cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nazcalinjene
Man har lurt på hvordan tegningene kunne komme til nytte når de bare kan ses ovenfra. En hypotese har vært at nazcaindianerne faktisk kunne ta seg frem gjennom luften, men den regnes som usannsynlig. I 1970-årene testet noen hypotesen, gjennom å lage en slags varmluftballong av strå og plantemateriale. Det har imidlertid aldri vært ført bevis for at noe slikt var kjent under nazcakulturen.
Daniel Merriweather
Daniel Paul Merriweather (født 17. februar 1982 i Melbourne, Australia) er en australsk R&B sanger og låtskriver. I juni 2009 slapp han sitt debutalbum Love and War, og den gikk inn på Storbritannias albumlister som nummer to.
Nazcalinjene
Linjene ble første gang beskrevet, etter å ha blitt oppdaget fra et fjell, av noen arkeologer som holdt på i et område i nærheten. Dette fant sted i mellomkrigstiden, og det var amerikaneren Paul Kosok som skrev om oppdagelsen. Han samarbeidet med tyskeren Maria Reiche, som arbeidet med astronomi.
Riksdansk
Riksdansk (dansk: rigsdansk) er det standardiserte danske talespråket. Tidligere var det den eneste variant av dansk som var tillatt brukt i radio og TV. Siden 1970-tallet er riksdansk svekket, samtidig med at de danske dialektene i stigende grad har nærmet seg riksdansk.
Moder Teresa
Priser og utmerkelser
Hun ble også hedret med den indiske offisielle sivile utmerkelse Padma Shri for sin innsats.
Riksdansk
Historisk betraktet er riksdansk den dialekten som ble talt av borgerskapet i København og Malmö, og det er en dialekt som primært er basert på sjællandsk og (til 1658) skånsk .
Moder Teresa
Priser og utmerkelser
Universitetshospitalet Moder Teresa-hospitalet i Tirana i Albania er oppkalt etter Moder Teresa.
Nazcalinjene
I senere år har man ved hjelp av satellittbilder oppdaget flere tegninger i nærheten, men utbredelsen av nazcalinjene og antallet er fortsatt ukjent.
Daniel Merriweather
Singelen «Red» er spilt på mye på norsk radio.
Moder Teresa
Helseproblemer og død
I 1983 hadde hun et hjerteinfarkt i Roma, under et besøk hos pave Johannes Paul II. I 1989 kom et nytt infarkt, og hun fikk operert inn en pacemaker. Hjerteproblemene kom tilbake i 1991, da hun fikk lungebetennelse under et opphold i Mexico. Allikevel klarte hun samme år å åpne et nytt ordenshus i Tirana i Albania.
På grunn av helsetilstanden tilbød hun seg å tre av som leder for kongregasjonen. Det ble utført en hemmelig avstemning, og samtlige søstre unntatt henne selv stemte for å beholde henne som leder, noe hun aksepterte.
På det tidspunkt hvor hun døde hadde Missionaries of Charity over 4000 søstre, en mannlig gren med 300 brødre, over 100 000 legmedhjelpere og 610 institusjoner fordelt på 123 land.
Riksdansk
Riksdansk er ikke en statisk dialekt, men et språk i rivende utvikling, ikke minst på det lydlige område:
Nazcalinjene
Da nazcalinjene ble inkludert på UNESCOs liste over verdens kulturarv i 1994 var kun 30 funnet.
I 2019 opplyste et japansk forskerteam fra Yamagata-universitetet at de hadde funnet 143 nye geoglyfer.
Riksdansk
Der er en voksende forskjell på dansk rettskriving og den aktuelle uttalen av språket. Rettskrivingen ble fastlagt på 1800-tallet (med mindre revisjoner i løpet av 1900-tallet), men den er basert på den praksis som har vært noenlunde konstant siden 1500-tallet.
Nazcalinjene
Kuriositet
Erich Von Däniken er i sine teorier og i flere av sine bøker opptatt av linjene i Nazca. Han påpeker hvor vanskelig, eller helt umulig det er, å tegne slike store perfekte figurer på bakken uten å ha oversikt fra høyt oppe. Noe han knytter til sine teorier om besøk av utenomjordiske.
Moder Teresa
Helseproblemer og død
Den indiske regjeringen innvilget statsbegravelse med fulle æresbevisninger, noe som normalt bare gis til presidenter og statsministere.
Saligkåring
Hennes saligkåringssak ble åpnet før det hadde gått fem år fra hennes død, ettersom pave Johannes Paul II mente det var riktig å fravike den generelle regelen. For å bli saligkåret trengs et dokumentert mirakel. I 2002 anerkjente paven et mirakel. Den indiske kvinnen Monica Besra hadde blitt kurert for en kreftsvulst i underlivet, etter å ha bedt om Moder Teresas forbønn og lagt en medaljong med bilde av henne over svulsten. Hun hevdet selv at en lysstråle kom ut fra bildet og fjernet svulsten; kommisjonen tok ikke stilling til dette, men konstaterte at det ikke fantes noen medisinsk forklaring på at en svulst som var dokumentert med røntgenbilder og andre metoder plutselig forsvant. Besras mann nektet for at det var et mirakel, og avgjørelsen var kontroversiell i India.
I desember 2015 kunngjorde Vatikanet at hun skulle helligkåres i en seremoni i september 2016, etter at et andre mirakel har blitt anerkjent. En brasiliansk mann med hjernesvulst skal ha blitt mirakuløst helbredet etter at familien bad Teresa gå i forbønn for ham før han ble frisk uten at legene kunne forklare det som hadde skjedd.
Kritikk mot Moder Teresa
Etter at Indira Gandhi suspenderte borgerrettighetene i India i 1975, uttalte Moder Teresa seg fordelaktig om det. Dette ble sett som er resultat av båndet mellom henne og Kongresspartiet, og hun ble kritisert fra mange kanter, inkludert i katolsk media utenfor India.
I 1981 mottok hun Legion d'Honneur fra Haitis diktator Jean-Claude Duvalier, og uttalte seg positivt om ham; hun sa blant annet at han «elsket de fattige». Etter at Duvalier ble avsatt viste det seg at han hadde stjålet flere millioner dollar fra det fattige landets statskasse.
Da redaktøren for det britiske legetidsskriftet The Lancet, Robin Fox, besøkte Calcutta i 1991, beskrev han den medisinske behandlingen på kongregasjonens institusjoner som «tilfeldig». Søstre og legmedhjelpere uten medisinsk utdannelse måtte ta medisinske avgjørelser på grunn av mangelen på leger. Han kritiserte spesielt at man ikke skilte mellom kurerbare og terminale pasienter, slik at de som ellers kunne overlevd ble liggende uten nødvendig tilsyn. Av positive ting nevnte han at hygienen var god, at sårstell ble profesjonelt utført og at søstrene var omsorgsfulle. Men han var sjokkert over mangelen på hjelp til smertelindring.
Partito dei Comunisti Italiani
Partito dei Comunisti Italiani («Partiet av italienske kommunister», PdCI) er et italiensk politisk parti. Partiet ble dannet i 1998 av en utbrytergruppe fra Rifondazione Comunista.
I det italienske parlamentsvalget i 2006 var partiet en del av den vinnende alliansen l'Unione som ble ledet av Romano Prodi. Partiet fikk 16 av 640 mandat i deputertkammeret.
Susa (Piemonte)
Susa er en by i Piemonte i Italia. Den ligger ved en sideelv til elven Po, ved foten av Alpene, 51 km vest for Torino.
Byen er katolsk bispesete, og katedralen går tilbake til 1029. Byen har også en triumfbue bygd av den romaniserte høvding av sugiusianerne til Augustus' ære i 8 f.Kr.
NM i ishockey 1962
NM i ishockey 1962 var det 23. norgesmesterskapet i ishockey.
vant sitt andre norgesmesterskap.
Suwannee (elv)
Elva starter ved Okefenokee-sumpen ved Fargo i Georgia. Den renner sørvest inn i Florida, og dreier vest ved White Springs. Den møter så elvene Alapaha og Withlacoochee. Den fortsetter sør- og sørøstover, og møter Santa Fe-elva like ved Branford. Så løper den rett sør og ut i Mexicogolfen ved byen Suwannee.
Da spanjolene utforska området på 1530-tallet, bodde Timucuan-stammen langs elva. De kalte den Suwani, «Ekkoelva». På 1700-tallet bodde seminolene her.
På 1800-tallet ble de svovelholdige kildene ved White Springs populære steder for helsereiser.
Kulturelle referanser
Elva er kanskje best kjent fra Stephen Fosters sang «Old Folks at Home», der den omtales som Swanee River («Way Down Upon the Swanee River»). Foster brukte opprinnelig Pedee-elva i Sør-Carolina i teksten, men det fortelles at broren overtalte ham til å bruke Swanee, ettersom det klang bedre. «Old Folks at Home» blei i 1935 valgt til offisiell statssang for Florida. Også George Gershwin har skrevet om «Swanee» i en kjent Al Jolson-sang: «The folks up North will see me no more when I get to that Swanee shore.»
På engelsk betyr det når noe går «up the Swannee» at det går skikkelig ille.
Friluftsliv
Langs elva går den nesten 30 mil lange naturstien Suwannee River Wilderness Trail. I sør finner vi Lower Suwannee National Wildlife Refuge, et drøyt 20 000 hektar stort naturreservat, med muligheter for fuglekikking og -fotografering, fiske, jakt, kanopadling og turer.
Ayn Rand: The Russian Radical
Bakgrunn
Sciabarra var allerede som ung student godt kjent med Ayn Rand og hennes ideologi, men begynte først å studere hennes tenkning for alvor da han jobbet med sin doktorgrad ved New York University. I 1984 begynte han sitt «systematiske studie av de dialektiske aspektene ved Rands filosofi», hvilket endte med at han skrev boken. Etter Sovjetunionens kollaps ble mange arkiver tilgjengeliggjort, og her fant Sciabarra dokumenter fra Rands skolegang. Han fant blant annet ut at hennes egentlige navn var Alissa Zinovievna Rosenbaum. Han kom også i kontakt med historikerne Boris og Andrew Lossky (sønner av Nikolaj Lossky) som Rand hevdet å ha gått på skole med.
Sciabarra hadde vanskeligheter med å skaffe seg en utgiver. Han beskrev senere i en artikkel i The Free Radical hvordan mange akademiske forlag satte pris på hans grundige etterforskning, men var uinteresserte i å gi ut en bok om Rand, og hvordan kommersielle forlag på den andre siden var ivrige på å få gitt ut en bok om Rand, men ble overveldet av det vitenskapelige innholdet i boken. Boken ble til slutt gitt ut av Pennsylvania State University Press i august 1995. Den var det andre bindet i en treboksserie han kalte «Dialectics and Liberty», som han fullførte mens han jobbet med sin avhandling. Grunnet forsinkelser ved forlaget kom forløperen, Marx, Hayek, and Utopia, ut den samme uken i august.
Del en: The Process of Becoming
I bokens prolog beskriver Sciabarra kort de vanskelighetene som møter en hver Rand-forsker, for så å gi et raskt overblikk over dialektikk. Del en, «The Process of Becoming» («Tilblivelsesprosessen») utforsker Rands intellektuelle utvikling ut fra hennes russiske bakgrunn, noe Sciabarra var den første som gjorde. Kapittel 1 beskriver de ulike strømningene i russisk filosofi under Rands oppvekst, blant dem synspunktene til de slavofile, til Vladimir Solovjov, til de ulike litterære figurene i sølv-alderen i russisk filosofi og til de russiske marxistene. Kapittel 2 fokuserer på den russiske filosofen Nikolay Lossky og innflytelsen han hadde på Rand. Sciabarra skriver: «[Nikolaj Lossky] viste tegn til en russisk forkjærliget for å sammenfatte motsetninger og for å løse de samme motsetningene. Han avviste den dualistiske besettelsen med dikotomier om rasjonalisme eller empirisme, idealisme eller materialisme, kunnskap eller eksistens. Disse alternativene var for ham delvise og ufullstendige. Som mange andre tenkere innenfor russisk filosofi klarte Lossky imidlertid å få optimal integrasjon gjennom et mystisk absolutt.» Ifølge Sciabarra ville Rand i likhet med Lossky også avvise alle disse dikotomiene, men ville ikke være enig i Losskys gudstro. I kapittel 3 fortelles det om Rands utdannelse ved Stoiunin-gymnaset, et gymnas i Crimea, og ved Statsuniversitetet i Sankt Petersburg, hvor hun tok hovedfag i historie. Kapittel 4 kartlegger hennes modning som tenker efter at hun dro til USA i 1926, hvor det ble spurt om hun var i en «Nietzscheiansk fase» da hun skrev sin første roman, We the Living.
Del tre: The Radical Rand
Del tre av Sciabarras bok behandler anvendelsen av Rands ideer til politiske, sosiale og historiske spørsmål. I kapittel 11 skjematiserer Sciabarra Rands analyse av maktrelasjoner, hvori nivå 3 (økonomiske og politiske funksjoner), nivå 2 (lingvistiske og ideologiske funksjoner) og nivå 1 (individuelle psyko-epistemologiske og etiske funksjoner) henger sammen. Han forbinder Rands innsikt om at «et bånd er kun et tau med løkker i begge ender» (Kildens utspring) og hennes oppfatning av «reaksjonen til offeret» (De som beveger verden) med Hegels analyse av gjensidig avhengighet mellom trelleier og slave. I kapittel 12, titulert «The Predatory State», forteller Sciabarra om Rands oppfatning av dynamikken i blandingsøkonomien, hennes analyser av rasisme og stammekultur samt hennes avvisning av både politisk konservatisme og liberalisme. Kapittel 13 omhandler Rands historiefilosofi, som avviser marxistisk materialisme til fordel for synet om at «et samfunns historie er den logiske utfoldelsen av de filosofiske premissene det har internalsert.». Han konkluderer med hennes visjon om fremveksten av de nye intellektuelle, som «erobrer dualismen og gjenforener de bortkomne sønnene av kapitalismen: den intellektuelle og forretningsmannen.
Mottakelse
I en anmeldelse av boken i The Freeman skrev David Brown: «Til min store overraskelse har forfatteren av Ayn Rand: The Russian Radical – en omfattende studie av Rands tenkning og dens opphav i russisk kultur – overbevist meg om at noe kalt «dialektikk» er viktig i Ayn Rands tilnærming til filosofien, og avgjørende for objektivismens suksess. Russian Radical er et nytt blikk på Ayn Rand, en fullt utviklet «hermeneutikk» ved konturene, utviklingen og tolkningen av hennes tenkning.» Lester H. Hunt skrev i en lengre artikkel i Liberty tidsskrift at han var imponert over Sciabarras grundige etterforskning, hans skeptiske tolkning av Rands filosofiske idealer, samt hans avkreftning av myter og anekdotiske forklaringer. Han mente at boken var «en utmerket syntese av objektivistisk litteratur, både av Rands egne bøker og hennes etterfølgeres. Sciabarras mestring av så store mengder med materiale er ganske utrolig. Han klarer også å bryte nye veier på flere områder.» Hunt var imidlertid uenig med Sciabarras bagatellisering av Nietzsches innflytelse på Rand.
I Rand-biografien Goddess of the Market (2009) skriver Jennifer Burns: «Den første forfatteren som integrerte Rands liv og tenkning var Chris Sciabarra […]. Selv om den ble skrevet uten tilgang til Rands personlige papirer, brukte Sciabarra originalforskning og kastet lys på ukjent informasjon om Rands pedagogiske bakgrunn.» Thomas Gramstad anmeldte boken for Nyliberalen i en artikkel kalt «Ayn Rand: en dialektiker?». Han mente at boken var et «radikalt og nyskapende verk» som var både «oppsiktsvekkende og original». Han mente imidlertid at en del av de mulighetene og ideene som Sciabarra åpnet opp for var «spekulative og ville kanskje vise seg å føre vill».
Johan Nymo
Johan Nymo (født 4. august 1908, død 26. august 1997 i Andselv) var en norsk lærer og folkemusiker.
Ayn Rand: The Russian Radical
Mottakelse
James G. Lennox gav boken en blandet kritikk i IOS Journal, hvor han skrev at «[b]okens forfatter har leksikalsk kjennskap til Ayn Rand og andre objektivisters tekster […] Han er den første av hennes biografer som har utforsket det intellektuelle miljøet i Rands tidlige, formende år, og gir leseren en dypere verdsettelse for hennes tilfeldige spydige kommentarer om russisk kultur slik hun oppfattet den.» Lennox stilte imidlertid spørsmål ved om hvorvidt Ayn Rand overhodet gikk på Losskijs filosofikurs. Han uttrykte også skepsis til å tolke Rands metode om å utfordre dikotomier som dialektisk.
Johan Nymo
Han var med og etablerte samt dirigerte Sørreisa mannskor (1939), ledet Målselv Spelmannslag (1949), og var også leder i Troms Mållag en periode på 1970-tallet. Ellers var han sentral i prosessen som på 1940-tallet gjorde «Målselvbindingen» (stramming frampå tåa, slik som den kjente Kandahar-bindingen) kjent i det nasjonale skigåing-miljøet. Johan Nymo gjorde et stort innsamlingsarbeid av folkemusikk i Målselv, og må dermed ha æra for at mange av slåttene og sangene ikke døde ut. På 50-60-tallet syklet han milevis rundt med en bandspiller på bagasjebæreren for å bandfeste slåtter og intervjue gamle spillemenn. Man kan klart si at han var ei ildsjel som sørga for at en kulturarv ikke gikk bort; en arv som hadde sine røtter i utvandringa fra dalførene i Midt-Norge for over 200 år siden. Han mottok Blixprisen 1986.
Ayn Rand: The Russian Radical
Mottakelse
The Russian Radical fikk en kjølig anmeldelse av John Ridpath, direktør ved Ayn Rand Institute. Ridpath hevdet at The Russian Radical orienterte seg efter postmodernistiske og destruksjonistiske verdier, og at den var et av de «verdiløse produktene» av det daværende akademia. Han mente i tillegg at den totalt sett var «absurd i sin tese, destruktiv i sin mening og lammende i sitt innhold.»
Johan Nymo
Johan Nymo var far til folkemusiker Svein Nymo og bestefar til musiker Anne Nymo Trulsen.
Dispasjør
Dispasjør er en beskjeftigelse hvor man arbeider «dispasje», det vil si oppgjør ved «felleshavari», havari i situasjoner hvor det er tap av både skip og last. Å beregne disse tap og fordele dem på interessepartene er ofte komplisert og krever betydelig kjennskap til erstatningsrett, forsikringsrett og andre juridiske temaer. Virksomheten krever i tillegg «paratkunnskap», siden tidsaspektet kan spille en betydelig rolle under havarier, for eksempel ved at skip står utsatt til på selve havaristedet eller i nødhavn, hva som ofte krever strakstiltak for å redde verdier.
Norge
I Norge måtte en dispasjør inntil 1999 avlegge dispasjøreksamen, den holdes bare om det er oppmeldt nok kandidater, og en kandidat måtte ha minimum juridisk embetseksamen og siden ha tilegnet seg kunnskaper i faget ved selvstudium og eventuelt ved å arbeide hos en dispasjør.
I Norge har det siden 2012 bare vært én dispasjør.
I oktober 2018 sendte Justis- og beredskapsdepartementet et forslag om å nedlegge dispasjørordningen ut på høring.
Visjera
Visjera er navn på flere elver i Russland:
Matias da Maia
Matias da Maia eller Li Madi, Shengxian (født 1616 i Atalaia nær Lisboa i Portugal, død 16. januar 1667 til sjøs utenfor Cochinkina [Vietnam]) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Han reiste ut på skuta Nossa Senhora de Atalaia i 1660 og ble til sjøs tatt i hollandsk fangenskap. Etter seks måneder ble han satt fri. Han ankom til Macao senest 1646. I 1651 var han viserektor for jesuittene i Macao, i 1653 virket han på Hainan i noen år. Fra 1663 til 1666 var han viseprovinsial for Kina. Han virket også en tid i Ganzhou i Jiangxi og ellers for det meste i Macao.
Mannfjellet (Storfjord)
Mannfjellet (nordsamisk: Olmmáivárri, kvensk: Olmavaara) er et fjell i Storfjord kommune i Troms og Finnmark. Det har en høyde på 1 552 meter over havet og er det høyeste fjellet i Storfjord kommune. Fjellet deler Signaldalen og Kitdalen innerst i Storfjorden. Det har fått navn etter de spesielle formasjonene som finnes flere steder i fjellmassivet og som kan minne om menn som står der mot himmelen. Fjellet er lett tilgjengelig fra flere kanter.
Rimini
Rimini er en italiensk by i regionen Emilia-Romagna. Byen ligger langs Adriaterhavet og danner sin egen provins med omkringliggende kommuner. Den gamle bydelen ligger mellom elvene Marecchia (”historisk Ariminus”) og Ausa (”Aprusa”). Sammen med nærliggende byer som Riccione danner byen en av de mest populære turiststedene langs Adriaterhavet. I utstrekning strekker kommunen seg opp til San Marino.
Transport
Rimini har 5 jernbanestasjoner (Rimini, Rimini Fiera, Rimini Torre Pedrera, Rimini Viserba og Rimini Miramare). Jernbanelinjen Bologna-Bari går gjennom byen. Den andre jernbanelinjen går til Ravenna. Fram til 2. verdenskrig gikk det også en jernbanelinje til San Marino. Hovedstasjonen i Rimini har avganger til de fleste byene i Nord-Italia, til Roma og Puglia. Det er også togavganger til utlandet. Flyplassen heter Federico Fellini (eller Miramare) og betjener Rimini og San Marino. De senere årene har flere lavpris-selskaper etablert seg og Rimini har nå forbindelse med blant annet München, London og Roma, men det er først og fremst charterfly som betjener flyplassen. IATAkoden er RMI. Motorveien A14 passerer byen. Ellers går det hovedveier til San Marino og Ravenna. Byen har en trolleybusslinje som går fra sentrum til jernbanestasjonen og videre langs kysten. Om sommeren går det hurtigbåter til Venezia og Kroatia
Ariminum
De første bosetterne i området bodde på sletten mellom de nærmeste åsene og stranda for mer enn 800 000 år siden. I år 390 f. Kr ble området okkupert av Gallere, mens Romerne kom til området i år 295 f. Kr, men det var først i 286 f. Kr at Romerne etablerte en koloni her mellom de to elvene Ausa og Marecchia. Byen fikk raskt en viktig strategisk posisjon som en viktig veiknutepunkt for 3 romerske veier. Byen var involvert i den romerske borgerkrigen og var hele tiden trofast til det regjerende partiet og dets leder, først Marius og deretter Caesar. Caesar besøkte også byen etter at han krysset elva Rubicone (50 f. Kr) og holdt si legendariske appell i byens Forum. Etter ham kom også Augustus (9 f. Kr) som senere byens borgerer hedret ved å oppkalle byporten etter ham. Augustus lot bygge en bro over Marecchia. Broen ble senere ferdigstilt av Tiberius som ga broa sitt navn. I denne perioden ble flere prestisjebygninger bygd som Amfiteateret og San Stefano-kirken.
Ørnulf Andresen
Ørnulf Reidar Wikstrand Andresen (født 6. januar 1944 på Siggerud i Ski kommune) er en tidligere norsk syklist, blant landets ypperste i perioden 1962-1969.
Som broren Thorleif Andresen representerte han Sagene IF og vant ni lag-NM: 170 km 1963-65 og lagtempo 1963-68. Selv vant han Tyrifjorden rundt i 1969. Han representerte også landslaget, og i sykling under Sommer-OL 1968 ble han og laget nummer 5 i lagtempo, mens han selv fikk 56.-plass individuelt. Samme året fikk han og det norske laget en etappeseier i Fredsrittet.
Han startet å jobbe for Norges Cykleforbund i 1979, ledet lagtempolaget noen år frem til 1986, var sportssjef og i 1990 generalsekretær en kort periode. Videre avslo han i 1985 tilbudet om å trene Canada sitt landslag i sykkel. Utover 90-tallet var han høgskoledirektør ved Høgskolen i Gjøvik, kontorsjef ved Høgskolen i Hedmark, saksbehandler ved Norges kommunal- og sosialhøgskole og studie- og organisasjonskonsulent i Hørselshemmedes Landsforbund. I perioden 2001-05 var han kjent som generalsekretær i Norges Astma- og Allergiforbund.
I 2007 fikk han mastergrad i historie fra Universitetet i Tromsø. I 2020 tok han doktorgrad med avhandlinga Lyktes Nasjonal Samlings kommuneprosjekt? ved samme universitet.
Viveros de Coyoacán
Viveros de Coyoacán er en kombinert planteskole og offentlig park i Coyoacán sør i Mexico by. Området dekker 38,9 hektar.
Planteskolen ble oppretta av Miguel Ángel de Quevedo på begynnelsen av 1900-tallet. De første områdene ble donert av Quevedo sjøl. I dag produserer planteskolen rundt én million kimplanter hvert år, som hovedsakelig plantes ut i skogene rundt Mexico by.
Viveros de Coyoacán er en del av El Histórico Coyoacán nasjonalpark. Stedet har mellom 2 500 og 3 500 besøkende hver dag, som ofte drar dit for å trene eller mate de tamme ekorna. Parken betjenes blant annet av Viveros metrostasjon på metroens Linje 3.
Sunnmørsbanken
Sunnmørsbanken var en bank som ble opprettet i 1975 ved en sammenslutning av Sunnmøre Kreditbank og Privatbanken. Banken ble kjent som en svært lånevillig bank i jappetiden, noe som førte til store tap. I 1988 hadde banken tap på utlån på 570 millioner  kroner  og tapte dermed det  meste av sin egenkapital. Etter en aksjenedskrivning gikk Forretningsbankenes sikringsfond inn med ny kapital og overtok dermed styringen av banken. Sunnmørsbanken ble overtatt av Kreditkassen i 1991.
Terje Nilsen
Terje Nilsen (født 26. november 1951 i Svolvær, død 20. mars 2019 i Bodø ) var en norsk musiker og låtskriver.
Karriere
Hans største suksess var melodien «Mjelle», skrevet i 1974, utgitt første gang på Æ i 1977. Senere utgitt 1990 på plata Kanskje som lå lenge på Norsktoppen og omskrevet i 2005. På albumet finnes også sangen «Se for et vær det e'», hvor Nilsen synger duett med Eva Trones i oversettelsen av den amerikanske popstandarden «Baby, It's Cold Outside». I 2010 sang han duett med Tonje Unstad i sangen «Motbydelig nydelig».
I tillegg til egne plater medvirket han på utgivelser med trioen Crossbreeze (med Walter Albriktsen og Finn Sletten) i 1974, Henning Gravrok (Hyss, 1996) og med Tungtvann (Pøbla, singel, 2001) og Blått & Rått (Kjøter, 2009).
Han var Nordland Musikkfestukes profil i 2003. Så ble det plateutgivelse i 2005 med De Voksne Herrers Orkester, som var Harald Dahlstrøm, Yngve Moe og Steinar Krogstad og turneer blant andre med Korgen Kammerskor 2005 og opptreden for Nordlændingernes Forening i 2006. Nilsen samarbeidet også med Halvdan Sivertsen.
Han var bror til Randi Nilsen som ble gift med Harald Berg, og dermed onkel til plateartistene Terje Berg og Eli Johanne Berg, samt fotballspillerne Ørjan, Runar og Arild Berg.
Utgivelser
I tillegg er Nilsen med på konsertsamleplaten "Sinus, 1 og 2 september 1989" med to sanger. (BRK 8901)
Årkjølen
Årkjølen er en ås i Nord-Odal kommune, på grensa mot Stange kommune i området Hedmark i Innlandet. Toppen danner grensepunkt mellom de to kommunene, og er samtidig både det nordligste og høyeste punktet i Nord-Odal. Bare en knapp kilometer lenger nord ligger Søndre Fjellsjøhøgda, som er litt høyere, 642,3 moh.
På Årkjølen står det et observasjonstårn med god utsikt i alle himmelretninger. Åsen ligger i Årkjølen naturreservat.
Arsenjevka
Arsenjevka (russisk: Арсе́ньевка, til 1972: Даубихэ – Daubikhe) er ei elv i Primorskij kraj i Russland. Den er ei venstre sideelv til Ussuri, og er 294 km lang med et nedbørfelt på 7 060 km².
Elva har utspring fra sørvesthellingen av Sikhote-Alin-fjellene, ved samløpet av tilløpselvene Dalnij og Zolotoj. Deretter renner den i nordøstlig retning gjennom et bredt dalføre, og munner ut i Ussuri nær landsbyen Beltsovo. Over sitt løp har elva et fall på 714 meter.
Den største byen ved elva er Arsenjev.
Marit Paulsen
Marit Eli Paulsen (født 24. november 1939 i Oslo, død 26. juli 2022 i Mora i Sverige) var en svensk forfatter og politiker, svensk representant i Europaparlamentet for Folkpartiet liberalerna.
Liv og virke
Marit Paulsen ble valgt til Årets europeer i Sverige i 1995 for sitt engasjement for Sveriges medlemskap i EU. Paulsen var ledende i kampanjen for jasiden ved den svenske folkeavstemningen om EU-medlemskap i 1994.
I 1998 gikk Paulsen over fra Sosialdemokratene til Folkpartiet liberalerna og var frem til 2007 partiets andre viseordfører og talsperson i eldrespørsmål. Paulsen representerte partiet i Europaparlamentet i perioden 1999-2004. Ved valget til Europaparlamentet i 2009 ble Marit Paulsen igjen innvalgt og fikk 51,5 % av personstemmene for Folkpartiet.
Mercedes-AMG
Mercedes-AMG, er underavdelingen til Daimler AG. Mercedes-AMG har som hovedoppgave å videreutvikle modellen Mercedes-Benz SLS AMG. Hovedoppgaven per september 2011, er å utrede muligheten for en el-versjon av den ovennevnte modellen. Den nyeste modellen SLK 55 AMG, ble sluppet i 2011. Måkevingen, SLS AMG ble sluppet i 2010, og har en prislapp på 3 millioner kroner.
Tuning av AMG-modeller
Det finnes selskaper som Brabus, Mansory, og flere trimmer/tuner Mercedes-AMG biler til å bli enda heftigere enn hva de i utgangspunktet er. Et eksempel på disse bilene er Brabus sin 700 utgave. En av disse finnes også i Norge, og den besitter hele 700 hestekrefter, derav navnet "700".
Dan (elv)
For elva av samme navn i Hubei, Kina, se: Dan Jiang.
Dan er den største kildeelv til Jordan. Elva har fått navn etter den kanaaneiske byen Dan, som ble okkupert av Dans stamme under Dommernes bok-perioden. Inntil seksdagerskrigen var Dan det eneste nedslagsfeltet til Jordanelven som lå fullstendig innenfor israelsk territorium. 238 millioner m³ vann renner årlig gjennom elven til den jordbruksintensive Huladalen. I 1966 resulterte dette i en disputt mellom utbyggere og miljøvernere som varte i tre år i rettssystemet. Resultatet ble et verneprosjekt på 0,49 km² ved elvas kilde som fikk navnet Tel Dan-reservatet.
António Lopes (1618–1677)
António Lopes (født 1618 i Coimbra i Portugal, død 7. juni 1677 i Macao i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Søramerikanske flagg
Dette er et galleri over søramerikanske lands flagg og flagga til internasjonale organisasjoner.
Lunde flyplass, Nome
Lunde flyplass, Nome ligger langs idylliske Telemarkskanalen i Lunde i Nome kommune i Telemark. Flyplassen drives av Nome Flyklubb på leid grunn. Flyplassen ligger på sørsiden av Telemarkskanalen. Flystripa har en lengde på 700 x 25 meter (pluss 250 meter ekstra sikkerhetssone i vest). I månedsskiftet juni-juli arrangeres hvert år Wings and Wheels, Norges største fellestreff for bil, MC og fly.
Maine (andre betydninger)
Ordet «Maine» har flere betydninger:
Sørkoreansk won
Won (eller wŏn) er valutaen i Sør-Korea. En won deles i 100 jeon (eller chŏn). Sørkoreansk won blir utstedt av Sør-Koreas sentralbank.
Maine (andre betydninger)
Nesten samme navn: Elven Main i Tyskland
Sørkoreansk won
Navnet er det samme som på valutaen som ble benyttet i Korea mellom 1902 og 1910. Etter den andre verdenskrig ble igjen won benyttet som navn på valutaen i Sør-Korea fram til 1953. Dagens won ble innført i 1962. En won deles videre opp i 100 jeon (전), men jeon benyttes ikke i dag av praktiske årsaker. Det latinske symbolet for won er «₩» som er laget etter bokstaven «W» med et liktegn («=») over, som som oftest bare skrives med én strek («–»).
Etymologi
Wŏn er et kognat fra kinesisk yuan og japansk yen. Alle de tre ordene betyr «rund form». En wŏn er delt i 100 chŏn (전; 錢; McCune-Reischauer: chŏn; revidert romanisering: jeon), som betyr «penger».
Historie
won ble benyttet som den koreanske valutaen fra 1902 til 1910, men ble endret som en følge av den japanske okkupasjonen av Korea fra 1910 og endret valutaen til yen ved å bruke japanske mynter og sedler pålydende koreanske yen.
Da andre verdenskrig tok slutt i 1945, ble Korea delt i to okkupasjonssoner, henholdsvis sør og nord for den 38. breddegrad. Dermed ble det også benyttet ulike valutaer i de to landene. Med en gang erstattet begge okkupasjonssonene yen med nye koreanske won. I den amerikansk-okkuperte sørsonen ble sørkoreansk won tatt i bruk, mens Nordkoreansk won ble tatt i bruk i nord av den sovjetiske okkupasjonsmakten. I sør ble det bare benyttet sedler som til å begynne med sirkulerte sammen med sedler pålydende både japanske og koreanske yen, samt japanske mynter.
Sørkoreanske won ble knyttet til amerikanske dollar til en kurs av 15 won per dollar. Flere devalueringer fulgte, tildels som en følge av Koreakrigen mellom 1950 og 1953.
Den første sørkoreanske won hadde følgende verdi i forhold til USD: Den første sørkoreanske won ble ersatattet med den nye valutaen hwan den 15. februar 1953 til en verdi av 100 hwan per 100 won.
Sedler
I 1946 introduserte Joseons sentralbank nye 10 og 100 wonsedler. I 1949 kom to nye, henholdsvis 5 og 1000 won. Utseendemessig var de ganske like de tidligere koreanske yen fra koloniperioden. Men det var to viktige endringer. De nye sedlene hadde byttet ut keisertresymbolet til den japanske regjeringen med Sør-Koreas nasjonalblomst, Hibiscusrose. Setningen som refererte til vekskingskursen mot japanske yen var også fjernet.
Sør-Koreas sentralbank ble etablert i 1950, og overtok jobben til Joseons sentralbank. Nye sedler ble utgitt, noen tilbakedatert i 1949 i verdiene 5, 10 og 50 jeon, 100 og 1000 won. 500 wonsedler ble utgitt i 1952. I 1953 ble en serie sedler utgitt med wonverdiene skrevet på engelsk, men var i realiteten de første sedlene i den nye valutaen hwan.
Historie
Valutaen won ble reintrodusert 9. juni 1962 til kursen 1 won = 10 hwan. Fra og med 22. mars 1975 var den nye won eneste gyldige betalingsmiddel i landet, ettersom de siste hwanmyntene ble trukket tilbake. Da won ble reintrodusert i 1962 var kursen satt til 125 won per 1 USD. Følgende verdifastsettelser skjedde mellom 1962 og 1980:
27. februar 1980 ble det igangsatt tiltak for å gjøre kursen flytende. Dette ble den 24. desember 1997 da den ble signert Det internasjonale pengefondet. Kort etter ble won devaluert til nesten halvparten av sin verdi, som en følge av Asiakrisen.
Mynter
Fram til 1966 var 10 og 50 hwan mynter, revaluert til 1 og 5 won, de eneste myntene i sirkulasjon. Nye wonmynter ble utgitt 16. august 1966 i verdiene 1, 5 og 10 won, der 1 won ble produsert i messing, og de to andre i bronse. Dette var de første sørkoreanske myntene med moderne dato, tidligere mynter var datert etter den koreanske kalenderen. 10 og 50 hwanmyntene ble trukket tilbake 22. mars 1975.
I 1968 ble 1 wonmynten av messing erstattet med en produsert i aluminium. For å ytterligere redusere produksjonskostnadene ble 5 og 10 wonmyntene utgitt i 1970 produsert av messing. 100 wonmyntene ble fra samme år produsert i cupro-nickel og 50 wonmynter fra 1972.
Inflasjon og økt bruk av spillmaskiner gjorde at en i 12. juni 1982 fikk 500 wonmynter, for å standardisere myntene. I januar 1983 kom derfor nye 1, 5, 10, 50 og 100 wonmynter med samme utseende som 500-mynten, men en bevarte myntenes eldre tema.
Sør-Koreas sentralbank offentliggjorde i 2006 at en kom til å redesigne 10 wonmynten i løpet av året. Økte produksjonskostnader, på den tiden 38 won per 10 wonmynt, samt rykter om at enkelte smeltet om mynter for å lage smykker, tvang fran en redesign for å gjøre mynten billigere å lage. Den nye mynten er produsert av kobberdekt aluminium med en redusert diameter på 18 mm og en vekt på 1,22 gram. Utseendemessig er mynten forøvrig som den gamle. Den nye mynten ble utgitt første gang 18. desember 2006.
1 og 5 wonmyntene er vanskelig å finne i bruk i dag på grunn av inflasjon som gjør at de fleste priser avrundes til nærmeste 10 won.
I 1998 var produksjonskostnadene 25 won for hver 10 wonmynt, 58 won for 100 wonmynter og 77 won for hver 500 won mynt.
Sedler
Sør-Koreas sentralbank lager sedler slik at serienummeret knyttes til designet og ikke når sedlen ble utgitt. Serienummeret er vist med bokstaver og følger alfabetet, det vil si 가, 나, 다, 라, 마, 바, 사... Derfor er 1000-won-sedlen utgitt i 1983 serie II (나) fordi det er det andre designet benyttet for å produsere 1000-won-sedler siden won ble tatt i bruk i 1962.
I 1962 ble sedler i valørene 10 og 50 jeon, 1, 5, 10, 50, 100 og 500 won utgitt av sentralbanken. De første sedlene, pålydende 1, 5, 10, 50, 100 og 500 won ble trykt i Storbritannia av Thomas De La Rue. Jeon-sedlene sammen med et nytt opptrykk av 10- og 100-won-sedlene ble produsert lokalt av Korea Minting and Security Printing Corporation.
I 1965 ble en serie III av 100-won-sedler produsert ved hjelp av dyptrykk for første gang på innenlands produserte sedler for å redusere muligheten for falskmyntneri. Den britiske 500-won-sedlen ble erstattet i 1966 med samme teknikk og 50 wondesign i 1969 ved bruk av litografi-trykk.
Med den økonomiske utviklingen fra 1960-tallet ble verdien av 500-won-seddelen stadig lavere, som resulterte i økt sjekkbruk når større beløp skulle betales. Dermed økte også bruken av både falske sedler og sjekker. I 1970 ble seddelen pålydende 100 won erstattet av mynter, og det samme skjedde med 50-won-seddelen i 1972.
Sedler pålydende 5 000 og 10 000 won ble utgitt i 1972 og 1973. Sedlene inneholdt nye sikkerhetstiltak som vannmerke, sikkerhetstråd og spesielle fibre som reagerte på ultrafiolett lys. Etter planen skulle de to nye seddelverdiene bli lansert samtidig. Nydesignede 500-won-sedler ble utgitt i 1973 og 1000-won-sedler ble utgitt i 1975.
I 1982 ble 500-won-seddelen erstattet med en mynt. Året etter utga Sør-Koreas sentralbank en ny seddel- og myntserie, som en del av bankens rasjonaliseringsarbeid. Sedlene ble utstyrt med unike merker for å hjelpe blinde å skjelne mellom dem, og med maskinlesbare merker for å gjøre det lettere for maskiner å telle sedler. Papiret var også annerledes, med større islag av bomull, for å redusere produksjonskostnader, samt øke sedlenes levetid.
For å møte den trusselen som stadig bedre kvalitet på private skrivere og scannere utgjør, ble ny sikkerhet tilført sedler i valørene 5 000- og 10 000 won utgitt mellom 1994 og 2002. På de siste versjonene er det lagt til et lett gjenkjennelig kopirettmerke under vannmerket: «© 한국은행», samt utgivelsesår, mens det på den andre siden står «© The Bank of Korea», samt utgivelsesår.
Selv om nye sedler er produsert er det ikke lagt fram planer for å trekke tilbake eldre sedler.
Nåværende sedler
I 2006 gav sentralbanken ut sedler med nytt design og sikkerhetstiltak, på grunn av økt grad av falskmyntneri på 50 prosent hvert år fra 1998 til 2004. 5000 won sedlene ble utgitt 2. januar 2006, mens 1000 og 10 000 won sedlene ble utgitt 22. januar 2007. 5000 won sedlene ble utgitt først fordi det var denne seddeltypen som oftest ble forfalsket (2508 av 3153 tilfeller første kvartal 2005, atten ganger mer enn samme tid året før), samt at sedlene bare utgjorde 6 prosent av alle sedler i omløp. I august 2009 ble den etterlengtede nye 50 000 won seddelen satt i omløp.
Seddelproduksjon
Sør-Koreas sentralbank er eneste institusjon i Sør-Korea som har rett til å trykke sedler. Selve trykkingen foretas av Korea Minting and Security Printing Corporation eller KOMSCO.
Seddlenes størrelse er redusert, og de nye sikkerhetstiltakene gjør sedlene til noen av de vanskeligste i verden å forfalske. De nye sedlene førte også til et behov for å bytte ut minibanker, vekslemaskiner, samt at eldre sedler er vekslet inn i de nye.
Sørkoreanere veksler gjerne til seg nye bankfriske sedler til høytidene Chuseok og Seollal for å bruke pengene som gaver til barn, barnebarn og andre yngre familiemedlemmer.
Picabo Street
Picabo Street (født 3. april 1971 i Triumph i Idaho i USA) er en tidligere amerikansk alpinist. Hun representerte det amerikanske skilandslaget for første gang i 1989, bare 17 år gammel. Hun har utgitt selvbiografien Nothing to Hide (ISBN 0-07-140693-X).
Baltasar Diego da Rocha
Baltasar Diego da Rocha eller Luo Tianyou, Diwo (født 1632 i Vimieiro do Alentejo nær Evora i Portugal, død 30. mars 1694 i Macao i Kina) var en katolsk asiamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Han reiste til Østen med skuta São Francisco i mars 1655 og virket så i fem år i Goa i India. Han kom til Kanton i Kina i 1664, og misjonerte fra 1665 til 1673 først i Siam og så i Tonkin på øya Hainan. Så ble han misjonsprokurator og reiste til Roma. Han reiste tilbake til Østen i 1683 og virket så i Macao til sin død.
Markedssosialisme
Markedssosialisme er en økonomisk retning innen sosialismen, der markedsøkonomi aksepteres eller ses på som et bedre alternativ til planøkonomi.
Historie
Dette ble raskt snappet opp av visse sosialister, hvorav Thomas Hodgskin var én. Man kunne vitenskapelig vise at noen tok en del av arbeiderens resultat. Hodgskin dro nytte av Ricardos konklusjon:
Hodgskin benyttet således Ricardos resultat for å vise hvordan lønnene varierte med profitten, at arbeidslønnen ble tilpasset etter profittens størrelse, alt i pakt med de kapitalistiske markedsmekanismene. Dermed angrep Hodgskin den kapitalistiske markedsøkonomien, uten å gå i mot markedet i seg selv.
Senere markedssosialister
Innen sosialismen går blant annet mutualister inn for markedsøkonomi, men også andre, som for eksempel sosialdemokrater. Det er imidlertid forskjeller i synet på hvor fritt markedet skal være blant de forskjellige markedssosialister.
Markedsossialisme var bruke i Socialistiske Jugoslavien fram til 1992.
Fylkesvei 4752
Fylkesvei 4752 går mellom Vikedalsosen og Roaldkvam i Vindafjord. Veien er 15,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 745.
Håndtein
Utforming og virkemåte
En håndtein er en kort trepinne eller -stav som i en av endene eller midt på er utstyrt med en rund skive som fungerer som et svinghjul. Hjulet blir også omtalt som spinnehjul eller håndteinsnelle. Svingskiven kan være laget av stein (for eksempel kleberstein), metall, bein eller tre. En kan også skape svinghjulseffekt bare ved at teinenes diameter økes eller med utstikkende deler som kvister. En kan også lage en håndtein ved kun å bruke en stein som svinghjul. Fibermaterialet som skal spinnes, festes i toppen av pinnen i en lite krok eller hakk og håndteinen henger i fibrene som skal spinnes. Håndteinen settes i rotasjon med fingrene slik at fibrene tvinnes til en trådlengde. Ved hver dreining tilføres garnet sno, og svingskiven gir teinen tyngde slik at rotasjonen fortsetter når den er satt igang. For en høyrehendt person vil det være mest naturlig å gi håndteinen en dreining mot høyre. En får da Z-spunnet garn. Når garnet har fått tilstrekkelig sno, vikles det opp på teinen.
Svinghjulet på teinene kan ha forskjellig form, noen er høyt hvelvet midt på, mens andre ligner flate skiver. Svinghjulet kan sitte ovenfor eller nedenfor midten av teinen. I Norden sitter den ofte midt på.
Fibrene eller materialet som skal spinnes ved hjelp av en håndtein, kan være naturmaterialer som stry, ull, lin og bomull, eller moderne kunstfibre. Spinnmaterialet blir ofte vinklet om eller festet med et bånd til en annen tilskåret kjepp, kalt rokk, håndrokk eller rokkehode, men ikke alltid. Rokken holdes i den andre hånden, under armen eller stikkes i beltet til den som spinner.
Historikk
Håndteinen har vært brukt i Europa helt siden steinalderen. I Norge er det mange steder funnet svinghjul av stein, et spinnehjul, ved arkeologiske utgravninger, og håndteinlodd er det vanligste redskapet som er funnet i kvinnegraver fra vikingtida. Spinning med håndtein har således vært svært vanlig blant mange kvinner og barn, også mens de foretok andre aktiviteter, for eksempel når de gjette dyr eller gikk langs veien. Nyere DNA-undersøkelser av beinrester fra gravfunn viser at også en god del menn hadde svinghjul til håndteiner med seg i graven. Dette kan tyde på at spinning blant menn kan ha vært mye mer utbredt enn man tidligere har trodd. Det er også rimelig fordi behovet for tråd var ufattelig stort. Det er bare å tenke på hvor mange meter garn som skulle til for å spinne alt garnet som skulle veves til et seil for et vikingskip. Og menn som dro på vikingtokt, kunne nok ikke være uten en slik viktig ferdighet.
Å lage tråd, tekstil og tøy var veldig tid- og arbeidskrevende før moderne masseproduksjon med spinnemaskiner, veverier og klesfabrikker ble vanlig. Da hjulrokken gradvis erstattet håndteinene, lettet det spinnearbeidet betraktelig. De første hjulrokkene, såkalte skottrokker, kom fra orienten til Europa under middelalderen. Den mer effektive vingerokken ble utviklet i Nord-Italia og Tyskland sist på 1400-tallet. Den kom til byene i Norge på slutten av 1500-tallet, men ble vanlig først ut på 1700-tallet. Håndteiner var likevel i bruk til langt ut på 1800-tallet De var billige, enkle å bruke og ta med seg, og de ga mer utstrukket og mykere garn. Samene brukte håndtein, snaldu, fram til annen verdenskrig. På Vestlandet benyttet kvinner håndtein til å spinne renningstråd i vevnader helt opp til 1900-tallet. I mange andre kulturer er håndtein fortsatt i vanlig bruk, for eksempel i deler av Peru, Bolivia, Brasil, Afghanistan, Tibet, India og Iran.
En tein med snelle eller spole sitter også foran på hjulrokken. Spindeltein er en tein på en rokk som drives rundt ved snoroverføring fra et rokkehjulet. Eventyrskikkelsen Tornerose stakk seg på en spiss tein og sov i hundre år.
Etymologi (ordbakgrunn)
Ordet tein, på dansk, svensk og i riksmål også i formen ten, betyr opprinnelig «liten pinne», «stikke», «kvist», «stengel» eller «planteskudd». Rokkr var i norrønt navnet på kjeppen der ulla ble festet, seinere også kalt spinnekjepp eller rokkehode, og snella navn på spinnhjulet, trinsa eller spolen.
Håndteiner kunne også kalles håndrokk og håndsnelle.
Nasjonalt forskningssenter innen komplementær og alternativ medisin
Nasjonalt forskningssenter innen komplementær og alternativ medisin (NAFKAM) er en enhet under det helsevitenskapelige fakultet (Helsefak) ved UiT Norges arktiske universitet. NAFKAM stimulerer til, utfører og koordinerer norsk forskning innen komplementær og alternativ behandling. Forskningssenteret ble opprettet i 2000 etter initiativ fra Norges forskningsråd, og har kontorsted på UiTs campus i Tromsø.
Senteret har i perioden 2005-2020 ført et register over eksepsjonelle sykdomsforløp (RESF).
NAFKAM åpnet i 2007 Nasjonalt informasjonssenter for alternativ behandling (nifab.no) på oppdrag fra Helse- og Omsorgsdepartementet, ledet av Vinjar Fønnebø. I 2018 ble det besluttet at senteret skulle helintegreres i NAFKAM, og at det gamle navnet skulle fjernes. Alt innhold fra nifab.no ble flyttet til NAFKAMs nye nettsider.
Fra 1. april 2020 ledes senteret av professor Miek Jong.
Sylan
Sylan (Sylane, Sylene, svensk: Sylarna, sørsamisk: Bealjehkh) er et fjellområde i grensetraktene mellom Trøndelag og Jämtland. 11. april 2008 ble Sylan vedtatt vernet som landskapsvernområde.
Sentralt i området ligger Sylmassivet med Storsylen (1762 moh.) som høyeste topp og Trøndelags høyeste punkt nord for Oppdal. Det er flere turisthytter i området og Trondhjems Turistforening driver bl.a. Schulzhytta i Roltdalen, Storerikvollen og Nedalshytta ved Nesjøen. På svensk side finner man bl.a. Blåhammarens Fjällstation, Sylarnas Fjällstation og Fjällstuga Helags. Det er et godt utbygd rutenett for fjellvandrere som strekker seg fra Kvitfjellhytta (Nord-Trøndelag Turistforening) under Skarvan i nordvest til Bydalen i Jämtland øst.
Essand/Nesjøen (66 km²) ligger ved Sylmassivet. Sylan kan være relativt værharde og det har forekommet flere dødsulykker. Den mest kjente var i januar 1719 da den svenske general Carl Gustaf Armfeldt mistet rundt 3000 karolinere (soldater) i en snøstorm.
Tonelag
Tonelag eller tonem er en betydningsdifferensierende intonasjonsforskjell i uttalen av visse ord. For eksempel er ordene landet (bestemt form av et land) og lande, slik de uttales i sørøstnorsk, bygd opp av den samme rekken av fonemer, men forskjellen mellom dem utgjøres av tonegangen. Landet har tonem én (også kalt enstavelsestone), mens lande er tonem to (også kalt tostavelsestone). Tonelag skiller seg fra tone ved at det bare blir realisert der ordet har hovedtrykk. Ved bitrykk eller trykkløshet blir forskjellen nøytralisert. F.eks. blir ordene potetlandet og (å) potetlande (dvs. "å lande som en potet") uttalt på samme måte, trass i at orda landet og lande blir uttalt forskjellig når de ikke opptrer som andreledd i sammensetninger.
Termene tonelag og tonem er synonyme, det første er tradisjonelt brukt innen norsk dialektologi, det siste innen strukturalistisk fonologi. I og med at strukturalismen har gått av moten, er termen tonelag vanligere i bruk i dag. I Sverige brukes termene akut accent og grav accent om henholdsvis tonelag én og to. Den engelske termen er pitch accent.
I Europa forekommer dette fonologiske fenomenet bare i norsk, svensk, limburgsk, litauisk og serbokroatiske språk. Det finnes også et tilsvarende fenomen i japansk, der ord kan ha et fall i tone ved ulike stavelser. Tonespråk finnes det langt flere av, særlig i Sørøst-Asia og Afrika.