cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kåre Øistein Hansen
Bakgrunn og yrke
Kåre Øistein Hansen ble født i 1927 i Drammen, Buskerud. Han var sønn av sosialsekretær Harald Bernhard Hansen (1894-1970) og husmor og bekledningsarbeider Gudrun f. Hansen (1893-1989). Han gikk på Fjellheim folkeskole og Drammen realskole, men skolegangen ble avbrutt i 1942. Faren var medlem av Nasjonal Samling, NS, og førte sønnen inn i det nasjonalsosialistiske miljøet. Hansen ble medlem av NS Ungdomsfylking, ble sendt på førerskole, gikk i mekanikerlære på en av NSUFs yrkesskoler i Oslo og kom i 1944 med i SS Skijegerbataljon. Etter krigen ble han arrestert og dømt for landssvik og medvirkning til drap på en hjemmefrontmann, selv om hans medvirkning etter rettens mening var av svært liten betydning. Dessuten var han bare 17 år da det skjedde. Hansen ble dømt i Drammen byrett 24. november 1947 til tvangsarbeid i 4 år med fradrag av 680 dager for utholdt varetektsarrest.
Etter soning slapp han ut i 1948 og fikk jobb som reparatør. Så ble han mekaniker, montør og dreier ved Drammen armaturfabrikk i 1949-1955. Han fikk fagarbeiderbevis som mekaniker i 1952, tok tillitsmannskurs i Norsk jern- og metallarbeiderforbund 1951-1968, handelsskole i 1955 og LO-skolen i 1960. Han arbeidet som montør i Hydraulik A/S i Drammen 1955-1978, var inspektør ved arbeidstilsynets 2. distrikt i Oslo 1978-1983 og verne- og miljøleder i kontoret for eldreomsorg i Oslo kommune 1983-1990.
Tillitsverv
Hansen ble medlem av klubbstyret i Drammen armaturfabrikk 1951-1953, medlem i styret i avd 30 i Jern og Metall 1956-1957 og formann 1960-1962 og klubbformann ved Hydraulik A/S 1956-1958, 1960-1968, 1970-1972. Som fagtillitsvalgt tok Hansen aktiv ledelse i kampen for svake og utsatte. Han skapte et sterkt arbeiderkollektiv i bedriften og fikk ledelsen til å ta inn ansatte med funksjonshemninger. Han gikk også utover bedriftens rammer og organiserte kulturaktiviteter i samarbeid med Drammen Teater og pusset opp et barnehjem i nærheten. I 1966-1973 var han medlem av forbundsstyret i Jern og Metall og i 1968-1972 av ankenemnda for mekanikere.
Ettersom SV gjorde et uventet godt valg, ble landssvikdommen mot Hansen tatt opp igjen av enkelte medier og forsøkt brukt mot han og partiet. Men Hansen fikk full tillit fra SVs hovedstyre og Stortingsgruppe og Drammen faglige samorganisasjon i tillegg til en rekke enkeltpersoner, blant annet LO-leder Tor Aspengren, leder av Stortingets justiskomite Bjørn Unneberg fra Senterpartiet og professor i strafferett Johs Andenæs ved Universitetet i Oslo. I et rettssamfunn skulle ingen som hadde sonet sin straff og tatt et oppgjør med fortida, dømmes på nytt, og Hansen ble av folk som hadde samarbeidt med han, beskrevet som et tvert gjennom hederlig og et usedvanlig fint menneske. Både han og partikollega Hanna Kvanmo, som også var landssvikdømt i sin ungdom, ble sittende på Stortinget valgperioden ut, til 1977.
Kåre Øistein Hansen var aktiv idrettsmann, fisker og fotballdommer. Han trente opp førerhunder for blinde og fikk en rekke verv i Drammen og omegn fotballkrets og Norges Fotballforbund 1955-1973.
Familie
Hansen giftet seg i 1949 med Laila Johanne f. Kaldestad i Bergen (1928-2012) og de fikk tre barn, de skilte seg i 1977. I 1977 ble han samboer med Torild Skard (1936-), også Stortingsrepresentant for SV i 1973-1977. De giftet seg i 1994.
Wet Foot/Dry Foot (CSI: Miami-episode)
Wet Foot/Dry Foot er den tredje episoden av den populære amerikanske TV-serien CSI: Miami. Denne episoden ble sendt på TV 7. oktober 2002.
Handling
Horatio og hans team oppdager likdeler av en mann funnet av en gruppe fiskere når de åpner magen på en hai. Senere blir et andre offer funnet flytende i en livbøyle.
Wet Foot/Dry Foot
Engelsk renessanseteater
Engelsk renessanseteater eller elisabethansk teater er den dramatikk som ble skrevet og framført i England mellom reformasjonen og stengningen av teatrene i 1642. Denne perioden blir også kalt tidlig moderne engelsk teater og inkluderer dramatikk av Christopher Marlowe, William Shakespeare, Ben Jonson og andre.
Begrepet «elisabethansk teater» dekker i snever forstand kun det teater som ble skrevet og framført i England under styret til dronning Elizabeth I, det vil si i tidsrommet 1558–1603. Som sådan er elisabethansk teater atskilt fra jakobinsk teater, assosiert med styret til kong Jakob I, 1603–1625, og det karolinske teater, assosiert med kong Karl I, 1625 og fram til stengningen av teatrene i 1642. «Engelsk renessanseteater» inkluderer derimot alle de nevnte underkategoriene.
Bakgrunn
Engelsk renessanseteater oppsto ut av flere teatertradisjoner i middelalderen, slik som mysteriespillene, framført som en del av religiøse festivaler i England og andre deler av Europa. Mysteriespillene var komplekse gjenfortellinger av legender basert på bibelske tema, opprinnelig framført i selve kirkerommet, men som senere ble knyttet til de verdslige feiringene som vokste opp rundt religiøse festivaler. Andre kilder til engelsk renessanseteater var blant annet moralspill som vokste ut av mysteriespillene, og skoledramaet som forsøkte å gjenskape den greske tragedie. Den italienske tradisjonen med Commedia dell'arte og de omstendelige maskeradene som ble holdt ved hoffene kan også ha hatt en betydning i formingen av det offentlige teateret.
Per Rune Henriksen
Per Rune Henriksen (født 14. mars 1960 i Bergen) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet. Han var innvalgt på Stortinget for Hordaland fra 2005 til 2017. Han var statssekretær i Olje- og energidepartementet 2010–2013.
Skulpturer i Botanisk Have (København)
Skulpturer i Botanisk Have er en liste over skulpturer i Botanisk Have i København. Haven er den fjerde botaniske have i den danske hovedstaden og ble slik den fremstår nå anlagt som parkanlegg i perioden 1871–74, i hovedsak et verk av H.A. Flindt. Brygger J.C. Jacobsen donerte penger og var medlem av byggekomitéen for haven, mens sønnen Carl Jacobsen fikk oppstillet flere bronseavstøpninger av antikke statuer.
Engelsk renessanseteater
Bakgrunn
Skuespillere knyttet til husholdningen til ledende adelsmann hadde sesongbetonte fremføringer av stykker på ulike steder allerede før Elizabeth I. Disse skuespillerne ble rekruttert inn som de profesjonelle skuespillerne som spilte på den elisabethanske scenen. Disse skuespillerne reiste på turné og dette erstattet gradvis fremføringen av mysteriespill og moralspill med lokale skuespillere. De siste teaterselskapene som manglet en formell beskyttelse fra en adelsmann ble fjerne ved en lov i 1572 ved at disse ble erklært som løsgjengere. Også ved hoffet erstattet profesjonelle selskaper med adelig støtte de tidligere maskerader som hadde vært vanlig i de første årene av Elizabeth Is styre. Disse hadde blitt framført av hoffmenn og andre amatører. De profesjonelle selskapene vokste i antall og kvalitet i løpet av dronningens styre.
Myndighetene i London var stort sett fiendtlig innstilt til offentlige framføringer, men dette ble motvirket av dronningens glede over skuespill og støtten fra det kongelige råd. Det vokste fram flere teatre i Londons utkant, spesielt i Southwark, på sørsiden av elven Thames, overfor av City of London, hvor byborgerne lett kunne bli rodd over og således var utenfor bymyndighetenes autoritet. Teaterselskapene benyttet påskuddet at deres offentlige framføringer kun var hyppige øvelser før forestillingen skulle fremføres for dronningen. Selv om opptreden for dronningen ga prestisje, var det kun offentlige framføringer for folk flest som ga de inntektene som profesjonelle skuespillere trengte for å leve.
Sammen med profesjonens økonomi endret også dramaets karakter seg på slutten av perioden. Under Elizabeth I var dramaet et felles og klasseløst kunstnerisk uttrykk: hoffet så på de samme skuespill som vanlige folk. Med utviklingen av private teatre ble dramaet mer orientert mot smaken og verdiene til overklassen. I den siste del av styret til kong Karl I ble svært få nye skuespill skrevet for offentlige teatre, som dog fortsatte ved hjelp av de verkene som hadde blitt skrevet i tidligere tiår.
Teatrene
En avgjørende faktor i utviklingen og suksessen for det engelske renessanseteater var etableringen av store og økonomisk drivverdige offentlige teatre. Etterhvert som disse kom i gang, ble dramatiseringer mer institusjonalisert og permanent i stedet for å være et forbigående fenomen. Denne utviklingen ble særlig innledet med byggingen av det teaterbygget som rett og slett ble kalt The Theatre av James Burbage i Shoreditch i 1576. The Theatre ble hurtig etterfulgt av de nærliggende The Curtain Theatre (1577), The Rose (1587), The Swan (1595), The Globe (1599), The Fortune (1600), og The Red Bull (1604).
Arkeologiske utgravninger av fundamentet for The Rose og The Globe på slutten av 1900-tallet viste at alle teatrene i London hadde individuelle ulikheter, men den felles funksjonen medførte allikevel en ensartet planløsning. Offentlige teaterbygg var tre etasjer høye, og bygd rundt en åpen plass i midten. Vanligvis var denne mangekantet i tversnittet for å gi en generell rund effekt, skjønt både Red Bull og det første Fortune var kvadratiske, de tre nivåene med gallerier med utsikt innover så utover en åpen midtdel der scenen stakk ut, hovedsakelig en plattform omgitt på tre kanter av publikum, kun bakenden ble forbeholdt for ankomst og utgang for skuespillerne og sittestoler for musikerne. De øvre nivåene bak scenen kunne bli brukt som en balkong, slik det ble gjort i stykkene Romeo og Julie og Antonius og Kleopatra, eller som et sted hvor en skuespiller kunne holde en tale til mengden, slik som i Julius Cæsar.
De tidligste teatre var sårbare for brann, da de var bygget i tømmer, forskalingsbord og mørtel og med stråtak. Når det var nødvendig, ble de forsterket med sterkere strukturer. Da Globe brant ned i juni 1613 ble det gjenoppbygd med tak av tegl. Da Fortune brant ned i desember 1621 ble det gjenoppbygd i murstein (og da heller ikke lenger kvadratisk).
En annerledes modell ble utviklet ved The Blackfriars Theatre, som kom kontinuerlig i bruk fra 1599. Blackfriars var lite sammenlignet med tidligere teatre og hadde tak framfor den vanlige åpne himmelen, og lignet således på et moderne teater sammenlignet med de samtidige teatrene. Andre mindre, innendørsteater fulgte, som The Whitefriars (1608) og The Cockpit (1617). Med byggingen av Salisbury Court Theatre i 1629 i nærheten av stedet for det nedlagte Whitefriars hadde London-publikumet seks teatre å velge mellom: tre utendørs «offentlige» teatre, The Globe, The Fortune, og The Red Bull, og tre mindre innendørsteatre, såkalte «private» teaterhus, The Blackfriars, The Cockpit, og Salisbury Court Theatre. Publikum på 1630-tallet hadde fordel av et halvt århundres heftig dramatisk utvikling, med skuespill av Marlowe og Shakespeare og deres samtidige som fortsatt ble fremført på regulær basis, de fleste i offentlige teatre. Nyere verk av samtidige skuespillforfattere var det også rikelig av, som regel framført i private teatre.
En gang rundt 1580, da både The Theatre og The Curtain var stappfulle av publikum på sommeren, var den totale teaterkapasiteten i London på omtrent 5 000 plasser. Med byggingen av nye teaterbygg og dannelsen av nye teaterselskap, var hovedstadens totale teaterkapasitet overgått 10 000 etter år 1610. I 1580 kunne den fattigste borger kjøpe billett til The Curtain eller The Theatre for en penny; i 1640 kunne de skaffe seg adgang til The Globe, The Cockpit eller The Red Bull for omtrent denne samme prisen. Billettprisene for de private teatrene var rundt fem til seks ganger høyere.
Forestillinger
Skuespillerselskaper arbeidet innenfor et repertoarsystem; i motsetning til moderne oppsetninger som kan gå i månedsvis eller år med den samme forestillingen, spilte teaterensemblene i denne perioden sjelden det samme stykket to dager på rad. Thomas Middletons A Game at Chess (Et slag sjakk) gikk i ni forestillinger etter hverandre i august 1624, og det var et unikt, uovertruffent og ikke gjentatt fenomen.
1592-sesongen til teaterselskapet Lord Strange's Men ved Rose Theatre var langt mer representativt: mellom 19. februar og 23. juni framførte det 23 forskjellige stykker, noen ganger kun én eneste forestilling, og dets mest populære stykke i løpet av sesongen var The First Part of Hieronimo (basert på Thomas Kyds Den spanske tragedie ), som ble spilt 15 ganger. Det framførte aldri det samme stykket to dager på rad, og sjelden det samme stykket to ganger i løpet av samme uke. Arbeidsmengden til skuespillerne må ha vært voldsom, særlig de hovedrollene som Edward Alleyn tok.
Et karakteristisk trekk ved teaterselskapene var at de besto av utelukkende mannlige skuespillere. Inntil styret til Karl II ble alle kvinnelige roller spilt av tenåringsgutter i kvinneklær. I motsetningen til i Spania, hvor det tidvis var nedfelt i lovverket, var det ingen engelsk lov som uttrykkelig forbød kvinnelige skuespillere, det var bare «utenkelig». Det var først i 1629 at det for første gang var en kvinnelig skuespiller på en engelsk scene. Nyvinningen ble innført av en fransk gjestende skuespillergruppe, men kvinnene ble buet og mobbet ned av scenen. Dette var et nytt teater som hadde akkurat åpnet i Salisbury Court. Tre uker senere ble det gjort et nytt forsøk, men heller ikke denne gangen ville publikum tolerere dette.
Forfattere
Londons voksende befolkning og den økende velstanden, sammen med folks interesse for det spektakulære, førte til produksjon av en dramatisk litteratur med bemerkelsesverdig variasjon, kvalitet og omfang. Selv om de fleste skuespill som ble skrevet for den elisabethanske scenen har gått tapt, er det likevel bevart over 600 stykker.
Dramatikerne, ingen kvinner var profesjonelle dramatikere i denne epoken, var stort sett fra beskjedne kår og hadde kjempet seg fram ved hjelp av egne midler. Noen få hadde utdannelse fra enten Oxford eller Cambridge, men det var ikke mange. Selv om William Shakespeare og Ben Jonson var skuespillere, synes det ikke som om det var vanlig, og ingen betydelig forfatter som var aktiv etter år 1600 er kjent for å ha kombinert dette med å arbeide som skuespiller.
Ikke alle dramatikerne passer til det moderne bildet av en poet eller en intellektuell. Christopher Marlowe ble drept i det som tilsynelatende var et slagsmål på et vertshus, mens Ben Jonson drepte en skuespiller i en duell. Flere andre var sannsynligvis soldater.
Dramatikere ble vanligvis betalt en fast sum i løpet av skriveprosessen, og om deres skuespill ble akseptert kunne de også få betaling for hver daglige forestilling. De hadde derimot ikke noen eierskap til de skuespill de skrev. Straks et skuespill ble solgt til et teaterselskap eide selskapet det, og forfatteren hadde ingen kontroll over rollebesetning, framførelse, endringer og revisjoner av teksten, eller utgivelse av stykket.
Henrik Solberg
Henrik Sørgård Solberg (født 15. april 1987 i Trondheim) er en norsk ishockeyspiller som spiller for Stavanger Oilers i GET-ligaen. Han har tidligere spilt for Lillehammer Ishockeyklubb og Trondheim IK. Han spiller også for det Norske Landslaget.
Per Rune Henriksen
Henriksen tok U. Pihls gymnas, naturfaglinje 1976-1977, Bergen yrkesskole, tømrerlinjen 1977-1978 og avla svennebrev som tømrer i 1981.
Engelsk renessanseteater
Forfattere
Shakespeare produserte færre enn 40 stykker i en karriere som strakte seg over mer enn to tiår; han var finansielt suksessfull ettersom han også var skuespiller, og enda viktigere det faktum at han også eide andeler i selskapet som han spilte for og i de teaterhus de brukte. Ben Jonson fikk suksess som leverandør av hoffmaskerader og var talentfull i å skaffe seg økonomisk beskyttelse fra adelen, noe som var en viktig del av det sosiale og økonomiske livet i denne epoken. De forfattere som kun skrev uten annen inntekt hadde det langt trangere. Biografiene om de tidligste forfatterne, som George Peele og Robert Green, og senere Philip Massinger, er preget av økonomisk usikkerhet, kamp for tilværelsen og fattigdom.
Dramatikere forholdt seg til sine naturlige begrensninger i produktiviteten ved å slå seg sammen i grupper på to, tre, fire og til og med fem forfattere, for å skrive teksten til et skuespill. Hovedmengden av de stykker som ble skrevet i denne epoken var et resultat av samarbeid mellom flere, og de som skrev alene og unngikk samarbeid, som Jonson og Shakespeare, var unntaket fra denne regelen. Ved å dele på arbeidsmengden ble også inntekten delt, men ordningen synes å ha fungert godt nok til at den var verd å gjennomføre. Av de mer enn 70 skuespill som er tilskrevet Thomas Dekker, er bortimot 50 av dem gjort i samarbeid med andre. I et enkelt år, 1598, skrev Dekker på 16 skuespill i samarbeid med andre for impresario Philip Henslowe, noe sa ga ham en inntekt på £30, eller litt mindre enn 12 shilling i uka, løst regnet det dobbelte av det en gjennomsnittlig forfatter tjente.
Per Rune Henriksen
Henriksen var ansatt hos byggmester S. H. Pedersen 1978-1981, byggmester Odd Ådnekvam A/S 1982-1985, NOREMA A/S 1985-1986, Bybygg A/S 1986-1987, Fagbygg Vest 1987-1988, Fredskorpset i Kenya for Norad 1988-1990, Bygg og Rehabilitering 1990-1991, Regionalt verneombud Fellesforbundet 1992-1997 og sekretær LO i Bergen og Omland 1997-2005.
Engelsk renessanseteater
Forfattere
Ved slutten av sin karriere hadde Thomas Heywood i et kjent sitat hevdet å ha hatt «en hel hånd, eller i det minste en langfinger» i forfatterskapet til rundt 220 skuespill. En forfatter som skrev alene ville vanligvis ha trengt måneder på å skrive ett skuespill, skjønt det ble sagt at Jonson brukte fire uker på å skrive Volpone. Henslowes Diary tyder på at det var behov for en gruppe på fire eller fem forfattere for å skrive et stykke på under to uker. Riktignok viser Diary at forfattergruppen til Henslowe, Anthony Munday, Robert Wilson, Richard Hathwaye, Henry Chettle og andre, også den unge John Webster, at selv om de begynte på et prosjekt og aksepterte forskudd for det, klarte de likevel ikke å produsere et resultat. Moderne forståelse av samarbeid i denne epoken er tendensiøs fordi fiaskoer har vanligvis forsvunnet uten et spor, med ett større unntak fra regelen, det uferdige teaterstykket Sir Thomas More.
Sjangre
Sjangre i denne perioden inkluderer historiske drama som fortolket engelsk eller europeisk historie. Shakespeares skuespill om livene til kongene, som Richard III og Henry V, tilhører denne kategorien, noe Christopher Marlowes Edward II og George Peeles Famous Chronicle of King Edward the First også gjør. Det var også en del historiske drama som behandlet nyere hendelser, blant annet det lite kjente A Larum for London, som dramatiserte herjingen av Antwerpen i 1576.
Tragedier var en populær sjanger og den aller første engelske tragedie er antagelig Gorboduc (skuespill), som ble fremført for dronning Elisabeth den 18. januar 1562. Marlows tragedier var spesielt populære, slik som Doktor Faustus og Jøden fra Malta. Publikum likte særlig hevndramaer som Thomas Kyds Den spanske tragedie. John Websters Hertuginne av Malfi framviste en parade av blodige grusomheter. Et tilsvarende drama var Shakespeares MacBeth.
Komedier var også vanlige. En undersjanger som ble utviklet på denne tiden var bykomedier, som satirisk tok for seg livet i London etter inspirasjon fra den romerske nye komedien. Eksempler er Thomas Dekkers The Shoemaker's Holiday (Skomakerens ferie) og Thomas Middletons A Chaste Maid in Cheapside (En kysk pike i Billigby).
Per Rune Henriksen
3. september 2010 ble han i statsråd utnevnt til statssekretær for Terje Riis-Johansen, og han ble gitt avskjed i nåde fra sitt embete som statssekretær for statsråd Ola Borten Moe den 7. mai 2013.
Engelsk renessanseteater
Sjangre
Om enn marginalisert kunne eldre sjangrer, slik som pastoraler som The Faithful Shepherdess (Den trofaste hyrdinne, 1608) og selv moralspill som Four Plays in One (Fire skuespill i ett, ca. 1608–1613) utøve innflytelse. En gang etter 1610 fikk en ny hybridsjanger, tragikomedien, nyte en viss blomstring, noe også maskeraden fikk via periodene til de to første Stuart-kongene, Jakob I og Karl I.
Trykte tekster
Kun et fåtall av skuespillene fra det engelske renessanseteateret ble trykket. Av Heywoods 220 skuespill som nevnt over ble kun rundt 20 utgitt i en bok. Litt over 600 skuespill ble utgitt i perioden som helhet, vanligvis i individuelle bøker i kvartformat. Store samleutgaver, som de med Shakespeares, Ben Jonsons, Beaumonts og Fletchers dramaer, var en sen og begrenset utvikling.
I nyere tid har det vært tenkt at skuespillutgivelser var populær lesning for renessansepublikumet, som ga frisk kapital for de som trykte og solgte dem, men nyere forskning har argumentert for at utgivelser av skuespill var en risikabel og marginal forretning, skjønt dette emnet er fortsatt debattert blant forskere. Noen av de mest suksessfulle utgivere under den engelske renessansen, som William Ponsonby eller Edward Blount, utga svært sjeldent skuespill.
Slutten
Den framvoksende protestantiske puritanistbevegelsen i England var fiendtlig innstilt til teatrene, som de av flere grunner betraktet som synd. Den vanligst refererte grunnen var at unge menn kledde seg i kvinneklær for å spille kvinneroller. Teatrene lå i de samme strøkene av byene som bordellene og der hvor andre former for kriminalitet florerte. Da den puritanske fraksjonen av parlamentet fikk kontroll over London på begynnelsen av den engelske borgerkrigen, ble det gitt ordre den 2. september 1642 om at alle teatre skulle stenges, men dette skyldtes også at teatrene ble benyttet til å fremme opposisjonelle, politiske syn.
Etter at monarkiet ble gjenreist i 1660 ble teatrene på nytt åpnet. Den engelske kongen og mange av forfatterne hadde tilbrakt år i Frankrike og var da blitt påvirket av det blomstrende franske teateret under kong Ludvig XIV, spesielt tragedier. Imidlertid hadde det engelske publikumet liten entusiasme for de strukturerte, likeframme og velformede komediene til for eksempel Molière, men forlangte i stedet livlige, overlessete handlingsdrama med fasettert handlingsgang og en hesblesende komisk fart, samt den elisabethanske karakteren med tallrike scener og mangfoldige figurer. Således levde sjangerblandingen videre i gjenreisningskomedien. Klassikerne fra renessansen ble stadig oppført under det nye monarkiet, men mange av tragediene ble tilpasset den nye smaken.
Tor Henriksen
Tor Henriksen (født 16. mai 1933 i Gamvik, Finnmark, død 1. november 2017) var en norsk politiker (SV). Han var formann Finnmark SF i to perioder, 1963−1966 og 1972−1973. 1967−1968 var han medlem av Berlevåg kommunestyre. 1971−1973 var han medlem av Hammerfest kommunestyre. Han ble innvalgt på Stortinget fra Finnmark i 1973.
Moelva (Lillesand)
Moelva (Maa Elv) er ei elv i Birkenes og Lillesand kommuner i Agder. Den har utspring fra Søndagsheia sør for Tveide i Birkenes og munner ut i Tingsakerfjorden øst for Lillesand sentrum. Store deler av den forlengst nedlagte jernbanen Flakkvannsbanen gikk i sin tid langs denne elva. Ved Helvetesfossen står den gamle steinbroa ennå på sin plass. Den ble restaurert av Statens vegvesen i 1993.
Sofia Helin
Sofia Helin er gift med skuespilleren og presten Daniel Götschenhjelm.
Moelva (Lillesand)
Vannkraft
Lillesand Elektrisitetsverk ble startet som et privat selskap i 1916. Det ble bygget stemmer (demninger) i alle sidevassdrag til Moelva, demning ved Helvetesfossen og rørgate ned til kraftstasjonen på Tingsaker. Denne hadde en turbin pa 150 hk, en generator på 125 kW og en oljetransformator på 7 kW, og leverte strøm til byen pluss distriktet Fossbekk – Øvre Tingsaker. Kraftstasjonen ble overtatt av Aust-Agder Kraftverk og nedlagt i 1970.
Fiske
Moelva er igjen sjøørretførende i den nederste delen. Det er Lillesand kommune som har stått for både tilrettelegging og rydding av elvebunnen samt bygd en terskelsdam i nedre del av vassdraget. Videre oppover er det også bygget fisketrapper og dammer i Moelva i 2004, slik at sjøørreten skal komme seg opp både Tingsakerfossen og Helvetesfossen.
Planen var å åpne sjøørretfisket for publikum i 2006/2007. Den 23.august 2006 ble det imidlertid funnet store menger død ørret i nedre del av Moelva. Det var avrenning av surt vann til elva fra utbyggingsarbeidene på Storemyr industriområde som førte til fiskedøden.
Liste over stortingsrepresentanter 1916–1918
Liste over stortingsrepresentanter i valgperioden 1916 til 1918 omfatter alle representanter som ble valgt inn på Stortinget ved stortingsvalget høsten 1915, samt alle vararepresentanter som på noe tidspunkt møtte.
Stortinget hadde 123 representanter. Av de innvalgte tilhørte 74 partiet Venstre, 20 kom fra Høyre, 19 fra Socialdemokratene, 6 fra Arbeiderdemokratene, 1 fra Frisinnede Venstre og 1 fra Avholdspartiet. To var uavhengige. Gunnar Knudsens andre regjering (Venstre) fortsatte og ble sittende hele perioden.
Stortingets møter
Valgresultatet gjaldt for tre år. Det 65. ordentlige storting trådte sammen 11. januar 1916, ble åpnet av kongen 21. januar og oppløst 27. juli. Det 66. ordentlige storting trådte sammen 11. januar 1917 og ble åpnet av kongen påfølgende dag. Det arbeidet i to sesjoner, en vårsamling fram til 20. juli og en høstsamling fra 29. oktober fram til oppløsning 14. desember. Det 67. ordentlige storting møttes 11. januar 1918, ble åpnet dagen etter og satt samlet fram til kongen foretok høytidelig oppløsning 14. august.
På grunn av den økonomiske situasjonen med krise og dyrtid ble Stortinget innkalt til en ekstra samling, et såkalt overordentlig storting (det åttende i rekken), fra 9. til 14. desember 1918. Her ble det også behandlet saker knyttet til avvikling av nøytralitetsvernet etter første verdenskrig.
Presidentskap og komiteer
Stortingets presidentskap bestod av presidenter og visepresidenter i Stortinget, Odelstinget og Lagtinget. Ved begynnelsen av valgperioden hadde Stortinget 15 faste fagkomiteer, som representantene ble fordelt på. Dette var:
I 1917 ble det opprettet en egen skog- og vassdragskomite (Skog), noe som førte til en del omfordeling av representantene.
Dessuten eksisterte valgkomiteen (Valg) og fullmaktskomiteen (Full) som faste komiteer, men med mer begrensede arbeidsoppgaver, slik at medlemskap i disse kom i tillegg til fagkomiteene. En egen komite for hemmelige protokoller hadde samme medlemmer som protokollkomiteen, men med andre tillitspersoner (Mjelde formann, Ramm nestformann, Sannerud sekretær).
I løpet av perioden ble det opprettet sju spesialkomiteer :
Det forekom også at to komiteer i enkelte saker opptrådte som «kombinert komite». I andre saker kunne en komite bli forsterket med medlemmer fra en annen komite.
Annemarie Lorentzen
Annemarie Lorentzen (født 23. september 1921 i Sør-Varanger, Finnmark, død 30. juni 2008 i Hammerfest) var en norsk politiker (Ap). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Finnmark i 1969. Hun var vararepresentant i periodene 1954–1957 og 1961–1965.
Liste over stortingsrepresentanter 1916–1918
Representantene
I kolonnen «komite» er ved forkortelse angitt hvilke komiteer den enkelte representant var medlem av. Se avsnittet over for forklaring på forkortelsene. En f i parentes (f) bak komiteforkortelsen betyr at vedkommende var formann, mens (nf) betyr nestformann og (s) sekretær.
Annemarie Lorentzen
Lorentzen var ambassadør på Island i perioden 1978–1985.
Peter Lorentzen
Peter Lorentzen (født 2. september 1983 i Halden) er en norsk tidligere ishockeyspiller som spilte forward for Stavanger Oilers fram til 2019. Han har også spilt for moderklubben sin Comet Halden, Stjernen Hockey, Tri City Americans (WHL), Järfälla HC, Uppsala Hockey, Rögle BK (HockeyAllsvenskan/Eliteserien) og Norges herrelandslag i ishockey.
Annemarie Lorentzen
Annemarie Lorentzen var lærerutdannet og ble ansatt ved Hammerfest realskole i 1947, hvor hun blant annet underviste i norsk. I tillegg var hun en bærebjelke ved Hammerfest studiescene, hvor hun både hadde rollen som Nora i Et dukkehjem og som Tarantella.
Grunnkretser i Aukra kommune
Grunnkretser i Aukra kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Aukra kommune, Møre og Romsdal, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Oyrarbakki
Oyrarbakki (, dansk: Ørebakke) er en bygd på vestkysten av Eysturoy, den nest største av Færøyene. Det går en bro over fra Oyrarbakki til Streymoy. Oyrarbakki har ligget i Sunda kommuna siden 1944. 1. januar 2009 bodde det 113 personer på Oyrarbakki, mot 110 i 1985.
120 elever fra 7 nærliggende kommuner i området sogner til Felagsskulin á Oyrarbakka, en grunnskole på Oyrarbakki.
All samma opp igjæn
All samma opp igjæn er Terje Tyslands fjerde plateutgivelse. Plata inneholder en samling låter fra de tre foregående utgivelsene Stakkars klovn, Mytji arti og Til moder jord. Utgitt på forlaget Arne Bendiksen A/S i 1980.
Antoing
Antoing er en by og kommune i provinsen Hainaut i Belgia. Kommunen består av de tidligere kommunene Antoing, Maubray, Péronnes-lez-Antoing, Bruyelle, Calonne og Fontenoy.
Historie
Slaget ved Fontenoy, et større militært slag under den østerrikske arvefølgekrigen fant sted i nærheten av den 11. mai 1745.
Erhard Keller
Erhard Keller (født 24. desember 1944 i München) er en tidligere tysk skøyteløper. I 1967 tangerte Keller verdensrekorden på 500 meter, som tilhørte den sovjetrussiske løperen Jevgenij Grisjin med tiden 39,5. Et år senere forbedret Keller rekorden til 39,2. Samme år vant Keller 500 meter under OL i Grenoble. Og fire år senere, under OL i Sapporo, forsvarte han gullmedaljen på sin spesialdistanse.
I 1971 vant Keller det uoffisielle verdensmesterskapet i sprint.
Tebuskfamilien
Tebuskfamilien (Theaceae) er en plantefamilie i ordenen Ericales. Den omfatter mellom 195 og 460 arter fordelt på 9 slekter. All te fremstilles utelukkende fra blader og knopper av tebusken Camellia sinensis.
Familien hadde tidligere et mye større omfang med omtrent 500 arter fordelt på 18 slekter, men i APG IV-systemet omfatter familien bare den gamle underfamilien Theoideae. De andre artene er flyttet til Sladeniaceae, Pentaphylacaceae (inkludert Ternstroemiaceae) og Tetrameristaceae (inkludert Pellicieraceae).
Sveits under Sommer-OL 1956
Sveits under Sommer-OL 1956. Ni sportsutøvere fra Sveits deltok i én sport, hestesport i Stockholm under Sommer-OL 1956. De boikottet lekene i Melbourne fem måneder senere, på grunn av Sovjetunionens invadering av Ungarn. Sveits kom på delt 35.-plass med en bronsemedalje.
Seiko
Seiko Holdings Corporation (セイコーホールディングス株式会社), mer kjent som bare Seiko (uttales sey-koh), er en japansk produsent av armbåndsur.
Historie
Selskapet startet i 1881, da Kintarō Hattori åpnet en klokke- og smykkebutikk som han kalte "K. Hattori" (服部時計店) i Ginza-området av Tokyo. 11 år senere, i 1892, begynte han å produsere klokker under navnet Seikosha (精工舎). Ifølge selskapets offisielle historie "A Journey In Time: The Remarkable Story of Seiko" (2003), er Seiko et japansk ord, som betyr "suksess".
De første urene som ble produsert med merket Seiko dukket opp i 1924. I 1969 introduserte Seiko «Astron», verdens første quartz-klokke. På introduksjonstidspunktet kostet den like mye som en middels stor bil. Senere laget de den første quartz-kronografen. I 1985 etablerte Seiko og Orient en felles fabrikk. Seikos produkter benyttes ofte som offisiell tidtaker under store idrettsarrangementer, som OL og VM i fotball i Argentina (1978), Spania (1982), Mexico (1986) og Italia (1990).
Selskapet ble stiftet som K. Hattori & Co., Ltd. i 1917, omdøpt til Hattori Seiko Co., Ltd. i 1983, og til Seiko Corporation i 1990. Etter å ha omstrukturert og skilt ut virksomhetene i underselskaper (som Seiko Watch Corporation og Seiko Clock Inc.), ble det et holding-selskap i 2001 og fikk sitt nåværende navn Seiko Holdings Corporation fra juli 2007.
Produkter
Seiko er nok best kjent for sine armbåndsur og er en av svært få ur-produsenter som produserer alle sine klokker og urverk i sin helhet på egen fabrikk. Til og med små deler som oljen som brukes til smøring av urverk, det selvlysende på viserne og urskivene produseres på Seikos fabrikker.
Seiko produserer både mekaniske ur og quartz-ur i varierende prisklasser, fra US$ 50 og opp til $US 100 000. Seikos mekaniske ur er mest verdsatt blant samlere, fra Seikos «5»-serie (5-tallet reflekterer de fem grunnleggende egenskaper ved uret, støtsikkert, vanntett, automatisk, samt dag- og datovisning) som er de vanligste; Seikos automatiske chronometer-serie; «Bell-Matic» med mekanisk alarm; til de høyt prisede «Credor»-, «King Seiko»- og «Grand Seiko»-seriene. «Kinetic»-klokkene står for en stor del av Seikos salg. Disse kombinerer de selvtrekkende egenskapene til et automatisk ur med et quartz-urs nøyaktighet. Det er ikke batteri i mekaniske ur og Kinetic-ur, de er i sin helhet drevet av bevegelsene til bæreren.
Seiko produserer også annet elektronisk utstyr. I 1980-årene produserte selskapet en rekke digitale synthesizere, som f.eks. Seiko DS-250. I dag produserer musikk-divisjonen metronomer og stemme-apparater.
Spring Drive
7. oktober 2005 annonserte Seiko verdenslanseringen av Seiko Spring Drive, et nytt mekanisk urverk som gir nøyaktighet som et quartz-ur og 72 timer gangreserve, mot gjennomsnittlig 40 timer for andre mekaniske ur. I disse klokkene ordnes reguleringen med en "Tri-synchro Regulator", hvor en oscillerende quartz-krystall regulerer farten til urverket og dermed nøyaktigheten.
Seiko i film og media
Forskjellige Seiko-ur ble brukt av Roger Moore som James Bond i fire filmer fra 1977-85. Sean Connery brukte også en Seiko som Bond i Never say never again fra 1983. Jason Bourne bruker en Seiko kronograf i boken The Bourne Identity av Robert Ludlum.
Se også
Tid.
Vår sista dans
«Vår sista dans» er en svensk sang skrevet av Björn Ulvaeus og Benny Andersson.
Den ble spilt inn på musikkalbumet Benny Anderssons orkester av bandet med samme navn med Helen Sjöholm som vokalist. Singlen ble utgitt i 2001, samme år som albumet. «Vår sista dans» lå tredve uker på Svensktoppen.
BVG
BVG er blant annet en forkortelse for:
Schluchsee
Schluchsee brukes mye til seiling, og er lett tilgjengelig. Man kan også lett bade her, men på grunn av høyden er vannet relativt kjølig også om sommeren. I motsetningen til den mindre innsjøen Titisee lengre nord, er det enkelt å komme til når man besøker Schluchsee, og det er mange vandreruter rundt sjøen. Om sommeren er det derfor mange besøkende i området ved sjøen. Fra mai til oktober kan man reise med dampskipet St. Nikolaus på innsjøen.
Innsjøen er regulert av Schluchsee-demningen, som er 64 meter høy og 250 meter lang i betong. Demningen ble reist 1929-32, og er den høyest beliggende demningen i Tyskland. Schluchsee danner som øvre magasin for elva Schwarza utgangspunkt for en kaskade av reguleringer og vannkraftverk, kalt Schluchsee-gruppen. Dessuten førte oppdemmingen av Schluchsee til etablering av et operatørselskap – Schluchseewerk AG – som senere også bygde ut Hotzenwaldgruppen.
Schluchsee-gruppen
Schluchsee-anleggene er plassert slik ovenfra og nedover i høydenivå, med suksessive magasiner, og kraftstasjoner mellom over- og undermagasiner:
Hotzenwald-gruppen
Hotzenwald-anleggene er hydrologisk uavhengige av Schluchsee-vassdraget (Schwarza), men er eid av Schluchsee-konsernet som ble etablert for å operere områdets kraftverk etter anleggelsen av Schluchsee-demningen i 1931. Hotzenwald-gruppens anlegg plassert slik ovenfra og nedover i høydenivå, med suksessive magasiner, og kraftstasjoner mellom over- og undermagasiner:
Scottish Open (golf)
Vinnere
(*)=turneringen avkortet til 54 hull på grunn av dårlig vær
Schluchsee
Hotzenwald-gruppen
Det er elva Wehra som viderefører vannmengdene fra Hotzenwald-gruppens reguleringer. Wehr vannkraftverk kalles også ofte Hotzenwald vannkraftverk, og får vann fra Hornbergbecken som er et helt kunstig reservoar uten tilførsel fra noen elv.
Laranjeiras do Sul
Laranjeiras do Sul er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Fridtjof Heyerdahl
Fridtjof Heyerdahl (født 4. juni 1879 i Kristiania, død 27. september 1970) var en norsk elektroingeniør og direktør. Han var president for Norges Røde Kors under annen verdenskrig. Fornavnet blir også skrevet Fritjof.
Familie og bakgrunn
Fridtjof Heyerdahl var sønn av sivilingeniør og agent Halvor Emil Heyerdahl og hustru Constance Alma Hedrich (datter av Heinrich-Carl Hedrich), og nevø av komponisten Anders Heyerdahl. Han ble gift 1906 med Borghild Strugstad, datter av forsvarsminister og generalmajor Oscar Sigvard Julius Strugstad.
Liv og virke
Heyerdahl fikk Examen Artium i 1898, og diplomeksamen fra Technische Hochschule i Darmstadt i 1903. I årene 1903–06 var han ansatt i ingeniørfirmaet Heyerdahl & Co., og fra 1906 var han overingeniør hos N/A Siemens-Schuckert. Fra 1914 var han direktør samme sted. Etterhvert ble bedriften hetende Norsk Siemens A/S.
Heyerdahl var formann både i Bærumsbanens direksjon, og i direksjonen hos Kristiania Elektriske Sporvei. Han var også dommer i Arbeidsretten.
Sigfred
Sigfred er et norsk mannsnavn dannet av norrøne sigr eller gammelhøytyske sigu, som begge betyr «seier», og norrøne friðr, «kjærlighet, fred» eller «beskyttelse», eller gammelhøytyske fridu, «fred». Sigfrøðr og varianten Sigrøðr var norrøne former av navnet. Sighrødh var en gammelsvensk form av navnet.
Formen Sigfrid brukes mest som kvinnenavn i Norge, men er også brukt som mannsnavn, blant annet på svensk og tysk.
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Sigfred i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Batgirl
Batgirl er flere tegneseriefigurer utgitt av det amerikanske forlaget DC Comics.
Batgirl blir ofte beskrevet som de kvinnelige motstykkene til den mer kjente superhelten Batman. Karakteren ble oppfunnet av Bill Finger og Sheldon Moldoff.
Anne-Grete Strøm-Erichsen
Anne-Grete Hjelle Strøm-Erichsen (født 21. oktober 1949 i Bergen) er en norsk politiker (Ap). Hun var forsvarsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering fra 21. september 2012 til regjeringen gikk av etter stortingsvalget 2013. Fra 20. oktober 2009 var hun helse- og omsorgsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering. Fra 2005 til 2009 var hun forsvarsminister i samme regjering. Strøm-Erichsen har vært innvalgt på Stortinget fra Hordaland siden 2005. Før dette var hun ordfører i Bergen 1999–2000 og byrådsleder 2000–2003.
Bakgrunn og yrkesliv
Strøm-Erichsen var operatør ved EDB-avdelingen ved Universitetet i Bergen 1974–1977 og programmerer ved Norsk Institutt på samme sted 1977–1984. Systemkonsulent og systemsjef i GPI AS 1984–1987, daglig leder i Talesystemer AS 1987–1988, seniorkonsulent i Siemens Nixdorf 1988–1991, og seniorkonsulent i BDC AS 1991–1995.
Politisk arbeid
Strøm-Erichsen meldte seg inn i Arbeiderpartiet i 1977, med ønsket om en gangsti rundt Ortuvannet som den utløsende årsaken. Hun var medlem av Bergen formannskap 1991–1998, først som Arbeiderpartiets fraksjonsleder for skolesaker 1991–1995, og i perioden 1995–1998 som kommunalråd med ansvar for skole og utdanning. Hun var varaordfører i Bergen i 1998–1999, og Bergens første kvinnelige ordfører 1999–2000. Fra 1997 til 1999 var hun leder i Hordaland Arbeiderparti. Da parlamentarisme ble innført som styringsform i Bergen i 2000, ble Strøm-Erichsen byrådsleder frem til de borgerlige partiene overtok makten etter valget i 2003. Hun har representert Bergen som president i Organization of World Heritage Cities 1999–2001, og var medlem av Arbeiderpartiets sentralstyre 2002–2007. Strøm-Erichsen var kommunalråd og medlem av Bergen bystyre frem til 2005, da hun ble innvalgt på Stortinget.
Hun ble utnevnt til forsvarsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering den 17. oktober 2005 og ble i 2008 årets bergenser i en kåring i regi av Bergensavisen. I 2009 ble hun gjenvalgt til Stortinget. Den 20. oktober 2009 ble hun ugtnevnt til helseminister. Dag Ole Teigen møtte i hennes sted på Stortinget 2005–2009, og fra 2009 møter Tove Linnea Brandvik.
Selv trakk hun frem rettferdig fordeling, like muligheter og et sterkt offentlig ansvar for utdannelse og omsorg som sine viktigste politikkområder.
I rollen som helse- og omsorgsminister satte hun fokus på kvalitetsarbeid i helsetjenesten, og tok med seg sin IT-bakgrunn og varslet en stortingsmeldinger om både kvalitet og pasientsikkerhet og brukt av IKT i helsesektoren.
Det sto i hennes tid som helseminister strid om flere saker hun bestyrte, blant annet knyttet til nedleggelse av lokalsykehus, ventelistejuks, kreftgaranti og problemer rundt sammenslåingen i Helse Sør-Øst. Høsten 2012 ble det framsatt krav om at hun måtte gå av i forbindelse med at Fylkesmannen i Oslo og Akershus konkluderte med at Akershus universitetssykehus hadde vært drevet uforsvarlig i 2011 og at enkelte dødsfall og skader hos pasienter kunne settes i sammenheng med dette. Strøm-Erichsen mente sykehuset hadde vært drevet forsvarlig.
22. september 2012 gikk Strøm-Erichsen av som helseminister og ble ny forsvarsminister som ledd i en større regjeringsrokkering. Hun hadde denne stillingen til Stoltenberg-regjeringen gikk av etter nederlaget i stortingsvalget i 2013.
I 2020 ble hun valgt til styreleder i Tankesmien Agenda.
Etter den politiske karrieren
Per 2021 er Strøm-Erichsen seniorrådgiver i kommunikasjonsbyrået Rud Pedersen Public Affairs.
Jamaica under Sommer-OL 1956
Jamaica under Sommer-OL 1956. Seks sportsutøvere fra Jamaica deltok i friidrett under 1956 i Melbourne. Det var tredje gangen Jamaica deltok i et OL, de vant ikke noen medalje.
Gilberts syndrom
Årsaker og forekomst
Gilberts syndrom skyldes en mutasjon i genet som koder for glucuronyl transferase. Det finnes flere typer av glucuronyl transferase, og den vanligste mutasjonen affiserer uridindifosfatglucuronosyl transferase isoform 1A1 (UGT1A1). Mutasjonen fører til en 30–50 % nedsatt aktivitet av enzymet, og dermed redusert konjugering av bilirubin. Konjugering er nødvendig for å gjøre bilirubinet vannløselig slik at det kan skilles ut med gallen. Ukonjugert bilirubin hoper seg opp i blodet, og når en jevn konsentrasjon på mellom 20–90 µmol/L (vanlig er <20 µmol/L). Denne opphopningen fører til en mild gulfarging av kroppens bindehinner (hud, negler, sklera etc.). Det vil imidlertid ikke farge urinen mørk, ettersom det ukonjugerte bilirubinet ikke er vannløselig, og dermed ikke vil kunne skilles ut med urinen i nevneverdig grad. Dette er viktig for å kunne skille denne typen gulsot fra andre typer (post-hepatisk), hvor det hoper seg opp konjugert bilirubin.
Man regner med at GS er den vanligste årsaken til gulsott, og at så mange som 10 % av menn og 5 % av kvinner har denne tilstanden. De fleste av disse er ikke diagnostisert, da tilstanden byr på svært lite negative symptomer.
Gulsott
Også hos nyfødte vil GS kunne føre til at gulsott opptrer hurtigere etter fødsel enn det som er normalt. Det er likevel ikke funnet at gulsotten blir noe kraftigere eller mer alvorlig.
Økt giftighet av enkelte medikamenter
Det samme enzymet som er defekt ved GS, er også ansvarlig for utskillelsen av enkelte medikamenter. Det innebærer at personer med GS ikke tåler behandling med bl.a. medikamentet irinotecan som brukes som cellegift hos kreftpasienter. Det er også en mulighet for at personer med GS har en større risiko for forgiftning av paracetamol.
Redusert risiko for åreforkalkning
Flere studier har vist at en sammenheng mellom nivået av ukonjugert bilirubin i blodet, og redusert forekomst av hjerte- og karsykdommer. Dette er ment å skyldes bilirubin IXαs egenskap som antioksidant og dermed forebygging av åreforkalkning.
Andre symptomer
Det er rapportert en rekke andre symptomer, men ingen av disse er funnet gjennom vitenskapelige studier av tilstanden. Tvert i mot er det debattert hvorvidt GS i det hele tatt bør klassifiseres som en sykdomstilstand heller enn en normalvariasjon.
Eksklusjon av andre sykdommer
Diagnosen GS stilles ved manglende funn forenelig med annen sykdom i kombinasjon med forhøyede verdier av ukonjugert bilirubin i blodet. Det er viktig å utelukke andre mulige årsaker til gulsott:
Faste
Det er vist at en lavkalori diett (400 kcal/døgn) i 24-72 timer hos personer med GS, øker nivået av bilirubin i blodet. Dette kan brukes diagnostisk, ved at man fremprovoserer en gulsott hos personer med GS.
Gentest
Det er mulig å gjøre en gentest for å si noe om sannsynlighet for at gulsotten skyldes GS, men dette er ikke noen sikker test, og brukes derfor ikke regelmessig.
Historie
Tilstanden ble først beskrevet av franskmannen Augustin Nicolas Gilbert i 1901, og bærer følgelig hans navn.
Serieanalyse
Serieanalyse er et sett av prosedyrer innen kjemiske analyser. De blir inndelt i kvalitativ analyse og kvantitativ analyse. I en kvalitativ analyse blir det undersøkt hvilke stoff som er tilstede, mens i en kvantitativ analyse blir det undersøkt om hvor mye en har av dette stoffet. En serieanalyse kan enten være kvalitativ eller kvantitativ. Hovedprinsippet går ut på at analysen skal skje ut i fra en prosedyre. Denne prosedyren bygger rundt ett spesifikt system, og ikke rundt flere systemer. Eksempler på dette kan være forskjellige titreringer.
Lars Holen
Lars Holen (født 27. januar 1912 i Alvdal, Hedmark, død 23. august 1994) var en norsk politiker (Ap). Han ble innvalgt på Stortinget fra Hedmark i 1965.
Holen var varaordfører i Alvdal i perioden 1959–1963 og ordfører i 1963–1967. Han var nestformann i Norsk Bonde- og Småbrukarlag i 1967–1972.
Jayant Narlikar
Jayant Narlikar (født 19. juli 1938) er en indisk astrofysiker og talsmann for steady state-kosmologi.
Narlikar mottok sin bachelorgrad fra Banaras Hindu University i 1957 før han begynte å studere vitenskap ved University of Cambridge, der han mottok en bachelorgrad i matematikk i 1960. I 1972 begynte Narlikar sitt professorat ved Tata Institute of Fundamental Research (TIFR) i Mumbai i India. Der studerte han teoretisk astrofysikk. Narlikar mottok Maharashtra Bhushan Award i 2010.
Pico Turquino
Pico Turquino eller Pico Real del Turquino er Cubas høyeste fjell. Det befinner seg på den sørøstre delen av øya, i fjellkjeden Sierra Maestra i provinsen Santiago de Cuba. I slutten av 1950-årene brukte Fidel Castro og medlemmer av 26. juli-bevegelsen området som base gjennom den kubanske revolusjon. Navnet kan oversettes med turkis topp.
En byste av José Martí, laget av Jilma Madera, ble plassert på toppen for å minnes hans hundreårsjubileum.