cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Flukten fra Oslo etter 9. april 1940
9.–10. april: Elverum
De stortingsrepresentantene som 10. april fortsatt var på Elverum folkehøyskole, drøftet situasjon og ble orientert av Koht i løpet av dagen og reiste deretter med tog til Oslo. Kongefamilien og regjeringen fortsatte flukten. Generalstaben med kommanderende general Kristian Laake i spissen hadde flyttet til Elverum. Generalinspektør for infanteriet, Otto Ruge, kom også dit. Om natten flyttet generalstaben videre til Rena.
Den tyske sendemannen Bräuer kom til Elverum 10. april der han hadde samtale med kongen, Koht og tre stortingsrepresentanter i folkehøyskolens bygg. Bräuer gjentok kravet fra morgenen 9. april og krevde i tillegg en regjering ledet av Quisling. Regjeringen vedtok uten dissens og etter kong Haakons sterke anbefaling på nytt å avvise det tyske ultimatum. Denne episoden omtales som «Kongens nei» eller «Kongens første nei».
11. april: Nybergsund
Natt til 11. april tilbrakte kongen og Nygaardsvold på gården Heggemoen utenfor Nybergsund. Dormer, andre diplomater og noen journalister var også kommet til Nybergsund. Formiddagen 11. april var det statsråd i Nybergsund og general Laake ble da erstattet av Otto Ruge som kommanderende general. Ifølge Koht telegraferte Ruge «straks» til den britiske regjeringen med beskjed om at hjelpen måtte komme om ikke tyskerne skulle hærta hele landet. Følget oppholdt seg i Nybergsund utover dagen.
Bombing av Elverum og Nybergsund
Tyske fly bombet Elverum og Terningmoen først midt på dagen den 11. april og deretter sent på ettermiddagen samtidig med bombing av Nybergsund. Tettstedet Elverum ble ødelagt og 34 omkom. Det er uklart om dette var en hevnaksjon for Kongens nei eller om det var militærstrategisk årsaker for å sikre forbindelsen Oslo–Trondheim gjennom Østerdalen. Elverum hadde militær forlegning som kunne ta imot mobiliserte soldater til kamp mot invasjonsstyrken. Folkehøyskolen ble ikke ødelagt under bombingen.
Klokken 17:45 angrep elleve tyske fly med sprengbomber, brannbomber og mitraljøser Nybergsund; angrepet varte omkring én time. Hjelmtveit advarte de andre med korte støt i en bilsirene og flyene kom så lavt over tretoppene at man kunne se ansiktene på pilotene. Kongen, kronprinsen og regjeringsmedlemmene unnslapp såvidt bombingen; kjøretøy og bygninger ble ødelagt og satt i brann og det var bombekratere ved hotellet. Hjelmtveit var så nær brannbombene at det var brent hull i frakken hans flere steder. Elverum ble samtidig angrepet med 19 Heinkel 111 bombefly. Den tyske planen var å sette inn et kompani fallskjermjegere i Nybergsund etter bombingen; trolig ble dette sløyfet fordi flyangrepet ble vurdert som vellykket.
Følget forflyttet seg etter flyangrepet til Innbygda i Trysil og tok inn hos lensmannen der. Under et opphetet regjeringsmøte bestemte de seg for å dra videre til Lillehammer (med mulighet for å reise nordover Gudbrandsdalen og til Åndalsnes), etter at de hadde vurdert å flykte over grensen til Sverige med hotellet i Sälen som første stopp. Vedtaket i Innbygda innebar at regjeringen ikke var klar til å kapitulere og ville bli i landet mens kampene pågikk.
12.–15. april: Sverige og til Gudbrandsdalen
Under dramatisk flukt natten mellom 11. og 12. april ble følget splittet opp. Statsministeren og deler av regjeringen (Birger Ljungberg, Olav Hindahl, Anders Frihagen, Sverre Støstad og Hans Ystgaard) kom via Elverum til Lillehammer, mens kongen og noen regjeringsmedlemmer endte på Drevsjø.
Nygaardsvold med flere
Nygaardsvold, Frihagen og noen andre ministre kom med bil til Hamar klokken 05:00 om morgenen 12. april og videre til Vendkvern utenfor Hamar; Omkring klokken 08:00 reiste de videre til Lillehammer. De hadde på denne tiden mistet kontakt med kongen og hans følge. På Lillehammer gikk flyalarmen flere ganger, og sivilbefolkningen evakuerte. De hadde sikret seg Norges Banks kontantbeholdning på Gjøvik, Hamar og Lillehammer, disse kontantene ble til dels fraktet i ministrenes biler. Natt til 13. april tilbragte Nygaardsvold på Tofte hotell ved Hundorp.
Ruge tok over kommandoen 11. april og flyttet hovedkvarteret til Øyer i Gudbrandsdalen. På Øyer fikk Ruge bistand av den britiske etterretningsoffiseren Frank Foley og sekretæren Margareth Reid som hadde en kortbølgeradio med direkte kontakt til War Office i London. Reid var med Ruge hele veien til Åndalsnes. Nygaardsvold var innom Ruge på Øyer 13. april, Ruge anbefalte at de kom seg forbi Dombås, helst helt til Åndalsnes, så snart som mulig i tilfelle tyskerne bombet eller tok kontroll over dette trafikknutepunktet.
Kongen med følge
Ved flukten fra Nybergsund natt til 12. april kjørte et følge på fem biler med blant andre kongen og kronprinsen som passasjerer mot Rena som de passerte ved midnatt. På Rena gikk flyalarmen, og noen søkte tilflukt i meieriets kjeller. På Rena fikk de advarsel om at nyankomne tyske motoriserte styrker var på vei nordover. Etter kongens ønske returnerte han til Innbygda sammen med kronprinsen, Koht, Hjelmtveit og Torp. Fra Innbygda kjørte de nordover Engerdal til Drevsjø der de såvidt skal ha krysset grensen til Sverige. Følget skal ha blitt avvist av svenske grensevakter. De tok inn på tollstasjonen Lillebo nær Drevsjø tidlig på dag 12. april. Ministrene Trygve Lie og Terje Wold, samt major Nikolai Ramm Østgaard kom til Drevsjø litt etter kongen. Koht kontaktet den svenske utenriksministeren Christian Günther med forespørsel om kongen kunne være flyktning i Sverige og samtidig fritt kunne bevege seg over grensen – den svenske regjeringen kunne ikke love noe. Koht skriver at kongen ikke ønsket å søke tilflukt i Sverige. Kongen skal ha vært en halvtime på svensk side før vaktsoldatene etter ordre ovenfra ba kongen om å returnere til Norge.
Kongen og hans følge ved Drevsjø regnet med at veien om Elverum var sperret, og de fryktet at tyske styrker var på vei fra Trondheim mot Østerdalen. De vurderte blant annet å gå på ski over fjellet til Gudbrandsdalen og konkluderte med at de ville kjøre tilbake til Rena, opp til Folldal og over til Dovrebygda.
Kongens tre biler inkludert A-1 ble etterlatt i Sverige. Kongen, kronprinsen, en adjutant, Lie og Wold fortsatte i mer anonyme kjøretøy. Dette følget kjørte så ned Engerdal, opp Rendalen, via Tynset og Alvdal, og over Folldal til Hjerkinn. Etter midnatt natt til 13. april tok de inn på et hotell i Ytre Rendalen. Hotellet var fullt av mobiliserte unge menn på vei til tjeneste. Over Østerdalen var tyske krigsfly i lav høyde i trafikk mellom Værnes og Fornebu. Det var vårløsning, og veibanen var oppbløtt og vanskelig. Fra Hjerkinn tok kongen med følge toget via Dombås til Otta. De ankom Otta over midnatt natt til 14. april og ble der innkvartert på Heggelund pensjonat ved veien fra stasjonen mot Vågå.
USAs ambassadør Harriman fikk ikke plass på hotellet i Elverum og ble innkvartert på en gård utenfor sentrum. Harriman var vitne til bombingen av Elverum og evakuerte etter bombingen via Nybergsund til Sälen i Sverige.
Ministrene Koht, Oscar Torp og Nils Hjelmtveit var i Sverige noen dager og reiste der blant annet opp til Sälen i Dalarna hvor de traff kronprinsesse Märtha med barna samt Johan Ludwig Mowinckel. Hambro kom fra Norge til Sälen og reiste videre til Stockholm. På Hamar hadde regjeringen ifølge Koht planlagt å bruke legasjonen (ambassaden) i Stockholm som et særkontor for utenriksdepartementet. I Sälen var det en rekke tjenestemenn fra Utenriksdepartementet, blant andre utenriksråd Jens Bull. Tjenestemennene hadde fraktet med seg omkring 4 tonn dokumenter fra departementets kontorer i Oslo. Sammen med Koht begynte Bull planlegging av arbeidet i Stockholm.
Koht, Torp og noen tjenestemenn fra utenriksdepartementet forlot Sälen 14. april klokken 16:00. Hjelmtveit var syk og ble igjen i Sverige; han kom senere etter til Tromsø. Hjelmtveit reiste til Stockholm og møtte der Hambro som hadde hatt møter med franske og britiske diplomater angående situasjonen i Norge. Resten av følget reiste via Trysil og Elverum, og litt før Hamar svingte de nordover mot Lillehammer. Koht og Torp med følge kom til Lillehammer 15. april klokken 06:00. Koht begynte på Lillehammer å ringe rundt for å finne ut hvor resten av regjeringen var og fikk tak i Frihagen som var på Dombås; Koht og Torp kom til Otta klokken 12:00.
14.–22. april: Otta–Dombås
Lørdag 13. april reiste Nygaardsvold via Dombås til Lesjaverk omkring klokken 19:00. En gruppe på 17 personer (mest journalister) fulgte etter samme natt. Søndag 14. april returnerte Nygaardsvold med følge til Otta hvor de holdt regjeringsmøte på Heggelund pensjonat; Nygaardsvold passerte Dombås i bil fem timer før det tyske fallskjermangrepet. Kongen var kommet til Otta om natten og det ble holdt statsråd (uten Koht og Torp). Dette var første gang siden Innbygda 11. april at regjeringen var samlet og vedtaksfør. Der ble blant annet «provisorisk anordning for særlige rådgjerder under krig» vedtatt og denne dannet det rettslige grunnlaget for regjeringens virksomhet i krigssituasjonen. Kongen sendte appell til befolkningen over kringkasterne på Hamar og på Vigra; regjeringen sendte samtidig en kunngjøring om at den var virksom og holdt statsråd.
Mens regjeringen var på Sandbu avviste den en sondering fra høyesterettsjustitiarius Paal Berg og Administrasjonsrådet for sivil administrasjon.
Da regjeringens medlemmer på denne tiden befant seg forskjellige steder, tok de i bruk kodenavn i telefonsamtaler. «Gubben» var Nygaardsvold personlig, konge Haakon var «Sjefen», «Filosofen» var Koht, Hans Ystgaard var «Tjukken», Frihagen var «Banken» mens «Samvirkelaget» var selve regjeringen.
Otta ble bombet 22. april. Ruge flyttet 22. april hovedkvarteret til Venabygd og 23. april til Brennhaug stasjon i Sel.
Kamp om Dombås 14.-19. april
På Dombås hadde en stor del av sivilbefolkningen evakuert 13. april og Infanteriregiment 11 (IR11) kom fra Åndalsnes før midnatt natt til 14. april. Tyske fallskjermsoldater ble sluppet i et stort område rundt Dombås fra klokken 17.00 14. april, og en stor del av de tyske soldatene ble i løpet av to dager tatt til fange av IR11. Resten av fallskjermstyrken, rundt 60 soldater, holdt stand til 19. april litt sør for Dombås. De tyske soldatene visste ikke at regjeringen og kongen lå i skjul ved Otta.
Ettermiddag 14. april kjørte Nygaardsvold sammen med blant andre Lie nordover mot Dombås. Da de kom til Dovre kirke, ble Dombås bombet av tyske fly som kom opp dalen. De skjulte seg i kirken mens de tyske flyene tok flere runder opp og ned dalen. Deretter fortsatte kjøreturen mot Dombås før de ble advart om fallskjermsoldatene og snudde. Nygaardsvold skjulte seg natt til 15. april i en villa i Dovrebygda og ble bevoktet av bevæpnede frivillige fra det lokale skytterlaget. I løpet av natten ble de forflyttet til Brennhaug lenger nede.
Tidlig mandag morgen 15. april kjørte Nygaardsvold, Trygve Lie og flere medlemmer av regjeringen med bil gjennom Dovre mot Dombås da eskorten et par hundre meter foran støtte på en tysk stilling ved Hagevollen. Regjeringens eskorte besto av en styrke på 40 soldater ledet av kaptein Eiliv Austlid. Regjeringens biler snudde og kjørte tilbake til Kirkestuen gjestgiveri. Kaptein Austlid og fem soldater falt og mange ble tatt til fange av de tyske fallskjermsoldatene. Det har i ettertid vært uklart nøyaktig hva som skjedde ved Hagevollen blant annet om Austlid var uaktsom eller om han ble presset av den dominerende Trygve Lie til å kjøre på uten å rekognosere. Nygaardsvold og følge reiste deretter nedover mot Otta. Offiseren Alv Kjøs ble tatt til fange da han under rekognosering kjørte inn i en tysk stilling. Tyske fly bombet på denne tiden stadig områdene rundt Otta og Dombås. Nygaardsvold selv og følget hans reiste senere ned til Heggelund ved Otta der kongen befant seg.
Handelsminister Frihagen forlot Otta og reiste nordover før Nygaardsvold og var på Bottheim stasjon da fallskjermsoldatene landet. Han oppholdt seg til dels på Dombås mens de tyske fallskjermsoldatene ble nedkjempet av norske infanterister. Frihagen fikk 16. april eskorte for seg, en koffert med penger og dokumenter sørover fra Dombås med 24 soldater på to lastebiler og traff 10 km sør for Dombås en tysk stilling. Frihagen og en sjåfør kastet seg ned bak bilen som ble beskutt og ble liggende et par timer til det var mørkt og de kom seg tilbake til Dombås. De tyske soldatene fant kofferten med «flere millioner» som ble funnet av bonden etter tyskerne hadde overgitt seg. Ifølge Nygaardsvold gikk 1,1 millioner kroner, «alle våre penger», i kontanter tapt under kampene på Dombås, mens Berntsen skriver at det dreide seg om 12 millioner kroner. Ruge skrev at Frihagen overleverte 12 millioner kroner til hærens overkommando ved Hatledal og Ruge. Ifølge Trygve Lie hadde Frihagen 1 million i kofferten og hadde gitt 11 millioner kroner til generalstaben.
22. april: Statsråd på Stuguflåten
Frihagen, Lie og Ljungberg reiste i forveien til Åndalsnes for å finne egnet oppholdssted. Ruge anbefalte 20-21. april kongen og regjeringen å forlate Vågå på grunn av situasjonen sør i Gudbrandsdalen. På kvelden 21. april forlot kongen Sandbu i Vågå og tok inn på hovedbygget på Lesjaverk. Natt til 22. april kom Nygaardsvold med flere fra Vågå til Stuguflåten pensjonat litt vest for Bjorli ved veien til Åndalsnes, hvor de oppholdt seg til 23. april. Britiske styrker landsatt på Åndalsnes medvirket på denne tiden i kampene sør i Gudbrandsdalen, og strekningen mellom Åndalsnes og fronten ble trafikkert av soldater. Veien og Raumabanen ble stadig bombet av tyske fly, og mens de var på Stuguflåten slo det ned bomber i nærheten. Fra Vågå kom det også departementsfolk som hadde gått på ski over fjellet. På Stuguflåten pensjonat var det trangt om plassen blant annet på grunn av journalister som kom til. Det var knapt med mat og brensel.
På Stuguflåten ble det 22. april klokken 12 holdt statsråd hvor blant annet Nortraship ble opprettet. Et foreløpig vedtak om Nortraship ble gjort 19. april på Sandbu etter at Storbritannias ambassadør til Norge, Cecil Dormer, og den franske ambassadøren Robert de Dampierre den 18. april hadde foreslått at Storbritannia kunne ta kontroll over hele den norsk handelsflåten. På Stuguflåten fikk skipsreder Øivind Lorentzen fullmakt til lede Nortraship fra et kontor i London med Arne Sunde og Benjamin Vogt jr. som rådgivere; disse tre reiste fra Åndalsnes med britisk marine 24. april.
Regjeringen vedtok med provisorisk anordning 22. april at medlemmer av Norges Banks direksjon i okkupert område var fritatt for sine verv (inkludert banksjef Nicolai Rygg), og det ble oppnevnt ny direksjon med Arnold Ræstad som leder. Økonomen Ole Colbjørnsen ble oppnevnt som et av de nye medlemmene. På Stuguflåten utnevnte kongen tidligere statsminister Johan Ludwig Mowinckel, samt stortingspolitikerne Jakob Vik og Sven Nielsen til konsultative statsråder basert på partigruppenes ønsker på Elverum. Nielsen hadde sluttet seg til kongens følge på Sandbu, Mowinckel var i Stockholm, mens Vik fikk de ikke kontakt med.
Indias Barn
Indias Barn er en politisk og religiøst nøytral bistandsorganisasjon. Stiftelsens formål er å bedre levekårene for barn i India. Indias Barn ble stiftet i 1991, og het da Fadderbarnas framtid. Organisasjonen skiftet navn til Indias Barn i september 2013.
Flukten fra Oslo etter 9. april 1940
Åndalsnes
Ministrene Frihagen, Lie, Ljungberg og Torp hadde ankommet Åndalsnes 18. april der de britiske styrkene akkurat ble landsatt. Lie rapporterte til oberst Nikolai Ramm Østgaard at britene var på plass. Trygve Lie beretter at han etter råd fra de militære ba kongen og regjeringen vente med å komme til Åndalsnes på grunn av stadige bombing og brann. Lie, Frihagen, Ljunberg og Torp tok 18. april med de britiske offiserene på Åndalsnes opp spørsmålet om kontrollen over 1000 norske skip i utenriksfart. General Ruge mente at resten av regjeringen også burde komme seg til Åndalsnes. Kongen og kronprinsen reiste gjennom Romsdalen til Åndalsnes kvelden 22. april.
Indias Barn
Indias Barn er medlem av Innsamlingskontrollen og tilsluttet Innsamlingsregisteret. Dette betyr at organisasjonen avlegger aktivitetsregnskap etter regnskapsloven og følger god regnskapsskikk for ideelle organisasjoner. Innsamlingskontrollen kontrollerer at midlene samles inn og forvaltes på en forsvarlig måte. Organisasjonen er også registrert i Frivillighetsregisteret, Enhetsregisteret, og i Lotteri- og stiftelsestilsynet.
Flukten fra Oslo etter 9. april 1940
Åndalsnes
Arbeiderpartiets nestformann Einar Gerhardsen flyktet fra hovedstaden, og bisto blant annet ved flyttingen av gullbeholdningen fra Molde til Tromsø. Dikteren Nordahl Grieg deltok som vaktmannskap under evakueringen av gullet. Nordover til Åndalsnes reiste samtidig noen sivilister som Fredrik Haslund, hans søster Nini Haslund Gleditsch og svoger Kristian Gleditsch. Seks jernbanevogner med Norges Banks gullbeholdning kom til Åndalsnes 20. april. Deler av gullbeholdningen ble lastet på britisk skip på Åndalsnes, resten ble 25. april sendt videre til Molde med lastebiler.
Indias Barn
Virksomhet
Indias Barns hovedfokus er utdanning. Dette inkluderer hele utdanningsløpet, fra grunnskole til fullført yrkesopplæring eller høyere utdanning. Fadderbarn i Indias Barns fjernadopsjonsprogram får all støtte de trenger til å fullføre utdanningen sin så lenge de har evner og motivasjon til det. Dette inkluderer bl.a. skolebøker og annet utstyr, leksehjelp, støtte til transport og annen praktisk hjelp. I tillegg deltar barna i aktiviteter som støtter opp under deres evne til å lære, som helseoppfølging og fritidsaktiviteter.
Indias Barn arbeider i fire områder i delstaten Maharashtra på Indias vestkyst: Mumbai, Pune, Raigad og Dabhol.
Flukten fra Oslo etter 9. april 1940
Åndalsnes
I alt ble det landsatt 7000 britiske soldater. De britiske krysserne «Carlisle» og «Curacoa» hadde luftvernkanoner og ble liggende ved Åndalsnes etter landsetting av soldater noen dager tidligere i april. Tyske fly bombet Åndalsnes jevnlig fra 20. april og fortsatte til 1. mai; Åndalsnes stasjon var eneste intakte bygg. De britiske styrkene fra Gudbrandsdalen ble evakuert 30. april til 2. mai. Tyske hærstyrker inntok Åndalsnes 2. og 3. mai.
23.–30. april: Molde
Kongen, Nygaardsvold med flere reiste fra Stuguflåten via Åndalsnes til Molde 23. april. I Molde oppholdt statsrådene seg på villa «Knausen», mens kongen og kronprinsen oppholdt seg på Glomstua. I Molde var det også franske og britiske diplomater. Under et bombeangrep mot Molde 28. april søkte kongen og kronprinsen ly i et skogholt ved byen, og det kjente bildet ved «Kongebjørka» ble tatt. Kristiansund, Moldes naboby, ble totalskaddet etter bombing fra 28. april til 1. mai.
Ruge og overkommandoen holdt til på Hole i Lesja 28. april da de allierte informerte om at deres styrker i Sør-Norge ble trukket ut. Han flyttet til Furset ved Batnfjorden og skrev der 30. april ordren om at de norske styrkene i Sør-Norge skulle overgi seg. Ruge og overkommandoen forlot Molde med jageren «Diana» kvelden 1. mai. Kapitulasjonen for Sør-Norge ble undertegnet i Rindal 3. mai.
Kongen, medlemmer av regjeringen og sentraladministrasjonen ble under kraftig bombeangrep sent på kvelden 29. april og natt til 30. april evakuert fra Molde av den britiske krysseren «Glasgow». Molde sto i brann mens evakueringen pågikk. De norske statsrådene fikk ta med inntil to funksjonærer hver; flere var det ikke plass til ombord. Medlemmer av den britiske, franske, polske og danske legasjonen samt britiske soldater ble evakuert samtidig. Totalt var det 750 personer ombord på «Glasgow». En del utenlandske diplomater (fra land som ikke var i krig) og norske tjenestemenn ble ikke med «Glasgow» på grunn av plassmangel. En stor del av gullet ble sendt med «Glasgow» som satte kurs for Tromsø.
Carlo Andrea Pozzo di Borgo
Carlo Andrea Pozzo di Borgo (født 8. mars 1764, død 15. februar 1842) var en fransk politiker og diplomat fra Korsika, for ettertiden mest kjent for sitt fiendskap med Napoléon Bonaparte.
Flukten fra Oslo etter 9. april 1940
Til Tromsø
Koht, Ljungberg og Dormer reiste videre med «Glasgow» til Storbritannia Koht og Ljungberg var i London og Paris der de blant andre møtte politikerne Neville Chamberlain, Lord Halifax, Édouard Daladier og Paul Reynaud. Koht og Ljungberg var i London på tiden for Norway Debate og regjeringskrisen. Ljungberg møtte Churchill alene, mens Koht ble tatt i mot av kong Georg. Koht og Ljungberg kom tilbake fra London 18. mai. Hambro kom 28. mai fra Stockholm (via Rovaniemi, Petsamo og Kirkenes) til Tromsø og deltok deretter i regjeringens møter.
Deler av den norske gullbeholdningen ble fraktet fra Molde til Tromsø 9. mai og Storbritannia 24. mai. På denne tiden pågikk fortsatt kampene om Narvik. Ruge forlot Molde natt til 2. mai med en britisk jager og kom til Tromsø 3. mai; Ruge avslo tilbud om evakuering til Storbritannia. Deler av overkommandoens stab ble med nordover.
I april ble britiske styrker landsatt i Harstad, senere gikk franske styrker i land i Bjerkvik. I slutten av mai ble det opparbeidet en flyplass i Bardufoss. Allierte styrker ble evakuert fra Namsos 4. mai. Tyske styrker rykket nordover i Trøndelag i mai og videre inn sør i Nordland: Hemnesberget ble inntatt 10. mai og Mo i Rana 17. mai. Narvik by ble gjenerobret av norske og franske styrker 28. mai.
Troms var ikke berørt av kampene lenger sør og var frem til kapitulasjonen fortsatt fritt område. General Carl Gustav Fleischer og fylkesmann Hans Gabrielsen i Finnmark hadde på egen hånd etablert en sivil administrasjon for Nord-Norge fordi de var avskåret fra regjeringen og overkommandoen i Sør-Norge.
2.mai–7.juni: Opphold i Tromsø og omegn
Erfaringene fra Elverum, Nybergsund og Molde gjorde at kongen og ministrene ikke oppholdt seg i Tromsø, i stedet skjulte de seg i Målselvdalen, Lyngen, Balsfjord og Storsteinnes. Kongen og kronprinsen oppholdt seg på fylkeslege Bertram Dybwad-Holmboes private hytte «Trangen» i Balsfjord kommune 9 kilometer nord for Øverbygd fra 2. mai til 7. juni. Kongen hadde i utgangspunktet ingen militær vakt ved hytta, men bevæpnede frivillige fra Øverbygd og Balsfjord holdt vakt på veien rundt. Transporten fra Tromsø gikk med båt til Storsteinnes og videre med bil. Det ble under oppholdet gitt inntrykk av kongen oppholdt seg i Målselv. Ruge traff der kongen første gang siden krigen begynte, og overkommandoen etablerte seg på Nordmo i Øverbygd. I lia bak kongens hytte bygget soldater et tilfluktsrom av stein.
Nygaardsvold og Støsted bodde i Øverbygd i Målselvdalen noen kilometer unna kongen. Hindahl og Sven Nielsen kom senere også til Målselvdalen. Torp, Frihagen og Wold bodde på Tennes, Ystgaard i Balsfjord og Lie på Kvesmenes i Lyngen (der også en del utenlandske diplomater innkvartert). Den spredde innkvarteringen gjorde det vanskelig å kommunisere med annet enn telefon (reisetiden var flere timer mellom hvert sted og vårløsingen gjorde veiene upålitelige) og telefonnettet var usikkert ved at samtalene ble blandet sammen. Statsråd ble først holdt hos kongen i Balsfjord (reisen fra Tromsø tok nesten en dag) senere på Storsteinnes meieri (8. mai) når veien dit var farbar, mens regjeringsmøtene ble holdt i Tromsø.
Omkring 16. mai flyttet statsrådene med følge til Tromsø hvor de satte opp departementenes administrasjon i Bispegården. Ved statsråd 18. mai ble Forsvarets Overkommando opprettet med Ruge som midlertidig forsvarssjef og detaljene om utformingen av Nortraship ferdige. Tiden i Tromsø ble brukt på en rekke sivile saker innenfor de forskjellige departementenes områder. Regjeringen hadde kontrollene over radiosendere i Tromsø, Bodø og Vadsø, senderen i Bodø gikk tapt under bombingen. I Tromsø fremførte Nordahl Grieg, som kom sammen med gullet, sitt dikt 17 mai 1940 over radio.
Konsultativ statsråd Mowinckel oppholdt seg Stockholm, og i Tromsø ble det strid mellom Hambro og Nygaardsvold om Mowinckel skulle fortsette i regjeringen. Trygve Lie hadde ansvar for Utenriksdepartementet mens Koht var i London. Etter at ministrene og departementene var samlet i Tromsø ble det fra omkring 20. mai holdt regjeringsmøte hver dag, statsråd ble avholdt 31. mai og 7. juni. På denne tiden var det regjeringsmøter hver dag, til dels to ganger om dagen – Hambro og Ruge deltok på en del av møtene.
Mulighet for våpenstillstand
Nygaardsvold og Ruge anså det i mai som realistisk å holde Nord-Norge fritt. Den norske regjeringen vurderte et forslag om en våpenstillstand basert på en demarkasjonslinje nord for Bodø. Tyskland skulle i så fall få kontroll over det erobrede Norge sør for linjen mens den norske regjeringen uten alliert tilstedeværelse skulle styre Nord-Norge nord for linjen. De vestallierte så ikke nødvendigvis på planene om en demarkasjonslinje og evakuering av regjeringen til Storbritannia som gjensidig utelukkende. Koht mente at dersom man fikk sikret et ikke-okkupert Nord-Norge var det rimelig at regjeringen tok sete der.
Koht var 3. juni i Luleå og utformet på oppdrag fra regjeringen sammen med Sveriges utenriksminister Christian Günther et forslag til avtale om demarkasjonslinjen. Den norske regjeringen var villig til å la svenske styrker bevokte den foreslåtte demarkasjonslinjen. Mowinckel og Nygaardsvold var interessert i en slik løsning, mens Hambro var mot. Kongen var enig i at det ble forsøkt å få til forhandlinger med Tyskland via Sverige. Dormer fikk utsatt evakueringen til 7. juni i påvente av svar. Det kom ingen tysk respons på forslaget og planen ble ikke reelt forhandlet med tyske representanter.
Tvil om evakuering til Storbritannia
I tiden i Troms overveide kongen og regjeringen både å bli værende i landet og å evakuere sammen med britene. Kronprinsen tilbød seg å bli værende i landet for å samarbeide med Administrasjonsrådet, dette ble sterkt frarådet av regjeringen og Hambro. Lie, Wold og Ruge anbefalte at regjeringen evakuerte Nygaardsvold selv skal ha bestemt seg for evakuering 6. juni. Den britiske sendemannen i Norge, Cecil Dormer, var instruert om å presse Haakon til å reise fordi krigskabinettet i London fryktet at det ville bli umulig å samarbeide med kongen og Nygaardsvold om frigjøringen av Norge dersom de ble værende. Britene fryktet også at Norge ville bli en aktiv motstander i krigen om de ble værende. General Fleischer reiste sammen med regjeringen, mens general Ruge ble etter eget ønske værende i landet og gå i krigsfangenskap.
Einar Gerhardsen returnerte til Oslo sommeren 1940.
Konge og regjering til Storbritannia
Det siste statsråd ble holdt den 7. juni klokken 14:00 i bispegården i Tromsø. Politikerne Arne Sunde og Anders Fjelstad ble utnevnt som nye statsråder. Det ble det bestemt at kongen, kronprinsen og regjeringen foreløpig skulle flytte sitt sete til Storbritannia for å fortsette kampen utenfra. En proklamasjon til folket signert kongen og Nygaardsvold (se ramme) ble sendt ut.
Den britiske krysseren «Devonshire» forlot Tromsø 7. juni klokken 20:00 med kongen, kronprinsen og de fleste statsrådene. Frihagen og Mowinckel var i Stockholm, Arne Sunde i London, og Anders Fjelstad i Paris. Med i følget var omkring 70 andre personer, blant andre sivile embetsmenn, offiserer og diplomater for de allierte landene. «Devonshire» ankom Clyde 10. juni 1940.
Koht reiste med det norsk oppsynsskipet «Fridtjof Nansen» som la ut 8. juni klokken 14:00. Ombord i «Fridtjof Nansen» var dessuten sjefen for 6. divisjon Fleischer, kommanderende admiral Henry Diesen, Kohts sekretær Unni Diesen og skuespilleren Gerd Egede-Nissen. «Fridtjof Nansen» kom til Torshamn 10. juni, deretter til Edinburgh 18. juni der det også var andre norske orlogsfartøy.
Ruge utsatte kapitulasjonen i Nord-Norge så lenge at de allierte i området skulle rekke å trekke seg ut og at «Devonshire» var på sikker avstand samt at flest mulig norske soldater var demobilisert før kapitulasjonen. Kapitulasjonen ble undertegnet i Trondheim 10. juni 1940. Ruge reiste med båt til Trondheim der han gikk i krigsfangenskap.
Kronprinsessen til USA
Kronprinsesse Märtha, prins Harald og hans søstre var kort etter 9. april evakuert fra Elverum til Sverige der de ble værende til midten av august. President Franklin D. Roosevelt beordret et skip til Petsamo for å evakuere amerikanske borgere, medlemmer av den norske kongefamilien og andre. Feltmarskalk Carl Gustaf Mannerheim beordret en finsk offiser til å ledsage de kongelige gjennom finsk område. Ombord i skipet var blant andre USAs ambassadør Florence Jaffray Harriman og den danske pianisten Victor Borge. Skipet gikk langs Norges kyst etter avtale mellom USA og Tyskland. Märtha og barna kom 28. august til Washington D.C. med et følge på elleve personer.
Eksil og retur
Nygaardsvold, resten av regjeringen, Hambro og 700 andre nordmenn vendte hjem fra eksil 31. mai. Kronprins Olav vendte tilbake 13. mai, mens kong Haakon, kronprinsesse Märtha og de tre barna vendte tilbake 7. juni – det allierte militærstyret av Norge ble samtidig formelt avsluttet og styringen overlatt til sivile norske myndigheter. Stortinget valgt 19. oktober 1936 trådte sammen 14. juni.
Carlo Andrea Pozzo di Borgo
Bakgrunn
Carlo Andrea Pozzo di Borgo ble født i Alata, nær Ajaccio på Korsika, familien tilhørte adelen. Han studerte rettsvitenskap ved Universitetet i Pisa og ble etter studiene advokat og Procureur général på Korsika. I sine unge dager hadde han kontakt med både Napoléon Bonaparte og hans eldre bror Joseph Bonaparte. Pozzo var en av to delegater fra Korsika til nasjonalforsamlingen i Paris hvor de krevde full politisk integrasjon av Korsika i Frankrike.
Han unnslapp opprøret 10. august 1792 (avskaffelsen av monarkiet i Frankrike) og kom seg trygt tilbake til Korsika hvor han ble varmt mottatt av Pasquale Paoli. Han ble etterhvert motstander av brødrene Bonaparte for deres støtte til jakobinerne. Pozzo ble under den nye konstitusjonen valgt til regjeringssjef på Korsika (Fransk: procureur-general-syndic) mens Paoli var sjef for de væpnede styrkene. Paoli og Pozzo aksepterte etterhvert utenlandsk hjelp mot Frankrike og i årene 1794 til 1796 var Korsika et britisk protektorat hvor Pozzo var president for statsrådet under Gilbert Eliott.
I Russlands tjeneste
Da Napoléon sendte tropper for å okkupere Korsika ble Pozzo ekskludert fra det generelle amnestiet og han flyktet til Roma. De franske myndighetene forlangte han utlevert og utstedte en arrestordre i det nordlige Italia. Han unnslapp til Storbritannia og etter et kort opphold i London fulgte han i 1798 sir Gilbert Eliott til Wien, der ble han vel tatt imot og levde der i seks år. Hans hat mot Napoléon dominerte hans liv og selv som flyktning uten noen offisiell status ble han av den franske regjeringen ansett som en farlig fiende. Ved hjelp av fyrst Adam Jerzy Czartoryski kom han i 1804 i russisk tjeneste som diplomat, i 1805 var han russisk utsending til den anglo-neapoletanske arméen og i 1806 til den prøyssiske arméen. Han ble betrodd med et viktig oppdrag til Konstantinopel i 1807, men inngåelsen av freden i Tilsit mellom Aleksander I av Russland og Napoléon i juli samme år gjorde at han midlertidig måtte trekke seg tilbake fra russisk tjeneste etter oppdraget.
Indias Barn
Administrasjon og økonomi
Indias Barn arbeider med fjernadopsjon av indiske barn. Med ordet fjernadopsjon menes en ordning der en person eller gruppe gir et fast, månedlig bidrag til Indias Barns fjernadopsjonsprogram. Som symbol for fadderskapet får hver fadder tildelt et navngitt barn de får følge gjennom regelmessige rapporter. Ved utgangen av 2013 hadde Indias Barn ca. 3000 faddere, som sammen støttet ca. 4300 fadderbarn. I tillegg til individuelle faddere, er også organisasjoner, bedrifter, skoler og lokalsamfunn faddere.
Carlo Andrea Pozzo di Borgo
I Russlands tjeneste
Han returnerte til Wien, men etter krav fra Napoléon om utlevering til Frankrike ble han av den østerrikske utenriksminister Klemens von Metternich bedt om å forlate byen. Han flyktet igjen til Storbritannia hvor han fornyet gamle vennskap og hadde et forhold til sosietetsdamen Emily Lamb, senere gift med lord Palmerston. Han oppholdt seg i London inntil 1812, da han igjen ble bedt om å gå i russisk tjeneste. Han fortsatte sitt arbeide mot Napoléon og besøkte blant annet Stockholm for å sikre støtte fra Sverige ved kronprins Karl Johan. Ved den sjette koalisjonens inntog i Paris ble han kommissærgeneral for den provisoriske regjeringen. Ved restaurasjonen i Frankrike ble Pozzo di Borgo russisk ambassadør til landet og han forsøkte blant annet å arrangere ekteskap mellom Karl Ferdinand, hertug av Berry og den russiske storgrevinnen Anna, tsar Aleksaders søster.
Pozzo assisterte ved Wienerkongressen og under Napoléons retur og de hundre dagene fulgte han Ludvig XVIII av Frankrike til eksil i Belgia og diskuterte også situasjonen med hertugen av Wellington. Han deltok under slaget ved Waterloo og ble nevnt og takket av Wellington i hans rapport om slaget. Den russiske tsaren drømte om å tillate en appell til det franske folk over spørsmålet om styringsform. Pozzos forslag overfor Wellington i denne retningen ble møtt med sterk motstand, han avslo å vise noen ettergivenhet mot hva han anså var opprør. Ved hoffet i St. Petersburg ble imidlertid Pozzos tilknytning til det franske Bourbondynastiet sett som overdrevet.
Under hans første år som russisk ambassadør i Paris arbeidet Pozzo hardt for å minske byrden de allierte la på Frankrike og for å begrense perioden med fremmed okkupasjon. At hans arbeide for Frankrike ble anerkjent vises av at det ble foreslått at han burde tilbys tjeneste i det franske utenriksdepartementet. Han støttet konsekvent de moderate kreftene ved hoffet og støttet regjeringen til hertugen av Richelieu. Pozzo ble ved det mislikt av Metternich som holdt han ansvarlig for fornyet liberal agitasjon i Frankrike. Pozzos innflytelse ved det franske hoffet avtok ved Karl X, hvis reaksjonære holdninger Pozzo alltid hadde mislikt. Ved julirevolusjonen i 1830 hvor tsar Nikolaj I var avventende til å anerkjenne Ludvig Filip som fransk konge gjorde Pozzo en viktig innsats for å unngå problemer med Russland.
Han besøkte St. Petersburg i 1832, året etter besøkte han London og gjenopptok sine kontakter med Wellington. Tidlig i 1835 ble han brått overført til ambassaden i London for å etterfølge fyrst Christoph Heinrich von Liewen. Selv om hans offisielle posisjon ikke ble redusert var Pozzo klar over at overføringen var basert på mistanker ved det russiske hoffet at hans diplomatiske innsats i Paris var alt for gunstig for franskmennene. Han klaget over at den britiske utenriksministeren lord Palmerston behandlet han ufint, han ble en gang holdt ventende i to timer. Det faktum at Pozzo en gang hadde hatt Palmerstons kone som elskerinne bidro ikke til forholdet mellom de to menn. Hans helse hadde ikke godt av oppholdet i London og han trakk seg tilbake fra tjenesten i det russiske diplomatiet i 1939 for å tilbringe resten av livet i Paris. Han ble utnevnt til greve og Pair av Frankrike (Fransk: pair de France) i 1818.
Indias Barn
Administrasjon og økonomi
Children’s Future India (CFI) er Indias Barns samarbeidspartner i India. CFI ble etablert i 2004 og har ansvaret for at alle planlagte aktiviteter blir gjennomført.
Sosiokulturelt læringssyn
Et sosiokulturelt læringssyn bygger på en antakelse om at læring skjer gjennom bruk av språk og deltakelse i sosial praksis. Det perspektivet har sin opprinnelse fra Lev Vygotskijs skrifter på 1920- og 1930-tallet i Sovjetunionen. Perspektivet skiller seg fra de foregående teorier rundt læring og menneskelig utvikling ved at det vektlegger betydningen av sosiale rammer rundt våre handlinger. I et sosiokulturelt perspektiv må handlinger og kunnskaper relateres til sammenhenger og virksomheter. Andre viktige elementer i det sosiokulturelle perspektiv er bruken av medierende artefakter og kommunikasjonen mellom mennesker. Vygotskijs ideer dannet også bakgrunn for aktivitetsteorien.
Et viktig utgangspunkt for teorien er at fysiske og intellektuelle redskaper medierer virkeligheten for mennesker i konkrete virksomheter. Begrepet mediere viser til at vi fortolker verden gjennom redskap som er forankret i forskjellige sosiale praksiser. Det er derfor ikke riktig å anta at vi står i en umiddelbar kontakt med omverdenen. Menneskets tenkning kan ikke studeres alene, men må forstås i forhold til den sosiale virksomhet det er en del av (Säljö 2001). Læring skjer gjennom deltakelse i sosial praksis og kan forstås som tilegnelse av institusjonelle begreper og kommunikative spilleregler. Individet må tilpasse seg ulike typer sosiale språk som eksisterer i institusjonene (Lave og Wenger 1991, Wertsch 1998). Også innenfor utdanningsinstitusjoner vil slike spilleregler eksistere. Funksjonell deltakelse handler derfor om hvordan individers tenkning samordner seg med institusjonelle begreper.
Historisk bakgrunn
Lev Vygotskij (1896–1934), en russisk teoretiker, la grunnlaget for dette læringssynet som har blitt populært innen vestlig psykologi utover 90- og 2000-tallet. Vygotskij tar utgangspunkt i tre hovedpunkter: levekår, redskaper og fellesskap. Vygotskij sier at menneskets levekår påvirker dets tenkemåte, og at det er felles egenskaper i omgivelsene som gir mennesker måter å tenke og forstå hverandre på. Redskaper, både teknologiske og mentale, hjelper mennesket fremover og til å forbedre levekårene. Fellesskapet handler om at vi ved å stå sammen kan nå lenger enn ved å stå alene, og forteller at de kollektive prosessene er viktige. Behaviorister vil hevde at utvikling består av styrking av S-R-bånd, mens kognitive teorier ser utvikling som et resultat av ubalanse og gjenopprettelse av balansen. Vygotskij på sin side, mente at flere ulike utviklingsprinsipper må ligge til grunn, og at ulike prinsipper gjør seg gjeldende med ulik styrke i løpet av livet. All intellektuell utvikling og all tenkning har hos Vygotskij utgangspunkt i sosial aktivitet. Det sosiale kommer først, så det individuelle. Det individuelle er et resultat av sosialt samspill.
Kunnskap blir i et sosiokulturelt perspektiv betraktet som sosialt og kulturelt konstruert. Det vil si at kunnskap endres og vedlikeholdes i en historisk, kulturell og sosial sammenheng i samhandling mellom individer.
Mediering
Klassisk behavioristisk psykologi tar utgangspunkt i et direkte bånd mellom stimulus og respons. Vygotskij setter inn et kognitivt redskap mellom disse to. «Han kaller dette redskapet for tegn («sign»), som fungerer som «en annen ordens stimulus». Akkurat som hundene i Pavlovs eksperimenter lærte å reagere på betingede stimuli som signaler, lærer mennesket å «erstatte» selve tingene med språklige symboler i tankene. Det at språklige tegn trekkes inn i forholdet mellom stimulering og handling, kalles mediering» (Imsen 2005:191) Denne typen mediering legger Vygotskij til grunn for alle høyere psykologiske prosesser. Den medierende hjelperen mellom stimulus og respons er en nøkkel for å forstå hvordan nye kulturelt baserte psykologiske prosesser skapes.
Den proksimale utviklingssonen
«Pædagogiken må orientere sig mod morgendagen i barnets udvikling og vende sig bort fra gårsdagen. Først da vil den kunne vække de udviklingsprocesser til live, som ligger i den nærmeste udviklings zone», skriver Vygotskij i boken Tenkning og språk.
Akkurat dette er grunnen til at kommunikasjonsorientert pedagogikk har fått stor oppmerksomhet de siste årene; Elevene skal samarbeide, de skal trenes opp i å uttrykke seg muntlig, og de skal drive prosessorientert skriving. Vygotskijs teori støtter også godt oppunder tilpasset opplæring, hvor alle elever skal strekke seg mot den proksimale utviklingssonen til de greier det på egen hånd.
Undervisningen skal ikke være lagt på det nivået eleven allerede behersker, men på et litt høyere. Eleven skal måtte strekke seg mot progresjonen. Vygotskij hevder også at undervisningsforløpet og elevens utviklingsforløp aldri samsvarer fullt. Undervisningen ligger vanligvis forut for utviklingen. «Det kan godt hende at både tre og fire steg i undervisningen gir liten eller ingen forståelse for eleven. Men så, plutselig, med det femte steget, faller bitene på plass, eleven har fattet det generelle prinsippet, og utviklingen gjør et lite sprang framover».
I undervisningen
Uten tvil vil samhold og fellesskap være svært viktige faktorer i undervisningen. Et mål vil være at elevene hele tiden skal strekke seg ut mot den proksimale utviklingssonen, og tilpasset opplæring vil ha et viktig fokus. Det er også viktig at skolen ikke lukker seg inne og blir en egen arena som ikke har noe som helst samspill med andre. En god sosiokulturell skole må plassere seg i forhold til elevenes liv og kulturer også utenfor skolen.
São Filipe
São Filipe eller San Filipe på det lokale kreolske språket, er hovedbyen på øya Fogo i øygruppen Sotavento, Kapp Verde. São Filipe er Kapp Verdes femte største by med sine 8 189 innbyggere, og ligger på sørvestkysten av øya.
Geir Ove Kvalheim
Geir Ove Kvalheim (født 30. april 1970 i Bergen) er en norsk skuespiller. I perioden 2006-2012 hadde han mindre roller i NRK-seriene Kodenavn Hunter, Berlinerpoplene, Schmokk, Taxi, Erobreren og Hjem. I juni 2013 ble Kvalheim i Borgarting lagmannsrett dømt til ett år og ni måneders fengsel for å ha solgt falske håndskrevne manuskripter og brev av Knut Hamsun og Henrik Ibsen. Saken var den største av sitt slag i Norge, og fikk bred oppmerksomhet i media.
Dømt etter konflikt om dokumentarfilm
I juni 2007 ble Geir Ove Kvalheim omtalt i mediene på grunn av videoopptak han hadde gjort med den norske frontkjemperen Fredrik Jensen. Opptakene var ment brukt i en dokumentarfilm. Isteden endte det med økonomikrangel, etter at Jensen hadde lånt Kvalheim penger til realiseringen av prosjektet. Kvalheim tok opptakene til politiet da han mente de var bevis for at Jensen skjuler krigsforbrytere. Jensen svarte med økonomisk søksmål mot Kvalheim. Kvalheim ble i Tønsberg tingrett dømt til å betale Jensen 370 000 kr.
Kvalheim meldte i juni 2007 Aftenposten inn for Pressens Faglige Utvalg (PFU) for avisens dekning av konflikten med Fredrik Jensen i artikkelen «Frontkjempere til sak mot filmskaper». PFU konkluderte i november 2007 med at avisen ikke har brutt god presseskikk, selv om utvalget hadde kritiske merknader til avisens oppslag. Utvalget noterte at Aftenposten hadde gitt Kvalheim tilsvar ved å trykke et innlegg fra Kvalheim to dager etter oppslaget.
Dømt for forfalskning av Ibsen og Hamsun
I september 2012 ble Kvalheim dømt i Oslo tingrett til to års fengsel for omsetning av falske manuskripter og andre dokumenter fra forfatterne Henrik Ibsen og Knut Hamsun. Tingretten fant at Kvalheim hadde utvist et «meget sterkt bedragersk forsett». Retten konkluderte med at han hadde gitt uriktige opplysninger om salgsobjektene, og skaffet falsk dokumentasjon om opphavshistoriene deres. Kvalheim anket dommen.
Matt Deis
Matthew Christopher Deis (født 13. desember 1983 i Peterborough i New Hampshire) er en profesjonell, amerikansk musiker. Han har tidligere ved medlem av det Massachusetts-baserte metalbandet All That Remains og det Pennsylvania-baserte bandet CKY. Han forlot CKY i mai 2010.
Deis bodde i New Hampshire til fireårsalderen da familien flyttet til West Springfield i Massachusetts. Han har vært opptatt av musikk siden han var svært ung. Han har spilt piano fra han var fem år gammel, og drev også med klarinett i barneskolen. Da han ble eldre ba han foreldrene om å få gitar og starta sitt første band, Nameless Fear. Han spilte i Nameless Fear fra han var 13 til han var 17. Han forlot bandet for å spille bass i bandet Lost Inside a Rubix Cube (som senere skiftet navn til The Amber Fashion). Deis fikk undervisning i gitar av hovedgitaristen i All That Remains, og begynte senere å spille bass i bandet. I løpet av tida i bandet rakk han å spille bass på albumet This Darkened Heart, et album han også var med på å skrive. Dette førte til at han fikk være med på turneer over store deler av verden sammen med band som Gwar, Slipknot, As I Lay Dying og Killswitch Engage.
I 2005 grep Deis sjansen til å bli bassist for CKY. Han har siden turnert både i Amerika og Europa med bandet. Bandet fortsette å turnere for å promotere deres nyeste album, An Ånswer Can Be Found. Han har vært med i skriveprosessen siden han ble med i bandet. På bandets nettsides FAQ står dette: «Since obtaining Matt Deis as a bassist, the rest of the band have stated that Deis will write and record on the next CKY album.» («Etter å ha fått med Matt Deis som bassist, har resten av bandet gjort det klart at Deis vil skrive og spille på CKYs neste album.»)
Ifølge Matts personlige nettside nevner han Rudy Sarzo, Marcus Miller, Paul McCartney, Stanley Clarke, Billy Gould og Sting som dem han har latt seg inspirere mest av. Deis har også et sideprosjekt sammen med noen venner han har kjent siden barndommen, kalt «The Man The Myth». I denne gruppa spiller han gitar.
Slaget om Karameh
Byen fikk svært omfattende skader og ble etterpå beskrevet som en «ruinby».
Slaget bidro til at Yasir Arafat og hans Fatah-gerilja fikk sitt store gjennombrudd. Gruppen fikk en enorm tilstrømning av nye medlemmer. Slaget bidro også til å sette kravet som en Palestinsk stat på det politiske kartet. Hendelsen skulle også bidra til å destabilisere Jordan. Noe som etter hvert skulle lede til Sorte september i Jordan.
Israel ble fordømt av FNs Sikkerhetsråd på grunn av de voldsomme ødeleggelsene de forvoldte i byen.
Zaozhuang
Zaozhuang (kinesisk: 枣庄; pinyin: Zǎozhuāng) er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Shandong ved Kinas kyst mot Gulehavet. Befolkningen anslås (31. desember 2001) til 883 000 innbyggere.