cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peter Robinson
Robinson er kjent for sine kriminalromaner med Alan Banks som hovedperson, hvor handlingen er lagt til den oppdiktede byen Eastvale i Yorkshire, men han utgav også poesi og romaner utenfor krimsjangeren.
Det er også laget en TV-serie med Alan Banks, Førstebetjent Banks. Her er handlingen i bøkene sterkt omskrevet og episodene har ofte handling hentet fra flere av bøkene.
Arthur Ellis Awards
Han har en rekke ganger mottatt Arthur Ellis Awards (Crime Writers of Canada Awards of Excellence), litteraturpriser som deles ut av Crime Writers of Canada for de beste canadiske krim bøker.
Beste roman
Beste krimnovelle
Derrick Murdoch Award (Hederspris)
Grand Master Award (Livstids utmerkelse)
Kides by
Kides ([kjˈiːdes]; finsk: Kitee) har vel 10 000 innbyggere og er en by og kommune i Finland. Den ligger i landskapet Norra Karelen. Kides er en finskspråklig kommune som grenser til Russland (Republikken Karelia) og de finske kommunene Tohmajärvi, Rääkkylä, Nyslott og Parikkala. Ved krigsavslutningen i 1944 ble den østlige del av kommunen avstått til Russland.
Noen kjente folk fra Kides er Tuomas Holopainen, Jukka Nevalainen og Emppu Vuorinen fra det kjente Heavy Metal-bandet Nightwish. Også deres tidligere vokalist Tarja Turunen kommer derfra.
Europavei 771
Europavei 771 går mellom Drobeta Turnu Severin i Romania og Niš i Serbia. Veiens lengde er rundt 210 km.
Akbar den store
Jalaluddin Muhammad Akbár (født 15. oktober 1542, død 27. oktober 1605), bedre kjent som Akbar den store, var en mogul keiser. Han hersket over det islamske Mogulimperiet fra 1556 til sin død, og regnes som Sør-Asias største keiser.
Tidlige år
Akbar ble født i Amarkort (Umerkot) en by sør i Pakistan og var eldste sønn av keiser Humayun, og overtok dermed riket ved farens død i 1556. Akbar var bare 13 år gammel da dette skjedde. Det var ikke før i 1562 at Akbar selv overtok styret av imperiet.
De første 10 årene av regjeringstiden var stormfulle. Det var 16 forskjellige opprør mot sentralmakten i denne perioden, spesielt i Rajputana. Det var ikke før i 1568, da Mewar ble erobret, at hinduklanene i Rajputana overga seg.
Etter å ha stabilisert riket i Nord-India kunne Akbar utvide riket på andre fronter. Han erobret Gujarat i 1572–73, Bengal i 1574–75, Kabul i 1581 og Kashmir i 1595.
Religion
Akbar var opptatt av teologi i hele sin levetid. I 1575 opprettet han et «tilbedelsens hus» i Fatehpur Sikri. Her kunne forskjellige islamske teologer debattere religion. I 1578 ble også kristne, hinduistiske og parsiske teologer invitert til å delta i diskusjonene.
Akbar selv hadde et avslappet forhold til religion. Han overholdt ikke islams forbud mot rusmidler, og var kjent som en ivrig bruker av alkohol, cannabis og opium. Dette sjokkerte mange ved hoffet.
Akbar viste stor toleranse overfor personer med annen religiøs tro, bl.a. hinduer og kristne. Dette var en nødvendighet i riket, der undersåttene tilhørte mange forskjellige religioner.
Denne politikken slo imidlertid tilbake på Akbar i 1580 da bengalerne gjorde opprør. Det ble da utstedt en fatwa mot ham. I fatwaen ble han beskyldt for å ha brutt med Islam, noe som gjorde at «alle muslimer måtte gripe til våpen mot ham».
Det var et mål for Akbar at konene hans skulle fordeles likt mellom rikets forskjellige religioner, han giftet seg med flere hinduprinsesser og en kristen prinsesse i tillegg til de muslimske konene.
Innenriks
I starten av regjeringstiden til Akbar var Delhi hovedstad i riket. Akbar bygget en ny by, Fatehpur Sikri, like vest for Agra og gjorde den til hovedstad. Denne nye praktbyen var bare bebodd i 15 år før den måtte oppgis. Det fantes nemlig ikke tilførsel av ferskvann til byen. Hovedstaden ble derfor flyttet til Agra.
Akbar var beryktet for sitt høye forbruk, noe som slet hardt på statens finanser. Han fikk visstnok sydd 1000 drakter i året, og hadde enorme mengder elefanter og hester. Det ble derfor innført flere nye skatter i regjeringstiden hans.
Slutten
Akbars sønn, Salim (den senere keiser Jahangir), lå i strid med sin far i mange år. Denne striden endte med en krig på starten av 1600-tallet, en krig som slet ut Akbar. Akbar døde i Agra i 1605.
Lviv oblast
Lviv oblast (ukrainsk: Львівська область) er et fylke (oblast) i det vestlige Ukraina. Administrasjonssenteret og største by er Lviv. Fylket har en befolkning på 2 555 834 (2006), og et areal på 21 833 km².
De viktigste næringsveiene i Lviv oblast er landbruk og skogbruk. Området har også noe industri.
90% av oblastens innbyggere er etniske ukrainere. Av minoritetsgrupper er russere den viktigste, men det også er enkelte jødiske, polske og tyske samfunn i regionen. Det finnes også sigøynere i Lviv oblast.
Det syriske nasjonalrådet
Det syriske nasjonalrådet (arabisk: ; al-Maǧlis al-Waṭanī as-Sūrī; kurdisk: Encumena Nîştimaniya Sûriye; gammelsyrisk: ܡܘܬܒܐ ܐܘܡܬܢܝܐ ܕܣܘܪܝܐ; Mawtbo umṯonoyo d Suriya; tyrkisk: Suriye Ulusal Geçiş Konseyi) er en syrisk motstandskoalisjon mot Baššār al-ʾAsads regime i Syria, dannet 23. august 2011, under det syriske opprøret under den arabiske vår. Rådet har 270 medlemmer (tidligere 115–120 medlemmer), og er basert i Istanbul. Per 10. desember har atten medlemmer av De forente nasjoner, inkludert Libya, Frankrike, Spania, Bulgaria og Amerikas forente stater, anerkjent rådet som det syriske folks legitime representant eller som en dialogpartner.
Rådets første formann var Burhan Ġalyun. 9. juni 2012 ble han erstattet av ʿAbd al-Bāsiṭ Sīdā, som igjen 9. november ble erstattet av Ǧūrǧ Ṣabrah, med Faruq Tayfur som visepresident. To dager senere gikk Det syriske nasjonalrådet inn i Nasjonalkoalisjonen av syriske revolusjons- og opposisjonskrefter. Nasjonalrådet fikk 22 av 60 plasser i nasjonalkoalisjonens nye lederråd.
Kirby’s Pinball Land
Kirby's Pinball Land er et videospill utviklet av HAL Labratory og utgitt av Nintendo til Game Boy i 1993. Sjangeren i dette spillet er pinball og er det andre Kirbyspillet utviklet til Game Boy.
Handling
Kirby blir angrepet av Dedede og har nye planer. Kirby må komme seg gjennom tre pinballbaner og beseire Whipsy Woods, Kracko Strategy og Poppy Bros.
Snorking
Snorking er lyd fremkalt av vibrasjoner i det bløte vevet i svelget ved pusting under søvn. Lyden kan være bløt eller høy og ubehagelig. Vevet som lager lyden, er vanligvis uvula og den bløte ganen men kan også komme fra steder i de øvre luftveiene, dvs. ovenfor strupen. Den uregelmessige luftstrømmen skyldes trangere forhold på grunn av:
I noen befolkninger er det registrert at 30 til 50 % av individene snorker. Prosenten er noe høyere med økende alder.
Snorking oppstår vanligvis som en ubevisst handling under søvn, men kan selvfølgelig også genereres frivillig.
De som snorker og er trette om dagen, bør utredes med henblikk på mulig snorkesyke (obstruktivt søvnapnesyndrom).
Rambo (2008)
Rambo (også kjent som Rambo 4) er en amerikansk actionfilm fra 2008 regissert av Sylvester Stallone (også hovedrolle). Filmen handler om krigsveteranen John Rambo som denne gangen tar et oppdrag for å frigi noen misjonærer i Myanmar. Viktige biroller spilles av Julie Benz, Sam Elliott, Paul Schulze og Matthew Marsden.
Rambo ble forholdsvis dårlig mottatt av anmelderne og ble heller ikke den publikumssuksessen som var forventet.
Handling
Midt under Protestene i Burma 2007 fører en nådeløs Det statlige freds- og utviklingsrådet-offiser major Pa Tee Tint burmesiske soldater for å plyndre små landsbyer i Burma. Soldatene hans slakter sadistisk uskyldige mennesker, bortfører tenåringsgutter for å bli trukket inn i hæren hans, og de holder kvinner som gissel for å bli voldtatt som sex-slaver. I mellomtiden, 20 år etter begivenhetene i Afghanistan, bor Vietnamkrigsveteran John Rambo fremdeles i Thailand.
Meget forstyrret over Rambos handlinger, sender Michael ham tilbake så snart de ankommer destinasjonen. Han påstår at gruppen hans ikke lenger ønsker Rambos hjelp. I landsbyen forsøker misjonærene å gi hjelp til uskyldige mennesker som har blitt angrepet av Tints soldater. Men militæret slår til igjen, landsbyboerne blir massakrert, og misjonærene blir bortført. En pastor fra misjonær-kirken kommer til Thailand og ber Rambo veilede fem leiesoldater på et redningsoppdrag. Rambo tilbyr seg å hjelpe soldatene, men Lewis, en tidligere SAS-soldat og lagets leder, nekter å ta imot hans hjelp.
Myint, en Karen-opprører som er kjent med området, fører leiesoldatene til en landsby hvor alle innbyggerne ble massakrert. Men Tints soldater kommer i en lastebil med en gruppe landsbyboere og har til hensikt å drepe dem. Etter å ha fulgt etter leiesoldatene i hemmelighet, dreper Rambo alle soldatene med pil og bue - slik at gislene kan unnslippe. De forsøker deretter å redde de overlevende amerikanske misjonærene og burmesiske gislene. Neste morgen forfølger Tint og soldatene etter dem gjennom en jungel og forsøker å ta alle sammen som fanger.
Økonomi og popularitet
Den ble ingen stor publikumssuksess i forhold til forventningene. Den innbrakte $113 millioner på verdensbasis, hvorav drøyt $42 millioner i USA, $8,5 millioner i Japan, $7,5 millioner i Frankrike og ca $1 million i Norge. Den havnet på en 52-plass over de mest innbringende filmene i 2008 (på 66-plass i USA).
Den ble den minst innbringende av de fire Rambo-filmene i USA. Og hvis man baseres seg på inflasjonsjusterte tall så ble den under halvparten så innbringende som tredje mest innbringende filmen.
Anmelderne
Den ble ikke så godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den kun har fått 37 % på Rotten Tomatoes.
NRK Filmpolitiet gav den terningkast fem, VG og Aftenposten tre og Dagbladet bare én.
Maida Vale
Maida Vale er et velstående boligområde i den nordlige delen av Paddington i den vestlige delen av sentrale London. Det ligger vest for St John's Wood og sør for Kilburn, og er en del av City of Westminster.
Stedsnavnet er avledet fra vertshuset Hero of Maida som tidligere lå ved Edgware Road i nærheten av Regents kanal. Vertshuset var oppkalt etter general John Stuart som ble gjort til greve av Maida (en by i sørlige Italia) av kong Ferdinand I av De to Sicilier etter seieren i slaget ved Maida i 1806.
Maida Vale er overveiende grad et boligområde – til dels svært velstående med mange edvardianske herskapshus. Hovedgata Maida Vale Road er en fortsettelse av Edgware Road, og følger den romerske Watling Street. Området avgrenses mot Paddington i sør av den delen av Regents kanal som kalles Little Venice. Dette området tilhørte biskopen av London i 1647 da det var dekket av skogland og beitemark. Det var ingen strukturer bortsett fra noen gårdsbygninger fram til slutten av 1700-tallet. Hus ble bygget etter 1807 til spesifikasjoner som var bestemt av kirken, noe som innebar bruk av industrimurstein og skifer på takene. På slutten av 1800-tallet og begynnelsen av det 1900-tallet var det et stort innslag av jøder] blant beboerne. En spansk og portugisisk synagoge fra 1896 er listet som bevaringsverdig (Grade 2).
Film og radio
BBC har studioer her, Maida Vale Studios, Bygningene ved Delaware Road er en av BBCs eldste og var senter for BBCs radionyheter under den andre verdenskrig. Det er totalt sju bygninger for produksjon av musikk og radiodrama, og det mest kjente var stedet for John Peels BBC Radio 1 Peel Sessions og BBC Radiophonic Workshop.
William Friese-Greene, en pioner innen levende bilder, ble født her i 1855. Området ble gjort berømt av Alfred Hitchcocks film fra 1954, Dial M for Murder, på norsk kalt for Ring politiet! En telefon til Maida Vale-telefonnummer MAI 3499 var signalet for et drap ved det fiktive stedet 61a Charrington Gardens. Filmen var basert på et teaterstykke fra 1952.
Ramblin’ Fever (sang)
«Ramblin' Fever» er en amerikansk sang, skrevet av Merle Haggard. Han spilte den også inn på plate. «Ramblin' Fever» ble utgitt som den andre singlen (MCA Records MCA-40743) 30. mars 1977 og var tittelsporet på albumet med samme navn. Produsent var Hank Cochran.
Norsk versjon
Arve Sigvaldsen og Ottar Johansen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Reisefeber».
Rasmus Langeland
Rasmus Olsen Langeland (født 8. februar 1873 i Sunnylven, død 13. august 1954) var en norsk gårdbruker og politiker (B). Han satt på Stortinget for Møre fra 1922 til 1945, og var arbeidsminister 1931–1933.
Langeland ble innvalgt i Borgund herredsstyre i 1913, og satt frem til 1922. Samme år ble han stortingsrepresentant, og satt frem til 1945. Langeland satt først i Lønningskomiteen i to perioder, før han gikk over til Jernbanekomiteen. Han satt deretter i Finans- og tollkomiteen og i Skog- og vassdragskomiteen.
I regjeringene Kolstad og Hundseid 1931–1933 var Langeland arbeidsminister. Han var også Bondepartiets nestleder 1930–1935.
Rasmus Olsen Langeland var far til Olav Rasmussen Langeland, som fulgte i farens politiske fotspor som stortingsrepresentant.
Sopelime
Produksjon av sopelimer ble en viktig attåtnæring for enkelte bygder. Christiania ble for eksempel forsynt med sopelimer fra Nesodden, noe som ga bygden omdømme som «Sopelimebygda».
Ifølge folketroen kunne hekser lage en smøring som kunne få dem og kostene til å fly. Denne kunsten ble brukt ved heksehøytider for å reise til et samlingssted, gjerne Blokksberg og andre fjell som var kjent som møtesteder for heksesabbater.
Europavei 651
Europavei 651 går mellom Altenmarkt og Liezen i Østerrike. Veiens lengde er rundt 80 km.
Plomb du Cantal
Fjellet er opprinnelig en vulkan. Toppen av fjellet befinner seg på grensen mellom kommunene Saint-Jacques-des-Blats i vest og Albepierre-Bredons i øst, og syd for toppen er grensen mot kommunen Brezons.
Ved fjellet er vintersportsstasjonen Le Lioran. Derfra går det en taubane opp på fjellet.
Øverschlesiske industriområde
Det øverschlesiske industriområde (polsk Górnośląski Okręg Przemysłowy, forkortet GOP) er det største industriområdet i Polen, og landets største senter for kull- og tungindustri. Det omfatter industrienheter i regionene Øvre Schlesien (sentraløstlige del) og Zagłębie Dąbrowskie.
Begrepet brukes ofte synonymt med Katowice-agglomerasjonen, som har en befolkning på over 2,8 millioner mennesker. Skjønt industriområdet og agglomerasjonens areal i stor grad overlapper hverandre er dette i virkeligheten to strukturelt forskjellige begrep, da agglomerasjoner omfatter alle byer – ikke nødvendigvis de med industrielle funksjoner.
Områdets største by er Katowice. Andre viktige byer er Bytom, Gliwice, Jaworzno, Zabrze, Tarnowskie Góry, Tychy, Sosnowiec og Siemianowice Śląskie.
Fastings Minde
Fastings Minde er et tidligere lyststed på Haakon Sheteligs plass 11 på Sydneshaugen i Bergen. Bygningen er på en og en halv etasje og preget av en høy, avtrappet midtark. Fastings Minde hadde tidligere adresse Møhlenprisbakken 1.
«Øvre-Møhlenpriis»
Kjernen av huset ble oppført av Claus Fasting mot slutten av 1780-tallet. Det opprinnelige huset på to etasjer hadde et grunnriss på 8 X 7 meter. Bygningen hadde en slags toromsplan med en øst-vest-symmetriakse. I 1789 anla Fasting hagen på tomten som tidligere hadde vært en del av hans oldefar Jørgen Thormøhlens vidstrakte Møhlenpris. Fasting var en av de første i Norge som introduserte den nye «Haveteori», hager «anlagt efter Engellændernes, eller Naturens mønster». I norsk sammenheng skal Peder Ankers engelskinspirerte hage på Bogstad vært anlagt omtrent samtidig, omkring 1790. Hagen på Øvre Møhlenpris skal ha vært inspirert av Hyde Park i London, og den naturtilpassede landskapshagen passet den kuperte Nygårdshøyden perfekt. Lyder Sagen skrev i 1837 at Fasting: «forvandlede hiint øde og barske Sted, der hørte til Byens Tagemark og var Rettersted, til en vakker liten Gaard, hvor han skapte Ager og Eng, plantede Buske og Alleer. Gaarden kaldte han Øvre-Møhlenpriis, fordi den laae strax ovenfor den egentlige Møhlenpris.» Lindetrærne som står foran Universitetsbiblioteket, er rester av en av alléene Fasting plantet. De fire lindetrærne øst for Fastings Minde skal også være rest av Fastings alléer.
Betegnelsen «Fastings Minde» ble første gang brukt av kammerherre Fridrich von Hauch ved Fastings begravelse i 1791.
Eierskifter og påbygninger
Etter Fastings død ble eiendommen solgt til kjøpmann Hansen, som «til Erindring om dens første Eiermand kaldte den Fastings Minde». Hansen bodde her med sin hustru, Magdalena Christine von der Lippe, frem til sin død i 1825. Svigerinnen, Wenche von der Lippe, overtok da eiendommen sammen med sin mann, Conrad Mowinckel. Huset hadde i Fastings tid ingen fløyer, og tar seg på ett av Dreiers prospekter ut som et lite tårn. Da huset i 1834 ble avbildet i et maleri av I. C. Dahl, hadde bygningen ennå ikke sidefløyer. Først på et kart fra 1848, samme året som Johan Ernst Mowinckel kjøpte eiendommen, er sidefløyene tegnet inn. Huset ble solgt videre til Hagmann og dr. Frants Theodor Rosenberg (1817-1878).
Rosenbergs Asyl
Mellom 1865 og 1959 ble bygningen brukt som sinnssykeasyl ledet av legen Frantz Th. Rosenberg. Det private asylet huset først 50 mannlige pasienter, men ble senere utvidet til 120 plasser. Sinnssykeasylet i Fastings Minde fikk etter hvert navnet Rosenbergs asyl, på folkemunne kalt «Tussaren», mens Bredalsmarken ned mot Dokken ble kalt «Tussemarken». I 1896 ble asylet solgt til overrettssakfører Kristian G.S. Jebsen. I 1914 kjøpte kommunen Rosenbergs asyl for kr 375 000, og institusjonen ble drevet kommunalt frem til nedleggelsen i 1959. Da hadde asylet rundt 140 pasienter.
I 1915 vann Egill Reimers arkitektkonkurransen om å utforme et fremtidig universitet i Bergen med Fastings Minde som utgangspunkt. Tegningene hans måtte endres da bybrannen i 1916 la Hambros skole i aske. Som erstatning stod Sydneshaugen skole ferdig i 1922, men med den klausul at bygget skulle overføres til universitetet når dette ble opprettet.
Universitetet i Bergen
I forbindelse med at Universitetet i Bergen overtok bygningen i 1968, ble lyststedet satt i stand av arkitektene Peter Helland-Hansen og Sverre Lied som reddet det fra rivning. De første som tok bygningen i bruk, var kunsthistorisk institutt med Robert Kloster som professor. Siden har både medisinsk og juridisk fakultet holdt til her. Sist i rekken er senter for kulturforskning med Centro culturale italiano som leietaker. '''
Glossop North End AFC
Glossop North End Association Football Club er en engelsk fotballklubb som holder til i Derbyshire. Klubben ble stiftet i 1886. i 1890 ble klubben medlem av North Cheshire League før de i 1890 ble profesjonelle og ble med i The Combination. De ble valgt inn til 2. divisjon i The Football League i 1898.
I 2007 holder laget til i North West Counties Football League som er divisjon nummer 10 i landet.
Chichester
Chichester er en katedralby i West Sussex, England. Byen tilhører og er administrasjonssenter for distriktet Chichester. Chichester er også den eneste større byen i West Sussex og dens og administrasjonssete. De andre, mindre byene er Midhurst, Selsey og Petworth. Chichester har en lang historie som går tilbake til en bosetning i romersk tid og ble en viktig by i angelsaksisk tid. Den er et bispesete med en katedral fra 1100-tallet, og har også en rekke av de eldste kirker og bygninger i Storbritannia.
Prosessor
Prosessor kan vise til:
Chichester
Geografi
Byen Chichester er lokalisert ved elven Lavant sør for dets åpning gjennom South Downs. Elven er hva engelskmennene kaller «winterbourne», det vil si at den eksisterer om vinteren og ved tider med nedbør, og deler av dens løp går nå gjennom byen i undergrunnsrør. Byens lokalisering er et ideelt område for bosetning og har mange oldtidsveier som begynner her. Det er bevis på militære strukturer fra romersk tid ved det nærliggende romerske palass i Fishbourne. Byen står på fundamentet av den romersk-britiske byen Noviomagus Reginorum som var hovedstad i provinsen Civitas Reginorum.
Den romerske veien Stane Street knyttet byen til London og begynte ved den østlige porten. Veien fra Chichester til Silchester begynte ved den nordlige porten. Dagens byplanen og struktur er direkte arvet fra romerne: de nordlige, sørlige, østlige og vestlige butikkgater strekker seg ut som armer fra det sentrale markedskorset som er datert til middelalderen. Den opprinnelige romerske bymuren var rundt 2 meter tykk med en dyp vollgrav som siden ble benyttet for endre løpet til elven Lavant. Den overlevde et og et halv tusen år inntil den ble minsket og gjort tynnere ved en restaurering på 1800-tallet.
Chichester har utsett et eget område for landskapsvern grunnet dets arkitektoniske og historiske betydning. Det utgjør hele den romerske byen, og omfatter en rekke bygninger som er beskyttet. Ytterligere i nord ligger det adskilte landskapsvernområdet rundt det tidligere sykehuset Graylingwell Hospital, og i sør, hvor det bevaringsverdige området har blitt utvidet til også å omfatte den nyrestaurerte kanalbassenget og deler av selve kanalen. Landskapsvernområdet har blitt inndelt i åtte «karakterområder», basert på historisk utvikling, bygningstype, bruk og aktiviteter.
Historie
Området antas å ha vært et brohode under den romerske invasjonen av Britannia, og sentrum ligger over den romerske byen Noviomagus. Noviomagus ble ødelagt mot slutten av 300-tallet av angelsaksiske Ella av Sussex, og en ny by ble anlagt av hans sønn Cissa. Kongen ga byen navn etter seg selv, og gjorde den til kongelig residensby og dermed hovedstad for kongedømmet Sussex.
Chichester beholdt det romerske gatenettet, og har derfor gater som går ut i de fire himmelretninger fra markedsplassen. Der står Chichesterkorset, en struktur som ble bygget av Edward Story, biskop av Chichester 1477–1503. Mye av bymuren er bevart.
Chichesterkatedralen er viet til Den hellige treenighet, og har sankt Richard av Chichesters helgenskrin. Spiret, som var bygget av svak lokal stein, kollapset uten forvarsel og ble gjenoppbygget på 1800-tallet. I skipet er det rester etter et romersk mosaikkgulv.
Byen er kjent for den årlige festivalen Chichester Festivities, hvor det blant annet er teaterforestillinger.
Kanal
Kanal har flere betydninger:
Dordtsche Kil
Dordtsche Kil (eller Dordtse Kil) er en tidevannselv i den nederlandske provinsen Zuid-Holland som forbinder elven Oude Maas med Hollandsch Diep og skiller Hoeksche Waard fra øyen Dordrecht. Elven var opprinnelig en tidevannsbekk som ble fordypet i det 19. århundre. I den ligger også kommunegrensen mellom Dordrecht og 's-Gravendeel.
Under elven ligger to tunneler, Kiltunnelen (bompengefinansiert) for veitrafikk og noen få kilometer lengre sør jernbanetunnelen for høyhastighetslinjen fra Amsterdam til Brussel i Belgia.
På elven er det mye skipstrafikk, den er en del av forbindelsen mellom Rhinen og Schelde. Den benyttes også av havgående skip som skal til og fra Moerdijk via Oude Maas, de kommer inn i og forlater Nederland via havnen i Rotterdam.
Langs Dordtsche Kil befinner tre industriområder seg, disse er kalt Dordtse Kil (eller «de Kil») og inndelt i Kil I, Kil II og Kil III.
Vasilij Polenov
Vasilij Dmitrijevitsj Polenov (russisk: Поленов Василий Дмитриевич; født i St. Petersburg i Russland, død 18. juli 1927 i Borok i guvernementet Tula) var en  russisk kunstmaler knyttet til Peredvizjniki-bevegelsen.
Yngre år. Historiemaler
Polenov var født i St. Petersburg. I perioden 1863 til 1871 studerte han kunstmaling ved St. Petersburgs kunstakademi, blant annet under Pavel Tsjistjakov. Polenov ble tildelt sin første gullmedalje i 1869 for maleriet Job og hans venner.
I 1872 la Polenov ut på en reise til andre europeiske land, han besøkte Wien, München, Venezia, Firenze og Napoli. I lengre tid bodde han i Paris. Han malte i denne perioden en rekke malerier i den akademiske  stilens ånd. Bildene hentet emner fra europeisk historie (”Le droit de Seigneur”, (1874), Tretjakov-galleriet). Samtidig arbeidet han i flere tilfeller med friluftsmaling.
I 1876 vendte Polenov tilbake til Russland og slo seg ned i Moskva. Han deltok i den russisk-tyrkiske krig 1877-78 som krigsmaler, i realiteten var han hoffmaler som fulgte tsaren.
Landskapsmaler
Fra slutten av 1870-årene konsentrerte Polenov seg om landskapsmaling, i den realistpregede tradisjonen etter Aleksej Savrasov og Fjodor Vasiljev. Han la vekt på å sammenføye den tause poesien han opplevde i den russiske natur og menneskenes dagligliv i den samme naturen. Polenov ble medlem av Peredvizjniki og tok del i bevegelsens vandreutstillinger. Verkene vakte oppmerksomhet hos Pavel Tretjakov, som kjøpte inn mange av dem til galleriet sitt.
Polenov var en av de første russiske kunstmalerne som oppnådde å kombinere friluftsmaleriets friske farger med gjennomført kunstnerisk komposisjon. Eksempler på dette ser man i Gardsplass i Moskva og i Bestemors hage (begge 1878).
Polenovs skisser fra en reise til Istanbul, Syria, Palestina og Egypt i 1884 beredte veien for hans mesterstykke Kristus og synderinnen (1886–87). Maleriet er et forsøk på oppdatere akademistilen, gjøre den mer naturtro. I arbeidene fra 1880-tallet la Polenov ofte vekt på å kombinere temaer fra Det nye testamentet med sin kjærlighet til landskap.
Polenovs prinsipper og metoder fikk stor innflytelse på videreutviklingen av russisk (og særlig sovjetisk) landskapsmaling. Mellom 1882 og 1895 var han lærer ved Moskvas skole i maling, billedhogging og arkitektur. Blant hans elever var Abram Arkhipov, Isaak Levitan, Konstantin Korovin og Aleksandr Golovin.
Senere år og ettermæle
Polenov ble valgt inn i St. Petersburgs kunstakademi i 1893, og utnevnt til Folkets kunstner av Sovjetunionen i 1926. I dag er det vanlig å gi historiemaleriene hans forrang fremfor landskapsmaleriene.
Polenov drev også med utsmykking av teaterscener. Fremst blant disse oppdragene var utsmykkingen av Savva Mamontovs private opera i Moskva, og den sammes herskapshus i Abramtsevo. I årene 1910-18 var Polenov involvert i et folketeater-prosjekt.
Carolyn Coman
Carolyn Coman (født 28. oktober 1951) er en amerikansk barnebokforfatter, bosatt i South Hampton, New Hampshire.
Hun arbeidet tidligere som bokbinder og forlagsredaktør, men er nå fulltids forfatter. Coman har to barn og bor South Hampton, New Hampshire.
Hun har i alt skrevet åtte bøker (pr 2009), hvorav én er oversatt til norsk: What Jamie saw (Det Jamie såg, 1997). Hun er mest kjent for sine fire ungdomsromaner. De omtales som «hun utforsker de mørkere sider av å vokse opp: å forholde seg til foreldrenes forsaking i Tell Me Everything, steforeldres misbruk i What Jamie Saw, incest mellom søsken i Bee and Jacky, og politisk inspirert tragedie i Many Stones».
What Jamie saw fra 1995 var kort-listet til Newbery-medaljen og National Book Award, og nominert til Dorothy Canfield Fisher Children's Book Award. Many Stones (2000) ble også kortlistet til National Book Award, vant Michael L. Printz Award og ble nevnt blant School Library Journal's Best Books of The Year.
Slaget ved Arsuf
Slaget ved Arsuf var et slag under det tredje korstoget hvor Rikard I av England beseiret muslimenes leder Saladin ved Arsuf.
Etter erobringen av Akko i 1191 utkjempet kong Rikard flere slag med Saladin hvis viktigste mål var å hindre gjeneronringen av Jerusalem. I vissheten om at han trengte å kontrollere havnen i Jaffa før han kunne forsøke å ta Jerusalem begynte Rikard og hans soldater å marsjere nedover kysten fra Akko i august 1191.
Sør for Akko
Rikard organiserte marsjen med oppmerksomhet på detaljene. Ved å ta lærdommene fra katastrofen ved Hattin viste han at hærens største behov var vann og overoppheting var den største faren. Selv han var presset på tiden marsjerte han kun om morgenen før heten om dagen slo ut for full styrke. Han ga ordre om hyppige hviler, alltid ved vannkilder. Flåten seilte nedover kysten i nær støtte som en kilde for forsyninger og som et sikkert sted for sårete. Oppmerksom på den pågående faren av fiendtlige angrep og muligheten av geriljaangrep holdt han kolonnen i en tett formasjon med en kjerne av tolv oppstilt regimenter, hver med hundre riddere. Infanteriet marsjerte på flanken mot land, dekket av ryttere. Plaget av Saladins bueskyttere sikret Rikards ledelse at orden og disiplin ble opprettholdt under selv de vanskeligste forhold. Baha ad-Din, en muslimsk kronikør, beskriv marsjen således:
Saladins svar
Da korsfarerhæren marsjerte på motsatt side av elven ved Cæsarea gjorde Saladin sine egne disposisjoner. Han hadde planlagt å plassere sin hær ved de gamle romerske vegene lengre inn i innlandet for å kunne angripe i hvilken som helst retning som passet ham. Men korsfarernes framgang langs kysten tvang ham til å følge en parallell kurs. Ved første lys og da geriljaangrepene feilet i å ha den ønskede effekt ble disse trappet opp til å bli intense småangrep. Da Rikards hær nådde Cæsarea den 20. august kom baktroppen, kommandert av Hugo III av Burgund under alvorlig angrep som fjernet dem fra resten av hæren for en tid. Rikard greide å sammenkalle troppene mens hele hæren ropte «Sanctum Sepulchrum adjuva» («Hjelp oss, Hellige Grav!»)
Saladin bedømte korsfarerhærens framgang og besluttet å gjøre motstand ved Arsuf i nærheten av Jaffa med hans hær vendt mot korsfarerne og sjøen. Hans nordlige side var beskyttet av skogen ved Arsuf med de myrlendte områdene ved elven Rochetaillée foran seg. I sør var hans venstre side beskyttet av rekke skogkledde bakker som gikk ned til ruinene av byen Arsuf. Planen var å trekke korsfarerne ut med serie angrep fulgt av fingerte tilbaketrekkinger og deretter knuse fienden med vedvarende angrep straks deres flanker ble brutt. Mellom bakkene ved Arsuf og sjøen var det kun 3 km med åpning, noe som ga den engelske kongen lite med rom til å manøvrere, og minsket muligheten for en konsentrert angrep av de pansrete ridderne. Saladin så dette som en perfekt felle, men Rikard var rask til å forvandle til en mulighet.
Slaget
Ved soloppgang den 7. desember 1191 dro Rikards herolder gjennom leiren og forkynte at slaget ville skje denne dagen. Tempelridderne under Robert de Sablé ble beordret til å gå foran samme med angevinene og bretonerne, fulgt av Guy av Lusignan og poitevinerne. Deretter kom anglo-normannerne, og så de flamske under Jacques I av Avesnes før de øvrige franske stilte seg opp, og helt sist hospitallerordenen, ledet av Garnier de Naplouse. Under ledelse av Henrik II av Champagne ble en mindre troppeenhet sendt ut for rekognosere i bakkene, en skvadron av riddere under ledelse av Hugo av Burgund ble sendt for å ri opp og ned langs flankene for å sikre at de ble holdt i orden.
Det første muslimske angrepet kom klokken ni om morgenen. I et forsøk på å ødelegge korsfarernes bindekraft og skape frykt og uro hos dem, ble stormangrepet fulgt av smelling av cymbaler og gongonger, trompeter og menn som skrek ut. Manuskriptet Itinerarium Regis Ricardi har nedtegnet at «Så de ubeskrivelige tyrkerne overfalt vår hær fra mange kanter, fra sjøen og fra tørt land. Det var ikke et rom for 3 km rundt, selv ikke plass til en knyttet neve som ikke var dekket med den fiendtlige tyrkiske rase». Da dette feilet i å gi den ønskede effekt endret angrepet fra venstre side av korsfarerhæren til enden hvor hospitallerordenen kom under det hardeste presset. Bit for bit strakte angrepet seg langs resten av Rikards linje. Disse fiendtlige streifangrepene fulgte det samme mønsteret: beduinene og nubierne skjøt piler og kastespyd inn i korsfarernes rekker før de trakk seg til side for å la ridende bueskytere til å angripe og deretter trekke seg tilbake i en godt praktisert teknikk. Korsfarernes bueskyttere svarte når dette var mulig, skjønt den viktigste oppgaven til korsfarerne var ganske enkelt å opprettholde rekkene i møte med de pågående provokasjonene. Flere steder langs rekkene gikk de to hærene sammen i tett nærkamp.
Hospitallerordenen bryter rekkene
Til tross for Saladins beste forsøk klarte han ikke å bringe korsfarernes rekker ut av fatning, eller forhindre at de rykket fram mot Arsuf. Rikard Løvehjerte var fast bestemt på å holde hæren sammen og tvinge fienden til å slite seg ut med gjentatte angrep. Hans hensikt var å holde sine riddere konsentrert på et motangrep i akkurat det rette øyeblikk. Det lå en risiko i dette ettersom hæren ikke bare marsjerte under vanskelige fiendtlige provokasjoner, men troppene led også under hete og tørste. Like alvorlig var det at muslimene fikk drept så mange av deres hester at en del av Rikards egne riddere begynte å frykte for at et motangrep knapt ville være mulig.
Akkurat da fortroppene nådde fram til Arsuf på midten av ettermiddagen begynte bueskytterne til hospitallerordenen i enden å ladde og skyte bakover. Uunngåelig begynte de å miste sin bindekraft, og fienden var snar til å dra fordel av denne muligheten og flyttet seg framfor for å fylle åpningen som dannet seg. For korsfarerne hadde slaget ved Arsuf nå kommet inn i en kritisk fase. Garnier de Naplouse bønnfalt Rikard for å få lov til å angripe, men Rikard nektet og beordret ham til å holde posisjonen. Dette var mer enn stormesteren kunne tåle. Han angrep muslimenes rekker med høye skrik for «Sankt Georg!», hurtig fulgt av hans øvrige riddere. Oppildnet av dette eksempelet fulgte franskmennene etter.
Rikards motsvar
Den overilte handlingen til hospitallerordenen kunne ha fått hele strategien til Rikard til å falle sammen, men akkurat da Garnier de Naplouse begynte angrepet hadde Saladins ridende bueskyttere nettopp gått av hestene for å kunne skyte pilene sine mer nøyaktig, og de ble overrasket av det uventede angrepet fra hospitallerridderne.
Rikard visste at om ikke han støttet hospitallerordenen ville de snart ble hogd ned og drept, men om han besluttet å sende flere riddere etter dem kunne han kaste vekk hele styrken. Muzaffar al-Din Gökböri, en av Saladins kommandanter, greide å samle sine menn for å angripe korsfarernes bueskyttere. Før han kom i posisjon fikk Rikard regruppert sin hær og sendt et andre angrep av bretonske og angevinske riddere mot Saladins venstre ranke. Rikard red selv i et tredje og endelig angrep bestående av normanniske og engelske riddere.
Ved å gå foran var kongen selv i midten av kampene, slik Itinerarium overdrevet forklarer:
I et desperat forsøk på å gjenopprette situasjonen ledet Saladins nevø Taqi al-Din 700 av sultans egne livvakter mot Rikards venstre side. Alarmert om faren ved hans spredte styrkere fikk Rikard regruppert sine styrker til et tredje og endelig angrep. Det ble mer press enn fienden kunne stå imot. Saladins hær brøt sammen og ble tett forfulgt over bakkene av Arsuf av korsfarerridderne. Kongens banner ble hevet på Saladins høyde mens muslimenes leir ble plyndret. Da mørket satt inn tillot kongen ikke videre forfølgelser.
Tap og konsekvenser
Arsuf var en viktig seier, men i motsetningen til Saladins tidlig triumf ved Hornene ved Hattin var den langt fra avgjørende. Fiendens hær ble ikke totalt ødelagt. Saladin bar i stand til regruppere og gjenoppta trettende småangrep. Mens muslimene fortsatt var intakt besluttet Rikard at den klokeste handlingen var å sikre sine flanker ved å ta og befeste Jaffa, således bryte av framgangen mot Jerusalem. Da vinteren var på gang betydde det at den ikke kunne bli igangsatt. Arsuf betydde også en skade på Saladins omdømme som uovervinnelig, og beviste på nytt Rikard Løvehjertes mot som soldat og hans dyktighet som militær kommandant, men i det lange løp hadde seieren ingen større betydning. Rikard var i stand til å ta, forsvare og holde på Jaffa, men han klarte aldri å nå Jerusalem.
I henhold til den innvirkning som Arsuf fikk for resten av konflikten var seiren i en forstand ikke til det beste for korsfarerne. Den mindre motiverte Saladin gjorde en viktig endring i strategien. Han innså at Rikard Løvehjerte var en meget dyktig kommandant og at det ville bli svært vanskelig å beseire ham i åpen kamp. Fra da av endret han taktikk til å unngå åpen kamp med Rikards styrker og isteden gikk over til utelukkende drive plagsomme geriljaangrep for å slite ned korsfarernes styrke, en strategi som til slutt ble avgjørende.
Det er beskrivelser av slaget i Itinerarium Regis Ricardi, Den gammelfranske fortsettelse av Vilhelm av Tyr (også kalt Estoire d'Eracles), og fra kurdisk og arabisk side i Baha ad-Dins fortelling (utgitt på engelsk som Rare and Excellent History of Saladin), Abu Shama og Ibn al-Athir.
Halvor Haug
Halvor Haug (1952–) er en norsk komponist.
Han vokste opp i Vestre Bærum. Haug studerte ved Østlandets Musikkonservatorium i Oslo, Sibeliusakademiet i Helsingfors med Erik Bergman og Einar Englund samt i London.
Symfonisk bilde (1976) ble et gjennombrudd for Haug, og har vært spilt inn en rekke ganger, blant annet av London Philharmonic Orchestra i 1982. Hau har blant annet skrevet fem symfonier.
Mest kjent er Haug for sine symfoniske verk, men han har også skrevet kammermusikk og var første norske festivalkomponist under Stavanger Kammermusikkfestival i 1996.
Haugs musikk har vært spilt i nærmere 30 land, inklusiv av flere BBC-orkestre, Sveriges Radios Symfoniorkester og Finlands Radios Symfoniorkester. Han også vært sesongkomponist i Trondheim Symfoniorkester og Jönköpings Symfoniorkester.
Haug skriver i den nordiske symfoniske tradisjonen, i en moderat, polyfon stil. Haug selv beskriver seg som en «moderne romantiker».
Haug er bosatt på Harestua i Hadeland.
Verk (utvalg)
<div style="">
Annibale Rigotti
Annibale Rigotti (født 30. september 1870 i Torino i Italia, død 8. mars 1968 samme sted) var en italiensk arkitekt, designer og byplanlegger som blant annet har virket med viktige byggverk i sin fødeby. Blant hans byggverk der er Palazzo a Vela, reist til Italiautstillingen i 1961.
Han ble utdannet ved Accademia di Belle Arti i Torino med eksamen 1890. Blant hans første oppgaver var det nybarokke Giaccone-huset på Corso Matteotti i Torino (ferdig 1893). Han bygde så jernbanestasjonen i Konya i Tyrkia og byteatrene i Varna og Sitov i Bulgaria.
Tilbake i Italia i 1893 bygde han en rekke steder i Italia, og særlig i hjembyen.Villa Falcioni (1902–4) i Domodossola er et av hans ypperste verker. Han tegnet også en rekke bygninger i Thailand.
Kvarven fort
Kvarven fort er et fjellfort i Laksevåg bydel, strategisk lagt ved skipsleden inn til Bergen.
Bygging
Mot slutten av 1800-tallet ble forholdet mellom de to landene i unionen mellom Norge og Sverige stadig kjøligere. Nordmennene var misfornøyde og ønsket uavhengighet. I forberedelse til en eventuell voldelig oppløsning av unionen, ble penger bevilget til et nytt kystforsvar i Norge. I Bergen ble Bergen befestninger med flere fort bygget for å beskytte havnen og marineinstallasjonene på Marineholmen og Wallemsviken fra svenske angrep fra sjøen. Kvarven fort var ett av disse, sammen med Hellen fort og batteriene i Sandviken.
Byggingen av Kvarven fort begynte i 1895. Militæret kjøpte den tilliggende gården Bakke i 1898, og den staselige hovedbygningen ble til Kommandantboligen. Samme år strevde et lite lokomotiv seg oppover bakken med alt utstyret, også de fryktelig tunge kanonene.
Fortet stod ferdigstilt i 1899 med 21 cm St. Chamond kanoner, tre 24 cm St. Chamond haubitzer, tre hurtigskytende kanoner og to mitraljøser.
Et torpedobatteri var også på plass i 1902. Samlet bestykning gjorde Kvarven til et toppmoderne fort i sin tid, men ble ikke tatt i bruk da unionen ble oppløst på fredelig vis i 1905.
Første verdenskrig
Norge var nøytralt under første verdenskrig. Kvarven fort var fullbemannet med soldater på nøytralitetsvakt.
Onegabukta
Onegabukta (russisk: Онежская губа (Onezjskaja Guba)) er ei bukt i den sørvestre delen av Kvitsjøen i nordvest-Russland. Bukta er 185 km lang og 50-100 km bred, og den er relativt grunn, med en gjennomsnittlig dybde på 16 meter, og største dybde 36 meter.
Kvarven fort
Andre verdenskrig
Norge ønsket nøytralitet også i andre verdenskrig, men ble invadert av tyske tropper i Operasjon Weserübung den 9. april 1940. Bergensdelen av operasjonen ble frontet av de tyske krysserne «Königsberg» og «Köln», og bestod av rundt 1.900 soldater. Kvarven fort var bemannet med 33 offiserer og 279 korporaler og menige. Fortet skjøt mot skipene da de gikk inn mot Bergen kl. 3:58 om natten.
Onegabukta
Elvene Onega, Kem og Vyg løper ut i bukta. Bukta har mange øyer, hvorav de største og mest kjente er Solovkiøyene, helt ute ved innløpet til bukta. På vestkysten, ved byen Belomorsk, ligger utløpet av Kvitsjøkanalen. Andre byer ved bukta er Onega og Kem, som ligger ved utløpet av de respektive elvene med samme navn.
Kvarven fort
Andre verdenskrig
Bergen var bevoktet av seks fort som i april 1940 var bemannet med bare 2/3 av full styrke. Soldatene hadde ikke vært på øvelser siden førstegangstjenesten som den gang varte bare 48 dager. Torpedobatteriet på Kvarven var ikke kampklart, noe som ville tatt tolv timer å forberede. Utstyret var dårlig, telefonsambandet foreldet. Kvarven var også tilknyttet det sivile strømnettet, og mørkleggingen av Bergen fra 8. april fikk dermed katastrofale følger for fortet. Natt til 9. april fikk fortet like etter midnatt melding om kamper i ytre Oslofjord. Kl 1 om natten meldte vaktskipet «Manger» at ukjente krigsskip nærmet seg Bergen med «Köln» i front. «Manger» fikk ikke kontakt med inntrengeren, og sendte da opp røde varsellys og varslet at fem store og to små tyske skip kom innover. «Tyr» gikk i gang med å legge ut miner. Ingen av disse tyske skipene gikk på dem, men det følgende døgnet sprengte de tre tyske forsyningsskip.
Kl 1:45 ble strømmen tatt i Bergen på ordre av admiral Carsten Tank-Nielsen. Dermed virket ikke Kvarven forts lyskastere eller heisene i prosjektilmagasinet. Nødlys ble tent ved hjelp av et reserveaggregat. Men torpedobatteriet trengte tolv timer for å komme i stand, for batterisjefen var satt i tjeneste på «Snøgg» som i februar 1940 hadde ledsaget «Altmark» sørover, og gyroskopene lå lagret på Marineholmen. Kvarven hadde dermed bare kanoner til å stanse inntrengerne med, og et hurtiggående skip passerte Kvarvens skytefelt på 7-8 minutter.
Lerøy fort skjøt varselskudd mot «Köln», men skipet fortsatte uten å åpne ild. Like før kl 4 ble inntrengerne synlige fra Kvarven fort, der alle kanoner var ladet med skarp ammunisjon. «Bremse» ble skutt i brann. Kl 4:43 kom «Königsberg» innenfor rekkevidde, og det tredje skuddet fra Kvarven traff. Deretter ble skipets damprør truffet, og fartøyet mistet fart. På Kvarven fort ble en av kanonene helt ødelagt av tysk beskytning.
Mest fryktet tyskerne torpedobatteriet på Kvarven. Det bestod av tre 45 cm utskytningsrør i betongbunkere ved vannlinjen; men det var ubemannet, og tyskerne kunne snart landsette styrker for å innta batteriet. De fleste ble landsatt i Gravdalsviken, der de befant seg i dødvinkelen der fortets kanoner ikke kunne nå dem. Rundt 160 tyskere gikk i land i Hestviken ved Gravdal. De var godt bevæpnet, men Kvarvens kommandant, oberst Gunnar Willoch, håpet på hjelp fra Ulven leir som kunne angripe tyskerne bakfra. Et kompani fra Ulven hadde nesten nådd frem da de ble møtt av tyskere og overga seg. Kvarven fort var dermed overlatt til seg selv, og tyskerne kom både østfra og vestfra. De først ankomne kikket allerede inn døren til oberst Willochs kontor mens han snakket i telefon med sjefen for general Tittels stab, som sa at viktige punkter i Bergen var inntatt og videre motstand hensiktsløs. Tyske fly av typen Ju 88 angrep Kvarven fort i flere runder mot slutten av kampene der, men gjorde liten skade. Kl 6:20 beordret Willoch stans i ildgivningen, men undertegnet ingen kapitulasjonsavtale. I 7-tiden opphørte all ildgivning rundt Bergen.
Da Kvarven fort overga seg, ble ni offiserer og 134 soldater med tolv maskingeværer tatt til fange. En mann var lettere såret, men i kompaniets offisielle rapport het det om trefningen at det var 38 falne, 43 sårede og 71 savnede.
Kommandørkaptein Ivar Evensen forsinket ildgivningen fra Kvarven fort fordi de tyske krigsskipene hadde to lastebåter foran seg. Dette var i virkeligheten to tyske fiskefartøyer som tjente som sperrebrytere ved å fremstille seg som estniske og dermed nøytrale. Den militære undersøkelseskommisjon av 1946 påpekte at kostbare minutter gikk tapt fordi Evensen avventet admiral Tank-Nielsens tillatelse til å åpne ild, selv om admiralen alt hadde gitt ordre om dette. Dermed nølte også Bergenhus festning med å åpne ild. Ett av kommisjonens medlemmer, høyesterettsadvokat Ivar Follestad, mente at kommandørkapteinen burde stilles for retten, men flertallet var imot.
Fra Kvarven fort hadde oberst Willoch ringt til admiral Tank-Nielsen: «Kan vi skyte for å treffe?» Svaret var ja. Først kom «Köln», men det første skuddet fra Kvarven gikk foran baugen, det andre over. «Stop firing, good friends», signaliserte skipet. Så kom «Bremse» og ble skutt i brann. «Karl Peter» ble også truffet og skiftet kurs. «Königsberg» ble liggende ute på byfjorden for å landsette tropper. Kvarven fort fikk inn flere treffere. En granat traff midtskips og drepte mange, og det var så vidt skipet klarte å ta seg til kai i Bergen. Tyske torpedobåter pilte inn mot Dokkeskjærskaien. «Karl Peter» brakte med seg 40 dypvannsbomber som natt til 8. mai 1940 forårsaket den voldsomme eksplosjonen på Marineholmen.
Batteriet har aldri avfyrt en torpedo i krigstid. I 1905 var Norge mye bedre forberedt enn i 1940. 9. april var torpedobatteriet ute av drift, enda det var bygget nettopp med tanke på en slik situasjon.
Tysk marinepersonell bemannet fortet resten av krigen, og gjorde det til del av Festung Bergen som skulle forsvare den strategisk viktige byen mot allierte angrep. I denne perioden ble fortet utvidet og modernisert.
Nedleggelse
Fortet ble nedlagt i 1961. I 1962 ble Bergen festning nedlagt, dvs. alle de gamle festningsanleggene rundt byen. Anlegget ved sjøkanten er ødelagt. I 2000 murte Forsvaret igjen adgangen til torpedobatteriet så grundig at det spørs om det kan restaureres.
Dagens fort
Kvarven fort ble åpnet 8. mai 1993 som et fredet kulturområde åpent for allmennheten. Det er et populært område å utforske både for turister og lokalbefolkning, og området er også en inngangsport til Lyderhorn og Ørnafjellet for turgåere. De fleste bunkere og ganger er murt igjen av sikkerhetsmessige hensyn.
Fredning
Fortet er beskrevet i landsverneplanen for Forsvaret. Det høyestliggende moniermagasinet, oppført 1898–99, ble fredet ved forskrift 6. mai 2004.
Illarion Prjanisjnikov
Illarion Mikhailovitsj Prjanisjnikov (russisk: Илларион Михайлович Прянишников, født i  Timasjovo - nå i Kaluga oblast i Russland, død  i Moskva) var en russisk kunstmaler, en av grunnleggerne av Peredvizjniki-gruppen.