cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vigrid: Siste oppgjør
Filmen fikk stor mediaoppmerksomhet, og inneholdt blant annet tidligere upubliserte klipp av Tore Tvedt og Øyvind Heian. I mai 2008 gikk Heian til sak mot filmskaperne med krav om at filmen blir fjernet fra nettet og krav om oppreisning for ærekrenkelse. Oslo tingrett kom frem til at filmen skulle bli værende på nett da terskelen for forhåndssensur skal være høy i Norge, samtidig som retten anså ytringene i filmen som grovt infamerende og krenkende, og at en del av disse ytringene ikke hadde dekning i fakta. Heian gikk videre med saken, men på grunn av flere rettsrunder der det var uenighet om saken skulle opp i Oslo eller i Romsdal tingrett var det ikke før i mai 2009 at saken ble berammet for Romsdal tingrett i Molde. I september 2009 ble søksmålet imidlertid trukket av Heian. Årsaken var at Heians organisasjon NorgesPatriotene ble lagt ned etter et elendig valgresultat. Myrbostad og Eikeland fjernet derfor filmen fra Internett, noe Eikeland begrunnet med at var «en direkte konsekvens av Øyvind Heians løfte om å legge ned partiet sitt og trekke seg ut av det offentlige søkelys».
Nordea Funds
Nordea Fondene Norge (registrert som Nordea Funds, Norwegian Branch ) er den norske filialen av Nordeas nordiske fondsselskap, Nordea Funds Ltd., med hovedkontor i Helsingfors i Finland. Filialen ledes av Peter Nicolay Spilhaug Eger.
Vigrid: Siste oppgjør
Både Øyvind Heian og ungguttene holdt løftene sine. Heian har i ettertid blitt student.
Nordea Funds
Nordea Funds er Nordens største kapitalforvalter. Hovedmarkedet er salg og distribusjon av verdipapirfond til norske institusjoner og personkunder. Selskapet er medlem av Verdipapirfondenes forening (VFF).
Eierforhold
Selskapet ble stiftet i 1981 som Christiania Forvaltning AS, og endret senere navn til K Fondene AS. Etter at Christiania Bank og Kreditkasse fusjonerte med Merita Bank, Nordbanken og Unibank, og Nordea ble etablert, byttet selskapet navn til Nordea Fondene Norge AS. Senere ble selskapet omgjort til en filial av Nordea Funds Ltd, Finland, som igjen er eiet av Nordea Bank Abp i Finland.
Slepp nynorsken til!
Slepp nynorsken til! var en underskriftskampanje på internett som ble startet av Noregs Mållag og Norsk Målungdom våren 2005. Målet med kampanjen var å få riksavisene Dagbladet og VG til å slippe nynorsk til i redaksjonelt stoff.
Aksjonen ble avsluttet på Det Norske Teatret 22. oktober 2005 der Gudleiv Forr fra Dagbladet fikk overlevert 36 017 underskrifter mot nynorskforbudet i riksavisene.
Språkrådets direktør Sylfest Lomheim uttrykte sin støtte til aksjonen, og foreslo at aviser som nektet sine journalister å skrive nynorsk, måtte fratas pressestøtte og momsfritak. Kravet ble bastant avvist av pressen, og idéen om økonomiske straffetiltak vant ikke gehør fra politisk hold. Av noen ble forslaget sett på som et angrep på redaktørenes pressefrihet.
Vestfold Arbeiderblad
Vestfold Arbeiderblad eller VA var en dagsavis i Tønsberg. Den hadde lenge navnet Vestfold. Avisa ble grunnlagt i 1909, slått sammen med Horten Arbeiderblad i 1962 og gikk konkurs i 1988.
Den var en periode etter den politiske splittelsen i Arbeiderpartiet (Ap) i 1923 på NKPs hender, men støttet ellers Ap politisk. VA utmerket seg med mer kritiske reportasjer, fyldig sportsdekning, tidlig innføring av offsettrykk og gode fotografier.
Historikk
Vestfold Arbeiderblad kom med sitt første nummer 2. juni 1909 i forbindelse med det forestående stortingsvalget. Avisa begynte forsiktig. De første årene hadde bladet få sider og kom ut få ganger i uka, og alt arbeid utenom trykking var ulønnet. I 1911 var opplaget 640 eksemplarer. I 1916 ble avisa dagblad.
NKP (Norges Kommunistiske Parti) overtok styringen av avisa etter den store splittelsen i Arbeiderpartiet i november 1923, og drev den fram til 21. september 1925. I 1927 gjorde partiet en ny satsing på avisfronten i fylket, og gjenopplivet Vestfold Arbeiderblad fra 15. januar 1927, men maktet ikke å drive avisa.
Fra 1929 var det Arbeiderpartiet som sto bak Vestfold Arbeiderblad. I oktober 1940 ble avisa stanset av de nazistiske myndighetene i Norge under andre verdenskrig, og det tekniske utstyret ble spredt til andre aviser. Etter frigjøringen i mai 1945 kom en fellesutgave av Vestfold Arbeiderblad og Tønsbergs Blad (TB). I 1983 hadde VA et daglig opplag på omkring 8500, Tønsbergs Blad 26 248.
De to var de viktigste konkurrentene når det gjaldt leserne i Tønsberg. Det politisk konservative TB var i alle år distriktets nummer en-avis, med høyere opplag, flere abonnenter og annonser. Den fryktet likevel konkurransen fra Vestfold Arbeiderblad, som var arbeiderbevegelsens organ i byen, såpass at styret i avisa vedtok at Vestfold Arbeiderblad ikke skulle omtales i TBs spalter. Det samme gjaldt en rekke arrangementer og aktiviteter i regi av arbeiderbevegelsen.
Avisdød i Vestfold
Siste nummer av Vestfold Arbeiderblad kom ut 9. november 1988 med hovedoverskriften «Kapital søkes» og en forgjeves bønn fra de ansatte om penger til fortsatt drift. Tidligere hadde flere små aviser gått konkurs i Vestfold, blant annet Bygdenes Blad, Larvik Morgenavis (som kom ut med siste nummer 30. september 1965), Venstrebladet Vestfold Sandefjords Dagblad (16. august 1958) og A-pressens Vestfold Fremtid (30. november 1982), som utkom i Sandefjord, og Nybrott i Larvik (18. august 1984). Tilbake stod i hovedsak bare Østlandsposten i Larvik, Sandefjords Blad, Gjengangeren i Horten og Tønsbergs Blad.
Alkaid
Alkaid (η UMa / η Ursae Majoris / Eta Ursae Majoris) er en stjerne i stjernebildet Store bjørn. Et annet navn er Benetnash (Benetnasch).
Alkaid er den østligste stjernen i asterismen Karlsvognen.
Den har tilsynelatende størrelsesklasse +1,9, noe som gjør den til den 35. sterkeste stjernen på himmelen. Den er en ung blå-hvit stjerne i hovedserien og har spektralklasse B3 V. Med 20 000 kelvin er den blant de varmere stjernene som er synlige med det blotte øye.
Aakirkeby
Aakirkeby er en by i Aaker sogn på det sydlige Bornholm mellom Rønne og Nexø.
Inntil den danske kommunalreformen i 2007 var byen sentrum i Aakirkeby kommune, en bykommune med 6.600 innbyggere, men i dag er de bornholmske kommuner slått sammen under Bornholms Regionskommune. I byen setter man pris på kjælenavnet «Blomsterbyen», og mange borgere, forretninger og foreninger i byen gjør en innsats for å leve mer opp til dette navnet enn andre bornholmske byer.
I og ved byen ligger blant annet TV 2/bornholm, NaturBornholm, øyas siste «riktige» slakter og en del ferieboliger. Med i Aakirkeby-området er dessuten Ekkodalen, Bornholms travbane i Almindingen og den ene av Bornholms tre golfbaner. I Ekkodalen kan man rope slike spørsmål som «Hva drikker Møller?» (og ekkoet svarer: «Øller!») eller «Hva gir prinsessen smerter?» (og ekkoet svarer: «Erter!»)
1. januar 1894 ble Danmark med i det internasjonale tidssonesystemet. Da lengdegraden 15 grader øst for Greenwich går gjennom nettopp Aakirkeby, var ikke lenger København Danmarks tidssentrum. Siden har Aakirkeby ligget nærmest på den normale soltiden som var i bruk før man innførte de nye, kunstige standardtidene.
Henri-Louis Duhamel du Monceau
Henri-Louis Duhamel du Monceau (født 20. juli 1700 i Paris, død 22. august 1782 samme sted) var en fransk naturforsker.
Dumonceau ble 1728 medlem av det franske vitenskapsakademiet og i 1767 utenlandsk medlem nummer 58 av Kungliga Vetenskapsakademien. Han utga en mengde arbeider innen botanikk (plantefysiologi), landbruk, hagebruk, skogshusholdning og fiskerinæring. Du Monceau var den første som påviste mycorrhiza-symbiosens betydning for planters næringsopptak.
Rik Van Steenbergen
Rik Van Steenbergen (født 9. september 1924 i Arendonk, Belgia, død 15. mai 2003 i Antwerpen) var en belgisk profesjonell syklist som kjørte for det franske laget Peugeot.
Van Steenbergen ble profesjonell i 1942 og det følgende året vant han sine første konkurranser og ble belgisk mester. I 1944 vant han klassikeren Flandern rundt, som han også gjorde to år senere.
I hans lange karriere, som varte til 1966, vant han flere andre klassikere som Paris–Roubaix (1948, 1952), Paris–Brussel (1950) og Milano–Sanremo (1954). Han ble også verdensmester tre ganger (1949, 1956, 1957) og tangerte dermed Alfredo Bindas rekord.
Han var også en god banesyklist og vant 40 seksdagersritt og forbedret to verdensrekorder. Disse ferdighetene gjorde ham til en bra spurter, men han hadde problemer i bakkene, og derfor vanskeligheter i de store tourene. Likevel ble han nummer to i Giro d'Italia i 1951, og noen hevder at han kunne ha vunnet de lange etapperittene også om han hadde konsentrert seg om dem, i stedet for å kjøre så mange ritt som mulig.
Bay Shore kraftverk
Bay Shore kraftverk er et kullkraftverk i Lucas County like nord for storbyen Toledo, ved bredden av Eriesjøen helt nrod i delstaten Ohio i det østlig-sentrale USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 499 MW, fordelt på 3 blokker / turbiner. Operatør er First Energy Corp.
Anlegget ble bygget ut i årene 1957–1968. Brenselkilden er bitumenøst kull. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 3,979 mill tonn.
Jesus Church Oslo
Jesus Church er en norsk menighet i Oslo som ble grunnlagt i år 2000 av Anne og Stephan Christiansen. Menigheten hadde 251 tilskuddstellende medlemmer i 2022. I tillegg til å ha gudstjenester i Oslo sentrum holder Jesus Church gudstjenester i Kolbotn i Nordre Follo. I november 2013 fikk menigheten leieavtale med kirkevergen i Oslo om å benytte Markus kirke i Oslo til sin virksomhet. Søndag 2. mars feiret Jesus Church åpningsgudstjeneste i kirken.
Jesus Church har siden 2004 vært tilknyttet den norske pinsebevegelsen. Siden 2008 har menigheten årlig arrangert Jesus Festival i Ekeberghallen. Menigheten har vært base for Jesus Revolution.
I 2004 ble det laget en CD plate, Lovsang & Hyllest, Jesus Church, med lovsanger fra menigheten.
«Dédalo»
«Dédalo» er brukt som navn på flere skip.
Mannaask
Mannaask (Fraxinus ornus) er et løvfellende tre i oljetrefamilien.
Den blir opptil 20 m høy og har glatt, grå bark. Bladene er motsatte og finnete med 5–9 mørkegrønne småblad. Blomstene springer ut samtidig med bladene og er hvite og duftende; de sitter i tette, kjegleformede, endestilte klaser. Pollineringen utføres av insekter, hovedsakelig blomsterfluer og små biller, men noe pollen blir spredt med vinden. Frukten er en nøtt med vinge (samara).
Blomsten har ett fruktemne, to pollenbærere og fire smale kronblad som er 5–6 mm lange. Hos litt over halvparten av trærne er fruktemnet redusert slik at blomstene fungerer som hannblomster, mens de andre trærne har tvekjønnede blomster. Dette kjønnssystemet kalles androdiøci og er meget sjeldent, men finnes hos flere arter i oljetrefamilien.
Mannaask vokser i skog, maquis, raviner og på steinete steder. Den er vanlig i submediterran skog der den vokser sammen med ulike eike- og lønnearter, kastanje, agnbøk og europahumlebøk. Arten har effektiv frøspredning og tåler godt forstyrrelser som brann, beiting og styving, og den danner derfor ofte store bestander. Mannaask er utbredt fra Spania i vest til Tyrkia og Libanon i øst og nordover til Østerrike, Slovakia og Romania.
Hvis en skjærer i barken, renner det ut saft som inneholder søtstoffet mannitol, og som brukes som avføringsmiddel. Saften har gitt navn til treet, men er neppe det samme som Bibelens manna. Mannaask blir ofte plantet i hager, parker og gater nordover til De britiske øyer. Den er også blitt dyrket i Norge, men blir da bare en busk.
Uavhengighetsordenen (Tunisia)
Inndeling
Uavhengighetsordenen er inndelt i fem grader:
Insignier
Ordenstegnet for består av en titagget rød stjerne belagt på en stjerne av gull. Midtmedaljongen bar opprinnelig navnet til beyen, deretter innskriften «uavhengighet». I dag er midtmedaljongen i gull og har Tunisias riksvåpen som motiv. Medaljongen er omgitt av en strålekrans og en rød bord med innskriften «uavhengighet». Ordensstjernen er identisk med ordenstegnet, men er større. Ordenskjedet består av ledd bestående av medaljonger med Tunisias riksvåpen, sammenbundet av kornaks og olivenkvister. Det nedre leddet består av en halvmåne og stjerne, motivet i Tunisias flagg. Ordensbåndet er rødt og hvitt.
Tildeling
Uavhengighetsordenen tildeles etter innstilling fra et ordensråd bestående av presidenten, statsministeren, utenriksministeren, innenriksministeren og justisministeren. Det er satt begrensninger på tildelinger innen de fire øverste gradene. Antallet storbånd er satt til maksimalt 100, storoffiser til 200, kommandør 1000 og offiser 4000. Antallet riddere er ubegrenset. Tildeling til utlendinger kommer i omfattes ikke av begrensningene. Etter reorganiseringen av ordenen i 1959 kan storbånd bare innehas av presidenten og tildeles andre lands statsoverhoder.
Norske innehavere
Kong Olav var innehaver av Uavhengighetsordenen.
Leonardo Bertagnolli
Leonardo Bertagnolli (født 8. januar 1978 i Trento) er en profesjonell italiensk landeveissyklist.
Til Giro d'Italia 2009 fikk han en korttidskontrakt med Serramenti PVC Diquigiovanni - Androni Giocattoli, og vant den 15. etappen.
Dave Spitz
Dave Spitz (født 1958 i New York) er en heavy metal-musiker og advokat i Florida.
Spitz spilte bassgitar for Black Sabbath fra 1985 til 1987, deltok på albumet Seventh Star og er kreditert for å ha spilt på musikkalbumet The Eternal Idol. Det siste stemmer ikke, da han ble sparket av produsenten Jeff Glixman under innspillingen av albumet.
Han har også spilt med Lita Ford, Americade, White Lion, Impellitteri, Slamnation, Insomnia, Nuclear Assault, Great White og Bill Wards band. Han er for tiden medlem av McBrain Damage.
Dave Spitz er bror til Dan Spitz, tidligere gitarist i Anthrax.
Storkyro
Storkyro (finsk: Isokyrö) er en kommune i landskapet Södra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 5 000 innbyggere og et areal på 357,63 km² hvorav 2,92 km² er vann. Storkyro er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Ilmola, Seinäjoki, Kauhava, Vörå, Vasa (nærmere bestemt Lillkyro) og Laihela.
Tettstedet Storkyro ligger ved Kyro älv. Ved Napo (fi.: Napue) rundt 2 km oppover elven fra tettstedet stod et avgjørende slag under den store nordiske krig i 1714. Den svenske general Carl Gustaf Armfeldt led her et knusende nederlag overfor de russiske styrkene, og Finland ble etter dette under russisk kontroll frem til freden i Nystad i 1721. I 1920 ble det reist et minnesmerke over slaget i Napo.
Storkyro Gamla kyrka er berømt for sine veggmalerier.
Volvo 900
Volvo 900-serien etterfulgte 700-serien. Volvo 940, 945 og 960 og 965 ble levert både som sedan og stasjonsvogn, eller herregårdsvogn som Volvo kaller det. Likevel ble 900-serien produsert side om side med 700-serien i to år etter introduksjonen av 900-serien.
Endringene fra 700-serien til 900-serien var små. Karosseriet var, med unntak av en skråere bakrute, noe modifisert front og frontlykter og et bagasjelokk som gikk helt ned til støtfangeren, nærmest identisk med 700-serien.
Interiøret fikk også en forsiktig oppgradering.
Detaljer
Fra 1991 til 1995 delte 940 og 960 eksteriør-utseende, med unntak av enkelte detaljer. 960 hadde listverk i krom ved støtfangere og dørlister, lakkerte støtfangere og speil var standard,, innvendige plastdekser på A, B, C og eventuelt D-stolpe samt deksler over dørene var dekket med stoff. Dashbordet var videreført fra 760, med forskjell blant annet på selve konsoll og radiosøylen. 960 hadde også tiltfunksjon på rattet som standard. 960/965 kom med Multilink (delt bakaksel)(MK1 1991-1995)(MK2 1995-1998) hadde automatisk nivåregulering, kalt nivomat. Automatgir var også standard på første generasjons 960. 960 hadde også diagnosesystem for motor/gir fastmontert i motorrom, i likhet med 940.
I 1995 fikk 960 ny front, nytt listverk i bilens farge, nye dør-håndtak i bilens farge, "hele" fangere i bilens farge, og flere interiør detaljer ble endret, som dør-trekk, midtkonsoll og håndbrekk. I tillegg fikk 960'en delt bakaksel, og annet innpress(felger) enn 2,7 og øvrig 9 serie.
I 1997 fikk 960 og 965 nytt navn, henholdsvis S90 og V90.
Diesel-motorer
Alle dieselmotorene var produsert av V.A.G. (Volkswagen Audi Group)
Steinar Madsen
Steinar Madsen (født 21. august 1956 i Oslo) er en norsk lege.
Madsen har legeutdannelse fra Universitetet i Oslo 1981 og er spesialist i indremedisin og hjertesykdommer. Han har arbeidet ved Universitetet i Oslo, Bærum sykehus og Rikshospitalet. Siden 2000 er han ansatt i Statens legemiddelverk hvor han er medisinsk fagdirektør. Han er også privatpraktiserende spesialist i deltidsstilling i indremedisin og hjertesykdommer. Han var norsk stormester i spørrekonkurransen Jeopardy i 1996 og norsk representant i verdensfinalen samme år.
Nexø
Nexø er en by i Nexø Sogn på Bornholms østkyst. Byen er Bornholms nest største. Nexø er kjent for sin store havn og har 3 885 innbyggere (1. januar 2007).
Ray Gillen
Raymond Gillen (født 12. mai 1959, død 1. desember 1993) var en amerikansk vokalist.
Nexø
Forfatteren Martin Andersen Nexø, som flyttet til Nexø med sin familie i 1877, tok sitt navn etter byen, som selv har navn etter nøkken. I 1346 var byen kjent som Nexe, første ledd av eldre dansk næk (nøkken) og andre ledd av eldre dansk sæ (sjø).
Ray Gillen
Ray Gillen vokste opp i Cliffside Park i Bergen County i New Jersey.
Nexø
I Nexø ligger Bornholms glass- og keramikkskole og Nexø gamle røgeri.
Ray Gillen
Ray Gillen sang for Rondinelli i 1986 da han fikk tilbud om å synge for Black Sabbath. Han var med på skrivingen av musikkalbumet The Eternal Idol, men på grunn av uoverensstemmelser sluttet han før albumet var ferdig. Tony Martin erstattet ham, og albumet ble innspilt på nytt med Martins vokal. Gillens innspilling var med på en bonusdisk da albumet ble gjenutgitt i «deluxe-utgave» i 2010.
Etter diverse prosjekter ble han med i Badlands der det finnes tre albumutgivelser.
Gillen døde i 1993 av en Aids-relatert sykdom, 34 år gammel.
Troy Douglas
Troy Douglas (født 30. november, 1962 i Paget, Bermuda) er en nederlandsk friidrettsutøver, som opprinnelig konkurrerte for Bermuda. I 1995 under Innendørs-VM, fikk han andreplass på 200 meter. Han deltok i tre påfølgende OL, 1988, 1992, og 1996, men uten å komme til finalen. Under VM 1999 i Sevilla, Spania, ble han utestengt for bruk av dopingmiddelet nandrolon. Etter endt dopingdom i 2001, kom han tilbake bedre enn noen gang, med nye bestenoteringer på 100 meter og 200 meter. I 2003 satte han verdensrekorder på begge distansene i veteranklassen. I 2003 under VM, var han med på å vinne bronsemedalje på 4 x 100 meter.
FA-cupen 1968/69
FA-cupen 1968/69 var den 88. sesongen av den engelske FA-cupen. Manchester City slo Leicester City 1–0 i finalen på Wembley.
Gullkysten
Gullkysten danner sammen med Slavekysten, Pepperkysten og Elfenbenskysten en kyststrekning i Guineabukten. Navnene på de ulike kyststrekningene kommer fra de opprinnelig viktigste eksportvarene for hvert enkelt område. Gull, slaver og elfenben dreide det seg om for europeerne i hele området, men i ulike forhold. Europeiske skip som anløp Guineabukta på 16- og 1700-tallet gikk oftest i trekantfart med nettopp disse tre varene i lasten. Perioden fra europeerne kom til Gullkysten fram til den engelske kolonien ble etablert betegnes som førkolonial tid. Allerede før 1820 ble engelskmennene involvert i krig. Å stoppe slavehandel, som britene selv tidligere hadde deltatt i, ble brukt som begrunnelse. For å oppnå sitt mål måtte de bekjempe de lokale herskere, og spesielt ashantifolket, med militær makt. Fra dette tidspunkt ble det etablert en politisk makt over de lokale folkeslag, med autoritet fra den engelske stat. Først i 1874 ble Gullkysten etablert som koloni. Nasjonen Ghana ble dannet i 1957 i det samme området, den første koloni i Afrika som fikk selvstyre.
Afrikanske folk på Gullkysten
Den del av Guineabukta som fikk navnet Gullkysten var før europeerne kom bebodd av en rekke afrikanske folk. Akan-folkene betegner en stor gruppe folkeslag i Vest-Afrika, og de utgjør i dag ca. 49% av befolknigen i dagens Ghana, der de er dominerende. Akan-folkene har matrilineære slektskapsforhold. Mange av dem kommer fra Bonoland. Gull var høyt verdsatt i området, og metallstøping er et kunsthandverk som har lange tradisjoner. Ga-folket og Afutu-folket bebodde området rundt Accra, og de snakket språk som var lik hverandre. Fante-folket var de første som kom i kontakt med europeerne. Abandze er deres by, og navnet betyr ved foten av fortet. Fante var blant de ledende folkeslag på Gullkysten, politisk, økonomisk og sosialt. Akwamu-folket kom også fra Bono. De ble velstående ved å drive handel med europeerne, og var omkring år 1700 det største av Akan-folkene. Asante eller Ashanti-folket hadde sitt kjerneland lenger inn, med Kumasi som hovedstad. De var det mektigste av Akan-folkene, deres rike omtales som et imperium, og de dominerte et stort område på 1700-tallet av. Andre folkeslag var underlagt Ashantikongen som hans vasaller. Da riket var på sitt mektigste kunne han stille en hær på 500. 000 mann.
De første europeere på Gullkysten
Det var jakten på gull som trakk europeerne til Guineabukta. I Europa kjente man fra før til at gull fra Afrika kom til de islamske middelhavslandene gjennom Sahara. Portugiserne var de første europeerne som ankom Gullkysten; det skjedde i året 1471. De etablerte raskt handelsforbindelser og byttet til seg gull mot blant annet tøyer, kniver, speil, rom og geværer. Nyheten om de store gullforekomstene i Gullkysten spredte seg raskt. I 1482 bygde portugiserne handelsfortet Elmina, for å beskytte sin handel mot andre konkurrerende europeere.
På 1500-tallet skulle en annen handelsvare føre til stadig hardere konkurranse mellom europeerne. Plantasjedrift i den nye verden, Amerika, ga stor fortjeneste, og behovet for arbeidskraft i den forbindelse øket sterkt. Det var nå slavehandelen grep om seg på Gullkysten, og konkurransen mellom europeerne ble stor.
Etter hvert ankom både britiske, svenske, danske, hollandske og tyske handelsfolk; alle ønsket å få sin del av de eventyrlige mulighetene for fortjeneste som åpnet seg. Den første store konflikten var mellom hollendere og portugisere. Da portugiserne i 1642 måtte overlate Elmina til hollenderne, forlot de Gullkysten for godt. De neste 150 årene var preget av konflikter og diplomatiske manøvrer, europeerne kjempet for å etablere seg og beholde de posisjonene de hadde vunnet.
Handelsfortene
Europeerne bygde en rekke handelsfort langs kystlinjen i hele Guineabukta. Dette skjedde etter avtaler med de lokale herskere; det ble betalt avgifter og det ble samarbeidet om handelsvirksomhet som alle parter trakk fordeler av. Handelsfortene var maktbastioner og tilfluktssteder for europeerne, men deres politiske og fysiske makt rakk egentlig ikke lenger om den ikke var basert på samarbeid med lokale folkeslag.
Handelskompaniene i Europa ansatte personale i nøkkelstillinger; de var spesialister innen handel og håndverk. Militært, medisinsk og religiøst personale hørte også til. Mange europeere døde av tropiske sykdommer i løpet av sitt opphold i Afrika. Andre kunne reise hjem etter noen års tjeneste.
Flere europeiske nasjoner, bl.a. Danmark-Norge, tillot sitt personale å inngå midlertidige ekteskap med innfødte kvinner.
Handelsfort og handelsstasjoner opprettet på frivillig eller kommersiell basis med lokale makthavere må ikke forveksles med kolonier. Derfor må hele perioden fram til kolonien Gullkysten etableres av engelskmennene karakteriseres som førkolonial tid.
Gullkysten er det stedet utenfor Europa hvor en finner størst konsentrasjon av europeisk militærarkitetur. Tilsammen ble mer enn 30 fort og slott ble bygd av portugisiske, hollandske, engelske, svenske og danske handelskompanier.
Slavehandelen
Slavehandelen var et viktig samarbeidsfelt mellom europeerne og de afrikanske folk. Slaveri var en del av den tradisjonelle lokale kulturen fra gammelt av. En viss slaveeksport hadde også foregått nordover gjennom Sahara til arabiske områder i Nord-Afrika. Nå utstyrte europeerne sine lokale samarbeidsparter med bedre våpen, og de ble styrket i krig og i raiding mot nabofolk lenger inne i landet. De fleste slaver var krigsfanger.
På 1780-tallet var slavehandelen på sitt høyeste nivå.
Helt til i dag har ghanesernes egen deltakelse i slavehandelen på Gullkysten vært et tabuområde. Men nå begynner de som har studert denne grusomme del av historien å skjønne at ikke all skyld kan legges på europeerne.
Mange politiske aktører
Kriger og våpenbruk på Gullkysten vekslet med mer fredelige tilstander gjennom århundrene. Selskapene fra de europeiske nasjoner kunne drive krig seg i mellom, og de kunne samarbeide. Krig og fred i Europa kunne reflekteres på Gullkysten, og var et moment i krigene mellom Danmark og Sverige på 1600-tallet. Også de lokale folkegruppene kriget seg imellom, med utgangspunkt i sine geografiske områder. Afrikanerne førte også, i perioder, kriger mot europeerne. Det var mange politiske aktører i det området som kalles Gullkysten, men ingen hadde overherredømme i lengre tid.
Tiden fra europeerne ankom og fram til den engelske kolonien ble etablert betegnes som førkolonial tid. De europeiske handelsfortene og virksomheten der var basert på samarbeid med de lokale afrikanske makthaverne, og det er feilaktig å betegne disse som kolonier.
Forbud mot slavehandel
Da først Danmark (fra 1803) og kort tid senere England forbød slavehandel ble dette mislikt av de afrikanske samarbeidspartnere.
At den transatlantiske slavehandelen tok slutt betydde ikke at slaveriet ble forbudt på Gullkysten.
Gullkysten ble engelsk koloni
Ashantiene hadde store inntekter på slavehandelen, og de hadde helt andre interesser enn engelskmennene. Det kom derfor til omfattende væpnede konfrontasjoner utover 1800-tallet. Den engelske kolonien Gullkysten ble etablert i 1874 etter at engelske tropper hadde vunnet avgjørende militære seiere over ashantifolket.
Nederland på Gullkysten
Fra 1598 viste nederlenderne sin interesse, og bygde fort ved Komenda og Kormantsi. I 1637 overtok de Elmina fra portugiserne, og i 1642 tok de Fort St. Antony ved Axim. Nederlenderne var, ved siden av engelskmennene, de europeerne som holdt ut lengst. I 1874 overtok England de nederlandske handelsfortene.
Danmark-Norge på Gullkysten
I mer enn 200 år hadde Danmark-Norge virksomhet på Gullkysten, eller bare kysten som man kunne si hjemme i Danmark. Hovedfortet var Christiansborg (fort) i Accra. Det danske Vestindisk-guineisk Kompagni hadde til sammen seks handelsfort på Gullkysten. De andre danske handelsfort var: Fort Fredensborg, som lå lengre mot øst, ved landsbyen Old Ningo, Fort Prinsensten, Fort Kongensten i Ada, Fort Augustaborg i Teshie og Fort Isegram i Kpone.
Det første kjente dansk-norske skip som fraktet slaver fra Gullkysten til Karibia for kompaniet tilhørte handelsmannen Jørgen Thor Møhlen i Bergen. Det var skipet Cornelia som ankom St. Thomas i 1674 med 103 slaver. Slaveskipet «Fredensborg», som er gjenfunnet som vrak utenfor Arendal, etter å ha gjennomført en reise i trekantfarten, har i vår tid blitt det best kjente av de dansk-norske slaveskipene.
Danskene forsøkte i første halvdel av 1800-tallet å få til lønnsom plantasjedrift som erstatning for slavehandelen som før 1803 var den viktigste inntektskilden for handelsfortene. Det viste seg å være umulig å få driften lønnsom, bl.a. fordi danskene ikke hadde noen reel makt til å beskytte plantasjene. De danske handelsfort ble solgt til England i 1850.
Sverige på Gullkysten
Svensk virksomhet på Gullkysten varte bare noen få år, 1650-1658 og 1660-1663. Svenska Guldkusten er begrep som brukes i dag.
Det svenske afrikanske handelskompaniet ble grunnlagt av Louis De Geer og fikk svensk monopol på handelen sør for Kanariøyene. Den korte tiden selskapet varte hadde de en rekke handelsfort og handelsstasjoner. En avtale ble inngått i 1650 med kongen av Futu (Feta). Fort Carolusborg (som i dag kalles Cape Coast Castle) var i svensk eie 1650-1658 og 1660-1663.
Fort Christiansborg tilhørte Sverige fra 1652 til 1658 og ble deretter dansk. Kampen om handelsfortene på Gullkysten var en del av krigene mellom Danmark og Sverige på 1600-tallet.
Alan Brooke
Alan Francis Brooke, 1. vicomte Alanbrooke (født 23. juli 1883 i Bagnères-de-Bigorre i Frankrike, død 17. juni 1963 i Hartley Wintney i Hampshire) var en britisk general, sjef for Storbritannias hærstab og forsvarsstab under den andre verdenskrig. I 1944 ble Brooke utnevnt til feltmarskalk. Han var Lord High Constable of England under kroningen av Elisabeth II i 1953, og ble adlet med tittelen 1st Viscount Alanbrooke. Han ble utnevnt til ridder av Hosebåndsordenen og Knight Grand Cross av Order of the Bath, og ble dekorert med Distinguished Service Order. Brooke arbeidet tett på statsminister Winston Churchill og var en militær motvekt mot Churchills mange impulsive ideer.
Unge år
Brooke ble født i 1883 i Bagnères-de-Bigorre og tilhørte en prominent nordirsk familie. Han ble utdannet i Frankrike og bodde der til han var 16 og begynte så på Royal Military Academy, Woolwich hvor offiserer til artilleriet og ingeniørvåpenet ble utdannet. Under første verdenskrig tjenestegjorde han med artilleriet i Frankrike og ved krigens slutt var han blitt forfremmet til oberstløytnant. I mellomkrigsårene underviste han ved Staff College, Camberley og ved Imperial Defence College hvor han ble kjent med de fleste av de som skulle bli Storbritannias ledende hærførere under andre verdenskrig.
Andre verdenskrig
Etter utbruddet av andre verdenskrig fikk Brooke kommando over «II Corps» i British Expeditionary Force og spilte en ledende rolle i evakueringen av allierte styrker fra Dunkerque i Frankrike. I juli 1940 ble Brooke utnevnt til sjef for de britiske hjemmestyrkene. Hans ansvar var å planlegge forsvare i fall Tyskland skulle invadere Storbritannia; i denne stillingen kom han ofte i konflikt med statsminister Churchill. Det var derfor en overraskelse da Brooke i desember 1941 ble utnevnt til sjef for hærstaben, senere ble han også sjef for forsvarstaben og han hadde begge stillinger inntil han gikk av med pensjon i 1946.
I 1942 ble Brooke også med den kombinerte britisk-amerikanske sjefsnemnden Combined Chiefs of Staff i Washington D.C.. Brooke ble lovet kommando over invasjonsstyrkene i Frankrike i 1944, Operasjon Overlord og ble dypt skuffet da den amerikanske generalen Dwight David Eisenhower fikk stillingen.
Hvitribbet vandresvermer
Hvitribbet vandresvermer (Hyles livornica) er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Den er kjent for å vandre mye og er funnet én enkelt gang i Noreg, i Røyken i Buskerud i 1995. Den har ofte blitt forvekslet med den meget like arten Hyles lineata, som overtar den hvitribbete vandresvermerens rolle i Amerika. Denne artens larver kan leve på en lang rekke forskjellige planter, og kan gjøre noe skade blant annet på vindruer.
Utseende
En ganske stor (vingespenn 78 – 90 mm), slank svermer med påfallende spiss bakkropp. Antennene er rundt 1/3 så alnge som forvingene, tykkere mot den hvite spissen. Det brede hodet er brunt, kantet med hvitt. Brystet er brunt med hvite sider og to hvite skråstriper som løper bakfra inn mot midten. Bakkroppen er brun med svarte og hvite tverrstriper på sidene. Langs midten går det en rekke av små, hvite flekker. Forvingen er brun med markerte, hvite årer. Den har en bred, hvit lengdestripe midt i, området foran dette har hvit marmorering. Bakvingen er brunsvart ved roten, med et bredt, rosa midtfelt og et brunsvart bånd langs kanten. Nær bakhjørnet er det en hvit flekk.
Levevis
Den hvitribbete vandresvermeren er kjent for å vandre langt, og er en regelmessig gjest til Mellom- og Nord-Europa. Larven lever på maurer (Galium spp.), syrer (Rumex spp.), vindruer (Vitis vinifera) og andre planter. Den voksne sommerfuglen flyr i skumringen og besøker blomster som den henger framfor med svirrende vinger.
Utbredelse
Fra Afrika, gjennom Sør-Europa og Midtøsten østover til Kina. Den er vanlig i middelhavsområdet. Før regnet man hvitribbet vandresvermer som en underart av den amerikanske arten Hyles lineata.
Colombia under Sommer-OL 2000
Colombia under Sommer-OL 2000. Førtiåtte sportsutøvere, trettini menn og ni kvinner fra Colombia deltok i ni sporter under Sommer-OL 2000 i Sydney. De kom på delt 49.-plass med en gullmedalje. Vektløfteren María Isabel Urrutia var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Herdla
Herdla er en øy på nordspissen av Askøy kommune i Vestland. Den 1,6 kvadratkilometer store øyen ligger tre mil fra Kleppestø og Askøybrua. Herdla er det rikeste fugleområdet i Hordaland med 224 registrerte fuglearter frem til 2003. Det særpregede og produktive sjø- og våtmarksområdet på Herdla førte til at et område på 3,1 kvadratkilometer ble fredet i 1985, og er en del av det 1,3 kvadratkilometer store naturreservatet som omfatter Herdlevalen og strendene rundt denne. Naturreservatet er med på å gjøre Herdla til et viktig reisemål.
Herdla flyplass og fort
Herdla flyplass ble bygd av den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Den flate Herdlevalen egnet seg godt til å bygge en flybase, og Herdla var den viktigste flyplassen mellom Stavanger lufthavn Sola og Trondheim lufthavn, Værnes. Flesland flyplass ved Bergen ble ikke åpnet før i 1955. Flybasen på Herdla var viktig i forsvaret av ubåtbyen Bergen. Tyskerne bygde også opp Herdla fort med heeresküstenbatterie Gavlen og senere torpedobatteriet Hjelte (1944). Herdla ble kalt «Festung Herdla», og alle sivile (115 i alt) måtte i løpet av krigen flytte fra øyen. Da innbyggerne kom tilbake i 1945, stod et stort opprydningsarbeid for døren. Hjemmene var blitt ramponert av okkupasjonsmakten, men det ble bygd mange naust og uthus av planken som utgjorde landingsbanen.
Noe av området på øyen ble etter krigen tatt i bruk av det norske forsvaret, og det har blitt bygd mange nye forsvarsanlegg der, mens mesteparten av de gamle tyske anleggene ligger som ruiner.
Herdla torpedobatteri
Herdla torpedobatteri var lenge underlagt Skjellanger fort, men etter en større modernisering av undervannsanleggene ("IDA-prosjektet") ble Herdla selvstendig kystfort. I perioden 1994-2001 fungerte Herdla som øvingsfort for Kystartilleriets undervannsforsvar, med oppgave å utdanne personell til torpedobatteriene og de kontrollerbare minefeltene i Kystartilleriet. Tilsvarende hadde man Rødbergodden øvingsfort (ekstysk 127 mm artilleri), Bolærne øvingsfort (75 mm tårnkanon) og Nes øvingsfort (120 mm tårnkanon) i tillegg til øvingsavdelingene på Hysnes og Trondenes (nærforsvar, varslingslag etc.).
Torpedobatteriet er nå museum, åpent for grupper, hvor alt utstyr – unntatt våpen – er intakt og kan startes for demonstrasjon (ulike torpedoer er også stilt ut i batteriet). Minestasjonen i «Det Naue» er fjernet, men det er bygget opp et kontrollrom i fortets kommandoplass hvor minesystemet også blir vist frem.
Herdla torpedobatteri ble fredet av Riksantikvaren 10. september 2015.
Herdla kirke
Herdla kirke nevnes første gang i et brev fra pave Eugenius III til abbed Orm i Sankt Michaels kloster i Bergen i 1146. Ca 1190 hørte Herdla kirke under Kristkirken i Bergen. I 1308 hørte den under Apostelkirken samme sted. Den opprinnelige kirken ble revet på 1800-tallet fordi det ble for liten plass for menigheten. I 1860 ble den nye, større kirken innviet. Under okkupasjonen fjernet tyskerne tårn og tak fordi de mente at Royal Air Force brukte kirken til å navigere etter ved angrep mot Vestlandet.
Friluftsliv
Herdla er et populært område for friluftsliv. Mange benytter de lange rullesteinsstrendene på vestsiden av øyen til turer. Videre er stiene i naturreservatet populære til fotturer. Området egner seg godt til fritidsfiske både fra land og båt. Herdla golfklubb har egen nihullsbane på Herdla. Bergen brettseilerklubb har sin hovedbase på øyen, og brettseilere fra hele Hordaland møtes jevnlig her, siden Herdla har en svært gunstig vindstatistikk med sin beliggenhet langt mot vest. Dykking og kajakkpadling er også populært på Herdla.
Fylkesvei 1220
Fylkesvei 1220 går mellom Velund og Paulsrud i Rakkestad kommune. Veien er 10,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 655.
Liste over Norges statsministre
Norges statsminister er regjeringssjef i Norge og utpekes av Kongen til å lede Norges regjering med parlamentarisk grunnlag. Statsministerens embedsbolig er Statsministerboligen.
Selv om tittelen statsminister ble introdusert i 1814, fikk den sitt nåværende innhold gjennom reformer i 1873 og 1884. I 1873 avskaffet Oscar II det hvilende stattholderembetet som en «morgengave» til det norske folk ved sin kongekroning, og rollen som førstestatsråd ble omformet til en aktiv regjeringsleder: statsministeren. Elleve år senere, i 1884, knesatte det norske Stortinget prinsippet om parlamentarisme, det at regjeringen skal utgå fra, eller ha støtte fra, et flertall i nasjonalforsamlingen.
Fra 1873 til 2023 har Norge hatt 36 statsministre. Elleve av dem har vært jurister, fire var lærere, fire var arbeidere, fire var agronomutdannet, tre var skipsredere, tre var økonomer, et par var bønder. Dertil kommer en kjøpmann, en offiser, en lensmann, en revisor, en lege, en statsviter og en teolog.
Perioden fra 1814 til 1873
I det meste av tiden Norge var i union med Sverige, var det ansvaret som i dag tilligger statsministeren fordelt på flere roller. Kongens representant i landet, og regjeringens leder, var stattholderen. Denne ble titulert visekonge dersom det var en kongelig som innehadde embetet. En av statsrådene hadde i tillegg til sitt eget departement rollen som førstestatsråd eller regjeringens formann. Førstestatsråd var regjeringens leder i de periodene stattholderembetet var ledig. Tittelen statsminister ble i den samme perioden brukt om den norske regjeringens representant i Stockholm, og denne – som satt nær kongen – hadde rang foran sin kollega i Christiania.
Stillingene som statsråd var i utgangspunktet embetsstillinger, og for den første delen av perioden blir de fleste statsrådstillingene, også som førstestatsråd og som statsminister i Stockholm, ansett som avansementsstillinger for embetsverket. Det skjedde, særlig mellom 1860 og 1884, en glidende overgang fra embetsstillinger til politiske utnevnelser.
Stattholderstriden mellom Stortinget og dobbelmonarken var årsak til at embetet fra 1856 var ubesatt. Etter at Oscar II i 1873 avskaffet embetet, gikk tittelen statsminister over til å gjelde for regjeringens leder i Norge.
Stattholder / regjeringens formann
• Førstestatsråd Frederik Gottschalk von Haxthausen (mai–august 1814)
• Førstestatsråd Marcus Gjøe Rosenkrantz (august–november 1814)
• Stattholder Hans Henric von Essen (1814–1816)
• Visekonge Karl (XIV) Johan (1816)
• Stattholder Carl Mörner (1816–1818)
• Stattholder Johan August Sandels (1818–1824)
• Visekonge kronprins Oscar (I) (1824)
• Stattholder Johan August Sandels (1824–1827)
• Stattholder Baltzar von Platen (1827–1829)
• Førstestatsråd Jonas Collett (1829–1833)
• Førstestatsråd  Jonas Collett (1833–1836)
• Stattholder Herman Wedel-Jarlsberg (1836–1840)
• Førstestatsråd  Nicolay Johan Krog (1840–1841)
• Stattholder Severin Løvenskiold (1841–1856)
• Førstestatsråd Jørgen Herman Vogt (1856–1857)
• Førstestatsråd  Jørgen Herman Vogt (1857–1858)
• Førstestatsråd  Hans Christian Petersen  (1858–1861)
• Førstestatsråd  Frederik Stang (1861–1873)
Statsminister i Stockholm
• Peder Anker (1814–1822)
• Mathias Sommerhielm (1822–1827)
• Poul Christian Holst (konstituert, 1827)
• Severin Løvenskiold (1828–1841)
• Frederik Due (1841–1858)
• Georg Sibbern (1858–1871)
• Otto Richard Kierulf (1871–)
Det okkuperte Norge 1940–45
For krigsperioden 1940–45 viser tabellen statsministeren som fungerte i den norske eksilregjeringen i London.
Det var også en administrasjon i det okkuperte Norge:
Fotnoter
<references group="lower-alpha"/>
Eidsfossen
Fossen ble utbygget med elvekraftverk av Gloppen Energiverk (GEV) i 1917, og siden 2000 driftet av Sogn og Fjordane energi (SFE). I 2008 ble kraftverket, Eidsfossen kraftverk, siste gang oppgradert.
Olonkinbyen
Olonkinbyen er en liten stasjon på Jan Mayen. Siden Olonkinbyen er Jan Mayens eneste bosetning, er den også Jan Mayens de facto hovedstad. Stasjonen har til enhver tid en bemanning på 18 personer, som tjenestegjør i seks måneder av gangen. Personalet byttes ut i april og oktober hvert år. Det er ingen fastboende i Olonkinbyen.
Geografi og infrastruktur
Olonkinbyen ligger på østkysten ved Trollsletta i den sørlige delen av Jan Mayen (Sør-Jan) ca. 20 km nordøst for Hoybergodden (Jan Mayens vestligste punkt), ca. 25 km nordøst for Sørkapp (Jan Mayens sydligste punkt) og ca. 5 km nordøst for Rudolftoppen (det høyeste punktet på Sør-Jan).
Personalet betjente det norske forsvarets LORAN-C-stasjon (en radiostasjon i LORAN-navigasjonssystemet, LOng Range Aid to Navigation) frem til 2015, og antennen ble revet i 2016. Norsk Meteorologisk institutts forskningsstasjon opererer på øya. Begge stasjonene ligger noen kilometer fra Olonkinbyen.
Stasjonen har egen strømforsyning, mens øvrig forsyning skjer via flystripa Jan Mayensfield (ICAO-kode ENJA), som ligger ca. 5 km nordøst for stasjonen.
Historie
Navnet har stasjonen fått etter russisk-norske Gennadij Nikititsj Olonkin, som tjenestegjorde på øya i årene 1928–1929, 1930–1931, 1933–1934 og 1935–1936.
Stasjonen ble satt opp i 1961 og åpnet i 1962 i forbindelse med åpningen av LORAN-C-stasjonen.
I januar 2021 døde to sivilt ansatte ved Forsvarets stasjon i et snøskred.
Bifertenstock
Bifertenstock (retoromansk: Piz Durschin) er et 3 419 m høyt fjell i Glarus-Alpene i Sveits. Fjellet ligger på grensen mellom kantonene Glarus og Graubünden. Nærliggende fjelltopper er i vest Tödi, i sør Piz Frisal og i nordøst Hintere Schiben.
Førstebestigning
Bifertenstock ble besteget første gang den 7. september 1863 av Roth, Sand, Raillard samt Heinrich Elmer, Vordermann og Stüssi. De klatret på fjellet fra øst langs en rute som ikke ble regnet som spesielt vanskelig. Fra Bifertenhütte tok turen til fjelltoppen om lag fem timer.
VM i ishockey for menn 1934
VM i ishockey 1934 var det 8. verdensmesterskapet, arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) og det var også det 19. europamesterskapet i ishockey for landslag. Turneringen ble arrangert i Italia fra 3. til 11. februar og kampene ble spilt i Milano.
Oluf Steen
Oluf Martin Christian Steen (født 23. september 1882, død 15. januar 1944) var en norsk skøyteløper. Han representerte Trondhjems Skøiteklub, og var en av landets beste løpere mellom 1900 og 1910.
Steen ble utropt som vinner av norgesmesterskapet på hjemmebane i 1904, etter at Peter Sinnerud ble diskvalifisert. Han var også blant de tre beste i fire andre norgesmesterskap mellom 1902 og 1907.
Under VM på Gamle Frogner stadion i Kristiania i 1904 lå han på 3.-plass etter første dag, men deltok ikke andre dag. Det samme gjentok seg under VM på hjemmebane i 1907. I Kristiania i 1909 ble han nummer 2 – etter Oscar Mathisen.
Familie
Han var sønn av farger Oluf Martin Steen og Kristiane Sandstad.
Mormor og de åtte ungene
Det er laget tre filmer basert på fortellingene: Mormor og de åtte ungene i byen (1977), Mormor og de åtte ungene i skogen (1979) og Mormor og de åtte ungene (2013). Vestly spilte selv rollen som mormor i de to første filmene. «Mormor og de åtte ungene» er også del-tittel på den andre av bøkene: Mormor og de åtte ungene i skogen (1958).
Til forskjell fra Vestlys øvrige bøker – som utelukkende gikk fra radio til bok, hadde Mormor-tekstene vært på trykk før de kom i radio og bokform. Redaktør Nils Johan Rud i Magasinet for Alle hadde bestilt fortellingene fra Vestly, og den første sto på trykk i 1955.
Hovedpersonen i bokserien er dels minstebarnet Morten, dels mormor og dels familien som kollektiv. I den første boka i serien bor familien trangt i en leilighet i en bygård; i de neste bøkene har de flyttet til «Huset i skogen». Huset ligger landlig til, men likevel i nærheten av drabantbyen Tirilltoppen, som er et gjennomgående bosted for flere av Vestlys hovedpersoner.
To av Johan Vestlys tegninger til bokserien ble brukt på to julefrimerker i 2010.
Kurt von Hammerstein-Equord
Bakgrunn
Baron Kurt von Hammerstein-Equord stammet fra en adelsfamilie i storgertugsømmet Mecklenburg-Strelitz. Han giftet seg i 1907 med Maria von Lüttwitz, datter av Walther von Lüttwitz.
Militær løpebane
Baron von Hammerstein trådte inn i den tyske hær 15. mars 1898 og ble infanterioffiser.
Da første verdenskrig brøt ut var han kaptein. Han ble tilknyttet den tyske generalstaben, og major ved krigens slutt. Han deltok i slaget ved Turtucaia.
Han gikk inn i det nyopprettede Reichswehr etter krigen, og ble oberstløytnant i 1920. Han var lojal overfor Weimarrepublikken og gikk imot Kapp-Lüttwitz-putschet i 1920. Fra 1924 var han stabssjef for 3. divisjon, oberst i 1925, generalmajor og stabssjef for I. gruppekommando i 1929.
Hammerstein var nær venn av Kurt von Schleicher, ble general i infanteriet 1930 og overtok samtidig ledelsen av generalstaben og var slik den tyske hærens øverstkommanderende, etter general Wilhelm Heye.