cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konsekvenser av global oppvarming for havet
Fremtidig havforsuring
Fortsatt opptak av CO2 i havet frem mot 2100 vil «så godt som sikkert» føre til økt forsuring. På åpent hav er pH-verdien i de øverste vannlagene prognostisert til å «så godt som sikkert» minke med 0,3 pH innen 2081–2100, i forhold til årene 2006–2015 med et scenario med høye utslipp av CO2 (RCP8.5). For scenario med høye CO2-utslipp (RCP8.5) forventes «svært sannsynlig» økt risiko for at organismer med kalkskall (aragonitt) vil få problemer med skalldannelse i polare- og subpolare havområder innen 2081–2100. Tilstanden forventes permanent året rundt. Imidlertid vil dette med scenario for reduserte fremtidige CO2-utslipp (RCP2.6), «svært sannsynlig» kunne unngås innen 2100, men enkelte østlige oppstrømssystemer vil allikevel være følsomme.
Fremtidig endring av havstrømmer
Den atlantiske omveltningssirkulasjonen er beregnet til «svært sannsynlig» å bli svekket fram mot 2100, selv om det slippes ut mye eller lite CO2. Imidlertid er et sammenbrudd innen 2100 «svært usannsynlig», men mot 2300 er et sammenbrudd «omtrent like sannsynlig som ikke» for store fremtidige utslipp og «svært sannsynlig» for små utslipp (medium konfidens). Enhver vesentlig svekkelse av strømmen er forventet å gi en svekkelse av den marine produksjonen i Nord-Atlanteren (medium konfidens), hyppigere stormer i Nord-Europa (medium konfidens), mindre sommerregn i Sahel-området (høy konfidens) og i Sør-Asia (medium konfidens), færre tropiske sykloner i Atlanteren (medium konfidens) og økte regionale havnivåer langs den nordamerikanske østkysten (medium konfidens).
Fremtidig endring av økosystemer
Nye klimaforhold er under utvikling i havet, noe som gir økte risikoer for økosystemer i åpent hav. Havforsuring og oppvarming i de øverste vannlagene har allerede «svært sannsynlig» skjedd. Oksygentap i dyp mellom 100 og 600 meter er fremskrevet til «svært sannsynlig» å inntreffe i 59–80 % av alt havareal innen 2031–2050 ved høye CO2-utslipp (RCP8.5). Innen 2100 er det forventet at de viktigste driverne for endring av marine økosystemer «svært sannsynlig» vil være tilstede for 60 % av alt havareal for scenario med høye CO2-utslipp (RCP8.5). Disse driverne er høye temperaturer i havets overflate, forsuring, oksygentap, endret nitratinnhold og endring av netto primærproduksjon. Med lave fremtidige CO2-utslipp (RCP2.6) forventes det «svært sannsynlig» at bare 30 % av havets totale overfalteareal vil være i denne tilstanden.
For alle fremtidige utslippsscenarioer for CO2 frem til 2100 forventes redusert biomasse for alle dyr i havet, redusert potensial for fiskefangster og endring av artssammensetning. Endringene gjelder alle dybdenivåer fra havoverflaten til havbunnen (medium konfidens). Endringene forventes å bli størst i tropene (høy konfidens) og avhenger av utslippsscenarioer for CO2. Havforsuring (medium konfidens), oksygentap (medium konfidens) og redusert utbredelse av sjøis (medium konfidens), samt andre menneskelige aktiviteter som ikke påvirker klimaet (medium konfidens), har potensial til å forverre forholdene som har sammenheng med oppvarming.
Mot 2100 og i årene etter, forventes risiko for store konsekvenser for biodiversitet, struktur og funksjon for kystøkosystemer, men riskoen avgjøres av størrelsen av temperaturøkningen frem mot 2100 og etter. Økosystemene forventes å miste habitater og diversitet, samt at deres funksjoner degraderes. Økosystemenes evne til tilpasning avhenger også av størrelsen av fremtidig scenarioer for CO2-utslipp (høy konfidens). For følsomme økosystemer som sjøgressenger og tareskog forventes stor risiko om global oppvarming overstiger 2 °C over førindustrielle temperaturer, sammen med andre klimarelaterte farer (høy konfidens). Koraller i varme farvann er allerede (2019) utsatt for risiko, og det forventes at disse vil utsettes for svært høy risiko selv om global oppvarming begrenses til 1,5 °C (veldig høy konfidens).
Nesten alle korallrev i varme farvann forventes å utsettes for vesentlig tilbakegang og utryddelse noen steder, selv om global oppvarming reduseres til 1,5 °C (høy konfidens). Artssammensetningen og diversiteten for de gjenværende korallrevene forventes å bli forskjellig fra dagens (2019) rev (veldig høy konfidens). Disse endringene forventes å få betydning for matforsyning (høy konfidens), beskyttelse mot havet (høy konfidens) og turisme (høy konfidens). Spesielt for samfunn som i stor grad er avhengig av fiskemat, forventes ernæringsproblemer (medium konfidens), konkret gjelder dette lokalsamfunn i Arktis, Vest-Afrika og mindre øyer i utviklingsstater. Disse risikoen kommer i tillegg til andre risikoer for endringer i mattilgangen både på grunn av sosiale-, økonomiske- og klimatiske endringer relatert til landområder.
Oppvarming, havforsuring, redusert sesongvis utbredelse av sjøis og mindre permanent sjøis er fremskrevet til å påvirke polare marine økosystemer. Disse fysiske endringene vil direkte og indirekte påvirke habitater og levedyktigheten til populasjoner (medium konfidens). Geografisk utbredelse av arktiske marine arter, inkludert sjøpattedyr, fugler og dyr er forventet å bli redusert. Utbredelsen til noen subarktiske fiskesamfunn er estimert til å kunne ekspandere, noe som ytterligere vil legge press på de nordligste arktiske artene (medium konfidens). I Sørishavet forventes det at utbredelse av krill, som er en nøkkelart for pingviner, sel og hval, vil komme til å trekke mot sør, både for store (RCP8.5) og små (RCP2.6) fremtidige CO2-utslipp.
Nettverk av verneområder hjelper til med å oppretholde økosystemtjenester som karbonlagring. Verneområdene gir også mulighet for fremtidig forflytninger av arter, populasjoner og økosyster mot høyere breddegrader, ved varmere hav og økt havnivå (medium konfidens). Motsatt gir geografiske barierer, ødeleggelse av økosystemer, fragmentering av habitater og begrensinger for lokal samvirke, begrensninger for fremtidig forflytning av arter.
Fremtidig endring av samfunn
Fremtidige prognoserte endringer og reduksjon av biomassen for marine dyr og potensiell fiskefangst, er mer omfattende for store (RCP8.5), enn for små (RCP2.6) fremtidige CO2-utslipp, noe som får betydning for risikoen for levebrød for samfunn som har dette som hovedinntekt, spesielt for økonomisk sårbare samfunn (medium konfidens). Noen områder kan få tilstrømning av nye arter, mens andre mister sine tradisjonelle arter, noe som kan føre til konflikter mellom forskjellige fiskerier, samfunn og myndigheter (medium konfidens). Spesielt for store store (RCP8.5) fremtidige CO2-utslipp forventes omfattende utfordringer for fiskerimyndigheter, spesielt forventes det at områdene i Arktis og den tropiske delen av Stillehavet vi bli mulige konfliktområder i fremtiden.
Globalt kan kystbeskyttelse redusere flomrisikoen betydelig innen 2100 om det gjøres investeringer i størrelsesorden titalls- til hundretalls milliarder US-Dollar per år (høy konfidens). Slike tilpasninger er mest kostnadseffektive i områder med stor befolkning, men vanskelig for mindre befolkede steder (høy konfidens). Imidlertid vil det selv med så store investeringer være utfordringer med risiko og tap (medium konfidens). En problemstilling med denne typen tiltak er at tidshorisonten er så lang at det vanskeliggjør beslutnings- og planleggingstid både for myndigheter og bedrifter.
Lavereliggende øyer, atoller og korallrev er estimert til å utsettes for høy, til veldig høy, risiko innen 2100 på grunn av havnivåstigning. For noen av disse samfunnene vil tilpasninger ikke lenger være mulig. Mulighet for å unngå overskridelse av grensen for tilpasninger avhenger av scenario for CO2-utslipp. Noen øystater vil «sannsynligvis» bli ubeboelige på grunn av endringer i hav og kryosfæren, men å anslå slike grenser for beboelighet er svært vanskelig.
Global oppvarming gir også nye muligheter, for eksempel ved at sjøtransport kan bli enklere. Redusert sjøis på Nordpolen vil gjøre skipsruter mellom store økonomier i Nord-Amerika, Europa, Russland og Kina mulig. Det er også muligheter for at naturressurser (metaller, petroleum, et cetera) dekket av is, vil bli lettere å få tilgang til i fremtiden.
I sum forventes det at klimaendringene vil påvirke havene på en måte som gjør det vanskeligere å oppnå FNs mål for bærekraftig utvikling.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Bisinasjøen
Bisinasjøen (engelsk: Lake Bisina, også kalt Lake Salisbury) er en grunn ferskvannsinnsjø i Uganda. Den er forbundet gjennom våtmarksområder med tilløpet Opetasjøen og utløpet Kyogasjøen.
Bruk og vern
Bisinasjøen er et av Ugandas 33 Important Bird Areas og siden 2006 en Ramsar-våtmark. Sjøen er omkranset av en tynn stripe av papyrus. Områder med vannliljer, et minkende habitat i mye av Uganda, dominerer i de grunne delene av sjøen. Bisinasjøen er et viktig matområde for vadefugler, blant andre den truede arten treskonebb. Innsjøens dyreliv inkluderer også fiskearter som er utdødd i de større ugandiske innsjøene, som Victoriasjøen og Kyogasjøen.
Bisinasjøen er svært viktig for de omkringliggende samfunnene når det gjelder fiske, transport og tilførsel av vann til husholdninger og husdyr.
Ostoma
Utseende
Middelsstore (7-10 mm) gnagbiller, snaue og blanke, brunrøde på farge. Kroppsformen er flat, noe avlang. Hodet er temmelig stort og bredt, med små fasettøyne som sitter langt fram på hodet og kraftige, fremoverrettede kjever. Antennene er 10- eller 11-leddete med en svak, tre-leddet kølle. Brystskjoldet (pronotum) varierer sterkt i form, men framhjørnene er nesten alltid i alle fall litt fremskytende. Hos de brede og flate artene når gjerne framhjørnene like langt fram som hodet. Sidekantene er mer eller mindre bredt avsatt. Dekkvingene er sterkt punktert, og har ofte opphøyde lengdelister. Hos noen arter dekker de ikke hele bakkroppen, men er tvert avkuttet. Beina er slanke og forholdsvis korte, med fem-leddete føtter. Larvene er sylindriske, tynnhudete, marklignende, lyse på farge. Framkropp (thorax) leddene har tydelige, mørke ryggplater (tergitter), hodekapselen er også mørk.
Levevis
Man regner med at larvene til disse billene er rovdyr, og de kan finnes i mange ulike habitater. De har svært kraftige kjever og kan gnage ganger i ganske hard ved eller andre materialer. De finnes i død vegetasjon, død ved, i sopp (særlig poresopper), også noen arter på tørre, lagrede matvarer. Arten har fått navnet grangnagbille på norsk, men kan finnes på døde stokker av mange ulike treslag, kanskje oftest på furu, men også på løvtrær som bøk og osp. De voksne billene er funnet på fruktlegemer av flere ulike kjuker.
Utbredelse
Slekten har en holarktisk utbredelse. I Norge er grangnagbille (Ostoma ferruginea) utbredt over det meste av landet bortsett fra Vestlandet. Ulikt flere andre gnagbiller er ikke arten vurdert som truet i Norge.
Systematisk inndeling
Slekten bør muligens slås sammen med Peltis.
Håkon jarls saga
Håkon jarls saga er den sjette av kongesagaene i Snorre Sturlasons Heimskringla, etter Ynglingesagaen, Halvdan Svartes saga, Harald Hårfagres saga, Håkon den godes saga og Eirikssønnenes saga. Snorres kongesagaer er skrevet på Island på 1220-tallet og handler om de norske kongene fra de eldste tider til Magnus Erlingsson.
Bakgrunn og kildemateriale
Islendingen Snorre var født i 1179 og hadde vært i Norge i to år fra 1218 til 1220. Han reiste på denne tida mye rundt i Norge og vi må anta at han skaffet seg mye kunnskap om norsk historie både fra muntlige og skriftlige kilder.
Skrivekunsten i Norge hadde fram til kristendommen ble innført bestått av runeinnskrifter som var dårlig egnet for skriving i større format. Med innføringen av det latinske alfabetet og pergamentet rundt årtusenskiftet ga det seg etter hvert tekniske muligheter til skriving av historiske verk. Den første historieskriveren vi kjenner til i Norge er Theodoricus monachus (Tjodrek eller Tore munk) som skrev Historien om de gamle norske kongene på latin en gang mellom 1177 og 1188. I utlandet fantes det allerede et verk ved navn Historia Norvegiæ av en ukjent forfatter sannsynligvis mellom 1160 og 1175. Rundt 1190 ble historiekrøniken Ågrip (Ágrip af Nóregs konunga sögum) skrevet som den første (kjente) kongesagaen på norrønt mål. Forfatteren her er ukjent. Krøniken Fagrskinna ble skrevet rundt 1220 og regnes også for å være en verdifull, samtidig kilde for Snorres sagaer.
Etter at Snorre kom tilbake til Island i 1220 fullførte han sin Edda. Han gikk så i gang med å skrive Olav den helliges saga. Denne sagaen plasserte han så inn i sin historie om de norske kongene, Heimskringla.
Sagaens innhold
Eirikssønnenes saga avsluttes med drapet på Håkons far Sigurd Ladejarl som Harald Gråfell og brødrene hans sto bak i 963. I første del av Håkon jarls saga trer den unge Håkon fram og hevner drapet på faren i stadige kamper mot Eirikssønnene. Det er imidlertid krefter som vil ha slutt på borgerkrigstilstanden, og med hjelp av ikke navngitte stormenn blir det sluttet fred mellom partene.
Snorre antyder også et kjærlighetsforhold mellom jarlen og Eirikssønnenes mor, dronning Gunhild (enken etter Eirik Blodøks), men sagaen avbrytes stadig med beskrivelser av ufreden mellom ladejarlen og Eirikssønnene. Den forholdsvis korte sagaen beskriver i større grad Eirikssønnenes ferd enn Håkon jarls, og sagaen avsluttes før drapet på Harald Gråfell rundt 970 der Håkon jarl sannsynligvis spilte en viktig rolle uten at han direkte blir koblet til Haralds fall. Den tidsperioden hvor Håkon opptrådte som «jarl av Norge», fra Harald Gråfells død fram til han selv ble drept av sin trell Tormod Kark i 995, omtales bare i Olav Tryggvassons saga.
Litterær stil
Når Heimskringla er blitt stående som noe av det ypperste i norrøn litteratur fra denne perioden så «''skyldes det først og fremst at Snorre forener historisk kritikk og tenkning med genial fortellerkunst. Han komponerer omhyggelig, forbereder, skaper spenning, stigning og forventning, inntil avgjørelsen faller i en fortettet, dramatisk scene.''» De andre kildene, som Ågrip og Fagrskinna, er kortfattede og nøkterne i formen, mens Snorre utbroderer og gir liv til handlingen og menneskene. Den korte Håkon jarls saga er likevel ikke av de litterært sett mest verdifulle blant Snorres sagaer. Sagaen gjengir flere utdrag fra de mest kjente skaldekvadene fra denne tida, Håløygjatal, Vellekla og et dikt av skalden Glum Geirason.
Skriftlige overleveringer
Den eneste skriftlige kilden til Snorres kongesagaer fra middelalderen som er bevart er Codex Frisianus fra ca 1330. De andre nedtegnelsene gikk tapt i en biblioteksbrann i København i 1728.
Saint-Florent
Saint-Florent (korsikansk: San Fiorenzu) er en kommune i Haute-Corse på Korsika. Kommunen ligger nordøst på øya og er en av kun to kommuner som fortsatt bærer fransk navn. Tettstedet er i hovedsak en fiskehavn med vingårder på de nærliggende åsene.
Trond Persson
Trond Persson (født 23. mai 1955) er en norsk tidligere kappgjenger som representerte Trondheim Gangklubb og Frøya IL.
Han vant ett NM-gull, ett NM-sølv og en NM-bronse i perioden 1977–1978. Han vant kongepokalen i 1977.
Tyler Sanders
Tyler Sanders (født 14. desember 1991) er en canadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på femteplass med det canadiske landslaget.
Nordic 10000m Challenge 2008
Nordic 10000m Challenge 2008 var den 12. utgaven av Nordic 10000m Challenge. Det ble arrangert i Roskilde i Danmark 25. mai 2008.
EM i basketball for menn 1977
EM i basketball for menn 1977 (europamesterskapet i basketball for menn) ble arrangert i Oostende og Liège i Belgia i 1977.
Cheryl Van Kuren
Cheryl Van Kuren (født 1. august 1964) er en amerikansk landhockeyspiller.
Hun representerte USA under Sommer-OL 1988 i Seoul, hvor laget hennes ble nummer 8.
Diane Bracalente
Diane Bracalente (født 29. juli 1963) er en amerikansk landhockeyspiller.
Kampilan
Historie
Det ble utviklet av stammen dayak på Borneo. Senere ble det tatt i bruk av moroene i sultanatet Sulu og så spredte set seg raskt videre.
Kampilansverdes nevnes i Antonio Pigafettas beretning om Ferdinand Magellans reiser. I beskrivelsen av slaget ved Mactan den 27. april 1521 nevned det at den filippinske hødving i det område, datu Lapu-Lapu (født ca 1484, død ca 1564) kjempet med en kampilan. Magellan falt i denne kampen. Kampilansverdet er godt kjent på Filippinene som en del av den nasjonale tradisjon, og er det lengste av sverdene i disse kulturers gamle våpenarsenal. though smaller versions (sometimes called the kampilan bolo)
Stratioceros
Stratioceros er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, kontrastrikt farget trebukk. Grunnfargen er brunsvart, med en bred, rett, brun midtstripe som begynner med hodets bakre halvdel og fortsetter over pronotum og langs dekkvingenes søm. Pronotum og dekkvingene har brede, kremgule sidestriper. Antennene er mørke, det sylindriske, første leddet er kraftig utvidet i spissen, det andre leddet er ganske lite og knappformet, ledd tre til fem kraftige og klubbeformede, de ytterste leddene ganske tynne.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sørøst-Asia (Yunnan).
Nicholas Hoag
Nicholas Hoag (født 19. august 1992) er en canadiske volleyballspiller.
EM i basketball for menn 1979
EM i basketball for menn 1979 (europamesterskapet i basketball for menn) ble arrangert i Italia i 1979.
Nicholas Hoag
Han representerte Canada under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på femteplass med det canadiske landslaget.
Monaco under Europalekene 2023
Monaco under Europalekene 2023 består av en tropp på tre utøvere, som deltar under Europalekene 2023 i Kraków og Małopolska fra 21. juni til 2. juli 2023.
Bordtennisspilleren Xiaoxin Yang og padelspilleren var flaggbærere for Monaco under åpningsseremonien.
Mia Kjølberg
Mia Kjølberg (født 29. mars 1960) er en norsk tidligere kappgjenger fra Fredrikstad som representerte IL Stjernen.
Hun vant 4 NM-gull, 14 NM-sølv og 2 NM-bronse i perioden 1975–1984. Hun vant kongepokalen i 1983.
Richy Werenski
Richard Raymond «Richy» Werenski (født 22. desember 1991 i Springfield i Massachusetts) er en amerikansk profesjonell golfspiller som spiller på PGA-touren.
2. august 2020 vant Werenski sin første PGA-tourseier under Barracuda Championship, tre år etter at han tapte omspill om seieren i samme turnering på PGA-touren 2016/17.
Army Achievement Medal
Army Achievement Medal er en militær medalje som tildeles av USAs hær. Medaljen ble innstiftet 1. august 1981. Den tildeles for fortjenstfull innsats utenfor direkte strid og kan tildeles personell i USAs forsvar så vel som allierte.
Andre grener av USAs forsvar har tilsvarende medaljer: Navy Achievement Medal innstiftet i 1967 for innsats i eller for USAs sjøforsvar og i Marineinfanteriet, samt Air Force Achievement Medal innstiftet i 1980 for innsats i eller for USAs luftforsvar. Coast Guard Achievement Medal, for innsats i eller for USAs kystvakt, ble innstiftet i 1968. Det finnes også en tilsvarende medalje uavhengig av forsvarsgren, Joint Service Achievement Medal, innstiftet i 1983. Medaljeserien omtales noen ganger samlet for Achievement Medal, men er innstiftet til ulike tider og har ulikt utseende.
Utforming
Army Achievement Medal er oktogonal av form og er gjort i bronse. Den har en diameter på 38 mm. På advers bærer den et motiv hentet fra seglet til United States Army. I midten ses brystplate flankert av kanoner med kuler og kruttbeholder og med andre våpen og flagg. En påle med en frihetslue strekker seg mot medaljens øvre del, der en kveilet slange er plassert. Under motivet står årstallet «1775». På revers har medaljen innskriften «FOR MILITARY ACHIEVEMENT» over tre linjer. Nederst er det plassert to laurbærgrener. Medaljen kan tildeles med eikeløv i sølv eller bronse på båndet.
Medaljebåndet er blått med en smal hvit midtstripe og kantstriper i grønt med to smale hvite striper.
Medaljen er utformet ved Institute of Heraldry og er tegnet av Jay Morris og modellert av Donald Borja.
Tildeling
Army Achievement Medal tildeles for fremragende innsats utenfor direkte strid, der innsatsen er av en slik karakter at det ikke er grunnlag for tildeling av den høyererangerende Army Commendation Medal. Medaljen tildeles personell med rang av oberst eller lavere. Den kan tildeles personell i andre grener av USAs forsvar og kan også tildeles alliert personell.
Tildeling av Army Achievement Medal skjer etter bestemmelse av militær sjef med rang av oberstløytnant eller høyere.
Norske mottagere
Army Achievement Medal er også tildelt nordmenn. I oktober 2010 ble fire norske soldater tildelt medaljen for innsats i Afghanistan.
Ghana under VM i friidrett 2019
Ghana deltok under VM i friidrett 2019 (utendørs) fra 27. september til 6. oktober 2019 i Doha i Qatar.
Torkelsrudåsen
Torkelsrudåsen er et høydedrag i Indre Østfold kommune. Høyeste punkt er 201 moh.
På Torkelsrudåsen var opprinnelig påtenkt et større fort som skulle inngå i Fossumstrøkets festning. Da saken kom opp i Stortinget våren 1912, ble det vedtatt at fortene ved Høytorp og Trøgstad skulle bygges, men at Torkelsrudåsen skulle midlertidig stilles i bero. I 1917 ble det søkt Stortinget om midler til grunnerverv på Torkelsrudåsen, men det ble avslått.
Etter annen verdenskrig ble det igjen aktuelt å bygge befestninger på Torkelsrudåsen. Planene gikk ut på store underjordiske anlegg, men også disse ble etter hvert skrinlagt.
I dag ligger Torkelsrudåsen stort sett som utmark, men på vestsiden er det steinbrudd og pukkverk. På toppen står et tårn, bygd for landmålingsformål.
Karianne Larsen
Karianne Larsen (født 22. januar 1972) er en norsk tidligere kappgjenger som representerte IL Stjernen.
Hun vant ett NM-gull og en NM-bronse i perioden 1990–1991. Hun vant kongepokalen i 1991.
Morten Harkets diskografi
Morten Harkets diskografi er en oversikt over Morten Harkets plateutgivelser fra 1984.
Kinnforsen kraftverk
Kinnforsen kraftverk er et vannkraftverk i Vefsn kommune i Nordland.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 163 meter fra Krokvasselva. Utløpet er like ovenfor inntaket for Kvassteinåga kraftverk.
Installert effekt er 3 MW fra en francisturbin. Årsproduksjon er 8 GWh.
John Gordon Perrin
John Gordon Perrin (født 17. august 1989) er en kanadisk volleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på femteplass med det kanadiske landslaget.
Samuel Holmén
Samuel Tobias Holmén (født 28. juni 1984) er en svensk tidligere fotballspiller. Han har tidligere spilt for IF Elfsborg og Brøndby IF. Holmén var også en del av Sveriges tropp under EM i fotball 2012.
IF Elfsborg
Holmén begynte sin fotballkarriere hos den lokale klubben Annelunds IF i 1993. I 1998 dro han videre til IF Elfsborg, hvor han etter å ha tilbragt noen år i ungdomssystemet ble tatt opp i førstelagstroppen. Han fikk sin debut for Elfsborg da han kom inn som innbytter i semifinalen mot under Svenska Cupen i september 2002. I den påfølgende sesongen ble han en fast del av laget som sentral midtbanespiller og markerte seg som en typisk boks-til-boks-spiller med ballvinnende og tilretteleggende egenskaper.
Brøndby IF
Den 30. august 2007 ble Holmén solgt til den danske klubben Brøndby IF, hvor han skrev under på en kontrakt med en varighet på fire år. Også hos Brøndby etablerte han seg raskt på førstelaget, og var en markant bidragsyter til at klubben blant annet vant Landspokalturneringen i 2007/2008, hvor Holmén scoret ett av tre mål i finalen over Esbjerg fB og ble kåret til årets «Pokalfighter» (banens og cupens beste spiller)
I den påfølgende sesongen spilte han i kvalifiseringskampene under UEFA-cupen 2008/09, hvor Brøndby røk ut i første runde for Rosenborg. Totalt spilte han 83 seriekamper og scoret 13 mål for Brøndby frem til sommeren 2010.
İstanbul BB
Den 16. juli 2010 ble Holmén solgt til den tyrkiske klubben İstanbul Büyükşehir Belediyespor. Han markerte seg raskt på førstelaget og hjalp klubben med å nå den tyrkiske cupfinalen i Türkiye Kupası, hvor de til slutt tapte på straffer mot Beşiktaş. I 2011/2012-sesongen scoret han åtte mål og hadde syv målgivende pasninger, noe som gjorde at han ble klubbens beste poengspiller og kåret til klubbens beste spiller for sesongen.
Landslagskarriere
Holmén fikk sin landslagsdebut for i vennskapskampen mot  den 15. november 2005 (0–1). Hans første landslagsmål kom i vennskapskampen mot den 13. januar 2008, da han scoret kampens eneste mål. Etter å ha vært oversett av Sveriges tidligere landslagstrener Lars Lagerbäck ble han tatt ut i den svenske troppen til EM i fotball 2012 i Polen og Ukraina av landslagstrener Erik Hamrén.
Batomena
Batomena er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, slank, gråbrun trebukk. Pronotum har en kraftig pigg midt på hver sidekant. Arten kjennes lett på at dekkvingene har spredte, skarpe, oppstående pigger.
Utbredelse
Arten er utbredt i Afrika (Kamerun, Nigeria).
Norsk Forms Hederspris
Norsk Forms Hederspris deles hvert år ut av Norsk Form «til personer eller institusjoner som har gjort en utmerket innsats for å fremme kvalitet, kunnskap og omdømme innen design og arkitektur». Hedersprisen deles ut av Norsk Forms styre.
Afa (Corse-du-Sud)
Afa er en kommune i Corse-du-Sud på Korsika. Kommunen ligger sentralt på vestsiden av øya og består i hovedsak av små fiskehavner og marker hvor vindruer og annet dyrkes. Kommunens administrerende sentrum heter også Afa. Tettstedet Afa har en kirke som ble bygd på 1800-tallet og er meget godt bevart.
EM i basketball for menn 1981
EM i basketball for menn 1981 (europamesterskapet i basketball for menn) ble arrangert i Tsjekkoslovakia i 1981.
Solsystemets opprinnelse og utvikling
Solsystemets opprinnelse og utvikling er estimert til å ha begynt for 4,568 milliarder år siden med gravitasjonskollapsen av en liten del av en stor molekylsky.
Det meste av massen i senter av kollapsen dannet solen, mens resten flatet ut til en protoplanetarisk skive som planetene, måner, asteroider og andre smålegemer i solsystemet ble dannet utfra.
Den allment aksepterte modellen, kjent som nebularhypotesen, ble først utviklet på 1700-tallet av Emanuel Swedenborg, Immanuel Kant og Pierre-Simon Laplace. Den etterfølgende utviklingen har knyttet til seg en rekke vitenskapelige disipliner, deriblant astronomi, fysikk, geologi og planetologi. Siden begynnelsen av romalderen på 1950-tallet og oppdagelsen av eksoplaneter, har modellen både vært utfordret og raffinert for å ta hensyn til nye observasjoner.
Om drøye fem milliarder år vil solen avkjøles og ekspandere utover til mange ganger sin nåværende diameter (bli en rød kjempe), før de ytre lagene blir sprengt ut som en planetarisk tåke og etterlater seg et hvit dverg. I fjern fremtid vil tyngdekraften fra passerende objekter gradvis skave av solens følge av planeter. Noen planeter vil bli ødelagt, andre vil bli ført ut i det interstellare rom. Til syvende og sist, i løpet av billioner av år, er det sannsynlig at solen vil ha mistet alle de opprinnelige legemene i bane rundt den.
Historie
Ideer om verdens opprinnelse og skjebne er fra de tidligste kjente skrifter, men for nesten hele denne perioden var det ikke noe forsøk på å koble slike teorier til eksistensen av et «solsystem». Dette kom ganske enkelt av at det ikke var allment kjent at solsystemet, i den forstand vi nå kjenner det, eksisterte. De første skrittene mot en teori om solsystemets dannelse og utvikling var den generelle aksepten av heliosentrismen som plasserte solen i sentrum av systemet, og jorden i bane rundt den. Denne oppfatningen hadde eksistert i årtusener (filosofer som Aristarkhos av Samos hadde foreslått dette så tidlig som 600 f.Kr.), men det ble først allment akseptert mot slutten av det 17. århundret. Det første dokumenterte bruken av begrepet «solsystemet» er fra 1704.
Den gjeldende standardteorien for solsystemets dannelse, tåkehypotesen, har falt inn og ut av unåde siden utformingen av Emanuel Swedenborg, Immanuel Kant, og Pierre-Simon Laplace i det 18. århundre. Den viktigste kritikken av hypotesen var dens tilsynelatende manglende evne til å forklare solens relative mangel på drivmoment sammenlignet med planetene. Siden tidlig på 1980-tallet har imidlertid studier av unge stjerner vist at de er omgitt av kjølige skiver av støv og gass, akkurat som tåkehypotesen forutsier, noe som har ført til at den ble akseptert igjen.
Forståelse av hvordan solen vil fortsette å utvikle seg krever en forståelse av kilden til dens kraft. Arthur Stanley Eddingtons bekreftelse av Albert Einsteins relativitetsteori førte til hans erkjennelse om at solenergien kommer fra kjernefysisk fusjon i kjernen. I 1935 gikk Eddington videre og antydet at andre elementer også kunne dannes innen stjerner. Fred Hoyle utdypet dette premisset ved å argumentere for at utviklede stjerner kalt rød kjempe skapte mange grunnstoffer tyngre enn helium og hydrogen i sine kjerner. Når en rød kjempe til slutt frigjør sine ytre lag, vil disse stoffene kunne gjenvinnes og danne andre stjernesystemer.
Tidlig stjernetåke
Tåkehypotesen fastholder at solsystemet ble dannet gjennom den gravitasjonskollapsen av et fragment fra en gigantisk molekylsky. Skyen i seg selv hadde en størrelse på 20 pc, mens fragmentene var drøyt 1 pc (tre og et kvart lysår i diameter). Den videre kollapsen av fragmentene førte til formasjonen av tette kjerner fra 0,01–0,02 pc (2,000–20,000 AU) i størrelse. Et av disse kollapsede fragmentene (kjent som tidlig stjernetåke) skulle danne det som ble solsystemet. Sammensetningen av denne regionen, med en masse så vidt over solens, var omtrent den samme som for solen i dag, med hydrogen, sammen med helium og spor av litium produsert av Big Bang-nukleosyntese. Disse utgjorde ca. 98 % av den totale massen, mens de resterende 2 % av massen bestod av tyngre stoff som ble skapt av nukleosyntese i tidligere generasjoner av stjerner. Sent i disse stjernenes liv kastet de tyngre stoffer inn i det interstellare materiet. Studier av gamle meteoritter avdekker spor av stabile datterkjerner av isotoper med kort levetid, som jern-60, som kun dannes i eksploderende stjerner med kort levetid. Dette indikerer at en eller flere supernovaer oppstod nær solen mens den ble dannet. En sjokkbølge fra en supernova kan ha utløst dannelsen av solen ved å lage regioner med overtetthet i skyen, noe som fikk disse regionene til å kollapse. Fordi kun massive stjerner med kort levetid produserer supernovaer, må solen ha blitt dannet i en stor stjernedannende region som produserer massive stjerner, muligens lik Oriontåken. Studier av kuiperbeltets struktur og avvikende materialer inne beltet tyder på at Solen ble dannet i en klynge av stjerner med en diameter på mellom 6,5 og 19,5 lysår, og med en samlet masse tilsvarende 3,000 soler. Flere simuleringer av vår unge sol vekselvirker med nært passerende stjerner over de første 100 millioner år av dens liv og produserer unormale baner observert i det ytre solsystemet, slik som E-SDO.
På grunn av bevaringen av drivmomentet spant tåken raskere under kollapsen. Ettersom materiet i tåken kondenserte, begynte atomene inne i tåken å kollidere med økende frekvens og den kinetiske energien ble konvertert til varme. I sentrum, hvor det mesteparten av massen var samlet, ble stadig varmere enn den omkringliggende skiven. Over en periode på 100,000 år forårsaket de konkurrerende kreftene av gravitasjon, gasstrykk, magnetiske felt og rotasjon at tåken strakk seg ut til en spinnende protoplanetarisk skive med en diameter på ~200 AU og dannet en tett protostjerne (en stjerne der hydrogenfusjon enda ikke har startet) i sentrum.
På dette stadiet i sin utvikling er solen antatt å ha vært en T Tauri-stjerne. Studier av T Tauri-stjerner viser at de ofte er ledsaget av skiver av pre-planetarisk materie med masser på 0,001–0,1 solmasser. Disse skivene utvidet seg til flere hundre AU – Hubble-teleskopet har observert protoplanetariske skiver opp til 1,000 AU i diameter i stjernedannende regioner slik som Oriontåken – og er relativt kjølige, kun opp til et par tusen kelvin på det varmeste. I løpet av 50 millioner år ble trykket og temperaturen i solens kjerne så stort at hydrogenet begynte å fusjonere, og skapte en intern energikilde som motvirket gravitasjonell sammentrekking frem til hydrostatisk likevekt var oppnådd. Dette markerte solens inntreden i den primære fasen av sitt liv, kjent som hovedserien. Hovedseriestjerner henter energi fra fusjon av hydrogen til helium i sine kjerner. Solen er fortsatt en hovedseriestjerne i dag.
Dannelsen av planeter
De forskjellige planetene er antatt å ha blitt dannet fra den solare stjernetåken, den skiveformede skyen av gass og støv som ble igjen etter solens dannelse. Den nåværende aksepterte måten planetene ble dannet på er kjent som akkresjon, hvor planetene begynte som støvkorn i bane rundt den sentrale protostjernen. Gjennom direkte kontakt ble disse kornene formet til klumper på opp til 200 meter i diameter, som igjen kolliderte og ble til større legemer (planetesimaler) på ~10 kilometer i størrelse. Disse økte gradvis gjennom ytterligere sammenstøt, med en vekst på centimetere per år de neste par millioner år. Enkelte planeter ble raskt så store at deres gravitasjon på omgivelsene økte, og dette bidro til å akselerere tiltrekningen av støv og steinmateriale slik at planetenes veksthastighet økte.
Det indre solsystemet, regionen av solsystemet innenfor 4 AU, var for varmt til at flyktige molekyler som vann og metan kunne kondensere, så planetesimalene som ble dannet der, kunne kun dannes fra sammensetninger med høyt smeltepunkt, som for eksempel metaller (jern, nikkel og aluminium) og steinete silikater. Disse steinete legemene skulle bli de terrestriske planetene (Merkur, Venus, jorden og Mars). Disse sammensetningene er ganske sjelden i universet – de utgjør kun 0,6 % av tåkens masse – så de terrestriske planetene kunne ikke bli veldig store. De terrestriske embryoene vokste til rundt 0,05 jordmasser og sluttet å samle materie rundt 100,000 år etter dannelsen av solen; etterfølgende kollisjoner og fusjoner mellom disse legemene med planetstørrelser tillot terrestriske planeter å vokse til sin nåværende størrelse (se terrestriske planeter nedenfor).
Convidecia
AD5-nCOV, solgt som Convidecia, er en enkeltdoses viral vektor-vaksine mot SARS-CoV-2, viruset som forårsaker covid-19. Den er utviklet av det kinesiske foretaket CanSino Biologics.
Solsystemets opprinnelse og utvikling
Dannelsen av planeter
Da de terrestriske planetene ble danne, forble de innlemmet i en skive av gass og støv. Gassen ble delvis støttet av trykk og gikk dermed ikke like raskt i bane rundt solen som planetene. Det resulterende draget forårsaket en overføring av drivmoment, og som et resultat ble planetene gradvis overført til nye baner. Modeller viser at temperaturvariasjoner i skiven styrte farten for disse vandringene, men trenden for de indre planetene var å migrere innover mens skiven svevde utover, og etterlot planetene i sine nåværende baner.
Convidecia
Siden sent i 2020 har den vært i Fase III-utprøving i Argentina, Chile, Mexico, Pakistan, Russland og Saudi-Arabia med 40.000 deltakere.
I februar 2021 viste globale data fra Fase III og 101 covidtilfeller at vaksinen hadde en 65,7% effektivitet mot å hindre moderate symptomer av covid-19, og 91% effektivitet til å forhindre alvorlig sykdom. Dette var funn som lignet på dem angjeldende Johnson & Johnsons Ad26.COV2.S, en annen endoses adenovirus vektorvaksine med 66% effekt i en global utprøving. Convidecia ligner på andre viral vektor-vaksiner som AZD1222, Gam-COVID-Vac og Ad26.COV2.S. At den er en endosevaksine som kan lagres i normal kjøleskaptemperatur (2°til 8 °C) kunne gjøre den anvendbar i mange land.
Convidecia er autorisert for bruk i Kina, Mexico, Pakistan og Ungarn. Produksjonskapasiteten for Ad5-NCov skulle kunne nå opp til 500 millioner doser i 2021.
Solsystemets opprinnelse og utvikling
Dannelsen av planeter
Gasskjempene (Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun) ble dannet lengre ute, utenfor frostlinjen, punktet mellom banene til Mars og Jupiter, hvor materiet er kjølig nok til at flyktige isete sammensetninger kan holde seg stabile. Isen som dannet gasskjempene var mer rikelig enn de metallene og silikatene som dannet de terrestriske planetene, noe som gjorde kjempene i massive nok til å oppta hydrogen og helium, de letteste og mest vanlige grunnstoffene. Planetesimalene utenfor frostlinjen samlet opptil fire jordmaser innen ca. 3 millioner år. I dag omfatter de fire gasskjempene rett under 99 % av all massen som går i bane rundt solen. Teoretikere mener at det ikke er tilfeldig at Jupiter ligger like utenfor frostlinjen. Fordi frostlinjen samlet store mengder vann vie fordamping av innfallende iskalde materier, skapte det et område med lavere trykk som økte hastigheten på støvet i bane og stopper deres bevegelse mot solen. I praksis fungerte frostlinjen som en barriere som medførte at materiet ble raskt samlet ~5 AU fra solen. Dette overskuddsmateriet samlet seg sammen til et stort embryo på ca. 10 jordmasser, som deretter begynte å vokse raskt ved å oppta hydrogen fra den omkringliggende skiven. Planeten voks til 150 jordmasser de neste 1,000 årene før den til slutt nådde 318 jordmasser. Saturns lavere masse kan skyldes at den ble dannet et par millioner år etter Jupiter, da det var mindre gass tilgjengelig å konsumere.
T Tauri-stjerner, som den unge solen, har langt sterkere stjernevind enn mer stabile, eldre stjerner. Uranus og Neptun er antatt å ha blitt dannet etter Jupiter og Saturn, da den sterke solvinden hadde blåst bort store deler av materiet i skiven. Som et resultat samlet planetene lite hydrogen og helium – ikke mer enn 1 jordmasse hver. Uranus og Neptun er noen ganger referert til som mislykkede kjerner. De største problemene med dannelseteoriene for disse planetene er tidsskalaen for dannelsen. På deres nåværende steder ville det tatt hundre millioner år for kjernene å samles. Dette betyr at Uranus og Neptun trolig ble dannet nærmere solen – nær eller til og med mellom Jupiter og Saturn – og migrerte senere utover (se planetvandring nedenfor). All bevegelse i planetesimaltiden var ikke innover mot solen – prøven romsonden Stardust brakte med tilbake fra Wild 2 har antydet at materier fra den tidlige dannelsen av solsystemet vandret fra det varme indre solsystemet til regionen hvor kuiperbeltet ligger.
Etter mellom tre og ti millioner år, ville den unge solens solvind ha ryddet vekk alt av gass og støv i den protoplanetariske skiven, og blåste det inn i det interstellare rommet og dermed endt planetenes vekst.
Etterfølgende utvikling
Planetene ble opprinnelig antatt å ha blitt dannet i eller i nærheten av deres nåværende baner. Dette synet gjennomgikk imidlertid en radikal forandring mot slutten av det 20. og begynnelsen av det 21. århundret. Foreløpig er det antatt at solsystemet så ganske annerledes ut etter den første dannelsen: flere legemer med minimum lik masse som Merkur fantes i det indre solsystemet og det ytre solsystemet var mye mer kompakt enn det er nå. Kuiperbeltet var også mye nærmere solen.
Asteroidebeltet
Den ytre kanten av den terrestriske regionen, mellom 2 og 4 AU fra solen, kalles asteroidebeltet. Asteroidebeltet inneholdt opprinnelig mer enn nok materie til å danne to til tre jordlignende planeter, og et stort antall planetesimaler ble dannet der. Som med de terrestriske planetene kollapset også planetesimalene i denne regionen og dannet 20–30 protoplaneter med måne- til Mars-størrelse; nærheten til Jupiter gjorde imidlertid at denne regionen ble dramatisk endret etter Jupiters dannelse 3 millioner år etter solen. Baneresonanser med Jupiter og Saturn er spesielt sterke i asteroidebeltet og gravitasjonell påvirkning med mer massive embryoer spredte mange planetesimaler inn i disse resonansene. Jupiters gravitasjon økte hastigheten på objekter innenfor disse resonansene, og forårsaket at de ble knust i kollisjoner med andre legemer heller enn å samles.
Etter som Jupiter vandret innover etter dannelsen (se planetvandring nedenfor) ville resonanser ha feid over asteroidebeltet og dynamisk eksitert regionens populasjon og økt hastigheten deres relativt til hverandre. Den kumulative virkningen av resonansen og embryoene enten spredte planetesimalene bort fra asteroidebeltet eller eksiterte inklinasjonen eller eksentrisiteten. Noen av disse massive embryoene ble også kastet ut av Jupiter, mens andre kan ha vandret til det indre solsystemet og spilt en rolle i den endelige akkresjonen av de terrestriske planetene. I løpet av denne primære utarmingsperioden forsvant virkningene fra de store planetene og protoplanetene forlot asteroidebeltet med en total masse som tilsvarer mindre enn 1 % av jorden, hovedsakelig bestående av små planetesimaler. Dette er fortsatt 10–20 ganger mer enn den nåværende massen i hovedbeltet, som er ca 1/2,000 av jordens masse. En sekundær utarmingsperiode som brakte asteroidebeltet ned i nærheten av dagens masse er antatt å ha fulgt når Jupiter og Saturn gikk inn i en midlertidig 2:1 baneresonans (se nedenfor).
Det indre solsystemets periode med enorme kollisjoner spilte trolig en rolle for at jorden har fått sitt nåværende innhold av vann (~6×1021 kg) fra det tidlige asteroidebeltet. Vann er for flyktig til å ha vært til stede under jordens dannelse og må ha blitt «levert» fra ytre, kaldere deler av solsystemet i ettertid. Vannet har trolig blitt «levert» av protoplaneter og små planetesimaler som ble kastet ut fra asteroidebeltet ved Jupiter. En populasjon av asteroidebeltekometer oppdaget i 2006 har også blitt foreslått som en mulig kilde til vannet på jorden. Som kontrast har kometer fra kuiperbeltet eller fjernere regioner «levert» mer enn ca. 6 % av vannet på jorden. Panspermi-hypotesen mener at livet i seg selv kan ha vært deponert på jorden på denne måten, selv om denne ideen ikke er allment akseptert.
Planetvandring
Ifølge tåkehypotesen er de to ytterste planetene på «feil sted». Uranus og Neptun (kjent som «iskjemper») befinner seg i en region hvor den reduserte tettheten av stjernetåken og lengre omløpsperioder gjør de høyst usannsynlig ble dannet her. De to er i stedet antatt å ha blitt dannet i baner nær Jupiter og Saturn, hvor det var mer materie tilgjengelig, for så å ha vandret utover til deres nåværende posisjoner over flere hundre millioner år. De ytre planetenes vandring er også nødvendig for å gjøre rede for eksistensen og egenskapene til solsystemets ytterste regioner. Forbi Neptun fortsetter solsystemet i Kuiperbeltet, den spredte skiven og Oorts sky, tre glisne populasjoner av isete legemer antatt å være stedet hvor de fleste observerte kometer stammer fra. I denne avstanden fra solen var tilveksten for liten til at planeter kunne dannes før stjernetåken spredte seg, og dermed manglet den opprinnelige skiven nok massetetthet til å stabilisere seg til en planet. Kuiperbeltet ligger mellom 30 og 55 AU fra Solen, mens den spredte skiven strekker seg til over 100 AU og den fjerne Oorts sky begynner ved rundt 50,000 AU. Opprinnelig var imidlertid kuiperbeltet mye større og nærmere solen, med en ytre grense på ca. 30 AU. Dets indre grense ville ha vært like utenfor banene til Uranus og Neptun, som i sin tur var langt nærmere solen da de ble dannet (mest sannsynlig i området rundt 15–20 AU), og i motsatt posisjon med Uranus lengre fra solen enn Neptun.
Etter dannelsen av solsystemet fortsatte banene til de store planetenes og endres sakte, påvirket av deres samhandling med det store antallet gjenværende planetesimaler. Etter 5–600 millioner år (ca. 4 milliarder år siden) falt Jupiter og Saturn inn i en 2:1-resonans; Saturn gikk én runde rundt solen på den tiden Jupiter gikk to runder. Denne resonansen skapte en gravitasjonell kraft mot de ytre planetene og forårsaket at Neptun passerte Uranus og gikk inn i deg gamle kuiperbeltet. Planetene spredte seg flertallet av de små isete legemene innover mens de selv beveget seg utover. Disse planetesimalene ble deretter spredte på samme måte de neste planetene de møtte, og endret planetenes baner utover mens de selv beveget seg innover. Denne prosessen fortsatte til planetesimalene ble påvirket av Jupiter, hvis enorme tyngdekraft sendte dem ut til svært elliptiske baner eller til og med ut av hele solsystemet. Dette førte til at Jupiter forflyttet seg noe innover. Objektene som ble spredt ut til svært elliptiske baner dannet Oorts sky; de objektene som ble spredt i mindre grad av den vandrende Neptun dannet det nåværende kuiperbeltet og den spredte skiven. Dette scenariet forklarer den nåværende lave masen i kuiperbeltet og den spredte skiven. Noen av de spredte objektene, inkludert Pluto, ble gravitasjonelt knyttet til Neptuns bane og tvunget inn i en baneresonans. Til slutt gjorde friksjonen innenfor skiven med planetesimaler banene til Uranus og Neptun sirkulær igjen.
I motsetning til de ytre planetene antas ikke de indre å ha vandret betydelig etter solsystemets dannelse. Dette kommer av at deres baner har holdt seg stabile etter perioden med gigantiske kollisjoner.
Under og etter det sene tunge bombardementet
Gravitasjonelle forstyrrelser fra de ytre planetenes vandring ville ha sendt et stort antall asteroider inn i det indre solsystemet, og i stor grad tappe det opprinnelige beltet til det nådde dagens ekstremt lave masse. Denne hendelsen kan ha utløst det sene tunge bombardementet som skjedde for rundt 4 milliarder år siden, rundt 5ndash;600 millioner år etter dannelsen av solsystemet. Perioden med tungt bombardement varte i flere hundre millioner år og de tydelige kratrene på geologisk døde legemer i det indre solsystemet, som Månen og Merkur, er fremdeles synlige. Et slikt bombardement må nødvendigvis ha utløst stor varmeenergi som har økt temperaturen på kloden betraktelig. De eldste kjente bevisene for liv på jorda går 3,8 milliarder år tilbake, nesten umiddelbart etter slutten på det sene tunge bombardementet.