cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nottoway County
Nottoway County er et fylke i den amerikanske delstaten Virginia.
Ortler-Alpene
Ortler- eller Ortles-Alpene er en den nesthøyeste fjellkjeden i Øst-Alpene (etter Berninagruppa). De ligger i grenseområdet mellom de tre nord-italienske provinsene Syd-Tirol, Trentino og Sondrio. Ortler-Alpene hører geologisk sett til De sydlige kalkalper. Alpinistisk regnes de derimot ofte til Sentral-Alpene, både på grunn av sin høyde og fordi de ligger nokså nær Alpenes hovedkam.
Avgrensning
Ortler-Alpene begrenses
En alternativ vestre grense går fra Bormio langs Fraelepasset, elven Spöl og Fuornpasset, omfatter altså (på «bekostning» av Livigno-Alpene) litt større sveitsiske andeler.
Topper
De høyeste toppene i Ortler-Alpene er:
Daler
Fra Bormio i vest strekker Valfurva seg langt inn i Ortler-Alpene. Her ligger bl.a. vintersportsstedet Santa Caterina Valfurva.
Nord i Ortler-Alpene ligger noen sidedaler av Vinschgau, nemlig Sulden- med Trafoital, Martelltal og Ultental. Val di Rabbi og Val di Pejo, som ligger syd i Ortler-Alpene, er sidedaler av Val di Sole.
Geologi
Ortlermassivet består av et 1000 meter tykk sedimentlag av kalkstein og dolomitt. Flere steder kommer imidlertid det underliggende krystalline laget til synet, som her hovedsakelig består av kvartsfyllitt, i mindre grad også gneis. Helt i nord kommer et enda dypere lag opp i dagen, som inneholder marmor, som blir utvunnet ved Laas i Vinschgau.
Natur, kultur og historie
På nordsiden av Ortler-Alpene ligger tregrensen på over 2000 moh. og utgjøres hovedsakelig av sembrafuru og edelgran. På sydsiden ligger tregrensen betraktelig lavere. Over tregrensen finner man bl.a. mange søterotarter og alperose.
Store deler av Ortler-Alpene er vernet som nasjonalpark.
Ortlermassivet var lenge en uovervinnelig barriere og utgjør helt siden folkevandringstiden språkgrensen mellom det retoromanske (og senere tyske) språkområdet i nord og italiensken i syd. Det eneste veipasset over Ortler-Alpene, Stilfspasset, ble bygget ut på 1820-tallet og hadde storpolitiske bakgrunner (Lombardia var blitt østerriksk). I motsetning til mange andre fjellpass (f.eks. Umbrailpasset vest for Ortlergruppa) har altså Stilfspasset ikke hatt noen historie som lokal handelsrute.
Under den første verdenskrig passerte sydfronten langs Ortlermassivets høyfjell. Det representerte dermed Europas høyest beliggende frontavsnitt.
Sylvester I (pave)
Sylvester I var pave fra 31. januar 314 til sin død 31. desember 335.
Bakgrunn
Ifølge Liber Pontificalis (Paveboken) ble han født i Roma som sønn av Rufinus. Legendesamlingen Vita beati Sylvestri angir at morens navn var Justa.
Pave
Da pave Miltiades døde, ble Sylvester valgt til hans etterfølger og forble på pavestolen i 21 år. Dette var på Konstantin den stores tid, da kirkens offentlige stilling ble betraktelig styrket. Dette har vært merkbart i Roma; det er derfor uheldig at faktisk informasjon om Sylvesters pontifikat er så sparsom. En tidlig legende beretter at Sylvester og keiser Konstantin var nære venner, men dette rimer dårlig med historiske fakta. Legendene om Sylvester ble spredt spesielt med Vita beati Sylvestri, som også fantes i øst og er blitt bevart på gresk, syriansk og latin i Constitutum Sylvestri, en apokryf tekst om en påstått synode i Roma. I legendesamlingen forbindes pave Sylvester med det falske romerske keiserediktet «den konstantinske skjenkelse», Donatio Constantino. Ifølge dokumentet overdro keiser Konstantin til pave Sylvester og hans etterfølgere herredømmet over byen Roma og hele Vestromerriket. Det er en ren forfalskning som hevder at keiser Konstantin ble spedalsk, men helbredet av den forfulgte kristne Sylvester, og derfor lot seg døpe. Keiserens gavebrev («skjenkelsen») skal ha uttrykt hans takknemlighet for helbredelsen, og det nevnte konsil ble følgelig avholdt med 275 biskoper i Roma. Alt dette er helt uten noe historisk belegg, men tjente som legitimering av pavens krav på politisk makt og autoritet over verdslige herskere.
«Det konstantinske gavebrev» ble holdt for å være ekte gjennom middelalderen, selv om man i senmiddelalderen begynte å mistenke at det ikke kunne stamme fra Konstantins tid (300-tallet). Uavhengig av hverandre kom flere lærde rundt 1450 til at gavebrevet måtte være en forfalskning; resultatet av en ny, kritisk måte å tenke og lese på, også blant kirkens egne menn. I England var det Reginald Pecock (ca 1395-ca 1461), biskop av Chichester, som satte opp åtte beviser for at gavebrevet ikke kunne være ekte, for om det hadde vært ekte, ville det vært omtalt «i en sikker og troverdig beretning eller krønike». Noen slik samtidig omtale fant ikke biskop Reginald noe sted. Lorenzo Valla plukket fra hverandre «gavebrevet» ved å påpeke feilaktige beskrivelser av gjenstander, og språklige uoverensstemmelser med faktiske tekster fra 300-tallet: «Du taler som en barbar og vil ha meg til å tro at dette er en tale av Konstantin!»
Ediktet stammer trolig fra rundt 800. En eldre variant av legenden tilkom muligens allerede under Symmachus mellom 501 og 508.
Under Sylvesters pontifikat ble det oppført flere nye kirker i Roma av keiser Konstantin, spesielt Lateranbasilikaen og dets baptisteri rett ved det palasset som hadde tilhørt imperiet, men der paven nå residerte, Santa Croce-basilikaen, Peterskirken på Vatikanhøyden, og flere gravkirker over martyrers graver. Uten tvil deltok paven i oppførelsen av disse kirker.
Sylvester er fremfor alt knyttet til tittelkirken St. Martin og Sylvester (kjent som titulus Equitii fordi tomten skal ha vært en gave fra presbyteren Equitius, og fremdeles står i bydelen Monti. Dagens basilika San Martino ai Monti har en grunnmur som tilhører en romersk villa fra 200-tallet der krypten er intakt. Gateløpet til antikkens clivus (= kleiv) Suburanus (den nåværende via in Selci) snor seg fortsatt opp fra Forum Romanum til området ved Santa Maria Maggiore. Under årets fire Maria-høytider gikk prosesjonene forbi titulus Equitii, og senere ble San Martino bygd ovenpå den.
Heller ikke kan det betviles at paven deltok i utviklingen av liturgien i Romas kirker. Under hans pontifikat ble også de første martyrologier nedtegnet. Han knyttes også til grunnleggelsen av den romerske sangskole. På Via Salaria bygde han gravkirken over Priscillas katakomber, som først ble utgravd mot slutten av 1800-tallet.
Han ble begravd i denne kirken, gravd opp igjen i 762 og flyttet til kirken San Silvestro in Capite av pave Paul 1.
Silvester æres som helgen i den katolske kirke, og hans festdag angis i Depositio episcoporum som 31. desember; kilden tilkom straks etter hans død og samstemmer med Philocalus' kalender.
Hermann Gran
Hermann Gran (født 22. februar 1944) er en norsk TV-produsent og regissør tilknyttet NRK. Han er film- og TV-utdannet i London (LSFT/LFS) og Glasgow.
Sylvester I (pave)
Pave
Johanneskapellet i Nidarosdomen ble 26. november 1161 viet til døperen Johannes det er oppkalt etter, Vincent av Zaragoza og pave Sylvester av erkebiskop Øystein Erlendsson. At pave Sylvester var tatt med, skyldtes sagnet om det konstantinske gavebrevet.
Bonjour
Bonjour er Apples betegnelse for sin versjon av IETFs Zeroconf protokoll. Den er benyttet i Apples operativsystem Mac OS X (fra og med versjon 10.2). Bonjour het tidligere Rendezvous, men fikk nytt navn etter en disputt om rettighetene til bruken av det navnet. Selv om Bonjour/Rendezvouz er en ny tjeneste ligger det relativt gammel teknologi bak DNS over IP.
Sylvester I (pave)
Pave
Han er også blant pavene som omtales i de norrøne helgensagaene.
Mait Riisman
Mait Augustovisj Riisman (russisk: Майт Августович Рийсман, født 23. september 1956 i Tallinn i nåværende Estland, død 17. mai 2018 i Moskva) var en sovjetisk vannpolospiller som deltok i De olympiske leker i 1980 i Moskva. Riisman ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL i 1980 i Moskva. Han var med på det sovjetiske laget som vant vannpoloturneringen foran Jugoslavia og Ungarn. Riisman rspilte åtte kamper og scoret fire mål i OL-turneringen.
Bonjour
Bonjour benyttes blant annet i programmene iTunes og iPhoto for å dele innhold (bilder og lyd) mellom brukere på samme lokalnettverk. Den blir også brukt av snakkeprogrammet iChat for å finne andre iChat-brukere på lokalnettverket.
Uten spesiell DNS-konfigurasjon fungerer bare Bonjour på det samme subnettet. Det er en utbredt feiloppfatning at tjenesten virker over Internett. Tjenestene er bare tilgjengelig for brukerne på det samme lokalnettverket (LAN), som vanligvis er et forholdsvis lite område (for eksempel en studentby eller en mindre bedrift).
Hermann Gran
Produsent
Han begynte sin karriere som producer for «Idebanken» med Erik Bye. Senere samarbeidet han med Knut Bjørnsen i underholdningsserien Avspark, og produserte flere underholdningsprogram før han ble ansatt i NRKs barne- og ungdomsavdeling. Gjennom mer enn 45 år hadde han delansvar for mange hundre barne-TV-produksjoner, blant annet Tre-fire-fem (serien som introduserte figuren Labbetuss), Portveien 2, Blikkbåx med figurene «Bitten» og «Reidar» og Sesam Stasjon. Han var også delansvarlig for utviklingen og oppfølging av produktutvikling til Sesam Stasjon-serien.
Han var med på å starte NRKs TV-program Etter skoletid, som produsent og prosjektleder.
I 1972 produserte han den første serien med informasjon om innholdet i «fjellvettreglene». I disse første programmene ble melodien Daydream benyttet som kjenningsmelodi, og denne kjenningsmelodien har blitt gjenbrukt i NRKs senere produksjoner med fjellvettreglene.
Han samarbeidet også med Thorbjørn Egner på en rekke TV-produksjoner. Han laget også en rekke programmer i fjernsynsserien Newton.
Til sammen har Hermann Gran produsert nærmere 900 titler i alle genre, både drama, dokumentar, underholdning, opplysningsprogram og ikke minst barne- og ungdomsprogram. Produsert på film, studio/OB og som direktsendinger for NRK gjennom 47 år.
Regi
Hermann Gran begynte sin regi-karriere som produsent for Erik Bye i NRKs programpost Idebanken. Han arbeidet deretter som produsent i samarbeid med Knut Bjørnsen, Børt-Erik Thoresen og en rekke andre fjernsynsprofiler på 1970-tallet.
Han fortsatte deretter i Barne-og Ungdomsavdelingen i NRK, og hadde i samarbeid med Bo Wærenskjold regien på barne-TV-serien Stian med sekken, som første gang ble sendt på NRK i 1974. I 1979 hadde han regiansvaret for serien Slik er det inni, der det ble forklart hvordan ulike tekniske innretninger, fartøyer og annet virket. Serien tok blant annet for seg et passasjerskip, en oljeplattform, en jumbojet, romfergen Colombia og Det kongelige slott.
Han hadde etterhvert regiansvar for nærmere 900 TV-sendinger.
Jeddah Formel 2 2023
Jeddah FIA Formel 2-runden 2023 var et motorracerarrangement som ble holdt 18. og 19. mars 2023 på Jeddah Corniche Circuit, Jidda, Saudi-Arabia. Det var den andre runden av Formel 2-mesterskapet i 2023, og ble holdt som en støtteserie for Saudi-Arabias Grand Prix 2023.
Kvalifisering
Noter:
Feature løp
Noter:
Parents
Parents er et amerikansk månedlig magasin utgitt av Meredith Corporation med stort opplag som inneholder vitenskapelig informasjon om barns utvikling som er rettet mot å hjelpe foreldre med å oppdra barna. Magasinet kommer også ut i en fransk utgave.
Greskkypriot
Greskkypriotene utgjør rundt 77 prosent av befolkningen, men besitter omtrent 59 prosent av øyas landområde etter at Tyrkia invaderte og okkuperte den nordlige delen av øya i 1974. Greskkyprioter er hovedsakelig medlemmer av Den ortodokse kirke på Kypros, en autokefal ortodoks kirke på Kypros som er en av de eldste autokefale kirkene i verden, og fikk sin uavhengighet fra patriarken i Antiokia i 431. Kirken på Kypros omfatter større grupper enn kun de greskortodokse, og i henhold til Kypros' konstitusjon av 1960, omfattes også arabisktalende kristne maronitter, kypriotiske armenere og romersk-katolikker («latinere») som ble gitt valget å bli omfattet i den ene eller andre av to utgjørende samfunn (den gresk eller den tyrkisk), og som til sist stemte ved valg for å tilhøre det greskkypriotiske samfunnet.
Julissa Reynoso Pantaleon
Julissa Reynoso Pantaleón (født 2. januar 1975 i Salcedo i Den dominikanske republikk) er en dominikanskfødt amerikansk advokat og diplomat. Hun er stabssjefen til førstedame Jill Biden.
Bakgrunn
Julissa Reynoso kom med familien som innvandrere til USA i 1982. De bosatte seg i South Bronx i New York City. Hun tok bachelorgrad i offentlig forvaltning ved Harvard University, mastergrad i utviklingsstudier ved University of Cambridge, og til slutt den juridiske doktorgrad ved Columbia Law School.
Karriere
Hun var først advokat i advokatfirmaet Simpson Thacher & Bartlett LLP i New York, med tyngdepunkt innen International Arbitration and Antitrust Law. Hun arbeidet som skrankeadvokat og internasjonal voldgiftspartner i det internasjonale advokatfirmaet Winston & Strawn LLP. Hun var tidligere partner med Chadbourne & Parke LLP, og praktiserte i firmaets internasjonale voldgifts- og Latin-Amerika-grupper.
Hun har bidratt i judidiske fagtidsskrifter og skrev også i pressen.
Etter at hun fra 2006 hadde vært Deputy Director i Office of Accountability i New York City Department of Education (NYCDOE), ble hun den 16. november 2009 Deputy Assistant Secretary for Sentralamerika, Karibia og Cuba i Bureau of Western Hemisphere Affairs i USAs utenriksdepartement.
Reynoso var også tilknyttet fakultetet ved Columbia University School of Law og School of International and Public Affairs.
Fra mars 2012 til desember 2014 var hun USAs ambassadør i Uruguay.
Arkitekturåret 1498
Arkitekturåret 1498 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1498.
Coca-Cola uten sukker
Coca-Cola uten sukker, tidligere Coca-Cola Zero Sugar, er en sukkerfri brus produsert av The Coca-Cola Company.
Historie
Coca-Cola Zero Sugar ble lansert i 2016 og erstattet Coca-Cola Zero. Til tross for økende salg, ble Coca-Cola Zero erstattet av Coca-Cola Zero Sugar, som skulle smake mer likt klassisk Coca-Cola. Mange forbrukere av Coke Zero var misfornøyd med forandringen.
Coca-Cola Zero Sugar ble først utprøvet i Storbritannia i april 2016, og planen var å rulle den ut til andre land de påfølgende månedene. Mange fans av Coke Zero reagerte negativt. The Washington Post bemerket at Coke Zero var svært populær, og at fans sammenlignet forandringen med lanseringen av New Coke i 1985.
I 2018 ble Coca-Cola Zero Sugar-merket faset ut til fordel for det ordinære Coca-Cola-merket med røde etiketter og et sort felt med teksten «uten sukker». Den skiftet samtidig navn til det nåværende. The Coca-Cola Company omtalte dette som et sine største merkevaregrep noensinne. Innholdet ble ikke endret. Smaken ble imidlertid endret i 2021.
Logo
Den tidligere logoen til Coca-Cola Zero Sugar bestod av Coca-Cola-logoen i hvit skriveskrift, med ordene zero sugar under i svart. Ordet zero var i minuskler i skrifttypen Avenir; ordet sugar var i majuskler. Disse ordene var på en rød runding med svart bakgrunn.
Marit Meyer
Marit Helene Meyer (født 8. juni 1973) er en norsk politiker, organisasjonskvinne og byråkrat. Siden februar 2018 er hun generalsekretær i Venstre.
Meyer var 2001-2005 politisk rådgiver i Justisdepartementet, for justisminister Odd Einar Dørum. Hun var politisk rådgiver i Venstres stortingsgruppe 2005-2006.
2006-2009 var Meyer seniorrådgiver i Landinfo (UDI) og 2009-2012 var hun kommunikasjonssjef i Akademikerne. I årene 2012-2018 var Meyer kommunikasjonssjef i Statped.
Meyer er fra 2015 kommunestyrerepresentant i Asker. Hun har tidligere bl.a. vært sentralstyremedlem i Norges Unge Venstre og Norges Venstrekvinnelag.
Meyer er utdannet master i sosialantropologi fra University of Manchester og har en cand-mag. fra Universitetet i Oslo.
Himalayatahr
Himalayatahr (Hemitragus jemlahicus) er en monotypisk art i den monotypiske slekten Hemitragus, som videre inngår i tribuset sauer og geiter (Caprini) i kvegfamilien (Bovidae). Arten er naturlig utbredt i fjellregioner i Himalaya (Kina, India, Nepal og kanskje Bhutan), Asia. Den har dessuten blitt introdusert med ville bestander på Sørøya i New Zealand og til Wes-Kaap i Sør-Afrika.
Biologi
Bukkens vinterpels inkluderer ei lang ragget man og er ellers også ganske lang, tett og ullen over det meste av kroppen. Dekkhårene er rødlige til mørkebrune og har tett underull nærmest huden. Manen er en del lysere og noe mer rødlig enn resten. Nedre del av flankene og ekstremitetene er dekket av mørk, nærmest sort pels. Også hodet er ganske mørket hos bukkene. Geit mangler man og er generelt lysere og mer rødlig i fargen. Hun mangler også fargevariasjonene bukkene har. Sommerpelsen er kortere og bukkene har mindre prominent man og blir ellers en del lysere.
Habitatet består av bratte, steinete fjellskråninger, typisk i høyder på omkring 3 000–4 000 moh. og med skog, buskmark (spesielt rhododendron), skrubb og gressletter.
Himalayatahr lever normalt i blanda grupper på omkring 15 dyr, men flokker på opp mot 80 dyr har blitt registeret. Eldre bukker er imidlertid typisk solitære. Dyra er svært sky og váre. Arten er mest aktiv på morgenkvisten og rundt solnedgang, mens de gjerne tilbringer resten av dagen hvilende blant kampesteiner og vegetasjon. Himalayatahr liker ikke snø og holder seg derfor under snøgrensa, typisk helt ned mot 2 200 moh, og følger etter den oppover etter hvert som snøen smelter.
Lite er kjent om paringstiden og brunsten, annet enn at den begynner i oktober og varer til ut i januar. Bukkene konkurrerer om rette til å pare seg, men kampene er ikke spesielt voldsomme. Geita går drektig i cirka 7 måneder og føder normalt kun ett kje, og bare sjelden to. Killingene avvennes rundt seks måneder gamle.
Inndeling
Inndelingen følger Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives av Castelló (2016).
Edward Barker
Liv og karriere
Barker ble født i Birmingham, studerte ved Moseley School of Art før han ble med på et avantgardistisk kunstprosjekt, Birmingham Arts Lab. I 1969 ble han rekruttert av Graham Keen for å bli en del av redaksjonen av undergrunnsavisen International Times (IT). Her introduserte han en fast tegneserie, The Largactilites – «en samling av kjegleformede vesener som gjorde svært lite og sa enda mindre». I 1970 ble han tilbudt muligheten å tegne serier for avisen The Observer, men fikk øyeblikkelig kritikk for dens tittel, «The Largactilites» – «Largactil» (også kjent som klorpromazin eller thorazine), et legemiddel som demper psykotiske symptom ved for eksempel schizofreni). Seriens navn ble derfor endret til «The Galactilites» (som refererer til et mineral, galaktitt). Etter et par uker ble Barker fristilt fra sin kontrakt med avisen etter å ha tegnet en tegneseriestripe på fire ruter som besto utelukkende av horisontale streker. Det ble også den første tegneserien som ble trykket i «Pseuds Corner» hos vittighetsmagasinet Private Eye.
Han fortsatte å arbeide for ulike undergrunns- og musikkaviser, blant annet IT og New Musical Express, men formga også en rekke musikkalbum og utga tegneseriehefter. Blant heftene var også Edward's Heave Comics, som utkom under den konservative regjeringen til Edward Heath, og Nasty Tales, utgitt sammen med Mick Farren, i 1971. Sistnevnte ble straffeforfulgt for uanstendighet, men ble til sist frikjent i 1973, den første av slike søksmål i britisk rettshistorie. Barker og Farren organiserte også Phun Citys frie festival i 1970 og utga sammen Watch Out Kids (1972), «en håndbok for ungt opprør som sporer opprinnelsen til ungdomskulturen fra Elvis og James Dean til MC5, hvite pantere og Angry Brigade.»
Barker bodde senere i Cornwall og Kent inntil han døde av hjertesvikt i en alder av 46 år. Farren skrev om ham at «Edward kan ha drukket selv til døde i 1997, men han var også en av de vennligste og mest uskyldige vesener som noen gang har gått på denne jorden, noe som muligens grunnen til at den samme jorden viste seg å være for mye for ham.»
West Feliciana Parish
West Feliciana Parish er et fylke i den amerikanske delstaten Louisiana. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot delstaten Mississippi i nord, East Feliciana Parish i øst, East Baton Rouge Parish i sørøst, West Baton Rouge Parish i sør, Pointe Coupee Parish i sørvest og mot Avoyelles Parish og Concordia Parish i nordvest.
West Feliciana Parish totale areal er 1 103 km² hvorav 52 km² er vann. I 2010 hadde fylket 15,625 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen St. Francisville.
Det enorme høysikkerhetsfengselet Louisiana State Penitentiary, også kalt Angola, ligger nordvest i West Feliciana, ved Mississippielven og grensen til delstaten Mississippi.
Archie Johnstone
Archie Johnstone (født 14. eller 18. september 1896 i Fraserburgh i Skottland, død 9. september 1963) var en britisk journalist og redaktør.
Han tilbrakte sine første år i kyst- og fiskerbyen Fraserburgh nordøst på De britiske øyer, men flyttet som barn med familien til den større byen Aberdeen der han vokste opp. Seksten år gammel fikk han sin første pressejobb. Han slet lange timer med rutinearbeid i lokalavisen, men fikk også prøve seg som journalist.
Den første avisjobben ble imidlertid kortvarig. Sytten år gammel ble han innhentet av første verdenskrig, og var blant de britiske ungdommene som fylt av patriotisme ivret for å bli soldat. Tross ung alder klarte han å bli innrullert, og tjenestegjorde gjennom krigen i den skotske 51. divisjon. Hans ungdommelige begeistring bleknet imidlertid etter hvert som han erfarte krigens virkelighet og det britiske offisersvesenet. Da krigen endte i 1918 forlot han soldattilværelsen, 23 år gammel.
I 1920 fikk han igjen jobb i pressa, nå med redigering i Daily Dispatch. Gjennom avisen Daily Sketch fikk han etter hvert erfaringer med pressearbeid i en riksavis, det vil si en avis med nasjonal distribusjon. Johnstone arbeidet også i News Chronicle.
I begynnelsen av 1947 ble han tilbudt jobben som redaktør for britenes offisielle russiskspråklige avis British Ally (Britansky Soyuznik), som siden 1942 var blitt utgitt i Moskva. Som femtiåring flyttet han derfor til den sovjetiske hovedstaden, og begynte å arbeide ved den britiske ambassaden.
På denne tiden endret imidlertid det politiske bildet seg dramatisk. Vennskapsforholdet mellom de to tidligere allierte maktene ble i løpet av få år erstattet av kald krig. Som talerør for regjeringa i London fikk British Ally snart oppgaven med å presentere et glansbilde av det britiske samfunn, og prøve å kontrastere det til virkeligheten i Moskva. Johnstone reagerte både som pressemann og ut fra sitt samfunnsengasjement. Stoffet myndighetene i London og autoritetene innen diplomatvesenet ønsket i British Ally fungerte ikke for sovjetiske lesere, og stred med det han oppfattet som sannhet og mot hans politiske vurderinger.
20. april 1949 hadde han fått nok, forlot den britiske ambassaden i Moskva og gjorde det gjennom et brev til Pravda klart at han heretter heller ville arbeide i Sovjet «for fredens sak». At han hoppet av og valgte eksil i Stalins hovedstad vakte i datidens politiske miljø stor oppmerksomhet, og ble blant annet behandlet i et radioprogram hos BBC. Det ble også diskutert i det britiske parlamentet. At han snart fikk følge av British Allys ansvarlige oversetter Robert Daglish gjorde ikke skandalen mindre. Johnstone ble ikke bare stemplet som en fiende av den britiske regjering. I den kalde krigen medførte hans drastiske beslutning at mange av forbindelsene til hjemlandet ble brutt.
Pradópolis
Pradópolis er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Orange County (Virginia)
Orange County er et fylke i den amerikanske delstaten Virginia.
Closed Circuit
Sammendrag
Filmen åpner med et overfylt marked i London, som blir ødelagt i et terror-angrep. Farroukh Erdogan blir arrestert som hovedmistenkt bak angrepet. To påståtte medsammensvorne blir drep, når politiet skal pågripe dem. Advokat Martin Rose og Claudia Simmons-Howe blir valgt av den britiske justisministeren for å representere Farroukh i en rettssak etter at den forrige advokaten hans falt ned fra et tak. Martin og Claudia har hatt en hemmelig affære, som Martins kone og deres sønn er klar over. Claudia blir voktet av MI5-agent Nazrul Sharma, og får lese en del hemmeligstemplet informasjon.
En fremtredende amerikansk journalist, Joanna Reece, forsøker å komme nærme Martin for å få informasjon om saken. Hun blir på mystisk vis drept. En dag Claudia kommer hjem, prøver en leiemorder å drepe henne, men hun klarer å komme seg unna. Farroukhs sønn innser han kommer til å bli drept, og stikker av. Det blir avslørt av Devlin samarbeider med MI5. Farroukh blir drept i fengsel, i noe som ser ut som selvmord. Filmen avsluttes med at hele konspirasjonen til slutt blir avslørt for offentligheten.
Tony Knowles (snookerspiller)
Anthony Knowles (kjent som Tony Knowles (født 13. juni 1955 i Bolton, Stor-Manchester) er en profesjonell, engelsk snookerspiller
Knowles startet å spille snooker i en alder av ni år i en klubb som faren drev. Han ble juniormester i Storbritannia i 1973 og ble profesjonell i 1980. Knowles ble for alvor kjent da han i 1982 slo regjerende verdensmester, Steve Davis, 10–1 i første runde av verdensmesterskapet i snooker.
Hans første seier i en rankingturnering kom i Jameson International i 1982, ett år etter vant han Professional Players Tournament og kom til kvartfinalen i verdensmesterskapet. Som et resultat av dette klatret han til fjerdeplass på verdensrankingen for 1983/1984. Han holdt seg i topp seksten inntil 1989/1990, med en andreplass som beste ranking, kun slått av Steve Davis.
På 1990-tallet oppnådde ikke Knowles like gode resultater, men han spiller fremdeles profesjonelt.
Ålsgårde
Den tyske forfatteren Thomas Mann ferierte ved et badehotell i Ålsgårde i september 1899, og lot hovedpersonen i sin fortelling Tonio Kröger gjøre det samme. Hotellet finnes fremdeles, men den opprinnelige bygningen brant ned under andre verdenskrig.
En nydelig historie
En nydelig historie (originaltittel: The Philadelphia Story) er en amerikansk romantisk komedie fra 1940, regissert av George Cukor og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller Cary Grant, Katharine Hepburn og James Stewart. Filmen handler om en sosietetskvinne som skal gifte seg på nytt. Dagen før bryllupet dukker hennes eksmann opp, sammen med to journalister, for å delta på festlighetene. Manus er skrevet av Donald Ogden Stewart, basert på teaterstykket The Philadelphia Story fra 1939, skrevet av Philip Barry.
Filmen ble en stor suksess, og ble nominert til seks Oscar-priser, hvorav den vant to: For beste mannlige hovedrolle og beste filmatisering. Den markerte også et comeback for Hepburn etter flere fiaskoer.
Handling
Den skilte sosietetskvinnen Tracy Lord forbereder seg til å gifte seg på nytt. Hennes første ekteskap var med barndomsvennen C. K. Dexter Haven, som grunnet sitt alkoholproblem ikke levde opp til hennes høye krav. Hennes kommende ektemann, George Kittredge, er nyrik og har politiske ambisjoner. Dagen før bryllupet dukker Dexter overraskende opp hjemme hos Tracy. Han har med seg journalisten Macaulay «Mike» Connor og fotografen Elizabeth Imbrie som jobber for sladremagasinet Spy. Tracy går motvillig med på å la dem dekke bryllupet, ettersom redaktøren Sidney Kidd sitter på pinlige opplysninger om hennes far Seths forhold til en danserinne.
Både Tracy og Mike får utfordret fordommene sine i møte med hverandre. Tracy forakter Mikes yrkesvalg, men hun finner ut at han drømmer om å livnære seg som forfatter. Han har utgitt en bok med poesi, som Tracy låner på biblioteket og blir imponert over. Mike på sin side ser ned på de rikes snobberi og overfladiskhet, men blir stadig mer betatt av Tracy desto mer han blir kjent med henne. Dexter har også fortsatt følelser for Tracy. Han forteller henne imidlertid at hun må klare å akseptere menneskelige svakheter. I bryllupsgave gir han henne en miniatyrkopi av båten «True Love», der de to tilbragte en lykkelig bryllupsreise.
Tracy er tankefull og forvirret på festen kvelden før bryllupet. Hun rører vanligvis ikke alkohol, og har bare vært full én gang tidligere, men denne kvelden forsyner hun seg grådig av champagnen. Tracy ender opp sammen med Mike, og de ender opp med å kysse. De avslutter kvelden med en svømmetur. George ser at Mike bærer en svært beruset Tracy inn i huset, og antar det verste. Dagen etter husker Tracy lite av hva som hendte, men Mike forklarer at selv om de kysset et par ganger så hjalp han henne bare til sengs og forlot henne der. George krever å få en forklaring på det han tror skjedde, før han er villig til å gjennomføre bryllupet. Tracy har imidlertid innsett at hun ikke ønsker å gifte seg med ham likevel. Alle gjestene forventer seg et bryllup, og Mike frir derfor til Tracy. Hun avslår, ettersom hun vet at Elizabeth har følelser for Mike. Da melder Dexter sin interesse og Tracy aksepterer frieriet hans.
Produksjon
Donald Ogden Stewart skrev manuset basert på teaterstykket The Philadelphia Story, skrevet av Philip Barry. Det hadde premiere på Broadway 28. mars 1939. I hovedrollen som Tracy Lord spilte Katharine Hepburn, med Joseph Cotten som C. K. Dexter Haven og Van Heflin som Macauley Connor. Den kvinnelige hovedrollen var skrevet spesielt til Hepburn. Hun likte stykket så godt at hun var med på å finansiere det og tok ikke ut noen lønn, men fikk deler av overskuddet.
Hepburn sikret seg filmrettighetene. Hun solgte disse til Metro-Goldwyn-Mayer-sjefen Louis B. Mayer for 250 000 dollar, med forbehold om at hun skulle få velge regissør, manusforfatter og motspillere. Hun valgte George Cukor som regissør, og Donald Ogden Stewart, en venn av Philip Barry, som manusforfatter. Clark Gable var opprinnelig ønsket i rollen som C. K. Dexter Haven, men denne gikk til Cary Grant i stedet. Han krevde at hans navn skulle stå først på rollelisten, samt en lønn på 137 000 dollar. Pengene donerte han til British War Relief Society. Den andre mannlige hovedrollen gikk til James Stewart, mens Hepburn selv gjentok rollen hun hadde spilt på Broadway.
Det amerikanske filminstituttet
En nydelig historie er nummer 15 på Det amerikanske filminstituttets liste over de 100 beste amerikanske komediene. I tillegg er den nummer 44 på deres liste over de 100 beste amerikanske filmene, opp sju plasser fra den første versjonen av listen fra 1998. Den er også nummer 44 på listen over de beste amerikanske kjærlighetsfilmene, og nummer fem i sjangeren romantisk komedie på listen over de ti beste filmene i ti ulike sjangere.
Andre versjoner
En radioversjon av teaterstykket ble sendt på Lux Radio Theater i 1942, med skuespillerne fra filmen i hovedrollene. I 1943 ble en ny versjon sendt, denne gangen med Robert Taylor, Loretta Young og Robert Young i hovedrollene.
Johannes Paul II katolske universitet i Lublin
Johannes Paul II katolske universitet i Lublin (polsk Katolicki Uniwersytet Lubelski Jana Pawła II, forkortet KUL) er et privat katolsk universitet i Lublin i Polen. Det består av åtte fakulteter og har over 19 000 studenter.
Universitetet ble grunnlagt som Uniwersytet Lubelski i 1918, etter at Polen hadde gjenvunnet sin selvstendighet etter landets tre delinger. I 1928 ble navnet forandret til Katolicki Uniwersytet Lubelski. Universitetet fikk habilitasjonsrett i 1939. Andre verdenskrig og Tysklands okkupasjon av Polen stanset imidlertid universitetets vekst. Under krigen ble universitetet stengt og dets bygninger omdannet til et militærsykehus. Noen professorer og studenter ble sendt til tvangsarbeid i Tyskland, til konsentrasjonsleirer, og en del ble skutt. Høyskolen virket imidlertid som undergrunnsuniversitet og organiserte hemmelig utdanning for sine studenter.
Universitetet ble gjenopprettet etter krigen i 1944. En rekke fordrevne professorer fra de polske universitetene i Wilno (Vilnius) og Lwów (Lviv), i områder annektert av Sovjetunionen, begynte å forelese her. Men etterkrigstiden frigjorde ikke høyskolens ansatte og studenter fra forfølgelse – denne gangen fra kommunistregimet. Blant annet ble universitetet stadig overvåket av det polske hemmelige politi Służba Bezpieczeństwa, og dets publikasjoner sensurert.
Bemerkelsesverdig nok klarte universitetet å virke i hele kommunisttiden fra 1944 til 1989. Det var det eneste uavhengige katolske universitet i øst-blokken. Gitt at kommunistregimene søkte totalt monopol over alle undervisningsinstitusjoner, ble opprettholdelsen av universitetets uavhengighet en enorm oppnåelse. Således var det katolske universitetet i Lublin en av de fremste bastionene i kampen mot kommunistregimet i Folkerepublikken Polen.
Etter kommunismens fall i Polen i 1989 har universitetet blomstret betraktelig – det har frem til i dag firedoblet sitt studenttall og kraftig utvidet sin campus.
4. april 2005 fikk universitetet dagens navn, til ære for da nettopp avdøde pave Johannes Paul II.
Blas Pérez
Blas Antonio Miguel Pérez Ortega (født 13. mars 1981) er en panamansk‌ fotballspiller som spiller for den guatemalanske klubben CSD Municipal.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Strasbourg – Saint-Denis (Paris Metro)
Stasjonen betjener linje 4, linje 8 og linje 9.
Logtun kirke
Logtun kirke er en steinkirke som ligger på halvøya Frosta i Trøndelag, like ved stedet hvor Frostatinget ble holdt. Man tror at både Frostatingets segl og lovbok – Frostatingsloven – har vært oppbevart i en kiste i kirken. Kirken har en spesiell altertavle som ble utskåret i 1652, og malt i 1655.
Ifølge Frostatingsloven var det en kirke her allerede på slutten av 1100-tallet, men den nåværende bygningen er trolig oppført omkring 1500-tallet. Den var hovedkirke på bygda frem til 27. desember 1862, da den ble vedtatt nedlagt pga. byggingen av en ny kirke på Presthus. Den nye kirken ble innviet 24. oktober 1866.
I 1903 ble kirken gitt til Fortidsminneforeningen – mot at de «holdt murene ved like» –. Murene ble restaurert og nytt tak ble lagt. Kirken blir brukt til bryllup og gudstjenester, og er om sommeren åpen for besøkende.
Francisco Taveira
Francisco Taveira (født 1575 i Macao i Kina, død 9. februar 1652) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ble født av portugisiske foreldre i Macao trådte inn i ordenen der og ble presteviet 29. september 1621.
Stenaesthetini
Stenaesthetini er en gruppe med biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). De er ganske små og spinkle biller som lever på fuktige steder.
Utseende
Små, spinkle biller, gjerne rundt 2 millimeter lange. Hodet er stort og flatt, fasettøynene er ganske små, runde og sitter nær bakkanten av hodet. Antennene har en tydelig kølle. Brystskjoldet (pronotum) er ganske lite, gjerne med en lengdefure i midten. Dekkvingene er ganske korte, og beina er korte og spinkle.
Nils Magne Apeland
Nils Magne Apeland (født 23. mars 1923 i Stavanger, død 12. februar 1988 i Oslo) var en norsk PR-pionér. Han ga i 1960 ut Norges første bok om PR, Public Relations i USA, bygget på intervjuer med amerikanske ledere. Apeland var en av Norges første PR-konsulenter og sto bak flere kjente kampanjer, blant annet ved innføringen av fødselsnummer (personnummer) i Norge i 1964. Apeland var utdannet sosialøkonom og hadde bakgrunn som journalist og redaktør i NTB, Norges Handels og Sjøfartstidene (Dagens Næringsliv) og Aftenposten.
Stenaesthetini
Levevis
Billene kan finnes på bakken på litt fuktige steder i skog.
Nils Magne Apeland
Han ga ut boken Informasjon og samfunnskontakt på Norsk i 1981 og var redaktør for bokserien Forretnings- og bedriftslederen på 1980-tallet. Som student ved Universitetet i Oslo under 2. verdenskrig ble Apeland en av Tysklandsstudentene, 1.200 norske studenter som ble arrerstert av nazistene 30. november 1943. 650 ble senere sendt til konsentrasjonsleirer Buchenwald i Weimar. Apeland tilbrakte ett år i tysk fangenskap. Opplevelsene herfra beskrev han i boken Fra Aulaen til Buchenwald - blader fra en students dagbok som ble utgitt i 1945.
Nils Magne Apelands sønner Ole Christian Apeland og Nils Marius Apeland er aktive i norsk PR-bransje og har begge blitt tildelt kommunikasjonsbransjens hederspris i Gullkorn i hhv. 2012 og 2007.
The Pride of Jennico
The Pride of Jennico er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av J. Searle Dawley.
Handling
Basil Jennico er etterkommer av et stolt og hovmodig familie, som har vokst opp med historier om sine galante forfedre og deres vågale gjerninger. Inspirert av atmosfæren om adel og tapperhet som han har blitt oppdratt i hele livet, lengter Basil også etter kjærlighet og eventyr. Men på denne tiden dør Basils gamle onkel, noe som får Basil til å sverge på at han alltid skal opprettholde Jennico-navnets stolthet. Basil blir utnevnt til Lord of Tollendhall, og får ansvaret for hertugdømmet Lausitz - og med det alt som hører med av titler, eiendommer og prakt.
Men hans titler og offentlige ansvar, kan aldri kompensere for fraværet av ekte kjærlighet. I mellomtiden blir prinsesse Ottilie, en vakker lunefull jomfru, oppfordret av sin verge jarlen av Dornheim, til å gifte seg med prins Eugen - en verdiløs røver, som Ottilie både frykter og avskyr. For å unngå å gifte seg med Eugen, forsøker prinsessen å stikke av fra slottet deres under dekke av hushjelpen Marie.
Norge under EM i friidrett 1946
Norge deltok som vertsnasjon med 38 utøvere under EM i friidrett 1946 som ble arrangert 22.–25. august 1946 i Oslo. Norge tok tre medaljer under mesterskapet.
The Pride of Jennico
Handling
Men de får problemer på grunn av dårlig vær, og de søker ly ved Jennico Castle. Marie blir introdusert for Basil Jennico som prinsessen, men Jennico blir umiddelbart veldig forelsket i Ottilie - som han tror bare er en vanlig hushjelp. Et giftermål mellom dem blir snart arrangert. Men prinsesse Ottilie og hennes hushjelp konfererer, og avtaler å bytte plass ved alteret.
Steintinden (Rødøy)
Steintinden er et fjell med to topper som stikker opp fra i breen i den sørlige delen av Svartisen i Rødøy kommune i Nordland. Den høyeste toppen på 1 534 moh danner grensepunkt for Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark, og er det høyeste punktet i Rødøy kommune. Den lavere toppen på 1 459 moh danner grensepunkt mellom kommunene Rødøy og Rana.
Place Dauphine
Place Dauphine er et torg på Île de la Cité i det 1. arrondissement i Paris. Det ble skapt mellom 1607 og 1610 og er oppkalt etter le dauphin, den senere Ludvig XIII. Arkitekten er ukjent, men det kan ha vært Louis Métezeau, som var Premier Architecte du Roi, kongens førstearkitekt.
Place Dauphine, som har en triangulær form, ligger i vestre del av Île de la Cité. Triangelens spiss peker mot Pont Neuf, dens sørlige hjørne peker mot Rue de Harlay, som leder til Quai des Orfèvres.
Torget het fra først av Place Dauphine, men i 1792, under den franske revolusjon, skiftet man navn til Place de Thionville til minne om Thionville-borgernes motstand mot den beleirende prøyssiske armé i 1792. I 1814 fikk torget igjen navnet Place Dauphine.
Historie
Frem til 1500-tallet lå det tre små øyer umiddelbart vest for Île de la Cité — Îlot du Passeur-aux-Vaches (også kalt Île aux Bœufs), Île du Patriarche (også kalt Îlot de la Gourdaine) og Île aux Juifs. På den sistnevnte ble Jacques de Molay og Geoffroy de Charney brent på bål i 1314. Byggingen av Pont Neuf mellom 1578 og 1607 innebar at man ved blant annet samtidige dreneringsarbeider sammenførte de tre småøyene med Île de la Cité for å danne øyens nåværende vestre utskudd. Dette gav kong Henrik IV tanken om å oppføre et torg med tilhørende bosteder. Etter kongens direktiv skulle Place Dauphine bygges med Place Royale (dagens Place des Vosges) som forbilde.
Det siste av husene ved Place Dauphine stod klart i 1616. Husene hadde opprinnelig butikklokaler på gateplanet og derover to bostedsetasjer. Fasadene hadde blant annet rustiseringer og hjørnekjeder i tegl og kalkstein. Bygningene ble kronet med en attikaetasje med et bratt skifertak og arkvinduer.
Siden 1600-tallet har nesten alle bygningene ved Place Dauphine fått ytterligere en eller to etasjer og nye fasader. Bare de to bygningene som vetter mot Pont Neuf har fått beholde sitt opprinnelige utseende. Bygningene ved torgets østre del ble stukket i brann under Pariserkommunen i 1871 og ble revet kort derpå.
På Place Dauphine stod fra 1803 til 1874 Fontaine Desaix. Fontenen, som ble tegnet av Charles Percier, ble reist til general Louis Charles Antoine Desaix' ære.
Johannes Brahms
Johannes Brahms (1833-1897) var en tysk pianist og komponist. Han regnes som den mest betydningsfulle europeiske komponisten i andre halvdel av 1800-tallet, i sin tid sett på som Beethovens etterfølger. Komponistene Bach, Beethoven og Brahms er ofte nevnt sammen som «de tre B-er».
I 1850-årene forsøkte Brahms å livnære seg som konsertpianist, men for å få endene til å møtes tok han i perioden 1857–1859 arbeid som klaverlærer, korleder og pianist ved Leopold IIIs fyrstehoff i Detmold. Takket være nøkterne materielle krav klarte han seg senere ved å gi konserter og selge noen komposisjoner til utgivelse. Etter at han opplevde seg urettferdig forbigått ved utnevnelsen av en ny orkesterleder i Hamburg, bosatte han seg i Wien og ble boende der resten av livet. Sitt store gjennombrudd fikk han med uroppføringen av Ein deutsches Requiem i 1868.
Brahms skrev for piano, kammerensemble, symfoniorkester, kor og sangstemme. Han var en dyktig pianist som ofte urframførte egne verk, og han samarbeidet med flere av sin tids ledende musikkutøvere, eksempelvis den virtuose pianisten Clara Schumann og fiolinisten Joseph Joachim.
Musikken hans var samtidig både tradisjonell og innovativ: Innenfor barokke og klassiske rammer skapte han en ny tilnærmingsmåte til harmoni og klangfarge som utfordret de rådende begrepene om tonal musikk. Brahms' musikk har vært utgangspunkt og inspirasjon for generasjoner av komponister, og mange av verkene hans er blitt en del av det moderne konsertrepertoaret. Brahms var en kompromissløs perfeksjonist som ødela eller lot være å utgi verk han ikke var fornøyd med.
Tidlige år
Johannes Brahms kom fra en vidt forgreinet familie fra Niedersachsen og Nord-Tyskland. Faren var kontrabassist, spilte horn og opptrådte som underholdningsmusiker med små ensembler i Hamburgs danselokaler. Moren drev en kortevare- og lintøybutikk sammen med sin søster, leide ut rom og arbeidet som kokke og syerske. Johannes fikk sin første klaverundervisning som syvåring, først av F. W. Cossel, senere av den mer betydelige Eduard Marxen. Talentet for komposisjon viste seg tidlig, og Phantasien über einen beliebten Walzer som Brahms skrev i 1849 vitner også om at han allerede var en dyktig pianist.
Som ung mann publiserte Brahms ofte sine verk under pseudonymer (G. W. Marks, Karl Würth) og tildelte dem høye opustall. Til å begynne med skrev Brahms bare for klaver siden han ikke hadde tilgang til orkestre. Da han komponerte sine første orkesterverk ba han erfarne komponister fra sin vennskapskrets om hjelp med orkestreringen.
I 1853 reiste Brahms på turné med den ungarske fiolinisten Eduard Reményi, og kom da i kontakt med ungarsk folkemusikk. Senere brukte han mye av denne musikken som grunnlag for de kjente Ungarske danser. På turnéen ble han kjent med fiolinisten Joseph Joachim, dette bekjentskapet utviklet seg til et nært og langvarig vennskap som ble svært viktig for Brahms' musikalske utvikling. Joachim bemerket straks om Brahms:
Joachim anbefalte Brahms å henvende seg til Franz Liszt som på den tiden var kapellmester ved hoffet i Weimar. Liszt lovet Brahms å nevne ham i et brev til musikkforleggeren Breitkopf & Härtel, men Brahms ventet seg ikke mye av dette og skrev straks et brev til Joachim hvor han uttrykte et ønske om å bli introdusert for kunstnerlivet. Joachim ville gjerne at Brahms oppsøkte den Düsseldorf-baserte komponisten Robert Schumann. Brahms var først skeptisk: tre år tidligere hadde han sendt Schumann noen komposisjoner som var kommet ulest i retur. Brahms var heller ikke imponert over Schumann som komponist, han kalte ham «Zuckerbäcker» (konditor). Likevel reiste Brahms til Düsseldorf for å treffe ham.
Nye retninger
Schumann ble straks ble svært grepet av Brahms' musikk og skrev en artikkel om ham under overskriften «Neue Bahnen» (Nye veier/retninger). Artikkelen, som kom på trykk i Schumanns eget tidsskrift «Neue Zeitschrift für Musik» den 25. oktober 1853, introduserte i en oppstemt og romantisk tone Brahms som den nye Beethoven, den alle hadde ventet på:
Artikkelen førte til at Brahms ble berømt i Tyskland, så å si over natten. Selv om dette hjalp ham karrieremessig førte det også til et ubehagelig forventningspress, og i et anfall av overdrevet selvkritikk brente han enkelte av sine verk.
Schumann oppfordret Brahms til å reise til Leipzig for å møte representanter for forlagshuset Breitkopf & Härtel. Forlagets representanter tok godt i mot Brahms og arrangerte en privat musikkaften for byens ledende musikkpersonligheter, hvor Brahms med stor suksess framførte egne komposisjoner. Også forleggeren Spina ville gi ut musikk av Brahms, og fikk tildelt klaversonate nr 3 i f-moll op.5 og liedersamlingen op.6.
«Dyrebareste venninne»
I Düsseldorf var Brahms ikke bare blitt kjent med Robert Schumann, men også med hans kone Clara. Hun var 14 år eldre enn Brahms, og hadde på det tidspunktet fått seks barn med sin ektemann. Dessuten var hun var en av tidens store pianovirtuoser, berømt over hele Europa, og spilte for honorarer skyhøyt over det Brahms fikk for sine konserter. Da Brahms skulle publisere sine første verk spurte han Joseph Joachim og Robert Schumann til råds om hvilke komposisjoner han skulle starte sin verkliste med. Etter nøye overveielse falt valget på to pianosonater, og Brahms, som var fascinert av Clara Schumann, skrev et brev til Robert Schumann og spurte om han kunne dedisere sitt andre verk til Clara.
Robert Schumann ble med tiden lagt inn på den psykiatriske klinikken Endenich ved Bonn, og kontakten mellom Clara Schumann og Brahms gikk inn i en mer intens fase. Tidvis bodde de i samme hus i Düsseldorf hvor den tyve år gamle Brahms overtok Roberts oppgaver i hjemmet – med et sannsynlig unntak for den rent ekteskapelige. Brahms' tette bånd til Schumanns kom til uttrykk i klavervariasjonene op. 9 over et tema av Robert Schumann. Dette verket stiftet Schumann bekjentskap med i Endenich, og han ble svært begeistret over det. I taktene 30–32 av den 10. variasjonen dukker det opp et tema av Clara Schumann. Robert Schumann hadde selv skrevet sitt op. 5 over det samme temaet.