cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
«Nimrod»
Skipet var så overlesset med utstyr og forsyninger til ekspedisjonen at det ikke lot seg gjøre å bringe med nok kull for å gå fra New Zealand til Antarktis. Shackleton valgt derfor å taue skipet til begynnelsen av pakkisen med trampbåten «Koonya». Newzealandske myndigheter dekket halvparten av utgiftene i forbindelse med tauingen, resten ble bekostet av Sir James Mills, styreformann i Union Steamship Company.
Karlsruhe
Geografi
Markedsplassen ligger på gaten som går sørover fra slottet til Ettlingen. Her ligger rådhuset (das Rathaus) i vest, den evangeliske bykirken (Evangelische Stadtkirche) i øst og graven til markgreve Karl Wilhelm i en pyramide i sentrum. Arkitekten Friedrich Weinbrenner tegnet mange av de viktigste bygningene. Derfor er Karlsruhe en av bare tre store tyske byer hvor det fremdeles finnes bygninger i nyklassisistisk stil. Mye av sentrumsarealet, inkludert slottet, ble rammet av alliert bombing under andre verdenskrig, men ble raskt gjenoppbygd etter krigen.
«Nimrod»
«Nimrod» ble i begynnelsen kommandert av Rupert England, men Shackleton var misfornøyd med ham og erstattet ham med Frederick Pryce Evans som hadde vært kaptein på «Koonya».
Svante Pääbo
Svante Pääbo (født 1955) er en svensk biolog og forsker med evolusjonær genetikk som spesialområde. Han har særlig vært opptatt av menneskets forhold til neandertalerne og regnes som en av grunnleggerne av fagdisiplinen paleogenetikk.
Pääbo har siden 1997 vært ansatt ved instituttet for evolusjonær genetikk ved Max Planck-instituttet i Leipzig.
Han vakte i sin tid betydelig oppsikt med sine genetiske analyser av Homo neanderthalensis, og har siden vært en av frontfigurene i arbeidet med å sekvensere sjimpansens arvestoff. I 1997 presenterte han DNA-dokumentasjon for at menneskene er neandertaleres søskenbarn - ikke deres etterkommere. Han regnes som en av verdens fremste på sitt fagområde.
I 2008 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste. I 2012 mottok han H.M. Konungens medalj i 12. størrelse i høyblått bånd «för framstående insatser inom paleogenetiken». I 2018 ble han tildelt Fyrstinnen av Asturias' pris for naturvitenskap og teknologi. Han ble tildelt Nobelprisen i fysiologi eller medisin for 2022.
«Nimrod»
Etter ekspedisjonen ble skipet solgt. Ti år senere forliste hun i Nordsjøen etter å ha grunnstøtt på Barber Sands utenfor kysten av Norfolk i England 31. januar 1919. Bare to av besetningen på tolv ble berget.
Skipet har gitt navn til en rekke steder i Antarktis, inkludert Nimrodbreen.
Karlsruhe
Geografi
Karlsruhe regnes også som «den grønne byen». Området nord for slottet var og er fremdeles park og skog. Øst for slottet var der opprinnelig hager og mer skog som der fremdeles er noe igjen av, men universitetet, Wildparkstadion og boligområder har blitt bygget der senere. Vest for slottet er for det meste boligområder.
Følgende byer og kommuner grenser til byen sortert med klokka og med start i nord: Eggenstein-Leopoldshafen, Stutensee, Weingarten, Pfinztal, Karlsbad, Waldbronn, Ettlingen og Rheinstetten (alle Landkreis Karlsruhe) samt Hagenbach og Wörth am Rhein (begge Landkreis Germersheim i Rheinland-Pfalz).
Byområdet til Karlsruhe er delt inn i 27 bydeler som også er gruppert i bykvartal (tidligere også betegnet som bydistrikt).
Historie
Karlsruhe er en av de siste store europeiske bygrunnleggingene fra tegnebrettet, samt resultat, av en vidtrekkende idé. Karl Wilhelm bestemte seg i 1715 for å forlate sin middelalderske residens i Durlach og bygge en by som var ny, i sammensetning og ånd. I et historisk dokument, privilegiebrev, skrev han ned sin forestilling om en modellby. Brevet løfter frem et høymoderne stats- og menneskesyn. I «privilegiene» skinner idéene som de europeiske folk i fremtiden skulle kjempe for gjennom revolusjon: Personlig frihet, frihet til å velge yrke, likhet for loven og politisk medbestemmelse. Til dette unge Karlsruhe kom det mennesker fra Frankrike, Polen, Italia, Sveits og de mange landene som fantes i det splittede Tyskland og grunnla en by som gjenspeilte det 18. århundrets modellby. Byens første borgermester, Johann Sembach, var betegnende nok innflytter fra Strasbourg.
Polyteknisk institutt ble grunnlagt av storhertug Ludwig I som forløperen til dagens Universität Karlsruhe. I bydelen Durlach oppstod et brannvesen i 1846 som sammen med det i Heidelberg var et av de første frivillige.
Storhertug Leopold flyktet i mai 1849 til Koblenz i forbindelse med marsrevolusjonen. Frem til opprøret ble slått ned av prøyssiske styrker i Rastatt i juli var Baden de facto en republikk.
Fra 1919 var Karlsruhe hovedstad i Fristaten Baden. Noen år etter annen verdenskrig ble statene Baden og Württemberg slått sammen, og Württembergs hovedstad Stuttgart ble hovedstad for den nye staten.
Kommunikasjoner
Gjennom Karlsruhes østlige deler passerer den viktige motorveien A5 fra Giessen via Frankfurt am Main sydover til Basel. I Karlsruhe begynner A8 østover mot Stuttgart, München og Wien, A65 nordover mot Ludwigshafen og A65 i sydvestlig retning mot Strasbourg og Paris.
Gjennom sin havn ved Rhinen er Karlsruhe knyttet til det tyske kanalnettet.
Natalie du Toit
Natalie du Toit (født 29. januar 1984 i Cape Town) er en sørafrikansk svømmer. Hun begynte å konkurrere internasjonalt i fjortenårsalderen. Du Toit måtte amputere det venstre beinet etter en scooterulykke i 2001.
I Sommer-OL 2008 og paralympiske leker 2008 var hun sørafrikansk flaggbærer. 20. august svømte du Toit inn til en sekstendeplass (av 25 startende) på 10 000 meter havsvømming. Samme år deltok hun i paralympiske sommerleker 2008 i Beijing og vant gull på 100 meter butterfly (på tiden 1.06,74 – verdensrekord i hennes klasse) samt gull på 100 meter fri. Du Toit svømmer uten protese.
Hun er 1.75 meter høy og veier 72 kilogram.
Natalie du Toit er innehaver av Ikhamanga-ordenen i sølv.
Valgdagsmåling
En valgdagsmåling er en undersøkelse som blir gjennomført utenfor valglokaler fortløpende etter at velgere har avlagt sin stemme. Det er i Norge forbudt å offentliggjøre resultatet fra slike målinger før valglokalene har stengt (valgloven § 9-9).
I 2017 valgte NRK og TV 2 å ikke gjøre valgdagsmålinger, men i stedet legge frem den offisielle valgprognosen fra Valgdirektoratet basert på forhåndsstemmer. Valgdagsmålinger har vist seg å være unøyaktige, blant annet fordi det er sosialt betinget om man svarer på hva man har stemt i et hemmelig valg.
Finansiell leasing
Finansiell leasing er en leasingform der det er leasingtakeren som har den finansielle risikoen. Leasingavtaler som ikke er finansielle regnes som operasjonelle leasingavtaler og skillet mellom leasingformene er definert i Norsk Regnskapsstandard 14.
Denne leasingformen gir i praksis et selskap muligheten til å finansiere en eiendel selv om man strengt tatt aldri kjøper denne. Typisk vil et finansielt leasingforhold gi leasingtageren kontroll over eiendelen i store deler av dennes levetid. Leasingtageren oppnår dermed i praksis samme fordeler (og ulemper) som en eier.
Generalvikar
En generalvikar er i Den katolske kirke en prest som er utnevnt til den stedlige biskops stedfortreder i biskopens fravær. Når biskopen ikke er til stede er generalvikaren ordinarius i hans sted, hvilket betyr at han har omfattende fullmakter i henhold til kirkeretten.
Når biskopen er til stede bistår generalvikaren normalt i administrative oppgaver. I store bispedømmer er han leder for bispedømmets samlede administrasjon.
EM i turn for menn 1967
Det 7. europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i Tammerfors en Finland i 1967.
Christer Basma
Ole Christer Basma (født 1. august 1972) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er leder av s SalMar-akademiet.
Han spilte for Rosenborg Ballklub inntil han la opp etter 2008-sesongen. Han ble hentet til Rosenborg fra Stabæk Fotball i 1998. Den 4. juni 2008 tangerte han Ola By Rise med nest flest kamper på det øverste nivået i Norge. Dermed har han kun lagkamerat Roar Strand foran seg. Sesongen 2010 var han spillende (på amatørkontrakt) assisterende trener for Ranheim. På Norges landslag har han spilt 40 kamper.
Karriere som spiller
(Sist oppdatert 6. juni 2007) * Kun seriekamper.
Nikolaj Bukharin
Nikolaj Ivanovitsj Bukharin (russisk: Никола́й Ива́нович Буха́рин; født, død 15. mars 1938) var en russisk kommunist og revolusjonsleder som av Lenin ble omtalt som «partiets yndling». Han sluttet seg til det russiske arbeiderpartiet i 1906, der han assosierte seg med bolsjevikene. Allerede i 1908 var han blitt medlem av ledelsen i Moskva-partiet. Etter et opphold i fengsel for politisk virksomhet ble Bukharin i 1911 forvist til Sibir, hvor han kort tid etter rømte fra og dro i eksil.
I løpet av sin eksilperiode etablerte han en posisjon som bolsjevikenes kanskje fremste teoretiker ved siden av Lenin. Under 1. verdenskrig befant han seg i Sveits, USA, Canada, Sverige og Norge, der han samarbeidet nært med venstrefløyen i Arbeiderpartiet. På denne tiden skrev han Imperialisme og verdensøkonomi, et verk som, på tross av enkelte uenigheter, inspirerte Lenin da sistnevnte skrev sitt kanskje mest kjente verk Imperialismen som kapitalismens høyeste stadium.
Etter februarrevolusjonen dro han tilbake til Russland og ble medlem av Moska-sovjetets eksekutivkomite. I 1918 ble han redaktør for partiavisa Pravda, et verv han, med enkelte avbrudd, formelt besatt frem til 1929. I de første årene etter revolusjonen hadde han også avsvaret for partiets propaganda- og skoleringsarbeid. Det var i denne egenskapen han skrev bøkene Dialektisk materialisme og Kommunismens ABC (sammen med Jevgenij Preobrasjenskij), hvorav særlig førstnevnte skulle få stor utbredelse blant partimedlemmer i medlemspartiene i Komintern gjennom 1920-tallet.
Under striden om freden i Brest-Litovsk hadde Bukharin gått mot denne og dermed sluttet seg til partiets venstrefløy. Da Lenin i 1921 imidlertid tok initiativ til NEP-politikken forlot Bukharin sine gamle allierte og sluttet seg til flertallslinja i partiet. I 1924, etter Lenins død, overtok Bukharin dennes plass i eksekutivkomiteen i partiet, og var av mange sett på som en vel så sannsynlig etterfølger etter Lenin som Stalin eller Trotskij som i ettertid har blitt sett på som de fremste rivalene. Han tok først parti for Stalin da han sammen med Lev Kamenev og Grigorij Zinovjev mot Trotskij, og siden da Stalin vendte seg mot sine to andre tidligere allierte.
Bukharin hadde også en høy stjerne blant kommunister internasjonalt. Selv om han opprinnelig hadde gått mot opprettelsen av Komintern, ble han raskt en av dens ledere. Hans kjennskap til Norge og norsk språk gjorde at han ble Kominterns utsending til Det norske Arbeiderpartis februarlandsmøte i 1923. I 1926 ble han formann for Komintern, et verv han hadde til 1929.
På midten av 1920-tallet var spørsmålet om produktiviteten høyt oppe på dagsordenen. Her sto to linjer mot hverandre. På den ene siden sto venstrefløyen hvis fremste teoretiske eksponent var Bukharins tidligere gode venn Peobrasjenskij. Denne fløyen, som etter hvert fikk tilslutning fra Trotskij, Sinovjev og Kamenev, mente at den sosialistiske staten, i likhet med kapitalistiske stater, måtte gjennomføre en opprinnelig akkumulasjon. I praksis betydde dette å påføre den store bondebefolkningen større byrder og skatter for å fremtvinge en modernisering, tanker som senere fikk gjennomslag i Stalins tvangskollektiviseringspolitikk. Bukharin og partiflertallet gikk mot dette ut fra et ønske om å bygge en allianse med bøndene. Det var Bukharins linje som vant gjennom på partikongressen i 1926.
Det ble imidlertid klart at produksjonsmålene ikke ble nådd. Derfor ble, til tross for partiets vedtak, venstrefløyens politikk i stor grad partiets politikk. Også Stalin, og etter hvert flertallet, skulle etter hvert slutte seg til det som tidligere var venstrefløyens linje. På partikongressen i 1928 havnet dermed Bukharins synspunkter i mindretall, og Bukharin representerte, sammen med Mikhail Tomskij og Aleksej Rykov det som nå var blitt høyrefløyen i partiledelsen. I 1929 ble disse først fratatt alle sine verv før de ble ekskludert fra partiet.
Bukharin ble tatt til nåde igjen året etter, etter å ha øvd omfattende selvkritikk. Han tok snart over ledelsen for Det sovjetiske vitenskapsakademi, som på denne tiden, før Lysenko-affæren, var høyt ansett i internasjonale naturvitenskapelige kretser. I 1934 overtok han som redaktør for avisa Izvestia, og i 1935 var han involvert i arbeidet for å skrive Sovjetunionens nye grunnlov. I 1936 deltok han på anklagernes side i Moskvaprosessene, men opplevde selv å bli arrestert året etter. I 1938 ble han stilt for retten, anklaget for landsforræderi og konspirasjon, dømt og henrettet.
Bukharin ble rehabilitert i 1988 av Mikhail Gorbatsjov, en hendelse som ble opplevd av Bukharins enke, den betydelig yngre Anna Larina Bukharina, som døde i 1996. Etter Sovjetunionens fall ble en rekke skrifter Bukharin hadde forfattet mens han satt fengslet funnet. Disse, et skrift om sosialistisk kultur, en diktsamling, en kvasi-selvbiografisk roman, et skrift om materialistisk filosofi, er alle utgitt på russisk. De to sistnevnte er også utgitt på engelsk. De filosofiske notatbøkene blir av blant andre John Bellamy Foster sett på som et glimrende eksempel på hvordan marxismen også er en økologisk teori.
Frankenthal
Historie
Stedet het opprinnelig Franconodal, og ble første gang omtalt i 772. Navnet henspiller på en frankisk bosetning fra slutten av det 5. århundre. Byens framvekst tok for alvor til i det 12. århundre, etter at Erkenbert, en adelsmann fra Worms, grunnla et augustinsk stift på stedet i 1119. Dette stiftet utviklet seg raskt til et næringsmessig og kulturelt sentrum i regionen. Frankenthal fikk offisiell status som by i 1577.
Mellom slutten av det 16. og begynnelsen av det 17. århundre, i forkant av trettiårskrigen, ble Frankenthal utbygd til den sterkeste festningen på vestsiden av Rhinen i kurfyrstedømmet Pfalz. Men i 1689, under den pfalziske arvefølgekrig, ble byen satt i brann av franske tropper og nesten fullstendig ødelagt.
En porselensfabrikk som startet opp i 1755 ble avviklet igjen etter 45 års drift, men dens produkter er fortsatt etterspurte som verdifulle antikviteter. Mellom 1770 og 1773 ble de to byportene Worms-porten (Wormser Tor) og Speyer-porten (Speyerer Tor) bygget, og disse er fortsatt bevart.
Under den andre verdenskrig ble rundt 90 % av bykjernen ødelagt i et bombeangrep 23. september 1943.
Lydia og Herman Erikssons stipend
Lydia og Herman Erikssons stipend (svensk: Lydia och Herman Erikssons stipendium), som deles ut av Svenska Akademien og kommer fra et fond med donerte midler i 1976, skal tildeles en «ung lovende lyriker eller forfattare». Stipendbeløpet er 100 000 SEK.
Kegel
Kegel er den typografiske betegnelsen på avstanden mellom bokstavens signaturside og bakside. Skriftbildet står på kegelen.
På kolofonsiden i bøker kan en ofte se slikt som
Den første angir 8,5 punkters skriftgrad på 11 punkters kegel. Den andre angir 11 punkters skrift på 13,5 punkters kegel.
Leading
Ishockey-VM 1963 for menn
Verdensmesterskapet i ishockey i 1963 ble arrangert i Stockholm, Sverige, 8. mars til 17. mars. Åtte lag deltok, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjet ble verdensmester foran Sverige på bedre målforskjell.
Estisk litteratur
Estisk litteratur består av folkediktning og kunstdiktning i Estland. Mens folkediktningen har lange røtter, er det meste av kunstdiktningen fra 1800-tallet og senere. Estiske litteratur er først i den senere tid oversatt til norsk. Særlig Turid Farbregd har gjort en stor innsats for å formidle denne litteraturen i norsk språkdrakt. Det er bare om lag en million estisktalende, så språket er et lite språk.
Bibeloversettelse
I mange land har en bibeloversettelse etter reformasjonen vært den første skriftlig trykte og utgitte publikasjon på landets språk. Allerede på 1520-tallet ble flere av Martin Luthers skrifter utgitt på estisk. Men store deler av disse ble beslaglagt og brent opp da de ble ansett som kjetterske. Det var først på 1600-tallet, da Sverige dominerte de baltiske områdene ved Østersjøen at arbeidet med å oversette Bibelen til estisk skjøt fart. Men det dro ut i tid, og første opplag kom ikke før i 1739.
Estisk folkediktning
I motsetningen til skriftlig litteratur som er av nyere dato strekker estisk folkediktning seg langt tilbake i tid, og i alle fall fra det uavhengige tiden fra før de nordiske korstogene på 1100-tallet. Første gang estisk sang nevnes er datert tilbake til Saxo Grammaticus' Gesta Danorum (ca. 1179). Her fortelles det om at estiske krigere som sang om natten mens de ventet på å slåss neste dag.
De første fragmentariske nedtegnelsene av estisk folkeminne og poesi er datert fra 1200-tallet og finnes i Krønikene om Henrik av Latvia hvor estisk offerskikker, guder og ånder ble beskrevet. På slutten av 1700-tallet utga Johann Gottfried von Herder eksempler av estiske folkesanger i sin antologi Volkslieder (1807). Jakob Hurt (1839-1907) var den første som systematisk samlet inn i estisk folkeminne i løpet av andre halvdel av 1800-tallet og planla å utgi en bokserie på tallrike bind med estisk folkeminne og diktning kalt Monumenta Estoniae Antiquae. Hurt var den som sto bak det faste uttrykket som den dag i dag har formet nasjonens mentalitet: om vi ikke er store i antall, må vi være store i ånden.
På 1700-1800-tallet oppstod en nyere folkediktning. Da skjedde det også en nasjonal oppvåkning i landet. Den førte til et innsamlingsarbeid som fortsatt pågår. På grunnlag av folkelige dikt og prosafortellinger skapte legen Friedrich Reinhold Kreutzwald (1803–1882) Kalevipoeg. Dette verket har fått status som nasjonalepos. Det innledet nasjonalromantikken i Estland.
Estisk kunstdiktning før 1917
Tysk litteratur påvirket estisk kunstdiktning i lang tid. Blant de tidligste estiske dikterne finner vi lyrikeren Kristian Jaak Peterson (1801–22). Han døde svært ung og etterlot seg ikke mye, men hans patriotiske og filosofiske dikt benytter seg av folkediktningens motiver og formgrep. Andre forfattere med nasjonalromantisk tone er Johann Voldemar Jannsen (1819–90) og Carl Robert Jakobson (1841–82). De forente journalistisk og skjønnlitterær virksomhet. Anna Haava (1864–1957) var sin tids mest avholdte lyriker.
Mot slutten av 1800-tallet preget Eduard Vilde estisk litteratur. Han skrev realistisk og med utgangspunkt i samfunnsforholdene på 1800-tallet og var en dyktig forteller. Men fra 1880 var det ikke lov å bruke estisk språk i administrasjon og undervisning i landet.
Under revolusjonen i 1905 ble estisk igjen et lovlig språk, og det ble dannet en forfattergruppe som kalte seg Noor-Eesti (Det unge Estland). Den besto blant andre av lyrikeren Gustav Suits og Friedebert Tuglas, som skrev noveller og utviklet en moderne estisk prosastil. Andre medlemmer var Villem Grünthal–Ridala, Konrad Mägi, Gustav Suits og Johannes Aavik. Da Vanemuine-teaterets nye bygning ble åpnet i Tartu i 1906, ble det til inspirasjon for dramatikeren August Kitzberg (1856–1927), som innførte det psykologiske drama i Estland; mest kjent er Varulven (1912). Oskar Luts (1897–1953) er kjent for sine fargerike skoleskildringer i Vår (1912–13).
Selvstendighetstiden 1917-1940
I denne perioden fikk estisk litteratur en sterk vekst. Noen av forfatterne som virket i denne perioden er Anton Hansen Tammsaare, Karl August Hindrey (1875–1947) og lyrikeren Marie Under (1883–1980). En annen lyriker var Ants Oras, som redigerte antologien Arbujad (Sannsigerne) fra 1938. Tammsaare skrev romanen Sannhet og rett i fem bind fra 1926 til 1933, den vurderes som et høydepunkt i estisk prosakunst.
Under sovjetisk okkupasjon
I 1940 ble Estland okkupert av Sovjetunionen og fra 1941 til 1944 av Tyskland. I denne tiden flyktet mange forfattere. Noen kom til Sverige. Lyrikeren Bernard Kangro var sjef for et estisk forlag i Lund med mange utgivelser. Det var også et estisk forlag i Toronto i Canada. Først mot slutten av 1950-årene kom det til en fornyelse av litteraturen inne i landet. Den var det Ain Kaalep (1926–), Ellen Niit (1928–) og Jaan Kross (1920–2007) som sto for.
På 1960-tallet fikk Uku Masing (1909–1985) en sentral rolle. Deler av Arthur Alliksaars litterære produksjon kom ut posthumt. Betti Alver var en annen betydelig poet. Andre kvinner som skrev lyrikk var Lilli Promet (1922–2007) og Aimée Beekman (1933–). Viivi Luik (1946–) sin roman Den sjuande fredsvåren vakte sensasjon i 1985 (oversatt til norsk i 1988) med omtale av emner fra Estlands historie under Stalin.
Landau
Landau in der Pfalz er en by i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz, i det vestlige Tyskland, ikke langt fra grensen til Frankrike. Byen er en såkalt kretsfri by og består av 8 bydeler (Arzheim, Dammheim, Godramstein, Mörlheim, Mörzheim, Nußdorf, Queichheim og Wollmesheim). Byen ble grunnlagt omkring år 1260, ble til by i 1274 og til riksby i 1291.
Økonomi
Byen Landau er betydelig påvirket av vindyrking og med 2039 hektar hele området er den største vin-voksende fellesskap i Rheinland-Pfalz.
Den geotermiske pionérbyen Landau
I 2007 kom den første fungerende 3-megawatts geotermiske kraftstasjonen i Oberrheinische Tiefebene i drift.
Liste over kommuner i delstaten Guanajuato
Den meksikanske delstaten Guanajuato består av 46 kommuner (municipios):
Neustadt
Neustadt kan referere til:
Carlos Moyá
Carlos Moyà Llompart (født 27. august 1976) er en spansk tidligere tennisspiller. I perioden 15. mars til 29. mars 1999 var han rangert som nummer 1 på ATP-rankingen.
I sin karriere har han vunnet French Open i singel (1998). I 2004 var han med på å vinne Davis Cup for Spania. Han har 2.-plass i Australian Open fra 1997.
Han la opp karrieren som aktiv tennisspiller i 2010.
Sophrops
Sophrops er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Ken Anderson (fribryter)
Kenneth «Ken» Anderson (født 6. mars 1976 i Green Bay), bedre kjent som Ken Kennedy eller Mr. Kennedy, er en amerikansk fribryter i Total Nonstop Action Wrestling under navnet Mr. Anderson], men er mest kjent for sin tid i WWE. Han er tidligere WWE United States Champion. På WrestleMania 23 vant han Money in the Bank-kampen, og mottok dermed en tittelkontrakt. Han tapte derimot denne kontrakten til Edge på en episode av Raw. Han er nåværende Han har vært tungvektsmester i Total Nonstop Action(TNA).
Sophrops
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Myntkabinettet
Myntkabinettet eller Universitetets Myntkabinett er en norsk numismatisk museumssamling og et tidligere museum som ble opprettet av Universitetet i Oslo i 1817. I 1999 ble Myntkabinettet en del av Universitetets kulturhistoriske museer sammen med Oldsaksamlingen (med Vikingskipshuset) og Etnografisk museum. I 2004 ble navnet endret til Kulturhistorisk museum. Museumsavdelingen holder til i Historisk Museum i Frederiks gate i Oslo sentrum. Myntkabinettet har over 200 000 norske og utenlandske mynter, medaljer, pengesedler og annet fra 650 f.vt. til i dag.
Historikk
Myntkabinettet ble etablert gjennom et innkjøp av en samling på over 6 000 antikke mynter. Initiativet kom fra universitetsbibliotekar Georg Sverdrup. Samlingen ble kjøpt fra Den Kongelige Mønt- og Medaillesamling i København, og var deres dubletter. Samlingens andre bestyrer var C.A. Holmboe. I hans tid økte samlingene til over 43 000 gjenstander.
Oldsaksamlingen og Myntkabinettet holdt fra begynnelsen til i universitetets forskjellige bygninger i Oslo, men da universitetsbygningene ved Karl Johans gate stod ferdig i 1852, flyttet samlingene inn i Urbygningen. Da Historisk museums nybygg åpnet i 1904, flyttet begge museene dit.
Samlinger
Museet inneholder i dag over en kvart million gjenstander fra hele verden, blant annet:
Ordbilde
Et ordbilde er det indre bildet, det vil si den mentale hørsels- eller synsforestillingen, som et ord skaper i leseren eller tilhørerens bevissthet.
Ordbilde kan i typografi og design også betegne det konkrete, visuelle bildet av et ord. I hvilken grad en tekst er lettlest avhenger blant annet av hvor forskjellige de visuelle ordbildene er. Ordbilder i minuskler er mer forskjellige enn ordbilder i versaler fordi minusklene har overlengde og underlengde mens versalene har samme høyde. En trent person leser ved å se og gjenkjenne ordbilder, mens utrente personer leser bokstav for bokstav.
Goddebrua
Goddebrua eller Kinnestraumen bru er ei veibru som forbinder øyene Goddo og Bømlo, i Bømlo kommune, Vestland. Brua krysser Kinnesundet mellom den lille øya Blåkinn og Goddo, og er ca. 120 meter lang. Den er en del av fylkesvei 5004. Lokalt blir den kalt «Storabruno».
Margaret Kennedy
Margaret Kennedy (født 23. april 1886, død 31. juli 1967) var en britisk forfatter og dramatiker, kjent for blant annet romanen The Constant Nymph fra 1924, en kvikk og satirisk menneskeskildring som ble filmatisert i 1926.
Liv og virke
Margaret Kennedy ble født i Hyde Park Gate, London, som den eldste av fire barn av Charles Moore Kennedy (1857-1934), en advokat, og hans hustru Ellinor Edith Marwood (1861–1928). Romanforfatteren Joyce Cary var en fetter på farssiden. Hennes bror Tristram Kennedy døde under den første verdenskrig.
Hun var elev ved Cheltenham Ladies' College, en uavhengig pikeskole for elever mellom 11 og 18 år, og her begynte hun å skrive. Deretter begynte hun som student ved Somerville College ved University of Oxford i 1915, for å studere historie. Hennes første utgivelse var en historisk avhandling, A Century of Revolution (1922). Hun giftet seg den 20. juni 1925 med advokaten David Davies (1889–1964), som senere ble dommer ved fylkesretten og nasjonal forsikringskommisjonær. Han ble adlet i 1952. Det later til at de hadde et lykkelig samliv. De fikk en sønn og to døtre, en av dem var romanforfatteren Julia Birley. Romanforfatteren Serena Mackesy er hennes barnebarn.
Margaret Kennedy døde i en venns hus i Adderbury, Oxfordshire i 1967.
Romaner og drama
Hennes første roman, The Ladies of Lyndon (1923), benyttet seg av bakgrunnen til hennes mors familie i Yorkshire. Det var hennes andre roman, The Constant Nymph (1924), som ga henne rang av en bestselgende forfatter. Den ble senere dramatisert i samarbeid med Basil Dean, og satt opp på New Theatre i Londons West End i september 1926. Noël Coward og Edna Best hadde de fremste rollene. Coward ble erstattet av John Gielgud i senere oppsetninger. En anmelder skrev at «man gråter det meste av tiden… og Tessa døde i et utbrudd av gråt fra publikum.» Stykket ble filmatisert i 1929 av Adrian Brunel og Alma Reville, regissert av Brunel og Basil Dean, og med Ivor Novello, Mabel Poulton og Benita Hume i de fremste rollene. Romanen ble filmet på nytt i 1933 og 1943, og for fjernsyn i 1938.
Blant hennes senere romaner var The Fool of the Family (1930), en oppfølger til The Constant Nymph, og den psykologiske romanen A Long Time Ago (1932). The Midas Touch (1938) ble månedens bok i Daily Mail, The Feast (1950) ble utvalgt bok for Literary Guild i USA, og Troy Chimneys (1953) ble vinner av James Tait Blacks minnepris. The Heroes of Clone (1957) var preget av mørk humor, og trakk veksler på Kennedys erfaringer som dramatiker. Hun skrev også en biografi over Jane Austen, og en undersøkelse av den skjønnlitterære fiksjon som en kunstart, Outlaws on Parnassus. Utover dramatiseringen av The Constant Nymph skrev hun ytterligere tre dramaer. Det mest vellykte var Escape Me Never (1934), en tilpasning av The Fool of the Family, og det ble filmatisert to ganger.
Margaret Kennedy ønsket et respektabelt omdømme som en seriøs forfatter, og det å bli innledningsvis kjent som forfatter av tragiske gråtedramaer ble noe av en ulempe for henne. Hun var dog ofte dommer ved litterære prisbedømmelser. Av hennes utgivelser etter krigen står The Feast (1950) fram i særdeleshet. Den handler om et hotell ved kysten som blir tilintetgjort ved at en klippe raser ut, og hotellets gjester kan ha omkommet (eller kanskje ikke) i undergangen, omtrent som i Thornton Wilders Broen San Luis Rey. Hennes barnebarn Serena Mackesy har kalt romanen for «en av de smarteste metaforer noen gang.» Den har kommet ut i nyere opplag senere, det samme har Lucy Carmichael (1951) og The Midas Touch.
Margaret Kennedy ble også oversatt til andre språk, blant annet kom The Feast på norsk som Syv syndere i 1952 og The Fool of the Family som Syndebukken i 1938.
Glennetangen lense
Glennetangen lense ble bygd i 1938 som erstatning for Nes lense i Skiptvet. Glennetangen lense var i drift helt frem til den siste fløtningssesongen i Glomma i 1985.
Saltrød Sportsklubb
Saltrød Sportsklubb (stiftet i 1974) er et idrettslag på Saltrød/Eydehavn i Arendal.
Panamerikanske leker 1963
Panamerikanske leker 1963 var de fjerde Panamerikanske leker, de ble arrangert i São Paulo i Brasil i perioden 20. april til 5. mai 1963. Det var 1 665 utøvere fra tjueto nasjoner som deltok i tjueto sporter. USA ble beste nasjon med 106 gullmedaljer foran Brasil med fjorten.
McMahon Stadium
McMahon Stadium er et stadion i Calgary, Alberta, Canada. Den har en kapasitet på 35,650 tilskuere, ligger ved og eies av Universitetet i Calgary, og brukes hovedsakelig til canadisk fotball. Hovedbrukerne er Calgary Stampeders i Canadian Football League (CFL) og universitetets lag, Calgary Dinos, i tillegg til flere junior og amatørlag. Stadionet ble ferdigstilt i 1960 og fikk kunstgress i 1975. Grey Cup—sluttspillfinalen for CFL—har blitt avholdt fire ganger, i 1975, 1993, 2000 og 2009. Stadionet ble også brukt til åpnings- og avslutningsseremonien under vinter-OL 1988.
Ludwigshafen
Ludwigshafen am Rhein er en by i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz, i det vestlige Tyskland, ikke langt fra grensen til Frankrike. Byen har omtrent 165 000 innbyggere, og ligger ved vestbredden av Rhinen med byen Mannheim på den andre siden av elven. Sammen med Mannheim, Heidelberg og det omkringliggende området danner de området Rhinen-Neckar.
Ludwigshafen er kjent for kjemiindustri, blant annet holder BASF til her. Innen kultur finner man Staatsphilharmonie Rheinland-Pfalz og det kjente Wilhelm-Hack-Museum med sine flotte keramikkvegger, som ble laget av den katalanske kunstneren Joan Miró. Ludwigshafen er fødebyen til den tidligere tyske kansleren Helmut Kohl, filosofen Ernst Bloch og den tyske fjellklatreren Wolfgang Güllich.
Südweststadion idrettsstadion brukes i dag hovedsakelig til utendørskonserter i tillegg til at det er hjemmebanen til fotballaget FSV Oggersheim.
Corioxenidae
Corioxenidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen viftevinger (Strepsiptera). Disse lever som parasitter på andre insekter.
Utseende
Et særtrekk ved familien er at hannene mangler mandibler (overkjever). Føttene er uten klør og består av fire ledd hos underfamilien Corioxeninae, fem ledd hos Triozocerinae. Hunnene har en vid fødselskanal som åpner seg på bakkroppsspissen.
Utbredelse
Familien er utbredt i alle fall i Afrika, Asia og Amerika. I Europa er arten Malayoxenos trapezonoti kjent fra Tyskland.
Sørhøstlibelle
Utseende
Sørhøstlibelle ligner mye på rødbrun høstlibelle.
Kjønnene er noe ulike. Bakkroppen hos hannen har rød grunnfarge. Brystet er brunlig og har skitten-gule flekker (tegninger) på siden. Hunnen er svakere farget i grå-brunt og mangler den klare røde fargen på bakkroppen. Både hannen og hunnen kan skilles fra andre libeller på de særpregete anal-vedhengene, bakerst på bakkroppen.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 50 og 60 millimeter.
Levevis
Nymfen lever på bunnen i åpne og vegetasjonsrike mindre innsjøer.
Eggene legges på land, på steder som oversvømmes om våren. Eggene overvintrer. Nymfen lever i vann blant torvmose og vannplanter. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra juli til oktober.
Sørhøstlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Sarpsbrua
Sarpsbrua eller Sarpebrua er en veibro over Sarpsfossen i Sarpsborg i Østfold. Den er en del av fylkesvei 118 og var fram til 1978 en del av Europavei 6. Østfoldbanen har sin jernbanebru over Glomma parallelt med veibrua. Brua benyttes i dag hovedsakelig til lokaltrafikk og er for tiden i relativt dårlig stand, tidvis har det vært nødvendig å innføre midlertidige vektbegrensninger. Ny Sarpebru har vært planlagt i mange år og har lenge vært et hett lokalpolitisk tema.
Historikk
Den 15. april 1940 ble brua sprengt i lufta av byens eget brannvesen, som var uheldige under fjerning av sprengstoff som nordmennene selv hadde underminert brua med for å hindre tysk frammarsj. Ulykken krevde tre menneskeliv: to brannkonstabler samt en mann som arbeidet ved demningen. Tre andre personer var i livsfare, men ble reddet.
Adjágas
Adjágas, er de samiske joikerne Lawra Somby og Sara Marielle Gaup med band. Adjágas betyr tilstanden mellom våkenhet og søvn, også kjent som REM-søvn.
«Nornen» (bark)
«Nornen» var en norskeid bark, opprinnelig bygget i 1876 i Frankrike for rederiet A. D. Bordes & Fils og ble døpt «Maipu». Under en storm forliste skipet ved Berrow nær Burnham-on-Sea i Bristolkanalen i Somerset i England. Besetningen på tolv ble reddet i en dramatisk aksjon fra land. Restene av vraket kan sees ved lavvann og er et populært fotomotiv.
På låven sitter nissen
«På låven sitter nissen» er en julesang med tekst av Margrethe Munthe. Den ble første gang trykt 1911 i ''Saa leker vi litt! Sang- og Gymnastikleker'' av Margrethe Munthe. Hun var lærerinne og diktet denne sangen, og Den gamle nissen satt så trist, som en av våre første konfesjonsfrie julesanger. I førsteutgaven var tittelen: «Nissen og rotterne» Sangen er også blitt oversatt til dansk: «På loftet sidder nissen med sin julegrød». En oversettelse til engelsk (The nisse in the barn has got his Christmas treat) ved Mike Sevig finnes i Mike and Else's Norwegian Songbook, Minneapolis 1985.
Norske sangbøker opplyser oftest at melodien er tradisjonell, men noen få oppgir Otto Teich. Melodien var i sin tid så kjent og utbredt at det egentlige opphavet gikk i glemmeboka. Originalen er faktisk en Berliner-slager (Gassenhauer) fra 1892, «Im Grunewald ist Holzauktion», en rheinlender komponert av Franz Meißner til tekst av Otto Teich. Melodien består av tre deler, hvorav Margrethe Munthe benytter den første og den tredje i sin julesang. I Sverige anvendes første del av melodien i den svenske julesangen «Två Små Röda Luvor».
Over den samme melodien komponerte den polsk-tyske komponisten Moritz Moszkowski i 1896 et sett med parodiske «Variationen im Stile moderner Komponisten von Czerny bis Liszt» (MoszWV 205). De åtte variasjonene er komponert i Czerny-, Clementi-, Bach-, Brahms-, Weber-, Chopin-, Rubinstein- og Liszt-stil.
Trustix
Trustix var en norskutviklet distribusjon av Linux for tjenermaskiner, med sterk fokus på sikkerhet og stabilitet.
Selskapet ble kjøpt av Commodo i 2003.
Distribusjonen ble lagt ned per 31. desember 2007.
Gordon Matta-Clark
Gordon Matta-Clark (født 22. juni 1943, død 27. august 1978) var en amerikansk kunstner. Han er en av de mest omtalte kunstnerne fra den amerikanske avant-garden på 1970-tallet.
Matta-Clark er først og fremst kjent for sine stedsspesifikke, arkitektur-relaterte arbeider, som grep inn i og forandret eksisterende bygningsstrukturer. Han var motivert av et radikalt politisk samfunnssyn, og kunsten hans framstår som en kritikk av det borgerlige amerikanske samfunnet. Matta-Clark arbeidet innenfor flere ulike medier, som film, performance og skulptur, men han er mest kjent for «building cuts»-prosjektene (som han kalte «anarkitektur»), som demonterte og omformet bygninger til skulpturelt materiale. Det mest kjente av disse arbeidene, «Splitting» (1974), besto i å kutte et bolighus i to, og vippe den ene halvdelen av grunnmuren for slik å skape et tynt snitt midt i bygningen. Han uttalte selv om sine arbeider at «hvorfor skal jeg henge noe på veggen, når veggen i seg selv er mye mer interessant».
Matta-Clark drev også restauranten Food i SoHo i New York, som et sosialt kunstprosjekt. Siden mange av prosjektene var tidsavgrensede, eksisterer mesteparten av kunstnerens produksjon i dag kun som dokumentasjonsmateriale.
Gordon Matta-Clark døde av kreft i 1978, 35 år gammel.
EM i turn for menn 1969
Det 8. europamesterskapet i turn for herrer ble arrangert i Warszawa i Polen i 1969.
Selbjørn bru
Selbjørn bru er en spennbetongbru (fritt frambygg-bru) med hovedspenn 212 meter og total lengde på 348 meter. Bruen knytter sammen øya Selbjørn med øya Huftarøy, i Austevoll kommune. Den ble åpnet 11. februar 1980 og er en del av fylkesvei 546. Brua har kun 1 kjørebane og er lysregulert.
Embouchure
Ordet kommer av fransk bouche som betyr munn, og er noen ganger fornorsket til amasjør. Ulike instrumenter krever ulik amasjør og god kontroll over amasjøren er avgjørende for god tonekvalitet og intonasjon.
Clausholm
Clausholm er et dansk barokkslott som ligger ca. 12 km. sydøst for Randers i Voldum Sogn i Favrskov Kommune på Jylland.
Det er funnet spor av Clausholm helt tilbake fra 1100-tallet, men det nåværende slottet ble oppført av storkansler grev Conrad Reventlow i 1690-årene med Ernst Brandenburger som byggmester. Han er blant annet kjent for Frederiksberg slott. Den svenske arkitekten Nicodemus Tessin den yngre var også involvert.
Det er imidlertid mest Conrad Reventlows datter Anna Sophie Reventlow som har gjort stedet kjent. Hun ble bortført i nattens mulm og mørke i 1712 av en forelsket kong Frederik IV. Han giftet seg med henne først til venstre hånd, men etter dronning Louise av Mecklenburgs død i 1721 gjorde han henne til dronning. Kongen kjøpte Clausholm i 1718 og fikk oppført de to store sidefløyene som kan sees fremdeles.
Da kongen døde i 1730, ble Anna Sophie forvist til sitt gamle hjem Clausholm slott, hvor hun tilbragte sin enketid i selskap med sitt hoff.
Slottets kapell er innredet av Anna Sophie. Der finnes et av Danmarks eldste orgler, bygget rundt 1700 av Brødrene Botzen fra København. Slottet har fått ekstra berømmelse takket være funnet av de såkalte Clausholm-fragmentene, noteark som kom for en dag på 1970-tallet.
Den 8 ha store barokkhaven med fontener og alléer ble anlagt på 1700-tallet.
Det Jydske Haveselskab holder til på Clausholm, hvor det blant annet har en rekke temahaver.
Clausholm gods er på 900 hektar med Schildenseje, Sophie-Amaliegård, Sophienlund og Estrupgård.
Slekten Berner-Schilden-Holsten eier slottet i dag. Etter store restaureringer over 30 år fremstår slottet nærmest som på Frederik IVs tid. Restaureringen var ferdig på begynnelsen av 1990-tallet og i 1994 mottok Kim Alexander Berner Europa Nostra-prisen for 1993.
Clausholm med omgivelser ble fredet i 1918.
Johan av Pfalz
Johan av Pfalz (født 1383 i Neunburg, død 14. mars 1443 i Kloster Kastl i Oberpfalz) var pfalzgreve i Neuburg og Neumarkt 1410-1443.
Han var sønn av den tyske kongen Ruprecht III av Pfalz og Elisabeth av Hohenzollern.
Her kommer dine arme små
«Her kommer dine arme små» er en salme som ofte brukes som julesang. Teksten er av den danske biskop og salmedikter Hans Adolf Brorson fra 1732, og melodien som brukes er av Johann Abraham Peter Schultz fra 1786. Salmen er nr. 36 i Norsk Salmebok.
Johan av Pfalz
Johan giftet seg i København 15. august 1407 med Katarina av Pommern (ca 1390–1426). Paret fikk sønnen Kristoffer av Bayern (1416–1448), som ble nordisk unionskonge fra 1440/42 til 1448.
Her kommer dine arme små
Tekst med kommentarer
I 1985-utgaven av Norsk Salmebok er de to første linjene slik:
I Norsk Salmebok utgitt i 2013 er teksten endret tilbake.
Vers 6 ble tidligere ofte sunget som salme i forbindelse med dåp i Den norske kirke, da som enkeltstående vers uten noen sammenheng med julefeiring.
Siste vers av salmen blir på juletrefester gjerne sunget mens de som går rundt juletreet stopper opp og bare står og synger. Ettersom det i teksten heter Her står vi nå i flokk og rad, er det ikke naturlig å gå til det verset. Slik brukes salmen for eksempel ved den årlige tenningen av julegranen på Universitetsplassen i Oslo på første søndag i advent.
Komposisjoner basert på melodien
Organisten Rudolph Magnus Forwald har laget en Parafrase over «Her kommer dine arme små» for piano.
Aegosthetini
Aegosthetini er en gruppe av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore til store (13-33 millimeter), kraftige oldenborrer. Forkroppen er kraftig hårete, hårene på bakkroppen korte. Kroppsformen er oval. Hannene har svært lange antenneblader. På farge er hode og pronotum gjerne svarte, dekkvingene rødbrune.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i det sørlige Afrika.
KNM «Arendal»
KNM «Arendal» (sjøsatt 17. mars 1941 som HMS «Badsworth» (L 03)) var en norsk jager i Hunt-klassen, type II. Hun ble bygget på verftet Cammell Laird i Birkenhead i England. Skipet deltok i andre verdenskrig under både britisk kommando som HMS «Badsworth» og som KNM «Arendal» under norsk kommando fra 8. august 1944. Skipet ble permanent overført til Norge i Liverpool 16. november 1944 og var i norsk tjeneste frem til 1. mai 1961. Da ble hun sendt «hjem» til hugging i Arendal i 1962.
HMS «Badsworth»
Skipet ble bestilt av Den britiske marinen tre måneder etter utbruddet av andre verdenskrig. Kjølen ble strukket på Cammel Laird Naval Yard i Birkenhead 15. mai 1940 som admiralitetsjobb nr J3260. 18. august 1941 var hun ferdig med sjøprøver og ble sendt til basen ved Scapa Flow for å gjøres klar til operasjonell tjeneste.
Første deployering for «Badsworth» var konvoieskorte som en del av Londonderry Escort Force, som tok imot konvoier som kom fra USA. 1. oktober 1941 møtte hun konvoien WS-12 og fulgte konvoien inn til Storbritannia. «Badsworth» var med på ulike eskorteoppdrag i Atlanterhavet og blant annet til Freetown i Vest-Afrika, frem til april 1942, da skipet ble satt inn i konvoieskorte gjennom Nordishavet til Murmansk. 28. april 1942 ble hun med konvoi PQ-15, som kom under angrep fra fly og ubåter 2. mai. Handelsskipet SS «Botavon» ble truffet, men sank sakte. «Badsworth» ble beordret til å senke henne med sine kanoner.
På en av konvoirutene til Murmansk angrep «Badsworth» en tysk ubåt med synkeminer etter at et periskop var observert. Det ble registrert at ubåten blåste tankene, men den kom aldri til overflaten. «Badsworth» fikk ikke fortsatt angrepet etter at asdicen brøt sammen. Skipet fortsatte på konvoitjeneste i Atlanterhavet frem til februar 1942, da hun ble overført til konvoifart i Middelhavet.
29. mai 1942 ble «Badsworth» beordret til konvoieskorte til Malta som en del av Operasjon Harpoon. 6. juni fulgte skipet konvoien WS-19S på vei til Gibraltar og videre til Malta. 14. juni kom konvoien under kraftig luftangrep fra tyske og italienske luftstyrker. Dagen etter kom «Badsworth» i kamp med italienske krigsskip som forsøkte å senke konvoien. På vei inn til Grand Harbour på Malta om natten 16. juni, bommet konvoien på innseilingsleden og kom inn i et minefelt. Flere fartøyer gikk på miner og «Badsworth» fikk alvorlige skader på skroget etter å ha detonert en mine. 14 av besetningsmedlemmer ble drept. Noen av dem var overlevende fra handelsfartøy som hadde gått ned tidligere. Kun to av handelsfartøyene i konvoien kom frem til Malta. Det ble gjennomført foreløpige reparasjoner på «Badsworth» ved HM Dockyard på Malta, før jageren returnerte til Storbritannia. 25. august kom «Badsworth» til North Shields verft hvor reparasjonene på skipet ble fullført.
Etter reparasjonene ble «Badsworth» igjen en del av Londonderry Escort Force og gjennomførte tokt i Atlanterhavet. Det gjorde hun fra desember 1942 frem til hun igjen ble sendt til Middelhavet i april 1943. 22. april 1943 gikk hun på en mine utenfor Bone i Algerie og fikk alvorlige skader akter. Styrbord motor ble satt ut av spill, og skipet gikk inn på stranden der hun ble rent opp. Senere ble hun rykket løs og tauet til havn av HMS «Clacton». Midlertidige reparasjoner ble gjort på Malta i mai. Etter dette ble skipet slept tilbake til Storbritannia og reparert i Liverpool. Etter reparasjonene ble skipet lånt ut til Norge under navnet KNM «Arendal». Lånet ble gjort permanent 16. november 1944.
KNM «Arendal»
I september 1944 ble «Arendal» en del av 16. jagerflotilje i Harwich og gjennomførte eskorteoppdrag i Nordsjøen og Den engelske kanal. «Arendal» kom i kamp 25. mars 1945 med tyske E-båter ved Thames Estuary. Etter Tysklands kapitulasjon ble skipet permanent overført til Norge.
Etter krigen
«Arendal» var jagereskorte for HMS «Ariadne» i Operasjon Kingdom som transporterte kronprins Olav tilbake til det frie Norge. I september 1945 returnerte «Arendal» til Storbritannia og Leith for å hente urnene til 400 nordmenn som døde i Storbritannia under krigen. Urnene ble plassert 40 hver i ti sorte kasser som var dekorert med blomster på akterdekket. Før skipet returnerte til Norge avholdt en prest fra Den norske sjømannskirka en gudstjeneste ombord. Da jageren kom til tilbake til Oslo ble skipet møtt av kong Håkon VII, kronprins Olav og prins Harald. «Arendal» eskorterte senere en del landgangsfartøy fra Storbritannia til Norge. Disse fartøyene skulle brukes som ferjer og transportfartøy i gjenoppbyggingen etter krigen.
7. august 1949 KNM «Arendal» i Longyearbyen som flaggsmykket for å ta imot kronprins Olav. KNM «Arendal» førte kronprinsen til Tromsø etterpå. Etter en tid i opplag gjøres en rekke oppgraderinger av KNM «Arendal» på Marinens hovedverft i Horten i 1950-1951. Etter dette settes hun i tjeneste som kadettfartøy.
24. mai 1951 fraktet KNM «Arendal» general Dwight D. Eisenhower fra Oslo til Horten under hans besøk i Norge. Dette var halvannet år før han ble valgt til president i USA.
Liten sølv
Historie
Liten sølv er antageligvis en av de eldste kaninrasen som finnes. Noen mener den eksisterte før år 0. Liten sølv ble beskrevet av engelskmannen Markham i 1631. Sølvkaninen skal visstnok stedvis ha oppstått i vill tilstand, selv om flere ville sølvkaniner i dag antageligvis er forvillede tamkaniner.