cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Graham Greene (skuespiller)
Greene har også opptrådt sammen med skuespillere som Bruce Willis og Samuel L. Jackson i filmen Die Hard fra 1995 hvor han hadde en mindre rolle som en politidetektiv. I 1994 hadde Greene en rolle i TV-serien for barn, The Adventures of Dudley the Dragon, som han mottok en Gemini-pris for. I 1997 hadde Greene en alvorlig depressiv episode, og han måtte legges inn på sykehus for en periode. Green spilte figuren «Arlen Bitterbuck», en mann på dødscelle i den Oscar-nominerte filmen The Green Mile (1999) med blant andre Tom Hanks. Green var også med i den kortlivede TV-serien Wolf Lake fra 2001. I 2005 fikk han en rolle i filmen Transamerica. I 2007 dukket han som figuren «Shylock» på Stratford Shakespeare Festival. Green var også med i filmen The Twilight Saga: New Moon der han spilte figuren «Harry Clearwater». I 2017 spilte Greene i dramafilmen The Shack med Sam Worthington i hovedrollen.
Leonard Cohen
Konsertopptredener
Høsten 1970 deltok han blant på en anti-Vietnam-krigkonsert på University of Madison i 1970. I desember holdt han konsert i Montreal der statsminister Pierre Trudeau, Cohens gamle venn, hadde innført unntakstilstand etter oktoberkrisen. I 1972 holdt han konsert i Berliner Sportpalast der Goebbels 30 år tidligere hadde erklært «total krig». Cohen ble irritert på det urolige publikumet i Sportpalast og spurte dem på tysk: «Wollt ihr den totalen Krieg?» («Vil dere ha den totale krig?») I 1974 og 1975, etter New Skin for the Old Ceremony, gjennomførte Cohen sin største konsertturné til da. Han turnerte ikke med Death of a Ladies Man fordi han ikke kunne stille seg bak albumet, og sangene måtte blant annet «avspectoriseres» før han kunne fremføre dem. Etter Recent Songs reiste han på turné i Sverige høsten 1979; kor var Sharon Robinson (som opptrådte med Cohen for første gang) og Jennifer Warnes som hadde turnert med Cohen flere år tidligere. Kyozan Joshu Sasaki, Cohens zen-lærer, reiste sammen med bandet på turneen. Various Positions ble fulgt av en omfattende turné med blant annet 77 konserter i Europa. Han holdt i 1985 også fire konserter i Polen der Cohen var kjent gjennom Maciej Zembaty som hadde gjendiktet seksti av Cohens sanger. Zembatys versjon av «The Partisan» var den uoffisielle sangen til Solidaritet. Anjani Thomas medvirket som vokalist på turneen.
Graham Greene (skuespiller)
Referanser
<References/>
Leonard Cohen
Konsertopptredener
Til konsertturneen for I'm Your Man ble koret supplert med Julie Christensen og Perla Batalla. Cohen holdt 60 konserter fra april 1988 i Tyskland. I Storbritannia medvirket han på prins Charles' veldedighetskonsert sammen med Eric Clapton, Elton John, Dire Straits, Bee Gees og Peter Gabriel.. Charles er selv erklært fan av Cohen. Turneen til The Future begynte i april 1993 med konserter i Skandinavia. Han brukte da stort sett samme band som tidligere, blant annet Batalla og Christensen. Rebecca De Mornay var med på store deler av turneen. Konsertene fikk jevnt gode kritikker, og selv om Cohen fortsatt slet med å gå på scenen, bemerket kritikerne at han var mer løssluppen og drev «artisteri».
Israel
På en konsert i Jerusalem orket han ikke å gå på scenen, hvorpå publikum begynte å synge «Hevenu Shalom Aleichem» («vi bringer deg fred»). I 1973 reiste han fra Hellas til Israel (i forbindelse med Jom kippur-krigen) og ønsket å verve seg til støtte for Israel. Han endte med å opptre for styrkene ved fronten. Under beskytning søkte han ly i en skyttergrav der han delte en flaske konjakk med Ariel Sharon som viste seg å være en fan. Journalisten Matti Friedman ga i 2022 ut boken ''Who by Fire. Leonard Cohen in Sinai'' om denne episoden. Friedman fikk tilgang en av Cohens dagbøker og med det innsikt i Cohens livskrise på den tiden. Reisen til Israel i forbindelse med krigen var trolig impulsivt og han reiste tomhendt og uten gitar. Noen musikere gjenkjente Cohen på en kafe i Tel Aviv og overbeviste ham om å bli med til fronten i Sinai for å opptre for styrkene. Opplevelsen av brutaliteten og livsfaren ved fronten ble en fornyelse for Cohen. I 1974 skrev han «Who by Fire» (basert på en bønn til Jom kippur) på bakgrunn av opplevelsen. Til låten «Lover Lover Lover» hadde han opprinnelig skrevet tekstlinjen «down to the desert to help my brothers fight». Cohen krysset Suez-kanalen like bak de israelske styrkene. Cohen selv snakket ikke om turneen og hendelsene ved fronten.
I 1988 uttalte han støtte til Israels overlevelse som stat, men syntes situasjonen og voldsbruken var tragisk. I 2009 opptrådte han i Israel for første gang etter 1985, han donerte inntektene fra konserten i Tel Aviv til en israelsk-palestinsk fredsorganisasjon. Cohen ønsket også å opptre i Ramallah på Vestbredden, men konserten ble avlyst fordi den ble for politisk kontroversiell.
2008–2013
Blant annet på grunn av pengemangel begynte han i 2000-årene å opptre etter 15 års pause. Fra mai 2008 og ut 2013 var han på en lang turné rundt hele verden. Stemmen hans var forandret (blant på grunn av sigarettrøyking) og han stemte gitarstrengene ned to trinn for å passe til den dype stemmen. Han holdt 380 konserter på fem år, det var mer enn alle konserter til sammen i årene fra debuten til 1993. Han nærmet seg da 80 år, og holdt konserter som varte over tre og opp til fire timer. Han begynte også å sette pris på å holde konserter og å være på reise. Han opptrådte i Norge fire ganger i perioden 2008–2010. Han holdt sin siste konsert 21. desember 2013 i New Zealand. Sharon Robinson og The Webb Sisters var med som kor på den siste store turneen. Hattie og Charley Webb spilte også harpe og gitar. Den spanske gitarvirtuosen Javier Mas medvirket på Cohens siste turné i tre år. Javier Mas hadde et par år tidligere medvirket på et spansk hyllestalbum.
Turneen ble innledet med en rekke konserter øst i Canada (først i Fredericton), i små lokaler med plass til noen hundre tilhørere, og publikum var til dels sterkt beveget. Det første store lokalet var Toronto, og Webb-søstrenes fremføring av «If It Be Your Will» imponerte publikum. Rolling Stone kalte konserten «overveldende». Cohen og bandet opptrådte også på Glastonbury-festivalen med et publikum på hundre tusen, og Cohens opptreden ble beskrevet som et høydepunkt på festivalen. Senere sommeren 2008 holdt de konsert i The O2 Arena i London med et publikum på 20 000. I 2009 fortsatte turneen i Australia, New Zealand og USA (i New York ble billetter solgt på svartebørsen for opp til 500–700 dollar), og flere konserter i Europa og Tyrkia. De to første årene av turneen innbragte over 50 millioner dollar brutto. I 2010 fortsatte Cohen med konserter i Europa, Australia, Kambodsja, Hawaii og Nord-Amerika. Turneen var et nytt comeback for Cohen, blant annet i USA, der han tidligere hadde blitt lavt vurdert. De tidligere turneene var preget av stort inntak av rusmidler (amfetamin, LSD og alkohol). På denne siste store turneen lot han til og med være å røyke.
Norge
Han opptrådte over 15 ganger i Norge (17 ganger ifølge Dagsavisen ) og sist i Oslo Spektrum 20. august 2013.
Diskografi
De tre første albumene ble utgitt i remastret utgave med bonusspor i 2007.
Innspillinger med andre artister
Kirkelig Kulturverksted lanserte i 1993 hyllestalbumet Hadde månen en søster: Cohen på norsk. Tekstene ble gjendiktet av Håvard Rem og fremført av blant andre Kirsten Bråten Berg og Kari Bremnes.
Nederlandske Avalanche Quartet har spesialisert seg på fremføring av Cohens sanger. Nick Cave begynte å høre Cohen i tenårene og hadde Cohens «Avalanche» som første spor på debutplaten From Her to Eternity. Hyllestalbumet I'm your fan ble utgitt i 1991 med 18 sanger skrevet av Cohen og covret av Pixies, Nick Cave, R.E.M., Lloyd Cole, Ian McCulloch og John Cale. Cohen selv satte stor pris på innspillingen. I 2004 ga Collins ut Democracy: Judy Collins sings Leonard Cohen et album med samtlige av hennes innspillinger av Cohens sanger.
Gotthard Handrick
Karl Hermann Gotthard Handrick (født 25. oktober 1908 i Zeitz, død 30. mai 1978 i Ahrensburg) var en tysk sportsutøver og militærflyver som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Leonard Cohen
Innspillinger med andre artister
Ifølge nettsiden leonardcohenfiles.com finnes over 3.000 cover-innspillinger av Cohens sanger. Cohen ble gjennom Judy Collins versjon av «Suzanne» og den har senere blitt spilt av mange andre artister. «Hallelujah» er trolig den som i spilt av flest artister med Bob Dylan som den første i 1988. Andre coverversjoner inkluderer:
Hyllestalbumer
(utvalg)
Gotthard Handrick
Handrick ble olympisk mester i moderne femkamp under OL 1936 i Berlin. Han vant konkurransen foran amerikaneren Charles Leonard og Silvano Abba fra Italia. Handrick var pilot og inngikk i Legion Condor under den spanske borgerkrig og under andre verdenskrig var han oberst i Luftwaffe.
Leonard Cohen
Dokumentarer og biografier
I 1965 laget Donald Brittain og Don Owen en 40 minutter lang dokumentar om Cohen mens han bare var kjent som forfatter (filmen skulle etter planen også omhandle Cohen tre poeter fra en generasjon eldre). University of Toronto kjøpte originalmanus til Beautiful Losers for 6000 dollar, en stor sum den gangen. Tony Palmer laget dokumentarfilm Bird on a Wire av Cohens turne i Europa i 1972 (lansert i 1974). Filmen ble vist kort tid på kino og deretter på tysk fjernsyn og var deretter forsvunnet i flere tiår. Konserten på Isle of Wight i 1970 er dokumentert i en dokumentarfilm utgitt i 2009.
Norefjorden
Norefjorden er en innsjø som ligger i Nore og Uvdal kommune i Viken. Numedalslågen renner inn lengst nord i den lange og smale sjøen og fortsetter videre sørover til Kravikfjorden. Norefjorden er uregulert, men kraftverkene Nore II og Uvdal II har utløp i nordenden av sjøen. Norefjord bru går over innsjøen mellom Norefjord og Gvåle.
Fiskebestanden består av ørret, sik, røye, abbor og ørekyt. Ørreten gyter i Numedalslågen oppstrøms Norefjorden. Stokkand, fossekall og strandsnipe hekker i ferskvannsdeltaet i nordenden av fjorden.
Svartskjeggdroneflue
Svartskjeggdroneflue (Eristalis intricaria) er en middelsstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er utbredt i hele Norge bortsett fra høyfjellet.
Tollboden (Bergen)
Tollboden eller Tollkammerbygningen, Bergen tollsted, ligger i Tollbodallmenningen 2a ved Vågen i Bergen og regnes blant hovedverkene i norsk arkitektur på midten av 1700-tallet.
Svartskjeggdroneflue
Utseende
En stor (10-15 mm) og kraftig, tett hårete blomsterflue som finnes i flere ulike fargevarianter som etterligner ulike humler. Den er den eneste tett hårete droneflue-arten som er vanlig i Norge, og kan skilles fra et par mindre vanlige arter på at antennebørsten har lange hår. Behåringen er alltid lys på bakkroppsspissen, ellers varierer den mye. En vanlig form har et lyst bånd over bakre del av thorax og hvit hale, ellers helt svarthåret, gulhårede individer eg også vanlige. Fasettøynene er ganske tett hårete, beina mer mørke enn lyse. Vingene er klare med et lite, svart vingemerke og en diffus, mørk flekk i midten.
Tollboden (Bergen)
Første tollbod på Strandsiden
I 1561 ble Strandsiden utstyrt med sin første tollbod, som ble byens største trebygning. Bolverket med brygger stakk mer enn 100 meter ut i sjøen. Selve boden var på to etasjer med loft og en grunnflate på mer enn 400 m². Dermed kom en ut på så dypt vann - ti meters dybde - at også store skip kunne legge til. Tollbodutstikkeren tjente både som le mot nordveststormen, som er mest merkbar på Strandsiden, og som innsnevring av Vågen, slik at det ble lettere å forhindre smugling. Høsten 1733 organiserte kjøpmennene storstilt smugling fra Strandsiden, med mer enn 150 personer involvert i hvert tilfelle. Ved alle nedganger til hopene var det satt ut maskerte vaktposter. Da tollerne i nattemørket hørte åreslag fra båter på vei inn Vågen, og dro ut for undersøke, oppdaget de hver gang 3-4 store fartøyer som rodde inn Vågen, fulgt av en rekke båter med mange om bord. Smuglerne kastet stein og brukte jernstenger og båtshaker som våpen mot tollerne, så disse måtte trekke seg tilbake mens de hørte smuglerne ro inn Vågen med skrik og skrål: «Hurra, ro, hal ut!» En gang brakte handelsfolk varer i land ute ved Helleneset. Da tilkalte tollerne soldater fra Bergenhus festning som skjøt med skarpt mot smuglerne; men igjen måtte tollerne gi tapt.
Leonard Cohen
Dokumentarer og biografier
Harry Rask laget dokumentaren Song of Leonard Cohen som ble vist på canadisk TV i 1980. Det ble laget en svensk og en fransk fjernsynsdokumentarer om Cohen mens han var i klosteret. Nettsiden leonardcohenfiles.com ble etablert i 1995 og blir drevet fra Finland. Cohen begynte å samarbeid med personene bak nettsiden og forsynte dem med originalt stoff blant annet tidlige versjoner av tekster til sanger som «Suzanne». Lian Lunson lanserte i 2006 dokumentarfilmen Leonard Cohen: I'm Your Man der Cohen selv og relaterte musikere som Nick Cave, Kate McGarrigle, Antony Hegarty og Rufus Wainwright medvirket blant annet ved en hyllestkonsert i Operahuset i Sydney.
Tollboden (Bergen)
Bybrannen i 1756
Den nåværende tollkammerbygningen er en senbarokksbygning i pusset bruddsteinsmur i to etasjer, høyt valmtak og dominerende midtgavl mot Vågen. Murbygningen ble oppført 1759–1761 etter at den eldre tollboden i 1756 gikk tapt i bybrannen som nesten ødela hele Strandsiden fra Torget og utover til Nordnes. Reguleringsplanen etter brannen førte også til at Tollbodallmenningen ble anlagt. Tollbodens mål var 62 alen lang og 25 alen bred, ca. 40 x 15 meter.
Tollboden er tegnet av arkitekt Johan Joachim Reichborn fra Hamburg, som i 1757 ble kalt til Bergen for å oppføre kirker og andre offentlige bygg etter brannen. Tollbodens inntrukne veggfelter som er ført ned til bakken og avsluttet oppe med rundbue, regnes som et typisk stiltrekk hos Reichborn. Gavlen mot Vågen er merket med Christian 7.s monogram, men ellers preget av et ufullført marmorrelieff med en kubistisk virkning. Ifølge Reichborns tegninger skulle relieffet opprinnelig vise Merkur, Justitia og kronen. Dette ble ikke gjennomført, antagelig av sparehensyn.
I 1. etasje var det opprinnelig lager og leiligheter for tollforvalteren og tollkassereren. I 2. etasje var det kontor og oppholdsrom for tollbetjentene.
Eksplosjonen på Vågen
Tollboden ble sterkt skadet 20. april 1944, etter at det nederlandske ammunisjonsskipet «Voorbode» eksploderte ved Festningskaien. Bergen Tollkammer foreslo at det skulle bygges en ny tollkammerbygning på fem etasjer. Fire offentlige komiteer behandlet saken. En av disse gikk inn for å bygge opp igjen Tollboden i sin opprinnelige form, noe som Stortinget senere også vedtok.
Gjenreisning
I 1954 ble tollboden gjenreist i sitt ytre av arkitekt Johan Lindstrøm. Den innvendige planløsningen ble endret med nye vestibyler både i 1. og 2. etasje. Interiøret er preget av perioden både i form, materialer og håndverk er av høy kvalitet. Trappen til 2. etasje er dekket med marmor fra Porsgrunn og tak og vegger er panelt med Oregon pine.
I 1960 ble lagerbygningen bygget om til kontorer og i juni 2013 fattet Riksantikvaren vedtak om fredning ved forskrift av Tollboden.
Leonard Cohen
Dokumentarer og biografier
Den unge Michael Ondaatje publiserte i 1970 en gjennomgang i av Cohens litterære produksjon til da. Norske studier av Cohens forfatterskap inkluderer Erling Aadlands ''Love itself. Et essay om Leonard Cohens sanglyrikk'' (Spartacus, 2003). Den svenske lyrikeren Peter Lindforss ble kjent med Cohen på Hydra i 1980-årene og skrev i 2007 ''Mannen som förstörde mitt liv. En bok om Leonard Cohen''. Rockejournalisten Sylvie Simmons publiserte i 2012 en omfattende og detaljert biografi om Cohen, I'm Your Man: The Life of Leonard Cohen. Biografien er blant annet basert på intervjuer med hovedpersonen og en rekke relaterte personer som Judy Collins, Marianne Ihlen, Suzanne Verdal og Suzanne Elrod. Simmons er fan av Cohen, men la ikke skjul på hovedpersonens mindre sympatiske sider. Boken er oversatt til flere språk inkludert norsk. Kari Hesthamars ''So Long, Marianne. Ei kjærleikshistorie'' (Spartacus, 2008, oversatt til dansk, engelsk og gresk) forteller Marianne Ihlens versjon av forholdet til Axel Jensen og Cohen.
I 2019 kom dokumentarfilmen Marianne & Leonard: Words of Love laget av Nick Broomfield. Broomfield var selv på Hydra samtidig med Cohen og Ihlen, og ble kjent med dem personlig. Filmen inkluderer originalopptak fra 1960-årene, blant annet Broomfields egne. Dokumentaren hadde premiere på Sundance filmfestival i 2019 og ble vist på BBC2 i september 2019.
Journalisten Matti Friedman ga i 2022 ut Who by Fire: Leonard Cohen in the Sinai og en fjernsynsserie er planlagt (i 2024) basert på boken.
Svartskjeggdroneflue
Utbredelse
Arten er utbredt i det meste den palearktiske sone. I Norge er den vanlig over hele landet, kanskje med unntak av de høyeste fjellområdene og Finnmarkskysten.
Charles Leonard
Charles Frederick Leonard Jr. (født 23. februar 1913 i Fort Snelling, død 18. februar 1996) var en amerikansk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Leonard vant en olympisk sølvmedalje i moderne femkamp under OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i konkurransen bak Gotthard Handrick fra Tyskland. Leonard var generalmajor under Vietnamkrigen.
Tomé Vera Cruz
Tomé Vera Cruz (født 1955?) var statsminister i São Tomé og Príncipe fra april 2006 til februar 2008.
Tomé Vera Cruz var minister i regjeringen til Maria das Neves mellom 9. august 2003 til 5. mars 2004. Han etterfulgte Maria do Carmo Silveira som statsminister den 21. april 2006.
Kraków kullkraftverk
Kraków kraftverk er et kullkraftverk med kombinert gassdrift og oljedrift ved storbyen Kraków i det sørlige Polen. Det har en installert produksjonskapasitet på 480 MW fordelt på 4 turbiner à 120 MW hver. Anlegget ble utbygd omkring 1977–1985. Brenselstypen er steinkull, og annet bitumenøst kull.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 1 792 000 tonn, mens det samme årets kvote var 1,595 mill tonn.
Spolebuskmåler
Spolebuskmåler (Ligdia adustata) er en sommerfugl i familien målere (Geometridae), den fikk norsk navn i 2012.
Utseende
En middelsstor (vingespenn ca. 24 mm), slank, hvit og brun eller grå måler. Forkroppen og forvingenved roten er mørkt brunlige til skifergrå. Et bredt midtfelt i forvingen er hvitt, mens den ytre delen er brunlig bortsett fra vingespissen som er hvit. Bakvingen er hvit med brune tverrflekker i den indre deleb og to eller tre diffuse, lysbrune tverrbånd i den ytre.
Levevis
Denne arten er knyttet til spolebusk (Euonymus europaeus), som ikke er en opprinnelig plante i Norge, men innført som prydbusk, den er stedvis forvillet.
Utbredelse
Arten er utbredt i hele Europa, bortsett fra lengst i nord, og østover til Sentral-Asia. I Norge ble den funnet første gang i Kristiansand i 2008.
Fjeldfuglen
Fjeldfuglen Jostedalsbreen. Litografi av Joachim Frich til plansjeverket Norge fremstillet i Tegninger, utgitt av Christian Tønsberg i 1848.
Sjanger Romantisk opera (libretto)
Forfatter Henrik Ibsen
Skrevet 1859
Urpremière 18. april 2009, Grusomhetens Teater i Oslo
Regi Lars Øyno
Musikk Filip Sande
Fjeldfuglen er en opera (libretto) skrevet av Henrik Ibsen i 1859.
Teksten ble aldri fullført, og originalmanuskriptet (NBO Ms. 4° 935) utgjør ikke mer enn 16 sider fra Henrik Ibsens hånd. Utkastet består kun av første akt og noen få replikker til andre akt.
Førsteutkastet til operatekst
Ibsen hadde latt manuskriptet ligge i to år før han sommeren 1861 sendte en avskrift (ikke egenhendig) til Martin Andreas Udbye (1820–1911) med bønn om å få komponert musikk til stykket. I følgebrevet skriver Ibsen:
Noe svarbrev finnes ikke bevart, men Udbye har notert at han responderte imøtekommende på henvendelsen. Til tross for invitten til samarbeid sendte aldri Ibsen den utlovte fortsettelsen. Da de to møttes under sangerfesten i Bergen i 1863 benyttet Udbye anledningen til å etterlyse resten av teksten. Da hadde Ibsen åpenbart slått det hele fra seg og lagt arbeidet til side. Udbye har etter møtet gitt følgende notat til avskriften:
Stykket ble aldri publisert i dikterens levetid, men ble første gang gjengitt i Halvdan Koht og Julius Elias: ''Henrik Ibsen. Efterladte Skrifter''. Første Samling. Gyldendalske Boghandel – Nordisk Forlag. København og Kristiania 1909, s. 433-448.
Enda et strandet forsøk
Etter oppførelsen av Peer Gynt kom Grieg på kant med Bjørnstjerne Bjørnson, som han skulle ha samarbeidet med om en nasjonal opera over vikingkongen Olav Trygvason. Litteraten John Paulsen, som gjennom Grieg var blitt kjent med Ibsen oppe i Gossensass sommeren 1876, forteller at:
Selv om komponisten, ifølge John Paulsen, ikke lot til å fristes av et slikt eldre, tidligere forkastet konsept, har åpenbart Ibsen tydeligvis ønsket stykket gjenopptatt. Den 20. juni 1877 skrev han til styreformann Bendix Edvard Bendixen ved Den nationale Scene i Bergen og ba han sende ham manuskriptet til Olaf Liljekrans, som på det tidspunkt fremdeles befant seg i teaterets bibliotek:
Griegs ønske om at de to isteden kunne forme noe nytt og samarbeide om en opera, ved siden av det faktum at Ibsen nettopp strevde med å få ferdig, Samfundets støtter, var nok grunnen til at de nye bestrebelser resulterte i et enda kortere tekstfragment enn sist han tok fatt i stykket.
Urpremiere 150 år etter at tekstfragmentet ble skrevet
Ingen hadde tenkt tanken at et slikt uferdig stykke var mulig å oppføre, da regissør, skuespiller og leder av Grusomhetens Teater, Lars Øyno, fattet interesse for det. Ettersom dette teateret viderefører reteatraliseringsideene til Antonin Artaud åpner fremføringen for musikalske uttrykk og rent sceniske virkemidler. Den mindre tekstbaserte spillestilen gjør opp for manglende tekst og skaper andre opplevelseshorisonter.
Det ble satt musikk til librettoen av komponisten Filip Sande. Instrumentene som brukes er langeleik, klokkespill og hardingfele, og verket inneholder mye improvisasjon.
Liste over øyer i Østersjøen
Dette er en liste over øyer i Østersjøen.
Fjeldfuglen
Urpremiere 150 år etter at tekstfragmentet ble skrevet
Selve innstuderingen bød ikke bare på kunstneriske utfordringer, men også på mer prosaiske vanskeligheter med ødelagte vannrør. Operaen fikk likevel sin urframførelse 18. april 2009, på Grusomhetens Teaters scene i Oslo. Stykket ble meget godt mottatt. IdaLou Larsen skrev en begeistret anmeldelse av konseptet og av forestillingen i Klassekampen. Mens hun roste måten den manglende tekst blitt var håndtert, skriver teaterviter Thoralf Berg i Adresseavisa om «spennende fremføring, men langdryg avslutning ...». Senere har stykket fått internasjonal pris, blitt spilt på flere europeiske scener og høstet lovord fra utlandet. Grusomhetens Teater har også fremført stykket for The Delhi Ibsen Festival i desember 2010.
Wijk bij Duurstede
Wijk bij Duurstede er en kommune og en by i det sentrale Nederland.
Fjeldfuglen
Forbilder og handlingen
Alt i 1850 forsøkte Ibsen å dramatisere sagnet. Etter utgivelsen av M.B. Landstads Norske Folkeviser (1853) smeltet han ideen sammen med balladen om ridderen Olaf Liljukrans. I balladen rir Olaf ut rett før bryllupet, og havner i alvedans (elveleik). Da han motstår fristelsene påskastes han en dødelig sykdom. Brura blir forklart at Olaf er ute og turnerer sin hest og sitt sverd, mens han egentlig ligger til sengs i bryllupsgården og dør. Dramaet ble etter balladen kalt Olaf Liljekrans, og det er dette sujettet som senere skulle omformes til "Fjeldfuglen". I dramaet er plottet spørsmålet om økonomisk arrangerte ekteskap versus ekteskap inngått på bakgrunn av forelskelse. Utfordringen kommer fra Alfhild, som var vokst opp inne på fjellet med sin far, en spillemann som har bosatt seg slik fordi han står på kant med bygdesamfunnet. Hun kommer i kontakt med Olaf, som, like før han skal giftes med den rike nabojenta Ingeborg, går seg vill i ødemarka. Olaf og Alfhild blir forelsket. Hun blir tatt med ned til bygda for å få en belønning av Fru Kirsten Liljekrans for å ha reddet sønnen Olaf. Hun synes gårdsgutten Heming er en passelig partner for henne. Da Alfhild forstår at det ikke er Olaf hun skal få til ekte føler hun seg sviktet, og hevner hun seg ved å tenne fyr på bryllupsgården.
Wijk bij Duurstede
Byen er plassert ved elven Nederrijn som er en bielv av Rhinen. Ved Wijk bij Duurstede bryter Kromme Rijn av fra Nederrijn, og hovedløpet videre kalles Lek.
Aktive Fiskarar
Aktive Fiskarar var et politisk parti som stilte til valg ved stortingsvalget 1936 i landkretsene i Møre og Romsdal. Partiet var i listeforbund med Høyre. Det fikk 1,5 % av stemmene i valgkretsen og ble dermed ikke representert på Stortinget.
Otterdal
Otterdal er en liten bygd med 13 innbyggere i Volda kommune i Møre og Romsdal. Otterdal ligger med Otterdalselva som ebber ut i Hornindalsvatnet. Oppover selve dalen går det en skogsbilvei til Otterdalsætra. Der kan man gå videre til fots til Otterdalsskaret.
Lillian
Lillian er et kvinnenavn med opprinnelse i det latinske ordet lilium som betyr «lilje».
Kolyma
Regionen Kolyma (russisk: Колыма) ligger i den fjerneste nordøstre delen av Russland, i området som vanligvis kalles Sibir. Den avgrenses av Østsibirhavet og Nordishavet i nord og Okhotskhavet i sør. Denne svært avsidesliggende regionen har fått sitt navn fra elva Kolyma, og fjellkjeden med samme navn, hvor enkelte områder ikke ble utforsket før 1926. I dag består regionen i hovedsak av Tsjukotka autonome okrug og Magadan oblast.
Lillian
Utbredelse
Lillian er et vanlig navn i Norge og i USA. Varianten Liliane er vanlig i Belgia og Frankrike, og varianten Liliana i Italia. Lillian var et populært navn på jentebarn født i Norge på 1930- og 1940-tallet.
Lillian var et populært navn i USA fra 1880-årene til 1920-årene og igjen fra 2000.
Liste over øyer i Østersjøen
Listet etter befolkningsstørrelse
Den egentlige Østersjøen grenser mot nord Bottenhavet og, lenger nord, Bottenviken er ikke en del av den egentlige Østersjøen. De østlige buktene Finskebukta og Rigabukten er på samme måte ikke regnet som en del av den egentlige Østersjøen. Men om øyer som befinner seg på grensene til disse bassengene (Åland og Kotlin) skal være med i listen blir derfor et definisjonsspørsmål. De største danske øyene Sjælland (7,000km² 2,200,000 personer) og Fyn (2,984km² 400,000 personer) ligger mellom Østersjøen og Kattegat.
Lillian
Utbredelse
Lilian var et vanlig navn i England fra begynnelsen av 1900-tallet til 1930-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
릴리언
Fjeldfuglen
Forbilder og handlingen
Stykket ble fremført ved Det norske Theater i Bergen i 1857, men ble ingen suksess. Ibsen tok opp igjen intrigen i sitt utkast til opera, bygd over et liknende trekantdrama, men hvor det er en jeger, Knut Skytte, som møter og forelsker seg i Alfhild, og fristes til å forlate sin kommende brud, Ingeborg. Samtidig er naturbarnet Alfhild nysgjerrig på samfunnslivet og ønsker å ta del i fellesskapet. Også her oppstår en sivilisasjonskritikk, hvor arrangerte ekteskap stilles opp mot frie og ekte kjærlighetsbånd.
Wijk bij Duurstede
Navnet 'Wijk bij Duurstede' betyr 'nabolag ved Duurstede'. Duurstede er navnet til det nærliggende slottet hvor biskopen av Erkebispedømmet Utrecht i tidligere tider bodde. Wijk bij Duurstede er plassert ved der Dorestad, som ble plyndret av vikinger rundt 850, tidligere var.
I Wijk bij Duurstede er den eneste drive-through vindmølle i verden. De ligger på det som tidligere var byens bymurer ut mot elven. Vindmøllen blir ofte forvekslet med møllen som ble gjort kjent av Ruisdaels maleri fra 1670, Vindmøllen ved Wijk bij Duurstede. Men av denne møllen er det kun grunnmuren igjen av, de er et lite stykke unna den eksisterende møllen. Ved hovedgaten i byen er det et stort kirketårn. Dette kirketårnet er et av de få i Nederland som har flatt tak, fordi biskopen ikke hadde råd til et høyt tak.
Fjeldfuglen
Trivia
Innmark/utmark-tankegangen ble videreført av Ibsen samme år i det storslotte, episke diktet "Paa Vidderne". Men her er det mannen som ved synet av brann på gården føler seg fri og følger jegeren på jakt innover på vidda.
Samme oppgjør med forlovelser, samfunnets tvang og forventninger, og økonomiske bundethet ligger også til grunn for dramaet Kjærlighedens Komedie, hvor Svanhild og Falk bryter opp før forelskelsen går over nettopp for å bevare inderligheten, kreativiteten og inspirasjonen. Mens hun inngår en fornuftsallianse med den rike Herr Guldstad, drar Falk til fjells med malersaker og noter for å synge tenor i studiekameratenes kor.
Wijk bij Duurstede
Wijk bij Duurstede fikk bystatus i 1300.
Kolyma
Området, som delvis ligger nord for polarsirkelen, har et subarktisk klima med svært kalde vintre som varer opptil seks måneder. Permafrost og tundra dekker en stor del av regionen. Gjennomsnittlige vintertemperaturer spenner fra -19°C til -38°C (endog lavere i innlandet), og gjennomsnittlige sommertemperaturer, fra +3°C til +16°C. Det finnes rike reserver av gull, sølv, tinn, wolfram, kvikksølv, kopper, antimon, kull, olje og torv. 29 områder med mulige olje- og gassreserver er blitt identifisert på kontinentalsokkelen i Okhotskhavet. Totale reserver er estimert til 3,5 milliarder tonn oljeekvivalenter, herav 1,2 milliarder tonn olje og 1,5 milliarder tonn gass. Den største byen, Magadan, med en befolkning på rundt 100 000, er den største havna i det nordøstre Russland. Den er hjemmehavn for en betydelig fiskeflåte og holdes åpen hele året ved hjelp av isbrytere. Nær Magadan ligger også Sokol lufthavn. Byens økonomi er forøvrig basert på utvinning av gull i Kolyma-regionen.
Historie
Under Stalins styre ble Kolyma den mest beryktede regionen for Gulags arbeidsleire. En million mennesker eller mer kan ha omkommet på vei til området eller i Kolymas rekke av leirer der fangene måtte arbeide i gullgruver, med veibygging, tømmerhogst og anleggsvirksomhet mellom 1932 og 1954. Det var Kolymas rykte som fikk Aleksandr Solzjenitsyn, forfatteren av Gulag-arkipelet, til å karakterisere den som Gulag-systemets «pol av kulde og grusomhet». Monumentet Sorgens maske i Magadan minnes alle de som døde i Kolymas tvangsarbeidsleire.
Framveksten av Gulag-leirene
Gull og platina ble oppdaget i regionen først på 1900-tallet. Under Sovjetunionens industrialisering, som begynte med Stalins første femårsplan i 1928-1932, var behovet for kapital for å finansiere økonomisk utvikling enormt. De rike gullressursene i området virket som skreddersydd for å sørge for denne kapitalen. Et foretak underlagt regjeringen, Dalstroj (russisk: Дальстрой, akronym for Det fjerne nords anleggsselskap) ble opprettet for å organisere utnyttelsen av ressursene i området. Fanger havnet i det sovjetiske straffesystemet i stort antall under den første perioden av Kolymas utvikling, i stor grad fra de såkalte anti-Kulak-kampanjene og under tvangeskollektiviseringen av Sovjetunionens bønder. Disse fangene utgjorde en lett tilgjengelig arbeidskraft.
De første stegene for å utvikle regionen startet i 1932, med byggingen av byen Magadan ved hjelp av tvangsarbeid. (Mange prosjekter i Sovjetunionen brukte allerede tvangsarbeid, hvorav det mest kjente er Kvitsjøkanalen.) Etter en utmattende togreise (på Den transsibirske jernbanen, Sovjetunionens lengste), ble fangene satt av på en av flere transittleirer (f.eks. Nakhodka og senere Vanino), og transportert over Okhotskhavet til den naturlige havna som var blitt valgt for byggingen av Magadan. Forholdene ombord i fangeskipene var barske.
I 1932 la ekspedisjoner i vei inn i Kolymas indre, og satte i gang med byggingen av Kolymaveien, som skulle bli kjent som Beinveien. Etterhvert var det opprettet rundt 80 forskjellige leirer på den ubebodde taigaen.
Den opprinnelige lederen for Kolyma-leirene var Eduard Berzin, en tsjekist. Berzin ble senere fjernet (1937) og skutt under Den store utrenskningen i Sovjetunionen.
I 1937, på toppen av utrenskningene, ga Stalin ordre om å intensivere lidelsene som fangene ble tvunget til å gjennomgå. Aleksandr Solzjenitsyn oppgir leirkommandanten Naftalij Frenkel som den som etablerte Arkipelets nye lov: «Vi må presse alt ut av en fange på de første tre månedene — etter det trenger vi ham ikke mer.»" Systemet med hardt arbeid og lite eller ingen mat reduserte de fleste fangene til hjelpeløse «dokhodjaga» (oversatt: en det er ute med).
Robert Conquest, Jevgenija Ginzburg, Anne Applebaum og andre (se bibliografi) beskriver Kolyma-leirene i detaljer. Fangenes lidelser ble forsterket av tilstedeværelsen av vanlige kriminelle, som terroriserte de «politiske» fangene. Døden i Kolyma-leirene kom i mange former: overarbeid, sult, feilernæring, gruveulykker, forfrysning, mord begått av de kriminelle og mishandling fra fangevokterne. En leder for leirkomplekset Sevvostlag på slutten av 1930-tallet, oberst Sergej Garanin, sies personlig å ha henrettet hele brigader av fanger for ikke å ha fullført sine daglige kvoter. Flukt var vanskelig, på grunn av klimaet og regionens fysiske isolasjon, men noen forsøkte likevel. Flyktninger som ble tatt, ble ofte revet i filler av leirenes vakthunder. Bruken av tortur som straff var også vanlig. Den sovjetiske dissidenten og historikeren Roy Medvedev har sammenlignet forholdene i Kolyma-leirene med Auschwitz.
Mange av fangene i Kolyma var akademikere eller intellektuelle. Blant dem var Mikhail Kravtsjuk, en ukrainsk matematiker som tidlig på 1930-tallet hadde mottatt betydelig bifall i Vesten. Etter en summarisk rettssak, øyensynlig for ikke å være villig til å ta del i beskyldningene mot noen av hans kolleger, ble han sendt til Kolyma hvor han døde i 1942. «Hardt arbeid i de sovjetiske arbeidsleirene, et strengt klima og mangelfull mat, dårlig helse og sist, men ikke minst, beskyldningene og bortstøtingen fra de fleste av hans kollegers side, krevde sin pris. Kravtsjuk døde i Magadan i det østlige Sibir, rundt 6000 km fra hvor han ble født. Kravtsjuks siste artikkel hadde blitt utgitt like etter hans arrestasjon i 1938. Men etter denne publiseringen ble Kravtsjuks navn bokstavelig talt slettet fra bøker og tidsskrifter.»
Det fantes imidlertid enkelte unntak. Léon Theremin, en oppfinner som var blitt pågrepet av sovjetiske agenter i USA og tvunget til å returnere til Sovjetunionen ble, etter ordre fra Josef Stalin, fenglet i Butyrka og senere sendt for å arbeide i Kolymas gullgruver. Selv om ryktene om hans henrettelse stadig svirret, var Theremin faktisk satt til å arbeide i en sjarasjka, et hemmelig forskningslaboratorium, sammen med andre vitenskapsfolk og ingeniører, deriblant flydesigneren Andrej Tupolev og rakettforskeren Sergej Koroljov (som også var en Kolyma-fange). Sovjetunionen rehabiliterte Theremin i 1956.
Kolyma-leirene ble konvertert til (stort sett) fri arbeidskraft etter 1954, og i 1956 beordret Nikita Khrusjtsjov et generelt amnesti som friga mange fanger.
Dalstrojs ledere
Dalstroj (russisk akronym for Det fjerne nords anleggsselskap) var foretaket som ble opprettet for å drive utnyttingen av Kolyma-området, hovedsakelig basert på tvangsarbeid. For å sitere den azerbaidsjanske fangen Ayyub Baghirov, «hele administrasjonen av Dalstroj – økonomisk, administrativt, fysisk og politisk – var i hendene til én person med mange rettigheter og privilegier.» Lederne for Dalstroj, som i praksis vil si Gulag-leirene i Kolyma, var:
Lederne for Dalstroj var:
Utviklingen etter Dalstroj
Nettstedet til Tsjukotka Autonome Okrug gir detaljer om utviklingen etter leirene offisielt ble stengt. I 1953 ble Magadan oblast opprettet.
Industriell og økonomisk utvikling
Industriell gullgruvevirksomhet startet i 1958 og førte til utvikling av gruvebosetninger, industrielle virksomheter, kraftverk, vannkraftdemninger, kraftlinjer og bedre veier. I løpet av 1960-tallet passerte regionens befolkning 100 000.
Med oppløsningen av Dalstroj, innførte sovjeterne en ny politikk for rekruttering av arbeidskraft. Selv om fangearbeid fremdeles var viktig, så besto den nå av vanlige kriminelle. Ny arbeidskraft ble rekruttert på frivillig basis fra alle sovjetiske nasjonaliteter, for å dekke opp for den plutselige mangelen på politiske fanger. Unge menn og kvinner ble lokket til grenselandet Kolyma med løfte om høy fortjeneste og bedre levekår. Men mange bestemte seg likevel for å forlate området.
Regionens velstand ble lidende under den sovjetiske liberaliseringen av politikken på slutten av 1980-tallet, og etter Sovjetunionens oppløsning på 1990-tallet, med en betydelig reduksjon i befolkning, rundt 40% i Magadan alene. En amerikansk rapport fra slutten av 1990-tallet gir detaljer om regionens økonomiske nedgang, og nevner utdatert utstyr, konkurser i lokale selskaper og mangel på sentral støtte. Den nevner imidlertid også om betydelige investeringer fra USA og guvernørens optimisme for fremtidig velstand basert på fornyelse av gruveindustriene.
De siste politiske fangene
Dalstroj og leirene ble ikke lagt helt ned. Kolyma-myndighetene, som ble omorganisert i 1958/59 (31. desember 1958), ble endelig oppløst først i 1968. Men gruvedriften stanset imidlertid ikke. Det eksisterer faktisk fremdeles overbygninger for dette under Departementet for Naturressurser. I noen tilfeller ser de samme personene ut til å ha blitt værende gjennom alle år, bare under ny ledelse. Tegn tyder på at de politiske fangene ble gradvis utfaset over årene, men det var bare som et resultat av Boris Jeltsins vidtrekkende reformer på 1990-tallet at de aller siste fangene ble løslatt fra Kolyma.
Den russiske forfatteren Andrej Amalrik ser ut til å ha vært en av de siste høyt profilerte politiske fanger som ble sendt til Kolyma. I 1970 ga han ut to bøker: Vil Sovjetunionen overleve til 1984? og Ufrivillig reise til Sibir. Som følge av dette ble han arrestert i november 1970, for «baktaling av den sovjetiske staten», og ble dømt til hardt arbeid, tydeligvis i Kolyma, for en periode som skulle vise seg å bli på nesten fem år.
Beskrivelser av Kolymas Gulag
Under og etter andre verdenskrig opplevde regionen en stor tilstømming av polske, tyske, japanske og koreanske fanger. En spesielt minneverdig beretning skrevet av den rumenske overlevende, Michael Solomon, finnes i hans bok Magadan (se bibliografi), som gir oss et levende bilde av både transittleirene som førte til Kolyma og regionen selv. Ungareren George Bien, forfatter av Tapte år, forteller også om redslene i Kolyma. Hans historie har også ført til en film.
Anders Jönsson
Anders Jönsson er en svensk tidligere fotballspiller. Jönsson, som var keeper, spilte en kamp for Malmö FF i Allsvenskan i 1988.
Kolyma
Beskrivelser av Kolymas Gulag
En levende beskrivelse av forholdene i Kolyma er den til Broder Gene Thompson fra Kievs trosmisjon. Han forteller hvordan han møtte Vjatsjeslav Palman, en fange som overlevde fordi han visste hvordan han kunne dyrke kål. Palman snakket om hvordan fangevokterne leste opp navnene på de som skulle bli skutt hver kveld. Ved en anledning ble en gruppe på 169 menn skutt og kastet i ei grop. De fullt påkledde likene ble funnet etter at isen smeltet i 1998.
En av de mest berømte politiske fangene i Kolyma var Vadim Kozin, kanskje Russlands mest populære romantiske tenor, som ble sendt til leirene i februar 1945, visstnok for å nekte å skrive en sang om Stalin. Selv om han ble løslatt i 1950 og kunne returnere til sin sangkarriere, ble han snart falsk anklaget for homoseksualitet av sine fiender og sendt tilbake til leirene. Selv om han igjen ble løslatt flere år senere, ble han aldri offisielt rehabilitert og forble i eksil i Magadan hvor han døde i 1994. Da han snakket med journalister i 1982, forklarte han hvordan han ble tvunget til å turnere i leirene: «Politbyrået dannet brigader som, under overvåkning, skulle turnere i konsentrasjonleirene og opptre for fangene og vokterne, inkludert de av høyeste rang.»
Til slutt, den ukrainske fangen Nikolai Getman, som var i Kolyma fra 1945 til 1953, forteller sin historie i bilder i stedet for ord. Men han har en bønn: «Noen kan hevde at Gulag er en glemt del av historien, og at vi ikke trenger å bli minnet på det. Men jeg har vært vitne til grusomme forbrytelser. Det er ikke for sent å snakke om dem og avsløre dem. Det er essensielt å gjøre det. Noen har ved synet av mine malerier gitt uttrykk for frykt for at jeg vil havne i Kolyma igjen — denne gang for godt. Men folket må bli minnet på... en av de grusomste handlingene av politisk undertrykkelse i Sovjetunionen. Mine malerier kan hjelpe til med å oppnå dette.» The Jamestown Foundation gir tilgang til alle 50 av Getmans malerier sammen med forklaringer om deres betydning.
Vurderinger av antall ofre
Mens det er blitt bevart nokså fullstendige fangelister fra nazistenes konsentrasjonsleirer, så er det få sikre bevis fra Kolyma. Det finnes ingen pålitelige arkivsaker om det totale antall ofre for stalinismen; alle tall er estimater. I sin bok, Stalin (1966), forklarer Edvard Radzinsky hvordan Stalin, da han systematisk utslettet sine våpenbrødre, «straks tilintetgjorde ethvert spor etter dem i historien. Han ledet personlig den konstante og nådeløse utrenskningen av arkivene». Denne praksisen fortsatte også etter Stalins død.
I en beretning om et besøk til Magadan av Harry Wu i 1999 finnes en henvisning til arbeidet til Aleksandr Birjukov, en advokat fra Magadan. Birjukov sies å ha samlet en bok med lister over alle de 11 000 personene som beviselig har blitt skutt i Kolyma-leirene av det statlige sikkerhetsorganet NKVD. Birjukov, som selv hadde en far i Gulag da han ble født, hadde også begynt å undersøke hvor gravene lå. Han trodde at noen av likene fremdeles var delvis bevart i permafrosten.
Robert Conquest, forfatteren av Den store terroren (originaltittel: The Great Terror), anslo opprinnelig tre millioner ofre i Kolyma, men mente senere at dette tallet var altfor høyt. Matthew White har anslått tallet på døde til 500 000. I Stalin's Slave Ships foretar Martin Bollinger en grundig analyse av antallet fanger som kunne ha blitt transportert med skip til Magadan mellom 1932 og 1953 (rundt 900 000) og det sannsynlige antall døde hvert år (i gjennomsnitt 27 %). Dette gir tall som ligger betydelig under tidligere anslag, men som forfatteren også påpeker, er hans utregninger på ingen måte endelige. I sin omtale av Bollingers bok anslår Norman Polmar at det var mer enn tre millioner ofre som døde i Kolyma; dette tallet er også anslått av de siste overlevende.
Ivan Panikarov, leder for Museet til minne om Kolyma i Magadan, har samlet tusenvis av dokumenter, fotografier og gjenstander som dokumenterer historien til Kolyma-leirene. Han håper at hans samling vil hjelpe forskere med å dokumentere fangeleirenes historie.
Rantsila
Rantsila er en tidligere kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Den 1. januar 2009 ble den slått sammen med Kestilä, Piippola, og Pulkkila til den nye kommunen Siikalatva.
Volbufjorden
Volbufjorden er en innsjø som ligger sør i Øystre Slidre kommune i Innlandet.
Lennart Fridh
Jan Ove Lennart Frid (født 22. mai 1970) er en svensk tidligere fotballspiller. Fridh, som var midtbanespiller, har spilt for Malmö FF i Allsvenskan, samt Brann i Tippeligaen.
Fridh hadde tre sesonger bak seg med reservelagsfotball for da han i januar 1991 ble hentet til  på en ettårig låneavtale av bergensklubbens nye svenske trener Karl Gunnar Björklund. Kampen om plass på Malmös midtbane var tøff, og trener Bob Houghton hadde gitt ham beskjed om at han ikke inngikk i planene hans. Fridh spilte en U21-landskamp for Sverige mot Finland i mars 1990, og ankom Brann med en målsetning om å spille seg inn på det svenske OL-landslaget til de olympiske leker i 1992. Ved ankomst til Brann beskrev Fridh seg selv som en teknisk og temposterk midtbanemann som ikke er spesielt taklingssterk og med begrensede ferdigheter i luften. Kalle Björklund beskrev ham som teknisk nesten helt fullkommen, glimrende på offensiven og effektiv foran mål. Men defensivt hadde han fortsatt en del å lære, mente Björklund. Fridh fikk også gode skussmål fra Malmös daværende klubbdirektør Tord Grip.
For Brann viste Fridh seg som en innsatsfylt midtbanespiller. I sin naturlige posisjon sentralt på midtbanen slet han innledningsvis med å leve opp til klubbens forventninger. Han viste god form mot slutten av sesongen da han ble plassert på høyre midtbane. Da låneavtalen utløp valgte Brann å avstå fra å satse videre på ham.
Shinzō Abe
Han var (2020) den lengst sittende japanske statsminister.
Abe var en eksponent for de mest konservative strømninger i den liberaldemokratiske parti, så vel som en av de mest nasjonalistiske. Han døde etter at han ble utsatt for et attentat da han drev valgkamp i 2022.
Bakgrunn
Abe ble født inn i en politisk familie: hans bestefar Kan Abe og hans far, Shintarō Abe, var begge kjente politikere. Shintarō ledet en fraksjon innen Det liberaldemokratiske partiet, hadde en rekke posisjoner i regjering og parti (blant annet utenriksminister ) og var på et tidspunkt kandidat til å bli landets statsminister. Han ble imidlertid viklet inn i en politisk skandale, ble syk og døde i 1991. Shintarōs kone var den tidligere Yoko Kishi, datter av statsminister Nobusuke Kishi, som igjen var bror av statsminister Eisaku Sato. Således hadde Shinzō politiske bånd på begge sider av familietreet.
Shinzō Abe studerte statsvitenskap ved Seikei-universitetet i Musashino ved Tokyo, hvorfra han ble uteksaminert i 1977. Han flyttet senere til USA for å studere offentlig politikk ved University of Southern California.
Hallsjøen
Hallsjøen (svensk: Hållsjön, sørsamisk: Lihpiejaevrie) er en innsjø som ligger på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Meråker kommune i Trøndelag, den svenske ligger i Åre kommune i Jämtland. Innsjøen er regulert som magasin for Tevla kraftverk.
Shinzō Abe
Tidlig karriere
I april 1979 begynte han å arbeide for Kobe Steel.
Han arbeidet i den private sektor inntil 1982, da han begynte å arbeide i staten, og fikk forskjellige stillinger innen offentlig forvaltning: sjefsrådgiver for utenriksministeren, privatsekretær for generalsekretæren i Det liberaldemokratiske partiets hovedforsamling, og privatsekretær for partiets generalsekretær.
Statsminister 2006–2007
Da riksdagen valgte 52-årige Shinzō Abe til statsminister høsten 2006, ble han den yngste etter den andre verdenskrig og den første født etter krigen. Han overtok den 26. desember 2012 som landets 90. statsminister, etter sin partifelle Junichiro Koizumi.
Shinzō Abe fortalte på et senere tidspunkt at den sykdom hadde bidratt til at han trakk seg, var ulcerøs kolitt, men at han senere hadde kommet seg ved bruk av en ny medisin, asacol, som tidligere ikke hadde vært tilgjengelig i Japan. Etter at han ble statsminister på nytt, pekte han på sitt eget tilfelle for å gå inn for at tiden det tok for å få godkjenning på nye medisiner, burde kortes ned.