cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spiegelaffæren
En rekke samvirkende årsaker forente seg i utviklingen av Spiegelaffæren. Det startet med at riksadvokaten, etter å ha lest artikkelen i Der Spiegel, innledet etterforskning. Dette nyhetsmagasinet hadde lenge skrevet meget kritiske artikler om forsvarsminister Strauss. Da Strauss fikk kjennskap til riksadvokatens etterforskning, søkte han med stor iver å påvirke alle deler av den. Han gikk i tillegg så langt at han holdt justisministeren utenfor, enda det var justisministeren som etter loven skulle ha behandlet en slik sak. Forbundskansler Konrad Adenauer ga for sin del Strauss samtykke i å bruke alle nødvendige midler for å oppklare det angivelige landsforræderiet. Da saken ble kjent i offentligheten, benektet Strauss først at han hadde hatt noen rolle i affæren, men måtte til slutt likevel innrømme sin medvirkning.
I slutten av oktober 1962 nådde Spiegelaffæren sitt klimaks, da flere redaktører i Der Spiegel ble arrestert, og redaksjonslokalene ransaket.
Saken førte til regjeringskrise. Koalisjonspartneren FDP truet med å gå ut av regjeringen dersom Strauss ikke gikk av. Konrad Adenauers femte regjering tiltrådte 14. desember 1962, men uten Strauss. Da hadde dessuten Adenauer kunngjort at han selv ville gå av som kansler høsten 1963.
Etterforskningen førte ikke til noen bevis for landsforræderi. Tysklands Høyesterett for sivil- og strafferett avslo i 1965 å innlede hovedforhandling mot journalistene.
Tysklands forfatningsdomstol behandlet saken i 1966. I «Spiegel-dommen» ble det slått fast at pressefriheten, slik den var hjemlet i Tysklands grunnlov, Grundgesetz, vernet om presseorganene og deres representanter. Pressefriheten kunne heller ikke, som følge av sitt grunnlovsvern, fjernes ved lov. Staten måtte ved sin lovgivning og maktutøvelse, ta pressefriheten i betraktning som en absolutt verdi, og det samme gjaldt for domstolene. I dommen ble det understreket at pressen hadde en samfunnsoppgave, både som kilde til informasjon og ved å bidra til meningsdannelse. Denne oppgaven kunne ikke løses av det offentlige. Det var imidlertid en offentlig oppgave å sørge for at det ikke oppsto meningsmonopoler innenfor pressen. Ved den konkrete vurderingen av om Der Spiegel hadde blitt behandlet i strid med grunnloven, kunne domstolen som følge av stemmelikhet blant de åtte dommerne, ikke treffe noen avgjørelse.
Artikkelen i Der Spiegel
Der Spiegel publiserte 8. oktober 1962 en artikkel med tittelen «Bedingt abwehrbereit» (betinget beredt til forsvar). Artikkelen, som var meget lang og detaljert, inneholdt en kritisk analyse av Bundeswehr, det tyske forsvaret. Artikkelens hovedforfatter var Der Spiegels stedfortredende redaktør Conrad Ahlers. Ahlers hadde stor kunnskap om landets forsvarsevne, blant annet ved tidligere å ha arbeidet som informasjonsmedarbeider i det såkalte Blank-kontoret, forløperen til Tysklands forsvarsdepartement. Kontoret var oppkalt etter lederen Theodor Blank, senere Tysklands første forsvarsminister.
I artikkelen ble det påvist mangler ved forsvaret, men også at det fantes meningsforskjeller innenfor forsvarets ledelse. Én gruppering innenfor ledelsen, som var støttet av forsvarsministeren, bygget på at Bundeswehr ved et angrep fra Sovjetunionen med konvensjonelle våpen, straks måtte forsvare seg med amerikanske atomvåpen. Denne gruppen mente at Tysklands forsvar som bare hadde konvensjonelle stridskrefter, var underlegent Sovjetunionens væpnede styrker. En annen gruppe gikk inn for kun å anvende konvensjonelle våpen ved et angrep fra øst.
Ahlers og hans medforfatter Hans Schmelz gikk i artikkelen hardt ut mot Strauss. De hevdet at forsvarsministerens «demagogi» hadde opprørt amerikanerne og forskrekket de tyske hærgeneralene, men at han på tross av dette sto hardt på «sine raketter».
Conrad Ahlers hadde gjort en grundig undersøkelse av de opplysninger som fremkom i artikkelen. Han hadde på forhånd blant annet sendt en liste med punkter til den tyske etterretningstjenesten BND, og der bedt oberst Adolf Wicht i Hamburg om å kontrollere dem, med tanke på taushetsplikt. Da saken ble offentlig, ble også Wicht selv arrestert, men sluppet fri etter 49 dager. Siden opptok Wicht i likhet med en rekke andre personer som ble arrestert, sitt tidligere arbeid.
Riksadvokatens rolle
Artikkelen inneholdt en rekke detaljer som var ukjente for offentligheten. Dette utløste mistanke hos riksadvokaten i Karlsruhe, sannsynligvis førstestatsadvokat Buback. Riksadvokaten innledet på selvstendig grunnlag etterforskning.
Der Spiegel har senere påstått med grunnlag i dokumenter at den tyske etterretningstjenesten BND, allerede før artikkelen ble trykt i oktober 1962, hadde motarbeidet redaksjonen. BND hadde per 2012 ikke frigitt sine arkiver i saken.
Franz Josef Strauss' rolle
Forsvarsminister Franz Josef Strauss kom hjem fra ferie 15. oktober 1962, og fikk da vite om riksadvokatens etterforskning. Strauss støttet deretter etterforskningen aktivt, gjennom sitt departement. Der Spiegel hadde lenge stilt seg kritisk til Strauss. Det gjaldt blant annet i den såkalte Fibag-affæren. Strauss hadde anbefalt byggefirmaet Fibag (Finanzbau Aktiengesellschaft), til den amerikanske okkupasjonsmakten, på tross av at en av hans venner var aksjonær i selskapet. Strauss hadde på sin side dannet et klart fiendebilde av Der Spiegels redaktør Augstein. I et brev til Heinrich von Brentano 6. oktober 1962, skrev han blant annet «vi må ta opp kampen, ellers vil herr Augstein (...) bestemme hvem som får være i toppstillinger».
Dagen etter Strauss hjemkomst, 16. oktober 1962, ble det truffet beslutninger i forsvarsdepartementet om de senere handlinger. To dager deretter, 18. oktober 1962, innhentet Strauss muntlig samtykke fra kansler Konrad Adenauer. Strauss minnet senere Adenauer om at han hadde stilt ham et direkte spørsmål om han som forbundskansler og regjeringssjef ville gi ham samtykke til alle nødvendige tiltak for å straffeforfølge de skyldige, og om han hvis nødvendig, kunne påberope seg dette. På dette spørsmålet, hevdet Strauss videre, hadde Adenauer svart ja, og at han om han ønsket det, kunne få det skriftlig. Et slikt skriftlig samtykke hadde Strauss likevel ikke bedt om.
Strauss holdt justisminister Wolfgang Stammberger fra FDP, utenfor saken. Dersom dette hadde blitt behandlet korrekt, skulle justisministeren, etter anmodning fra landets riksadvokat, ha opplyst forbundskansleren om den pågående etterforskningen og de planlagte etterforskningsskritt. I stedet hadde Strauss med Adenauers tilslutning tatt den faktiske ledelse av saken. Han sendte statssekretær i forsvarsdepartementet Volkmar Hopf til riksadvokaten i Karlsruhe, for der å fremlegge forsvarsdepartementets syn på saken. Begrunnelsen for å holde justisministeren utenfor, og som av historikeren Köhler blir betegnet som grotesk, var at Stammberger kunne bli presset av Der Spiegel, på grunn av en militær straffedom under andre verdenskrig.
Friedrich Freiherr von der Heydte, som var CSU-politiker, jusprofessor og oberst i reserven, leverte 22. oktober 1962 en anmeldelse for landsforræderi mot redaksjonen i Der Spiegel. Dagen etter ble det innlevert begjæring om fengsling av utgiveren Rudolf Augstein, og flere redaktører, blant andre Conrad Ahlers. Dommeren i Bundesgerichtshof hadde tilsynelatende ingen innvendinger, da begjæringen var begrunnet med fare for forbundsrepublikkens fortsatte beståen, og sikkerheten og friheten til det tyske folk.
Cubakrisen nærmet seg i disse dagene sitt høydepunkt. Aldri hadde krigsfaren vært større siden andre verdenskrigs avslutning i 1945. Ifølge historikeren Henning Köhler kan man ikke se bort fra at regjeringsadvokaten og de militære myndigheter, under disse omstendighetene tilla sin etterforskning større betydning enn den ellers ville hatt. Köhler har hevdet at Cubakrisen var en del av rammebetingelsene som påvirket utviklingen i Spiegelaffæren. Krisen reduserte etter Köhlers oppfatning myndighetens hemninger mot å reagere med kraftige midler. I en situasjon der verden sto foran en mulig tredje verdenskrig, kunne man ikke forsvare å vakle når det ble fremsatt en påstand om landsforræderi.
Franz Josef Strauss deltok under forbundspresidentens mottakelse for parlamentarikere 24. oktober 1962, i Schloss Brühl. Strauss kom under mottakelsen med «merkverdige trusler» mot SPD-medlemmer, og påsto at de kun var en forlenget arm av Der Spiegel. Han var allerede ved ankomsten sterkt påvirket av alkohol, og fortsatte sitt alkoholinntak videre utover kvelden. Til slutt var han helt sanseløs («dass er seiner Sinne nicht mehr mächtig gewesen ist»).
Aksjonene
Redaksjonen i Der Spiegel hadde senest 18. oktober blitt kjent med etterforskningen, men opplysningen ble ikke oppfattet som alarmerende. Det pleide å ta tid fra starten av etterforskningen og til en tiltale. Ahlers hadde dessuten gjort et grundig forarbeid, uten ønske om å skade forsvarsledelsen. I redaksjonen hersket det enighet om at «en så god samvittighet hadde de sjelden hatt!»
Der Spiegels kontorer i Hamburg ble 26. oktober 1962 ransaket av politiet. Natten mellom 26. og 27. oktober ble Ahlers og hans kone arrestert av spansk politi, under et ferieopphold i Málaga.
Redaktør Rudolf Augstein meldte seg for politiet 27. oktober 1962. Han ble straks satt i varetektsfengsel, og kom ikke ut før etter 103 dager. Andre som ble arrestert, var sjefredaktør Claus Jacobi (satt fengslet i 18 dager), forlagsdirektør Hans Detlev Becker (34 dager), oberst Wicht (49 dager), Josef Augstein (6 dager), oberst Alfred Martin (30 dager). De fleste av de arresterte slapp fri før jul, men det gjaldt ikke journalist Hans Schmelz og Rudolf Augstein. Sjefredaktør Johannes K. Engel ble raskt sluppet fri, da han ikke hadde noe med saken å gjøre.
Reaksjoner i pressen og i befolkningen
Begivenhetene førte til protester i pressen og befolkningen forøvrig. Det ble reist spørsmål om aksjonene egentlig hadde en politisk og ikke en strafferettslig begrunnelse. Det ble vist til at aksjonene kom hele tre uker etter at artikkelen sto på trykk, og dessuten var justisministeren holdt utenfor. Fra regjeringen kom det, påfallende nok, ingen kommentarer.
I regjeringspartiet FDP begynte opprøret å melde seg, og justisminister Stammberger varslet 31. oktober om sin avgang. FDPs leder Erich Mende meddelte at dersom statssekretær Hopf og Strauss ikke trakk seg, ville samtlige FDP-statsråder gjøre det.
Franz Josef Strauss' innrømmelse av sin deltakelse
Forsvarsminister Franz Josef Strauss hevdet først å ikke ha noe med saken å gjøre. Etterhvert økte imidlertid mistanken om at han var informert om alt som skjedde, og til og med selv stod bak myndighetenes reaksjon. Den 9. november måtte Strauss innrømme at han hadde hatt en telefonsamtale med militærattaché i Spania, Achim Oster, fordi Oster ville høre ministerens stemme, slik Strauss uttrykte det. I virkeligheten hadde Strauss beordret Oster til å be spanske myndigheter arrestere Ahlers. Strauss bedyret senere at det var Adenauer som hadde bedt ham om å ringe, og historikeren Henning Köhler tolker Adenauers senere uttalelser i samme retning.
Innrømmelsen fra Strauss var tilstrekkelig til å gjøre inntrykk i CDU/CSU-fraksjonen i Forbundsdagen. Pressetalsmann i forsvarsdepartementet, oberst Schmuckle, uttalte senere at kristendemokratene etter tilståelsen rykket sammen som om noen hadde svingt en ljå over hodene deres.
Konrad Adenauer: – En avgrunn av landsforræderi i vårt land
Da Strauss erkjente å ha visst om arrestasjonene på forhånd, var det ingen som forestilte seg at også Adenauer skulle ha visst noe om dem. Saken kom opp under debatten i Forbundsdagen 7. til 9. november. Adenauer tok til slutt selv ordet, om det han etter eget utsagn ikke visste så meget om, men likevel kunne si at «Vi har en avgrunn av landsforræderi i vårt land». Walter Seufert fra SPD avbrøt, og lurte på hvem som sa det. «Jeg sier det», svarte Adenauer. Da han fortsatte med å uttrykke at «Når et magasin som utgis i 500,000 eksemplarer, blir drevet til landsforræderi for å tjene penger …», ble han avbrutt av fy-rop.
Innenriksminister Hermann Höcherl beskrev dagen etter aksjonen i Spania som «litt utenfor det lovlige» («etwas außerhalb der Legalität»), noe han mente politiet av og til kunne tillate seg.
Regjeringskrise, Adenauers varsel om sin avgang høsten 1963
I midten av november 1962 var regjeringskrisen et faktum, idet FDP krevde at Strauss gikk av. Adenauer tok nå avstand fra Strauss, og 29. november offentliggjorde ledelsen av CDUs fraksjon i Forbundsdagen at forbundskansleren ikke hadde gitt instrukser i noe enkelttilfelle. Det gjaldt også i spørsmålet om å holde justisdepartementet utenfor («Der Bundeskanzler hat im Einzelfall keine Weisung erteilt. Das gilt auch für die Frage der Nichtunterrichtung des Justizministers.»).
Strauss gjorde 30. november kjent at han ikke lenger sto til disposisjon for en ny regjering Adenauer. Den 7. desember kunngjorde Adenauer at han ville gå av høsten 1963. En uke senere, den 14. desember, tiltrådte den femte regjering Adenauer, uten Strauss.
Høyesteretts avvisning av straffesaken
Den 13. mai 1965 ble det satt punktum for den strafferettslige side av saken, da Tysklands høyesterett for sivil- og strafferett bestemte at det ikke forelå beviser for at Conrad Ahlers og Rudolf Augstein bevisst hadde forrådt statshemmeligheter.
Spiegel-dommen i forfatningsdomstolen
Spiegel-forlaget innklaget i 1966 arrestasjonene og husundersøkelsene for forfatningsdomstolen. Domstolen slo fast at en presse, frittstående i forhold til offentlig myndighet, og ikke underlagt sensur, var et vesenselement i en fri stat. Den politiske presse var dessuten nødvendig for et moderne demokrati. Dersom borgerne skulle ha mulighet til å treffe politiske beslutninger, måtte de være informert, men også kjenne til andres meninger. Pressens oppgave var således uopphørlig å holde diskusjonen i gang. Den ideelle og kommersielle konkurranse som presseorganene holdt med hverandre, skulle staten ikke gripe inn i.
Domstolen slo videre fast at pressens offentlige oppgave ikke kan løses av offentlige myndigheter. Presseorganer måtte fritt kunne etablere seg i samfunnet. De arbeider etter privatøkonomiske prinsipper og står i såvel ideell som økonomisk konkurranse med hverandre. I denne konkurransen skulle offentlige myndigheter ikke blande seg. Det var også en offentlig oppgave å sørge for at det i den frie pressen ikke oppstår meningsmonopoler.
Domstolen viste til at pressefriheten hadde et grunnlovsmessig vern i Grundgesetz artikkel 5. Dette vern nyter det enkelte presseorgan og den enkelte journalist godt av. Vernet hadde imidlertid også en offentligrettslig side, ved at staten ved sin regulering, og domstolene ved sin praksis måtte ta hensyn til pressefriheten som en gitt størrelse.
Forfatningsdomstolens presiseringer av pressefrihetens innhold i Spiegelsaken ble i ettertid vurdert som svært betydningsfulle for utviklingen av Tysklands demokrati. Pressehistorikeren Horst Pöttker betegnet Spiegelaffæren fra 1962 som «et lykketreff for utviklingen av et funksjonsdyktig demokrati».
I den konkrete avgjørelsen om myndighetenes handlinger hadde vært forfatningsstridige, oppnådde klagen ikke flertall. Klagen ble avvist da det var stemmelikhet mellom dommerne.
Strauss og Ahlers under regjeringen Kiesinger
Under regjeringen Kiesinger kom Franz Josef Strauss tilbake i rikspolitikken som finansminister. Conrad Ahlers var i samme periode statssekretær og leder av regjeringens presse- og informasjonstjeneste.
Buick
Historie
Buick startet som en uavhengig bilfabrikant, Buick Motor Company, stiftet den 19. mai 1903 av skotsk-amerikanske David Dunbar Buick (som oppfant toppventilmotoren, som firmaets suksess var basert på) i Flint i Michigan. I 1904 var selskapet i økonomiske problemer, og ble tatt over av James Whiting, som hentet inn William C. Durant for å styre sin nyervervelse. Buick selv solgte aksjene sine for en liten sum da han forlot selskapet, og døde i svært beskjedne omgivelser førti år senere.
Durant var dyktig, og Buick var snart den største bilprodusenten i USA. Ved hjelp av midler fra dette kjøpte Durant opp en rekke selskaper, og kalte sitt nye selskap General Motors Corporation. Til å begynne med konkurrerte de forskjellige selskapene som utgjorde GM mot hverandre, men snart satte Durant en stopper for det. Han ville at hvert enkelt merke i GM-gruppen skulle henvende seg til forskjellige kjøpegrupper, og i den nye planen var Buick nær toppen, hvor kun luksusmerket Cadillac var mer prestisjefylt.
Buick har samme posisjon i GMs modellprogram i dag. Den ideelle Buick-kunden har god råd, men er sannsynligvis ikke fullt så rik at han har råd til en Cadillac, men allikevel ute etter en bil som er litt over gjennomsnittet. Buick er verdens fjerde eldste bilmerke (Oldsmobile var det nest eldste, Mercedes det eldste, og GMC er nå det eldste merket i GM-konsernet, ett år eldre enn Buick og fem år yngre enn Oldsmobile).
Buick fornyet modellprogrammet sitt i 2005. Century og Regal ble erstattet med LaCrosse og LeSabre, mens Park Avenue ble erstattet med Lucerne i 2006. Selskapet vil erstatte begge sine SUV-modeller, Rendezvous og Rainier med Enclave innen 18 måneder, mens minivanen Terraza, som selger dårlig, sannsynligvis vil gå ut av produksjon. Dette vil sørge for at merket sitter igjen med kun tre modeller i 2009.
Gjenkjennelige trekk
Buicks emblem består av tre skjold, hvert av dem posisjonert skrått til høyre for det forrige i en rett linje, inne i en sirkel. Hvis emblemet er i farger er det venstre skjoldet rødt, det midterste hvitt og det høyre blått, men det hvite er noen ganger erstattet med lys grå. Dette merket, kjent som Trishield, ble første gang benyttet i 1959 for modellåret 1960, og representerer de tre modellene i modellprogrammet det året – LeSabre, Invicta og Electra. Skjoldene er hentet fra Buicks familieskjold, som i modifisert form hadde blitt benyttet på Buick-modeller siden 1930-tallet. En versjon av det tradisjonelle merket dukket opp på Electra i 1970-årene.
En annen detalj Buick har blitt kjent for, som kan spores tilbake til 1949, er tre eller fire hull eller luftinntak på forskjermen, bak forhjulene. Kilden til dette var en spesialbygget bil (ikke bygget av Buick, men den personlige bilen til designer Ned Nickles), som i tillegg hadde blinkende lys i hvert hull, som var synkronisert med hver sin tennplugg og simulerte flammene fra eksosuttaket i et kampfly. Kombinert med bombesikte-maskoten, som ble introdusert i 1940-årene, ga hullene i skjermene sjåføren kontroll over et imaginært kampfly. De blinkende lysene ble ikke benyttet i noen produksjonsmodeller fra Buick, men hullene forble som designelementer uten noen funksjon.
De billigere modellene fikk tre hull, mens de dyrere fikk fire. Dette gjorde at toppmodellene var lett gjenkjennelige på veien. Når antallet hull ble like mange på hele modellprogrammet fikk Buick klager fra kjøperne av de dyrere modellene, og i 2003 ble hullene reintrodusert på Buick Park Avenue. Etter at Park Avenue gikk ut av produksjon fortsatte Buick tradisjonen med hull i skjermene på Lucerne. Denne brøt dog med tradisjonen, her refererte antallet hull til motoren i bilen: sekssylindrete modeller hadde seks hull, V8-modellene hadde åtte.
En annen designdetalj fra 1940-årene og frem til et stykke ut på 1970-tallet var sweepspear, en kurvet linje som løp langs hele bilens side. I begynnelsen var dette en kromlakkert gummilist som, etter at den passerte forhjulet, kurvet ned til panelet rett før bakhjulet, og deretter kurvet rundt bakhjulet i en kvart sirkel før den gikk rett bak til baklysene. I totone-farge-perioden på 1950-tallet delte linjen de to forskjellige fargene, og senere var den kurvede linjen indikert av en gummilist, eller en linje banket inn i karosseriplatene.
På 1950-tallet var små, runde kuleformede baklykter typisk for Buick. Tidlig på 1960-tallet ble baklyktene bredere og rektangulære, frem til Buick Skylark og Buick Electra i 1965, som fikk baklykter i full bredde. Siden da har brede baklykter vært et varemerke for Buick.
Et designelement som er typisk Buick, og som oftest dukker opp, er en horisonal, oval grill med mange tynne vertikale kromribber som buler utover. Dette blir av og til kalt Buicks dollarglis, spesielt på tidlige 50-tallsmodeller, som hadde tykke, høyglanspolerte ribber som kunne likne på tenner. Det kan se ut til at Buick dropper dette designelementet i fremtiden til fordel for en ny grill, sett på konseptbilen Buick Velite fra 2004 og Buick Lucerne, som ble introdusert i 2006. Den nye grillen har likheter til griller fra 1980-tallet, for eksempel Grand National.
Buicks V8-motor ble svært populær blant hot-roddere på 1950- og 1960-tallet, på grunn av sine vertikale ventildeksler, i motsetning til de vinklede dekslene på andre V8-motorer. Dette gjorde det mulig å montere Buicks motor på mindre plass, og fortsatt ha lett tilgang for vedlikehold.
Buick i New Zealand
Buick ble solgt på New Zealand frem til 2. verdenskrig, og det ble også bygget Buick-modeller på en fabrikk i Petone utenfor Wellington, men Buick ble ikke reintrodusert etter 2. verdenskrig.
Buick i Israel
I Israel importeres Buick av Universal Motors, Ltd. (UMI), som også importerer andre modeller fra GM. I modellåret 2005 ble Buick LeSabre og Buick Rendezvous solgt, mens det i modellåret 2006 er Buick LaCrosse og Buick Lucerne som selges sammen med Rendezvous.
Buick i Midtøsten
Buick ble solgt i Midtøsten frem til Buick Roadmaster gikk ut av produksjon.
Buick i Kina
Etter 1999 har en kinesisk versjon av Buick Century/Buick Regal blitt produsert og solgt i Kina, under Shanghai GM, og har vært populær blant den øvre middelklassen, noe som har etablert Buick som det mest populære bilmerket i Kina. I tillegg selger Buick of China modellene Excelle (basert på Daewoo Nubira), Buick HRV (basert på Daewoo Lacetti) og en modifisert versjon av første generasjons Pontiac Montana, som kalles Buick GL8.
I juni 2005 annonserte Buick at de skal bygge en bil kalt Buick Royaum i Australia, ment for eksport til Kina. Modellen er basert på Holden Statesman og Caprice-modellene. Buick solgte tidligere den kompakte Buick Sail, basert på Opel Corsa B, men har senere erstattet den med Chevrolet Sail. Buick har uttalt at man regner med at Kina blir det nest største markedet for merket.
I 2006 kom den kinesiske versjonen av Buick LaCrosse. De eneste forskjellene fra den amerikanske utgaven er et noe annerledes eksteriørdesign, andre motorer og et oppdatert interiør. Den posisjoneres over Regal, men under Royaum.
Buick i Taiwan
GM Taiwan ble stiftet i august 1989. Tidlig på 1990-tallet var Buick og andre GM-merker svært populære i Taiwan. Buick Park Avenue, 3. og 4. generasjon Regal og 6. generasjon Skylark ble solgt i Taiwan.
I desember 2004 signerte General Motors en avtale med Yulon, et Taiwan-basert selskap, om lisensproduksjon av Buick-modeller. I juli 2005 ble et selskap stiftet, som eies av Buick (49 %) og Yulon Motor (51 %).
Pollen
Pollenkornet består av en (hos blomsterplanter) eller flere (hos andre frøplanter) vegetative celler og en reproduktiv celle innelukket i en cellulosefylt cellevegg og en ytre beskyttende vegg (eksine). Den reproduktive cella har to kjerner: en kjerne som produserer pollenslangen og kjerne som deler seg og danner to sædceller. Når et pollenkorn lander på arret hos en blomst av samme art, vil det vokse ut en pollenslange som vokser nedover griffelen og finner veien til frøemnet. Ved kontakt med frøemnet vil de to sædcellene gjennomføre den doble befruktninga som er unik for blomsterplanter: en sædcelle går sammen med eggcella og danner en zygote som gir opphav til det kommende frøets kime og den andre sædcella går sammen med de diploide eller dikaryote endosperm-kjernene og danner det triploide endospermen.
Selv om pollenet har samme funksjon som sæden hos dyrene, noe Nehemiah Grew var den første til å finne ut av i 1676, er forskjellene store: Hvert pollenkorn inneholder en (haploid) gametofytt som produserer sædceller på et senere stadium, mens sperma hos dyr i hovedsak består av sædceller.
Pollenallergi
Noen mennesker (og dyr) utvikler allergi mot pollen fra visse plantearter. De pollentypene som har størst betydning ved pollenallergi kommer fra tresortene or, hassel og bjørk. Pollenallergi skyldes at man reagerer allergisk på visse proteiner som finnes i noen pollentyper. På fagspråket kalles pollenallergi for sesongallergisk rhinitt, på folkemunne høysnue. Kroppen reagerer på proteinet i pollen og det frigjøres histamin og andre betennelsesfremkallende substanser som resulterer i form av nysing, rennende nese og kløe i øynene.
Annet
Studiet av fossilt pollen kalles palynologi.
Sivaganga (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,341,250 innbyggere i distriktet, mot 1,155,356 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 30,99 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,52 % i 2011 mot 11,50 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 961 i 2011 mot 952 i 2001.
Taluker
I Tamil Nadu er taluk det tredje administrative nivået, under staten og distriktene. Sivaganga distrikt har 6 taluker.
Nonius
Historie
Nonius i sin nåværende form ble innført i 1631 av den franske matematikeren Pierre Vernier (1580 – 1637). En rekke land bruker derfor vernier-skala som betegnelse. Særlig innen germanske språk brukes ofte nonius etter det latiniserte navnet på den portugisiske astronomen og matematikeren Pedro Nunes (Petrus Nonius 1502 – 1578) som i 1542 fant opp en lignende metode for å oppnå høyere avlesningsnøyaktighet på et astrolabium eller astrolab.
Funksjonsprinsipp
Et noniussystem består av to skalaer, en fast og en forskyvbar, slik at den relative posisjonen til delestrekene kan sammenlignes. Skalaen på nonius har for det meste 10 delestreker med en avstand på 0,9 mm, 20 delestreker i avstand 0,95 mm, 40 delestreker på 0,975 eller 50 delestreker i avstand 0,98 mm. Under måling glir nonius enten over eller langs hovedskalaen og gjør det mulig å lese av med en oppløsning på fra 0,1 til 0,02 mm av hengig av inndeling av nonius. For det menneskelige øyet er det vanskelig å avgjøre brøkdeler av en mm uten en nonius. Det er vesentlig enklere å avgjøre når to streker står rett overfor hverandre. Dette gjør det enklere å bestemme nøyaktigheter på eller bedre. For ytterligere å lette lesbarheten er også enkelte nonier utført slik at 9 delestreker på nonien dekker 19 streker på hovedskalaen.
Det menneskelige øyet kan skille på avstander på ca. mm uten hjelpemidler. Det finnes også delinger på. Da er instrumentet gjerne utstyrt med en lupe.
Avhengig av utforming kan det ved avlesning opptre en parallaksefeil. Det inntreffer hvis det er en høydeforskjell mellom nonius og hovedskala og man ikke ser vinkelrett inn mot avlesningspunktet.
Bruk
Når en lengde måles, avleses resultatet på hovedskalaen. Som oftest faller verdien mellom to av strekene på hovedskalaen. Flytter man nå blikket over på nonius og følger denne utover vil man finne en strek på nonius som stemmer best mulig overens med en tilfeldig strek på hovedskalaen. Den aktuelle nonius-verdien blir tillegget til hovedmålet som er avlest på hovedskalaen.
Eksempler
thumb|250px|right|Nærbilde av nonius på skyvelæret over. Bildet til høyre viser et nærbilde av hovedskala og nonius fra bildet ovenfor av et skyvelære. Man ser her at den avleste verdi er 3,58 mm. Dette fremkommer ved at man først avleser at noniusskalaens 0-merke ligger mellom 3 og 4 på hovedskalaen. Når man nå følger nonius ut til høyre finner man verdien 0,58 mm der en strek på nonius stemmer overens med en strek på hovedskalaen. I dette tilfelle er det vanskelig å avgjøre om verdien er 3,58 eller 3,60. Man har her en avlesningsusikkerhet på ±0,02. I tillegg kommer usikkerheten i avsetningen av strekene, temperatur på instrumentet og annen produksjonsunøyaktighet.
right
Fylkesvei 3636
Fylkesvei 3636 går mellom Gjerdebrønnen og Bergemoen i Grimstad kommune.
Skattkista
Skattkista (1951-53) er et norsk leksikon i fire bind, utgitt av Tanum med stoffredaktørene Nic. Stang og Hjalmar Helgesen, Fridthjof Sørensen som billedredaktør, redaksjonssekretær Helga Lund Prestrud og drøyt femti fagfolk. At det var nyskapende mente forlagseier Johan Grundt Tanum, som utdypte «I de to sideløpende spalter gir den følgende: I den ene oppslagsstoff i leksikonform, i den andre artikler om emner som er viktige». Altså, 1) mange korte vanlige leksikon-artikler i alfabetisk rekkefølge (forfattet for det meste, av Hjalmar Helgesen), og 2) noen få utvalgte lange artikler som gikk i dybde (forfattet av inviterte fagfolk). Forlagssjefen poengterte også at «dette verket skal tjene som bindeledd i hjemmene mellom eldre og ungdommen». Fjerde og siste bind utkom våren 1953. Et revidert opplag i 1960 hadde følgende inndeling
Landstinget
Landstinget var det ene av den danske Rigsdagens to ting (1849–1953). Det andre var Folketinget.
Landstinget ble avskaffet ved en grunnlovsendring i 1953.
Landstinget hadde 76 medlemmer, hvorav halvparten ble valgt hvert fjerde år.
Fra 1866 til 1915 hadde landets høyere inntektsklasser privilegert valgrett til Landstinget.
Rackstadmuseet
Rackstadmuseet i Arvika er et svensk kunstmusem.
Trær og blader
Trær og blader er en bok av J.R.R. Tolkien, utgitt i 1964. Boka er oversatt av Johannes H. Berg jr. og illustrert av Lars Physant. Originalens tittel er Tree and Leaf.
Boka ses gjerne på som nøkkelen til Tolkiens forfatterskap. Dens tre deler utgjør en helhet: I essayet Om eventyrfortellinger presenterer han «subcreation»-teorien om den menneskelige skaperevnes vesen. Novellen Pirkes løvblad er en slags allegorisk illustrasjon av denne teorien, først uttrykt i diktet Mythopoeia, som utgjør bokas tredje del.
Dromedar kaffebar
Dromedar er inspirert av kaffetradisjoner fra både Italia og USAs vestkyst, og velger blant annet kaffe gjennom organisasjonen Cup of excellence.
Stolt kaffebar
I 2005 åpnet Dromedar i samarbeid med Norske Kvinners Sanitetsforening kaffebaren Stolt i Trondheim. Ungdom med rusproblemer driver stedet, og får baristautdanning.
Priser og utmerkelser
Flere baristaer fra Dromedar har også utmerkelser innen NM i baristakunst.
Åsgårdstrand Seilforening
Åsgårdstrand Seilforening (stiftet i 1935) er en seilforening fra Åsgårdstrand, som er tilsluttet Vestfold Seilkrets og Norges Seilforbund. Antall registrerte medlemmer er 220 ved begynnelsen av 2018.
Målsetning
Foreningens primære målsetning er å fremme interessen for seilsport på alle plan, spesielt ved å drive kursvirksomhet og trening for jolleseilere – nybegynnere og viderekomne, og arrangere konkurranser for joller, kjølbåter og havseilere. I tillegg er foreningen et fellesskap for seilbåteiere i Åsgårdstrand og omland.
Daglig virke
Hver tirsdag ettermiddag i sesongen arrangeres det en uformell regatta for tur og havseilere, som er åpen for alle.
Foreningen disponerer et eget klubbhus som ligger nord i Åsgårdstrand havn, samt nærliggende arealer og bryggeanlegg, samt et antall båter som brukes ved trening og i forbindelse med regatta-arrangementer. Bryggeanlegget er primært for jolleseilere og foreningens båter, men har også noen gjesteplasser for besøkende turbåter.
Baner for trening og regatta kan legges ganske nær havna, det er også mulig å legge en bane lenger ut i fjorden syd for Bastøya, hvor det normalt er noe mer vind. Baner for tur og hav-seiling arrangeres på faste merker som legges ut i begynnelsen av hver sesong.
Medlemskap er åpent for alle interesserte, enten de er aktive seilere eller ikke. Klubbhuset har utmerkede selskapslokaler, der medlemmer har fordeler ved leie.
Heidi Range
Heidi India Range (født 23. mai 1983 i Liverpool, England) er en britisk soul/R&B-sanger som er medlem i (jente-) sangtrioen Sugababes siden 2001. Før hun ble med i Sugababes var hun et av de originale medlemmene i europopgruppa Atomic Kitten, der hun også starta sin musikalske karriere. Heidi slutta i Atomic Kitten i 1999 fordi hun heller ville synge R&B. Etter at Siobhan Donaghy forlot Sugababes i 2001, møtte Heidi opp for en audition, og sang og dansa. Keisha Buchanan og Mutya Buena ble imponert, og valgte Heidi til «følgesvenn».
Marianne Skjulhaug
Marianne Skjulhaug (født 1964) er en norsk sivilarkitekt MNAL. Fra 1. august 2021 er hun ansatt som dekan ved Fakultet for arkitektur og design ved NTNU. Dette er en åremålsstilling for fire år.
Hun var rektor ved Bergen arkitektskole i perioden 2007–2011 og har tidligere arbeidet i Norconsult og Asplan Viak med byplanlegging. Hun er visepresident i Europan Norge.
Forskrift om internkontroll
Det finnes en rekke forskrifter som omhandler internkontroll. Noen av disse er:
Adrianus Johannes Simonis
Adrianus Johannes (Ad) Simonis  (født 26. november 1931 i Lisse i Nederland, død 2. september 2020 i Voorhout) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Utrecht i Nederland. Simonis var også metropolitt for den nederlandske kirkeprovins. Hans valgspråk var Ut cognoscant te («at de kjenner deg»).
Bakgrunn
Adrianus Simonis var den eldste i en familie med elleve barn. Han studerte filosofi og katolsk teologi i Hageveld og Warmond. Den 15. juni 1957 ble han presteviet i bispedømmet Rotterdam, og han virket deretter som sjelesørger (kapellan) i to menigheter. Fra 1966 til 1969 spesialiserte seg i nytestamentlig eksegese i Roma.
Biskop
Den 29. desember 1970 ble han utnevnt av pave Paul VI til biskop av Rotterdam som Martinus Jansens etterfølger, og 20. mars 1971 fulgte innvielsen som ble foretatt av kardinal Alfrink, mgr. Petrus Moors og mgr. Johannes Bluyssen. Denne utnevnelsen var omstridt. Siden den nederlandske katolske kirke gjennom pavens bulle Ex qua die arcano av 4. mars 1853 hadde fått egen erkebiskop, hadde Vatikanet gitt de nederlandske bispedømmene retten til å fremlegge tre navn for paven når en ny biskop skulle utnevnes. Ved å utnevne Simonis ble denne forretten satt til side. Utnevnelsen falt heller ikke i god jord hos de øvrige nederlandske biskopene, noe som var en følge av at bispekollegiets politikk var mer progressiv enn i mange andre kirkeprovinser.
Etter at Paul VI ble innsatt som pave i 1963 ønsket Vatikanet å tilrettevise det nederlandske bispekollegiet som hadde tillatt og forsvart flere radikale endringer. I 1960-årene var det rett nok flere radikale kirkeprovinser i Europa, men det nederlandske kunne gjennomføre endringer takket være et samstemt bispekollegium. Ved utnevnelsen av den mer konservative Simonis ble dette endret.
Erkebiskop
27. juni 1983 ble Simonis først utnevnt til erkebiskop-koadjutor av Utrecht med rett til å etterfølge den sittende biskopen, og 3. desember samme år etterfulgte han Johannes Willebrands som erkebiskop av Utrecht og ifølge tradisjonen leder for den nederlandske biskopskonferansen. Som erkebiskop av Utrecht var han samtidig den nederlandske kirkeprovinsens metropolitt, og dermed den eneste nederlandske biskopen med rett til å bære pallium. Han er dessuten storkansler for det teologiske fakultetet ved Radboud Universitetet i Nijmegen.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal og kardinal-prest i basilikaen San Clemente av pave Johannes Paul II 25. mai 1985.
Hans fremste oppgave var å føre den nederlandske kirken tilbake til en Romatro kurs. Som kardinalerkebiskop tok han parti mot den politiske utviklingen i liberal retning som legalisering av aktiv dødshjelp, liberalisering av abortloven, innføring av kjønnsnøytrale ekteskap og nedbygging av asylsøkeres rettigheter. I misbruksskandalen fikk også Simonis kritikk, blant annet fordi han gjeninnsatte en dømt misbrukerprest i sjelesorgen etter en positiv psykologisk rapport. Etter at denne presten ble tatt igjen, innrømmet Simonis at han hadde vært for godtroende.
Selv om Adrianus Simonis ble regnet til de konservative i 1970, var det ikke synlig i hvordan han styrte Utrecht. Liturgiske eksperimenter og moderniserende endringer innen kirken ble gjennomført med hans velsignelse. Simonis holdt for eksempel foredrag i en av Utrechts frimurerlosjer under en serie forelesninger om frimureri og trossamfunn selv om den katolske kirke har et tydelig forbud mot medlemskap og støtte av disse foreningene.
Etter Johannes Paul IIs død i 2005 reiste han til Roma for å delta i begravelsen. I det etterfølgende konklavet var han den eneste nederlenderen med stemmerett da kardinal Joseph Ratzinger ble valgt til pave.
I mars 2006 bekjentgjorde han at han, i tråd med den katolske kirkeretten, ville fratre som erkebiskop i løpet av sommeren. I november 2006 ville han fylle 75 år. 13. november 2006 meldte avisen de Volkskrant at Simonis hadde sendt sin avskjedssøknad til Vatikanet. 14. april 2007 ble det gjort kjent at pave Benedict XVI hadde akseptert kardinalens avskjedssøknad. Kardinal Simonis var apostolisk administrator, med alle en biskops rettigheter, frem til 26. januar 2008 da hans etterfølger monsignore Eijk etterfulgte ham som erkebiskop av Utrecht.
Ved hans avskjed som erkebiskop og leder for den nederlandske biskopskonferansen 8. desember 2007 ble Simonis utnevnt til ridder av første grad, Grootkruis, i Oranje-Nassau-ordenen. Han var fra før ridder av Den nederlandske løves orden.
Siden hans emeritat i 2008 sluttet han seg til Focolarebevegelsen og bodde i et av bevegelsens hus.
Død
Simonis døde 2. september 2020 på et pleiehjem i Voorhout.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Espen Brodin
Espen Brodin (født 1954 i Oslo) er en norsk forretningsmann og IT-grunder.
Brodin startet Fast Search & Transfer ASA i 1997 og var administrerende direktør fra 1997 til våren 2000. Han var storaksjonær i samme selskap. Brodin er utdannet filosof og innen teknologi (NTH). Han ledet tidlig et forskningsprosjekt på Wittgenstein hvor søk i tekster var sentralt. Har hatt sentrale stillinger i blant annet Accenture, Kreditkassen og Bankenes Betalingssentral. Etter Fast satset han på selskapet Fastweb, hvor han også var styreformann og tapte mye penger sammen med Øystein Tvenge.
Shayan
Shayan er et navn som stammer det opprinnelig fra Iran. I Norge er det 55 personer med Shayan som fornavn.
Samos
Samos (gresk: Σάμος) er en gresk øy i det sørøstlige Egeerhavets østkyst og ligger sør for Khíos, nord for Patmos og øygruppen Dodekanesene, og rett utenfor kysten av Tyrkia. Øya er skilt fra det tyrkiske fastlandet av Mykalesundet som 1,6 km bredt.
Øya er et prefektur i periferien Nordlige egeiske øyer. Samos har 32,977 innbyggere per 2011.
Samos var et selvstendig fyrstedømme fra 1835 til det ble forent med Hellas i 1912.
Historisk bakgrunn
I antikkens Hellas var øya et sentrum for jonisk kultur og var en mektig bystat. Helligdommen Heraion, i dag tilhørende UNESCOs verdensarven, og omfatter også Eupalinos tunnel, et underverk av antikk ingeniørkunst. Den store matematikeren og filosofen Pythagoras ble født på Samos. Det samme var filosofen Epikuros og astronomen Aristarkhos. Samos produserte en vin som var ettertraktet i antikken og som fortsatt framstilles.
Samos grunnla kolonien Perinthua ved Marmarahavet. Det er flere byer på Samos, og Vathi (av turister også kalt Samos by) er Samos hovedstad. I antikken var den varme lille havnebyen Tigani (som betyr «stekepanne») hovedstaden på Samos. Etter Pythagoras ble byen omdøpt til Pythagorion. I den nest største byen, Karlovasi og i Votsalakia kan man finne to av flere huler som Pythagoras gjemte seg i da han var på flukt fra en tyrann. Pythagoras rømte senere til Italia. I gresk mytologi regnes Samos som fødestedet til gudinnen Hera, Zevs’ hustru. Det var også et Heratempel som ble bygd ca. 570 f.Kr. I det arkeologiske museet i Samos by er det mange funn fra utgravninger ved Heratemplet.
Geografi
Øyas areal er på 478 km²; 43 km lang og 13 km bred. Den er adskilt fra Tyrkia av Mykalesundet som er tilnærmet 1,6 km bredt.
Geologi
Samos er bygd opp av overveiende metamorfe bergarter, som marmor. I et belte sør–øst i den midtre delen av landet finnes lavere land. Kystsonen veksler mellom klipper og sandstrender. Det er to store fjell, Ampelos og Kerkis (i antikken kalt for Kerketeos). Sammen er de referert til som Karvounis. Ampelos er det største fjellområdet av de to, og er opp til 1095 meter høyt. Fjellmassene i Kerkis er langt mindre, men er likevel høyere, opp til 1434 meter. Geologisk er fjellene en fortsettelse av Mykalefjellkjeden på det tyrkiske fastlandet. De viktigste slettene er Vathi, som ligger i nordøst og Karlovasi i nordvest. Pythagoreio ligger i sørøst og Marathokampos i sørvest.
Jorden er fruktbar, og det er en større andel trær enn det som er vanlig på greske øyer, blant annet mange sypresstrær som er med på å holde på jordas fuktighet. En stor andel av øya er dekket av vindyrking som produserer vin fra muskat (druer). Kultiveringen av vin har vært en viktig aktivitet siden minst 1200 f.Kr. Vinprodusentene gikk sammen i 1934 i et kooperativ, UWC Samos, for eksport av vin utenlands. Den gjennomsnittlige produksjon er på rundt 5 000 000 liter mens rundt 70 prosent blir eksportert.
Dyre- og fugleliv
Det er en mange dyrearter på Samos blant annet
En finner også rosenflamingo (Phoenicopterus roseus).
I farvannene rundt er det munkesel (Monachus monachus). Middelhavsmunkesel blir omkring 2,4 m lang og veier typisk omkring 300 kg. Hannene har mørk brun til sort pels, mens hunnene er mer grålige i fargen. De er utrydningstruet.
Klima
Øyas generelle klima er typisk middelhavsklima - mildt og vått om vinteren, samt varmt og tørt om sommeren.
Samos er et av de aller mest solrike stedene i Europa med bortimot 3300 timer solskinn årlig, eller 74 prosent av dagtiden.
Gjennomsnittstemperaturen er høyest i juli og august med en normal på om lag 28 ℃, og lavest i januar og februar med om lag 10 ℃.
Mest nedbør er det i desember og januar, da det normalt er om lag ti dager med nedbør per måned. Det er sjelden nedbør fra juni til september.
Næringsliv
Næringslivet på Samos er hovedsakelig basert på jordbruk og turisme. Det sistnevnte har vokst jevnlig siden tidlig på 1980-tallet. De fremst jordbruksproduktene er druer, honning, oliven, olivenolje, sitrusfrukter, tørket fiken, og mandel, foruten også blomster. Muskat er den viktigste vindruen. Vin fra Samos eksporteres under flere benevnelser. Øya er også kjent for sin tobakksindustri og keramikk.
Samos er populær for utenlandske turister, som ofte er der på sjarterturer. Høysesongen er juli og august, men turister kommer til Samos hele tiden mellom april og oktober. På øya er to verdensarvsteder, Pythagoreion og Heraion. Eupalinos tunnel er også et populært turistmål. Øya har mange strender. Fram for alt på øyas sørlige og østlige deler er turismen påtagelig.
Arkitektur
Samos har to unike kultur- eller naturhistorisk miljøer som ifølge UNESCO kan fortelle noe om jordens eller menneskenes historie, og som er med på listen av vår verdensarven:
Kultur
Fra opprinnelig å ha arbeidet hardt for kun å overleve dagen, har innbyggerne på Samos en rik kultur og tradisjon. Mange av innbyggernes gamle tradisjoner er beholdt, som tradisjonelle sanger og danser, gamle dikt, fester samt kiskekiou, en matrett som blir spist etter den gresk ortodokse gudstjenesten.
Det er flere organisasjoner og personer som arbeider for samle inn og bevare øyas gamle kultur.
Samos er lokalisering av to steder som er listet i 1992 av UNESCO som en del av verdensarven: tempelet Heraion på Samos og det arkeologiske stedet Pythagoreion.
Regionalt styre
Provinsen Samos (gresk: Επαρχία Σάμου) var en av provinsene i prefekturet Samos, og den hadde det samme området som dagens regionale enhet. Den ble nedlagt i 2006.
Samos har søsterbyen Samo (på gresk kalt Samos) i Calabria i Italia.
Antikken
I antikken var øya et senter for jonisk kultur og velstand, kjent for sin vin og sin røde keramikk. Den mest kjente bygningen var Heraion, et arkaiske tempelet i jonisk søyleorden for gudinnen Hera.
For Samos tidligste historie er den litterære tradisjonen særdeles mangelfull. Tradisjonen vil ha det til at i løpet av de store folkevandringer kom det jonisk befolkning som hadde sin opprinnelse i Epidauros i Argolida. Samons ble en av de tolv medlemmene i det joniske forbund. På 600-tallet f.Kr. hadde Samos blitt et av de ledende kommersielle senter i Hellas. Denne tidlige framgangen synes å ha sin årsak i øya strategiske posisjon til de viktigste handelsrutene, blant annet for import av tekstiler fra det indre Anatolia. Samos utviklet en omfattende oversjøisk handel med egne skip. De utviklet handel med befolkninger som bodde rundt Svartehavet foruten også med Egypt, Kyrene (Libya), byene Korint og Khalkis. Dette førte til at de utviklet bitter rivalisering med Miletos. Samos var i stand til få sin framtredende posisjon til tross for den voksende makten til Perserriket ettersom de var alliert med Egypt og var beskyttet av den egyptiske flåten. Det hevdes også at det var sjøfolk fra Samos som var de første grekere som nådde Gibraltarstredet.
Striden mellom Miletos og Samos brøt ut i full konflikt under den lelantinske krig på 600-tallet f.Kr. På denne tiden frambrakte samoserne i nyvinning gresk marinekrig, bruken av trirem. Resultatet av denne konflikten var at Miletos bekreftet sitt herredømme i de østlige havene, men på 500-tallet hadde Samos posisjon som øy beskyttet dem mot persisk aggresjon mens derimot Miletos ble angrepet. I tiden rundt 535 f.Kr., da det eksisterende oligarki ble veltet av tyrannen Polykrates, hadde Samos nådd høydepunktet i sin vekst og framgang. Dens flåte ikke bare beskyttet mot invasjon, men hersket over Egeerhavet. Byen var blitt utsmykket av offentlige arbeider, og dens skulptører, metallarbeidere og ingeniører hadde høyt omdømme.
Eupalinos tunnel
På 500-tallet f.Kr. ble Samos styrt av den kjente tyrannen Polykrates. I løpet av hans styre gravde to arbeidslag, ledet av ingeniøren Eupalinos, en tunnel gjennom fjellet Kastro for å bygge en akvedukt som kunne gi ferskvann til antikkens hovedstad på Samos. Det var en forsvarsmekanisme av stor betydning, og ettersom den gikk under jorden var det ikke lett å oppdage av en fiende som kunne kutte den av. Eupalinos' tunnel er særskilt bemerkelsesverdig da den er den nest tidligste tunnel i historien som grav fra begge ender på metodisk vis. Den første var Hiskias tunnel i Jerusalem. Med en lengde på 1 km er Eupalinos' underjordiske akvedukt i dag vurdert som et mesterverk innenfor antikkens ingeniørkunst. Akvedukten er i dag en del av Pythagoreion som er listet av UNESCOs verdensarven.