cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dypvannsreke
Anatomi
Den er et lateralt sammentrykt epibenthos krepsdyr, og har som alle andre krepsdyr et ektodermt leddelt skjelett. Den har sammenvokst bryst og hodesegment (cephalothorax) med en fremstikkende pannetorn (rostrum) og en bakkropp som kalles abdomen. For å kunne voksne må reken kvitte seg med skjelettet og gjennomgår derfor jevnlige skallskifter (ecdysis). Når den skal skifte, vokser det først ut et nytt mykt skall inni det gamle, deretter åpner skallet seg mellom cephalothorax og abdomen og så trekkes kroppen ut. Når kroppen er ute vil det myke skallet som er litt for stort for kroppen til reken «blåses opp» med vann/væske for deretter å holdes slik mens de stivner. I denne perioden kalles reken for bløtreke og er svært sårbare for predatorer. Når skallet er stivnet vil væsken gradvis erstattes med muskelvev og organer inntil skallet blir for trangt igjen og prosessen gjentar seg.
Nazistisk eugenikk
Nazistisk eugenikk var en rasebasert sosialpolitikk i Nazi-Tyskland som fokuserte på den biologiske forbedringen av den ariske rase eller den germanske overmenneskelige herrerase gjennom eugenikken i den nasjonalsosialistiske ideologien.
Dypvannsreke
Anatomi
Føttene under cephalothorax kalles gangføtter og voksne reker bruker disse til å gå på bunnen. Føttene under abdomen er svømmeføtter. Tidligere har man antatt at voksne reker ikke kunne svømme særlig lenge om gangen, men forsøk i laboratoriet viser at de kan svømme i flere timer i strekk ved behov. Rekelarver svømmer i de tre-fire første stadiene ofte med det som senere blir gangføtter mens de «henger» opp-ned i vannsøylen, når de senere utvikler svømmeføtter endrer svømmeposisjonen seg og de svømmer med chephalothorax vendt opp mot overflaten. De første stadiene er larvene svært gjennomsiktige og tydelig tiltrukket av lys (fototrofe) og trives godt i brakkere vannlag (ned mot 23 ppt) mens med øktende stadier foretrekker de mørkere omgivelser, saltere vann og utvikler sterkere røde pigmenter i skallet. Voksne reker er røde pigmenter og bare unntaksvis finner en bleke reker, men disse er ofte parasittinfisert. Parasitten er en annen krepsdyrart som fester seg under buken på lik linje med utrognen og lurer reken til å tro at den bærer egne egg, på denne måten steller hun og beskytter parasittkrepsen som hun ville gjort med sine egne egg.
Fiskesuppe
Fiskesuppe er suppe som inneholder kraft (utkok) av fisk og smaker av det. Oppskrifter og bestanddeler varierer både etter tilgang på råstoff og etter hva en vil lage. Kraften (sjyen) er gjerne kokt ut på forhånd på fiskebein og annet som erfaringsmessig gir god smak.
Nazistisk eugenikk
Forskning på eugenikk («rasehygiene») i Tyskland før og i Det tredje rike hadde likheter med tilsvarende forskning i USA (spesielt i California), og var delvis inspirert av sistnevnte. Dens betydning vokste imidlertid kraftig under Adolf Hitlers lederskap da rike støttespillere begynte å investere i den. Programmene ble etterhvert formet som et komplement til det tredje rikes rasepolitikk.
Fiskesuppe
En variant ligner på klar lapskaus eller betasuppe, der kjøttet er skiftet ut med fisk og væskeinnholdet er noe økt. Sydover i Europa kan både såkalt ufisk, blekksprut, skjell og sjøplanter være innblandet.
Dodona
Utseende
Middelsstore (vingespenn 30-45 millimeter), brunlioge sommerfugler. Bakvingen er vanligvis trukket ut til en kort spiss. Oversiden er brun med lyse (hvite til oransje) flekker, sjeldnere med lyse tverrbånd eller større felter. Undersiden er lysere brun, med lyse tverrstriper, kan også være kremgul med mørke tverrstriper.
Fiskesuppe
En annen variant er tilsatt meljevning, og inneholder mindre fiskebiter. Denne kan tilsettes fløte, reker eller små fiskeboller.
Dypvannsreke
Levevis
Dypvannsreke har fem par lemmer på cephalothorax hvor de forreste er tildels spesialisert med redskaper (saks og klo). Maten rives i biter med disse og kjevepartiet (mandiblene) før de svelges hele og havner i tyggemagen, som er en sterk muskelmage med små sandkorn i som sammen med muskelbevegelsen finmaler maten slik at den kan fordøyes lettere. Dietten til dypvannsreken varierer med årstiden, man har tidligere antatt at rekene spiste mest delvis oppløst organiske partikler som var sedimentert ut fra de øvre vannlag, men i dag vet man at de spiser en rekke byttedyr som de finner på bunnen og i de frie vannmassene. Om de får tilgang er det vist i laboratoriet at selv små rekelarver kan fange og spise krepseplankton, lodde og torskelarver.
Dodona
Levevis
Disse sommerfuglene lever i skog, til dels i ganske stor høyde over havet. Larvene lever på planter i slekten Maesa (Myrsinaceae).
Fiskesuppe
Det finnes ferdige suppeblandinger både på boks og som tørrstoff i poser.
En kjent variant av fiskesuppe er den franske retten bouillabaisse.
Dypvannsreke
Kjente norske rekeforskere
Første store rekeforsker i Norge var Birger Rasmussen som publiserte en avhandling om arten i 1953 ved Universitetet i Bergen. Arten var omtalt i flere av Johan Hjorts avhandlinger om de norske fiskeriressursene på 1920- og 30-tallet.
Folkelige forestillinger og fiskeriene
Gamle fiskere i Nord-Norge viser til dypvannsreken som havets insekter og de ble hevdet å være likspisere (åtselsadferd er registrert på videoobservasjoner både i felt og på laboratoriet på døde fisk og sjøfugl). Folk på kysten hadde derfor problemer med å akseptere at reker skulle kunne brukes til menneskemat.
Men med økende etterspørsel fra markeder i utlandet og i byene ble det etablert en rekke rekefabrikker på kysten og fisket etter arten var lønnsomt. Utover 1950-og 1960-tallet ble det fisket reke med bunntrål langs norskekysten og opp i Barentshavet. På begynnelsen av 1990-tallet var førstehåndsverdien på norske rekefiskerier over 800 millioner NOK. I dag er fiskeriene redusert, men fremdeles er der store rekeforekomster og rikt fiskeri langs hele norskekysten og i Barentshavet.
Nazistisk eugenikk
De som skulle utslettes i henhold til nazistenes ideologi, levde for det meste i private og statlige institusjoner, hvor de var identifiserte som livsuverdige liv. Dette begrepet omfattet fanger, degenererte, dissidenter, personer med kognitive og fysiske svakheter (deriblant epileptikere, shizofrene, manisk-depressive, personere med cerebral parese, muskulær dystrofi, døve, blinde), homoseksuelle, sinnssyke og svake. Disse skulle elimineres fra arverekkefølgen. Mer enn 400 000 personer ble tvangssteriliserte, og mer enn 70 000 ble drept i Aktion T4, som var et eutanasiprogram.
Chongwen
Chongwen (kinesisk: 崇文区, pinyin: Chóngwén Qū) var frem til juli 2010 et bydistrikt i Folkerepublikken Kinas hovedstad Beijing. Det lå sørøst i byens sentrum. I 2010 ble det sammenslått med sin nordlige nabo, bydistreiktet Dongcheng, og denne nye enheten fikk dette distriktets navn.
Distriktet Chongwen hadde i 2004 et areal på 16,46 km² og rundt 346 000 innbyggere. Selv om det var meget sentralt, var gjennomsnittlig inntektsnivå vesentlig lavere enn i de andre bydistriktene.
Bydistriktets navn var etter en tidligere byport i Beijings bymur der, Chongwenmen. I distriktet ligger Longtanparken.
Ruoptujoki
Ruoptujoki (enaresamisk: Ruáptujuuhâ) er ei elv i Enare kommune i Lappland i Finland. Den er ei tilløpselv til innsjøen Sammuttijärvi og er en del av Neidenvassdraget. Hovedelva er 12,8 kilometer lang, mens hele vassdraget er 23,2 kilometer.
Øvre del av vassdraget ligger innenfor Kaldoaivi ødemarksområde.
Bamberg kirke
Bamberg kirke er en arbeidskirke på Nesset i Levanger kommune i Trøndelag fylke. Kirken ble innviet 30. august 1998, og var den første arbeidskirken i Nord-Trøndelag.
Sverre Gustav og Anna Elvida Bamberg ble eiere av gården Bamberg i 1946. De solgte deler av eiendommen til boligtomter, og opprettet et legat med hovedmål å bygge ei arbeidskirke på eiendommen. Kirken eies av en stiftelse. Inntil 2015 var det også en barnehage i bygget, men dette ble i 2015 omgjort til møte- og selskapslokaler.
Storbritannia under Sommer-OL 2000
Storbritannia under Sommer-OL 2000. 332 sportsutøvere fra Storbritannia deltok i tjueåtte sporter under Sommer-OL 2000 i Sydney. De kom på tiendeplass med elleve gull-, ti sølv- og sju bronsemedaljer. Roeren Matthew Pinsent var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Crotale-saken
Crotale-saken var en omdiskutert politisk hendelse i norsk politikk i 1973, som holdt på å felle Korvald-regjeringen.
Etter at Norges befolkning stemte nei til å søke medlemskap i det daværende Europeiske Fellesskap (EU), gikk Bratteli-regjeringen av, etterfulgt av regjeringen Korvald, en mindretallsregjering som besto av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Den nye regjeringen fikk i oppgave å lage en handelsavtale med EF.
Saken handlet om en politisk hestehandel, der det ble påstått at hvis franske politikere kunne ordne en større importkvote for aluminium inn til EU, så ville Norge bruke cirka en milliard kroner på å kjøpe den franske rakettypen Crotale. Leder for Stortingets utenrikskomite og parlamentarisk leder for Det nye folkepartiet, Helge Seip, viste i Stortinget den 24. mai 1973 fram tre brev fra ledelsen i Crotale til den franske statsministeren, hvor Crotale-ledelsen oppfattet større velvillighet for våpenkjøp hvis aluminiumskvotene ble utvidet. Saken ble først kjent i Norge 28. mars 1973, av Lars-Jacob Krogh. I et intervju med NRK dagen etter avdramatiserte Korvald det hele.
Arbeiderpartiet stilte mistillitsforslag mot regjeringen 8. juni, men Korvald-regjeringen ble sittende fordi verken Dnf eller Høyre ønsket å felle en borgerlig regjering til fordel for Ap. Samtidig var det vanskelig å felle en regjering bestående av nei-partiene så kort tid etter EF-valget. Seips håndtering av saken blir også brukt som forklaring på Det nye folkepartiets dårlige valg i september 1973.
Jonas Anton Hielm
Jonas Anton Hielm (født 30. desember 1782 i Kristiansand, død 30. mars 1848 i Christiania) var en norsk jurist og politiker. Han var sønn av regimentskvartermester og auditør Børge Hielm (død 1810) og Hulleborg f. Abel, ble student med utmerkelse 1797 og juridisk kandidat 1800. I 1803 ble han auditør ved Det Norske Livregiment til Fods, 1807 deltok han i forsvaret under Københavns beleiring, 1811 fikk han tittelen overauditør, 1812 ble han høyesterettsadvokat. Ved begivenhetene i 1814 dro han tilbake til Norge, hvor han samme år ble høyesterettsadvokat. I 1815 ble han høyesterettsadvokat samt konstituert dosent i lovkyndighet og 1820 regjeringsadvokat. I 1820 ble han regjeringsadvokat. I årene 1815–21 fungerte han som statsrevisor.
På grunn av to majestetsfornærmende artikler han skrev i Nationalbladet, anla regjeringen prosess mot utgiveren, hans bror Hans Abel Hielm. Den første saken, kalt «Komplimentsaken», forløp slik: For å redde broren fikk Hielm en fange på Akershus festning til å utgi seg som forfatter av artiklene, men det lyktes ikke å stanse sakens gang, og broren ble dømt til fengsel. For Jonas Antons vedkommende førte saken til at han ble suspendert som regjerings- og høyesterettsadvokat.
I den andre saken, «Profetisaken», ble broren dømt til landsforvisning i under- og overretten. Da dommen var innstevnet for høyesterett, oppga Hielm broren som den egentlige forfatteren. I høyesterett ble så broren frifunnet for videre tiltale i 1823, men tiltalen mot Hielm sto fast. Ved høyesterettsdom av 13. september 1825 ble Hielm dømt til å betale en bot av 5000 spd. Dermed var saken endelig avgjort, og suspensjonen som regjerings- og høyesterettsadvokat ble hevet. Regjeringen fastholdt imidlertid at han hadde opptrådt uverdig, og avskjediget ham som regjeringsadvokat. Da Hielm reiste klager mot dette, avgjorde stortinget i 1827 at han til gjengjeld skulle få 504 spd. i årlig pensjon.
Yasukuni-helligdommen
Yasukuni (japansk 靖国神社 Yasukuni-jinja, bokstavelig: «det fredelige landets jinja») er en shintōhelligdom i bydelen Chiyoda i Tokyo i Japan. Her æres sjelene til japanske soldater som falt i kamp i borgerkrigene etter Meijirestaurasjonen på keiserlig side eller i Japans kriger i Asia og mot USA som kami og heltesjeler (英霊 eirei).
Jonas Anton Hielm
Hielm var stortingsmann for Smaalenenes amt i 1830, 1833, 1836–37 og 1842. Mest kjent er hans forslag om å gi statsrådene adgang til å delta i stortingets forhandlinger og hans deltagelse i flaggsaken. Ved denne siste anledning skrev Henrik Wergeland sitt dikt «Jonas Anton Hjelm»:
Yasukuni-helligdommen
Det er ingen begravet i eller ved Yasukuni-anlegget.
Jonas Anton Hielm
Jonas Anton Hielms gate i bydelen Grim i Kristiansand og Hielms gate i Oslo er oppkalt etter Hielm. Tre hus som har tilhørt Hielm eksisterer fremdeles. Han kjøpte i 1818 landstedet Sofienlund på Skøyen i Oslo og utvidet og ombygget huset til dets nåværende tilstand. Løkken er oppkalt etter hans kone. I 1820 kjøpte han bygården Rådhusgata 14 i Christiania, hvor han bodde til sin død. I 1824 kjøpte han også Alby gård på Jeløya ved Moss.
Yasukuni-helligdommen
Falne som minnes
Idag æres 2 466 532 falne fra følgende kriger i tempelet:
Etter annen verdenskrig ble det japanske statsskikken sekularisert, ved at det ble opprettet formelle skiller mellom staten og religiøse organer. Derfor er helligdommen i dag en uavhengig religiøs stiftelse (独立宗教法人 dokuritsu shūkyō hōjin). Konservative grupper ønsker å gjøre helligdommen til nasjonalminnesmerke. De viser til at slike «helteminnesmerker» er normalt i USA og mange andre land, og at også det offisielle Japan bør ære sine falne på denne måten.
Besøkende
Derimot har verken keiser Hirohito eller hans etterfølger keiser Akihito besøkt tempelet etter at det i 1978 ble avslørt gjennom massemediene at noen få personer som anklages for krigsforbrytelser av landene Japan var i krig med under annen verdenskrig er innskrevet på et at helligdommens sjeleregistre, men keiserhoffet har likevel latt seg representere ved seremonier der ved emissærer.
Georg Reiss
Georg Michael Dødelein Reiss (født 12. august 1861 i Kristiania, død 25. januar 1914) var en norsk jurist, komponist og musikkforsker som i 1913 ble den første som disputerte til doktorgrad over et musikkteoretisk emne.
Reiss var utdannet jurist, med en cand. jur.) fra 1886, og arbeidet som sekretær i Kirkedepartementet fra 1899. Han var elev av Ludvig Mathias Lindeman, Otto Winther-Hjelm og Christian Cappelen. Senere studerte han også ved høyskolen i Berlin. Han var organist ved Petrus kirke (fra 1962 kalt Sofienberg kirke) i Kristiania 1893–1914, musikkanmelder i Dagbladet 1893–96, i Nordisk Musikrevue 1903–06 og fra 1904 i Verdens Gang.
Med understøttelse av Nansenfondet og som statsstipendiat fra 1908 studerte Reiss særlig neumeskrift, paleografi og middelalderlig musikkteori, offentliggjorde håndskrifter fra Riksarkivet, bearbeidet to sekvenser for St. Olav og disputerte til dr. philos.-graden i 1913 på avhandlingen «Musikken ved den middelalderlige Olavsdyrkelse i Norden» som ble Norges første doktorgrad i musikkhistorie.
Familie
Georg var sønn av Hans Peter Reiss (1824–1908) og Petronelle Cornelia Hansen (1832–79). Faren var musikklærer. Selv ble Georg gift i 1893 i svenske Vänersborg med kjøpmannsdattera Elisabeth Dymling (1861–1920). De var foreldre til skuespilleren Thorleif (1898–1988) og Elisabeth Reiss (1902–70) som også trakterte pianoet.
Tour of Guangxi 2017
Tour of Guangxi 2017 var den første utgaven av sykkelrittet Tour of Guangxi og ble arrangert fra 19. til 24. oktober 2017. Det kinesiske etapperittet, med start i Beihai og målgang i Guilin, var inkludert på WorldTour-kalenderen som det 37. og siste arrangementet på 2017-kalenderen.
Johannes Furø
Johannes Mathias Jensen Furø (født 1836 i Malangen, død 1899) var en norsk husmann, fisker og forfatter. Han brukte også etternavnet Spilderbugt.
Han var sønn av fiskeren Jens Johannesen (død 1839) og Jakobine Jakobsdatter (død 1883). Han bodde lenge som husmann og fisker i hjembygda Malangen. Redaktør Chr. Johnsen i Almuevennen ble oppmerksom på artikler Furø hadde skrevet i avisene, og oppfordret ham til å komme til Kristiania for å arbeide hos ham. Furø fulgte oppfordringen i 1869 og ble i denne stillingen i mer enn 15 år. I 1886 fikk han et stipend av Schæfferske legat for å samle folkesagn og gjøre opptegnelser om folkelivet i Nord-Norge.
Mens han var husmann, fisker og bare 19 år gammel utga Furø en Formularbog for Fiskerstanden, som utkom hos bokhandler Mikael Urdal i Tromsø i 1855. Et nytt opplag under tittelen Almindelig Brev- og Formularbog for Menigmand utkom i 1867. Det var delvis en formularbok som inneholdt mønstre for forskjellige kontrakter og brev, og dessuten en veiledning i rettskrivning. Hos Urdal utga han også skillingsvisen «En ny Sang om Seifiskeriet, eller Nordlandsbondens Sommerliv» (1855)
I 1886 utga han Fra Ishavets Kyster, en samling fortellinger fra Nordland og Finnmark. Samme år utga han en del folkelivsbilder i Dagbladet og i Kristianiaposten. I 1892 utga han Tre fortællinger fra Nordland.
Tirsted kirke
Tirsted kirke er en romansk teglstenskirke fra 1200-tallet som ligger i Vester Tirsted syd på Lolland. Kirken utmerker seg ved sine særegne kalkmalerier.
Kirkebygningen knytter seg til de lollandske teglstenskirkene som er påvirket av den romanske teglstensarkitekturen i Nordtyskland, særlig den holstenske. Stilen er imidlertid ikke gjennomført som en tro kopi, men er tillempet til en «lolland-falstersk stil». Kronen hadde kallsretten til kirken allerede før reformasjonen. Etter reformasjonen hørte kirken under kronen til 1687, da den ble makeskiftet med Jens Juel til Jyllinge som også eide Tostrup.
Kor, skip og tårn er oppført over en sokkel av to rettkantede fremspring. Tårnets underdel var opprinnelig til takfotshøyde; overdelen fra et senere tidspunkt. Våpenhuset ble oppført i 1892 da kirken gjennomgikk en omfattende restaurering ved arkitekt Ove Petersen.
I 1607 ble det funnet en runesten i sydmuren av kirken. Stenen er nå plassert på Nationalmuseet. Stenen er 3 meter høy og 5 meter i omkrets. I tillegg til en del skålformede fordypninger fra den yngre stenalder ses runeinnskriften som man antar er fra samme tid som innskriften på Jellingstenen.
Skipet fikk på slutten av 1400-tallet/begynnelsen av 1500-tallet innbygget hvelv som ble smykket ut av Elmelundeverkstedet. Ved restaureringen i 1892 ble hvelvet fjernet og det opprinnelige flate treloftet gjenskapt.
I triumfveggens to nisjer står to sidefigurer fra et korbuekrusifiks skåret av Claus Berg i 1515. Figurene stammer fra Brahetrolleborg kirke, det tidligere Holme kloster og selve krusifikset er i Fjenneslev kirke.
Prekestolen i høyrenessanse er utført av snekkeren C.L.S.. I feltene er det nyere malerier av evangelistene.
Kirkens nåværende døpefont kom til kirken fra Brahetrolleborg kirke i 1892. Kirkens opprinnelige kalkstensfont fra Gotland står på Maribo Stiftsmuseum. Den firkløverformede kummen er dekorert med liljer.
Hans Leganger Reusch
Hans Leganger Reusch (født 22. april 1800, død 13. juli 1854 ) var en norsk maler. Han var elev av Københavnerakademiet og J. C. Dahl i Dresden, og er sterkt påvirket av den siste. Reusch hadde imidlertid større betydning ved sitt arbeid for norsk kunstliv enn som utøvende kunstner. Han var direktør for Bergens tegneskole.
Tirsted kirke
Kalkmaleriene
Jacob Kornerup avdekket kirkens kalkmalerier i 1889. Murverket i kirken er plaget av sterk fukt som medfører utskillelse av salter noe som avstøter kalkmaleriene. Tross mange forsøk på drenering fortsatte problemene. Kalkmalerierne ble gjenrestaurert i 1929 av Eigil Rothe, i 1940 og i 1964 av E. Lind, i 1973 av R. Smalley.
Hans Leganger Reusch
Han var gift med maleren Anna Sophie Lootz (1820–1879) og sammen ble de foreldre til geologen Hans Reusch (1852–1922).
Tirsted kirke
Kalkmaleriene
I 1973 oppga man å prøve å bevare kalkmaleriene på veggene i koret og begynte å trekke dem av for så å sette dem opp igjen på lerret. Dessverre var pinseunderet og dommedag satt så dårlig opp på lerretet at pussen falt ned, pussnedfallet brukte kirketjeneren til hønsene sine så alle spor er vekk.
Da man restaurerte kirken i 1994 ble pinseunderet og dommedag rekonstruert etter akvarellkopier og satt opp igjen. Men saltutskillingen fortsatte og i 1999 var korets kalkmalerier i så dårlig stand at man valgte å trekke de mest ødelagte av og sette dem opp i galleriet i vestenden. Det var imidlertid ikke mulig å trekke av alle kalkmaleriene og derfor har man foretatt en foreløpig restaurering og markert de avtrukne kalkmaleriene med konturstreker. Da Kornerup avdekket kalkmaleriene i 1889 fant han Elmelundeverkstedets utsmykning i hvelvet. Bl.a. fant han en dødssyndsmann som ble kopiert i akvarell. Bildet likner ikke andre bilder fra Elmelundeverkstedet og derfor tillegges det ofte Brarupverkstedet. De syv dødssyndene var Superpia (hovmot) Ira (vrede) Gula (fråtsing) Luxuria (utukt) Invidia (misunnelse) Avaretia (gjerrighet) og Acedia (dovenskap). Dersom man hadde dyrket disse syndene fikk man problemer på Dommedag og derfor måtte man skrifte og be noen rosenkranser og betale avlat. På Dødssyndsmannen markeres det hvor de forskjellige dødssyndene utgår fra. Dødssyndsmannen er et Memento Mori som skal advare mot å begå dødssynder og oppfordre til å bekjenne sine synder før man dør.
Kornerup fant utsmykkingen grov og ikke bevaringsverdig og han oppfattet Dødssyndsmannen som en kvinne med 7 delfiner. Til bevaringskommisjonen innstilte han at bildene ikke skulle restaureres. Presten ved kirken fant bildet uhøvisk og stengte kirken for menigheten inntil bildet ble tildekket igjen. Det ble derfor besluttet å ikke gjøre mer med denne utsmykkingen, og man hugget ned hvelvene og brakte kirken tilbake til den opprinnelige romanske stilen med flatt loft. Dødssyndsmannen kan derfor bare sees på den akvarellen Kornerup utførte i 1889. Skriftbåndene er satt forkjært, enten har maleren satt dem feil fordi han ikke kunne lese eller også har Kornerup tydet teksten feil.
Kalkmaleriene i koret har en innskrift som omtaler Henning Kabel. Han eide Tostrup fra 1397 og var fortsatt i live i 1430. Dette daterer kalkmaleriene til begynnelsen av 1400-tallet. Korets kalkmalerier er utført av det såkalte Tirstedverkstedet. Her er store figurer tegnet med ganske grov strek, figurene er ikke skildret psykologisk og stilistisk har man fjernet seg fra den høviske stilen fra 1300-tallet, på 1400-tallet er historien viktigere enn det dekorative.
Joel M. Reed
Joel M. Reed (født 29. desember 1933 i Brooklyn i New York City i USA, død 14. april 2020 i Queens i New York City) var en amerikansk regissør av mykpornografiske filmer og splatterfilmer. Hans mest kjente film var Bloodsucking Freaks fra 1976.
Biografi
Joel M. Reed var en av sønnene til grammofonplateselgeren Albert Reed og hans hustru Gertrude Reed, født Harris. Etter skoleårene tjenestegjorde han i United States Army i Koreakrigen.
Reed arbeidet så i reklamebransjen, men følte seg etterhvert trukket mot filmproduksjon. Han begynte med porno og gikk så over til skrekkfilm. Hans karriere som filmprodusent begynte i 1960-årene. Han skrev også dreiebøkene til filmene.
I tillegg til filmgesjeften skrev han boken Trump: the Man the Myth the Scandal (1990). Den solgte ikke særlig godt.
Etter sine siste filminnspillinger i begynnelsen av 1980-årene dukket han opp i bransjen igjen i 2011, men da var det som skuespiller i splatter-horrror-filmer. I alt ble det da til roller i ni filmer.
I 2018 utkom en bok av John Szpunar om Reed: Blood Sucking Freak: The Life and Films of the Incredible Joel M. Reed.
Reed ble intervjuet i desember 2018 for en dokumentar om ham selv som utkom som Reed Unbound: The Joel M. Reed Story (2019); den går gjennom hans liv og hans filmkarriere, og ble regissert av Jerry Landi og Adrian Esposito.
Reed døde i 2020 i en alder av 86 år på et pleiehjem i New York City som følge av covid-19.
Kösener Corpslisten
Kösener Corpslisten (KCL), frem til 1910 også Kösener Korps-Listen (KKL), er en studentliste med oppføringer for alle medlemmer av tyske studenterlag som er del av Kösener Senioren-Convents-Verband (KSCV). KCL kan bli funnet på de fleste tyske og østerrikske bibliotek av en viss størrelse.
Den første utgaven av KCL ble gitt ut i 1905 i Starnberg under tittelen Kösener Korps-Listen von 1798 bis 1904. I 1910 ble det utgitt en revidert utgave, som anses for å være en uutømmelig kilde til biografier om studenter fra slutten av 1800-tallet. I 1930-utgaven ble det foretatt en innskrenkning av omtalte studenter. I 1996-utgaven finnes kun studenter som ble medlem av studentlag efter 1919.
I tillegg til studentenes for- og efternavn finner man også fødselssted, fakultet, akademisk grad og yrke. Dersom studenten har avgått med døden, vil også dødssted og -tidsspunkt bli oppgitt.
Thomas Wolsey
Thomas Wolsey  eller Wulcy (født ca 1475 i Ipswich i England, død 29. november 1530 i Leicester) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av York og Lord Chancellor of England fra 1514. Han ble utnevnt til kardinal i september 1515 av pave Leo X. Det var hans annet konsistorium. Wolsey var kjent for den store prakt han omgav seg med, men var en slu politiker som i mange år hadde den uberegnelige kong Henrik VIIIs øre. Hans fall skyldtes den langvarige striden rundt kongens ønske om å bli kvitt sin første kone, Katarina av Aragón, for å gifte seg med Anne Boleyn. Mot slutten av sitt liv ble Wolsey kalt til London, anklaget for høyforræderi. En rettssak ville uten tvil endt med dødsdom, men Wolsey døde underveis til London, da han gjorde opphold i Leicester. Det er ingen grunn til å tro at det var selvmord.
Bakgrunn
Wolsey var sønn av Robert Wulcy (1438–96) og Joan Daundy Wulcy. Hans far ble sagt å være slakter og kveghandler, men dette er ikke sikkert bekreftet. Wolsey ble utdannet ved Magdalen College i Oxford.
Han ledet senere skolen ved Magdalen College før han ble personlig kapellan, først for erkebiskopen av Canterbury, og siden for guvernøren av Calais der han møtte Henrik VII. I 1507 ble han kong Henriks personlige kapellan, og i 1509 utnevnt til domprost av Lincoln. Hans energi og selvtillit gjorde inntrykk på kongens sønn og etterfølger, Henrik VIII.
Karriere
Da Henrik VIII ble konge i 1509, ble Wolsey gradvis den som kontrollerte statsadministrasjonen. Han ble en av Englands rikeste menn, en forfengelig kar som ble sett ridende fra sitt palass til kontoret i Westminster Hall, i sin røde kardinalkappe og med en appelsin stoppet med urter i eddik presset mot nesen, for å slippe stanken fra folkemengden når den kom for nær. Han bygget flere palasser til glede for seg selv, deriblant Hampton Court som var større en noe kongeslott på den tid. Men han var også opptatt av skolevesenet, og grunnla en grammar school i sin hjemby Ipswich.
Wolsey ble kannik av Windsor i 1511, og samme år medlem av Privy Council. Båndene mellom ham og kongen ble særlig tette etter at Wolsey organiserte felttogene i 1513 som resulterte i at Henrik inntok de franske byene Terouanne og Tournai og seiret mot skottene i slaget ved Flodden Field.
I 1514 ble Wolsey utnevnt til biskop av Lincoln og senere til erkebiskop av York. Kong Henrik prøvde to ganger å få ham valgt til pave, men måtte nøyes med å se ham utnevnt til kardinal og pavens representant i England. Misnøyen var stor blant adel og lavadel som måtte se denne oppkomlingen bli Englands mektigste person, nest etter kongen.
Pave Leo X utnevnte 10. september 1515 Wolsey til kardinalprest av Santa Cecilia in Trastevere, en oldkirkelig basilika i Roma.
I 1517 ble han utnevnt til pavelig legat i England, og i 1523 til biskop av Durham. Wolsey presiderte også i den retten som tok imot anmodninger fra samfunnets fattigste, slik at også de fikk nyte godt av kongelig rettferd. Utrettelig lette kardinalen etter tilfeller av korrupsjon eller urettferdighet, selv om dette aldri kunne bli særlig effektivt fordi det alltid handlet om enkeltindivider. Heller ikke bidro det til å gjøre Wolsey populær blant sine likemenn. På samme måte rettsforfulgte han folk som hadde inngjerdet dyrkbar mark på allmenningene. Slik privatisering av fellesområder skaffet landeiere profitt fra sauer og kveg de hadde på beite, der landsbyens fattige tidligere hadde kunnet dyrke korn og annen matauk.
Omkring 1525 benyttet Wolsey sin makt som pavelig sendebud til å oppløse 29 klostre, hovedsakelig for å få penger til å stifte Cardinal’s College ved Oxford-universitetet (i dag Christ Church).
Wolseys fall
I 1523 satte Wolsey engelske tropper inn mot franske. For å finansiere denne krigen lanserte han i 1525 en skatt som ikke var vedtatt av Parlamentet, og som han kalte the Amicable Grant (= den vennlige gaven). I kontrast til sitt navn var dette en betydelig ekstraskatt som vakte stor motstand med åpent opprør i East Anglia. Londons innbyggere nektet å betale under henvisning til en statutt fra 1484 som forbød pengegaver til kongehuset. Kong Henrik grep inn, avskaffet skatten og la skylden for den på Wolsey.
Wolseys fiasko med the Amicable Grant rystet kong Henrik, og kardinalen hadde ikke råd til flere feiltrinn. Siden han forstod at han ikke kunne kontrollere Parlamentet, nektet han rett og slett å innkalle det. Men i 1527 dukket en vanskelig sak opp, snart kjent som «Kongens Store Sak». Kong Henrik hadde vært gift med Katarina av Aragón i tyve år, uten å få noen sønn og tronarving. Nå ønsket kongen å få ekteskapet annullert, noe dronning Katarina motsatte seg. Saken ble ikke enklere av at den tysk-romerske keiser Karl V var hennes søstersønn og støttet henne i saken. Pave Julius II hadde gitt dispensasjon så Henrik hadde fått gifte seg med sin brors enke («svogerekteskap»), og pave Clemens VII ville ikke omgjøre sin forgjengers avgjørelse med noen annullering. Men kong Henrik ble mer og mer utålmodig etter å gifte seg med sin kones hoffdame, Anne Boleyn, som Wolsey omtalte som the night crow, i engelsk folketro en kråke som varsler undergang. Gradvis mistet kongen sin tro på Wolseys evne til å løse saken. Av diplomatiske grunner bekymret det Wolsey at kong Henrik ville oppløse sitt ekteskap med en kvinne som var søster til den mektige keiserens mor. Men da keiseren inntok og plyndret Roma i 1527, og pave Clemens søkte tilflukt i Engelsborg, tilbød Wolsey seg å tre inn som pave, slik at han kunne sørge for å få annullert kongens ekteskap. Men samme sommer, mens kardinalen var opptatt med forhandlinger i Frankrike, sendte kong Henrik bak hans rygg sekretæren William Knight til Roma for å oppnå tillatelse til å inngå et nytt ekteskap. Wolsey ble bekymret, for sjansen for å få innvilget annullering ville bli vesentlig dårligere, straks det gikk opp for paven at Henrik egentlig ikke bekymret seg for om hans ekteskap var gyldig i Guds øyne, men rett og slett ønsket å bytte ut dronningen med en kvinne han var forelsket i.
I 1528 endret kardinal Wolsey radikalt sin utenrikspolitikk ved å alliere seg med Frankrike mot keiser Karl. I august 1529 slo dette uheldig ut, siden Frankrike og keiser Karl da sluttet fred. Dermed var England diplomatisk helt isolert.
Wolseys fall var plutselig og fullstendig. I juli 1529 ble han berøvet sitt regjeringsembede og sin eiendom, inklusive sin storslagent påbygde residens York Place, som Henrik VIII valgte som erstatning for Palace of Westminster som sin egen hovedresidens i London, Whitehall. I oktober ble Wolsey satt under tiltale for praemunire, dvs. en lov fra 1300-tallet som satte straff for utøvelse av pavelig makt i England på bekostning av kongen eller hans undersåtter. Straffen var fengsel og beslagleggelse av all eiendom. Imidlertid fikk Wolsey forbli erkebiskop av York, og dro nordover fra London i april 1530. 4. november ble han arrestert, anklaget for høyforræderi (for å ha brevvekslet med det franske hoff) og beordret til London.
Wolsey ble alvorlig syk underveis, og ved ankomsten til klosteret i Leicester sa han til abbeden: «Jeg er kommet hit for å etterlate mine knokler blant dere.» Om morgenen 29. november etter å ha skriftet uttalte han angivelig: «Jeg ser saken mot meg, satt opp som en felle, men hvis jeg hadde tjent Gud like flittig som jeg har tjent kongen, ville han ikke ha gitt meg grå hår.» Deretter skal Wolsey ha advart mot det nye lutherske kjetteriet før det fikk grep i England. Så mistet han bevisstheten og døde. I likhet med kong Rikard 3. er Wolsey gravlagt i Leicester.
Ettermæle
I tråd med sin vane med å oppføre praktfulle bygninger hadde Wolsey planlagt en praktfull grav i Windsor, utført av Benedetto da Rovezzano og Giovanni da Maiano. I stedet ble han gravlagt i Leicester Abbey (nå Abbey Park) uten et monument. Henry VIII planla å bruke den imponerende svarte sarkofagen for seg selv, men i stedet ligger admiral Nelson i den, i St. Paulskatedralens krypt.
Wolsey hadde ikke overholdt sitt kyskhetsløfte og etterlot seg to, sannsynligvis tre, barn. Med Joan Larke fikk han sønnen Thomas Wynter (født omkring 1510, død i eller etter 1543). I 1512 ble datteren Dorothy født og adoptert av John Clancey etter at Wolsey hadde mistet interessen for barnas mor. Dorothy ble senere plassert i Shaftesbury nonnekloster, et søkt sted for døtre fra velstående hjem. Da klosteret ble oppløst, sørget Thomas Cromwell for en pensjon til Dorothy som var i tyveårene.
Et sannsynlig tredje barn er Thomas Minterne, født rundt 1516, og i likhet med Thomas Wynter påspandert en utdannelse verdig en rikmannssønn. Etter Wolseys fall livnærte Minterne seg av en post ved Salisburykatedralen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Arne Vogt
Arne Vogt (født 3. november 1848 i Christiania, død 27. januar 1935) var en norsk jurist og høyesterettsdommer. Han var også ordfører i Kristiansand.
Liv
Han var sønn av stiftamtmann Niels Vogt og Karen Magdalene Arntzen. Etter å ha gått ut av Kristiansand katedralskole ble han cand. jur. i 1870, og fikk året etter autorisasjon som overrettssakfører. I de følgende årene hadde han praksis i Farsund og senere i Kristiansand.
Vogt var medlem av kommunestyret i Kristiansand fra 1883 til 1894 og fra 1897 til 1901, og var byens ordfører fra 1892 til 1894. Han var en av stifterne av Kristianssands Grundlovsforening (Kristiansand Høyre) og formann i foreningen fra 1883 til 1900.
Han skrev en del anonyme politiske artikler i Christianssands Tidende og i Morgenbladet. Blant annet ved hjelp av sine egne notater fra universitetet var han en av utgiverne av A. M. Schweigaards Forelæsninger over Romerretten.
Utmerkelser
Vogt ble ridder av St. Olavs Orden i 1897.
Mestertyven Peder Springer
«Mestertyven Peder Springer» er et skillingstrykk om mannen som i motsetning til Ole Høiland og Gjest Baardsen kanskje er gått litt i glemmeboka. Melodien til denne visa skal være «Hjalmar og Hulda».
Teksten
1.I skoven ved Gretland hist ved Fredriksstad ble skovbrann en varm julidag, og ilden den blusset syv gange på rad i skoven med smell og med brak. Og lensmann med bønder der ei vare gange, forsøkte seg ivrig den brannstifter fange og Petter den springer av lensmannen kjent man trodde såvisst hadde skogbrannen tent.
2.Men Petter på foten var temmeli rapp da lensmannen kom var han vekk, og unna så ofte fra bønder han slapp de modigste skalv rent av skrekk. De klaprende mente men hvem er da mannen han må have hjelp av den selveste fandden, men Petter med kjæresten sin satt og lo, nei lensmann og bønder må meg la i ro.
3.Men lensmann med hjelp var i sporet så nær han mente i klemmen han var, nu Petter du Springer min fange du er snart endt har du frihetens dar. Men Petter var oppe så hurtig som lyset en kule herr lensmannen fikk nær i trynet og hurtig i skogen fra fellen han stakk herr lensmann så sint så nesten han sprakk.
4.Men elskovens hygge se den var forbi, thi kjæresten lensmannen tok, men Petter som fuglen i skogen var fri og hastig fra bygden han dro. Thi endt var nu livet med moro og hygge og farten den gikk gjennom Rade og Rygge fra Moss over fjorden tiL Sande det bar og hurtig i Skauer Herr Springeren var.
5.Til lensmann i Lier kom melding med hast at Springeren på farten er nær, ja om han tør komme se så skal han fast, selm om han er aldri så svær. Men Petter så hurtig i skovene trasker og hurtig så har de ham inne i Asker da lensmannen kom så var springeren vekk og bøndene sto så de dånte av skrekk.
6.En husmann en kveld i sin ensomhet satt, kom springeren dit på besøk, om han hadde vovet hin aften så glad så hadde han gjort et forsøk. Men mannen ei vivt at løfte sin finger at fange den farlige Petter Springer, og hurtig var gjesten i skogen så vekk men husmannen bante: Fy faden så frekk.
7.Nu lensmann og øvrighet er på sin vakt når mon vi den fyren skal få, og rundt om i skovene faller en akt den fyr vil de levende flå. Men Petter hin springer sig tager i vare o nei mine lensmenn den manglede bare, jeg vil foretrekke i friheten gå enn inne i cellen blant murene stå.
8.Så fór det fra Follo et bud over land to hundrede kroner vi gir, til den som kan gripe den farlige mann eller gjøre så fakket han blir, og penge det vil jo så mange fortjene de spør ei om midlene alltid er rene og Petter forfulgtes med hund og gevær men hvor de så lette de kom ham ei nær.
9.Men snart ble han lei av den grusomme jakt og mindre forsiktig han ble, en natt i en låve han hadde seg lagt så inderlig trett av alt strev, han lå der og lyttet så stille og rolig han ventet ei fred i sin fattige bolig, så merket han skritt og han lyttede blek og hørte at lensmannen navnet hans skrek.
10.Han fikk ikke tid til at klede seg på, men skynder seg ut som han var, ni håndfaste bønder der ute ham så på akselen geværer de bar. Og hurtig som lynet de nu ham omringer og griper den farlige Springer, han ga seg godvillig og sto ei imot mens de lagde lenker om hånd og om fot.
11.Og så ble han fengslet og straffen ble hård, tolv år han i fengselet skal gå, og bøndene rolig kan ta seg en tår nu kan ikke Petter dem flå. Og lensmannens lønn de to hundrede kroner de kan nu bli delt mellom Nannestads koner dem bør de benytte i fulleste mål og drikke den lettvinte Springerens skål.
Værnes kirke
Værnes kirke er ei middelalderkirke i stein i Stjørdal kommune i Trøndelag. Det er ei langkirke i romansk stil, som ble bygd i årene fra 1130 til 1190.
Kirka er murt i lokal sandstein, og er kalkpusset. Kirka har tårn i vestenden; det er bare inngang til tårnet fra inne i kirka. Blant de mest framtredende elementene i kirkas dekor og interiør er den barokke altertavla fra 1639, Værnesstolen fra 1685, Værnesløva ved sørportalen, et gravminne fra 1200-tallet med en avbildning av Olav den hellige, og de mange utskårne bjelkehodene i overgangen fra vegg til tak. Taket over koret i kirka er trolig den eldste bevarte takkonstruksjonen i Norge. Under sakristiet fra 1506 og under tårnfoten er det anlagt private gravkammer.
Kirka har 320 plasser. Sammen med Stjørdal kirke fra 2015 i Kimen Kulturhus er Værnes kirke menighetskirke for Stjørdal sogn i Stjørdal prosti i Nidaros bispedømme.
Koreas Grand Prix 2010
Koreas Grand Prix 2010 var et Formel 1-løp som ble arrangert 24. oktober 2010 på Korean International Circuit i Yeongam i Sør-Korea. Det var den syttende runden av Formel 1-sesongen 2010, og det første Formel 1-løpet i Sør-Korea.
Værnes kirke
Historie
Det er ikke sikkert dokumentert at kirka hadde status som fylkeskirke. Denne, Selbu kirke eller begge kan ha vært fylkeskirke. I Frostatingsloven heter det at det skal bygges fylkeskirke i hvert fylke, og at denne helst skal bygges i stein. Etter en vanlig oppfatning om fylkeskirker og «halvfylkeskirker» fantes det to steinkirker i hvert av de åtte middelalderfylkene i Trøndelag, men samtidig er det fremdeles ikke sikkert dokumentert hvilke kirker som var fylkeskirker, og begrepet «halvfylkeskirker» ble ikke brukt i middelalderen.
Koreas Grand Prix 2010
Løpet ble vunnet av Ferraris Fernando Alonso, som også overtok ledelsen i førermesterskapet etter at Red Bulls Sebastian Vettel, som da ledet løpet, måtte bryte på grunn av en motorsvikt på runde 46. Alonso overtok ledelsen i mesterskapet fra Vettels teamkamerat Mark Webber, ettersom Webber spant ut av løpet på runde 19 og tok med seg Mercedes' Nico Rosberg i den påfølgende kollisjonen. McLarens Lewis Hamilton og Felipe Massa i den andre Ferrarien tok de andre pallplasseringene i et løp som ble forsinket og etter hvert utsatt i 45 minutter på grunn av kraftig regn på banen.
Kvalifisering
Noter til tabellene:
Værnes kirke
Bygd i fem faser 1130–1190
En kalkovn som var i drift mens kirka ble bygd, ligger som ruin 100 meter nord for kirka. Trekullsdatering viser at ovnen ble brukt i 1160 og på 1200- og 1300-tallet. Ovnen ble gjenfunnet i 1987 og utgravd 1988–90. Dette er en av de få sikkert påviste kalkovner i Norge.
1200-1700
Det er bevart to gravminner fra middelalderen: En gravstein med teksten «Her ligger Åsa, be for hennes sjel» fra 1200- eller 1300-tallet, og en marmorplate fra perioden 1250–1300 hvor den døde – trolig en prest – er avbildet mens han kneler foran Olav den hellige. Fra 1500-tallet ble overklassen i bygda gravlagt under kirkegulvet, og flere gravplater fra denne perioden er bevart.
Kirka fikk sakristi på nordsiden av koret omkring 1506, og omkring 1700 bygde den daværende eieren av Værnes gård, generalløytnant Georg Christian von Schultz, et privat gravkammer til seg og sin familie under sakristiet. Det antas at det har vært våpenhus ved kirka fra middelalderen, men den første sikre dateringen er at et nytt våpenhus ble oppført i 1683. Musthuset på kirkegården ble bygd i 1792 som gravkapell for kanselliråd Erich Must og hans familie. I 1870-åra ble sju personer som lå her, gjenbegravd på kirkegården, og Musthuset er i dag bårehus.
Restaurert i 1877 og 1959–65
Kirka var valgkirke i 1814.
Kirka kom i menighetens/kommunens eie i 1865, etter 240 år med private kirkeeiere. Dette ble innledningen til en gjennomgang av kirkerommet, og til den første restaureringen. Arkitekt Christian Christies restaurering i 1877 hadde et dobbelt oppdrag. Dels skulle kirkerommet gjøres funksjonelt for menighetens bruk, ved at de lukkede kirkestolene ble fjernet og nye benker ble satt inn. De nye, åpne kirkebenkene var uten navn og eierskap, og bidro til en demokratisering av kirkerommet. For det andre ville Christie framheve kirkas romanske middelalderpreg, og fjernet derfor mye av det nye etter-reformatoriske inventaret som hadde kommet inn i kirka på 1600- og 1700-tallet.
Kirka har vært gjennom to restaureringer. Erling Gjones nye restaurering i årene 1959–1965 reverserte mange av Christies grep. Inventaret, som Værnesstolen, ble returnert, og kalkmaleriene ble hentet fram. Det visuelt mest slående grepet var at Gjone fjernet himlingen, slik at det middelalderske takverket ble synlig igjen etter flere hundre år.
Ved restaureringen i 1959–1965 ble det funnet i alt 182 mynter i grunnen under gulvet, fra tidsrommet 1160–1873. De fleste var fra middelalderen. En forgylt fingerring av sølv fra første halvdel av 1200-tallet som ble funnet samtidig, kan ha tilhørt en geistlig. I 1813 ble det funnet en kufisk sølvmynt fra 900-tallet i kirka.
Kirka ble først beskrevet av presten Børre Rachløw rundt 1770 og av Gerhard Schøning i hans Reise giennem en Deel af Norge i de Aar 1773, 1774, 1775 (1778). Rachløws beskrivelse ble sitert av Schøning, men ble ellers publisert langt senere. Senere er kirka beskrevet av Lorentz Diderik Klüwer i 1823, Nicolay Nicolaysen i 1860, Victor Ruprich-Robert i 1889, Friedrich Sesselberg i 1897, Harry Fett i 1909, Johan Meyer i 1925, Erling Gjone omkring 1960, Martin Blindheim om skulpturene i 1965, Peter Anker i 1981, Arne Berg om sakristiet i 1984, og Ola Storsletten i 1993.
Høsten 2015 ble det arrangert et «grubleseminar» i Stjørdal, som samlet 14 fagfolk innen kirkehistorie, middelalderske byggeteknikker, kunst og kultur. Seminaret førte til en bokutgivelse i 2016, og til en ny, sikrere datering av treverket i takene.
Bygningen
Med en total høyde på 45 meter (hvorav fire meter spir), var kirka lenge det høyeste bygget i Stjørdal. Senere bare overgått av kontrolltårnet ved Trondheim lufthavn, Værnes. Kirkerommet har en innvendig grunnflate på drøyt 300 m2. Utvendig er kirka 39,7 meter lang. Murverket i tårnet er 27,7 meter høyt. Det mest påtagelige trekket av romansk stil er de rundbuede vinduene.
Kirka har alltid hatt hovedinngang i portalen midt på sørveggen av skipet, mens det vanlige i trønderske steinkirker er inngang gjennom tårnet i vestenden.
Murt av lokal sandstein
Kirka er murt av bruddstein av lokal sandstein. Den beskrives som «Norges mest komplette sandsteinkirke». Veggene er murt opp som kistemur med en kjerne av grov stein og mørtel mellom regelmessig murverk i fasaden. Relieffer, skulturer, gesimser og hjørnekvadre er hugget av klorittskifer. Klorittskiferen kom trolig fra Nidarosdomens brudd i Trondheim. Trappetrinnene i tårnet er hugget av kleberstein, muligens ved domkirkas bygghytte i Trondheim. Arbeidet med bygginga er beregnet til 133 årsverk. Av dette utgjør steinbryting, murarbeid, kalkbrenning med mere, den største delen, med 45 årsverk.
Tårnet i kirkas vestende ble bygd på ustabil grunn, og hellet etter hvert stadig mer vestover. Setningen i tårnet trakk med seg vestre del av langveggene slik at det oppsto sprekker. I nordveggen har sprekken vært forsøkt pusset over, men åpnet seg på nytt; i sørveggen er den skjult bak våpenhuset. Omkring 1250 ble den øverste delen av tårnet – ned til kirkeskipets mønehøyde – revet ned, og erstattet med en tynnere mur som var helt i lodd. De nye lysåpningene/vinduene i tårnet fikk kløverbladlignende buer i tidens gotiske stil. Tårnet har bare inngang fra kirkerommet. Rommet i tårnfoten var sannsynligvis tiltenkt en sentral funksjon. Det er ikke sikkert at det ble brukt som dåpsrom i kirkas tidligste år, men man vet at det ble brukt slik på 1700-tallet. Tårnet fikk nytt tak, med dagens barokke løkkuppel, i 1770. Det var det tredje taket på tårnet i løpet av 1700-tallet. Under gulvet i tårnfoten finnes et murt gravkammer på 3,5 x 3,5 meter, bygd for eierne av Reppe gård i Lånke. Ved restaureringen i 1877 ble det påvist åtte kister her.
Den mest bemerkelsesverdige skulpturen i kirkens yttervegger er Værnesløva ved inngangen til koret. Ellers finnes en løve og andre dekorasjoner over nordportalen. Et løvehode ved det sørvestre vinduet har hodelag og bissel. I alt er det 18 avbildninger av løver og løve-aktige figurer i kirkebygget.