cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Calathus erratus
Utseende
Calathus erratus er 8,5-12 mm lang og en generelt litt smale løpebiller med lange slanke bein. Oversiden er ganske flat, mens buksiden er mer rund. Den er mørk brunlig svart på farge. Hunnen er mattere enn hannen som av og til kan ha en svak metallisk glans. Antennens fjerde ledd med fine korte hår og en lang børste/børster i spissen. (Krever forstørrelse for å se). Kloen (kloleddet) ytterst på beina har fine tenner på innsiden. Dekkvingene to børstepunkt i det tredje rillemellomrom. Brystskjoldets bakhjørner litt nedtrykt, med tydelige bakhjørnevinkler, ikke avrundet. Antenner og bein er lyse, gul-røde. Den ligner Calathus ambiguus, men den har en mer sørlig utbredelse (sjelden i Norden). C. ambiguus er dessuten noe lysere på farge.
Levevis
Calathus erratus lever på tørre lokaliteter, vanligvis sandholdig mark med sparsom vegetasjon. Larvene lever som predatore.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Christian Refsum
Christian Refsum (født 8. oktober 1962) er en norsk litteraturviter og skjønnlitterær forfatter. Han er professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Han ble dr. art. med en avhandling om nordisk og fransk symbolisme fra siste halvdel av 1800-tallet. Han debuterte skjønnlitterært i 2001 med novellesamlingen Transport. Han har tidligere spilt i rockeband som And the Balcony Fell, Ym:stammen og Dog Age.
Han ble tildelt Universitetsforlagets pris Årets tidsskriftartikkel for beste nordiske forskningsartikkel i 2022, for artikkelen «Tilknytning og løsrivelse i Karl Ove Knausgårds Om våren».
Flygeaske
Flygeaske (flyveaske), engelsk fly ash, er et biprodukt av en forbrenningsprosess, asken fanges opp fra røykgasser ved hjelp av filtre. Flygeaskens sammensetning vil variere med hva som forbrennes, men all flygeaske inneholder vesentlige mengder av silisiumdioksid (SiO2) og kalsiumoksid (CaO). Normalt skilles det mellom flygeaske fra kullfyrte kraftverk, og flygeaske fra forbrenning av avfall.
Tidligere ble flygeasken fra kullfyrte kraftverk sluppet ut i atmosfæren, men økende fokus på forurensing banet vei for løsninger som tok flygeasken ut av avgassene. Ved rask nedkjøling av gassene kunne flygeasken fanges opp i pulverform. Men dette medførte nye utfordringer med deponering av produktet og kostnader for å fjerne det. På sent 1900-tallet ble det oppdaget å ha synergi med sement og dermed innvirkning på betongens mekaniske egenskaper. Idag blir flygeaske brukt daglig hos betongblandeverk og sementprodusenter for dens positive effekt på betong.
I Norge brukes flygeeaske blandet inn i noen sementprodukter. For eksempel så har Norcem Standard FA et innhold av flygeaske på 20 %. Det er også testet ut sementer med høyere innhold av flygeaske, og elementene i Bjørvika-tunnelen er for eksempel støpt med en sement som inneholder 30 % flygeaske. Flygeaske egner seg som tilleggsmateriale i sement fordi det blant annet gjør betongen tettere.
Bruk av flygeaske i sement bidrar også til å redusere nødvendig sementmengde fordi den er byttet ut med flygeaske, og reduserer dermed utslipp av CO2 fra sementproduksjonen. Som følge av den utstrakte bruken av flygeaske i sement og betong blir følgelig mengden som går til deponering tilsvarende redusert. I faget betongteknologi blir flygeaske betegnet som en type pozzolan. Silikastøv er et annet pozzolan og har tilsvarende eller gjerne bedre egenskaper en flygeaske. Silikastøv er til motsetning til flygeaske svært dyrt.
Flygeaske fra forbrenning av avfall kategoriseres som farlig avfall og deponeres. Som følge av at økt mengde avfall går til forbrenning, blir også mengdene flygeaske fra forbrenningsanlegg økende. På Langøya utenfor Holmestrand opererer NOAH et mottak for farlig uorganisk avfall fra Norge, Sverige og Danmark. Selskapet omsette for 580 millioner kroner i 2017. Der brukes flygeaske fra forbrenningsanlegg til å nøytralisere svovelsyre. Syren og asken reagerer kjemisk og danner et gipslignende stoff, som deretter blir deponert i et tidligere kalksteinbrudd, og regnes fortsatt som farlig avfall. I 2024 er øya full og selskapet ønsker derfor å lagre gipsen i gamle gruveganger i Brevik, men det er det stor lokal motstand for lokalt.
Mathias Schersing
Matthias Schersing (født 7. oktober 1964 i Halle) er en tysk tidligere friidrettsutøver som representerte Øst-Tyskland på 400 meter.
Fristet
Programmet ble en seermessig flopp.
Mathias Schersing
Hans fremste meritt er bronsemedaljen fra EM 1986 i Stuttgart, med karrierens beste tid, 44,85 s.
Dag Øivind Thingstad
Dag Øivind Thingstad (født 10. april 1963 i Trondheim) er en norsk musiker og gitarist. Han var gitarist i det trønderske rockebandet The Game som på 80-tallet fungerte som backingband for Terje Tysland på turnéene og på flere av Tyslands plater på 80-tallet, Thingstad fortsatte å samarbeide med Terje fram til tidlig på 2000-tallet og er i dag kulturskoleleder i Skjervøy.
Olav Akselsen
Olav Akselsen (født 28. august 1965, død 17. august 2021 ) var en norsk politiker (Ap), statsråd og sjøfartsdirektør.
Bakgrunn og virke
Han var innvalgt på Stortinget fra Hordaland fra 1989 til 2009 og var olje- og energiminister 2000-2001. Som oljeminister var han ansvarlig for børsnoteringen av det tidligere helstatlige selskapet Statoil i 2001. Han var sjøfartsdirektør fra 2010 til 2021. Han meldte i mai 2021 at han ville gå av som sjøfartsdirektør på grunn av sykdom.
Akselsen hadde mellomfag i geografi fra 1988 og to års yrkeserfaring som tømrer ved Sunnhordland Bygg fra 1986 til 1987.
Carlos Jeldes
Carlos Alfredo Ramirez Jeldes (født 23. juni 1954 i Chile) er en norsk studiomusiker og bassist. I 1998 spilte han bassgitar og perkusjon på Terje Tysland-albumet Ein runde te'. Carlos Jeldes har bodd i Norge siden 1987.
Cuba under Sommer-OL 1996
Cuba under Sommer-OL 1996. 164 sportsutøvere, 111 menn og femtitre kvinner fra Cuba deltok i femten sporter i Sommer-OL 1996 i Atlanta. Cuba kom på åttendeplass med ni gull-, åtte sølv- og åtte bronsemedaljer. Fekteren Rolando Tucker var Cubas flaggbærer under åpningsseremonien.
Santana do Jacaré
Santana do Jacaré er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Jiangyin
Jiangyin (kinesisk: 江阴; pinyin: Jiāngyīn) er et byfylke i byprefekturet Wuxi i provinsen Jiangsu i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 1,145,870 innbyggere i 1999.
Historie
Under Ming-dynastiet var Jiangyin en rik og viktig by i regionen Jiangnan. Da Qing-styrkene rykket sørover etter at de hadde erobret Beijing i nord, var Jiangyin en av de heller få byer og fylker som nektet å overgi seg til det nye herskerdynastiet. Den gjorde i 1645 nærmest selvmorderisk motstand mot sine beleirere; kampene i 1645 var svært blodige med meget stort mannefall, og byen ble fullstendig ødelagt. Senere ble den gjenoppbygd, men gjenvant ikke sin fordums storhet. Den hadde allerede vært på hell under det senere Ming-dynasti.
Administrative enheter
Jiangyin består av 16 storkommuner og en bedriftsutviklingssone.
Storkommuner: Chengjiang (澄江镇), administrasjonssete; Huangtu (璜土镇); Ligang (利港镇); Shengang (申港镇); Xiagang (夏港镇); Yuecheng (月城镇); Qingyang (青阳镇); Xiake (霞客镇); Nanzha (南闸镇); Yunting (云亭镇); Huashi (华士镇); Zhouzhuang (周庄镇); Xinqiao (新桥镇); Changjing (长泾镇); Gushan (顾山镇); Zhutang (祝塘镇).
Bedriftsutviklingssonen Jiangyin (江阴经济开发区) består av tjenestestedene Xincheng Dong (新城东办事处), Gangkou (港口办事处), Shizhuang (石庄办事处), og Jingjiang (靖江园区).
Anne Steinsvik Nordal
Anne Liv Steinsvik Nordal (født 8. mars 1949 i Volda) er en norsk forfatter og lingvist. Hun var fra 2005 til 2012 ansatt som daglig leder for Nasjonalt senter for nynorsk i opplæringa. Der jobbet hun blant annet for mer sidemålsundervisning og fortsatt sidemålskarakter for bokmålselevene.
Nordal har hatt flere verv i Noregs mållag og Volda mållag. Hun har tidligere vært høgskolelektor ved Høgskulen i Volda.
Steinsvik Nordal er utdannet cand.philol. med hovedfag i norskdidaktikk (fagdidaktikk) fra Universitetet i Oslo.
Vidje
Vidje er et rotskudd av tre, eller en kvist, som er vridd og behandlet slik at det egner seg til bindemateriale. Vidjen skal være slank og uten greiner. Det var i all hovedsakelig rotskudd av bjørk som ble brukt, men selje (vier) kunne også brukes. Man ble regnet som voksen når man var hard nok i klypa til å vri en vidje. Vi husker Espen Askeladd som fant en vidjespenning. 50 lappen har en vidjespenning tegnet inn.
I førindustriell tid var vidjer et universalhjelpemiddel med en sentral plass i norsk hverdag. Vidjene ble brukt i en lang rekke sammenhenger: Til å surre lass på sleder, til skibindinger, til å tjore husdyr, og til å holde årene på plass i keipene i en båt – og mange andre formål. Overalt ble det brukt vidjer, oftest bearbeidet til vidjespenninger. Emneved var lett å få tak i om noe gikk i stykker; vidjespenninger hadde begrenset holdbarhet.
I perioden mellom 1850 og 1960 forsvant i praksis tradisjonene knyttet til vidjebruk. Ståltråd og andre moderne bindemidler erstattet vidjene. Den kunnskapen som hadde vært vanlig allemannseie ble nå knyttet til husflid, tradisjonsbærere, kulturminnevern og museal virksomhet.
Norsk etnologisk gransking (NEG) sendte ca. 1950 ut et spørreskjema med tema vidjer til tradisjonsbærere over hele landet. Etnobotanikeren Ove Arbo Høeg presenterte dette materialet i boken Planter og tradisjon, som kom ut i 1974.
Terminologi
Betegnelsen har vekslet fra landsdel til landsdel. Viu er det vanlige ordet på Østlandet, i Agder-fylkene heter det vidje (eller vedje). På Vestlandet sies det vier om den vridde bjørkegreinen, men vierved i sammensettinger. I Nordland heter det vi (med lang i). Disse ulike variantene av substantivet vidje er alle hunkjønnsord.
Vidje er en betegnelse for emnet, mens det ferdige produktet etter vridningen, kalles for spenning eller spenil. I Trøndelag er ordet nesting. Ei spenne kan lukkes og åpnes igjen.
Den tykke enden på vidjen kalles hals eller ''nål'.
Bjørk var det viktigste treslaget til å lage vidjer. Einer kunne også brukes som vidjer, og de var mer holdbare enn bjørk. Salix-arter ble også anvendt til formål der kravene til styrke og holdbarhet var mindre.
Emneved – sanking og preparering
På en gård var det bruk for mange vidjespenninger i løpet av et år. Det ble derfor gjerne laget et lite lager av emner, slik at en hadde disse for hånden. Det var gjerne en liten vidjeonn på forsommeren, mellom våronn og slåttonn. De fleste var enige om at vidjene som ble tatt i sevjetida ble finest, og ga de beste vidjespenningene. Men noen mente at høsten var den beste tida å ta vidjer. I bua eller skjulet hadde de fleste halvfabrikat-vidjer hengende. Håballsvidjer ble de gjerne kalt.
Vidjene var helst lange rettvokste skudd fra ei bjørkerot. De skulle ha minst mulig greiner; smågreiner ble revet – ikke skåret – av for at det ikke skulle blir brudd på fibrene.
Først skraper en barken av; det er viktig at fibrene forblir hele. Barken spares 5 – 10 cm fra tykkenden. Så skal emnet vries: Tykkenden eller vidjehalsen eller nåla holdes fast mens en vrir fra tynnenden. Det var viktig at hele emnet ble vridd. En kunne sette seg på vidjehalsen for å holde den fast, mens begge hender var nødvendige for å vri jevnt.
De største vidjene ble vridd på rot. Til spesielle formål ble det brukt vidjer opp til armtykkelse, og da måtte vriingen foregå før treet ble skåret løs fra rota, og en trengte hjelpemidler til vriingen, f.eks. et økseskaft.
Om ikke vidjen skal brukes straks blir den bøyd til en ring. Nå skifter vidjen navn til vidjespenning.
Vidjespenningens lås
Til mange ulike typer bruk skulle vidjen ha form som en ring, og den skulle kunne lukkes og åpnes. Derfor måtte den ha en lås.
Tykkenden ble bøyd rundt til en ring som skulle bli låsen. En tredjedel inn fra tykkenden ble vidjen bøyd; og den tvinnet seg sammen som kordelene i et tau. I bøyen ble en liten løkke. Tynnenden ble bøyd rundt låsen og viklet langs den tvinnede vidjen.
Låsen kunne lages på flere måter, og de ulike typene hadde navn: Gråtarspenning eller Gråtaren var den vanligste – den var lett å lage men vanskelig å kneppe, og heller ikke så sterk. Sanktolavspennil var finest og mest sikker, men vanskeligere å lage, og det var ikke så mange som mestret å lage denne. Den siste kalles også Steffansspennil.
Tradisjoner
Bruken av vidjer og teknikkene knyttet til dette er svært gamle.
Tradisjonen forteller at det var St. Olav som introduserte vidjespenningslåsen som kalles Sanktolavspenning. En gjetergutt sleit med en vidjespenning da St. Olav kom forbi, og viste hvordan låsen kunne lages på en bedre måte.
Å vri en vidje var noe de fleste kunne, og den som ikke kunne lage en brukbar vidje var ingen dugendes kar. I Tinn sa de at dersom en gutt ikke var sterk nok til å vri en vidje var han ikke ferdig til å gifte seg.
Siden Askeladden brukte en vidjespenning i sine bestrebelser på å målbinde prinsessen, er denne prosaiske og nyttige lille kvisten avbildet på forsiden av dagens norske 50-kroneseddel sammen med Peter Christen Asbjørnsen.
Handelsvare
Vidjer var også handelsvare. I flatbygdene på Østlandet var det knapt med emner til vidjer, så de ble kjøpt fra bygder med mer skog. I bygdene langs kysten, der skog manglet i lyngheilandskapet, kjøpte de vidjer fra fjordbygdene.
Bruksområder
Vidjene hadde er svært bredt bruksområde og med vidjer kunne man tidligere klare seg uten kostbart (eller ikke-eksisterende) tauverk. Vidjer var å regne for et universalhjelpemiddel. Vidjekvistene var gratis og fantes overalt. Med en vidjebinding festet f.eks. birkebeinerne skiene sine til føttene og med et vidjebelte kunne buksene holdes på plass om livet.
Vidjer ble brukt til å sette sammen et rammeverk som så ble dekket av skinn slik at man fikk en vidjebåt. Vidjekeiper var vanlig på robåter. Vidjebånd ble også laget i flere meters lengder slik at man kunne binde sammen ting, fortøye båter eller tjore dyr. Vidjebånd ble brukt til å sikre låsepinnen, bolten eller kroken på inngangsdører.
Vidjer ble bruk til å lage grimer til dyrene for å tjore dem fast i fjøs og stall. For å hindre at kuer sparket under melking eller hester sparket når de skulle skos, kunne bena sikres ved hjelp av tre-fire vidjespenninger satt sammen til en effektiv fotlenke. For å være trygg på at hesten ikke stakk for lang avsted når den fikk en liten fristund uten skjeker og vogn i høyonna, fikk den en klamp om foten, festet med en vidjespenning. Fra utslåtter i bratt terreng kunne høyet pakkes i vidjemeiser og så rulles ned til nærmeste utløe eller helt til gårds. Vidjemeiser og vidjeflettinger er av utseende like våre dagers laste- eller bagasjenett.
Vidjekurver kunne brukes til innhøsting, transport og lagring av markens grøde, f. eks frukt, korn, bær og nøtter.
Torvvoler av den typen som lå over mønet ble bundet sammen to og to med vidjer over mønsåsen.
Vidje på dansk og svensk
I moderne dansk brukes begrepet vidje noe annerledes, nemlig om materialer, ofte kvister av pil, til kurvfletting. Denne betydningen av ordet vidje brukes også i moderne norsk, f.eks. vidjekurv.
Spania under Vinter-OL 1936
Spania under Vinter-OL 1936. Seks sportsutøvere fra Spania, fire menn og to kvinner, deltok i to sporter, alpint og langrenn, under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Spania vant ikke noen medaljer, beste plassering var en sekstiandreplass på 18 km langrenn.
Axel Eric Gyllenstierna
Axel Erik Gyllenstierna (født 30. januar 1747, død 1823) var landshøvding i Hallands län i Sverige mellom 12. januar 1793 og 1810, og medlem av Sveriges høyesterett fra 1793.
Han ble tildelt Karl XIIIs orden da den ble innstiftet i 27. mai 1811.
Anbeheitelse
Anbeheitelse er et akronym som består av forstavingene an- og be- og endingene -heit og -else i nynorsk.
Anbeheitelse er tradisjonelt uglesett i nynorsk, men blir mer og mer vanlig.
Det har vært en viss språklig purisme i nynorsk-normeringen som har påbudt norrøne eller nylagde avløserord uten disse ordlagingselementene. Men flere og flere anbeheitelse-ord blir nå tillatte i nynorsk.
Grunnen til det kan være at purismen er svekket, at det blir lagt mer vekt på faktisk talemål i nynorsk-normeringen, og det kan være påvirkning fra bokmål, som har mange slike for- og etterstavinger.
Gjennom 1900-tallet har likevel mange av avløserordene tatt plassen til anbeheitelser og ord med endingen -ning både i folkemålet og i bokmålet. Ord som ansøkning, omkostning, understøttelse, bekjentgjørelse og måteholdenhet har veket for ordene søknad, kostnad, stønad, kunngjøring/kunngjering og måtehold/måtehald. Vanske for vanskelighet er også ganske vanlig.
Sedgwick County (Colorado)
Sedgwick County er et fylke i den amerikanske delstaten Colorado. Det ligger i det nordøstlige hjørnet av staten og det grenser til Phillips County i sør og mot Logan County i vest. Det har også grense mot delstaten Nebraska i nord og øst.
Sedgwick Countys totale areal er 1,423.46 km² hvorav 3,52 km² er vann. I 2000 hadde fylket 2,747 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Julesburg som også er fylkets største by. Fylket har fått sitt navn etter Fort Sedgwick som i sin tur er oppkalt etter general John Sedgwick.
Johan IV av Portugal
Johan IV av Portugal (portugisisk: João IV; født 18./19. mars 1604, død 6. november 1656) var konge av Portugal og Algarve fra 1640 og fram til sin død i 1656. Etter et vellykket opprør mot spanske Filip III ble han utropt til konge. Han var den 21. portugisiske konge og den første av det fjerde dynasti, grunnlegger av huset Braganza som barnebarn av Catarina, hertuginne av Braganza. Bestemoren var sønnedatter av Manuel I av Portugal. Hun hadde i 1580 gjort krav på den portugisiske tronen og satt i gang en tronestrid. Johan IV fikk tilnavnet Johan «gjenoppretteren» (João o Restaurador).
Kong Johan IV døde i 1656 og ble etterfulgt av sin sønn Alfonso VI. Hans datter, Katarina av Braganza, ble gift med kong Karl II av England. Ved sin død i 1656 hadde det portugisiske imperiet nådde sitt høydepunkt og strakte seg om hele kloden. Han var også en ivrig komponist.
Ekteskap og barn
Johan giftet seg med Luisa de Guzmán, datter av Juan Manuel de Guzman, 8. hertug av Medina-Sidonia. Fra dette ekteskapet ble det fødte flere barn. Ettersom en del av hans barn ble født og døde før deres far er de ikke betraktet som infante eller infanta av Portugal.
Med en annen kvinne, som er ukjent, hadde Johan en datter utenfor ekteskap.
Oviedo
Oviedo (asturiansk: Uviéu) er hovedstaden i den autonome regionen Asturias i det nordlige Spania, mellom elvene Nalón og Nora. Byen har 221 202 innbyggere (2007). Kommunens areal er på 186,65 km². Oviedo utgjør sammen med byene Gijón og Avilés et av Spanias største industridistrikter. Oviedo sies å ha blitt grunnlagt av munkene Máximo og Fromestanus i 761. Arkeologer har imidlertid funnet spor etter bosetting allerede i det første århundret. På slutten av 700-tallet ble Oviedo hovedstad i Kongedømmet Asturias. Byen mistet denne statusen på 900-tallet, og var dermed heller ikke lenger like viktig som før. I 1388 ble Fyrstedømmet Asturias opprettet av Juan I, og Oviedo ble igjen hovedstad.
Blåtone
Blåtone eller «blue note» er i blues og jazz en betegnelse på et irregulært intervall i dur- eller moll-skalaen som er typisk for lydbildet. Fenomenet finnes i all folkemusikk. I jazz blir blåtone ikke spesielt notert. En orienterer seg etter øret, det vil si etter naturtoneskalaen eller overtonerekka. Det finnes regler for notering av tonene i notasjon av folkemusikk, der det settes en nedad- eller oppadgående strek foran den gitte nota, for å markere at den utføres noe høyere eller lavere enn skrevet.
I en bluesskala tilsvarer blåtone omtrent en liten ters, forminsket kvint og en liten septim og er de notene som skiller bluesen fra annen musikk. Den forminskete kvinten er spesielt viktig i bebop.
Den egentlige blue note-tonen som gir den spesielle «bluesfeelingen» ligger midtveis mellom dur- og moll-tersen, og kan ofte kalles «halvhøy». Blåse- og strengeinstrumenter (særlig gitar) gjør det mulig gjennom blåseteknikk eller ved å «dra» strengene å finne den tonen som er ønsket.
Den eksakte tonehøyden må lyttes fram. Dette er et spørsmål om feeling i alle de musikkstilarter som bruker blåtoner. Matematisk er tonehøyden lett å fiksere gjennom bruk av overtonerekka. Noen musikk-kulturer opererer med svært små nyanser innenfor en og samme hovedtone, deriblant den tyrkiske.
Blåtoner lar seg utføre på alle blåseinstrumenter, de fleste strengeinstrumenter og vokal. Pianoet er det egentlige unntaket, da vanlig tolvtonetemperering er fastsatt her. Pianisten pleier å løse problemet med forslag eller tette sekund-klanger, deriblant Thelonious Monk.
Hilleren
Hilleren (av norrønt hellir = en heller) er et industri- og boligområde i Bergen (Loddefjord), oppkalt etter et gårdsbruk som første gang er omtalt i 1611 (med mindre det er snakk om gården som står som Hellnar i Munkeliv klosters jordebok fra 1427).
Blåtone
Blåtonene kategorisert i overtonerekka
Alle de halvhøye tonetrinnene kan finnes i overtonerekka på fast bestemte steder. Matematisk tilsvarer disse overtonene primtallene etter 6. En vil kunne finne dem gjennom halvering av gitarstrengen, på trompet eller trombone, eller på seljefløyte.
Disse trinnene, halvhøy ters, kvart, sekst og septim danner basis for alle blåtoner. Bruken av dem i jazzen peker mot musikkstilens folkemusikalske opphav.
Anja Kristin Salte Hjelseth
Anja Kristin Salte Hjelseth (født 20. september 1984) er en norsk politiker. Hun har vært president i Nordiska Centerungdomens Förbund (NCF) siden august 2006. Hun var en periode fra 30. november 2009 politisk rådgiver for statsråd Liv Signe Navarsete i Kommunal- og regionaldepartementet. Hun kommer fra Ulefoss i Telemark.
Hjelseth var visepresident i NCF i et år før hun ble valgt til president. Ellers har hun hatt flere partipolitiske verv i Senterungdommen, både på landsplan, i fylkeslaget og lokalt. Fra valget i 2003 sitter hun i Telemark fylkesting og Nome kommunestyre for Senterpartiet. På fylkestinget er hun leder for hovedutvalget for kultur og identitet. Hun har også vært styremedlem i Telemark søndagsskolekrets i to år.
Anja Hjelseth holder på med et mastergradsstudium i økonomisk styring ved Norges Handelshøyskole. Til stortingsvalget i 2009 var hun førstekandidat for Telemark Senterparti, men ble ikke valgt inn på Stortinget. Hun var fra januar 2009 ansatt som politisk rådgiver for samferdselsminister Liv Signe Navarsete, som vikar for Anne Tingelstad Wøien.
Santana do Manhuaçu
Santana do Manhuaçu er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Pedro Toro
Pedro Antonio Toro (født 29. juni 1967) er en norsk musiker og studiomusiker. Han er fra Coroico i Bolivia, men har bodd i Norge siden 1993, og er bosatt i Oslo.
Han spiller charango, en liten ti-strengers gitar som opprinnelig er laget av beltedyrskall. Toro begynte sin musikalske karriere på slutten av 80-tallet i La Paz i Bolivia, hvor han spilte med ulike anerkjente musikkgrupper.
Har vært hovedmedvirker i første plata til trio-en Asi es Bolivia som er bosatt i Norge. Musikken i denne plata avspeiler og beskriver livet i «Coroico», et lite sted i det tropiske området i La Paz fylket i Bolivia. Toro er opprinnelig fra dette stedet og han har svært god kjenneskap til den type musikken og rytmene som brukes i denne plata.
Han har til nå medvirket på en rekke LP/CD-er, og turnert for Rikskonsertene med programmet El quirquinchito og Pedro gikk til skolen.
Ved siden av musikken har han pedagogisk utdanning på masternivå fra HiO.
Pneumonoultramicroscopicsilicovolcanoconiosis
Pneumonoultramicroscopicsilicovolcanoconiosis er en lungesykdom som kommer av inhalering av fin aske fra vulkaner. Det regnes for å være det lengste engelske ordet som er oppført i en ordbok.
Petter Løvik
Petter Løvik (født 11. juli 1949 i Volda, død 3. desember 2007) var en norsk politiker (H).
Bakgrunn og yrkeskarrière
Han hadde eksamen fra økonomisk gymnas i Volda fra 1969, og var utdannet siviløkonom fra NHH fra 1975. I 1976 overtok han farens kjøpmannsforretning i Volda, og drev denne frem til 1997. Ved siden av sin virksomhet som næringsvirksomhet var han amanuensis ved Høgskulen i Volda 1982–1985 og 1988–1997 samt næringssjef i Volda 1985–1988. Tilknyttet Høgskulen i Volda og Møreforskning var han forfatter av en rekke vitenskapelige publikasjoner om særlig næringsutvikling i distrikts- og kyststrøk.
Politisk arbeid
Løvik var medlem Volda kommunestyre 1980–1997, herav formannskapet 1984–1987, og leder i Møre og Romsdal Høyre 1992–1997. Han var innvalgt på Stortinget fra Møre og Romsdal 1997–2009, og var vararepresentant 1989–1997. Han var medlem av Stortingets kirke-, utdannings- og forskningskomité 1997–2001, deretter leder i Stortingets samferdselskomité 2001–2005 og medlem av Stortingets næringskomité 2005–2007. Løvik døde av kreft i 2007, og Elisabeth Røbekk Nørve møtte i hans sted på Stortinget resten av perioden.
Fylkesvei 401
Fylkesvei 401 (Fv401) går mellom Hånes i Kristiansand og Vestre Vallesverd i Lillesand. Veiens lengde er 18,8 km, hvorav 7,3 km i Kristiansand og 11,5 km i Lillesand.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Leofric
Leofric (født 1016, død 10. februar 1072) var den første biskop av Exeter i Devon i England og er kjent for den som overleverte Exeterboken, en enestående samling av gammelengelske dikt, til Exeter-katedralens bibliotek.
Bakgrunn
Han var sannsynligvis født i enten Devon eller Cornwall. Hans foreldre kan ha vært angelsaksere, selv om kronikøren John av Worcester skriver at de var briter, «Brytonicus»  fra Devon. Kronikøren William av Malmesbury skriver at han i sin yngre år fikk sin utdannelse i Lotharingia, et kortlivet kongedømme i dagens Frankrike som tilsvarte området Lorraine (tysk Lothringen), foruten Nederland og Belgia og områdene rundt under kong Lothar II.
Han møtte den framtidige kong Edvard Bekjenneren i Brugge i 1039 og to år senere fulgte ham til England hvor han tjenestegjorde som skriver ved hoffet og som kongens kapellan. Han fikk også en eiendom av kongen som i dag heter Holcombe i prestegjeldet Dawlish i Devon.
Biskop
Han ble elevert til biskop av Crediton og St. Germans i 1046, og ble bispeviet den 20. april 1046. Han var også kongens kansler for en tid. Disse bispesetene ble senere gjort om til de forente setene Devon og Cornwall. Selve setet var i den lille byen Crediton og 1050 flyttet han sitt bispesete fra Crediton og til den befestede byen Exeter som hadde kommet seg etter angrep fra danske vikinger i 1003. Exeter var dessuten å betrakte som hovedstaden i Devon til tross for at stedet var fattig, kun noen få bøker og «en verdiløs prestekjole». Det var mange kristne sentre som på denne tiden ble flyttet fra klostre på landet og inn til befestete byer for å være tryggere mot overfall.
Sankt Peters klosterkirke i Exeter, grunnlagt av kong Adalstein en gang rundt 928, ble Leofrics nye katedral (som sto på et annet sted enn dagens katedral). Hans nye bispesete i Exeter ble innstiftet i nærvær av kong Edvard og dronning Edith personlig. Kongen «støttet hans høyre arm, dronning Edith hans venstre» i nærvær av to erkebiskoper, flere andre biskoper og adelige. Kongen flyttet de åtte munkene ved Sankt Peter til hans nye kloster Westminster Abbey i London mens Leofric erstattet disse med 24 kannikere, noen kom fra Crediton, andre fra hans egen husholdning. I forvegen hadde Leofric sendt sin fortrolige kapellan Landbert til Roma for å forklare for pave Leo IX hvorfor forflytningen var nødvendig og for å få pavens godkjennelse. Paven hadde ingen innsigelser og hans anbefaling fikk således også kongelig godkjenning.
Et dokument som ble ført inn i et bind av evangeliene, i dag blir oppbevart i biblioteket Bodleian Library i Oxford, men som opprinnelig var Leofrics egen donasjon til klosteret i Exeter, beskriver ham som en mann «av beskjedent liv og vandel som, da han etterfulgte til hans sete, gikk til sitt bispedømme med flid og prekte Guds ord til folket som var forpliktet til ham og instruerte presteskapet i dens læring» (religiøse disiplin). Det er lagt til at han bygde flere kirker og administrerte omhyggelige sine andre religiøse plikter.
Hans kirke manglet både inntekter og utsmykning, og spesielt bøker for hans bibliotek. Fra sine private ressurser betalte han den bemanning han trengte inntil inntekter ble skaffet ved kongens bistand i overta klostrene Culmstock, Branescomb, Saltcumb, St. Mary Church, Staverton, St. Sidwell og andre.
I 1066 invaderte normanneren Vilhelm Bastarden og erobret England etter å ha vunnet over angelsaksernes konge ved Hastings. Året etter kom Vilhelm Erobreren, som han nå ble kalt, til Eastgate i Exeter for erobre den befestete byen. Murene rundt byen hadde fire porter og var blitt reist av romerne, men var blitt forsterket av Adelstein. Normannerne beleiret byen og begynte underminere murene før byens befolkning overga seg. Leofric skal ha forhandlet seg til seg en avtale, og uten at historikerne kjenner detaljene må Leofric ha klart å vinne den nye herskerens tillit for han beholdt embetet til sin død i 1072.
Leofrics store arv er de bøker han skjenket bispesetet. Det andre bindet av Monasticon Anglicanum kan bli sett på som en katalog over hans tallrike donasjoner. En stor bok, som han nevner i sin testamente: «mycel englisc boc be gehwilcum þingum on leoðwisan geworht», det vil si «en stor engelsk bok med mange ting skrevet på vers» mener man er Exeterboken, også kjent som Codex Exoniensis. Boken er den største enkeltsamlingen med gammelengelske (angelsaksiske) dikt og består av over tredve dikt og over 90 gåter fra 900-tallet. Blant diktene finnes Deor, Widsith og Hustruens klagesang. Da Leofric kom til Exeter var stedet fattig, men ved sin død overlot han den neste biskopen, karakteristisk nok en normanner, Osbern FitzOsbern (død 1103), bror av William FitzOsbern, 1. jarl av Hereford, store landområder, landbruksdyr, kirkeinventar, hellige skåler, og hele 55 kostbare bøker.
Leofric ble gravlagt i krypten av sin katedral. I 1568 ble et minnesmerke reist i sørlige tårnet. Krypten hadde da i flere år blitt benyttet som en vinkjeller. En utgravning ble gjort den 30. april 1847 for å finne biskopens etterlatenskaper, men uten resultat.
Albusnegl
Albusnegl (Patella vulgata) er et bløtdyr og tilhører albusneglene som har et lavt, kjegleformet skall. De lever på havstrender (saltvann), i tidevannsonen. De finnes i Norge, langs kysten nord til Hammerfest.
Slektsnavnet Patella kommer fra greske gryte, panne, mens artsnavnet vulgata er hentet fra vanlig, velkjent.
Utseende
Albusnegl omtales vanligvis som albuskjell, det vil si en «musling». Det kommer nok av at skallet helt dekker kroppen. Sneglene har et enkelt skall (eventuelt et skall og et lite lokk til åpningen), mens muslingen har to to like skallhalvdeler som omgir dyret.
Skallet er lavt, kjegle eller pyramideformet, ikke snodd eller vridd, bredden er omtrent 4 cm og inntil 6 cm bredt.
Alle snegler i saltvann tilhører forgjellesneglene, som kan stenge skallet med et skallokk (operkulum). Albusnegler mangler dette lokket.
Bruk
Et gammel kjerringråd er å anvende albueskjell til å lindre såre brystvorter hos ammende mødre. Skjellene kokes i en halvtime før bruk for å steriliseres. Ansatte ved fødeavdelingene på Sentralsjukehuset i Rogaland tilbyr mødrene albueskjell som avdelingens ansatte plukker på strendene.
Albuesnegl egner seg også til å smaksette mat. De gis et kakk i skallet, så de slipper taket. Sneglene får et kort oppkok i sjøvann og tas ut av skallet, finsnittes og freses i panne sammen med finhakket løk og pepper. Tilsatt litt vin og ferskvann utgjør dette god kraft til fiskesuppe.
Levevis
Albusnegl lever på hardt underlag, som steiner og berg, hvor de suger seg fast. Albusnegl finnes i strandsonen. Den kan suge seg fast til underlaget og kan være svært vanskelig å få løs. Albusnegler lever av å raspe alger av berget med raspetungen. Fine hår i ganen hjelper til med å ta inn maten.
Hos albusnegl er skallets rand nøyaktig tilpasset underlaget og lukker seg tett når skallet er i luft, noe som skjer hver gang det er lavvann eller fjære sjø. Under vann vandrer albusnegl opp til én meter fra utgangspunktet, men er tilbake på samme sted ved lavvann. Sneglen har også med seg litt vann inne i skallet i de periodene den er i luft.
Den forflytter seg og spiser om natten. Sneglen lager et slimspor som den benytter til å finne tilbake til bostedet. Der har den tilpasset skallet slik at det tetter godt ned mot underlaget. På den måten kan den tåle å stå over vannflaten i perioder uten å tørke ut. Det meste av sneglematen består av en kraftig muskel som sneglen bruker som en slags sugeskål til å holde seg fast på underlaget.
Santana do Paraíso
Santana do Paraíso er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Ove Røste
Han var på 1980-tallet med i gruppa The Game, som var backing-band for Terje Tysland. Han er studiomusiker og medlem i det norske rockebandet Bergstaden Old Stars som han startet i 1985.
Røste arbeider som musikklærer ved kulturskolen på Os og Røros.
Internasjonalt standard periodikanummer
Internasjonalt standard periodikanummer (forkortet ISSN fra engelsk International Standard Serial Number), er et unikt åttesifret nummer som benyttes til å identifisere en trykt eller elektronisk utgivelse av periodisk karakter. ISSN-systemet ble tatt opp som en internasjonal standard som ISO 3297 i 1975.
Formatet på ISSN er et åttesifret tall som er delt i to med bindestrek etter de første fire sifrene. Det siste tegnet, som kan være 0–9 eller X, er et kontrolltegn (sjekksum).
ISSN-koder tildeles av et nettverk av nasjonale sentra for ISSN, normalt lokalisert i nasjonalbiblioteker og koordinert av det ISSNs internasjonale senter i Paris. Dette senteret ble opprettet ved overenskomst mellom UNESCO og den franske regjering i 1974. Senteret vedlikeholder en database over alle ISSN som er tildelt over hele verden. Dette ISDS- eller ISSN-registeret inneholder mer enn en million utgivelser, og omtrent 50 000 nye legges til årlig.
Gyldigheten av en ISSN-kode kan sjekkes på http://ww.issn.org:8080/English/pub/faqs/issn/issnchecking, en tjeneste som leveres at det internasjonale ISSN-senteret.
Henning Astrup (1982)
Henning Eivindssøn Astrup (født 10. april 1982) er en norsk seiler.
Astrup drev tidligere ski- og livsstilsbutikken Skirurgene i Nydalen i Oslo. . Selskapet som drev denne virksomheten begjærte oppbud i 2009. Han var også alpintrener i Idrettslaget Heming for elitegruppen Starlight.
Henning Astrup er sønn av forretningsmannen Eivind Astrup og bror til politikeren Nikolai Astrup.
Harry Benjamin ressurssenter
Harry Benjamin ressurssenter (HBRS) er en pasient- og brukerorganisasjon for mennesker som opplever kjønnsdysfori, kjønnsinkongruens og kjønnsidentitetsutfordringer og deres pårørende.
Henning Astrup (1982)
Astrup driver i dag investeringselskapet Pactum Gamma As.
Harry Benjamin ressurssenter
I 2000 fikk personer som var i behandling for kjønnsdysfori sjokkbeskjeden om at Norges eneste kjønnskorrigerende tilbud ved Rikshospitalet skulle legges ned. Mange som stod i kø for å endelig å få kjønnskorrigerende kirurgi, fikk overlevert nyheten gjennom media. En 30 år lang medisinsk kamp var i ferd med å bli lagt i grus. I stedet for å la seg knuse stiftet noen engasjerte mennesker, som tilhører denne minoriteten, organisasjonen Harry Benjamin Ressurssenter 9.januar 2000. Etter lang tids kamp klarte HBRS å få Rikshospitalet og regjeringen til å snu etter aktiv politisk kamp.
Foreningen har hatt tre forskjellige navn:
Grunnlaget for navnebyttene har vært en økt forståelse av språk, om hvor stor betydning hvilke begreper man bruker for å beskrive en gruppe eller en person har. Derfor bruker HBRS ord og begreper som beskriver hva opplevelsen handler om, og overlater til den enkelte å beskrive sin egen identitet.
HBRS har tatt navnet etter den tysk/amerikanske legen Harry Benjamin (1885-1986). Harry Benjamin var en av de første legene i verden som ivaretok personer som opplever kjønnsdysfori. Han er den legen i historien som har betydd mest for forståelsen for medisinsk behandling for denne sårbare minoritet. Harry Benjamin viet store deler av sitt liv til å hjelpe mennesker som opplever kjønnsdysfori.
Rami Shaaban
Rami Shaaban (født 30. juni 1975 i Fisksätra) er en svensk tidligere fotballspiller sist spilte for Hammarby IF. Shaaban kom fra Fredrikstad FK før 2008-sesongen. Han har bakgrunn som målvakt for blant annet fra Arsenal FC, der han var førstevalget en periode.
Shaaban ble tatt ut i til VM 2006, selv om han ikke hadde spilt noen landskamper for Sverige. Han fikk sin landslagsdebut i en oppvarmingskamp mot, der han kom inn i andreomgangen.
Den 10. juni fikk Shaaban sin mesterskapdebut, da han holdt buret rent i Sveriges åpningskamp mot i VM i Tyskland.
Cornelius Jakhelln
Cornelius Jakhelln (født 31. august 1977 i Kristiansand) er en norsk forfatter, poet, kritiker og musiker.
Bakgrunn
Han er fra Kristiansand. Han hadde farens etternavn Brastad til han var i midten av 20-årene. Han tok i voksen alder mormorens opprinnelige etternavn Jakhelln.
Virke
Jakhelln ble cand.mag. i fransk og filosofi fra Universitetet i Oslo i 2001 og tok mastergrad i filosofi ved Université Paris-Sorbonne, Paris IV og University of Sussex. Han har skrevet artikler for Dagsavisen og kronikker for Dagbladet. Fra 2009 har han dessuten vært litteraturkritiker i Morgenbladet. Jakhelln spiller i to band, Solefald og Sturmgeist. Store norske leksikon beskriver hans forfatterskap som preget av «fantasirikdom og mangfold».
I 20-årene bodde han i perioder i Paris, Brighton og Roma. Siden 2006 har han bodd i Berlin.
Roscelin de Beaumont
Roscelin var gift to ganger. Første gangen var med kvinne fra Crépon. I sitt andre ekteskap ble han gift ca. 1145 med den illegitim datter til kong Henrik I av England, Constance FitzRoy. De engelske kongene viste stor velvilje for adelen i Maine og Beaumont, og forsøkte å knytte dem til seg med flere goder. Constance er sitert flere ganger i charter sammen med sin ektemann. Hun ga ham tre sønner og en datter.
Brekka
Brekka er et sted i Arendal kommune, tidligere Austre Moland kommune.
Stedets landemerke er først og fremst Austre Moland kirke som ligger lett synlig nær Molandsvannet. Bygda Austre Moland ligger rundt vannet, som lenge var viktig for lokal og regional kommunikasjon. Bygdefolket brukte båt på kirkeveien, og vinterstid var isen på Molandsvannet mye brukt som vintervei for hest og slede.
Carl Mortensen (billedhugger)
Han arbeidet i tillegg med kunstporselen og ble i 1887 ansatt ved Den Kongelige Porcelænsfabrik.
Mortensen mottok Eckersbergmedaljen i 1903 og 1909.
Arvikaverken
Arvikaverken er et tidligere svensk produsent av jordbruksredskaper.
Selskapet ble grunnlagt i 1885, da Per Andersson begynte å produsere ploger og hakkelsemaskiner i Arvika. I 1888 ble foretaket registrert under navnet P. Andersson. I 1889 ble driften utvidet ved at Johan Igels jernstøperi ble overtatt, og navnet ble endret til P Andersson & Co Mekaniska Werkstad. Foretaket vokste raskt, og i 1899 ble navnet endret på nytt, denne gangen til AB Arvika Werkstäder. I 1916 ble navnet endret til AB Arvikaverken.
I 1917 gikk Arvikaverken sammen med AB Johan Thermenius och Son i Hallsberg, og namnet ble endret til AB Arvika-Verken. Virksomheten satset nå på produksjon av landbruksmaskiner, og utviklet seg til en stor produsent av ploger, slåmaskiner og selvbindere. Plogene ble produsert i Arvika, mens slåmaskinene og selvbinderene ble produsert i Valla og Skurup. I 1946 gjenopptok foretaket produksjonen av skurtreskere, både slepetreskere og selvgående maskiner. Disse ble produserte i Hallsberg. I 1959 ble navnet endret til Arvika-Thermaenius AB.
I 1960 ble foretaket kjøpt opp av Bolinder-Munktell i Eskilstuna. Kjøpet kom ikke på grunn av dårlig økonomi, men mer på grunn av Bolinder Munktell sine framtidsplaner. Produksjonen av hjullastere og beltevognen BV202 ble lagt til Arvika. Arvikaverken er i dag en del av Volvo Construction Equipment.
Vadim Devjatovskij
Vadim Devjatovskij (belarusisk: Вадзім Анатолевіч Дзевятоўскі – Vadzim Anatoljevitsj Dzievjatowski, født 20. mars 1977 i Novopolotsk) er en belarusisk sleggekaster.
Karrierens høydepunkt er sølvmedaljene fra hhv. OL i 2008 i Beijing, og VM i 2005 i Helsingfors. 21. juli 2005 kastet han 84,90 meter, som er personlig rekord.
Fra september 2000 til september 2002 var han utestengt på grunn av doping.
John Alvheim
John Ingolf Alvheim (født 21. mai 1930 i Øygarden, Hordaland, død 5. desember 2005 på Notodden) var en norsk politiker (FrP). Han var innvalgt på Stortinget fra Telemark fra 1989 til 2005, i perioden 1997–2005 var han leder av sosialkomiteen. Han var 2. nestformann i Fremskrittspartiet i perioden 2001–2005. Alvheim var vararepresentant i perioden 1973–1977 for KrF. Han meldte seg ut av KrF på grunn av reaksjonene han mente det vakte at han skilte seg fra sin første kone og giftet seg på nytt. Han hevdet i flere sammenhenger at han var blitt «ekskludert» av KrF.
Alvheim var utdannet anestesisykepleier og diakon og hadde økonomisk-administrativ tilleggsutdanning.
Da han ble innvalgt på Stortinget, var han direktør ved Notodden sykehus, en stilling han hadde hatt siden 1987. Alvheim ble regnet som en fremragende helsepolitiker, også av sine politiske motstandere. I 2000 fikk Alvheim mye oppmerksomhet i media etter en reise på Cuba hvor han roste landet for innsatsen for de svakest stilte i samfunnet.
Alvheim døde 5. desember 2005, og ble bisatt på Herdla 16. desember.
Santana do Riacho
Santana do Riacho er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Konstantin I av Skottland
Kildene
Svært få nedtegnelser fra hendelser i nordlige Britannia på 800-tallet har blitt bevart. De fremste kildene for perioden er Krønike om kongene av Alba, en liste med konger fra Cináed mac Ailpín (død 858) til Cináed mac Maíl Coluim (død 995). Listen er blitt bevart i Poppelton-manuskriptene, en samling fra 1200-tallet. Opprinnelig var det kun en enkel liste med konger og lengden av deres styre, men andre detaljer fra Poppelton-manuskriptene har blitt lagt til fra 900-tallet og framover. I tillegg til dette har også senere kongelister blitt bevart. De eldste genealogiske opptegnelser av etterkommerne til Cináed mac Ailpín kan være datert fra slutten av 900-tallet, men deres verdi ligger mer i deres kontekst, og informasjon de gir om interessene til de som de satte sammen listene for, enn for de upålitelige påstandene som de inneholder. De piktiske kongelister ble opprinnelig avsluttet med denne Causantín, som var regnet som den sjuende og den siste konge av pikterne.
For den narrative historien er de fremste kildene Den angelsaksiske krønike og de irske annaler. Mens de norrøne sagaene beskriver hendelser på 800-tallets Britannia, er deres verdi som kilder for historisk fortellinger framfor som dokumenter for samfunnshistorie omdiskutert. Om kildene for nordøstlige Britannia, landområdene til kongeriket Northumbria og tidligere Piktland, er begrenset og senere, er de for områdene ved Irskesjøen og kysten mot Atlanterhavet, de moderne regionene av nordvestlige England og hele nordlige og vestlige Skottland, i stor grad ikke-eksisterende. Arkeologi og studiet av stedsnavn (toponymi) er således av stor betydning.
Språk og navn
Et århundre før Causantín ble født skrev den angelsaksiske munken Beda at det var fem språk i Britannia: Latin, fellesspråket for kirken; angelsaksisk, språket til de germanske stammene i England; irsk, snakket i de vestlige kystområdene av Britannia og i Irland; brytonisk, opprinnelsen til walisisk, snakket i store deler av vestlige Britannia; og piktisk, snakket i nordlige Britannia, i det nordligste området av dagens Skottland. Ved 800-tallet hadde et sjette språk kommet til, norrønt, med nordboerne.
Vikinger; Amlaíb og Ímar
Vikingaktiviteten i nordlige Britannia synes å ha nådd en topp i løpet av Causantíns styre. Vikinghærene ble ledet av en liten gruppe av menn som kan ha vært slektninger. Blant de som ble notert i de irske annaler, Krønike om kongene av Alba, og Den angelsaksiske krønike er Ívarr, Ímar i irske kilder, som var aktive fra East Anglia til Irland; Halvdan, Albdann i irske kilder, Healfdene i angelsaksiske; og Óláfr (Olav), Amlaíb i irske kilder. Foruten disse lederne var det et antall andre krigerhøvdinger av norrøn herkomst som opptrer i de bevarte nedtegnelsene.
Den norrøne aktiviteten i Britannia økte i 865 da den store hedenske hæren, som angelsakserne kalte den, antagelig en del av de danske styrker som hadde vært aktive i Frankerriket, gikk i land i East Anglia. Det påfølgende året, etter å ha presset tributt fra kong Edmund av East Anglia, dro danene nordover, tok York sommeren 866, den fremste byen i Northumbria. De slo tilbake et angrep på York fra to rivaler av kongesetet i Northumbria ved Osberht og Ælla, som la til side sine motsetninger i møtet av en felles fiende, men begge ble drept i angrepet, antagelig den 21. mars 867. Danene installerte deretter en egen klientkonge av Northumbria, Ecgberht. Danenes neste mål var Mercia, men kong Burgred, støttet av sin svoger Æthelred av Wessex, klarte å slå dem tilbake.
Mens kongdømmene East Anglia, Mercia og Northumbria var under angrep, var det andre vikinghærer som var aktive helt nord. Amlaíb og Auisle (Ásl eller Auðgísl; Atle?), sistnevnte ble i den ikke samtidige Irlands fragmentariske annaler identifisert som hans bror, angrep Fortriu i 866 og tok gisler og tributt. Historikerne er usikre på om de deretter vendte tilbake til i Irland i 866, 867 eller selv i 869. Irlands fragmentariske annaler, en senere kilde av usikker pålitelighet, hevdet at Auisle ble drept av Amlaíb i 867 i en strid over Amlaíbs hustru, datteren av en Cináed. Det er uklart om dette, om det er riktig, kan identifiseres som en datter av Cináed mac Ailpín, og således en søster av Causantín, eller, som kanskje synes mer rimelig, en datter av Cináed mac Conaing, småkonge av Brega i Irland. Mens Amlaíb og Auisle herjet i Piktland kan Ulster-annalene fortelle at Áed Findliath, overkonge av Irland, tok fordel av deres fravær til å ødelegge longphort, havnene med vikingskip, langs den nordlige kysten av Irland. Det er kjent at Áed Findliath ble gift med Causantíns søster Máel Muire. Hun ble senere gift med Áeds etterfølger Flann Sinna. Hennes død er nedtegnet i 913.