cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kasakhstan under Vinter-OL 1998
Kasakhstan under Vinter-OL 1998. Seksti sportsutøvere fra Kasakhstan deltok i åtte sporter under Vinter-OL 1998 i Nagano i Japan. Kasakhstan, som deltok for andre gang i et vinter-OL, kom på delt tjuendeplass med to bronsemedaljer. Langrennsløperen Vladimir Smirnov var Kasakhstans flaggbærer under åpningsseremonien.
Trefoldighetskirken (Kristianstad)
Døpefont
I 1632 ble det innredet eget særlig avgrenset dåpskapell, men døpefonten er i dag tilbake i koret. Den er utført i sandsten og prydet med høye, bemalte relieffer av kvinnelige hermer. Fonten bærer byggmester David Nyborgs monogram, og datoen for hans død i 1619.
Kasakhstan under Vinter-OL 1998
Innledende runde
Det beste laget i gruppen gikk videre til mellomrunden.
Trefoldighetskirken (Kristianstad)
Orgelet
Orgelet i kirken har kanskje en av Nordens vakreste barokkfasader. Det er bygget av Johan Lorentz d.e. fra Holsten og stod ferdig i 1631. Det hadde opprinnelig 28 stemmer fordelt på to manualer og en pedal. Lengst oppe ses en engel med banderolen Gloria in excelsis deo. Lengre nede ses det danske riksvåpen med en krans av provinsvåpen (deriblant det norske), flankert av de to danske villmenn og to engler som blåser på basuner.
Pulpiturbalustraden er smykket med de ni muser. I midten, på sydsiden, ser vi kong David som spiller harpe for musene. Balustradens underkant prydes av en stor pinjekongle omgitt av en vinranke.
Prekestolen
Prekestolen er utformet av brødrene Steenwinckel, og montert under Hans' overoppsyn i 1630. Formspråket er klart og kraftfullt med opprinnelse i arkitektur fra Toscana. Den er utført i sort, belgisk marmor med hvite alabastskulpturer og utsmykninger av hvit og rødflammet marmor. Stolen er syvkantet, men på to av sidene er trappen. Over henger en fint utformet lydhimmel i sort, hvit og rød marmor, med blant annet en Jahve-inskripsjon i hebraiske bokstaver. De 58 cm høye statuene på prekestolen forestiller de fire evangelistene.
Lysekroner
Kongens svigersønn Ebbe Ulfeldt skjenket i 1645 den store lysekronen som henger i midtgangen. Samtidig skrev han til kongen at lysekronen hadde en verdi av ca. 1000 riksdaler og han ønsket å bli begravet under kirkens gulv. Sånn skulle det ikke gå, da han etter forsvenskingen av landet ble forflyttet. Kirkens eldste lysekrone, donert i 1636, henger lengst fremme i sørenden av kirken.
«Skomvær» (1890)
Barken «Skomvær» var det første seilskip av stål som ble bygget i Norge. Skipet var en tremastet bark. Det målte 1 737 tonn brutto, og var bygget av Laxewaag maskin & Jernskibsbyggeri i Bergen, og ble sjøsatt i 1890. Hun ble levert i september 1890 til Jørgen Christian Knudsen som sammen med flere andre hadde et rederi i Porsgrunn.
Skipet
«Skomvær» var tegnet og konstruert av skipskonstruktøren Randulf Hansen, som hadde opparbeidet ekspertise på skipsbygging i jern og stål i utlandet. Han hadde designet på skip som ble levert fra flere verft i 1890-årene. De hadde fellestrekk som umiskjennelige klipperbauger og myke linjer. Dette vakte stor beundring og anerkjennelse overalt der Hansens seilskuter dro, og mesterverket «Skomvær» var intet unntak. Stålbarken var også det største seilskipet bygget i Norge med kraftig rigg med 26 mersseil, stagseil, forseil og gaffelseil på tre master.
Etterhistorien
Omkring 1959 laget Erik Bye og Bjarne Amdahl en vise til ære for skipet og sjømannsskapet. Skomværvalsen ble en kjent og kjær sang i Ønskekonserten, og en gjenganger i NRKs julesendinger «Vi går ombord», der den hvert år ble fremført av Sjømannskoret. Denne siden av den maritime historien hadde allerede ført Bye i et nært samarbeid med Redningsselskapet, og snart sto Bye sentralt i en aksjon for å samle inn penger til en ny redningsskøyte. Denne sto ferdig i 1960 og ble døpt «Skomvær II».
Conwy Castle
Conwy Castle (walisisk: Castell Conwy) er en middelalderbefestning i Conwy på nordkysten av Wales. Den ble bygget av Edvard I under hans erobring av Wales, mellom 1283 og 1289. Borgen ble reist som en del av et større prosjekt for å bygge bymurene i Conwy. Hele befestningene kostet omkring 15 000 pund, hvilket var en enorm sum på den tiden. Borgen spilte en viktig rolle i flere kriger de neste hundreårene. Den motstod beleiringen til Madog ap Llywelyn vinteren 1294–95, fungerte som midlertidig skjulested for Rikard II i 1399 og ble holdt i flere måneder av styrker som var lojale mot Owain Glyndŵr i 1401.
Etter utbruddet av den engelske borgerkrigen i 1642, ble slottet holdt av styrker som var lojale mot Karl I, de holdt stand til 1646 da det ble overgitt til rundhodenes styrker. I etterkant ble slottet delvis demontert av rundhodene for å hindre at det skulle bli brukt i opprør igjen, og til slutt ble det helt ødelagt i 1665 da alt gjenværende jern og bly ble fjernet og solgt. Conwy Castle ble et ettertraktet sted for malere sent i det 18. og tidlig i det 19. århundre. Antallet besøkende vokste og begynnende restaurering ble utført i andre halvdel av det 19. århundre. I det 21. århundre blir ruinene av slottet drevet som en turistattraksjon av Cadw.
Hoover (Alabama)
Hoover er en amerikansk by. Den ligger i Jefferson County, Shelby County i Alabama, og har 84 126±0 innbyggere.
Conwy Castle
UNESCO anser at Conwy er et av «de fineste eksemplene på militærarkitektur i Europa fra sent i det 13. århundre og tidlig i det 14. århundre», og har klassifisert det som et verdensarvsted. Den rektangulære borgen er bygd av lokal og importert stein og ligger på en klippe ved kysten, som opprinnelig kontrollerte et viktig krysningssted over elva Conwy. Det er delt i en indre og ytre borggård, og blir forsvart av åtte store tårn og to utenverk, med en bakport mot elva, som gjorde det mulig å få forsyninger sjøveien. Det har beholdt de tidligste bevarte machicouliser i stein i Storbritannia og det som historikeren Jeremy Ashbee har beskrevet som den «best bevarte samlingen av private kongelige rom i England og Wales». I likhet med andre edvardianske borger i Nord-Wales, har arkitekturen på Conwy nære forbindelser til det man finner i kongedømmet Sardinia i den samme perioden, en påvirkning som sannsynligvis kommer fra fødestedet til hovedarkitekten, James av St. George.
Hoover (Alabama)
Den ble grunnlagt i 1850, og ved byen ligger Riverchase Galleria, et av USAs største kjøpesentre.
Conwy Castle
Bodysgallen Hall i nærheten ble bygget i det 13. århundre som et vakttårn for Conwy, ettersom det er dårlig sikt mot nord fra selve slottet. Noe av steinen som er brukt til slottet ble antagelig hentet ut ved Bodysgallen.
13. århundre
Før engelskmennene bygde byen Conwy, lå Cistercienserordenens kloster Aberconwy Abbey med beskyttelse fra de walisiske prinsene på stedet. Stedet kontrollerte også et viktig krysningspunkt over elva Conwy mellom de kyst- og innlandsområdene av Nord-Wales, som Deganwy Castle hadde beskyttet i mange år. De engelske kongene og de walisiske prinsene hadde kjempet om kontrollen over regionen fra 1070-årene, og konflikten hadde blitt gjenopptatt i det 13. århundre, noe som førte til at Edvard I grep inn i Nord-Wales i 1282 for annen gang i løpet av sitt styre.
Edvard invaderte Wales med en stor hær som gikk nordover fra Carmarthen og vestover fra Montgomery og Chester. Edvard besatte Aberconwy i mars 1283 og bestemte at stedet skulle ble senter i et nytt fylke. Han ville flytte klosteret ca. 13 kilometer oppover i Conwy-dalen til en ny plass ved Maenan, og etablere Maenan Abbey, og bygge en ny engelsk borg og en by omsluttet av bymurer der klosteret tidligere lå. Den ødelagte borgen på Deganwy ble forlatt og aldri gjenoppbygd. Edvards plan var del av en koloniseringsprosess, og det å plassere den nye byen og murene oppå en såpass symbolsk viktig walisisk plass var delvis en symbolsk handling for å demonstrere engelsk makt.
Borgens constable var, ifølge et kongelig charter fra 1284, også borgermester i den nye byen Conwy, og hadde kommandoen over borgens garnison på 30 soldater, inkludert 15 armbrøstskyttere, som var støttet av en tømmermann, kapellan, smed, ingeniør og en steinhugger. I 1294 gjorde Madog ap Llywelyn opprør mot det engelske styret. Edvard ble beleiret på Conwy av waliserne mellom desember og januar 1295, med kun sjøen som forsyningslinje, før styrker kom og befridde ham i februar. Kronikøren Walter of Guisborough antydet at Edvard på grunn av de vanskelige forholdene nektet å drikke sitt eget vinlager, men i stedet delte det ut til garnisonen. I noen etterfølgende år var slottet hovedresidens for viktige besøkende, og ble besøkt av Edvards sønn, den senere Edvard II i 1301 da han besøkte regionen for å motta troskapseden fra de walisiske lederne.
14.–15. århundre
Conwy Castle ble ikke godt vedlikeholdt i begynnelsen av det 14. århundre, og i 1321 ble det etter en undersøkelse rapportert at den var dårlig utstyrt, med begrensede lagre og at det var lekkasjer i taket og råttent treverk. Disse problemene fortsatte fram til Edward, den svarte prinsen tok over kontrollen på slottet i 1343. Kammerherren hans, Sir John Weston, gjennomførte reparasjoner og bygde ny steinbuer for å holde oppe den store hallen og andre deler av slottet. Men etter den svarte prinsens død, ble Conwy igjen neglisjert.
What Happened to Jones (film, 1915)
What Happened to Jones er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Fred Mace.
Handling
Ebenezer Goodly er en professor i anatomi. Han og kona, to døtre og deres svigerinne, ser frem til et lenge lovet besøk fra professorens bror - biskopen av Timbuctoo. Det er tretti år siden professoren har sett broren sin sist, og ingen andre i familien har noensinne møtt ham.
Imidlertid oppstår det en rekke komplikasjoner i løpet av besøket.
Conwy Castle
14.–15. århundre
På slutten av det 14. århundre ble slottet brukt som tilfluktssted av Rikard II fra styrkene til hans rival, Henry Bolingbroke. Etter å ha returnert fra Irland, reiste Rikard til slottet, hvor han den 12. august 1399 møtte Bolingbrokes utsending, Henry Percy, til forhandlinger. Percy sverget i kapellet at han ikke skulle skade kongen. 19. august, overga Rikard seg til Percy på Flint Castle, og lovte at han skulle abdisere hvis livet hans ble spart. Kongen ble deretter ført til London, han døde senere i fangenskap på Pontefract Castle.
Henry Bolingbroke overtok den engelske tronen i 1400 og styrte som Henrik IV, men det brøt ut opprør i Nord-Wales kort etter ledet av Owain Glyndŵr. I mars 1401, foretok Rhys ap Tudur og broren Gwilym, søskenbarn av Owain Glyndŵr, et overraskelsesangrep på Conwy Castle. De lot som de var tømmermenn som skulle reparere slottet og kom seg inn, drepte de to mennene som hadde vakt og tok kontrollen over festningen. Walisiske rebeller angrep deretter og tok resten av byen innenfor murene. Brødrene holdt stand i rundt tre måneder før de forhandlet om overgivelse; som en del av avtalen fikk de to kongelig amnesti av Henrik.
Under Rosekrigene mellom 1455 og 1485, som ble utkjempet mellom rivaliserende fraksjoner fra Huset Lancaster og Huset York, ble Conwy forsterket, men spilte ikke noen stor rolle i kampene. Henrik VIII utførte reparasjonsarbeider i 1520- og 1530-årene, da slottet ble brukt som fengsel, depot og som potensiell residens for besøkende.
17.–21. århundre
Conwy Castle forfalt igjen i begynnelsen av det 17. århundre. Karl I solgte det til Edward Conway i 1627 for £100, og Edwards sønn, som også het Edward, arvet ruinen i 1631. I 1642 brøt den engelske borgerkrigen ut mellom rojalistene og parlamentianerne. John Williams, Erkebiskop av York, tok kontroll over borgen på vegne av kongen, og begynte og reparere og utstyre den for egen regning. I 1645 ble Sir John Owen utnevnt til kommandant på borgen, noe som førte til en bitter feide mellom de to mennene. Erkebiskopen gikk over til rundhodene, byen Conwy falt i august 1646 og i november tok til slutt general Thomas Mytton selve borgen etter en lang beleiring.
I kjølvannet av beleiringen, ble oberst John Carter utnevnt til kommandant på borgen og nye reparasjoner ble utført. I 1655 besluttet Protektoratet utnevnt av parlamentet at borgen skulle ødelegges slik at den ikke kunne brukes til militære formål. Det såkalte Bakehouse tower ble sannsynligvis delvis revet ned i den forbindelse. I forbindelse med gjeninnsettelsen av Karl II i 1660, ble Conway tilbakeført til Edward Conway, Jarlen av Conway, men fem år senere bestemte han seg for å fjerne og selge alt gjenværende jern og bly. Arbeidet ble fullført under ledelse av Edward Conways oppsynsmann William Milward, på tross av protester fra de ledende borgere i Conwy, og gjorde borgen til en ruin.
Ved slutten av det 18. århundre ble ruinene ansett som pittoreske og opphøyde og tiltrakk seg besøkende og kunstnere, malerier av borgen ble malt av Thomas Girtin, Moses Griffith, Julius Caesar Ibbetson, Paul Sandby og J. M. W. Turner. Flere broer ble bygd over elva Conwy i løpet av det 19. århundre for å knytte sammen byen og Llandudno, inkludert en veibro i 1826 og en jernbanebro i 1848. Disse bedret tilgjengeligheten til slottet og førte til et økt antall turister. I 1865 ble Conwy Castle overført fra Holland-familien, som hadde leid det fra etterkommerne til Conway-familien, til de lokale myndighetene i Conwy. Dermed startet restaureringsarbeidet i ruinene, inkludert gjenoppbygging av det ødelagte Bakehouse tower. I 1953 ble borgen leid ut til Ministry of Works og Arnold Taylor foretok en rekke reparasjoner og omfattende studier av slottets historie. Enda en veibro ble bygd over til slottet i 1958. Slottet var allerede vernet som et scheduled monument, og i 1986 ble det også tatt inn som et verdensarvsted som en del av "Castles and Town Walls of King Edward in Gwynedd".
I det 21. århundre blir slottet forvaltet av Cadw som en turistattraksjon og 186,897 turister besøkte slottet i 2010; et nytt besøkssenter ble åpnet i 2012. Slottet krever løpende vedlikehold og kostnadene beløp seg til £30,000 i regnskapsåret 2002–03.
Arkitektur
Borgen har en rektangulær plan og er delt inn i en indre og ytre borggård med fire store 21 meter høye tårn på hver side, opprinnelig var borgen hvitkalket. Utsiden av tårnene har fremdeles hullene hvor tømmerstokker ble stukket inn i veggene for å lage et spiralformet stillas for bygningsarbeiderne. Selv om de nå er litt forvitret, hadde brystvernet tre rekker med ornamenter og hadde en rekke firkantede hull langs utsiden av murene. Det er usikkert hva disse hullene var til – det kan ha vært dreneringshull, til støtte for trepåbygg eller for å henge opp prydskjold.
Porten leder inn til den ytre borggården, som da den opprinnelig ble bygd, var full av forskjellige administrative og verkstedbygninger. Det nordvestlige tårnet kom man inn i gjennom portvakten og det inneholdt oppholdsrom for et begrenset antall personer og noe lagerplass. Det sørvestlige tårnet kan enten ha blitt brukt av borgens konstabler, eller av borgens garnison, men inneholdt også et bakeri. På sørsiden av gården er det en rekke med bygninger som inkluderer den store hallen og kapellet, bygd med kjeller under, hvor det nå er åpent ned. Rester og en hel gjenværende steinbue fra 1340-årene finnes fremdeles. Bak den store hallen var det et tårn brukt av konstablene til å anholde fanger; dette inkluderte et spesielt rom for å holde fanger kalt «dettors chambre» («debtors' chamber») i det 16. århundre, og en underjordisk hule. På nordsiden av gårdsrommet var det en rekke servicebygninger inkludert et kjøkken, bryggehus og bakeri. Bak disse lå kjøkkentårnet, som inneholdt oppholdsrom og lagerrom.
Den indre borggården var opprinnelig atskilt fra den ytre borggården med en mur, en vindebro og en port, beskyttet av en grav som var hogd ut i fjellet. Graven ble fylt igjen i det 16. århundre og vindebroen ble fjernet. Brønnen med kildevann bygd ved siden av porten eksisterer fortsatt og er i dag 28 meter dyp. På innsiden inneholdt borggården rommene til den kongelige husholdning, deres nærmeste tjenere og støttefunksjoner. I dag anser historikeren Jeremy Ashbee dem for å være den «best bevarte samlingen av private kongelige rom i England og Wales». De ble bygd for å være et kongelig palass i miniatyr, som om nødvendig kunne stenges av fra resten av borgen og forsynes sjøveien gjennom den østre porten nærmest uendelig. I praksis ble disse rommene nesten aldri brukt av kongefamilien.
De kongelige rommene var plassert i annen etasje i en rekke med bygninger som lå langs muren med front mot borggården. De fire tårnene som beskyttet den indre borggården innholdt servicefunksjoner, mens kapelltårnet inneholdt det private kongelige kapellet. Hvert tårn har i tillegg et utkikkstårn, som antagelig både var bygd av sikkerhetsgrunner og for å kunne vise det kongelige flagget på en prominent plass. Utformingen var opprinnelig lik den i Gloriette på Corfe Castle fra det 13. århundre, og ga en kombinasjon av privatliv for kongen samtidig som den personlige sikkerheten var svært god. De to settene med leiligheter ble senere slått sammen til ett sett med rom, inkludert et stort kammer, ytre kammer og indre kammer.
«Server»-forliset
«Server»-forliset skjedde 12. januar 2007 klokken 18.25, da det kypriotisk-registrerte lastebåten MS «Server» med 585 tonn bunkersolje og 72 tonn diesel ombord grunnstøtte ved Hellisøy fyr i Fedje kommune.
Conwy Castle
Arkitektur
På østsiden av den indre borggården er det et utenverk til, som omringer slottshagen. De kongelige rommene hadde utsyn til denne, og den ble forandret flere ganger opp gjennom årene. I det tidlige 14. århundre var det en plen, i slutten av århundret var det vinranker, i det 16. århundre var det villepler og plen og i det 17. århundre formelle blomsterbed. En bakport ledet opprinnelig ned til elva hvor det var bygd en liten brygge, som gjorde at viktige besøkende kunne komme diskret inn i borgen og at festningen kunne få forsyninger med båt. Denne porten er nå skjult av broene som senere er bygd på plassen.
Arkitekturen på Conwy har nære forbindelser til den man finner i kongedømmet Sardinia i samme periode. Dette inkluderer vindusutforming, typen av krenellering brukt på tårnene og plasseringen av hullene for stokkene brukt i stillasene, og blir vanligvis tilskrevet innflytelsen fra arkitekten fra Savoie, Master James. Forbindelsen mellom Conwy og Savoie er ikke helt rett fram, siden i noen tilfeller er tilsvarende byggverk i Savoie bygd etter at James forlot regionen. Likheten i arkitektoniske detaljer kan derfor være et resultat av rollen andre håndverkere og konstruktører hadde på prosjektet i Conwy.
«Server»-forliset
Forløp
Det var storm og 8 meter bølgehøyde i området da grunnstøtingen skjedde. Ifølge kapteinen på skipet var det ikke motorproblemer som førte til at det gikk på grunn. Det spekuleres derfor i om skipet kan ha vært for lett lastet, slik at manøvreringsevnen ble svekket i det dårlige været.
Rundt klokken 21 ble mannskapet på 25 bragt uskadet i land, 16 av disse ble reddet av et Sea King-helikopter fra Luftforsvarets 330 skvadron mens de resterende 6 ble reddet av et Super Puma helikopter fra CHC Helikopter Service AS. Rundt klokken 23 brakk skipet i to.
Den 13. januar ble det rapportert om at 290 tonn tung bunkersolje hadde lekket ut i sjøen. Dagen etter ble det rapportert at ytterligere 80 tonn olje hadde lekket ut, altså totalt 370 tonn. Undersøkelser viste i ettertid at akterdelen, som sank på havaristedet, ikke inneholdt mer enn rundt 20 tonn olje. Dette var mindre enn de rundt 100 tonnene man først antok. Akterdelen skal heves, men det er usikkert når dette kan gjennomføres.
Omfang og skadevirkninger
Det ble funnet olje hele veien fra Fedje til så langt nord som Reksta, Flora i Sogn og Fjordane. Olje er også funnet på Herdla, det rikeste fugleområdet i Hordaland. På grunn av de dårlige værforholdene i området ble oljen spredt over et vidt område. Det ble gjort observasjoner av døde og tilgrisede fugler innerst i Dalsfjorden. Det antas at rundt 1 000 fugler vil bli direkte berørt av oljeutslippet.
Opprydningsarbeidet
Opprydningsarbeidet, som blant annet utføres av frivillige, har blitt kraftig forsinket på grunn av været. Kystverket anyder at opprydningsarbeidet kan ta 6 måneder. Det anslås at kostnadene rundt ulykken vil komme opp i 100 millioner kroner, et beløp som vil dekkes av det norske sjøforsikringsselskapet Gard. Dette er forøvrig det samme selskapet som dekket deler av kostnadene ved «Rocknes»-ulykken.
Seks fot under
Seks fot under (engelsk originaltittel: Six Feet Under) var en amerikansk TV-serie som gikk fra 2001 til 2005 i USA. I Norge er det NRK som har sendt serien fra 2003 til 2007. Den ble produsert av Alan Ball, Alan Poul, Robert Greenblatt og David Janollari. Serien handler om et familiedrevet begravelsesbyrå, Fisher & Sons Funeral Home, og tar for seg livene til familien Fisher. Handlingen er lagt til Los Angeles i nyere tid.
Serien fikk svært positiv kritikk fra blant annet Variety, The Hollywood Reporter og The New York Times, og har også fått positiv omtale av både andre TV-selskaper og begravelsesbyråer. Serien har blitt omtalt som en av de beste TV-seriene noensinne. Til sammen vant serien 3 Golden Globe Award, 9 Emmy Awards og Best Supporting Actress i 2002. Frances Conroy fikk Best Actress in a Drama i Golden Globes i 2004. Serien vant også Screen Actors Guild-prisen i 2003 og 2004 for Best Ensemble for a Drama Series.
Sammendrag av seriens handling
Nate Fisher (spilt av Peter Krause) er sønn av en begravelsesagent og blir etter dennes død, noe motvillig, medeier i firmaet sammen med sin bror David Fisher (spilt av Michael C. Hall). Fisher-familien består også av moren Ruth Fisher (Frances Conroy) og søsteren Claire Fisher (Lauren Ambrose). Andre viktige personer er familiens venn og medarbeider Fredrico Diaz (Freddy Rodriguez), Nates kjæreste Brenda Chanowith (Rachel Griffiths) og Davids kjæreste Keith Charles (Mathew St. Patrick).
På ett nivå er serien et konvensjonelt familiedrama som tar for seg emner som forhold mellom mennesker, utroskap og religion. På et annet nivå er serien kjennetegnet av at den setter døden i fokus, og utforsker denne på mange nivåer; personlige, religiøse og filosofiske. Hver episode starter med et dødsfall (alt fra drukning, hjerteinfarkt eller krybbedød) og dette dødsfallet slår an tonen for resten av episoden. Dette tillater personene å reflektere over deres lykke og ulykke på måter som blir sett i lys av det relevante dødsfallet og dets etterspill. Serien har også en kraftig dose mørk humor og surrealisme.
Edward Raymond Drakich
Edward Raymond Drakich (født 30. september 1962) er en canadisk sandvolleyballspiller.
Seks fot under
Sammendrag av seriens handling
Et tilbakevendende trekk i serien består av at en av personene har en imaginær samtale med personen som døde i begynnelsen av episoden. Noen ganger er samtalen med en tilbakevendende person, særlig Nathanial Fisher sr. som døde i første episode. Seriens skaper, Alan Ball, har uttalt at dette trekket viser hovedpersonens indre dialog ved å fremstille det som en vanlig samtale. Allikevel (som for eksempel med Nathanial Fisher sr. på slutten av siste episode i første sesong) er det noen ganger ingen levende karakter som ser eller samhandler med den døde karakteren. Ved mange anledninger har de døde personene informasjon som de levende ikke kan ha, og derfor representerer de kanskje spekulasjon hos de levende om problemer som aldri fikk noen løsning før de angjeldende personer gikk bort. De tilsynelatende hverdagslige samtalene med de døde er også et genretrekk i magisk realisme.
Alex Partridge
Alex Partridge (født 25. januar 1981) er en britisk roer som spesialiserer seg i åtterbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i åtter.
Seks fot under
Hovedtemaer i serien
Serien setter dødelighet i fokus og ser på livene til dem som må hanskes med den hver dag. Da Alan Ball ble spurt om konseptet i serien snakket han om de viktigste spørsmålene som piloten til serien tok opp:
Hvem er disse menneskene i begravelsesbyråene som vi betaler for å hanskes med døden for oss? Hva gjør det med deres egne liv - å vokse opp i et hjem der det er døde kropper i kjelleren, å være barn og overraske faren din med et lik liggende på et bord; åpnet opp og han som arbeider på det? Hva gjør det med deg?
Six Feet Under bruker Fisher-familien for å svare på disse spørsmålene. Gjennom fem sesonger og 63 episoder opplever hovedpersonene kriser som er i direkte relasjon til deres miljø og den sorgen de har opplevd. Alan Ball relaterer disse opplevelsene så vel som valget av episodetitler til den vedvarende underteksten i serien :
Edward Raymond Drakich
Han representerte Canada under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Jonas Nermoen
Jonas Nermoen (født 23. juni 1986) er en norsk kombinertløper, som konkurrerer klubben Etnedal Skilag. Nermoen har tre medaljer og to induviduelle medaljer fra NM på ski i kombinert. Han går til daglig kontinentalcuprenn og har samt deltatt i verdenscupenrenn på nasjonal kvote i Norge i Vikersund og Lillehammer.
Atlantersypress
Atlantersypress (Chamaecyparis thyoides) er en art av bartrær innenfor dvergsypresslekten i sypressfamilien (Cupressaceae). Lokalt kalles den «Atlantic White Cypress» eller «Atlantic Whitecedar». Hele treet er giftig. Den vokser opptil 460 moh. i det østlige USA langs kysten av Atlanterhavet, fra Maine i nord via Florida til delstaten Mississippi.
Arten blir 20-35 meter høy, men bare 15 meter i parker i Europa – og kjennes på en fjæraktige utstående grener og en langsgående trevlete, gråbrun og fibrøs bark. Den har flate, vifteaktige og grønne til blågrønne bladskudd, som er skjellaktige og 2-4 mm lange. Nålene er eggeformede og tilspisset og ligger inntil kvisten. Unge blader inntil 12 mnd gamle har nåleform.
Frøkonglene går fra purpurgrønt til brunt gjennom sesongen, de modner på 5-7 måneder. De er ca. 5-9 mm lange, og har 6-10 skjell med hver sin torn på. Hannblomsten er brun eller purpurbrun, inntil 3 X 2 mm stor.
Ukraina under EM i friidrett innendørs 2019
Ukraina deltok under EM i friidrett innendørs 2019 fra 1. til 3. mars 2019 i Emirates Arena i Glasgow i Skottland og kom på 5. plass i medaljestatistikken.
Atlantersypress
Det er to varianter som av og til anses som distinkte arter: 'Chamaecyparis thyoides'' ssp. thyoides''' – «Atlantic White Cypress». Atlanterhavskysten fra Maine til Georgia. Blader og kongler skinnende blågrønne, blader flate, kongler 4-7 mm store. 'Chamaecyparis thyoides'' ssp. henryae''' – «Gulf White Cypress». Mexicogulfen, Florida, Mississippi. Blader og kongler alltid grønne, blader med midtribb, kongler 6-9 mm store. truet av utryddelse.
Atlantersypress vokser på våte steder nær kysten. Den danner som regel rene bestander, men av og til kan den finnes sammen med andre trær som sumpsypress, weymouthfuru og andre furuarter, Nyssa biflora, Magnolia virginiana, Persea borbonia, rødlønn, sumptre, gulbjørk, gråbjørk, kanadahemlokk og Gordonia lasianthus. I undervegetasjonen finnes konvallbusk, hageblåbær, Lyonia lucida og andre busker.
Hele treet er giftig, men noen ganger spiser eldre individer av larven av løvskognonne bladverket. Arten har flere kultivarer, så sikker identifikasjon kan være krevende.
Hervikfjorden
Hervikfjorden er en sidefjord av Boknafjorden i Tysvær kommune. Fjorden endrer navn på vei innover til Skjoldafjorden og Grindafjorden, og disse fjordstykkene ligger langs grensen til Vindafjord kommune. Fra innløpet til Hervikfjorden til bunnen av Grindafjorden har den en total lengde på 38 kilometer. Fjorden har innløp mellom Stong i øst og Nautøya i vest. Nautøya ligger like øst for Bokn og sørøst for Kårstø.
Litt nord for innløpet ligger Spissøyna midt i fjorden. Her ligger bygden Hervik på vestsiden og på østsiden går Espevik inn til bygden Espevik. Her ligger og Espevikholmene og bygdene Ringstveit og Bornevik. Nord for Spissøya ligger den store Borgøy med en lengde på 4 kilometer og en bredde på omtrent 2 kilometer på det bredeste. Nord for Borgøy ligger grendene Hundsnes og Slogvik på vestsiden og her skifter fjorden navn til Skjoldafjorden.
Urfugler
Urfugler (Archaeopteryx) er en slekt som gjerne refererer til de to antatt tidligste fugleartene verden kjenner til; Archaeopteryx lithographica og Archaeopteryx bavarica (som har noe lengre bakbein). Arten hadde fjærdrakt på linje med dagens fugler, og fjæra var trolig like avansert.
Det er tilsammen funnet sju fossile eksemplarer av de to artene, i kalkskifer som ble dannet fra finkornet kalkslam avsatt i en lagune ved Solnhofen i Tyskland, for cirka 150 millioner år siden (jura). På denne tiden befant dette landområdet seg i tropiske strøk.
Nå har imidlertid en gruppe forskere reist tvil om hvorvidt Archaeopteryx er basale fugler eller reptiler. De har plassert slekten i gruppen Deinonychosauria, som per definisjon er reptiler. Det gjenstår imidlertid mange spørsmål før man kan konkludere. Kan hende vil nye studier flyttet Archaeopteryx tilbake til fuglene.
Beskrivelse
Urfuglene viser trekk som minner om små rovdinosaurer, men også om fugler. De hadde ikke nebb, men kjever med tenner (derfor kalles de også tannfugler). Forlemmene var fjærkledte og lange, og hadde tre klør hver. Halen var lang, og det er grunn til å anta at hodet var skjelldekket som hos dinosaurene. Kroppen var trolig også delvis fjærkledt. Brystbeinet, som gir feste for flygemusklaturen, var lite, men trolig godt nok utviklet til at urfuglene kunne fly. Vingenes skjelett ligner på armene hos små rovdinosaurer med tre klør.
Fylogeni
Grunnleggende fylogeni for fugler, forenklet etter Chiappe, 2007
Parker i Oslo
Parker i Oslo utgjør en viktig del av bylandskapet. Oslo karakteriseres som en grønn by mellom grønne åser; byens lave tetthet er utnyttet til treplantning i gatene, forhager, små grøntanlegg der anledningen byr seg, og drabantbyer med mye vegetasjon. Et nett av turveier binder parkene sammen og knytter byen til marka. Av byens befolkning var det i 2006 vel fem prosent som ikke hadde et grønt område innen 300 meter fra egen bolig, mens vel 11 prosent ikke hadde et grønt område av minst 10 dekar størrelse innen samme avstand.
Oslos parkhistorie følger hovedtrekkene fra en rekke andre store vestlige byer: Fra byens vekst skjøt fart midt på 1800-tallet ble det sikret områder til parker, de fleste i landskapsstil, noen med flott plassering på høydedrag. I mellomkrigstiden etablerte kommunen mange nye parker, turveier, lekeplasser, helhetlig planlagte, grønne boligområder, og forhagene fikk støtte.
Tiden fra 1945 til cirka 1990 var preget av utflytting fra bykjernen til villaforsteder og drabantbyer, og boligstrøkene i den indre, tette byen fikk liten oppmerksomhet og ble hengende etter. Oslo utmerker seg i denne perioden med sine grønne drabantbyer nær marka.
Fra cirka 1990 fører den nye interessen for byliv, med innflytting av mange unge voksne i indre by, til økt bruk av parkene, og kommunen bruker parkpolitikken i satsingen på indre øst. Økt boligbygging skaper debatt om ansvar og plan for å sikre nye grønne lunger til den voksende befolkningen i indre by. Fjordbyen, områdene mot Oslofjorden, der havn og skipsverft tidligere stengte sjøfronten, er under omarbeidelse og skal blant annet by på en sammenhengende havnepromenade med flere parker mot sjøkanten.
Enkelte av parkene har en spesiell plass i byens liv og historie:
I tillegg utgjør flere av Oslos gravlunder en sentral del av byen grønne lunger. Områdene er godt vedlikeholdt, bærer stor historisk interesse, og er egnet til rolig rekreasjon og ettertanke.
Sentrum
Børshagen, byens første offentlig anlagte park (4 mål, 1819), er ikke lenger offentlig tilgjengelig.
Indre by
Tabellen viser parkene i indre by.
stjerne = sikker informasjon mangler.
I tillegg kommer Akerselva med mange mindre parkanlegg, blant annet Theodor Kittelsens plass mellom Ankerbrua og Nybrua (1917), Kuba) på Grünerløkka, Våghalsen, Heftyeløkka på Bjølsen.
I indre by finnes noen små parker, blant andre Arno Bergs plass (0,5 mål, 1932), Dronning Astrids park (etter 1995), Sentralparken og Gjenbruksparken i Pilestredet park (2000-tallet), Riddervolds plass (0,8 mål, anlagt 1885), Sommerroparken (1870-årene), Stålverksparken (2016), Valkyrie plass (0,75 mål, 1929).
Ladegårdshagen i Gamlebyen er en liten hage med symmetri og kunstklippede felter, som i renessanse- og barokkhager. Freiaparken på Rodeløkka er en privat, lukket park ved sjokoladefabrikken, i regelmessig og streng stil, kjent for blomsterrikdom og mange skulpturer.
Ytre by
De største parkene og grøntområdene i ytre by er:
Andre parker i ytre by som er betegnet bypark i kommunedelplan Grøntplan for Oslo (1993) og nye parker på 2000-tallet, ordnet etter bydel (strøk, år anlagt og størrelse i parentes der dette er kjent):
Parkene i landskapet
Oslos sentrale byområde ligger i Oslogryta. Dette er området mellom åser (bevart som nesten uberørt natur): Holmenkollen / Voksenkollen / Vettakollen og Grefsenåsen i nord og Haukåsen i øst, alle mellom 350 og 500 meter over havet, og Ekeberg i sydøst, knapt 150 moh. På skråningen ned fra åsene nord i byen er det Holmenkollåsen, Grefsenkollen, Torshovdalen og Korsvollparken som gir det beste utsynet.
Ekebergskrenten har den beste plassering i hele Oslogryta, der man så å si ser tilbake ned i gryta, men dette er en ubrukt og delvis tapt mulighet. Den delen av Ekebergåsen som vender mot fjorden har parkskog med stier og utsikt. I skrenten mot byen finnes privatboliger, blokkbebyggelse og skog uten gode, åpne utsiktspunkter.
På utsiktspunktene i indre by finnes flere parker: Blåsen i Stensparken, St. Hanshaugen, og høydedraget Ola Narr – Tøyenparken – Kampen park, alle tre mellom 80 og 90 meter over havet. Hasleparken bak Tøyenparken ligger noe høyere. På Akerryggen (fra Akersneset med festningen, langs Akersgata til St. Hanshaugen) er Kontraskjæret og Egebergløkka brukt som parker, med utsikt over henholdsvis Pipervika og bydelene i indre øst.
Fra flaten ved Eidsvolds plass bølger terrenget mot vest, med tre høydedrag: Bellevuehøyden med Slottsparken, Uranienborghøyden med Uranienborgparken og Tørtberg med Monolitten i Vigelandsanlegget. Akerselva har i løpet av 1900-tallet fått en parkmessig behandling som ivaretar landskapet og industrihistorien på en vellykket måte. Arbeidet med å utvikle de andre elvene som rekreasjons- og parkanlegg er startet. Alna har kommet lengst med sin miljøpark, mens Lysakerelva, Frognerelva, Hovinbekken og Ljanselva har kommet kortere.
Oslo har en lang strandlinje som har vært stengt av havn og skipsverft mye av 1800- og 1900-tallet. Ved byens vestgrense mot Bærum finnes Vækerøparken direkte ved fjorden. Parkmessig opparbeidede badeplasser er Huk på Bygdøy og, sydøst i byen, Katten og Hvervenbukta (nær Ljanskollen med turvei langs sjøen), og områder på Malmøya og Ulvøya. Fjordbyplanene innebærer at fjorden åpnes for befolkningen med nye parker ved fjorden.
Blant byøyene er Langøyene (ligger i Nesodden kommune), Hovedøya og Gressholmen lett tilgjengelige, alle tre med parkskog og badeplasser.
Vannspeilet i Middelalderparken i Gamlebyen gir et bilde av hvor middelalderbyens strandlinje gikk.
Forløpere for de offentlig anlagte byparkene
Nord for Olavsklosteret, dagens bispegård, har det i senmiddelalderen ligget en hage med grønnsakdyrking og fiskedam. Det finnes ellers lite kunnskap om hager i middelalderens Oslo. Men man kan med stor sikkerhet regne med at klosteret på Hovedøya hadde en klosterhage etter tidens stil, anlagt av engelskmenn.
Slottshagen på Akershus er den tidligste avbildede norske renessansehage, sannsynligvis anlagt tidlig i 1560-årene (den første var Bispehagen i Bergen, anlagt cirka 20 år tidligere). Slottshagen hadde innenfor sitt stakittgjerde strengt formede bed, paviljong og fiskedam kalt Munkedammen etter lensherre Christen Munk. Hagen ble slettet på slutten av 1600-tallet, dammen gjenfylt i 1860-årene, men gjenåpnet i 1965. På festningen anla kommandanten allébeplantninger på Hovedtangen og Kanonparken i 1770-årene, og området ble mye brukt til promenade. Denne var en offentlig anlagt og tilgjengelig park, selv om byens myndigheter ikke hadde noen rolle og den ikke var ment primært for befolkningen.
Paléhaven var byens første park tilgjengelig for allmennheten da eieren Christian Ancher åpnet den for publikum i 1760-årene. Den var landets eneste byhage i barokk hagestil og lå ved datidens sjøkant på oppfylt land. I dag står en lindeallé igjen på Christian Frederiks plass («Plata»).
Mange løkker på bymarken har hatt hager, fra begynnelsen mest for matproduksjon, fra utpå 1700-tallet også anlagt som lysthager. Dammer var vanlig og her ble det oppdrettet karpe og annen matfisk. Den eneste som finnes bra bevart er ved løkken Rolighed i Professor Dahls gate 32 (Langgaardsløkken), blant annet med bane for kjeglespill.
Hagen rundt Munkedammen i Vika ble midt på 1700-tallet en av de første halvoffentlige hagene der samfunnets overklasse promenerte, inntil den i 1790-årene forfalt. Dammen var cirka 50 meter bred og vel 100 meter lang og var en videreføring av to dammer man antar at munkene på Hovedøya hadde anlagt. I dammen lå en øy med en toetasjers paviljong og urtehage. Av Munkedammen er ikke noe bevart.
Nord for Stortorget og Grensen ble det anlagt en rekke hager på 1700-tallet, blant annet James Collets Grensehaven mellom Akersgata og Grubbegata, anlagt i 1703 i renessansestil.
Hagen ved Oslo ladegård hadde i annen halvdel av 1700-tallet klippede hekker, ganger i rutenett, et langt basseng og rette alléer helt ned til fjorden i renessansestil. I 1999, i kjølvannet av at Bispegata langs sørsida av Ladegården ble redusert fra seks til to felt, ble en liten del av Ladegårdshagen gjenskapt.
Grünerhagen på Nedre Foss, anlagt av Grünerfamilien på 1700-tallet, var en storslått hage med terrasser, alléer, dam med lysthus på pæler og dyrehage med påfugl, gjess og kalkuner. Hagen ble ødelagt på slutten av 1800-tallet, og gjenåpnet som park rundt 1950.
Marc Dunn
Marc Dunn (født 9. september 1965) er en canadisk sandvolleyballspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Parker i Oslo
Forløpere for de offentlig anlagte byparkene
Bygdøy hadde, som sommerbolig for stattholderen, en renessansehage fra 1680-årene. Halvøya ble utfartssted på slutten av 1700-tallet. I 1830-årene ble det anlagt en ny hage i landskapsstil ved Kongsgården og gangveier i skogen (i behold).
Flere av gårdene rundt byen hadde på 1700-tallet lindealléer (lind var 1700-tallets bytre og mye brukt i alleer også på storgårder) og noen av dem står i dag: I sentrum og indre by står lindealléer fra et bypalé, en byløkke og tre statlige anlegg fra hovedstadsbyggingens periode:
På Linderud gård er en 70 meter kanal og 120 meter «hasseltunnel» intakt, to elementer i 1700-tallshager inspirert av renessansens hagestil.
Parken på Bogstad fra 1780-tallet var landets første park i landskapsstil. Peder Anker tok med en gartner fra Tyskland som utnyttet skråningen fra herregården til Bogstadvannet, med svungne stier, kunstige bekker, og trær. Parken er rustet opp på 2000-tallet.
På Frogner Hovedgård anla Bernt Anker på slutten av 1700-tallet en barokkpark. Da Benjamin Wegner overtok gården i første halvdel av 1800-tallet ble det anlagt romantisk landskapspark. Parken omfattet en del av det som i dag er Frognerparken, sentrert rundt herregårdsbygningene, og skal delvis gjenskapes.
Ved utgangen av 1700-tallet var det 96 personer som tilbød gartnertjenester i byen.
1812–1865: Hovedstaden tar form – de første parkene
Da lille Christiania med rundt 10 000 innbyggere skulle bygges ut som hovedstad fra 1814, var ikke forutsetningene for parkutvikling så gode som i mange større byer på 1800-tallet:
Før 1870 var den alminnelige oppfatning at parker ikke var noe kommunen skulle engasjere seg i. Da det første parkvesenet kom i 1875 og den voldsomme byveksten startet, hadde byen likevel en rekke fine parker. Nokså ulike interesser sørget for det:
Bymarken, med mange løkker med hager, og gårdene som lå rundt byen, fikk ikke så stor direkte betydning som grunnlag for offentlige parker i denne tidlige perioden.
Børshagen ble til ved at Christiania Byes Vel i 1812 tok initiativ til å beplante det som da het Grønningen, etter at et forsøk på det samme i 1806 hadde feilet. Dette var den første offentlig anlagte park i Christiania, åpnet for publikum i 1819. Den fikk navnet Esplanaden, og var et viktig sted for promenade, også etter at Børsen ble bygget i parken i 1826.
Den sydøstlige delen av Kvadraturen var et rikt strøk og Hovedtangen som nevnt ovenfor var parkområdet der man så og ble sett. Da vestkanten begynte å ta form vest for Egertorget og Bak Slottet fra 1850-årene, overtok området ved den vestlige delen av Karl Johans gate rollen i løpet av årene frem til 1890-tallet.
Slottsparken ble anlagt fra 1838 til 1844, i landskapsstil nokså enkelt utformet med store trær, gangveier, dammer og plener i det bølgende landskapet. Dronningparken mot Drammensveien er en romantisk, intim park, anlagt noe senere og stengt for allmennheten bortsett fra dagtid i sommerhalvåret. Mot øst og Karl Johans gate ligger høydene Abelhaugen og Nisseberget. En rekke viktige statuer og skulpturer står i den 225 mål store parken.
Kong Karl Johan ville at Slottsparken skulle rekke helt til Uranienborgskogen, der Uranienborg kirke ligger. Det er en utbredt oppfatning at Karl Johan hadde en plan for en sammenhengende parkåre fra Slottet til Bygdøy, men det er ikke andre samtidige kilder for dette enn en redaksjonell artikkel i Morgenbladet i 1838. Karl Johans parkplaner ble ikke realisert, og Oscar I solgte i 1848 eiendommene Frydendal og Lille Frogner, som faren hadde kjøpt i hhv. 1821 og 1827. Men Slottsparken er i dag Oslos sentrale bypark, og Bygdøy ble viktig i byens liv med parkskoger, badestrender, klipper, mykt landsbrukslandskap og museer. Karl Johan overtok kongsgården som privat eiendom og proklamerte Bygdøy som folkepark i 1837, han kjøpte løkker langs Frognerkilen og anla Lindehagen (i dag Dronningberget) nord på Bygdøy. Skogen som tilhørte Kongsgården ble fredet for hogst og jakt i 1840. Oscar II anla turveier vest og nord på halvøya, slik at det i 1882 var en mil promenadeveier. Bygdøy Sjøbad kom i 1880.
Studenterlunden ble kjøpt av staten i 1837. Området var da parklagt og kaltes Ruseløkken park. Etter at Universitetet åpnet over gaten i 1852 ble området mye brukt av studenter, og navnet kom i bruk samme år. Serveringsstedet Frizners paviljong åpnet 1864. Parken er lagt om flere ganger siden, det mest inngripende er byggingen av Nationaltheatret midt i parken (1899).
Eidsvolls plass (med dagens «Spikersuppa») ble kjøpt av huseierne på nordsiden av Karl Johans gate i 1846. De store trærne i parken er sannsynligvis fra 1850-årene. Området var da fortsatt sumpig, og Bislettbekken, som fløt gjennom området, ble først overdekket rundt 1860. Staten kjøpte tomten i 1858. Parkleggingen pågikk i flere tiår. Wergelandsstatuen ble avduket i 1881.
Universitetshagen ble anlagt på 1850-tallet, som en inngjerdet oase mellom universitetsbygningene ved Karl Johans gate.
St. Hanshaugen var søppelplass og sett på som unyttig areal frem til feiringen av St. Hans flyttet hit fra Ruseløkkbakken i 1817. F.H. Frölich tok initiativ til å anlegge park her midt på 1850-tallet, fikk gjennomslag etter atskillig motstand, og sto for den første opparbeidelsen. Christiania Byes Vel kom inn midt i 1860-årene, plantet 1275 trær, og skapte den første større park utenfor byens sentrum. Kommunen overtok ansvaret i 1867 og opparbeidet parken ferdig i årene fra 1876 til 1890. Siste del ble lagt til ved kjøp av grunn i 1909. St. Hanshaugen hadde sin glanstid som attraksjon for byen og tilreisende fra 1890-tallet til første verdenskrig. Parken er i landsskapsstil, og alle parkers grunnelementer terreng, vegetasjon og vann utnyttes og spiller her fint sammen. Blandingen av intime og romantiske partier i sydenden med enklere partier mot nord, fabelaktig utsikt, underholdning, vidgjeten restaurant (Hasselbakken), fasaner og bjørner i grotte bidro alt til parkens høye stjerne.
Tøyenområdet var planlagt som sted for Universitetet fra Staten kjøpte Tøyen hovedgård 1812 til vedtak om å legge Universitetet ved Karl Johans gate ble gjort utpå 1820-tallet. I årene 1814–1818 ble Botanisk hage anlagt, fra 1830-årene en rekke løkker tildelt professorer. Av disse står Bellevue fortsatt i Tøyenparken. Statens eierskap bidro til å sikre store områder for senere park.
Rundt Botsfengselet (åpnet 1851) ble det anlagt park på den flere titall mål store tomten staten kjøpte, de senere Grønlands park – Botsparken og Klosterenga.
Oslo var ikke sent ute med offentlig anlagte parker, særlig tatt i betraktning at man her først på slutten av 1800-tallet følte det savnet av grønne lunger som storbyen skaper. I München ble Englischer Garten anlagt langs elva Isar fra 1789, i Bremen anla byen park på nedrevne festningsvoller i 1804, enkelte andre tyske byer var også tidlig ute. Stockholm fikk sin første park Strömparterren nord for Gamla Stan i 1832, mens Central Park i New York var USAs første offentlig anlagte bypark på slutten av 1850-årene.
1865–1916: Byparker i storbyen
Rundt 1870 kom et omslag der det å anlegge parker ble sett på som en naturlig oppgave for myndighetene i byen. Samfunnets elite mente parkene ville få to gode virkninger: