cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shortsalg
Shortsalg fungerer som en motvekt til alle lange posisjoner i markedet ved at det til enhver tid er noen som ønsker prisfall i det gjeldende aktivum. For at shortsalg skal bli mulig er det nødvendig med to parter som har motstridende syn på aktivumets fremtidige prisutvikling. Parten som tjener på prisnedgang «sitter short» eller «er short», mens parten som tjener på prisøkning «sitter long» eller «er long».
Eksempler
For råvarer: En investor låner 1 kg gull, som han så selger til markedspris 250,000. Ett år senere har prisen falt og han kjøper tilbake gullet i markedet for 200,000. Investoren leverer tilbake gullet til långiveren, og sitter igjen med 50,000 i profitt. Hadde prisen på gull steget, ville investoren ha tapt penger.
For aksjer: En investor låner aksjer til en verdi av 60 dollar av et meglerhus, og selger så disse i markedet. Senere har prisen på aksjen sunket til 40 dollar, og investoren bestemmer seg for å lukke shortposisjonen. Han kjøper aksjer i markedet for 40 dollar, og har da en gevinst på 20 dollar (fratrukket transaksjonskostnader, som kommisjoner og gebyrer).
For derivater: Uttrykket shortsalg kan også beskrive generelle posisjoner i derivater investoren tar for å tjene penger på prisnedgang. I slike tilfeller vil det ikke være noen långiver fordi det ikke er noe som skal leveres annet enn penger (ved finansielt oppgjør). Et eksempel er salg av contract for difference (CFD), som er et veddemål på en aksjekurs og futures på indekser. Selgeren av en CFD får en shortposisjon i det underliggende papiret.
Dekket og udekket shortsalg
I hovedsak skiller man mellom to typer shortsalg, dekket og udekket. Den førstnevnte er når investoren som selger aktiva faktisk har tilgang til instrumentet på salgstidspunktet. Innen verdipapirmarkedet vil dette i hovedsak innebære at investoren har lånt papirene av en annen investor før han selger, eller har en sikker avtale om å kunne låne. Dekket shortsalg vil på denne måten garantere at investoren faktisk kan levere de papirene han selger. Udekket shortsalg innebærer at investoren ikke har tilgang til papirene på salgstidspunktet, men planlegger å skaffe disse på et senere tidspunkt før levering. Dette lar seg gjennomføre i alle markeder hvor leveringstidspunktet på aktiva er senere enn salgstidspunktet. For aksjemarkedet er ofte leveringen av aksjene (også kalt «oppgjør») 2 dager etter kjøp/salg. Investoren må kjøpe eller låne aksjene, slik at han har dem til levering for det salget han først utførte. Skulle investoren ha solgt aksjer han ikke greier å levere, kan investoren bli holdt økonomisk og rettslig ansvarlig.
Långiver
Långiveren er ofte meglerhus, bank eller større institusjonelle investorer. Lån kan også organiseres igjennom lånepooler for å effektivisere markedet mellom långivere og låntakere. Långiveren må være oppmerksom på at det er enkelte ulemper ved å låne ut aksjene. Avhengig av betingelsene rundt lånet vil långiver kunne være begrenset i hvor fort han kan forlange å få innløst lånet. I mellomtiden er det ikke mulig å selge aksjene eller å stemme med dem. Dividende vil bli betalt til den som har aksjene, men långiver vil bli kompensert for dette. Långiver kan ha en motpartrisiko med låntager som går konkurs og ikke kan levere tilbake papirene. For å kompensere for disse ulempene må låntager betale en rente til långiver.
Fairchild Dornier 328
Fairchild Dornier 328 er et regionalt passasjerfly. Utviklingen av flyet begynte i Tyskland på slutten av 80-tallet, prototypen fløy første gang 6. desember 1991 og de første flyene ble levert i oktober 1993 som Dornier 328, men i 1996 ble 80% av Dornier kjøpt opp av den amerikanske flyprodusenten Fairchild og flytypen deretter markedsført som Fairchild Dornier 328. Flytypen utmerker seg ved at den har vært levert både med turbopropmotorer og turbofanmotorer, den siste varianten under betegnelsen 328JET.
Eksterne lenker
Fairchild Dornier 328JET
Hermannshütte (Hörde)
Hermannshütte var et stålverk og jernverk som befant seg i bydelen Hörde i Dortmund. I 1828 ble det første valseverket satt opp under ledelse av fabrikkeieren Hermann Diedrich Piepenstock fra Iserlohn.
Produksjonen ble stanset i april 2001, og deler av anleggene ble fraktet til Kina for å bygge opp en ny bedrift. Bedriften ble fullstendig nedlagt mellom 2003 og 2004.
Iboga
Iboga (Tabernanthe iboga), også kjent som svart klaseormdrue, er en staudebusk som vokser i regnskog. Planten inneholder ibogain, et hallusinogen som stimulerer sentralnervesystemet når det tas i små doser og fremkaller visjoner i høyere doser.
Iboga vokser normalt til en høyde av to meter, og kan til slutt vokse seg til et lite tre opptil ti meter høyt, forutsatt ideelle forhold. Den har små, grønne blader. Blomstene er hvite og lyserøde, mens den avlange, ovale frukten er oransje. Dens gulfargede røtter inneholder en rekke indol alkaloider, først og fremst ibogain, som finnes i høyest konsentrasjon i rotbarken. Materialet i rota er bittert og forårsaker nummenhet i munnen.
Tradisjonell bruk
Ibogatreet er hovedpillaren i bwiti-religionen som praktiseres vest i Sentral-Afrika, særlig i Gabon, Kamerun og Republikken Kongo, og som benytter plantens alkaloidinneholdende røtter i en rekke seremonier. Iboga blir tatt i massive doser av innvidde når de opptas i religionen, og på en mer jevnlig basis blir det spist i mindre doser i forbindelse med ritualer og stammedanser, som vanligvis utføres om natten. Bwitiene har blitt utsatt for forfølgelse av katolske misjonærer som til denne dag er sterkt motstandere av bwitienes voksende religiøse bevegelse.
Léon M'ba, Gabons første president gikk ut og forsvarte Bwiti-religionen i fransk kolonirett.
Avhengighetsbehandling
Utenfor Afrika blir ibogaekstrakter, og i tillegg renset obogain-alkaloid, også brukt i behandlingen av opiat-avhengighet. Rusopplevelsen kan vare i flere dager, og når den er fullført vil personen generelt ikke lenger være fysisk avhengig. En metadon-avhengig fortalte til det nederlandske nyhetsbakgrunns-programmet 2 vandaag at han på bare fire dager nådde en tilstand som normalt ville tatt ham tre måneder, men uten pinslene. Beviser tyder på at ibogain også kan hjelpe til å avbryte avhengighet av alkohol og nikotin. Det har imidlertid ikke blitt utført dybdeundersøkelser på mennesker. De farmakologiske virkningene er ganske ukontroversielle med hundrevis av fagfellevurderte forskningsrapporter som støtte. Formelle kliniske undersøkelser er imidlertid ikke blitt fullført.
Juridisk status
Iboga er forbudt eller underlagt restriksjoner i USA, Belgia, Sverige, Polen, Sveits og Danmark. Rotmateriale og ekstrakter av det kan skaffes gjennom forskjellige europeiske «smart shops».
Winchester bispedømme
Biskopene av Winchester hadde sin London-residens i Winchester Palace i Southwark.
På grunn av reformasjonen ble bispesetet stående vakant fra Stephen Gardiners død i 1531 til utnevnelsen av den siste katolske biskopen av Winchester, John White i 1556. Da han døde i 1560 ble den første anglikanske biskopen, Robert Horne, utnevnt.
Urartu
Urartu (assyrisk: māt Urarṭu; hebraisk: Ararat; babylonsk: Urashtu; urartisk: Biai, Biainili ) var i oldtiden et kongedømme i tidlig jernalder på det armenske høylandet i østlige Anatolia (Lilleasia), sentrert rundt de fjellrike regionene ved Vansjøen. Det eksisterte fra rundt 1000 f.Kr. eller tidligere, og fram til antagelig 585 f.Kr.
I streng forstand var Urartu et assyrisk begrep for en geografisk region, mens «kongedømmet Urartu» eller «Biainililandene», er begreper som benyttes i moderne historiografi for en jernalderstat som snakket urartisk, eller urarmensk, språk. At det bør skilles mellom det geografiske området og den politiske enheten ble allerede påpekt av König (1955). landskapet tilsvarer det fjellrike platået mellom Anatolia, Mesopotamia og fjellene i Kaukasus, senere kjent som Det armenske høylandet.
Elephants Dream
Elephants Dream er en nederlandsk kortfilm fra 2006 som ble laget kun med fri programvare (med unntak av audio-programvaren Reaktor). Blender 3D ble brukt til 3D-modellering og animering, mens GIMP ble brukt for å lage teksturer.
Urartu
Jernalderstaten Urartu, som korresponderer med kongedømmet Ararat, også kjent som Van, er den akkadiske variasjon av Ararat fra Det gamle testamente, og faktisk er fjellet Ararat lokalisert innenfor oldtidens urartianske område, omtrentlig 120 km nord for dens tidligere hovedstad. I tillegg til å referere til det berømte bibelske fjellet, opptrer Ararat også som navnet på et kongedømme i Jeremias bok nevnt sammen med «Minni og Ashkenas».
Elephants Dream
Elephants Dream ble sluppet 18. mai 2006
Urartu
Kongedømmet Urartu steg til makt på midten av 800-tallet f.Kr., og kom i sin største utstrekning til å strekke seg fra Kaukasus og til hva som i dag er det sentrale Tyrkia, Libanon og Nord Iran, men kom til å bli invadert av ulike iranske folkegrupper, inkludert kimmerere, skytere og medere på 600-tallet f.Kr.
Det har blitt argumentert for at arvtagerne, eller etterkommerne, til den urartiske staten er armenerne, og deres påfølgende kongedømmer, og da først under det armenske orontide-dynastiet, som kom til å erstatte det urartiske kongeriket.
Elephants Dream
Den hadde kinopremiere 24. mars 2006. Filmen ble påbegynt i 2005 og ble laget under produksjonsnavnet Project Orange av syv artister fra hele verden. Den skulle egentlig kalles «Machina», men rett før premieren byttet den tittel til The Elephants Dream. Produksjonen foregikk i Amsterdam i Nederland.
Urartu
I den trespråklig Behistun-inskripsjonen, innhogd på ordre av Dareios I av Persia i 521/520 f.Kr., er landet referert til som Urartu på assyrisk, Arminiya på gammelpersisk og Harminuia på elamittisk. Det semittiske tu, som betyr folkegruppe, ble rett og slett skiftet ut med det gammel-persiske men, eller man, som tilsvarer tu, samt pålagt endelsen -ia. Gammelgresk Armenia, Αρμενια Αρμένιοι («armenere») er først nevnt av Hekataios av Miletos i 476 f.Kr.
Navn
Navnet Urartu kommer fra assyriske kilder: den assyriske kong Salmanassar I (1263–1234 f.Kr.) nedtegnet en militær kampanje hvor han underkastet hele området «Uruatri», som på assyrisk kom til å bli kjent som Urartu, som en av statene i Nairi – en løs sammenslutning av små kongeriker og stammestater på Det armenske høylandet på 1200- til 1000-tallet f.Kr., som har blitt som beslektet eller identisk med Urartu og som han erobret. Uruartu i seg selv var i regionen rundt Vansjøen.
Shubria, også kjent som Subartu, var en del av Urartu-forbundet. Senere finnes det en referanse til et distrikt i området som kalles Arme eller Urme. En del forskere knytter dette til navnet Armenia.
Elephants Dream
Om filmen
Elephants Dream er resultatet av ett års arbeid. Blender Foundation var både initiativtaker og koordinator. Seks personer fra Blender miljøet ble valgt ut til å komme til Amsterdam og jobbe sammen på en animert kortfilm, som kun skulle bruke FOSS verktøy.
Motivasjon bak produksjonen var å få bedre samhandling mellom artister og programvareutviklere, og å undersøke effektive måter å øke kvaliteten på fri kildekode-prosjekter generelt.
Urartu
Navn
Salmanassar-teksten benytter navnet Urartu til å referere til en geografisk region, ikke et kongedømme, og navngir åtte «landområder» innenfor Urartu (som på tiden av denne krigen var ennå ikke forent). Kongedømmet opphavelige navn var Biainili (eller Biaineli), og som utgjør roten av det armenske toponymet Վան «Van»).
Elephants Dream
Om filmen
Prosjektet var et samarbeidsprosjekt mellom Montevideo og Blender Foundation, med likt finansielt ansvar.
Urartu
Navn
Urartu dukket opp på nytt i assyriske inskripsjoner på 800-tallet f.Kr. som en mektig nordlig rival av Assyria. Nairistatene og stammene hadde blitt forent under en kong Aramu (ca 860 – 843 f.Kr.) og med hovedstad i Arzashkun, som ble erobret av assyrerne under Salmanassar III. Omtrentlig samtidige med urartriene var kaskianere, som bodde langs den sørlige kysten av Svartehavet, kjent fra hettittiske kilder.
Ifølge Boris Piotrovsky: "urartianerne kom først inn i historien på 1200-tallet f.Kr. som et stammeforbund eller land som ennå ikke utgjorde en forent stat." I assyriske årbøker benyttes begrepet Uruatri (Urartu) som en navn for dette forbundet, som siden kom til å bli erstattet av begrepet «Nairi-landet».
Elephants Dream
Om filmen
The Blender Foundation finansierte deres deltakelse via en Internett-basert donasjonskampanje, basert på forhåndssalg av den utvidede DVD versjonen.
Urartu
Navn
Nairistatene var gjentatte ganger underlagt angrep og invasjoner av assyrerne, særlig under Tukulti-Ninurta I (ca 1240 f.Kr.), Tiglat-Pileser I (ca 1100 f.Kr.), Ashur-bel-kala (ca 1070 f.Kr.), Adad-Nirari II (ca 900 f.Kr.), Tukulti-Ninurta II (ca 890 f.Kr.), og Asurnasirpal II (883–859 f.Kr.).
Forskere som Carl Friedrich Lehmann-Haupt (1910) mente at folket i Urartu kalte seg selv for khaldini, også kjent som kaldeere, etter deres gud Haldi/Khaldi. Khaldi, som var urartiernes krigergud, guden som kongene i Urartu ba til når de skulle til krig, var i tillegg til de to andre gudene, stormguden Theispas av Kumenu og solguden Shivini, eller Artinis, som betyr soloppgang eller å våkne, av Tushpa, en av urartiernes tre hovedguder.
Geografi
Urartu, som befant seg i regionen rundt Vansjøen, utgjorde et område på rundt 520,000 kvadratkilometer, og strakte seg fra elven Kura i nord og til foten av den nordlige delen av Taurusfjellene i sør; og fra elven Eufrat i vest til Det kaspiske hav i øst. Ved dets ytterpunkt strekker Urartu seg grensene av nordlige Mesopotamia til sørlige Kaukasus, inkluderer dagens Armenia og sørlige Georgia så langt som til elvene Kura. Arkeologiske steder innenfor dette området omfatter Altintepe, Toprakkale, Patnos og Cavustepe. Festninger omfatter Erebuni (dagens by Jerevan), Vanfestningen, Argishtihinili, Anzaf, Cavustepe og Başkale, foruten også Teishebaini (Karmir Blur, Rødkollen) og andre.
Oppdagelse
I 1826 reiste tyskeren Friedrich Eduard Schulz til Persia og Tyrkia, hvor han tydet steinsøylene i Van og oppdaget bronsealderbyen Behura. Schulz’ forskning la grunnlaget for den senere utforskningen av Urartu.
Bakgrunn
Urartisk er bevitnet fra 900-700-tallet f.Kr., som det offisielle skriftspråket i Urartu, og ble trolig talt av en majoritetsbefolkning i området rundt Van og det øvre Zab, som vil si den øvre delen av Tigris. Språket klassifiseres sammen med hurrittisk, som ble talt av hurrierne (kileskrift: Hu-ur-ri), i den hurro-urartiske språkfamilien. Det armenske ordet hur/hur-ri er en variant av ar/har/hur.
Hurrierne, på assyrisk også kjent som hurritter, var et oldtidsfolk i det nordlige Mesopotamia i løpet av bronsealderen som befant seg i den nordlige fruktbare halvmånen, i det som i dag er Irak, Syria (også kjent som Aram) og Tyrkia. Syria, hurriernes arnested, anses som et viktig sted historisk sted. Hurrierne skapte flere store byer i dette området, som blir ansett for å være vår sivilisasjons vugge.
Det meste av hurriernes oppkonstruerte historie stammer fra dokumenter funnet i bibliotekene til andre av tidens folk, inkludert hettitene, akkaderne, sumererne ogegypterne. Men alt tyder på at alle disse folkene hadde sine kulturelle røtter fra hurrierne, som synes å ha vært til stede i den transkaukasiske regionen siden tidenes morgen.
Enkelte lingvister, slik som Igor M. Diakonoff og S. Starostin, ser likheter mellom de hurri-uratiske språkene og den nordøst-kaukasiske språkfamilien og plasserer dem i den alaroidiske språkfamilien, som trolig også inkluderer sumerisk, og som synes å være spesielt i slekt med nakh språkene innen den nordøst-kaukasiske språkfamilien, samt med haplogruppe J2, noe også sumererne i det sørlige Mesopotamia er.
Man regner med at haplogruppe J2 befolkning, som inkluderer de ulike sivilisasjonene i det armenske høylandet, hvor den oppsto, samt et belte av kulturer som strakk seg fra Italia i vest til India i øst, sammen med folk med haplogruppe E, G og J1 tok del i utviklingen av det neolittiske jordbruket og senere husdyrhold og metallurgi. Mens dem med haplofruppe J2 fortsatte med jordbruk gikk dem med J1, som i dag som oftest er å finne blant semitter, samt noen kaukasiske pastoralister i Kaukasus, over til dyrehold.
Proto-nordøst kaukasisk hadde mange ord for jordbruk, og flere, inkludert Johanna Nichols, argumenterer for at dets talere kan ha vært involvert i utviklingen av jordbruket. De hadde blant annet ord for konsepter som åk, samt frukttrær som eple og pære, noe som indikerer at jordbruk allerede var velutviklet da protospråket brøt opp.
Nakhitsjevan, som betyr urhjemmet, eller herkomstens sted, er en aserbajdsjansk eksklave, men har historisk vært en del av Armenia. De eldste sporene av kultur i regionen dateres til den neolittiske perioden. Ifølge lingvisten Johann Heinrich Hübschmann betyr navnet på armensk "opphavets sted", en bibelsk referanse til Noas Arks landing ved Ararat, et syn den jødiske historikeren Flavius Josephus deler. Stedet ble ifølge armensk tradisjon grunnlagt av Noa.
Mange obskure eldre språk og folk blir ansett som nakh, hvorav mange av dem i det sørlige Kaukasus, inkludert ersh språket, språket til ersh, eller ar, folket som bebodde det nordlige Armenia, og deretter hovedsakelig i Hereti i Sørøst Georgia og Nordvest Aserbajdsjan. Hovedstaden til er folket, som senere, under urartierne, kom til å bli et fort, ble kalt Èribuni og tilsvarer med dagens Jerevan. Buni er en nakh rot, som betyr ly, eller hjem, og som er det samme som det tsjetsjenske ordet bun, som betyr et lite hus. Èribuni betydde med andre ord ersenes hjem. Van er det vanlige armenske ordet for bun.
Nakharar, fra det parthiske naxvadār, som betyr dem som har forrang, var en arvetittel for den høyeste graden gitt til den armenske adelen. Opprinnelsen strekker seg tilbake til det hedenske Armenia, som var samtidig med Romerriket og det partiske imperiet, og trolig ennå lenger tilbake i tid.
Hurrisk må ha splittet av fra urartisk omkring 2000 f.Kr. Dette på samme tid som da den største og mest innflytelsesrike hurriske nasjonen Mitanni i det armenske høylandet ble dannet. Urartisk er for eksempel nærmere den såkalte gammel-hurriske formen enn til den formen som oppsto i Mitanni. En del toponymer, egennavn og annen terminologi i Mitanni blir ansett for å være et indoarisk superstratum, noe som tyder på at en indoarisk elite satte seg selv som herskerklasse overfor hurrierne som en del av den indoariske ekspansjonen, selv om også hurriere ble inkludert blant herskerklassen.
Ved tidlig jernalder hadde hurrierne i stor grad blitt assimilert med andre folk, kanskje bortsett fra kongedømmet Urartu i det armenske høylandet, sentrert rundt de fjellkledde regionene ved Vansjøen.
Vekst
Grunnleggeren av staten Urartu var Aramé, som samlet alle fyrsteedømmene i Det armenske høylandet og ga seg selv tittelen «konge av konger», som var den tradisjonelle tittelen på Urartus konger. Sarduri I (ca. 832 – 820 f.Kr.), sønn av Aramu, klarte med hell å stå imot assyriske angrep fra sør, ledet av Salmanassar III, og klarte å samle og forene den militære makten i staten.
Sarduri I flyttet hovedstaden til Tushpa (dagens Van, ved bredden av Vansjøen). Hans sønn, Ispuini (ca. 820 – 800 f.Kr.), klarte å legge under seg nabostaten Musasir, også kjent som Ardini, som siden ble et viktig religiøst senter for urartiernes hovedgud Khaldi, og dermed etablere sin sønn Sarduri II til visekonge.
Ispuini ble angrepet av assyriske Sjamsi-Adad V. Hans etterfølger Menua (ca. 800 – 785 f.Kr.) klarte også utvide kongeriket betydelig og etterlot seg inskripsjoner over et omfattende område. Den midlertidige tilbakegangen til Assyria i løpet av første halvdel av 700-tallet hadde bidratt til Urartus vekst. Den ble da den største og mektige staten i østlige Asia i løpet av kort tid.
Urartu strakte seg ut på høyden av sin militære makt under Menuas sønn Argishti I (ca. 785 – 760 f.Kr.), og ble et av de mektigste kongeriker i østlige Asia. Argishti I underla seg enda flere områder langs elven Araxes og Sevansjøen. Hans slo tilbake flere av assyriske angrepene som Salmanassar IV sendte imot ham. Argishti grunnla også flere nye byer, mest kjent er Erebuni i 782 f.Kr.
På sitt høydepunkt kan kongeriket Urartu ha strukket seg nord for elven Araxes og Sevansjøen, bestående av dagens Armenia og selv den sørlige delen av Georgia (det vil si Kolkis) bortimot ved kystene av Svartehavet; vest til kildene av Eufrat; øst til dagens Tabriz, Urmiasjøen, og bortenfor; og sør til kildene av Tigris.
Tiglat-Pileser III av Assyria erobret Urartu i løpet av sitt første tid som konge i 745 f.Kr. Der fant assyrerne ryttere og hester, temmet som føll som ridedyr, noe som var enestående sammenlignet med sør hvor hester ble spent i spann for assyriske stridsvogner.
Nedgang
I 714 f.Kr. led kongeriket Urartu kraftig under angrep fra kimmeriere, et nomadiske rytterfolk fra nord, og samtidig fra kampanjene til Sargon II av Assyria. Hovedtempelet i Mushashir plyndret og herjet, og kong Rusa I gikk på et knusende nederlag mot Sargons styrker ved Urmiasjøen. I skam valgte han å begå selvmord.
Rusas sønn Argishti II (714 – 685 f.Kr.) gjenopprettet Urartus posisjon overfor kimmerierne, imidlertid var landet ikke lenger en trussel for Assyria og det ble inngått en fredsavtale med den nye assyriske kongen, Sankerib, i 705 f.Kr. Dette førte til at Urartu gikk inn i en lengre periode med fred og vekst, noe som fortsatte gjennom regjeringstiden til Argishtis sønn Rusa II (685–645 f.Kr.).
Etter Rusa II førte utviklingen til at Urartu ble svakere under stadige angrep fra kimmerierne og skytere. Det ble av den grunn avhengig av Assyria, noe som er vist ved at Rusa IIs sønn Sardur III (645–635 f.Kr.) refererte til den assyriske kong Asurbanipal som sin "far".
Urartus fall
I henhold til urartiansk epigrafi ble Sarduri III etterfulgt av tre konger: Erimena (635–620 f.Kr.), hans sønn Rusa III (620–609 f.Kr.), og dennes sønn Rusa IV (609–590 eller 585 f.Kr.). I slutten av 600-tallet f.Kr. (under eller etter regjeringstiden til Sardur III) ble Urartu igjen invadert av skytere og deres allierte, mederne. I 612 f.Kr. erobret den mediske kong Kyaxares, sammen med Nabopolassar av Babylon og skytere, Assyria etter at landet hadde blitt betydelig svekket av indre krig.
Mange urartianske ruiner fra denne perioden viser bevis på ødeleggelse av brann. Dette kan antyde to scenarioer: Enten erobret Media til sist Urartu, førte det inn under sitt herredømme, eller at Urartu beholdt sin uavhengighet og makt, men gikk gjennom en dynastisk forandring da et lokalt armensk dynasti (senere kalt for Orontidedynastiet) veltet den herskende familien ved militær hjelp fra Media.
Oldtidens kilder støtter den siste versjonen: Xenofon fra Athen hevder at Armenia, styrt av en konge fra Orontidedynastiet, ikke ble erobret før under styret til den mediske kong Astyages (585– 550 f.Kr.) – lenge etter Medias invasjon på slutten av 600-tallet f.Kr. Tilsvarende skrev Strabon senere at i «oldtiden styrte Stor-Armenia hele Asia etter at det brøt ut fra riket til syrerne, men senere, i tiden til Astyages, ble det fra røvet den store autoritet...»
Middelalderens armenske krøniker understøtter greske og hebraiske kilder. I særdeleshet skriver Movses Khorenatsi at den armenske fyrsten Paruyr Skayordi hjalp den mediske kong Kyaxares og hans allierte å erobre Assyria, og for dette anerkjente Kyaxares ham som konge av Armenia mens Media erobret dette landet langt senere, under Astyages.
Armensk kontinuitet
Urartu ble ødelagt enten i 590 f.Kr. eller 585 f.Kr. Ved slutten av 500-tallet f.Kr. var Urartu uansett helt og holdent erstattet av Armenia. Eksonymet  Armenia  er registrert som  Armina  i den trilingvistiske persiske Behistun-inskripsjonen skrevet på ordre av Darius den store av Persiafra 521/0 f.Kr. Her blir Urartu referert til som Arminiya på gammel persisk og Harminuia på elamittisk. Det semittiske tu, som betyr folkegruppe, ble rett og slett skiftet ut med det gammel-persiske men, eller man, som tilsvarer tu, samt pålagt endelsen -ia. Gammelgresk  Armenia ,  Αρμενια  Αρμένιοι («armenere») er først nevnt av Hekataios av Miletos i 476 f.Kr.
Ifølge både 400-talls historikeren Moses fra Khoren og Michael Chamchian er navnet Armenia avledet fra navnet til Armenak eller Aram, et navn som minner svært på Urartus legendariske grunnlegger Aramu, som skal ha nedstammet via direkte linje fra den legendariske armenske patriarken og tippoldebarnet til Noa, Haik, som etablerer en forbindelse til urartuernes gud Khaldi og som ifølge Moses fra Khoren beseiret den babylonske kongen Bel i 2492 f.Kr. og etablerte Ararat-regionen for dermed å bli stamfar til alle armenere. Hayer betyr far på armensk. Hayer betyr far på armensk.
Armenerne kaller i dag seg selv for Hajk, eller Hay, og det armenske endonymet for Armenia er Hajastan, som er avledet fra Hajk. Det opprinnelige armenske navnet for landet var Hajk (Հայք). Dette ble i middelalderen forlenget til Hajastan (Հայաստան), ved at den persiske endelsen -stan («sted») ble lagt til. Likheten mellom navnet Hayasa, en bronsealderkonføderasjon dannet mellom to de to kongedømmene Hayasa og Azzi i Det armenske høylandet, og endonymet for armenerne og deres land har ført til at man antar at Hayasa-Azzi var involvert i den armenske etnogenesis.
Enkelte antar at armeno-frygerne etter at frygiske invasjonen av hettittene ville ha bosatt seg i Hayasa-Azzi, og blandet seg med lokalbefolkningen, som på dette tidspunktet allerede var spredd i de vestelige regionene av Urartu. Etter at Urartu hadde falt dominerte armenerne høylandet og absorberte deler av den tidligere urartiske kulturen i prosessen. Armenerne ble dermed den direkte etterkommer av kongedømmet Urartu og den hayasiske adelen ville ha tatt kontroll over regionen og folk adopterte deres språk.
Armenere er ifølge Diakonoff et amalgam av hurriere (og urartiere), anatoliske luviere (hettitter) og proto-armenske mushkier (eller armeno-frygiere) som bar deres indoeuropeiske språk østover i Lilleasia. Anatolisk, som blant annet inkluderer luvisk og hettittisk, er det første leddet i den indoeuropeiske språkstammen, mens gresk-armensk-arisk er den siste.
Armensk språk utgjør en egen gren innen de indoeuropeiske språk, og ser ut til å ha sin opprinnelse i Det armenske høylandet. Armensk deler en rekke ord fra urartisk, noe som vitner om en lang tid med bilingvisme.
Max Hofmeister
Max Hofmeister (født 22. mars 1913, død 12. april 2000) var en østerriksk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Hofmeister vant en olympisk sølvmedalje i fotball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det østerrikske laget som kom på andreplass i fotballturneringen bak Italia. Østerrike vant kvartfinalen over Peru med 4-2 og i semifinalen beseiret de Polen med 3-1. I finalen, som ble spilt 15. august 1936 med 85 000 tilskuere, møtte de Italia, Østerrike tapte finalen med 1-2. Hofmeister var midtbanespiller og spilte alle fire kampene i OL-turneringen.
Archibald Leitch
Archibald Leitch (født 27. april 1865 i Glasgow, død 25. april 1939) var en skotsk arkitekt og ingeniør. Han var særlig kjent for å ha designet fotballstadioner i Storbritannia. Leitch satte sitt særpreg på stadionene han designet, selv om tribunene han designet ble sett på som mer funksjonelle enn estetisk elegante.
Leitch begynte arkitektkarrieren med å designe fabrikker. I 1899 fikk han oppdraget med å formgi Rangers' bane Ibrox Park (i dag Ibrox Stadium) i Glasgow. De neste 40 årene ble han engasjert til å formgi hele eller deler av mange stadionanlegg, og han ble Storbritannias største arkitekt av fotballstadioner.
Under en landskamp i 1902 raste deler av en tribune sammen på Ibrox Park. 26 tilskuere omkom og over 500 ble skadet. Tribunen var av tre, holdt oppe av stålbjelker. Etter denne ulykken ble slike fundamenter for tribuner erstattet med jordvoller eller armert betong. Ulykken skyldtes delvis svakheter ved Leitch' design, og den kunne ha ødelagt hans karriere som stadiondesigner. Men Leitch forble likevel ettertraktet som stadiondesigner også etter denne ulykken.
Blant fotballstadionene Archibald Leitch designet helt eller delvis var:
Yangpu gasskraftverk
Yangpu gasskraftverk er et varmekraftverk i provinsen Hainan i sørlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 448 MW fordelt på 2 x 139 MW generatorer. Brenseltypene er naturgass.
Archibald Leitch
Seks av de åtte banene som ble brukt under VM i fotball 1966 hadde tribuner designet av Archibald Leitch. Et annet eksempel på omfanget av Leitch' arbeid er at av de 22 klubbene i engelsk 1. divisjon i 1927, hadde Leitch vært involvert i stadionene til 16 av dem på et eller annet tidspunkt.
Fengcheng (Dandong)
Fengcheng (kinesisk: 凤城; pinyin: Fèngchéng) er et byfylke i byprefekturet Dandong i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 600,450 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Fjellbyen Fenghuangshan (Fenghuangshan shancheng, 凤凰山山城) ble i 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Administrative enheter
Subdistrikter:
Storkommuner:
Craig Sheffer
Craig Eric Sheffer (født 23. april 1960 i York i Pennsylvania) er en amerikansk skuespiller. Han spilte rollen som Keith Scott, onkelen til Nathan og Lucas Scott, i TV-serien One Tree Hill. Han hadde også en rolle i filmen A River Runs Through It.
Hans mor jobbet på en gamlehjem og hans far var fengselsbetjent og manuskriptforfatter. Hans bror, Hogan Sheffer, er forfatter.
Ski-VM 2015 – Lagsprint kvinner
Ski-VM 2015 – Lagsprint kvinner ble avholdt i Falun i Sverige 22. februar 2015.
Ishockey under Vinter-OL 1992
Under Vinter-OL 1992 i Albertville deltok 12 land i ishockeyturneringen.
Igerøya
Igerøya er ei øy i Vega kommune i Nordland. Den ligger nordøst for hovedøya Vega. Øya har et areal på 6,6 km². Grunnkretsen Igerøy, som også omfatter Grimsøya), hadde 87 innbyggere pr. 1. januar 2017.
Igerøya har veiforbindelse til Vega (Fv839) via Grimsøya og Nordøya, Det er fergeforbindelse til Ylvingen, Horn i Brønnøy og Tjøtta i Alstahaug.
Ishockey under Vinter-OL 1992
Gruppe A
11. februar 1992
13. februar 1992
15. februar 1992
17. februar 1992
Gruppetabell
Gruppe B
8. februar 1992
10. februar 1992
12. februar 1992
14. februar 1992
16. februar 1992
Gruppetabell
1. runde
18. februar 1992 19. februar 1992
Kamp om 11.-plass
20. februar 1992
Kamp om 9.-plass
20. februar 1992
Kvartfinaler
18. februar 1992
1. runde
20. februar 1992
Kamp om 7.-plass
22. februar 1992
Kamp om 5.-plass
22. februar 1992
Semifinaler
21. februar 1992
Bronsefinale
22. februar 1992
Finale
23. februar 1992
En jomfru på galeien
En jomfru på galeien, (originaltittel: My Little Chickadee) er en amerikansk westernkomedie fra 1940, regissert av Edward F. Cline og produsert av Universal Pictures. Filmen handler om en kvinne som blir tvunget til å flytte fra hjembyen sin etter at det blir oppdaget at hun har et forhold til en beryktet maskert banditt. Vel fremme kjemper flere menn om hennes gunst. I hovedrollene spiller Mae West og W. C. Fields, som også skrev manuset.
Handling
Flower Belle Lee blir tvunget til å forlate hjembyen sin da det blir oppdaget at hun har et forhold til en beryktet maskert banditt. På toget på vei til hennes neste hjem, Greasewood, kommer hun i kontakt med den klumsete småsvindleren Cuthbert J. Twillie. Hun går med på å gifte seg med ham, men uten at noen av de andre togpassasjerene vet det er presten som utfører vielsen slett ingen prest, men gambleren Amos Budge som Flower Belle kjenner. Da de «nygifte» ankommer Greasewood og skal sjekke inn på hotell insisterer Flower Belle på separate rom. Hun flytter selv inn i bryllupssuiten, mens hennes «ektemann» må ta til takke med naborommet. Byens korrupte leder Jeff Badger blir øyeblikkelig sjarmert av Flower Belle og utnevner Cuthbert til sheriff. Den samfunnsengasjerte journalisten Wayne Carter informerer henne om at sheriffene i byen sjelden lever lenge, og at det mest sannsynlig er Jeff som står bak drapene på dem. Flower Belle lar seg ikke skremme fra videre kontakt med Jeff av den grunn, men pleier samtidig kontakt med Wayne. I tillegg blir hun oppsøkt av den maskerte banditten, som hun er svært betatt av. Han ønsker imidlertid ikke å avsløre sin identitet for henne, spesielt ikke nå som hun er konen til sheriffen. Da Cuthbert får vite om forholdet mellom Flower Belle og den maskerte banditten aner han en mulighet til å endelig få litt fysisk kontakt med sin «kone». Han lager en maske og sniker seg inn på rommet hennes. I mørket ser ikke Flower Belle hvem han er og kysser han, men da hun skrur på lyset og skjønner hva som foregår blir Cuthbert kastet ut igjen. Han blir imidlertid oppdaget av noen andre som tror at han er den virkelige maskerte banditten, og trues med henging. Flower Belle prøver å forklare at det er en misforståelse, men da blir også hun kastet i fengsel. Hun er imidlertid raskt med å rømme og oppsøker Jeff for å få hjelp. Da han kysser henne innser hun at det faktisk er han som er den maskerte banditten. Etter å ha forklart at hun slett ikke er gift med Cuthbert går Jeff med på å hjelpe ham. Utkledd som den maskerte banditten dukker Jeff opp da Cuthbert skal henges. Dermed blir det klart at feil mann er tatt. Mens byens befolkning midlertidig blir opptatt av en stor andel gull som Jeff donerer til byen unnslipper han å bli fanget. Flower Belle forklarer at denne gaven kan bli brukt til å bygge både en skikkelig skole og kirke. Da det blir klart for Cuthbert at han er en fri mann på alle måter tar han farvel med Flower Belle og forlater byen. Hun har imidlertid ingen mangel på beilere ettersom både Jeff og Wayne ønsker å bli hennes utkårede. Flower Belle forteller dem at hun slett ikke ønsker å ta noen avgjørelse ennå, så de må begge smøre seg med tålmodighet.
Bakgrunn og produksjon
Både Mae West og W. C. Fields skrev gjerne manuset til filmene sine og bidro derfor begge med å skrive manuset til En jomfru på galeien. Det er imidlertid uklart nøyaktig hvor mye hver av dem skrev. West selv hevdet at Fields hadde skrevet rundt 10 prosent. Hun hevdet også at hun hadde en klausul i kontrakten sin om at Fields skulle fjernes fra settet dersom han møtte opp full.
Mottakelse
Variety var positive og mente samarbeidet mellom West og Fields sørget for «en heftig humorpakke» av en film. Frank S. Nugent i The New York Times lot seg derimot ikke imponere og mente filmen holdt et gjennomgående lavt kvalitetsnivå. Han trakk spesielt frem den dårlige humoren som svært ødeleggende.
Paul de Lagarde
Paul Anton de Lagarde (født 2. november 1827 i Berlin, død 22. desember 1891 i Göttingen) var en tysk bibelforsker og orientalist. Han tilhørte det prøyssiske konservative parti og var også en ekstrem antisemitt. Hans Deutsche Schriften (1878–1881) ble en tekst brukt av nasjonalister.
Bakgrunn
Paul de Lagarde ble født som Paul Bötticher. Som ung voksen skiftet han etternavn til de Lagarde fra sin mors familie, av respekt for sin grandtante som oppdro ham. I Berlin (1844–1846) og Halle (1846–1847) studerte han teologi, filosofi og orientalske språk.
I 1852 studerte han i London og Paris.
Karriere
I 1854 ble han lærer ved Berlin offentlige skole, men han fortsatte sine studier av Bibelen. Han redigerte Didascalia apostolorum syriace (1854) og andre syriske tekster samlet i London og Paris. I 1866 tok han tre års permisjon for å samle materiale og etterfulgte i 1869 Heinrich Ewald som professor i orientalske språk i Göttingen.
I likhet med Ewald var Lagarde aktiv i en rekke emner og språk, men hans hovedbeskjefigelse, tolkningen av Bibelen, var alltid det viktigste. Han redigerte den arameiske oversettelsen (kjent som Targum) av Profetenes bok i henhold til Codex Reuchlinianus, Prophetae chaldaice (1872), Hagiographa chaldaice (1874), en arabisk oversettelse av evangeliene, Die vier Evangelien, arabisch aus der Wiener Handschrift herausgegeben (1864), en syrisk oversettelse av de apokryfe bøker i Det gamle testamente, Libri V. T. apocryphi syriace (1865), en koptisk oversettelse av mosebøkene, Der Pentateuch koptisch (1867), og den lucianske teksten i Septuaginta.
Lagardes antisemittisme la grunnlaget for aspekter ved völkisch-bevegelsen og nasjonalsosialismens ideologi, og særlig påvirket han Alfred Rosenberg. Lagarde mente at Tyskland skulle skape en nasjonal form for kristendom renset for semittiske elementer og han så på jøder som en «pest» og som «parasitter» som skulle bli tilintetgjort «så raskt og grundig som mulig». I 1885 foreslo han at Madagaskar som egnet til å ta imot Europas jøder. Forslaget fikk sine tilhengere både i Tyskland og Storbritannia, og på fransk kunne man si Madagassez les Juifs (= madagaskér jødene), og ikke nødvendigvis som et fiendtlig utsagn, for til å begynne med vurderte også sionistene stedet.
Barry Corbin
Barry Corbin (Leonard Barrie Corbin) (født 16. oktober 1940 i Lamesa i Texas) er en amerikansk skuespiller. Han spilte rollen som Coach Whitey Durham i TV-serien One Tree Hill.
Didrik Coucheron
Didrik Hoel Coucheron (født 26. oktober 1964) er en norsk offiser.
Coucheron var i perioden 2002–2008 leder i Befalets Fellesorganisasjon etter først å ha vært nestleder i samme organisasjon i tre år. Før dette hadde han jobbet og tatt utdanning i forsvaret, hvor han kombinerte jobbene med å være tillitsvalgt.
Han er nå administrerende direktør i Forsvarets Personellservice (FP).
Ernest Renan
Joseph Ernest Renan (født 28. februar 1823 i Tréguier i Frankrike, død 12. oktober 1892 i Paris) var en fransk filosof som ble svært berømt for sin bok Vie de Jésus (Jesu liv) fra 1863.
Bakgrunn og utdannelse
Renan kom fra en slekt av republikanske fiskere som blitt formuende, og hans mor tilhørte en slekt av rojalistiske handelsfolk. Denne sterke kontrast skulle sette sitt preg på gutten. Han fikk sin utdannelse på en katolsk skole, der han utmerket seg som elev, og dermed fikk han femten år gammel muligheten til fortsette sine studier ved et læreverk for katolsk adel i Paris. Deretter fortsatte han med filosofistudier i Issy-les-Moulineaux, og under disse ble interessen for skolastikk vekket, men også interessen for Friedrich Hegel, Immanuel Kant og Herder. Renan begynte å betrakte metafysikken og troen som uforenlige, og i denne sammenheng ble han vitenskapspositivist. Han tok eksamen i filosofi og fortsatte deretter studier i hebraisk i den hensikt å bli katolsk prest.
I 1845 avsluttet han presteutdannelsen og tok ansettelse som vaktmester ved en gutteskole med kveldstjenestegjøring, slik at han på dagtid studerte semittisk filologi. I 1846 ble Renan kjent med den blivende kjemikeren Marcellin Berthelot som var elev på skolen. Deres vennskap skulle vare livet ut, og Berthelots kunnskaper i naturvitenskapene utøvet stor innflytelse på Renans forestillingsverden. Etter et prisbelønnet arbeide i 1846 tok Renan eksamen som Agrégé de Philosophie i 1847, og fikk en lektorstilling i Vendôme.
Karriere
Inspirert av Heinrich Schliemann reiste Renan i 1860 til det gamle Fønikia (deler av datidens Palestina og Syria) for å lede arkeologiske utgravninger. Det var den franske regjering som hadde gitt ham ledelsen av denne vitenskapelige ekspedisjonen - resultatene ble ikke presentert før i 1874.
Erfaringene fra dette oppdraget skulle bli en viktig bakgrunn for hans verk Vie de Jésus ( Jesu liv), som ble oversatt til en rekke språk. Første bind kom i 1863, og slo ned med stor kraft. Fra tidligere hadde han satt spørsmålstegn ved bokstavelig bibeltolkning, og i denne boken skildres Jesus som et helt alminnelig menneske, og ikke som guddommelig. Boken foranlediget den såkalte modernistiske bevegelse i katolisismen, og på et vis ble også sekulærhumanismen, som tok et direkte inntrykk fra Renan, påvirket.
Ved siden av den akademiske karriere forsøkte Renan seg i 1869 på en politisk karriere, som representant for den liberale opposisjon. Han klarte aldri å bli innvalgt i parlamentet.
I La Réforme intellectuelle et morale (1871) forsøkte Renan å gjenoppbygge Frankrike, skjønt han ikke hadde klart å løsrive seg fra den tyske innflytelse. Boken hadde sin bakgrunn i Pariskommunens forfall, og han gikk nå inn for et føydalt samfunn med et styrende monarki som på elitistisk grunn hegnet om heder og plikt. På samme gang var boken gjennomsyret av den ironi som tiltok i takt med hans bitterhet.
Året deretter deltok han i opprettelsen av Institut d'études politiques de Paris der fremtidens politikere skulle utdannes etter de krav og behov som fantes. Hans Dialogues philosophiques, skrevet 1871, Ecclesiastes (1882) samt Antichrist (1876, den fjerde delen av Histoire des origines du Christianisme som behandler Neros regenttid) er uforlignelige i litterær forstand, men de bærer også spor av et misnøyd og skeptisk sinnelag. Forgjeves hadde han forsøkt å få sitt land til å følge hans utstakede veier. Derfor resignerte han og inntok tilskuerens rolle til den tilstundende undergang.
For hver dag ble det imidlertid klarere at Frankrike tvert i mot ble noe sterkere, noe som løftet ham ut av mistrøstelsen, og med stor interesse fulgte han prosessen når lov og orden ble etablert i det demokratiske samfunn. I den femte og sjette delen av Histoire des origines du Christianisme har hans tro på demokratiet vendt tilbake, ved en fortrøstning på menneskets gradvise forbedring samt fornektelsen at katastrofer skulle utgjøre noen virkelige trusler mot verden eller det forutbestemte. Til dette kom også en fornyet tro på katolisismen.
På eldre dager vendte filosofen seg mot sin egen barndom. Han var i sekstiårsalderen da han i 1883 utgav Souvenirs d'enfance et de jeunesse, den biografi ved hvilken hans levnet er best kjent.
Renans litterære produksjon er omfattende. Etter Histoire des origines du Christianisme ga han seg i kast med fembindsverket Histoire du peuple d'Israël (1887-1893) som utgår fra livslange studier i Det gamle testamente og av Corpus Inscriptionum Semiticarum som ble utgitt gjennom Renans forsorg fra 1881. De to siste delene av Histoire du peuple d'Israël ble utgitt posthumt. Dens verdi som historieskrivning er blitt vesentlig svekket med tiden, men den gir et temmelig godt innblikk i tidligere historisk tenkning og et bilde av Renan selv.
Mot slutten av sitt liv fikk han flere utmerkelser. Han ble leder for Collège de France og mottok Æreslegionen. I årene 1878-1892 var han medlem av det franske akademi, stol 29.
Hen ble begravet på Cimetière de Montmartre i Paris.
Benxi (Benxi)
Benxi (kinesisk: 本溪满族自治县; pinyin: Běnxī mǎnzú Zìzhìxiàn) er et autonomt fylke for mandsjuene i byprefektruret Benxi i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 297,882 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Miaohoushan-funnstedet (Miaohoushan yizhi, 庙后山遗址) ble i 2006 oppført på listen over kulturminner i Folkerepublikken Kina.
Samferdsel
Kinas riksvei 304 løper gjennom området. Den begynner i Dandong i Liaoning og fører til Holingol i Indre Mongolia.
Alf Johan Svele
Alf Johan Svele (født 1956) er en norsk politiker (H) og forretningsmann fra Holmestrand.
Han er sønn av Johan Svele, som var ordfører i Holmestrand fra 1999 til 2003.
Svele-familien har drevet næringsmiddelindustri i Holmestrand, og Alf Johan Svele overtok i 1990 som direktør i familiebedriften. Den ble solgt til Orkla i 1995. Han gikk så inn i bilbransjen. Han drev Greaker Bil med forhandleragentur for Ford i Holmestrand og Tønsberg, men solgte seg ut av bedriften i 2006.
Fra 2012 til 2018 var han også leder i Vestfold Høyre.
Huolin Gol
Huolin Gol eller Holingol (kinesisk 霍林郭勒; pinyin: Huòlínguōlè) er et byfylke i byprefekturet Tongliao i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina.
The Dark Side of the Moon Live
The Dark Side Of The Moon Live er en turné den tidligere frontfiguren i Pink Floyd, Roger Waters, fremførte fra sommeren 2006 til sommeren 2007. Turneen ble senere utvidet med flere konserter i 2008, bl.a. Nederland 11. mai og Danmark 13. mai. Åpningskonserten i Portugal ble vist på TV foran millioner av seere og 70 000 så konserten live. Den 12. juni og 14. juli var Nick Mason også med på del to og ekstranummerne. Konserten 14. juli ble filmet til en mulig DVD. Waters og hans band fremførte hele Dark Side Of The Moon-albumet som del to av konsertene, og en blanding av Pink Floyd's klassikere og hans egne sololåter som del èn. Som ekstranummer spilte han utelukkende låter fra The Wall.
Setliste
{|
Huolin Gol
Befolkningen var på 65,452 innbyggere i 1999.
Samferdsel
Kinas riksvei 304 ender opp her. Den begynner i Dandong i Liaoning og fører til Huolin Gol.
Derartu Tulu
Derartu Tulu (amharisk: ደራርቱ ቱሉ, født 21. mars 1972 i Bekoji, Oromiya) er en etiopisk langdistanseløper.
I 1997 deltok hun i Boston Marathon og ble nummer 5. Under OL 2000 i Sydney vant hun igjen gull på 10 000 meter, og satte ny personlig rekord med tiden 30.17,49.
Under VM 2001 i Edmonton i Canada ble hun verdensmester på 10 000 meter. Den samme sesongen gikk hun til topps i London Marathon og vant også Tokyo Marathon.
Under OL 2004 i Athen tok hun bronse på 10 000 meter, slått av kinesiske Xing Huina og sin kusine, Ejegayehu Dibaba.
Nikolaj Ignatov
Ignatov ble medlem av Den røde armé 16 år gammel. Han hadde ingen formell utdannelse, men arbeidet for Det statlige hemmelige politi (VchK-OGPU) fra 1921. I 1924 ble han medlem av Sovjetunionens kommunistiske parti, og ble tildelt ulike oppgaver av partiet i Sentral-Asia i årene 1930–1932.
Ignatov deltok i kurs i marxisme-leninisme og ledet en partiorganisasjon ved «Gosznak» i Leningrad. I 1936 ble han førstesekretær i Lenin-distriktets partikomité og fikk en nøkkelrolle i Kuybyshev-provinsen.
I årene 1952–1953 var han landbruksminister i Sovjetunionen. I 1953 arbeidet han i en kortere periode som førstesekretær i kommunistpartiets organisasjon i Leningrad kommune og som andresekretær i kommunistpartiets organisasjon i provinsen Leningrad. I 1953 ble han flyttet til Voronezj-provinsen, og i 1955 til Gorkij-provinsen, hvor han var partileder.
I en periode på sju måneder i 1959 var Ignatov formann for Det øverste sovjets presidium. I perioden 1960–1962 var han visestatsminister for Sovjetunionen og ledet Statskomitéen for tilveiebringelse av landbruksproduksjon, men mistet sitt sete i det presidiet, da han ikke ble gjenvalgt under den 22. partikongress i oktober 1961.
Ignatov fikk igjen stillingen som formann for Det øverste sovjets presidium den 20. desember 1962, og døde i embedet den 14. november 1966.
Litteraturåret 1998
Dødsfall
eksponent for nyfascisme i etterkrigstidens Europa ||align=center|90 ||align=center| ||