cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustav Smedal
Annet senere virke
Han ble innmeldt i Nasjonal Samling i januar 1942, men var aldri aktiv i partiet. Under krigen opprettet Smedal sammen med Adolf Hoel Norges Ishavskomité, som skulle fortsette arbeidet med å sikre Norges interesser i arktiske områder. Som NS-medlem ble Smedal tilbudt flere maktposisjoner, bl.a. stillinger som høyesterettsjustitiarius, dommer i høyesterett og professorater. Han avslo alle tilbudene, men mottok et æresprofessorat ved Universitetet i Oslo i 1943.
Etter et lengre opphold i utlandet kom han tilbake til Norge, hvor han døde 1951.
The Little Breadwinner
The Little Breadwinner er en britisk stumfilm fra 1916 regissert av Wilfred Noy.
Nataša Krsmanović
Nataša Krsmanović (født 19. juni 1985) er en serbisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hennes ble slått ut i gruppespillet.
Benzoharpiks
Benzoharpiks eller benzo er en harpiks som fremstilles i Sørøst-Asia fra sårede stammer hos flere arter i slekten Styrax. Den er løselig i sprit og anvendes som legemiddel, i røkelse og som fiksativ i parfyme. De vanligste typene er siambenzo som kommer fra Styrax tonkinens og inneholder benzosyre. Den billigere sumatrabenzo kommer fra Styrax benzoin og inneholder både benzosyre og kanelsyre. Benzoharpiks brukes også til å sette smak på mat og har E-nummer 906.
The Eye (KUKL-album)
The Eye er det islandske gothic rock-bandet KUKLs debutalbum. Det ble utgitt på Crass Records i 1984.
Soli Deo Gloria (album)
Soli Deo Gloria er et musikkalbum med Apoptygma Berzerk, utgitt i 1993. Dette er bandets debutalbum.
Para-EM i friidrett 2021 – 5 000 meter menn
5000 meter for menn under Para-EM i friidrett 2021 i Bydgoszcz ble arrangert fra 1. til 5. juni 2021.
Medaljevinnere
*) Fedor Rudakov deltok også, men ble diskvalifisert for å løpe utenfor sin bane.
VM i slalåm-padling 1961
VM i slalåm-padling 1961 (verdensmesterskapet i slalåm-padling) ble arrangert i Hainsberg i Øst-Tyskland i 1961.
Ryukyuøyene
Ryukyuøyene (japansk: Nansei-shotō - 南西諸島; «sørvestlige øyer») er en japansk øygruppe som strekker seg i en bue fra Kyushu, den sørligste av de store, japanske øyene, til Taiwan. Øyene avgrenser det grunne Østkinahavet fra det mye dypere havet på østsiden. Den største øya er Okinawa.
De nordligste øyene tilhører prefekturet Kagoshima, mens de sørlige øyene utgjør prefekturet Okinawa.
Navn
Japanernes bruk av navnet «Ryukyu» skiller seg fra Vestens bruk. I Japan brukes betegnelsen Ryukyuøyene (Ryūkyū-shotō - 琉球諸島) vanligvis bare om øyene som var en del av det historiske kongedømmet Ryukyu, mens Vesten bruker det om hele øykjeden. Hele øykjeden kalles på japansk Nansei-shotō.
Språk
De opprinnelige innbyggerne snakker flere språk som er beslektet med japansk. De som taler standard japansk, forstår ikke uten videre disse språkene, og de er til dels heller ikke innbyrdes forståelige.
Historie
I eldre tid var øyene et eget kongedømme, men de ble etter hvert et lydrike under både Kina og Japan. I 1879 annekterte Japan øyene, og innførte et brutalt styresett med undertrykkelse av den opprinnelige kulturen. Etter andre verdenskrig okkuperte USA prefekturet Okinawa fram til 1972, da Japan igjen fikk herredømme over hele øygruppen. Men det er fortsatt mange amerikanske militærbaser på Okinawa.
Inndeling
Ryukyuøyene (Nansei shotō) er delt inn i flere grupper:
Brankica Mihajlović
Brankica Mihajlović (født 13. april 1991) er en serbisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hennes ble slått ut i gruppespillet.
Nigers riksvåpen
Nigers riksvåpen ble tatt i bruk i 1962 og viser solen, omgitt av et zebuhode og hirseplanter som symbol på landets jordbruk og dyrehold. Spydet og de to kryssede tuaregsverdene viser til folkets militære tapperhet i det mektige riket som fantes i dette området før koloniseringen.
Afrikamesterskapet i friidrett 2018 – 800 meter kvinner
800 meter for kvinner ved Afrikamesterskapet i friidrett 2018 ble arrangert 4. og 5. august på Stephen Keshi Stadium i Asaba, Nigeria.
Forsøksheat
Kvalifisering: De to første i hvert heat (Q) og de to raskeste ellers (q) kvalifiserte seg til finalen.
7 (album)
7 er et musikkalbum med Apoptygma Berzerk, utgitt i 1996.
Ni kapitler om den matematiske kunst
Ni kapitler om den matematiske kunst (forenklet kinesisk: 九章算术, Tradisjonell kinesisk: 九章算術, pinyin: Jiǔzhāng Suànshù) er en kinesisk bok om matematikk, satt sammen av flere generasjoner av lærde fra det 10. århundre f.Kr. til det 2. århundre f.Kr. Bokens siste stadium stammer fra det 1. århundre f.Kr. Boken er en av de tidligst bevarte matematiske tekster fra Kina. De første er Suàn shù shū (筭數書, 202-186 f.Kr.) og Zhou Bi Suan Jing (samlet fra Handynastiet frem til midten av det 2. århundre). Boken legger frem en tilnærmelse til matematikk som sentrerer seg om å finne de mest generelle metoder til å løse problemer. Dette står i kontrast til matematikere i antikkens Hellas som tenderte mot å fremme konklusjoner fra et innledende sett av aksiomer.
Bokens deler tar vanligvis form av formuleringen av et problem, etterfulgt av formuleringen av løsningen, og en forklaring på prosedyren som fører til løsningen. En kommentar til teksten ble skrevet av Liu Hui i det 3. århundre.
Cai Lun
Cai Lun (kinesisk: 蔡倫, pinyin: Cài Lún, Wade-Giles: Ts'ai Lun; født ca år 50 i Guiyang (nå Leiyang) i provinsen Hunan i Kina, død ca. 121 ) var en evnukk og kinesisk minister under keiser He.
Sundland skiftestasjon
Sundland skiftestasjon er en skiftestasjon langs Randsfjordbanen i Drammen mellom Drammen stasjon og Gulskogen. Stasjonen har aldri hatt persontrafikk. Foruten skifteområdet består anlegget blant annet av en skiftehytte fra 1925, en lokomotivstall med verksted for elektriske lokomotiver fra 1950 og et stillverkshus fra 1975. Stillverket befant seg i skiftehytten frem til 1975.
En vognlastterminal er del av anlegget.
The Little Damozel
The Little Damozel er en britisk stumfilm fra 1916, regissert av Wilfred Noy.
Handling
Historien er sentrert rundt en sangerinne fra Monte Carlo, som begynner å bli forelsket i en ivrig gambler, som har mottatt en bestikkelse for å gifte seg med sangerinnen.
Alhambra Theatre (Manchester)
Alhambra Theatre i Higher Openshaw, Manchester, England, ble åpnet i 1910, som en del av H.D. Moorhouse Theatre Circuit, men det ble omgjort til kino ved utbruddet av første verdenskrig i 1914. Kinoen ble seinere en bingohall tidlig på 1960-tallet. Auditoriet ble tilslutt brukt som en sportsklubblokaler, og resten av bygningen ble brukt av en restaurant, et glassverk og som lagringsplass. Bygningen ble revet i 2009 for å gjøre plass til et nytt supermarked (Morrisons).
Rwandas riksvåpen
Rwandas riksvåpen ble endret i 2001 for at det skulle samsvare med landets nye flagg. Teksten er på kinyarwanda og kan oversettes med «Republikken Rawanda – Enhet, arbeid, patriotisme».
Riksvåpenet viser en agasekekurv i midten og to skjold på hver side. I tillegg et tannhjul, en sorghumplante og en kaffeplante og øverst i midten en sol. Solen er også på Rwandas flagg.
Eskilsminne IF
Fotballspilleren Jonathan Levi spilte for Eskilsminne IF som ung.
Rusbrus
Rusbrusen kom til Norge med det britiske produktet Hooch i mai 1996, og den ble da solgt på Vinmonopolet. Reglene for skjenkebevilling for rusbrus var på denne tiden basert på hvordan den ble tilvirket: Hvis den var vinbasert krevdes skjenkebevilling for vin, men hvis den var brennevinsbasert krevdes skjenkebevilling for brennevin. Klassifikasjonen som vin eller brennevin gjorde at rusbrusen ikke kunne selges i dagligvarebutikk. I 1997 solgte Vinmonopolet 701 000 liter rusbrus — 100 000 liter mer enn salget av sterkøl samme år.
Fremskrittspartiet anket vedtaket om å bare selge rusbrus på Vinmonopolet inn for EFTA-domstolen, og her fikk partiet medhold. Grunnlaget for vedtaket var at norsk alkoholpolitikk forskjellsbehandlet ølprodusentene og rusbrusprodusentene. EUs regelverk om frihandel tilsa at alle alkoholholdige varer med samme styrke skulle ha like vilkår. Norske myndigheter fikk da et ultimatum om å enten flytte ølet til Vinmonopolet eller flytte rusbrusen ut i butikkene. Norske myndigheter valgte det sistnevnte, og fra 1. januar 2003 ble det åpnet for salg av rusbrus i butikk. Det ble samtidig åpnet for at steder med skjenkebevilling for øl også kunne skjenke rusbrus.
Jovana Vesović
Jovana Vesović (født 21. juni 1987) er en serbisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hennes ble slått ut i gruppespillet.
Fylkesvei 6706
Fylkesvei 6706 (Fv6706) går mellom Vikhammar og Kvegjardplassen i Malvik.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 941 (Sør-Trøndelag).
Liste over olympiske medaljevinnere i baseball
Liste over olympiske medaljevinnere i baseball inneholder samtlige baseballspillere som har tatt en olympisk medalje i baseball.
Madshus
Madshus er en ski- og skiutstyrsprodusent som holder til på Biri i Gjøvik kommune. De produserer langrennski, turski, skisko og annet ski-tilbehør.
Historie
De første Madshus-skiene ble laget av Martin Madshus i 1906 på en låve i Vardal ved Gjøvik. Produksjonen ble flyttet til Lillehammer i 1936 og videre til dagens beliggenhet på Biri i 1972. Fabrikken ble kjøpt av amerikanske K2 Sports Inc i 1988, men skiene produseres fortsatt på Biri.
Det var tidligere mange skiprodusenter i Norge, men kun Madshus, Åsnes og Rønning Treski, eksisterer i dag.
Herscheløya
Herscheløya (engelsk: Herschel Island, fransk: Île d'Herschel, inuvialuktun: Qikiqtaruk ) er en øy i Beauforthavet utenfor kysten av Yukon i Canada. Den ligger nord i territoriet, omtrent fem km utenfor kysten, og nærmere 1000 km nord for hovedstaden Whitehorse. Det høyeste punktet ligger sentralt på øyas vestside, og ligger 181,7 meter over havet. Øya er en del av Herschel Island – Qikiqtaruk Territorial Park.
Øya var opprinnelig befolket av thulefolk og inuittfolket inuvialuit, som drev med fiske, jakt og hvalfangst. Fra 1889 ble den brukt som overvintringssted for amerikanske hvalfangstskip, og bosetningen Pauline Cove øst på øya hadde på det meste 1500 innbyggere i 1890-årene. Bosetningen ble gradvis forlatt etterhvert som hvalfangsten avtok utover 1900-tallet, og innen 1964 var Herscheløya fullstendig avfolket.
E-læring
E-læring (forkortelse for elektronisk læring) omfatter en rekke former for læringsarbeid der den lærende normalt benytter en datamaskin for å motta lærestoff og oppgaver, arbeide med og diskutere disse og levere sine besvarelser. Vanligvis får de lærende lærestoffet presentert via Internett og presentasjonen kan være interaktiv, enten ved at datamaskinen gir ulike former for respons eller gjennom kommunikasjon med andre lærende og veiledere.
Kunståret 1577
Verk
Noe usikkerhet om årstall
E-læring
Når undervisningen skjer via mobilt utstyr, som mobiltelefoner eller lommedatamaskiner, blir e-læring gjerne kalt for m-læring.
Historie
E-læring har sitt utspring i spesiallagete dataprogrammer og CD-ROM-kurs. Utviklingen skjøt fart på midten av 1990-tallet, og etter hvert som kapasiteten på Internett økte ble nettet i stadig større grad benyttet som distribusjonsmedium for denne typen undervisning.
Innholdet i kursene på CD-plater o.l. var monolittisk, det vil si at de ikke var enkle å dele opp i moduler for gjenbruk. Innholdet ble som regel integrert i selve presentasjonsprogrammet, som hadde sitt eget system for navigering mellom leksjonene. Dette var løsninger som krevde en del utviklingskostnader utover selve innholdsdelen.
Med distribusjon via World Wide Web ble det enklere å skille innholdet fra presentasjonslogikken, og det ble utviklet rene LMS, «Learning Management System», læremiddelsystem eller læringsplattform, som var uavhengige av innhold.
Kursutviklere begynte å lage læremoduler som kunne gjenbrukes (kurspakker uten egne, interne navigasjonssystem) for import til LMS-programmer som tok seg av selv presentasjonen med leksjoner og oppfølging av elevene. Kombinasjonen av slike kurspakker og LMS-nettsteder er i dag den mest utbredte formen for e-læring.
E-læring har i økende grad blitt tatt i bruk i Norge. I en tidlig fase var e-læring populært innen bedriftsopplæring, fordi det er økonomisk og sparsommelig å slippe å sende de ansatte av sted på reise hver gang det er behov for kursing og oppdatering. I løpet av de siste ti årene har imidlertid undervisningsinstitusjoner på alle nivå skaffet seg læringsplattformer. Undervisningsinstitusjonenes bruk omfatter ren fjernundervisning, men den vanligste bruken er som et supplement til ordinær undervisning – noe som gjerne omtales som blended learning.
Læringsplattform
Læringsplattform (LMS) er et kjernebegrep i distribuert undervisning. Et komplett e-læringssystem er sammensatt av et LMS (skolen) og et eller flere e-læringspakker (kursene) med faglig innhold. Det er LMS-et som registrerer elevene, holder orden på pensum og den enkelte elevs framgang, og sørger for at lærestoffet fra riktig kurs kommer til riktig elev til riktig tid.
Lærerne må være med på å utforme og godkjenne kursene, men et e-læringssystem med et godt LMS-program krever minimalt med innsats fra både lærere og administratorer etter at det er kommet i gang. Systemet bør likevel gi elevene anledning til å kommunisere med en menneskelig lærer når de har behov for det.
Little Eve Edgarton
Little Eve Edgarton er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Robert Leonard.
Holt County (Nebraska)
Holt County er et fylke i den amerikanske delstaten Nebraska.
Isabella d’Este
Isabella d'Este (født 19. mai 1474 i Ferrara, død 13. februar 1539 samme sted) var marchesa av Mantova og en av de ledende kvinnene i den italienske renessansen som en betydelig kulturell og politisk figur. Hun beskyttet kunstartene foruten selv å være en foregangskvinne innenfor mote, og hennes innovative klesstil ble kopiert av andre kvinner over hele Italia og ved det franske hoffet. Poeten Ariosto roste henne som den «frie og høymodige Isabella», mens forfatteren Matteo Bandello beskrev henne som den «fremste blant kvinner». Diplomaten Niccolò da Correggio gikk enda lengre ved å hylle henne som «verdens førstedame».
Hun fungerte som regent av Mantova i fraværet til sin ektemann, Gianfrancesco II Gonzaga, marki av Mantova og ved sin sønns umyndighet, Federico II Gonzaga. I 1500 møtte hun kong Ludvig XII av Frankrike i Milano på en diplomatisk reise for å overtale ham til ikke å sende soldater mot Mantova.
Tidlig liv
Grunnet den store mengde brev mellom Isabella og hennes familie og venner, er hennes liv uvanlig veldokumentert. Hun ble født tirsdag den 19. mai 1474 klokken 9 om kvelden i Ferrara som datter av Ercole I d'Este, hertug av Ferrara og Leonora av Napoli. Leonora var datter av kong Ferdinand I av Napoli, og Isabella av Taranto.
Et år senere den 29. juni 1475 ble hennes søster Beatrice d'Este født, og i 1476 og 1477 to brødre, Alfonso og Ippolito. I 1479 og 1480 ble ytterligere to brødre født, Ferrante og Sigismondo. Av alle barna ble Isabella betraktet som yndlingsbarnet. I 1479, et år etter Ferrantes fødsel, reiste barna til Napoli sammen med sin mor. Da hennes mor reiste tilbake til Ferrara fulgte Isabella med henne, mens de andre barna ble igjen hos deres bestefar i de neste åtte årene. Det var i løpet av reisene med sin mor at Isabella ble bevandret i diplomatiet og statsmannskunst.
Utdannelse
Isabella, ved å være naturlig begavet fra tidlig av, mottok en utmerket utdannelse, hvilket få kvinner fikk på denne tiden fikk. Som barn studerte hun romersk historie, og lærte seg raskt å oversette fra gresk og latin. På grunn av sitt intellekt, kunne hun ofte diskutere klassikerne og politikk med ambassadører. Hun ble personlig kjent med kunstmalere, musikere, forfattere, og lærde som levde ved hoffet. Foruten hennes kunnskaper i historie og språk, kunne hun også sitere Vergil og Terents utenat. Hun var også begavet som sanger og musiker, og ble opplært til å spille på lutt av Giovanni Angelo Testagrossa. I tillegg til dette konstruerte hun ny danser etter selv å ha blitt instruert i dans av Ambrogio, en jødisk dansemester.
Hun ble beskrevet som fysisk attraktiv, skjønt noe lubben, men hadde «livlige øyne» og var «livlig elskverdig».
I 1480 da hun var seks år gammel ble hun trolovet til Gianfrancesco, arvingen til markiet Mantova. Selv om han ikke var direkte kjekk å se på skal Isabella ha beundret ham for hans styrke og tapperhet og hun anså ham for å være en dannet mann. Etter deres første få møter, fant hun ut at hun likte hans selskap og tilbrakte de neste få årene på å bli kjent med ham og forberede seg selv på å bli den neste marchesa av Mantova. I løpet av deres forlovelsestid skattet hun de brev, dikt og sonetter som han sendte til henne som gaver.
São Tomé og Príncipes riksvåpen
São Tomé og Príncipes riksvåpen har et skjold med på gull bunn en naturfarget palme, og som skjoldholdere en falk og en due, begge stående og med løftede vinger. På øvre skjoldkant er det en vulst og på den en blå stjerne. Over stjernen er det et flagrende gult bånd med landets navn. Under skjoldet er det et flagrende gult bånd som skjoldholderne står på, og som har tekst med landets motto: «Enhet, disiplin, arbeid».
Isabella d’Este
Ekteskap
Ti år senere den 11. februar 1490 da Isabella var 16 år gammel giftet hun seg med Gianfrancesco II Gonzaga, som nettopp hadde blitt marki, 24 år gammel. I tillegg var han også generalkaptein av hærene til republikken Venezia. Hun brakte med seg i ekteskapet sin medgift, 3000 dukater, verdifulle smykker, bestikk og et sølvservice. Forut den storslagne banketten som fulgte bryllupsseremonien, red Isabella rundt i hovedgatene i Ferrara på en hest dekket av gull og edelsteiner.
Gianfrancesco i sin egenskap som hærfører av Venezias hær måtte ofte reise inn til Venezia for konferanser og etterlot da Isabella i Mantova på egen hånd ved La Reggia, det gamle palasset som var hovedsetet til huset Gonzaga. Hun manglet ikke selskap, hennes mor og søster Beatrice var der også, og etter at hun møtte Elisabetta Gonzaga, sin 18 år gamle svigerinne, ble de to kvinnene nære venner. De likte å lese bøker, spille kort og reise rundt på landet sammen. En av deres reiser strakte seg så langt som til Gardasjøen ved et av Gianfrancescos fravær. og reiste senere til Venezia. De opprettholdt en fast brevveksling fram til Elisabettas død i 1526.
Etter bortimot fire år som gift født Isabella i desember 1493 sitt første barn av til sist åtte; det var en datter, Eleonora som de kom til å kalle Leonora.
Barn
Isabella og Gianfrancesco fikk åtte barn:
Lucrezia Borgia
Et år etter at hun hadde giftet seg med Isabellas bror Alfonso, ble den beryktede Lucrezia Borgia elskerinnen til Gianfrancesco. Isabella hadde født en datter, Ippolita, på omtrent samme tid, og hun fortsatte å føde barn under hele den tiden hvor Gianfrancesco og Lucrezia hadde sitt utenomekteskapelige affære som var mer seksuelt enn romantisk. Lucrezia hadde tidligere gjort forsøk på å bli venner med Isabella, noe som var blitt kaldt avslått. Fra den tiden da Lucrezia første gang kom til Ferrara som Alfonsos framtidige brud hadde Isabella, til tross for at hun var vertinne ved bryllupsfestene, sett på Lucrezia som en rival som hun forsøkte å overgå ved hver mulighet. Gianfrancescos æffære med Lucrezia, hvis skjønnhet var berømt, førte til voldsom sjalu og store lidelser for Isabella. Affæren ble til sist avsluttet da Gianfrancesco oppdaget at han var blitt smittet med syfilis som et resultat av sin omgang med prostituerte.
Regentskap
Isabella spilte en betydelig rolle i Mantova i løpet av byens vanskelige tider. Da hennes ektemann ble tatt til fange i 1509 og som gissel i Venezia, tok hun kontroll over Mantovas militære styrker og holdt angriperne unna fram til han ble løslatt i 1512. Det samme året var hun vertinne ved kongressen i Mantova hvor spørsmålene om Firenze og Milano ble avgjort. Som hersker framsto hun som mer selvsikker og kompetent enn sin ektefelle. Da hun ble rost for dette da Gianfrancesco kom tilbake, ble han rasende og ydmyket av å bli overgått av sin hustrus overlegne politiske evner. Det førte til at deres ekteskap og forhold brøt ugjenkallelig sammen. Som resultat av separasjonen begynte Isabella å reise fritt og levde uavhengig av sin ektemann fram til hans død den 19. mars 1519.
Etter Gianfrancescos død styrte Isabella Mantova som regent for sin sønn Federico. Hun fortsatte å spille en økende betydningsfull rolle i italiensk politikk, og økte stadig Mantovas posisjon. Hun var sterkt medvirkende i å opphøye Mantova til et hertugdømme som ble oppnådde ved behendig diplomatisk bruk av hennes sønn ekteskapskontrakt. Hun oppnådde også å skaffe sin andre sønn en posisjon som kardinal. Hun viste en politisk skarpsindighet i sine forhandlinger med César de Borja som hadde fordrevet Guidobaldo da Montefeltro, hertug av Urbino, ektefelle av hennes svigerinne og god venninne Elisabetta Gonzaga i 1502.
Kulturelle aktiviteter og diplomatiske reiser
Gjennom sin ekteskap og i løpet av sin tid som regent, når hun ikke håndterte statens affærer, foretrakk Isabella å tilbringe sine frie tid med kulturelle aktiviteter. Hun leste bøker, skrev brev, og spilte lutt (se artikkelen Bartolomeo Tromboncino). Hun likte det siste så godt at hun snart ønsket å eksperimentere med alle nye musikkinstrumenter som ble gjort tilgjengelig. I tillegg til musikken, samlet hun på kunst og støttet filosofer, poeter og malere som Tiziano, Rafael, Bellini og Leonardo da Vinci. Gjentatte ganger forsøkte hun å få Leonardo til male henne, men kun en skisse ble gjort. Hun klagde i et brev til kunstneren at hennes ektemann hadde gitt bort skissen og anmodet om en ny, noe hun aldri fikk. Hennes bønn om et maleri uansett emne ble også ignorert.
Som en som var ledende innenfor den samtidige moten, skaffet hun seg de fineste kleder, inkludert pelsverk som de nyeste destillasjoner for parfymer, noe hun framstilte selv og sendte fra seg som gaver. Hennes klesstil var enkle, gutteaktige hetter i kontrast med kjoler som var rikt brodert og med en dyp utringning som avslørte brystvortene, noe som ble etterlignet over hele Italia og ved det franske hoffet. Anna av Bretagne, hertuginne av Bretagne og Frankrikes dronning, etterlignet ofte Isabellas moter og fikk gjort en motedukke i hennes likhet.
Isabella møtte den franske kongen i Milano i 1500 på en suksessfull diplomatisk reiste som hun gjorde for å beskyte Mantova fra fransk invasjon. Ludvig XII av Frankrike ble imponert over hennes fortryllende personlighet og skarpe hode. Det var mens hun ble underholdt av kong Ludvig, mens de franske troppene okkuperte Milano, at hun tilbød asyl for flyktninger fra Milano, blant annet Cecilia Gallerani, den dannete elskerinnen til ektemannen av hennes søster Beatrice, Ludovico Sforza, hertug av Milano. Isabella presenterte Cecilia for den franske kongen som siden beskrev henne som en «frue av sjeldne gaver og sjarm».
«Hengiven statsoverhode»
Som enke ble Isabella i en alder av 45 år en «hengiven statsoverhode». Hennes posisjon som marchesa krevde stor oppmerksomhet fra henne og ble nødt til å studere de problemer som møtte en hersker av en bystat. For å bedre forholdene for sine undersåtter studerte hun arkitektur, jordbruk og industri og fulgte prinsippene som Niccolò Machiavelli hadde fremmet for herskere i sin bok Fyrsten. Til gjengjeld ble hun respektert og elsket av folket i Mantova.
Hun forlot Mantova for å reise til Roma i 1527 etter å ha blitt involvert i en konflikt med sin sønn. Hun var tilstede under den katastrofale plyndringen av Roma det samme året, og hun omgjorde sin hus til et tilfluktssted for rundt 2000 mennesker som flyktet fra soldatene til Det tysk-romerske rike. Hennes hus var et av de få som ikke ble angrepet, grunnet det faktum at hennes sønn var et medlem av angripernes hær. Da hun dro greide hun å skaffe trygg passasje for alle de flyktningene som hadde søkt tilflukt i hennes hjem.
Senere år og død
Etter at Roma ble stabilisert igjen etter plyndringen, forlot hun Roma og reiste tilbake til Mantova. Hun gjorde byen til et sentrum for kulturen, åpnet en pikeskole, og gjorde sitt palass om til et museum for de mest kostbare kunstgjenstander. Det var likevel ikke nok for å tilfredsstille henne, allerede midten av 60-årene, og hun vendte tilbake til det politiske liv og styrte Solarolo i Romagna inntil hun døde den 13. februar 1539.
Arv og ettermæle
I løpet av sitt liv og etter sin død var det mange poeter, paver og statsmenn som hyllet henne. Pave Leo X inviterte henne til behandle ham med «like mye vennskap som du vil gi din bror». Den sistnevntes sekretær Pietro Bembo beskrev hanne som «en av de klokeste og mest heldige av alle kvinner», mens forfatteren Matteo Bandello skrev at hun var «den fremste blant alle kvinner», og diplomaten Niccolò da Correggio kalte henne for «verdens førstedame».
Neidhart von Reuental
Neidhart von Reuental (middelhøytysk: Nîthart von Riuwental) var en av de mest berømte og betydelige tyske minnesänger, og levde i første halvdel av 1200-tallet. Mellom 56 og 132 lieder og 55 melodier har overlevd til våre dager. De mange samtidige verker påvirket av hans stil («Pseudo-Neidhart») viser hvor stor utbredelse og anerkjennelse musikken hans fikk. Navnet Neidhart er sannsynligvis et pseudonym, og bare ett av flere navn dikteren brukte.
Siddharthnagar (distrikt)
Siddharthnagar (hindi: सिद्धार्थनगर ज़िला, urdu: سدھارتھ نگر ضلع ) er et distrikt i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Distriktets hovedstad er Navgarh.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,553,526 innbyggere i distriktet, mot 2,040,085 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 6,28 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 18,24 % i 2011 mot 21,32 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 964 i 2011.
Hitchcock County
Fylket har et totalt areal på 1,861 km² hvorav 22 km² vann og hadde 2,908 innbyggere ifølge folketellingen i 2010. Fylkesete er Trenton og største by i fylket er Culbertson.
Historie
Hitchcock County ble dannet i 1873. Det fikk sitt navn etter senator Phineas Warren Hitchcock.
Den sentralafrikanske republikks riksvåpen
Den sentralafrikanske republikks riksvåpen er ifra 1963 og består av et skjold med republikkens flagg på sidene og solen som stiger opp over skjoldet. Over og under våpenet er det bannere med landets motto.
Elefanten og treet symboliserer naturen. Gullstjernen over det afrikanske flagget står for republikkens posisjon. Den sorte hånden representerer partiet MESAN.
Cuthbert
Cuthbert er et sjeldent engelsk mannsnavn med gammelengelsk opprinnelse.
Etymologi
Navneleddet cuth har opprinnelse i gammelengelske cūþ, «kjent, berømt». Navneleddet bert har opprinnelse i gammelengelske beorht og urgermanske *berhtaz, «lys». Den norrøne formen av navneleddet er bjartr.
Utbredelse
Cuthbert var et populært mannsnavn i England på 600- og 700-tallet og igjen på 1600- og 1700-tallet.
Navnet er fortsatt i bruk, men er svært sjeldent.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Senegals riksvåpen
Senegals riksvåpen består av en skjold som er delt to felt, til venstre et rødt med en oppreist gyllen løve, symbol for styrke, og til høyre på gul bakgrunn et baobabtre over en grønn bølgelinje som symboliserer Senegalelven. Skjoldet er omkranset av to sølvfargede palmekvister. Over skjoldet mellom palmekvistene en femoddet grønn stjerne og under en medalje. Et sølvfarget bånd som er flettet rundt palmekvistene med mottoet på fransk «Un peuple, un but une foi» («Et folk, et mål en tro»).
VM i slalåm-padling 1963
VM i slalåm-padling 1963 (verdensmesterskapet i slalåm-padling) ble arrangert i Spittal i Østerrike i 1963.
Gardens of the World with Audrey Hepburn
Gardens of the World with Audrey Hepburn er en amerikansk dokumentarserie om verdens vakreste og mest bemerkelsesverdige hager. Audrey Hepburn var programleder for TV-serien og deltok også i fortellerrollen sammen med Michael York. Hepburn vant en Primetime Emmy Award for beste individuelle prestasjon innen informasjonsprogram for arbeidet. Dokumentarserien gikk på TV-kanalen PBS og bestod av totalt åtte episoder som varte i en halvtime hver.
En introduksjon til TV-serien ble sendt på PBS i mars 1991. TV-serien hadde premiere 21. januar 1993, én dag etter Hepburns dødsfall. Barbara Saltzman fra Los Angeles Times skrev at tidspunktet for sendingen var uheldig, «men rosens tidløse skjønnhet i første episode er et passende symbol på hennes eleganse og stil». Hun skrev videre at Hepburn var «en minneverdig turguide» i den første episoden «Roses and Rose Gardens». De to siste episodene av TV-serien ble sendt i januar 1996. Dokumentarserien ble sendt på TV i mer enn 30 land, og i 1999 ble de åtte episodene utgitt på DVD. En ny DVD-utgivelse kom i september 2006. Audrey Hepburns scener ble spilt inn våren og sommeren 1990 i både offentlige og private hager i England, Frankrike, Italia, Japan, Nederland, Den dominikanske republikk og USA. Fra hjemmet sitt i Tolochenaz i Sveits skrev Hepburn forordene til boken som ble utgitt i forbindelse med TV-serien.
Hepburn elsket natur og blomsterhager og så en sjelden mulighet til å vise frem den skjønnheten på en poetisk og meningsfull måte. Samboeren Robert Wolders har sagt at TV-serien ble en veldig personlig og kreativ opplevelse for henne.
Mormor og de åtte ungene (film)
Mormor og de åtte ungene er en norsk musikal og barnefilm fra 2013. Filmen er regissert av Lisa Marie Gamlem. Marit Opsahl Grefberg spiller hovedrollen som Mormor.
Handling
Mormor og de åtte ungene er historien om Mona på 7 år og familien hennes som får overrakselsesbesøk av Mormor som i all hemmelighet har reist fra gamlehjemmet. Så blir familiens lastebil borte - og sammen legger Mona og Mormor ut på tur i byen, på jakt etter tyven.
Om filmen
Mormor og de åtte ungene er inspirert av Anne-Cath. Vestlys barnebokserie Mormor og de åtte ungene. FIlmen er laget som en musikal og skuespillerne synger flere låter i filmen. Komponistene Kate Havnevik, Stein Johan Grieg Halvorsen, Eyvind Andreas Skeie og Nils Petter Mørland skrev alle låtene til filmen. Nils Petter Mørland skrev sang tekstene. Sangene ble spilt inn med Stavanger Symfoniorkester og utgitt på CD i forkant av filmen. Musikken ble nominert til Kanonprisen.
Filmen hadde et budsjett på drøyt 10 millioner kroner.
Soundtrack
Mormor og De 8 Ungene Film Musikal Soundtrack
Sabine Hauswirth
Sabine Hauswirth (født 8. desember 1987) er en sveitsisk orienteringsløper. Hauswirth er verdensmester og europamester i stafett. Hun representerer den norske orienteringsklubben Halden Skiklubb og det sveitsiske landslaget.
Sabine Hauswirth hadde en brukbar juniorkarriere. Hun kom på 4.-plass på langdistansen i junior-VM i australske Dubbo i 2007. I samme mesterskap tok hun bronsemedalje på stafetten sammen med det sveitsiske laget. Deretter gikk det syv år før Hauswirth tok sin neste internasjonale mesterskapsmedalje.
Hun løp i 2015 sisteetappen på Haldens 1.lag i Venla. Laget endte på 8.-plass. 15. oktober 2016 ble hun nummer to på langdistanse i verdenscupavslutningen på hjemmebane i Aarau.
Under VM i Estland 2017, ble Sveits nummer tre på sprintstafetten. Hauswirth løp siste etappe på det sveitsiske bronselaget som ellers bestod av Elena Roos, Florian Howald og Martin Hubmann.
Dietrich von Choltitz
Han ble generalmajor i 1942 og general i infanteriet i 1944. Choltitz mottok Ridderkorset av Jernkorset i 1940.
Tidlig militær karriere
Under den første verdenskrig var Choltitz løytnant i den saksiske hærs infanteri på vestfronten. Han ble alvorlig såret i oktober 1914. Han forble i Reichswehr under Weimarrepublikken og ble kaptein i kavaleriet i 1929. Senere ble han kommandant for 3. bataljon av 16. Luftlande-Infanterieregiment.
Andre verdenskrig
I krigen mot Sovjetunionen var Choltitzs med på beleiringen av Sevastopol i juni 1942. Samme år ble han generalmajor og i 1943 generalløytnant. Han var også i tillegg assisterende kommandant av 260. infanteridivisjon og kommandant for 48. Panzerkorps. Fra mars 1944 tjenestegjorde han ved fronten i Italia og fra juni 1944 på vestfronten.
Kommandant for Paris
I august 1944 ble han utnevnt av Adolf Hitler personlig til Wehrmachtkommandant for Paris. Kommandanturet var ved Place de l'Opéra og generalen bodde i Hôtel Le Meurice på 228 Rue de Rivoli. Choltitz kom til Paris, som etterfølger av den avløste kommandant Hans von Boineburg-Lengsfeld, den 9. august 1944.
Hitler anså ham som rett mann til å sørge for å utføre for den eventuelle, men planlagte ødeleggelse av de viktigere monumenter i den franske hovedstaden.
Han bisto deretter også de frie franske styrker, som var de første til å innta byen, ved å overbevise de spredte tyske styrker til å kapitulere ved å selv kjøre rundt i en høyttalerbil i det sentrale Paris. Hans ordre ble adlydt av de fleste arméenheter.
I sin tid som kommandant forhandlet Choltitz via den svenske generalkonsulen i Paris, Raoul Nordling, og dennes bror Rolf Nordling, med såvel den franske motstandsbevegelsen som franske militære, og den 25. august kapitulerte han og en styrke på 17 000 mann til den franske general Philippe Leclerc og lederen for motstandsbevegelsen Henri Rol-Tanguy på Gare Montparnasse. For sin fortjeneste å ha forhindret et nytt Stalingrad ble han av noen ansett som «Paris' redningsmann».
Etterkrigstiden
von Choltitz var i alliert krigsfangenskap fra august 1944 til april 1947. Han ble bragt til den engelske krigsfangeleiren Trent Park, der samtalene de innesperrede offiserene seg imellom ble hemmelig avlyttet og lydregistrert.
Ifølge en avlyttingsprotokoll av 29. august 1944 sa Choltitz: «Det tyngste oppdrag som jeg noensinne har gjennomført – men da også med største konsekvens –, er likvideringen av jødene.» Det var mens Choltitz 1941/42 var kommandant for et regiment på Krim i Sovjetunionen. Wehrmacht-enheter og -soldater begikk fra 1941 til 1945 mange krigsforbrytelser i de erobrede deler av Sovjetunionen.
Ifølge Sönke Neitzel i boken Abgehört (2005, på grunnlag av avlyttingsprotokoller fra Trent Park ) var Choltitz en av de få generaler som bekjente seg til noen form for personlig ansvar.
I april 1947 ble Choltitz løslatt. Han bodde så resten av livet i Baden-Baden og døde den 5. november 1966. Både høyerestående tyske offiserer og høye franske offiserer deltok under bisettelsen.
Pselaphini
Pselaphini er en gruppe av små, rødlige eller brunlige biller, der mange av artene er knyttet til maur. De ble før gjerne regnet som en egen familie, men nyere fylogenetiske undersøkelser tyder på at de bør regnes som en undergruppe av kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, spinkle, blanke, gjerne rødlige køllebiller. Gruppen kjennes særlig på at kroppsformen er forholdsvis slank, og antenner og palper lange og klubbeformede.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende. De fleste lever sannsynligvis av midd og andre små leddyr.
Marie Elizabeth Larsen
Marie Elizabeth Larsen (født 20. september 1871 i Kristiania, død 1. juli 1947) var en norsk forfatter og oversetter som utga flere av sine bøker under navnet Marie Elizabeth.
Liv og virke
Larsen oppholdt seg flere år i Frankrike, hvor hun drev litterært arbeid.
Bogstaveligheden
Bogstaveligheden var en dansk selskapelig forening som hadde som formål å avholde diskusjonskvelder om kunst og litteratur. Foreningen hadde tilknytning til bladet Ude og Hjemme og ble stiftet i 1880. I de to årene foreningen eksisterte fungerte den også som støtte for yngre radikale intellektuelle
Type A
Type A var Bærumsbanens første nye vogntype. Tilsammen 19 motorvogner og 18 tilhengere som ble levert fra Tyskland og Skabo jernbanevognfabrik A/S i Norge. Leveringen skjedde i årene 1924 til 1927. De fikk etter hvert et dårlig rykte pga. bremsene. Først og fremst var det tilhengerbremsene som var utfordrende, men dette kan også ha vært et vedlikeholdsproblem. Først i 1939 ved levering av gullfiskene, der 20 av disse fikk betegnelsen type B, fikk vognene fra 1924-26 betegnelsen A.
Bogstaveligheden
Initiativtaker til stiftelsen av foreningen var Frederik Hendriksen, men opphavsmannen til ideen var Pietro Krohn. Tanken var at det skulle avholdes møter i vinterhalvåret en gang i måneden, men det ble også holdt sommerutflukter. Avholdelse av møtene skulle medlemmene stå for på skift etter alfabetisk orden og derfor foreslo Kristian Zahrtmann at Bogstaveligheden kunne være foreningens navn.
Type A
Lilleakerbanen
Kristiania Elektriske Sporvei (KES) åpnet forlengelsen av sporveislinjen ved Skøyen til Lilleaker 9. mai 1919. Dette var en ekte forstadsbane med skinner og baneprofil utformet for jernbanevirksomhet fremfor sporvei. KES, også kjent som «Blåtrikken», måtte bygge om flere eldre toakslede vogner for Lilleakerbanen mellom Lilleaker og Jernbanetorget i Oslo sentrum. I og med at banen var planlagt forlenget vestover ut i Bærum, var det klart at nye vogner måtte til. KES bestemte seg for å kjøpe togsett, motorvogn og tilhenger.
Bogstaveligheden
På stiftelsesmøtet som antakelig var den 20. februar 1880 hos Hendriksen, gikk en liste rundt med navn på foreslåtte medlemmer, som alle skulle godkjennes av de fremmøtte. Medlemmene var hovedsakelig en gruppe malere og en gruppe forfattere, men også andre ble medlemmer.
Type A
Lilleakerbanen
Van der Zypen & Charlier i Köln-Deutz fikk ordren på vognkasser og boggier til tolv motorvogner og tolv tilhengere etter en anbudskonkurranse med mange deltakere fra flere land. Vognenes hovedarrangement som 12 meter lange endeinngangsvogner med tverrseter var gitt av Kristiania Elektriske Sporvei. Motorer og elektrisk utstyr ble bestilt fra Siemens Norge, mens mye annet utstyr ble handlet inn fra ulike leverandører. Med unntak av nr. 1 som ble montert og prøvekjørt i Köln, ble vognene montert på Majorstuen. Fra mai 1924 ble vognene satt i drift på Lilleakerbanen som ble omdøpt til Bærumsbanen i forbindelse med åpningen av forlengelsen til Bekkestua.
A-vognene
Det var to typer, Type A1 produsert av van der Zypen & Charlier og Type A2 produsert av Skabo Jernbanefabrik.
A2-vognene ble bygget av norske Skabo Jernbanefabrik som i 1926-27 levert tre togsett til Bærumsbanen og fire motorvogner samt tre tilhengere til A/S Akersbanene for bruk på Østensjøbanen. Den var også en forstadsbane, åpnet i 1926. A2-togsettene var så å si lik de tyske. Opprinnelig var det ikke meningen at Bærumsbanen skulle ta lokaltrafikk på bystrekningen, men det ble de tvunget til. Da ble det langt mer av- og påstigning - og plattformene uhensiktsmessig små. En av grunnene til at plattformene ble så små var at Kristiania Sporveisselskap / Oslo Sporveier hadde satt krav til at vognene ikke kunne være lengre enn 12 meter. De norskbygde A2-vognene fikk lov til å bli noe lengre, opp til 12,6 meter, mens bredden ble den samme.
A-vognene hadde en hastighet i samsvar med det som var tillatt da banen ble åpnet - en toppfart på 45 km/h. Etter hvert som tillatt hastighet økte ble vognene oppfattet som noe langsomme. Før forlengelsen til Kolsås i 1930 endret Bærumsbanen utvekslingen på vognene for at de skulle gå fortere. Opprinnelig ønsket en at vognene skulle ha kontaktorstyring og motstandsbremser, men Siemens klarte ikke å få til det med den korte vognlengden. Da ble det hovedstrømskontrollere med kontaktoravlastning samt trykkluftbremser som driftsbrems. Vognene var bygget for å kunne kjøres med to tilhengere og det krevde mye trykkluft. En valgte da en løsning hvor tilhengerne ble bremset med ikke gradvis løsbare indirekte bremser, mens motorvogn ble bremset med direktebrems. Den ble matet med trykksenkningen i den gjennomgående hovedledningen for å spare trykkluft. Det kunne være krevende å betjene bremsene ved f.eks. køkjøring. Som farebrems kunne en kortslutte motorene.
Østensjøbanen
Som en forstadsbane trengte Østensjøbanen materiell for trafikken fra Østensjøvannet til Oslo sentrum. Skabo Jernbanevognfabrik A/S leverte 4 motorvogner og 3 tilhengere i 1926-1927 som overtok etter de leide vognene fra Ekebergbanen. Motorvognene var nummerert med nr. 1, 3, 5 og 7 mens tilhengerne fikk nr. 2, 4 og 6.
De ble malt okergule rundt vinduene med røde vognsider og gule påskrifter. Bærumsbanens vogner var malt hvite med skyggeskrift - etter få år ble de grå for å gi kontrast til reklame.
Fred og krig
I 1937 hadde A/S Bærumsbanen overtatt Østensjøbanen sammen med 4 motorvogner som fikk nr. 31-34 og tilhengerne fikk nr. 35-37. Med en banestrekning fra Oppsal til Kolsås var byens lengste linje dannet. Men trafikken gikk gjennom byen der farlige situasjoner hadde oppstått og der var ikke nok vogner. Oslo Sporveier og Bærumsbanen kom til enighet om å ha trikker med kapasitet for forstadsbanetrafikk mellom Oppsal og Jar mens en ny linje Jar-Sørbyhaugen med forbindelse til de vestlige banerskulle bygges. I 1942 var den nye linjen klar.. I 1938 var de første trikker, de såkalte Gullfiskene med typebetegnelse (litra) B kommet i trafikk på Oppsal-Kolsås. De eldre forstadsbanevognene fikk typebetegnelsen (litra) A.
Krigsutbruddet den 9. april 1940 fulgte til en intense periode for A-vognene som måtte settes inn for bygging av nye forstadsbanevogner eller til innsats for trafikkoppgangen i løpet av krigen. Godstransport langs Kolsåsbanen ble overført til skinnene med motorvognene nr. 28 og nr. 34 ominnredet til godsvogner mellom Kolsås og Oppsal sammen med nr. 25 tilhenger. Tilhengerne 15, 17 og 23 fikk alle brenkene fjernet for kun ståplass i rushtiden. A-vognene til tross for alle feil var slitesterkt med stor pålitelighet tross alt annet. Men de var involvert i en rekke ulykker som for det meste gikk ut over tyskerne. En beretning vil at en A-vogn skulle ha rammet en lett stridsvogn (Kübelwagen) og dyttet den mot nærmeste mur- og gjennom den.
Tyskerne rekvirerte to togsett, motorvognene nr. 3 og nr. 9 samt tilhengerne nr. 36 og 27 for overføring til München i januar til juni 1944. Der ble motorvognene litterert som X3 2029 og 2030 mens tilhengerne ble x3 2229 og 2230. Etter krigen var bare motorvognene vendt tilbake, nr. 3 ble ombygget til arbeidsvogn for baneavdelingen mens nr. 9 som var i dårlig forfatning, ble tatt inn for ombyggingen til en ny D-vogn på Avløs. Men ombyggingen ble starten på en ny type, C2.
A-vognene mot slutten
8. august 1958 ble den siste dag for A-vognene i persontrafikk, for konduktøren på tilhengeren nr. 13 husket ikke å trekke ned pantografen før vogntoget passerte kontakten i kjøretråden for styring av pensen. Pensen ble så lagt over mellom boggiene på motorvogn nr. 28 som sporet av ved Handelsbygningen. Umiddelbart ble alle A-vogner satt bort til opphugging eller ombygging til arbeidsvogner.
A-vognenes påliteligheten gjorde disse ettertraktet som arbeidsvogner for verksteds/baneavdelingen for Oslo Sporveier og Bærumsbanen, nr. 1, nr. 34, nr. 33, nr. 28 og nr. 4 samt nr. 3 «Karlsvogna» var ombygget til nr. 395, nr. 397, nr. 396, nr. 398, nr. 394 og nr. 393. 394 og 396 var utstyrt med strømsko for Grorudbanen som var under bygging til T-bane med tredje skinne. 394 ble ødelagt av et T-banetog som kjørte inn i arbeidsvognen da den stod i fangsporet på Helsfyr. 398 brant opp i 1970. Alle gjenværende A-vognene ble samlet på Avløs.
393 var utrykningsvogn for verkstedet og rangervogn Avløs. 395 var ledningsvogn. 396 var benyttet for kjøring med snøplog og sveisetralle. 397 var lokomotiv og reserve for 396. 398 var holdt i reserve.
397 ble ødelagt i kollisjon med et 1300-tog på Sognsvannsbanen i 1982. I 1988 ble de tre siste vognene gitt nye numre. 395 ble 438, 396 ble 337 og 393 ble 338. Kort tid etter var 337 ødelagt i kollisjon med et 1300-tog på Durud. Ved februar 1993 var 338 og 438 i bruk.
Bogstaveligheden
Til møtene på vinteren ble det innimellom også invitert gjester, blant annet Karl Warburg, Fritz Thaulow og Peter Christen Asbjørnsen, ellers var det foreningens egne medlemmer som underholdt med opplesning av ikke-publiserte tekster.
Foreningens mål var diskusjon og debatt som sikkert har vært inspirende, men bølgene gikk også høyt mellom de sterke personlighetene. Foreningens levetid ble også kun to år med siste møte i juni 1882.
Medlemmene
Malerne:
Michael Ancher, Christian Blache, Godfred Christensen, Vilhelm Groth, Hans Nikolaj Hansen, Erik Henningsen, Valdemar Irminger, August Jerndorff, Viggo Johansen, Pietro Krohn, P.S. Krøyer, Karl Madsen, Thorvald Niss, Frans Schwartz, Carl Thomsen, Laurits Tuxen, Christian Zacho og Kristian Zahrtmann.
Dikterne og forfatterne:
Edvard Brandes, Georg Brandes, Holger Drachmann, Martinus Galschiøt, Karl Gjellerup, J.P. Jacobsen, Sophus Schandorph og Erik Skram.
Andre:
George Buchanan
George Buchanan (født 1506 i Killearn i Skottland, død 28. september 1582 i Edinburgh) var en skotsk humanist, nylatinsk dikter og historieskriver.
Liv og virke
Under 1520- og 1530-årene studerte Buchanan hovedsakelig i Paris, der han ble kjent med reformasjonen. Etter sin hjemkomst til Skottland skrev han satiriske dikt mot munkene. Han foreleste fra 1540 i Bordeaux og fra 1544 i Paris. Han virket virksom i Portugal, der han ble anklaget for inkvisisjonen. Fra 1561 var Buchanan i Skottland der han, nå tilknyttet reformasjonskreftene, var prins Jakobs lærer.
Little Lady Eileen
Handling
En ung irsk kvinne, Lady Eileen, tror på ordene til en skomaker som spår at hun kommer til å se ansiktet til sin fremtidige ektemann hvis hun ser ned i vannet i en brønn. Men Stanley Churchill kommer tilfeldigvis forbi, samtidig som hun stirrer ned i vannet.
De to forelsker seg, og planlegger snart å gifte seg. Men Stanley har også en tvilling-bror, George, som bestemmer seg for å narre den unge kvinnen ved å utgi seg som broren hans. De blir snart gift, men Eileen får snart vite sannheten og forsøker å stikke av.
George Buchanan
Liv og virke
Blant hans skrifter kan fremheves den mot Maria Stuart rettede pamfletten Detectio Mariæ reginæ (1571) og De jure regni apud scotos (1579), der han gjør gjeldende at folket er utspringet fil statens makt. Buchanan skrev også mange latinske dikt og tragedier og foretok en metrisk oversetning av Salmenes bok. Han er imidlertid blitt mest kjent for skotske historie, Rerum scoticarum historia (1582).
Ќ
Ќ (minuskel: ќ) er en bokstav i det kyrilliske alfabetet. Den er brukt i makedonsk, og blir på latinske bokstaver transkribert som ć, eventuelt som ḱ. Den tilsvarer den serbiske bokstaven Ћ, som også transkriberes som ć. Den representerer lyden [c]~[t͡ɕ], til forskjell fra č (kyrillisk Ч), som representerer lyden [t͡ʃ].
Maja Ognjenović
Maja Ognjenović (født 6. august 1984) er en serbisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hennes ble slått ut i gruppespillet.