cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles de Harlez
Blant hans mange lærde verker kan nevnes hans oversettelser av Avesta (1875 ff.), Manuel de la langue de l’Avesta (1879), Ta Tsing tsili: La religion et les cérémonies impériales de la Chine moderne (1894) og en oversettelse av Yijing (1897).
Mikhail Gorbatsjov
Mikhail Sergejevitsj Gorbatsjov (1931–2022) var en russisk og tidligere sovjetisk politiker, som var den siste statslederen i Sovjetunionen fra 1985 til 1991. Han styrte som generalsekretær i sentralkomitéen i Sovjetunionens kommunistiske parti fra 1985 til mars 1990 og deretter som Sovjetunionens president fra mars 1990 til desember 1991. Gjennom sin politikk med perestrojka og glasnost bidro han til Sovjetunionens sammenbrudd og dermed avslutningen av den kalde krigen. Gorbatsjov fikk Nobels fredspris i 1990 for sin viktige rolle i omveltningene i østblokken. Hans kone Raisa deltok som likeverdig i hans offentlige opptredener noe som var uvanlig for en russisk leder.
Bakgrunn og familie
Han studerte jus ved Statsuniversitetet i Moskva, der han ble uteksaminert i 1955.
Han giftet seg med Raisa Titorenko (av ukrainsk bakgrunn) i september 1953. Paret vendte tilbake til Stavropol-regionen, der Gorbatsjov nådde til topps i det lokale kommunistpartiet.
I 1970 ble han partiformann i den nordkaukasiske region og fikk medlemskap i Det øverste sovjet. Deretter ble han landbrukssekretær. I 1971 ble han valgt inn som medlem av kommunistpartiets sentralkomite og i 1978 ble han valgt til sekretær i sentralkomiteen. På denne tiden flyttet han til Moskva.
Gorbatsjovs forbilder var særlig de to sosialistiske filosofene Alexander Herzen og Vissarion Belinskij som la hovedvekt på individets verdighet.
Glasnost og perestrojka
Gorbatsjov var 54 år da han kom til makten. Han hadde nye ideer om hvordan Sovjetunionens økonomi skulle reddes fra strukturproblemene den hadde. I motsetning til sine forgjengere hadde Gorbatsjov en energisk og fargerik karisma. Han talte direkte til folket og hørte på deres kommentarer og kritikk. Han elsket å improvisere og forstod å utnytte TV-mediet på en effektiv måte. Han besøkte fabrikker og arbeidsplasser og fikk på denne måten redusert avstanden til folket. Han mestret alle politikkens fasetter, og med sin populistiske sans var han revolusjonerende i sovjetisk sammenheng.
Utenrikspolitikk
Samtidig med innsatsen innenlands arbeidet Gorbatsjov for internasjonal avspenning og nedrustning. Han hjemkalte de sovjetiske troppene fra Afghanistan i 1989, fikk slutt på våpenkappløpet med USA (avtale i 1987), og fastslo at det ikke ville bli brukt våpenmakt mot befolkningen i Øst-Europa i 1989. Det var med bakgrunn i dette han mottok Nobels fredspris i 1990. Da Berlinmuren falt i 1989 ba KGB-offiseren Vladimir Putin i Dresden om militær hjelp mot opphissede folkemassene, uten å få svar fra Moskva.
«Gorbimani»
Mens Gorbatsjov var i USA i desember 1987, for det tredje møtet med president Ronald Reagan, opplevde han det som senere har blitt kalt «gorbimani». Den siste dagen Gorbatsjov og hans kone Raisa var i Washington, D.C. kjørte de med bil gjennom gatene for å se seg rundt. Da han så folkemengden som sto i gatene og jublet til ham, ba Gorbatsjov sjåføren om å stoppe. Han gikk ut av bilen og begynte å hilse på folk med håndtrykk og omfavnelser. Denne opplevelsen satte han stor pris på, for det russiske folket var langt mindre åpenlyst begeistret for hans forsøk på å forandre verden. Gorbimanien kunne sees også andre steder enn i gatene. Sovjetlederen ble feiret med store middager og hyllet i mediene. Magasinet Time kåret ham til «årets mann» i 1987.
Sovjetunionens oppløsning
Tidlig i 1991 støttet han hardlinere og sendte stridsvogner inn i Litauen i et forsøk på stanse oppløsning av unionen. Etter et mislykket kuppforsøk fra kommunistpartiets harde kjerne, og et vellykket motkupp fra reformfløyen under Boris Jeltsin, var Gorbatsjov politisk svekket og måtte være passiv tilskuer til at Sovjetunionen gikk i oppløsning. Da Gorbatsjov returnerte til Moskva etter å ha vært i husarrest på Krim valgte han å se til sin syke kone i stedet for å opptre offentlig. Denne prioriteringen av familie og privatliv gikk helt på tvers av tradisjonen i Russland og Sovjetunionen. Jeltsin konspirerte med lederne i den hviterussiske og den ukrainske ledelsen om en nytt statsforbund til erstatning for Sovjetunionen. Den 25. desember 1991 trakk han seg formelt tilbake fra presidentstillingen for en stat som noen uker tidligere var blitt oppløst.
Etter Sovjetunionens oppløsning utviklet det seg en livlig politisk aktivitet, men det var ikke plass til Gorbatsjov. Han gikk over til å drive privat konsulentvirksomhet i Moskva.
Det er blitt sagt om Mikhail Gorbatsjov at han, sammen med folk som Nelson Mandela og Alexander Dubček, var en av «tilbaketrekningens helter». De har det til felles at de avstod fra å bruke vold, og i stedet valgte en langsom og vanskelig tilbaketrekning fra maktposisjonen.
Christopher Paolini
Christopher Paolini (født 17. november 1983) er forfatteren av syklusen Arven.
Mikhail Gorbatsjov
Etter Sovjetunionen
Noen av pengene fra fredsprisen i 1990 brukte han til å etablere Novaja Gazeta, Russlands første liberale avis. Etter at han gikk av som president hadde han lite å leve av og medvirket blant annet i reklamer for Pizza Hut for å skaffe inntekt.
Christopher Paolini
Biografi
Paolini ble født 17. november 1983 i det sørlige California, men vokste opp i Paradise Valley i Montana, der han fortsatt bor. Han fikk hjemmeundervisning gjennom hele skolegangen, og han fullførte videregående skole da han var 15 år.
Mikhail Gorbatsjov
Etter Sovjetunionen
I september 2008 sa Gorbatsjov og oligarken Aleksandr Lebedev at de skulle gå sammen og lage et politisk parti kalt Russland demokratiske parti, og i mai 2009 var de i ferd med å være klare. Dette var Gorbatsjovs tredje forsøk på starte et politisk parti.
Han døde den 30. august 2022 på sykehus i Moskva etter lang tids sykeleie.
Christopher Paolini
Biografi
Familien Paolini utga i 2002 Eragon på eget forlag. For å få boken sin kjent, dro Paolini på turné i over 135 skoler og biblioteker i USA. Mens han var på en av sine turnéer, besøkte han skolen til stesønnen til Carl Hiaasen. Hiaasen likte denne boken så godt at han fortalte sin forlegger, Knopf om boken. Knopf tilbød seg å utgi Eragon og resten av syklusen. Etter en ny runde med redigering ble den andre utgaven av Eragon utgitt av Knopf i august 2003.
Mikhail Gorbatsjov
Ettermæle
Halvor Tjønn beskriver Gorbatsjov som en ærlig og anstendig, men godtroende person. Ifølge Tjønn var Gorbatsjovs største feil at han trodde godt om sovjetsystemet. Professor Jardar Østbø ved institutt for forsvarsstudier skriver at Gorbatsjov representerte kommunismens utviklingstro og opplysningstanke. Da Gorbatsjov snakket med Andrej Gromyko straks etter Tsjernenkos dødsfall sa fikk han Gromyko med på at det var behov for endringer i Sovjetunionen. Ifølg Østbø forsto Gorbatsjov at sovjetsystemet hadde vesentlige svakheter og mangler, men han ville forbedre systemet innenfra og mistet kontrollen over det han satte i gang. Gorbatsjov hadde liten forståelse av nasjonalitetsproblemene i Sovjetunionen generelt og Ukraina spesielt, ifølge Østbø. Da han i 1991 forsto at Sovjetunionen var i oppløsning unnlot han å bruke militærmakt og avverget dermed mulig borgerkrig.
Christopher Paolini
Biografi
Filmen Eragon hadde premiere i desember 2006. Filmen er en fantasy-film som av mange sammenlignes med Harry Potter-serien og Ringenes Herre. Mye av handlingen i både boken og filmen kan også sammenlignes med handlingsforløpet i den første filmen i Star-Wars-sagaen; Star Wars Episode IV: Et nytt håp
Mikhail Gorbatsjov
Ettermæle
Eliten i Russland anså Gorbatsjov som et fjols, eller i verste fall en forræder: Han utløste oppløsningen av Sovjetunionen uten å tjene noe på det selv. Gorbatsjov ønsket ikke selv at Sovjetunionen skulle avsluttes på den måten: Han ønsket å reformere og forbedre Sovjetunionen.
Litteratur
Biografier
Mauser HSc
Mauser HSc (tysk: Hahn Selbstspanner pistole C) er en pistol i kaliber 7,65 x 17 mm Browning.
Den ble produsert i det nasjonalsosialistiske Tyskland av Mauser-fabrikken ifra 1940 frem til slutten av andre verdenskrig, ble produsert i 1945-46 under Fransk okkupasjon, og deretter ifra 1968-1977 av Mauser igjen. Den har en delvis synlig hammer, double-action avtrekk og enkelradet magasin.
De første pistolene ble produsert sent i 1940 med begynnende serienummer 700.000, som en forlengelse av Mauser sin modell 1934 pistol. Total krigsproduksjon ble 251.988 pistoler med siste serienummer omtrent 952,000.
Krigsproduksjon (1940-1945)
Pistolene laget under Fransk okkupasjon har RW stempel. Pistolene produsert av Mauser ifra 1968 til 1977 ble hovedsakelig levert til det amerikanske marked i både blånert og forniklet utgave. De fleste var kamret i kaliber 9mm Kurtz (.380 ACP)
Baghlan (provins)
Baghlan er av 34 provinser i Afghanistan. Den ligger nord i landet. Administrasjonssenteret er Pol-e Khomri, men navnet kommer fra Baghlan.
Kombinasjonsfond
Et kombinasjonsfond er et verdipapirfond hvor andelseiernes midler investerer i både rentebærende verdipapirer og aksjer.
For eksempel kan det være et fond som investerer 50 prosent av forvaltningskapitalen i aksjer og 50 prosent i rentebærende papirer. Fordelingen mellom aksjer og renter vil variere mellom ulike kombinasjonsfond, og kan også variere over tid i samme kombinasjonsfond.
I henhold til den norske fondbransjens egen klassifiseringsstandard (forvaltes av Verdipapirfondenes forening) er kombinasjonsfondene inndelt i ulike grupper avhengig av hvilket investeringsunivers fondene skal plassere sine midler innenfor. Dette for å gjøre det enklere å vurdere reelt sammenlignbare fond opp mot hverandre.
Kombinasjonsfondene inndeles i følgende grupper:
Risiko og avkastning i kombinasjonsfond
Avkastning og risiko i kombinasjonsfond vil avhenge av fordelingen av rentepapirer og aksjer i fondets portefølje. Jo større aksjeandel i porteføljen, desto høyere forventet avkastning – og risiko.
Kombinasjonsfond er utsatt for ulike typer risiko :
Edward Herbert Thompson
Edward Herbert Thompson. (født 28. september 1857 i Worcester i Massachusetts, død 11. mai 1935) var en amerikansk arkeolog.
Selv om Thompson aldri fikk opplæring i antropologi, geologi, eller andre beslektede fagområder. Opprinnelig var han inspirert av bøkene til John Lloyd Stephens.
Thompson viet mye av sin karriere til studie av Maya sivilisasjonen. I 1879 publiserte Popular Science Monthly en artikkel av Thompson hvor han hevdet at de gamle Maya monumentene som han aldri hadde sett unntatt i bøker var et bevis for det tapte kontinentet Atlantis. En mening som hans senere forskere ville endre. Artikkelen tiltrakk seg oppmerksomheten til Stephen Salisbury III som overtalte Thompson å flytte til Yucatánhalvøya i Mexico for å utforske ruinene på hans vegne.
Senator George Frisbie Hoar fra Massachusetts var enig om å bidra til å subsidiere Thompson innsats ved å anbefale ham til stillingen som USA konsulen til Yucatanhalvøya. Thompson ankom Mérida i Yucatán i 1885 og deretter tilbrakte han mesteparten av sin tid i Yucatán. Selv om han bare snakket engelsk ved hans ankomst, lærte han raskt spansk og snakket fort flytende Yucatec Maya språk. Han lærte også om mayaenes tradisjoner og religion da han levde tett sammen med maya indianerne.
Thompson gjorde tidlig omfattende undersøkelser på Labná området. Han har også oppdaget en rekke mindre steder i Puuc regionen. Han tilbragte 40 år av sitt liv til det arkeologisk arbeide i Mexico på Yucatanhalvøya.
I 1894 kjøpte Thompson plantasjen som inkluderte området av Chichen Itza. Han bygde opp området som ble ødelagt i krigen å gjennom spanske erobringen på Yucatánhalvøya. I 30 år utforsket han området på vegne av Field Columbian Museum. Thompson er mest kjent for å finne gjenstander i den hellige offer grotten Sagrado i Chichen Itza fra 1904 til 1910, der han fant gjenstander av gull, kobber og utskåret jadestein og menneske skjeletter. Samt at han fant eksempler som var antatt å være prekolumbiansk tre våpen. Siden det ikke var så veldig mange innsjøer eller elver i denne delen av Mexico ble vann tilførselen hentet i fra naturlige brønner eller cenotes. Thomson viste at maya befolkningen var lokalisert rundt vannkildene.
Thompson ga mesteparten av gjenstandene til museum. I 1926 beslagla den meksikanske regjeringen Thompsons plantasje da de mente at han hadde fjernet gjenstander ulovlig. I 1944 ble Thomson frikjent av den meksikanske høyesterett for beskyldningene han hadde rettet mot seg. Etter at Thomson dro tilbake til USA, skrev han om sin forskning og undersøkelser av Maya-kulturen i en bok med tittelen Person of Serpent utgitt i 1932. Thompson derimot døde i Plainfield i New Jersey i 1935. Hacienda Chichen er et arkeologisk prosjekt som han startet opp i 1920, prosjektet gikk tilbake til hans arvinger.
De syv dyder
De syv dyder stammer fra Psychomachia (Sjelens kappestrid), et episk dikt skrevet av Aurelius Clemens Prudentius omkr. 410, som følger kampen mellom gode dyder og onde lyter. Populariteten til dette verket i middelalderen hjalp til med å spre konseptet med hellige dyder ut igjennom Europa.
Saw VI
Saw VI er en amerikansk skrekkfilm fra 2009. Filmen er den sjette av Saw-filmene.
De syv dyder
Bakgrunn
Det fremholdes at hvis man praktiserer disse dydene vil man bli bedre i stand til å motstå fristelser og især de syv dødssynder. Derfor er det vanlig å sette opp dydene slik at man der dens motpart på syndesiden. På grunn av dette blir disse dydene noenganger referert til som motstridende dyder. Det er to forskjellige varianter av dydene, anerkjent av forskjellige grupper.
Senere i middelalderen grupperte Thomas Aquinas dyder, eller gode vaner, inn i syv hovedkategorier. Aquinas' etikk har siden vært sentral for Den katolske kirke. Dette betyr at denne versjon av de syv dydene har hatt en betydelig innflytelse innen katolisismen etter de ble forfattet på 1200-tallet. Men også flere versjoner av De syv dyder eksisterer.
Saw VI
Sammendrag
To personer våkner opp innesperret i et låst rom, og den personen som legger igjen mer kjøtt på sin vekt, får overleve. Den overvektige Eddie kutter fett fra overkroppen sin, og Simone velger å kutte av seg den ene armen sin. Men Eddie blir drept når tidsfristen går ut. I mellomtiden forlater politi-etterforsker Mark Hoffman (fra filmen Saw V) en kiste og ser agent Peter Strahms lik. Dr. Adam Heffner, som utførte obduksjonene etter alle tidligere Jigsaw-ofre, avslører at kniven som ble brukt på Eddy sitt kjøtt, ble brukt en gang tidligere: på Jigsaw-offer Seth Baxter. FBI-agent Dan Erickson har til hensikt å finne et lydbånd etter Seth Baxter for å bevise om Strahm var involvert.
De syv dyder
Bakgrunn
Aristoteles' fire kardinaldyder ble tidvis sett på som sentrale pilarer i romersk etikk. Etter Romerrikets fall ble Aristoteles' verker glemt i Vesten, inntil Thomas Aquinas gjenoppdaget dem gjennom verkene til Abu Ali Husain ebn Abdallah Ebn-e Sina og Abū l-Walīd Muhammad ibn Ahmad ibn Muhammad ibn Rushd.
Saw VI
Sammendrag
Ved sykehuset for å snakke med Simone blir Hoffman møtt av reporter Pamela Jenkins, som hevder å ha oppdaget noe der Simone og Eddie ble holdt fanget. Men Hoffman viser ingen interesse for å snakke med henne. Senere møter han Jill Tuck som gir ham fem konvolutter fra en boks fra John Kramers testamente, som inneholder fotografier av mennesker som Jigsaw ønsket å teste. William Easton, direktør ved forsikringselskapet Umbrella Health, blir bortført av Hoffman som tar ham med til en forlatt dyrehage. Hoffman viser ham en video som informerer Easton at han har en time på å gjennomføre forskjellige tester og fjerne flere bomber, ellers kommer Easton aldri til å se familien sin igjen.
De syv dyder
Prudentius' versjon av dydene
Rangert i synkende rekkefølge av hellighet; de syv hellige dydene er: Omfatter moralsk gagnlighet og å oppnå renhet kroppslig og i tankelivet gjennom utdannelse og forbedring. Praktiserer selvkontroll, avholdenhet og sindighet. Generøsitet. Vilje til å gi. Adelig i tanke eller handling. En nidkjær og forsiktig natur i handling og arbeid. Besluttsom arbeidsetikk. Budsjettere ens tid; kontroll på sine egne aktiviteter for å vokte seg mot latskap. Tilgivelse og utholdenhet gjennom sindighet. Løse konflikter fredfullt, som en motsetning til vold. Evnen til å tilgi; å vise nåde overfor syndere. Veldedighet, medlidenhet, vennskap og sympati uten fordom og for dets sak. Beskjeden oppførsel, uselviskhet og å gi respekt. Gi anerkjennelse der det skal gis; ikke urettmessig glorifisere seg selv.
Aquinas' versjon av dydene
Katolsk etikk er i stor grad basert på Thomas Aquinas' dydsetikk fra 1200-tallet. Aquinas baserer seg i sin tur på bl.a. filosofene Aristoteles, Augustin og Averroës. Aquinas deler dyder, eller gode vaner, inn i syv hovedkategorier. De siste fire er Aristoteles' kardinaldyder, mens de tre øverste er teologiske dyder.
Den spanske storlosje for kvinner
Den spanske storlosje for kvinner (spansk: Gran Logia Femenina de España, forkortet G.˙.L.˙.F.˙.E.˙.) er en storlosje for kvinner innenfor frimureriet i Spania. Storlosjen ble grunnlagt den 4. juni 2005 av 72 kvinnelige frimurere.
Storlosjen består i dag av 11 frimurerlosjer, som praktiserer høygradssystemet den gamle og anerkjente skotske ritus. Storlosjen er tilsluttet C.L.I.M.A.F.C.
Chen Xiexia
Chien Xiexia (kinesisk: 陈 燮霞, pinyin: Chén Xièxiá, jyutping: Chan4 Sit3 Ha4, født 1. august 1983 i Panyu i Guangzhou i Guangdong i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk vektløfter i 48-kilosklassen.
Hun er 1,52 meter høy.
Meritter
Under Sommer-OL 2008 i Beijing satte Chien to olympiske rekorder: 117 kilo i støt og 212 kilo sammenlagt, begge to kilo mer enn de gamle rekordene.
Aragatsotn
Aragatsotn (armensk: Արագածոտնի մարզ; IPA: ɑɾɑɡɑˈt͡sɔtən ) er en av Armenias ti provinser. Provinsens areal er 2 753 km². I 2002 hadde Aragatsotn 132 925 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Asjtarak. Den ligger i den vestlige delen av Armenia.
Provinsen ligger vest i Armenia og grenser til Tyrkia i vest og til provinsene Sjirak i nord, Lori i nordøst, Kotajk i øst og til Armavir i sør.
Armenias høyeste fjell, Aragats, som er 4 090 moh, ligger i provinsen.
LIBRIS
LIBRIS – nationella bibliotekssystem er navnet på en felles nasjonal samkatalog for et stort antall svenske bibliotek. Her finner man informasjon om nesten alle svenske bøker og tidsskrifter, samt de fleste utenlandske publikasjoner som kjøpes inn av svenske forskningsbibliotek. Katalogen administreres av Kungliga biblioteket.
Aragatsotn
Geografi
Aragatsotn ligger i den nordvestlige delen av Armenia og dekker et område på 2756 km² (9,3 % av totalarealet i Armenia). Det grenser til Sjirak i nord, Lori i nordøst, Kotajk i øst, Armavir i sør og Jerevan i sørvest. Akhurjan i vest definierer grensen mellom Aragatsotn og Tyrkia.
LIBRIS
Hvert enkelt verk i katalogen får angitt et unikt Libris-ID.
Aragatsotn
Geografi
Historisk sett dekker dagens provins deler av de gamle kantonene Aragatsotn, Nig og Shirak i Ayrarat-provinsen i kongedømmet Armenia.
Aragats er det høyeste fjellet i Aragatsotn og Armenia.
Karin Fossum
Karin Fossum (tidligere Karin Mathisen; født 6. november 1954 i Sandefjord) er en norsk forfatter. Hun er mest kjent som krimforfatter.
Hun debuterte i 1974 med diktsamlingen Kanskje i morgen, som hun fikk Tarjei Vesaas' debutantpris for.
Karin Fossums kriminalromaner har etterforskeren Konrad Sejer i hovedrollen. Til nå er det kommet ti romaner om sakene han løser; Evas øye (1995), ''Se deg ikke tilbake! (1996), Den som frykter ulven (1997), Djevelen holder lyset (1998), Elskede Poona (2000), Svarte sekunder (2002), Drapet på Harriet Krohn (2004), Den som elsker noe annet (2007), Den onde viljen (2008) og Varsleren'' (2009). Hun fikk Brageprisen for Elskede Poona. Den ble også kåret til Norges beste kriminalroman gjennom tidene i Dagbladet i 2009. Flere av disse romanene har blitt filmatisert.
Fossums bøker er oversatt til 25 språk, og er belønnet med en rekke priser. I 2005 var den engelske oversettelsen av Elskede Poona «runner up» i konkurransen om britiske Crime Writers' Associations Gold Dagger-pris. Djevelen holder lyset (oversatt som When the Devil Holds the Candle) vant i 2007 The Gumshoe Award for beste europeiske kriminalroman utgitt i USA i foregående år. I 2008 ble Elskede Poona (oversatt som The Indian Bride) tildelt Los Angeles Times Book Prize, i klassen Mystery/Thriller for foregående år.
Cecilia Sigurdsdatter
Cecilia Sigurdsdatter (født 1155, død 1186) datter av kong Sigurd Munn Haraldsson, og søster av kong Sverre Sigurdsson.
Cecilia ble som voksen sendt av Erling Skakke til Värmland i Sverige i 1177, hvor hun ble gift med Folkvid lagmann. Etter at kong Sverre hadde seiret over kong Magnus Erlingson, giftet han henne 1184 bort til sin lendmann Bård Guttormsson på Rein. Cecilia hadde forlatt sin mann Folkvid og reist tilbake til Norge – fordi hun «elsket ham lite». Kong Sverre satset mye på tilslutning fra Bård Guttormson til Rein. Dette viser seg blant annet at han lot sin «søster» Cecilia erklære at ekteskapet med Folkvid lagmann var ugyldig og giftet henne med Bård.
Ekteskapet mellom Bård Guttormsson og Cecilia ble mislikt av kirken og anfektet flere ganger ettersom ekteskapet ikke var blitt erklært ugyldig og Folkvid lagmann ennå levde. Da erkebiskop Øystein gjorde innvendinger, hevdet hun at hun aldri hadde vært virkelig gift med Folkvid, men bare vært hans frille. Tyve år senere tok imidlertid erkebiskop Eirik det standpunkt at hun hadde vært lovlig gift med Folkvid, og at ekteskapet med Bård derfor var ugyldig.
I ekteskapet med Bård Guttormsson ble Cecilia mor til den senere kongen, Inge Bårdsson (død 23. april 1217). Cecilia døde kort tid etter denne fødselen i 1185. Med den tidligere ektemannen, Folkvid lagmann, hadde Cecilia den siden så kjente sønnen Håkon Galen (død 1214). Håkon Galen var jarl i Norge og tronpretendent. I ekteskapet med Kristina Nilsdatter, datterdatter til Erik den hellige, fikk Håkon en sønn som ble døpt Knut. Cecilias andre ektemann Bård Guttormson på Rein døde 3. april 1194, i Bergen. Ekteskapet deres ble knappe året gammelt og ektemannen overlevde hustruen med 9 år.
Gottfried Lessing
Gottfried Anton Nicolai Lessing (født 14. desember 1914 i Petrograd, død 11. april 1979 i Kampala) var en tysk advokat, politisk aktivist og diplomat. Han var gift med den senere forfatteren og nobelprisvinneren Doris Lessing mellom 1944 og 1949. Etter skilsmissen beholdt hun hans familienavn.
Lessing, som var jøde, emigrerte i 1938 fra Tyskland for å unnslippe nazistisk forfølgelse. Han søkte først tilflukt i Storbritannia, men reiste senere til Salisbury (nå Harare) i Sør-Rhodesia (nå Zimbabwe), der han arbeidet som advokat fra 1941 til 1946. I Sør-Rhodesia deltok han i grunnleggelsen av det lille partiet Southern Rhodesia Communist Party I 1944 giftet han seg med Doris Lessing. Sammen fikk de sønnen Peter Lessing.
I 1949, samme år som han skilte seg fra Doris Lessing, reiste han tilbake til Storbritannia, der han arbeidet for Communist Party of Great Britain. I 1950 slo han seg ned i Øst-Berlin. Året etter ble han medlem av Sozialistische Einheitspartei Deutschlands.
Fra 1952 til 1957 var han leder av kammeret for utenrikshandel i DDR. Mellom 1959 og 1960 var han DDRs handelsrepresentant i Indonesia. I 1961 ble han sendt til Mali. Mellom 1962 og 1965 ledet han Afrika-avdelingen i DDRs utenriksdepartement. Fra 1965 til 1969 var han så generalkonsul i Tanzania. Etter dette arbeidet han i planlegningsavdelingen i utenriksdepartementet.
Lessings siste stasjonering var som DDRs ambassadør til Uganda. Han og hans tredje kone ble drept under opprøret mot Idi Amins styre i 1979. Hans tidligere kone, Doris Lessing, har gitt uttrykk for at han kan ha blitt drept av KGB.
Lessings søster var mor til Gregor Gysi.
Avesta
Avesta kan sikte til:
Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling
Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling (engelsk: Organisation for Economic Co-operation and Development; fransk: Organisation de coopération et de développement économiques; forkortet OECD eller OCDE) er en internasjonal organisasjon av industriland. OECD er en videreføring av OEEC (Organisation for European Economic Co-operation), som ble opprettet i 1948 for å gjennomføre Marshallhjelpen. OEEC ble erstattet av OECD i 1961 med USA og Canada som nye medlemmer. OECD-kretsen består per juli 2018 av 36 land som kjennetegnes ved velutviklet markedsøkonomi og demokrati samt et relativt høyt inntektsnivå. Europakommisjonen deltar også i arbeidet sammen med EUs medlemsstater. Formålet for organisasjonen er stimulere økonomisk utvikling og verdenshandel.
Bidrag til OECDs budsjett, som er på rundt to milliarder kroner årlig, er basert på medlemslandenes økonomiske størrelse.
OEEC var på tidspunktet for stiftelsen i 1948, den første europeiske organisasjon etter andre verdenskrig.
Medlemsland
I alt er 36 stater medlem i organisasjonen:
Nye medlemmer
Organisasjonen er åpen for medlemskap for nye stater. Det er åpnet diskusjoner om medlemskap for Russland, Bulgaria, Romania og Costa Rica. Den 7. mai 2010 ble Chile organisasjonens første søramerikanske medlemsland. Estland, Israel og Slovenia ble invitert til medlemskap i OECD 10. mai 2010. Slovenia fullførte medlemskapsprosedyrene og ble formelt medlem av organisasjonen 21. juli 2010, mens Israel fullførte medlemskapsprosedyrene og ble formelt medlem av organisasjonen 7. september 2010. Medlemskapsprosessen ble for Estlands vedkommende sluttført 9. desember 2010. Litauen ble medlem i 2018.
Russand har blitt fratatt muligheten til medlemskap i OECD som følge av den ulovlige annekteringen av Krim-halvøya i mars 2014.
OECD samarbeider også med Indonesia, Kina, Sør-Afrika, Brasil og India.
Bekjemping av skatteunndragelse
OECD innførte i 2000 en liste over land som ikke hadde implementert internasjonalt aksepterte standarder med hensyn til beskatning. Som følge av dette innførte jurisdiksjonene på listen i løpet av de følgende år endringer i sin politikk og forpliktet seg til å følge OECDs standarder for åpenhet og informasjonsutveksling på feltet. Noen land og territorier undertegnet avtaler med OECD-land om utveksling av informasjon relatert til skatt (engelsk: tax information exchange agreements, TIEA). De tre siste landene ble fjernet fra listen over ikke-samarbeidsvillige skatteparadiser i mai 2009.
Development Assistance Committee
Development Assistance Committee (DAC) er et samarbeidsforum under OECD der ulike givere av bilateral bistand samarbeider for å koordinere bistanden og øke de positive effektene av bistand. Fra 1. januar 2013 er Erik Solheim leder for DAC.
Toste Godwinson
Toste Godwinson, jarl av Northumbria (født ca. 1026, død 25. september 1066), benevnes også som Tostig. Toste var alliert med kong Harald Hardråde (1015–25. september 1066) og en rival til broren kong Harald Godwinson (ca. 1020–1066) til den engelske trone. Han døde i slaget ved Stamford Bridge i 1066. Det hevdes at Toste var far til Skule Kongsfostre som fikk godset Rein og ble stamfar til blant annet kong Inge Bårdsson og Hertug Skule. Dette slektskapet tilbakevises av en del engelske forskere, men blant annet Frank Barlow og Emma Mason mener det ikke er usannsynlig.
Hensynløs jarl
Det samme året som han ble gift ble Toste og hans far jaget fra Northumbria, men de kom sterkt tilbake året etter. Tre år senere i 1055 utnevnte kong Edvard Bekjenneren Toste til jarl av Northumbria etter at jarl Siward døde i 1055. For å sikre sitt herredømme over de nordlige distriktene av Northumbria introduserte Toste den hensynsløse krigsloven (engelsk «martial law»). De som utfordret hans autoritet ble meget strengt straffet, og det gjorde ham ekstremt upopulær og forhatt.
Innbyggerne gjorde opprør og erstattet ham med Morcar, bror av Edwin, jarl av Mercia, som erklærte Toste for fredløs. Opprørerne tvang Toste på flukt sørover, hvor de ble møtt av jarl Harald Godwinson ved Oxford som, på grunn av sine egne ambisjoner om den engelske tronen, aksepterte opprørernes krav til tross for kong Edvard Bekjennerens ønske. Toste fikk ikke høye tanker om broren etter dette.
På flukt
Etter å ha seilt til Flandern søkte Toste å innynde seg hos hertug Vilhelm i Normandie som holdt på å forberede en invasjon av England. Han hadde også kontakt med Svein Estridsson i Danmark for å få den danske kongen til å gå mot broren Harald, men uten å lykkes. Det rapporteres at Toste herjet på den engelske øya Wight og på kystene av Kent og Lincolnshire før han dro nordover mot Skottland, derfra dro han til Norge og ble tatt vel imot av kong Harald Hardråde. Disse gjorde felles planer om å invadere England. Harald Hardråde hadde en stor hær av erfarne og profesjonelle krigere. Snorre Sturlason skriver i Harald Hardrådes saga at:
Ved elven Tyne møtte Toste sin allierte kong Harald av Norge og med støtte fra norske krigere seilte han opp Humber, kom i slag med sin fiende Morcar og Edwin ved Fulford. Harald Hardrådes hær invaderte og tok den store byen Jorvik, nåværende York.
Tostes bror, kong Harald Godwinson, marsjerte med hæren nordover fra det sted hvor de ventet på normannernes invasjon. De møtte deler av den norske hæren overraskende ved Stamford Bridge den 25. september 1066. Både kong Harald Hardråde og Toste Godwinson døde i slaget, mens kong Harald Godwinson skyndte seg sørover for å møte normannerne ved Hastings hvor han falt den 14. oktober og ble den siste angelsaksiske konge i England.
Etter at Toste døde tok hans to sønner, Skule Tostesson Kongsfostre og Kjetil Krok, tilflukt i Norge under beskyttelse av kong Olav Kyrre. Tostes kone Judith (datter av Eleanora av Normandie) ble derimot igjen i England og giftet seg senere med hertug Welf I av Bayern.
Guvernementet Suez
As Suways (arabisk: محافظة السويس) er en region nord i Egypt. Dens hovedstad er Suez.
Dee
Dee kan vise til:
Godahfeltet
Godahfeltet er et oljefelt i Blokk 32 i Jemen. Feltet ligger om lag 14 km øst for Tasourfeltet i samme letelisens. Første brønn ble fullført den 8. februar 2006 og testet 1 839 fat olje per dag og ikke noe vann.
Zambia under Sommer-OL 1984
Zambia under Sommer-OL 1984. Seksten sportsutøvere fra Zambia deltok i tre sporter under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. De kom på delt 43.-plass med en bronsemedalje.
Dioncophyllaceae
se teksten
Dioncophyllaceae er en plantefamilie i nellikordenen, (Caryophyllales), som er en gruppe av basale, egentlige tofrøbladete planter. Tidligere var familien plassert i Violales. Den omfatter 3 arter av lianer fordelt på 3 planteslekter. Plantene vokser i tropene i Vest-Afrika, og enkelte er kjøttetende planter.
Slekter og arter
Dioncophyllum – vestlige Afrika Triphyophyllum - vestlige Afrika Habropetalum – vestlige Afrika
Nearktis
Nearktis eller den nearktiske faunaregion er en økosone som omfatter det meste av Nord-Amerika inkludert Grønland. Sammen med den palearktiske sone danner den området Holarktis. Regionen grenser mot den palearktiske sone i vest og mot Neotropis (Sør- og Mellom-Amerika) i sør. Regionen omfatter de nordlige, tørre områdene av Mexico, mens de sørligere, fuktigere områdene tilhører Neotropis. Unike grupper for Nearktis er blant andre prærieantiloper (Antilocapridae) og klapperslanger (slekten Crotalus). Gruppen deler mange dyregrupper med Palearktis, men har også mange felles med Neotropis, for eksempel fuglefamiliene kolibrier (Trochilidae), gjerdesmetter (der én art har spredt seg til palearktis), skogsangere (Parulidae) og trupialer (Icteridae), skunker (Mephistis og andre slekter) og arten puma (Felis concolor). I sør finnes det en del neotropiske elementer, for eksempel beltedyr (Dasypodidae), pungrotter (Didelphidae) og hårmygg-slekten Plecia.
Mange nordlige arter er felles for Palearktis og Nearktis, dette gjelder blant andre elg, rein, hjort, brunbjørn, jerv, ravn, lappugle, myrhauk, lappspurv og snøspurv. Andre grupper har ulike, men nært beslektede, arter i Palearktis og nearktis, for eksempel gaupe, mår, mink, oter og bison (i det sistnevnte tilfellet tyder nyere forskning på at den europeiske visenten og den amerikanske bisonen er samme art).
Afrikanske eventyr
Afrikanske eventyr har en muntlig fortellertradisjon akkurat som de norske. De ble fortalt rundt kveldbålet etter en lang arbeidsdag og var dagens høydepunkt for mange, spesielt for barna.
Dyreeventyr
I afrikansk fortellertradisjon er det dyreeventyr som dominerer, men de har også mange under- og skjemteevnetyr. Undereventyrene har ofte en pedagogisk undertone fordi eventyret skal være til hjelp for lytteren/leseren i vanskeligheter senere i livet. Skjemteeventyrene gjør narr av menneskelig dårskap og/eller svakheter akkurat som i norske skjemteeventyr.
Indianereventyr
Afrikanske eventyr går under sjangeren indianereventyr sammen med kinesiske og arabiske eventyr. Disse eventyrene har en firetallslov i stedet for vår tretallslov. Disse eventyrene har heller ingen lov om bakvekt.
Leonidas Pyrgos
Leonidas Pyrgos (gresk Λεωνίδας Πύργος; født 1871 i Mantineia, Arkadia, død ukjent) var en gresk fekter. Han var den første greker som vant en medalje i de moderne olympiske leker den 7. april 1896. Hans motstander i finalen var franskmannen Jean Maurice Perronet som var ansett som den beste fekteren, men Pyrgos vant 3 – 1. Grekerne feiret seieren med å bære han på gullstol i Atens gater.
Norges offentlige utredninger
Norges offentlige utredninger (NOU-er) er utredninger som publiseres av utvalg eller arbeidsgrupper nedsatt av regjeringen eller et departement. En utredning kan også komme i form av en rapport. NOU-er er faglige utredninger, som departementet bruker som grunnlag for politiske forslag som regjeringen sender over til Stortinget. Rapportene er ofte sitert og gjengitt i stortingsmeldinger. Jurister tillegger drøftinger fra Norges offentlige utredninger vekt som rettskilder, og omtaler disse som lovforarbeider. Den første NOU-en ble lagt frem i 1972.
Chester (andre betydninger)
Chester kan vise til:
I USA
og
Angolas historie
Angolas historie preges av 400 år som portugisisk koloni. Angola ligger i sørvestlige Afrika. Dets navn er avledet fra det kimbundiske ordet for konge, «N'gola». De tidligste innbyggerne i Angola var khoisan-jegere og -samlere. De ble stort sett erstattet av bantustammer under bantufolkets folkevandringer. Det største førkolonistiske riket i regionen var Kongoriket, som fra 1200-tallet innbefattet også den nordlige delen av dagens Angola. De andre delene av den senere kolonien ble kontrollert av blant annet rikene Ndongo og Lunda. Kongostaten strakte seg fra dagens Gabon i nord til elven Kwanza i sør.
Etter den angolanske selvstendighetskrigen (1961–1974) som endte med den portugisiske nellikrevolusjonen i Lisboa, oppnådde Angola uavhengighet fra Portugal den 11. november 1975 via en felles overenskomst, men etter selvstendigheten ble landet kastet inn i en lang borgerkrig som først ble avsluttet i 2002.
Forhistorie
Området som utgjør dagens Angola var befolket i paleolittisk og neolittisk tid, og mange forhistoriske levninger er funnet i Luanda, Kongo og Namibørkenen. Senere, ved begynnelsen av historisk tid, kom andre folk og kulturer til området.
De første som bosatte seg synes å ha vært sanfolket (buskmenn), store jegere, tilsvarende pygméer i størrelse, men beslektet med khoikhoi-folkene («hottentotter»). Men ved begynnelsen av 500-tallet e.Kr. begynte bantufolket, som allerede var i besittelse av teknologi som metallarbeid, keramikk og jordbruk, en av de mest omfattende folkevandringer i historien. De kom fra nord, og hadde antagelig en opprinnelse et sted i nærheten av dagens Kamerun. Da de nådde det som i dag er Angola kom de i kontakt med sanfolket og andre grupper. Etableringen av bantufolket tok mange århundrer og ga opphav til flere grupperinger som fikk ulike etniske vesenstrekk.
Førkolonistiske riker
Den første store politiske enheten i området, er kjent i historien som Kongoriket, og oppsto på 1200-tallet. Det strakte seg fra Gabon i nord til elven Kwanza i sør, og fra Atlanterhavet i vest til elven Kwango i øst.
Rikdommen i Kongoriket kom hovedsakelig fra jordbruk. Makten var samlet hos mani, aristokrater som hadde alle nøkkelposisjoner i kongeriket og som kun var underlagt den allmektige kongen. Mbanza var det navnet som ble gitt til en områdeenhet administrert av en mani. M'banza-Kongo, hovedstaden, hadde på 1500-tallet en befolkning på over femti tusen.
Kongedømmet Kongo var delt i seks provinser og omfattet også en del avhengige kongedømmer, som blant annet Ndongo i sør. Handel var en hovedaktivitet, basert på det meget produktive jordbruket og økende utvinning av mineralressursene.
Kolonitiden
Det egentlige Angola og hele kystlinjen av det som nå utgjør landet med samme navn, ble utforsket av Diogo Cão i 1482 og de tre påfølgende årene.
Portugiserne etablerte seg på vestkysten av Afrika mot slutten av det 15. århundre. Diogo Cão nådde elven Kongo i 1482. Han satte opp en steinvarde ved elvens munning og gav elven navnet Rio do Padrão. Han etablerte vennlige relasjoner med de innfødte som rapporterte at landet var underlagt en stor monark, Manikongo eller Kongos herre, som bodde ved Mbanza Kongo. Den første guvernøren som ble sent til Angola var Paulo Dias de Novais, et barnebarn av Bartolomeu Dias, som underla seg regionen sør for Kwanza nesten så langt som til Benguela.
Portugiserne brukte ikke lang tid på å vinne innflytelse i landet. Gonçalo de Sousa ble sendt som en formell utsending i 1490, og de første misjonærene gikk inn i landet i hans følge. Kongen ble kort tid etter døpt, og kristendom ble nominelt etablert som den nasjonale religionen. I 1534 ble en katedral grunnlagt ved Mbanza Kongo (som fikk det nye navnet São Salvador), og i 1560 ankom jesuittene med Paulo Dias de Novais.
Byen Luanda ble grunnlagt i 1576, Benguela i 1617. Portugiserne etablerte snart kontroll over disse havnebyene og tok gradvis kontroll over kyststripen i løpet av det 16. århundre ved en serie avtaler og kriger. I 1627 ble biskopens sete flyttet til São Paulo de Luanda, og São Salvador ble mindre viktig.
Om landets rikdommer etterlot portugiserne seg de mest glødende og utrolige beretninger. Men det ble på denne tiden herjet av invasjon av kannibaler (bangala) fra det indre av landet, og portugisisk innflytelse gikk gradvis nedover i denne perioden. Fra 26. august 1641 til 21./24. august 1648 tvang en nederlandsk okkupasjon av kystområdene (under en guvernør av nederlandsk Vest-Afrika) portugiserne inn i innlandet. Oppmerksomheten til portugiserne ble nå vendt særlig mot de sørlige distriktene av Angola. I 1648 tok portugisiske styrker basert i Brasil tilbake Luanda og satte i gang en militær erobring av Kongo og Ndongo-statene som endte med portugisisk seier i 1671. Ngola Nzinga fortsatte å gjøre motstand mot Portugal fra høydene i Matamba til hun døde i 1683. Full portugisisk kontroll av de indre områdene skjedde ikke før begynnelsen av det 20. århundre.
På 1700-tallet ble det på tross av hindringer fra Nederland og Frankrike tatt steg mot å reetablere portugisisk autoritet i de nordlige regionene:
Før «kappløpet om Afrika» begynte i 1884, eide portugiserne ingen fort eller bosetninger ved kysten bord for Ambriz som først ble okkupert i 1855. Ved São Salvador fortsatte portugiserne å utøve innflytelse. Den siste av de innfødte prinsene som hadde reell autoritet var kjent som Dom Pedro V. Han ble plassert på tronen i 1855 med hjelp av en portugisisk styrke og hersket i over tretti år. I 1888 ble portugisiske innbyggere stasjonert ved Salvador og kongene i Kongo ble pensjonert fra styresmakten.
Avskaffelsen av den eksterne slavehandelen viste seg å være svært skadelig for handelen fra havnene. Fra 1860 og fremover ble landbruksressursene i landet utviklet med økende energi, et arbeid hvor brasilianske handelsmenn førte an. Etter den endelige delingen av Afrika blant de europeiske maktene, la Portugal ned mye energi i å utnytte Angola og hennes andre afrikanske eiendeler. Men sett i forhold til landets naturressurser, har utviklingen av landet gått tregt.
Slaveri og slavehandel fortsatte å blomstre i det indre av landet i de tidlige årene av det 20. århundre, til tross for forbud nedlagt av den portugisiske regjeringen. Utbredelsen av autoritet over stammene inne i landet, gikk tregt fremover og ble ikke gjennomført uten tilbakeslag. I september 1904 mistet en portugisisk avdeling over 300 mann, inkludert 114 europeere, i en trefning med kunahamaene ved Kunene, ikke langt fra den tyske grensen. Kunahamaene var en stamme som drev med plyndringstokt og var antagelig stort sett påvirket av opprøret til deres sørlige naboer, hereroene, mot tyskerne. I 1905 og igjen i 1907 var det kamper i samme region.
Det var dette påtvungne arbeidet som la grunnlaget for utviklingen av en plantasjeøkonomi og, innen midten av det 20. århundre, en betydelig gruvedriftssektor. Tvangsarbeid kombinert med britisk finansiering ble brukt til å konstruere tre jernbaner fra kysten til det indre av landet. Den viktigste av disse var den transkontinentale Benguela-jernbanen som forbandt havnen Lobito med kobber-sonene i Belgisk Kongo og det som nå er Zambia.
Uavhengighetsbevegelser
Koloniens økonomiske utvikling førte ikke til sosial utvikling for innfødte angolanere. Det portugisiske regimet oppmuntret hvit immigrasjon, særlig etter 1950, noe som intensiverte rasemotsetningene. Mange nye portugisiske bosettere ankom etter andre verdenskrig og utgjorde 5% av befolkningen på begynnelsen av 1970-årene. Selv om avkoloniseringen gikk fremover andre steder i Afrika, avslo Portugal under diktaturene til Salazar og Caetano uavhengighet, og behandlet sine afrikanske kolonier som oversjøiske provinser. Resultatet var at tre uavhengighetsbevegelser dukket opp:
Frente para a Libertação do Enclave de Cabinda (FLEC) satte i gang en kampanje for uavhengighet til Cabinda-eksklaven, angolansk territorium som var separert fra hoveddelen av landet av Zaire.
Fra begynnelsen av 1960-årene kjempet elementer av disse bevegelsene mot portugiserne. I deres frigjøringskrig, som begynte i 1961, var angolanerne delte. Den stammebaserte FNLA, den maoistiske UNITA og maoistene og de bredt baserte MPLA var alle sterke grupper som kjempet mot portugiserne.
Borgerkrigen
Et statskupp i Portugal i 1974 etablerte en militærregjering som umiddelbart oppga krigen og gikk med på å gi makten til en koalisjon av de tre bevegelsene. Koalisjonen brøt raskt sammen og endte i borgerkrig. USA, Zaire og Sør-Afrika intervenerte militært til fordel for FNLA og UNITA. Cuba, støttet av Sovjetunionen, svarte med å intervenere til fordel for MPLA. I november 1975 hadde MPLA så godt som knust UNITA, og de sørafrikanske styrkene trakk seg tilbake. Den amerikanske kongressen forhindret videre amerikansk militær involvering i Angola.
Borgerkrigen mellom UNITA og MPLA fortsatte til 10. januar 1989 da Cuba begynte å trekke sine styrker tilbake. I løpet av mye av denne tiden, kontrollerte UNITA store deler av det indre av landet og ble støttet av amerikanske ressurser og sørafrikanske tropper. På lignende vis ble titusenvis av cubanske tropper værende til støtte for MPLA, og kjempet ofte mot sørafrikanerne ved fronten. I 1988 ble Sør-Afrika og Cuba enige om å trekke alle sine utenlandske styrker ut fra Angola, etter at slaget ved Cuito Cuanavale endte med at begge parter erklærte seg selv som seirende. Avtalen hadde forbindelser til forhandlinger om Namibias uavhengighet. Året etter ble en våpenhvile fremforhandlet av atten afrikanske nasjoner. Dette førte til Bicesse-avtalen i 1991 som staket ut kursen for en valgprosess for et demokratisk Angola under overoppsyn av FN. UNITAs Savimbi klarte ikke å vinne første runde av presidentvalget i 1992, han fikk 40% mot Dos Santos sine 49%, noe som betydde omvalg. Savimbi kalte valget ugyldig og gikk tilbake til krigen. En annen fredsavtale, Lusaka-protokollen, ble fremforhandlet i Lusaka, Zambia, og underskrevet 20. november 1994.
Fredsavtalen mellom regjeringen og UNITA integrerte tidligere UNITA-tilhengere i regjeringen og de væpnede styrkene. Men i 1995 ble det gjenopptatt lokale kamper. En nasjonal enhetsregjering ble innsatt i april 1997, men alvorlige kamper ble gjenopptatt sent i 1998 da Savimbi fornyet krigen på nytt. Han hevdet at MPLA ikke oppfylte sine forpliktelser. FNs sikkerhetsråd stemte for å innføre sanksjoner på UNITA 28. august 1997. Det angolanske militæret satte i gang en massiv offensiv i 1999 som knuste UNITAs konvensjonelle kapasitet og tok tilbake alle større byer som tidligere var holdt av Savimbis styrker. Savimbi erklærte så at UNITA ville gå over til geriljataktikker, og mye av landet forble i uro.
Dagens situasjon
I 2002 ble Savimbi drept i en militær operasjon, og UNITA og MPLA gikk med på å underskrive en våpenhvile seks uker senere, 4. april. UNITA erklærte seg som et politisk parti i august 2002 og demobiliserte offisielt sine væpnede styrker. Dette markerte slutten på borgerkrigen. Angola er for tiden fredelig under lederskapet til MPLA og Dos Santos. Regjeringen står overfor enorme sosiale og økonomiske problemer som et resultat av nesten kontinuerlig krig siden 1961.
Dee (Wales)
Dee (walisisk Afon Dyfrdwy; latin: Deva Fluvius) er en elv som begynner i Wales. Elven har sitt utspring i Snowdonia i Wales, flyter østover via Chester i England, og strømmer ut i havet mellom Wales og Wirralhalvøya i England, noen km vest for Liverpool.
Ved elva ligger den store Connah's Quay kraftverk i et vernet våtmarksområde som har Ramsar-status. En 27 km lang rørledning bringer naturgass inn til anlegget fra gassfeltene i Liverpoolbukta.
Historie
Elven Dee var den tradisjonelle og geografiske grensen til det walisiske kongedømmet Gwynedd i århundrer, muligens siden det ble dannet på 400-tallet. Den ble skriftlig omtalt på 1200-tallet som flumen Dubr Duiu; navnet synes å være avledet fra brytonisk deva: «gudinnens elv» eller «den hellige elv».
Sergels torg
Sergels torg er et torg i det sentrale Stockholm. Det ble designet i 1957 og stod ferdig i 1967. Torget har fått navn etter billedhuggeren Johan Tobias Sergel og ble planlagt med utgangspunkt i Piet Heins superellipse.
Det nåværende torgets nedre del, kjent som Plattan, ligger om lag 10 meter under den gamle bebyggelsens bakkenivå, som lå jevnhøyt med Malmskillnadsbron over Hamngatan. Den nedre delen, i torgets vestre del, er belagt med svart og hvit belegningsstein i et storskala trekantmønster.