma for «trugrammere, som slik grekerne besluttet, var kalt frygere.» Imidlertid er den greske kilden som Josefus siterer ukjent, og det er uklart om det er noe grunnlag for identifikasjonen annet enn likheten i navnet. Forskere av hettittere mener at Tegarama må ha ligget i østlige Anatolia, en del lokaliserer det ved Gurun, noe som er langt øst for Frygia. En del forskere har identifisert Frygia med Assuwa-forbundet, og merket seg at Iliaden nevner en frygisk bror av dronning Hekabe som er kalt for Asios. Et annet mulig tidlig navn til Frygia kan være Hapalla, navnet på den mest østlige provinsen som oppsto fra bronsealderens sammenbrudd og nedgangen til det vestlige anatoliske riket Arzawa. Dog er forskerne usikre om Hapalla tilsvarer Frygia eller til Pisidia som ligger lengre sør.
Ytterligere et krav er gjort av Herodot at frygiske kolonister grunnla en armensk nasjon. Dette er sannsynligvis en referanse til en tredje gruppe mennesker som ble kalt for mygdonere og som levde i nordlige Mesopotamia og var tilsynelatende allierte med armenerne; Xenofon beskrev dem i sitt verk Anabasis en felles hær med armenerne. Imidlertid er det lite som er kjent om disse østlige mygdonere og det ikke avdekket noen bevis på et frygisk språk i denne regionen.
Bibelske Madai, sønn av Jafet, kan opprinnelig ha vært en referanse til Midas og frygerne. I Boken om Jubelårene i Det gamle testemente om da verden var delt blant Noahs sønner og sønnesønner, skal Madai opprinnelig ha mottatt regionen øst for «Lud» (Lydia) og nord for Tubal (Tabal, tilsvarer med Lykia og vestlige Pamfylia). Imidlertid hadde Madai besluttet at han ikke likte dette området og ba sønnene til Sem om få bosette seg i Medea, som var i deres område. Denne fortellingen kan ha hatt til hensikt å kun forklare hvorfor Madai var den eneste sønnen av Jafet hvis etterkommere, medere, ikke levde i Anatolia, øynene nær det, eller Sør-Kaukasus. Eller, fortellingen om Madais opprinnelige arv i Frygia kan bevare en eldre tradisjon som identifiserer Madai med Midas og frygerne.
Rundt tiden av trojakrigen
Iliaden har beskrevet hjemlandet til frygerne at det var ved elven Sakarya, noe som forble sentrum av Frygia gjennom landets historie. I henhold til Iliaden var Frygia kjent for sin vin og hadde modige og dyktige hestemenn. Iliaden forteller dessuten at før trojakrigen hadde en konge fra Troja, Priam, ført en hær mot Frygia for støtte landet i krigen mot amasonene. Homer kaller frygerne for «folket til Otreos og gudlike Mygdon». I henhold til Evripides, Quintus Smyrnaeus og andre, deltok Koroibos, sønnen til denne Mygdon, i den trojanske krig og hvor han omkom i; han hadde dessuten søkt om hånden til den trojanske prinsessen Kassandra for ekteskap.
I henhold til Bibliotheca drepte den greske helten Herakles en kong Mygdon av bebrykene fra Bitynia i et slag i nordvestlige Anatolia, men om dette var en historisk hendelse ville det ha skjedd en generasjon før trojakrigen. I henhold til denne fortellingen stoppet Herakles i Mysia på reise fra Minoa til amasonenes land. I henhold til de fleste fortolkninger er bebrykene i Mysia et alternativt navn for frygerne og denne Mygdon er den samme som er nevnt i Iliaden.
Kong Priam fra Troja giftet seg med en frygisk prinsesse, Hekabe,, og opprettholdt en nær allianse med frygerne som gjengjeldte alliansen med å kjempe «glødende» i trojakrigen mot grekerne.
Det er indikasjoner i Iliaden at sentrum for frygernes rike lå lengre nord og nedover elven enn hva som var tilfelle i senere historie. Frygerne som kom for å støtte Troja kom fra innsjøen Askania, dagens tyrkiske navn Iznik, i nordvestlige Anatolia, og var ledet av Forkys og Askanios, sistnevnte et opplagt eponym for navnet på innsjøen. Iliaden kaller frygerne for «folket til Otreos og den gudelike Mygdon»: navnet Otreos kan være et eponym for Otrea, et sted ved innsjøen Askanios i nærheten av den senere hellenistiske byen Nikaea, og navnet Mygdon er åpenbart et eponym for Mygdonia, et folk som ifølge Strabon levde i nordvestlige Anatolia og som ved en tid synes å ha blitt oppfattet som adskilte fra frygerne. Imidlertid mente Pausanias at Mygdons grav var lokalisert ved Stectorium på det sørlige frygiske høylandet, nær dagens Sandikli.
I en av de homeriske hymnene er det sagt at Frygia er «rike på festninger» og ble styrt av «kjente Otreos».
Det frygiske kongedømme
I løpet av 700-tallet f.Kr. ekspanderte det frygiske kongedømme med sin hovedstad Gordion i den øvre del av dalen langs elven Sakarya til et rike som dominerte det meste av sentrale og vestlige Anatolia og trengte seg inn i det større assyriske riket i sørøst og inn i kongeriket Urartu i nordøst.
I henhold til antikke historikere som Strabon, Eusebius og Julius Africanus, hadde kongen av Frygia på tiden også navnet Midas. Denne historiske Midas, i motsetningen til den legendariske Midas med evnen til å gjøre gull, antatt å være den samme som er navngitt som Mit-ta-a (eller Mita) i assyriske tekster fra samme periode og som ble der identifisert som en konge av Mushki, et folk i Anatolia som kun er kjent fra assyriske referanser og ikke er nevnt i hettittiske tekster. Denne Midas er antatt å ha styrt Frygia da riket var på toppen av sin makt fra rundt 720 til rundt 695 f.Kr. (i henhold til Eusebius), eller 676 f.Kr. (i henhold til Julius Africanus). En assyrisk inskripsjon som nevner Mit-ta-a, datert til 709 f.Kr., i løpet av styret til Sargon II av Assyria, antyder at Frygia og Assyria hadde kommet til en fredsavtale på denne tiden. Denne Midas synes å ha hatt gode forhold og nære handelsforbindelser med grekerne og skal også ha blitt giftet med en aiolisk gresk prinsesse.
Et skriftsystem i frygisk språk ble utviklet i denne perioden og blomstret i alle fall Gordion hvor det er dokumentert. Det benyttet et alfabet avledet fra det fønikisk alfabet ganske likt det greske. En særskilt frygisk keramikktype karakterisert som polert er identifisert fra denne perioden.
Imidlertid ble det frygiske kongedømme veltet av en invasjon av kimmeriere, et indoeuropeisk rytterfolk som i henhold til Herodot kom fra området nord for Kaukasus og Svartehavet i hva som i dag er Ukraina og sørvestlige Russland. Gordion ble erobret, plyndret og ødelagt. I henhold til Strabon og andre skribenter begikk Midas selvmord ved å drikke okseblod.
Provins under Lydia
Det kan være et ekko av en strid med Lydia og kanskje et tilslørt referanse til kongelige gisler i legenden om den to-ganger-uheldige frygiske fyrsten Adrastos, kjent fra gresk mytologi, som ved et ulykkestilfelle til å drepe sin bror og ble sendt i landflytkighet til Lydia hvor kong Kroisos tok vel imot ham. Straks etter kom Adrastos til ved enda en ulykkestilfelle å drepe Kroisos' og begikk da selvmord.
Provins under Persia
En del tid etter 540-tallet f.Kr. gikk Frygia til det persiske rike under Akamenide-dynastiet da Kyros den store erobret Lydia. Etter at Dareios ble persisk keiser i 521 f.Kr. gjenoppbygde han den gamle handelsvegen og knyttet den til den persiske «kongevegen» og innstiftet administrative reformer som omfattet å opprette satraper, «beskytter av landet», som var guvernørene i de persiske provinsene. Hovedsetet til den frygiske satrap lå vest for elven Halys (i dag kalt for Kızılırmak) og øst for Mysia og Lydia. Dens hovedstad ble etablert ved Daskyleion, dagens tyrkiske Ērgļi.
Under Roma og Østromerriket
I 133 f.Kr. gikk levningene av Frygia over til Romerriket. For å administrere området valgte romerne å dele Frygia, og la den nordøstlige delen til provinsen Galatia og den vestlige delen til provinsen Asia. I løpet av reformene til Diokletian, ble Frygia delt på nytt i to provinser, «Phrygia I» eller Phrygia Salutaris, og «Phrygia II» eller Pacatiana, begge underlagt Dioecesis Asiana, bispedømmet Asia. Salutaris med Synnada er dens hovedstad bestående av den østlige delen av regionen og Pacatiana med Laodikeia ved Lykos som hovedstad for den vestlige delen. Provinsene overlevde fram til slutten av 600-tallet da de ble erstattet av det bysantinske thema-systemet.
I den bysantinske perioden tilhørte det meste av Frygia til antoliske theme. Det ble oversvømmet av tyrkere i kjølvannet av slaget ved Manzikert i 1071. Bysantinerne ble til sist tvunget til å trekke seg ut på 1200-tallet, men navnet «Frygia» forble i bruk fram til Østromerriket falt sammen i 1453 grunnet muslimenes angrep. Den siste dokumenterte vitnemålet av frygisk språk er datert til 400-tallet e.Kr. og det var høyst sannsynligvis dødd ut ved 600-tallet.
Kultur
Det var «Store mor», Kybele, som grekerne og romerne kalt henne, som opprinnelig ble dyrket i fjellene i Frygia hvor hun var kjent som «Fjellmoderen». I hennes typiske frygiske form bar hun en lang kjole med belte, en polos (en høy sylindrisk hårfrisyre), og et slør som dekket hele kroppen. Den senere versjon av Kybele ble etablert av en elev av Feidias, skulptøren Agorakritos, og ble det bilde og forestilling som ble mest akseptert av Kybeles økende tilhengere, både rundt Egeerhavet som i Roma. Det viser henne i menneskelig form, men fortsatt guddommelig opphøyd, hennes hånd hvilende på en sittende løve og den andre hånden holder en tympanon, en sirkulær og flate tromme, tilsvarende slaginstrumentet pauke.
Frygerne æret også Sabazios, en himmel- og fadergud, avbildet sittende på hesteryggen. Selv om grekerne alltid assosierte Sabazios med Zevs, viste alle representasjoner av ham, selv i romersk tid, sittende på hesteryggen. Hans konflikt med den stedegne modergudinnen, hvis symbolske dyr var måneoksen eller den hellige okse., noe som kan bli avledet ved avbildninger som viser Sabazios' hest som plasserer sin hov på hodet til en okse, som vist på en romersk relieff ved amerikanske Museum of Fine Arts i Boston.
Frygia utviklet en avansert bronsealderkultur. De tidligste tradisjoner for gresk musikk er avledet fra Frygia, overført via greske kolonier i Anatolia, og inkluderte frygisk skala, noe som er betraktet som krigslignende skala i antikkens greske musikk. Frygiske Midas, kongen som gjorde til gull alt han berørte, ble i henhold til den populære myten opplært i musikk av selveste Orfeus. En annen musikalsk nyvinning som kom fra Frygia var aulos, et treblåseinstrument med to rør. Marsyas, satyren som etter sigende først gjorde musikkinstrumentet ved å benytte uthulte hjortetakker, var en frygisk tilhenger av Kybele. Han konkurrerte uklokt i musikk med den olympiske guden Apollon og tapte til sist. Apollon flådde deretter Marsyas levende og provoserende hengte hans skinn på Kybeles eget hellige tre, ei furu.
Frygia beholdt en adskilt kulturell identitet. Klassisk gresk ikonografi identifiserte trojanske Paris som en ikkegreker ved hans frygiske lue, noe som også ble båret av den persiske lys- og frelserguden Mithra, som ble videreutviklet av romerne i Mithras-kulten. Denne hodekledningen, frygisk lue har overlevd i moderne billedbruk som «frihetsluen» til amerikanske og franske revolusjonære på slutten av 1700-tallet.
Frygerne snakket et indoeuropeiske språk. (Se Frygisk språk.) Selv om frygerne benyttet seg av fønikisk alfabet har kun noen få dusin inskripsjoner på frygisk blitt funnet, hovedsakelig på gravskrifter, og mye om det som er antatt å være kjent om Frygia er således annenhånds informasjon fra greske kilder.
Morsealfabetet
Morsealfabetet eller morsetegn er et kodesystem for å sende og motta tekst ved å slå av og på et signal i pulser med kort eller lang varighet atskilt med mellomrom (prikker og streker, eller korte og lange pip). Med litt øvelse kan morsekode både sendes og mottas direkte av mennesker uten at det er behov for noe teknisk utstyr eller hjelpemidler. Selve signalet kan være en tone, et lys, en berøring, et radiosignal eller et hvilket som helst annet signal som man presist kan styre av og på. Morsetegn blir brukt ved morsetelegrafi og ble utviklet av Samuel Morse for hans oppfinnelse den elektriske telegrafen i 1838.
System
Morsealfabetet har koder, såkalte morsetegn, for bokstaver, tall, andre skrifttegn samt noen såkalte prosedyretegn. Prosedyretegnene har betydninger som for eksempel: «her begynner meldingen», «her slutter meldingen», «vent», «forstått», «begynn nytt avsnitt». I tillegg til de få prosedyretegnene brukes også tidsbesparende tre‑bokstavs‑koder (såkalte Q-koder) med internasjonalt standardiserte betydninger. Noen morsetegn har flere betydninger. For eksempel: Morsetegnet: · −  ·  −  · betyr både «+» og «her slutter meldingen».
Signalpulsvarigheten av én «strek» tilsvarer tre «prikker»; pausen mellom pulsene inne i hvert enkelt morsetegn tilsvarer én «prikk»; pausen mellom hvert morsetegn i et ord tilsvarer tre «prikker»; pausen mellom hvert ord tilsvarer syv «prikker».
Historie
Morsekoden ble opprinnelig skapt for amerikanske Morses elektriske telegraf tidlig på 1840-tallet. Samuel Finley Breese Morse (1791 – 1872) var amerikansk kunstner og oppfinner som lagde sitt første apparat for elektromagnetisk telegrafi i 1837. I 1838 presenterte han et alfabet av morsetegn der hver bokstav blir presentert ved en kombinasjon av korte og lange signaler. I 1844 ble det første telegrammet overført fra Washington til Baltimore. Da regjeringen i USA ikke ville kjøpe patentrettighetene, laget Morse sitt eget selskap, og telegrafen bredte seg raskt. Ideene var for øvrig tidligere utprøvd av andre, blant annet den tyske matematikeren Carl Friedrich Gauss.
Morsekoden ble opprinnelig skapt for amerikanske Samuel Morses elektriske telegraf tidlig i 1840-årene. Morsekode ble også i omfattende grad benyttet for de tidlige radiokommunikasjonene på begynnelsen av 1890-tallet før det ble mulig å overføre stemme. I den tiden vokste det fram mange morsealfabeter, alle noe forskjellige. Enkelt sett var det slik at hvert land hadde sitt morsealfabet. Tegnene ble tilpasset språkene slik at de tegnene som opptrådte oftest, var de enkleste. Det som vi i dag kaller for morsealfabetet, stammer fra standardiseringsarbeidet til en komité som utgikk fra statstelegrafene i Tyskland og Østerrike i 1852, basert på deres respektive morsealfabeter. Alfabetet ble videreutviklet av Den internasjonale telegrafkongressen i Paris i 1865, og har vært stort sett uforandret siden. Den første halvdelen av 1900-tallet ble flertallet av internasjonal høyhastighetskommunikasjon gjort med morsekode via telegraflinjer, undersjøiske kabler og radiosamband. Imidlertid ble den variable lengden på morsetegnene vanskelig å tilpasse til automatisk samband slik at det meste av elektronisk kommunikasjon ble erstattet av maskinlesbare formater som Baudotkode og ASCII.
Bruk i Norge
Telegrafi har i Norge vært brukt mellom skip og kystradiostasjoner siden 1908, og var i bruk ved Vardø radio til og med 31. desember 2002.
Telegrafi er i daglig bruk innen amatørradio. Det er ikke lenger krav til ferdigheter for å få lisens, men telegrafi beholder sin popularitet av flere grunner:
Sjøforsvaret sluttet å utdanne telegrafister i 2000, da det siste marinetelegrafistkurset ble avholdt. Men de bruker fremdeles morse ved å blinke med Aldislamper mellom fartøyene. Dette brukes dersom det er beordret f.eks. radiotaushet. Menige ble utdannet til dette om de valgte et kurs som het SRMA etter de var ferdig på rekruttskolen på Madla. De måtte da bestå speed 8 (40 tegn i minuttet) etter endt kurs. I dag er det kun matroser (konstabler) som lærer optisk signalering hvis de går kurset MarINI.
Tegnsettet
Uttalen av tegnene foregår slik: (for eksempel SY, leses på denne måten: TI-TI-TI TA-TI-TA-TA.) Altså at prikkene leses som TI og strekene leses som TA.
Strawbs
Strawbs er et rockeband som ble startet i England i 1964. De het opprinnelig Strawberry Hill Boys og var et bluegrassband, som etterhvert spilte flere forskjellige stilarter som for eksempel folk, folk rock, glam rock og progressiv rock.
Bandet ble startet av vokalisten og gitaristen Dave Cousins, og har hatt mange forskjellige besetninger opp igjennom årene. Av de mest kjente medlemmene er Sandy Denny, som i 1968 gikk til Fairport Convention, Rick Wakeman, som i 1971 gikk til Yes og Don Airey.
Strawbs ble oppløst i 1980, men ble samlet igjen i 1983, og har siden spilt med flere av de gamle besetningene. I 2009 var det besetningen som spilte inn albumet Hero and Heroine i 1974 som turnerte, men med Oliver Wakeman på tangentinstrumenter i stedet for John Hawken (født 1940), som pensjonerte seg i 2008.
Siden 2000 har Dave Cousins sammen med Brian Willoughby (til 2004), Chas Cronk (fra 2004) og Dave Lambert turnert i Europa og Nord-Amerika som «Acoustic Strawbs», med tre gitarer og vokal.