cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joe Ahearne
I 1997 skrev og regisserte han tre episoder av den andre sesongen av This Life, som ble vist på BBC Two. Ahearne var den eneste som både regisserte og skrev på serien som handlet om jusstudenter i London.
Hans neste store produksjon hos World var den seks episoder lange vampyrserien Ultraviolet, som han både skrev og regisserte. Den ble vist på Channel 4 i 1998 i Storbritannia og på Sci Fi Channel i USA. Fox Network i USA produserte en pilotepisode av sin versjon av serien, men den ble ikke en suksess og de lagde derfor ikke en serie.
Han både skrev og regisserte den to episode lange Space Odyssey: Voyage To The Planets for BBC og Discovery Channel i 2004. Han regisserte også fem episoder av BBCs science fiction-serie Doctor Who, som ble vist i første halvdel av 2005. For disse episodene ble han nominert til en BAFTA.
I 2006 skrev og regisserte han Perfect Parents, som ble vist på ITV1 i desember. Måneden etter regisserte han en spesialepisode av This Life, kalt This Life +10, som ble vist på BBC Two 2. januar 2007.
Surrey Police
Surrey Police er en britisk politistyrke som betjener Surrey i England. Hovedkvarteret ligger i Guildford.
Styrken ble grunnlagt den 1. januar 1851. Den hadde da 70 konstabler, hvorav den yngste var fjorten år gammel. I utgangspunktet dekket den ikke hele grevskap, da Guildford, Reigate og Godalming hadde egne styrker. Reigates og Guildfords styrker ble innlemmet i Surrey Police i 1943.
Deler av området tilhørte opprinnelig Metropolitan Police District, og ble overført til Surrey Police så sent som i 2000.
Falketind
Falketind er et fjell sørvest i Jotunheimen, fjellet ligger i Årdal kommune Det har en høyde på 2 067 meter over havet.
Fjellet ble første gang besteget av Christian Peder Bianco Boeck, Baltazar Mathias Keilhau, og Ole Urdi 14. juli 1820. Det var det første fjellet av «alpin karakter» som ble besteget i Norge. De tre gikk via Snøggeken (Falkbreen) og nordryggen. Den gang het tinden Koldedalstinden, men Aasmund Olavsson Vinje ga fjellet navnet Falketind over femti år senere. I etterkant er ekspedisjonen som startet i Øystre Slidre blitt sett på som «Jotunheimens oppdagelse».
Koldedalstinden er i dag navnet på et annet fjell på motsatt side av.
Soppsnutebiller
Soppsnutebiller (Anthribidae) er en artsrik familie av biller som lever av sopp som vokser på død ved. De fleste av artene lever i tropene, bare ni arter er med sikkerhet funnet i Norge. De kan variere mye i utseende, men ett karakteristisk trekk er at mange arter har ganske lange antenner, noe som er uvanlig i snutebille-gruppen (Curculionoidea).
Utseende
Knøttsmå til store (0,5 – 38 mm) biller, de fleste middelsstore, kroppsformen vanligvis forholdsvis kort og bred. Det er ofte stor forskjell på kjønnene (kjønnsdimorfisme), hannene er slankere enn hunnene med lengre bein og antenner. Kroppen er gjerne brunlig, spraglete i mørke og lyse nyanser, noe som gir god kamuflasje. Hodet er som oftest trukket ut til en snute, som vanligvis er kort og bred (rektangulær sett ovenfra) men kan være så lang som resten av hodet og brystskjoldet til sammen. Hos noen arter mangler den forlengede snuten helt. Fasettøynene er små til middelsstore, ovale, utstående eller flate. Antennene er 9-11- leddete, ofte ganske lange, ikke knebøyde. Vanlig lengde er rundt halve kroppslengden, men det finnes noen arter der antennene er mye lengre enn resten av kroppen. De ytterste 2-3 leddene danner ofte en løs klubbe. Tinningene (hodet bak fasettøynene) er ganske lange og parallellsidige. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, vanligvis bredest ved roten der det gjerne er så bredt som dekkvingene. Oversiden er matt og det finnes ofte knøler. Noen arter har en kraftig pigg på pronotums sidekant, eller fremskutte fremhjørner. Dekkvingene er brede, ofte med korte hår, parallellsidige eller ovale. Spissen er ofte lysfarget. Beina er middels lange til lange, særlig hannenes frambein er ofte forlenget. Føttene er fem-leddete, men det fjerde leddet er svært lite og knapt synlig (pseudotetramere føtter). Det tredje leddet er tolappet. Larvene er lyse, tykke og krumme, hodekapselen og beina er sterkt redusert.
Levevis
Både larvene og de voksne billene ernærer seg for det meste av sopp, særlig sopp som vokser på død ved. De kan finnes både i svært hard og ganske morken ved, også under barken på døde trær, gjerne på kvister og smågreiner. Noen få arter lever på levende planter. De aller fleste av familiens 3000 kjente arter lever i tropene, men de finnes i alle verdensdeler. I Norge er det kjent ni arter. Artene i gruppen Urodontinae lever på fruktene til levende planter, Bruchela rufipes på reseda (Reseda lutea). Noen få arter er rovdyr, og noen lever på lav og frø. Springsoppsnutebillen Araecerus coffeae lever på lagrede produkter som kaffe, kakao, nøtter o.l., og kan gjøre betydelig skade.
Systematisk inndeling / norske arter
Underfamilien Urodontinae ble tidligere gjerne regnet som en egen familie, Urodontidae.
Svømming under Sommer-OL 2008 – 100 meter brystsvømming menn
Øvelsen 100 meter brystsvømming menn ved Sommer-OL 2008 fant sted fra 9. til 11. august i Beijing nasjonale vannsportsenter.
Kvalifikasjonskravene var 1.01,57 (A-krav) og 1.03,72 (B-krav).
Alexander Dale Oen tok sølvmedalje, Norges første OL-medalje i svømming.
Oversikt
Alle tider er China Standard Time (UTC+8)
Tidligere rekorder
Før denne konkurransen, var eksisterende verdensrekorder og olympiske rekorder:
Ny verdensrekord og olympisk rekord
I OL-finalen i Beijing ble det satt ny verdensrekord, som da også ble ny olympisk rekord:
Enkeltskuddspistol
Enkeltskuddspistol er en pistol som lades med en patron mellom hver avfyring. Den har normalt ingen våpenmagasin, og kan naturlig nok ikke avfyre halv- eller helautomatisk ild.
Eksempel på enkeltskuddspistol er FP-45 Liberator.
Kärsta och Bredsdal
Kärsta och Bredsdal er et tettsted i Västerås og Enköping kommuner i Västmanlans- og Uppsala län i landskapene Västmanland og Uppland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 261 innbyggere, hvorav 31 i Enköping kommune og 230 i Västerås kommune.
Sjenkursk
Sjenkursk (russisk: Шенкурск) er en by i Arkhangelsk oblast i Russland, beliggende på elva Vagas høyre bredd.
Sjenkursk ble først nevnt i dokumenter til handelsmenn fra Novgorod i 1315. Ivan den grusomme refererte til stedet som byen Vaga og inkluderte det i sin opritsjnina. Stedet bestod på denne tiden av et tømmerfort og var bosted for lokale biskoper.
Fjodor I av Russland ga Sjenkursk til sin svigerbror, Boris Godunov, som testamenterte den til sin egen svigersønn, Johan av Schleswig-Holstein. Romanovene ga distriktet til prins Dmitrij Trubetskoj som hans vottsjina. Ved hans død gikk byen tilbake til kronen. I 1640–1643 ga tsaren ordre om at en ny festning skulle bygges i Sjenkursk. Katarina den store ga Sjenkursk bystatus i 1780.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Munga
Munga er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 212 innbyggere.
Aleksandr Almetov
Aleksandr Davletovitsj Almetov (russisk: Александр Давлетович Альметов; født 18. januar 1940 i Kiev, død 18. januar 1992 i Moskva) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.
Almetov spilte på Sovjetunionens herrelandslag i ishockey 1960 til 1967. Han ble olympisk mester en gang, 1964 i Innsbruck og verdensmester fem ganger. Han spilte 107 landskaper og scoret 75 mål for Sovjetunionen.
Almetov spilte for klubben CSKA Moskva 1958-1967 og ble sovjetisk mester flere ganger. Han spilte 260 kamper for klubben og scoret 212 mål.
Frustrerte fruer sesong 3
Frustrerte fruer sesong 3 fortsetter fra der sesong 2 sluttet.
Gjestespillere
Gotowe na wszystko
Dün
Dün ligger sør for elvene Leine og Wippers øvre løp og nord for byen Dingelstädt. Mot øst fortsetter Dün i åsen Hainleite, og mot sør ligger naturparken Eichsfeld-Hainich-Werratal. Høgeste punkt i Dün er Rondel med 522 m.
Dan Breen
Daniel Breen (irsk Dónall Ó Braoin, født 11. august 1894, død 27. desember 1969) var en irsk republikansk aktivist og senere politiker i Fianna Fáil.
Han ble født i en bondefamilie i Grange ved Donohill i County Tipperary. Breen fikk grunnutdannelse lokalt, og fant så arbeid først i bygningsbransjen og senere ved Great Southern Railways.
I 1914 sluttet han seg til Irish Volunteers. Den 21. januar 1919, samme dag som Det første Dáil konstituerte seg i Dublin og proklamerte opprettelsen av Den irske republikk, ledet han et bakhold ved Soloheadbeg sammen med Seán Treacy. De overfalt en sprengstofftransport på vei til et steinbrudd, og drepte to tjenestemenn fra Royal Irish Constabulary. På grunn av sammenfallet med Dáil Éireanns møte og den britiske reaksjonen bakholdet utløste regnes dette gjerne som den første trefningen i den irske uavhengighetskrig.
Under krigen var det en dusør på tusen pund for ham. Breen etablerte seg som en ledende person innenfor IRA, som ble opprettet ut fra Volunteers. Det finnes flere historier om hans heroiske opptreden, blant annet da han reddet sin kampfelle Seán Hogan fra et tungt bevoktet tog på Knocklong stasjon i Limerick. Han klarte også å skyte seg fri fra en britisk militærformasjon i Drumcondra; hans kampfelle Martin Savage ble skutt og drept i denne tregningen.
I 1923 ble han valgt inn i det fjerde Dáil, hvor han var motstander av den anglo-irske traktat. Det er uklart hvor stor rolle han spilte under den irske borgerkrig. I 1924 gav han ut boken My Fight for Irish Freedom, om sin tid som geriljasoldat under uavhengighetskrigen. 1927 tok han sin plass i Dáil Éireann, som den første traktatmotstander etter borgerkrigen. I valget i juni samme år tapte han, og reiste til USA. Etter kort tid om han tilbake, og i 1932 klarte han å vinne et sete i Dáil igjen, også denne gang for Tipperary. Deretter satt han i nasjonalforsamlingen kontinuerlig inntil han gikk av med pensjon ved valget i 1965.
Etter fire års pensjonisttilværelse døde Breen, og ble gravlagt i Donohill, nær fødestedet.
Örtagården
Örtagården er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 460 innbyggere.
Harbin H-5
Harbin H-5 (NATO-kallenavn: «Beagle») var en kinesisk kopi av det sovjetiske bombeflyet Iljusjin Il-28. Produksjonen begynte i 1967 og fortsatte til tidlig på 1980-tallet – så mange som 2 000 fly kan ha blitt bygget. Varianter inkluderer treningsflyet HJ-5 og H-5R, en variant for taktisk rekognosering. Eksport inkluderer 18 H-5R til Romania, til sammen 50 H-5, HJ-5 og H-5R til Nord-Korea og 1 H-5 til Albania.
Inspisient
En inspisient (av latin in + spicere «etterse») er et bindeledd mellom regissør og produsent i teateroppsetninger. Inspisienter koordinerer scenografi, kostymer, rekvisitter og spesialeffekter i teateret.
I 1974 ble Norsk Teaterinspisientforening tatt opp som egen landsomfattende avdeling i Norsk musikerforbund, nå Musikernes fellesorganisasjon.
Norge
I Norge idag finner man ingen dedikert utdanning til inspisient, men Høyskolen Kristiania sin bachelor i «Prosjektledelse, kunst og kreativ næring» er relevant, men skal man ha en fullstendig inspisientutdannelse må man reise på skoler i utlandet. Noen av de beste skolene er i England, skoler som LIPA Liverpool Institute for Performing Arts, Rada Royal Academy of Dramatic Art og Lamda London Academy of Music and Dramatic Art. I tillegg finnes Den Danske Scenekunstskole i København eller Stockholms dramatiska högskola i Stockholm.
Type inspisienter
Inspisienter har ulike arbeidsområder fra teater til teater, men det betydelige skillet markerer seg godt mellom en turneinspisient og en inspisient på et stasjonert teater.
Riksteatret bruker og er med på deres turneer over hele Norges land og har ansvar for at alt går riktig for seg under teaterforestillingen, men på turne har turneinspisienten også ansvar for markedsføring, kontakt med lokale spillesteder og lignende.
Det finnes også «Frilansinpisienter» de leies inn av stasjonere eller omreisende teater og er ikke fast ansatt i teateret. De leies inn til den enkelte produksjonen.
Volvo 70-serie
Volvo S70 er Volvos sedan-versjon av Volvo V70.
Clody Bertola
Clody Bertola (født 12. august 1913 București, død 28. desember 2007 samme sted) var en rumensk skuespiller.
Hun kom fra en katolsk familie og gikk på en katolsk kostskole i Paris, hvor hun ble sendt etter farens selvmord.
Hun studerte ved Teaterkunsthøyskolen i București, og var ansatt ved Bulandra-teatret, der hun også spilte i flere stykker som ble regissert av Liviu Ciulei, som var en av hennes tre livspartnere. Hennes første ektemann var Ștefan Constantinescu, en kunstmaler som var 15 år eldre enn henne. Hennes tredje livspartner var den rumenske regissøren Lucian Pintilie.
Hun spilte i 5 filmer, blant annet i Ciulinii Bărăganului og i Felix și Otilia.
Tortuna
Tortuna er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 459 innbyggere.
Kjetil Byfuglien
Kjetil Byfuglien (født 23. mai 1977 i Oslo) er en norsk fotballspiller. Han spiller for øyeblikket for den norske 3.-divisjonsklubben Jevnaker. Han ble hentet fra Kongsvinger IL i 2007 og har siden da spilt mer eller mindre fast som venstreback for Hønefoss. Han har tidligere spilt for Kongsvinger IL, Asker, Stabæk Fotball, NTG og Haga IF.
Lauritz Sand
Lauritz Andreas Sand (født 1. oktober 1879 i Trondheim, død 1956) var en norsk offiser, forretningsmann og motstandsmann under andre verdenskrig. Han drev etterretningsarbeid, ble arrestert av tyskerne og ble utsatt for tortur av Gestapo i fangeleiren Grini utenfor Oslo. Det er blitt sagt at han var Norges mest torturerte mann.
Andre verdenskrig
Da Norge ble okkupert i 1940 engasjerte han seg i motstandsbevegelsen og var med å organisere etterretningstjenesten XU. Organisasjonen samlet blant annet inn opplysninger om tyske militære bevegelser og installasjoner, og sendte disse videre til de allierte i Storbritannia.
Sand ble tatt til fange 25. september 1941 og var internert frem til avslutningen av krigen 8. mai 1945. Straks etter at han ble internert brakk torturistene systematisk ben nesten alle steder i kroppen hans, men nektet ham legebehandling. Det eneste Gestapo klarte å få ut av ham var «nei», og antakelig reddet han dermed hundrevis av landsmenn.
Etter krigen
I 1955 ble Sand valgt til den første formann i Erstatningsrådet, en interesseorganisasjon som skulle arbeide for erstatning fra den tyske stat til nordmenn som hadde vært politiske fanger under andre verdenskrig.
Da Lauritz Sand døde av skadene i 1956, var det etter et langt opphold på sykehus.
En byste av Lauritz Sand ble avduket i 1952 ved Eiksmarka i nærheten av Grini. Hannah Ryggens teppe Jeg risser ditt navn, Lauritz Sand eies av Trondheim katedralskole.
Utmerkelser
Sand ble i 1945 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden for sitt «oppofrende virke under krigen». For innsatsen under krigen ble Sand også tildelt den amerikanske Frihetsmedaljen med gullpalme. For sin tjeneste i den nederlandske hæren ble han tildelt Ekspedisjonskorset (Expeditiekruis, offisielt kjent som Ereteken voor Belangrijke Krijgsbedrijven), omtalt som «nederlandsk krigskors» i norske kilder.
Undervannsbåt
En undervannsbåt eller undervassbåt (ofte forkortet ubåt) er et fartøy som kan operere under havoverflaten (submarint). Ubåter blir i hovedsak brukt til militære formål der man ønsker at deres tilstedeværelse ikke skal være kjent. Fartøystypen er det eneste krigsfartøy som kan operere skjult bak fiendens linjer i lengre tid, og blir derfor ofte brukt i forkant av en konflikt. Ubåtene har fra sin spede begynnelse utviklet seg fra å være overflatefartøy som kunne dykke for å unngå sine fiender, til å bli fartøy som opererer skjult fra de går fra kai til de kommer tilbake. Moderne ubåter kan være utrustet med både torpedoer og missiler.
Historie
Ubåtens historie som tanke om et krigsfartøy som kunne operere skjult uten å bli oppdaget av fienden, strekker seg minst tilbake til de gamle grekere i oldtidens Hellas. I tiden frem mot sen middelalder dukker ubåten opp i beskrivelser, modell og skisser i ulike sammenhenger.
I 1405 tegnet Konrad Keyser, en stridsmiddelkonstruktør i Nürnberg i Tyskland en slags teknisk dykkerdrakt i sitt verk Bellifortis. Leonardo da Vinci konstruerte på tegnebrettet en énmannsubåt i 1515. Disse ideene ble videreutviklet, og i 1604 beskrev Magnus Pegel i en bok for første gang grunntankene og forutsetningene for en dykkerbåt. Den nederlandske oppfinneren Cornelius Jacobszoon Drebbel var den første som tok skrittet fra teori til praksis da han i 1620 bygde den første manøvreringsdyktige undervannsfarkost, en lærovertrukket trerobåt. På oppdrag av landgreven av Hessen konstruerte i 1691 den franske fysiker Denis Papin (professor ved Philipps-universitetet i Marburg) en dykkerbåt, som imidlertid ikke overlevde utprøvingen i 1692. Men ideen ble videreutviklet.
En mulig forløper til den egentlige ubåt er en ukrainsk elvefarkost som ble benyttet av kosakkene til speider- og infiltrasjonsoppdrag. Den hadde navnet «chaika» («måken»). Farkosten ble snudd opp-ned og sank så litt ned under vann; mannskapet kunne puste inn luften som var igjen i hulrommet, og de stod fremdriften ved rett og slett å gå på elvebunnen. Spesielle lodd ble brukt for å holde farkosten nede, og rør kunne benyttes for å tilføre mannskapet mer luft.
Den første operative ubåt som man kjenner til er en nederlandsk modell fra 1624. Ubåten hadde tolv roere og kunne operere på 15 fots (5 meter) dybde. Neste konstruksjon er kjent som «Turtle» under den amerikanske uavhengighetskrigen (1776–84). Senere kom «H. L. Hunley» i den amerikanske borgerkrigen (1860–65). Den 17. februar 1864 senket «H. L. Hunley» et fiendtlig skip og ble dermed den første ubåt som ødela en annen farkost. Under angrepet gikk også «H. L. Hunley» ned med alle ni besetningsmedlemmer. Den ble funnet og hevet den 4. mai 1995).
Også i Norge ble det konstruert ubåter. På tidlig 1800-tall konstruerte husmannen Mikkel Hallsteinsen Lofthus (1782–1850) fra Kjepso i Ullensvang en ubåt. Denne ble riktignok aldri bygget, men for denne og flere andre konstruksjoner ble han 29. januar 1813 gjort til Dannebrogsmand av Kong Fredrik.
Ingen av disse tidlige ubåtkonstruksjonene hadde noen reell operativ nytte, men viste vei frem mot ubåten som krigsmaskin slik Tyskland klarte å bruke den under den første verdenskrig.
Ubåten
Undervannsbåt, vanligvis kalt ubåt, blir ofte feilaktig brukt om både undervannsfarkoster som er bemannet og ubemannet. En ubåt er en bemannet farkost som kan operere selvstendig under havoverflaten. En ubåt fungerer prinspipielt ved å kontrollert redusere sin oppdrift (se Arkimedes' lov) slik at den kan dykke under vannflaten og operere i neddykket tilstand. Dette gjøres ved at ubåten er konstruert med et trykkfast skrog som er påmontert ballasttanker med kontrollerbare ventiler i toppen og åpne ventiler i bunnen. Ballasttankene brukes til å gi ubåten positiv oppdrift (flyte opp) ved å tømme tankene for vann ved bruk av trykkluft og tilsvarende gi ubåten negativ oppdrift (synke ned) ved å slippe ut luften i tankene. Disse tankene blir kalt hovedballasttanker, da det er de som gir båten positiv oppdrift når den er oppdykket (på overflaten). Dersom ubåten er for tung vil den synke til bunns, og er den for lett vil den flyte opp selv om hovedballasttankene er vannfylt. For å unngå disse problemene er ubåten utstyrt med mindre reguleringstanker som brukes til å finjustere ubåtens vekt slik at den veier like mye som vannet den trenger bort. Dersom ubåten endrer farten må som regel vanninnholdet i reguleringstankene justeres slik at ubåtens hydrodynamikk og vekt sammen bidrar til at den verken flyter opp eller synker. Mengden vann som reguleres varierer med ubåtens størrelse og skrogets hydrodynamikk.
Bruksområde
Ubåter blir i hovedsak brukt til militære formål. Noen få ubåter på verdensbasis blir brukt til forskning, og da ofte med en militær besetning til å operere selve fartøyet. Militære ubåter kan prinsipielt deles inn etter oppgavene de er konstruert for. Vanligvis deler man de da inn i ubåter som bærer ballistiske missiler og rene angrepsubåter. Ubåtene med ballistiske missiler blir i dag kun operert av USA, Storbritannia, Frankrike, Russland og Kina.
Angrepsubåter blir pr i dag (2005) operert av i overkant av 50 nasjoner. Energikildene til ubåtene varierer mellom kjernekraft, diesel-elektriske og lukkede forbrenningskilder basert på flytende oksygen (brenselceller og Stirlingmotorer). Alle ballistiske missilubåter er i dag kjernekraftdrevet. Angrepsubåter kan være både kjernekraftdrevet eller diesel-elektrisk med eller uten lukkede forbrenningskilder. USA, Storbritannia, Frankrike og Russland opererer i dag angrepsubåter med kjernekraft som energikilde. Angrepsubåtene har tradisjonelt torpedoer som sitt primærvåpen, men stadig flere ubåtklasser får i dag også antiskips-missiler. Noen har også kryssermissiler til bruk mot landmål. De store ubåtflåtene som Sovjetunionen og NATO kunne mønstre under den kalde krigen er i dag redusert til en brøkdel. I stedet har det de siste 20 årene skjedd en spredning av relativt moderne diesel-elektrisk ubåtteknologi til Sør-Amerika og Sørøst-Asia. De største ubåteksportørene i dag er Tyskland, Frankrike og Russland.
Ubåter i Norge
Etter hvert som ulike ubåtmodeller ble konstruert rundt århundreskiftet og det ble klarere at ubåten hadde et operativt potensial ut over å være teknisk avansert, innførte flere europeiske land ubåter i sitt militærvesen. Tyskland overtok for eksempel sin første ubåt i 1906. I Norge hadde diskusjonen om ubåtvesenet pågått en stund, og da den amerikanske marine skulle holde sjøprøver av en ubåt konstruert av Holland Yards, ble kaptein Geelmuyden sendt over til USA som observatør. Kapteinens rapport var såpass gunstig at det ble fremsatt forslag i Stortinget om bygging av en undervannsbåt. Men da man mente at denne teknologien var for lite utviklet til praktisk bruk, falt forslaget.
A-klassen. Kobben, den første norske ubåt
I 1907 ble det på nytt fremmet forslag i Stortinget om bygging av en undervannsbåt. Etter en lengre debatt, gikk forslaget gjennom, og våren 1907 fikk Germania Werft i Kiel i oppdrag å bygge en undervannsbåt for Norge. Den 28. november 1909 heises kommando på den første norske undervannsbåt, «Kobben» (A-1) med kaptein Carsten Tank-Nielsen som sjef. I mai 1911 ble det bestemt å anskaffe ytterligere tre, senere fire båter. I 1913 ble det besluttet at båtene skulle benevnes A-klassen, og Kobben fikk da betegnelsen A-1. I Europa gikk historien sin gang, og da den siste av de nye norske ubåtene skulle leveres var den første verdenskrigen startet (den ville blitt benevnt A-5). Ubåten ble beslaglagt av tyske myndigheter og inngikk i den tyske marine under første verdenskrig, hvor den ble klassifisert som UA-type og gitt benevnelsen UA.
B-klassen
Den teknologiske utviklingen gikk svært fort og det ble tidlig klart at de ubåtene man akkurat hadde anskaffet ikke var tilstrekkelige. I 1915 vedtok Stortinget å anskaffe ytterlige 6 nye ubåter. Siden de ubåtproduserende verft i Europa hadde mer enn nok med å produsere for de krigførende partene under den første verdenskrigen, måtte man gå til USA for å skaffe nye ubåter. Valget falt på en ubåt-klasse av Holland-konstruksjon som kunne lisensbygges i Norge. 4 av skrogene ble bygd på Marinens Hovedverft i Horten, mens de to resterende ble bygd på Kaldnes Mekaniske Verksted i Tønsberg. Hoved- og hjelpemaskineri ble levert av Thunes mekaniske verksted i Fredrikstad. Denne klassen ble kalt B-klassen, og er den eneste ubåtklassen som er bygd i Norge. Første verdenskrig førte til et teknologisk og taktisk sprang i ubåt-konstruksjoner og operasjoner, og konstruksjonen som man hadde kjøpt fra USA var alt ved ovetagelse foreldet sammenlignet med de siste europeiske konstruksjonene basert på krigserfaringer.
Teie ubåtstasjon ved Byfjorden i Tønsberg var orlogsstasjon for det norske ubåtvesenet fra 1918 og fram til tyskernes okkupasjon i 1940.
Invasjonen i 1940
Da Norge ble invadert av Tyskland 9. april 1940, hadde Marinen åtte operative undervannsbåter, og en til overhaling. Til tross for varierende teknisk standard maktet alle ubåtene å gå i sjøen. «A-2», som da var verdens eldste operative undervannsbåt, ble angrepet i Oslofjorden om morgenen 9. april. Den ble truffet og tvunget til å overgi seg. «A-3» og «A-4» var også utplassert i Oslofjorden, men kom aldri i kamp. Disse båtene ble senket av egne besetninger. «B-2» og «B-5» opererte ved Kristiansand og ble beskutt av tyske fly. For å unngå videre angrep ble de bunnet. Besetningene overgav seg 11. april. «B-6» var stasjonert i Bergen. Etter angrepet i morgentimene gikk den nordover og opererte selvstendig i Sognefjorden frem til 1. mai. Den gikk så til Florø for å bunkre for å gå til Storbritannia. I Florø ble den overgitt til den tyske krigsmakten sammen med jageren «Troll» og torpedobåten Snøgg etter et ultimatum om overgivelse eller byen ble bombet. «B-1» og «B-3» opererte i Ofotfjorden i aprildagene 1940. Under den britiske kampanjen i Ofotfjorden ble ubåtene beordret ut og B-3 forsøkte å ta seg til Storbritannia. En eksplosjon ombord på en batteritank hindret denne overfarten og ubåten ble senket av egen besetning. B-1 opererte i Varangerfjorden frem til juni og gikk så over til Storbritannia. Der fungerte den som skolebåt frem til april 1944. B-1 returnerte fra Storbritannia i 1945. Båten ble hugd opp og tårnet kappet av i 1946. I dag står det som minnesmerke på ubåtkaien på Haakonsvern.
Krigsubåtene
På grunn av sin høye alder og teknologiske foreldelse, gav ikke de norske ubåtene noe reelt bidrag under invasjonen i 1940. B-1 klarte etter kapitulasjonen å komme seg over til det frie Storbritannia og dannet her grunnlaget for det nye norske ubåtvåpen. Selv om den norske ubåten var teknologisk avleggs og ikke bidro i krigsoperasjoner, ble hun et kjærkomment bidrag til det britiske ubåtvåpenet. Hun fungerte i store deler av Kigen som treningsfartøy ut fra småbyen Campbeltown i Skottland. Moderne ubåter kunne dermed frigjøres fra rollen som treningsfartøy og i stedet bidra aktivt i den allierte krigføringen.
Etter hvert fikk også den norske marine tildelt nye ubåter fra britene. Disse var av V-klassen, men ble kalt U-klasse i norsk tjeneste. Under krigen opererte den norske eksilregjeringen tre ubåter av denne klassen. De ble kalt «Uredd», «Ula» og «Utsira». «Uredd» gikk i 1943 på en mine og sank i Fugløyfjorden i Nordland under et strengt hemmelig oppdrag der britiske og norske agenter skulle landsettes for et sabotasjeoppdrag mot Sulitjelma gruber Mineryddingsfartøyet Tana fant Uredd i 1985, og da fikk man vite hva som hadde skjedd med ubåten. «Ula» utmerket seg ved å ha høyest antall senkninger av samtlige allierte ubåter i Atlanterhavet under Andre Verdenskrig.
U-klassen
Etter freden ankom de to gjenværende norske ubåtene Norge. Ytterligere tre til av samme typen ble overtatt fra Storbritannia i 1946. Disse ble kalt «Utstein», «Utvær» og «Uthaug». Sammen med «Ula» og «Utsira» ble de operert som U-klassen frem til midten av 1960-tallet - da Kobben-klassen overtok.
K-klassen
Etter den tyske kapitulasjonen skulle de tyske krigsfartøyer uskadeliggjøres. Tyskland hadde store ubåtbaser i både Bergen og Trondheim, og «kloke hoder» gjemte unna flere tyske ubåter. I 1948 overtok Norge formelt tre tyske ubåter av typen VIIC som krigsbytte. Disse ubåtene fikk navnene «Kinn», «Kya» og «Kaura» og ble kalt K-klassen. De ble i likhet med U-klassen senere ombygget. K-klassen var operativ frem til midten av 1960-tallet. Gamle «Kaura» står i dag på land som krigsminnesmerke i Laboe ved Kiel. Den er bygget om til sitt opprinnelige utseende og har sitt opprinnelige navn tilbake; «U 995».
Kobben-klassen
I likhet med resten av Den norske marine ble ubåtvåpenet fornyet gjennom Flåteplanen av 1960. Denne baserte seg på en endring av etterkrigsmarinen med større havgående fartøy som hadde overlevd Andre Verdenskrig, til en balansert marine særlig tilpasset kystoperasjoner. Den nye marinen ble i stor grad finansiert av USA. Valg av nye ubåter var ikke lett, da det var lite kystubåter eksisterende i NATO. Valget falt til slutt på en tysk modell som fikk typebetegnelsen 207, på norsk Kobben. Denne klassen var et resultat av et tett samarbeid mellom det norske og tyske ubåtvåpenet, blant annet ble en tysk ubåt av typen 201 utlånt til Norge for evaluering og forbedring i forkant av den nye klassen. I alt 15 ubåter av Kobben-klassen ble levert Norge i perioden 1964–1967. Kobben-klassen ble forlenget og modernisert i perioden 1985-1993 og "Sklinna" ble sjøsatt som første rekondisjonerte ubåt 9. januar 1989. Samtidig ble også fire ubåter solgt til Danmark, tre av dem som operative og en som delebåt. Kobben-klassen ble faset ut for godt fra den norske strukturen i 2001, og fire ubåter ble gitt til Polen. Før overføring ble de resterende Kobben-ubåtene gitt en teknisk overhaling og polsk ubåtpersonell ble utdannet i Norge. Kobben-klassen blir i dag (2008) kun operert av Polen.
Ula-klassen
Ula-klassen etter når de kom i tjeneste i Sjøforsvaret:
212CD-klassen
Sjøforsvaret skal fra 2029 erstatte de seks ubåtene i Ula-klassen med fire nye fartøy av Type 212CD.
Tradisjoner
Mange sjøfolk har en viss følelse for tradisjoner og mange har kommet i kontakt med eller utøver ritualer som kan bli betegnet som overtro. Disse har ofte sammenheng med den store faren som har vært og er forbundet med livet på havet. Mange slike ting som har forsvunnet fra sivil sjøfart har overlevd i Marinen og spesielt blant ubåtmannskaper.
Ting som kan være forbundet med døden er ofte forbudt ombord. Dette kan være å nevne ordet hest, ta skårne blomster ombord eller tillate andre prester enn sjømannsprester ombord. Andre tradisjoner er blant annet bruken av «Jolly Roger» (sjørøverflagg) som opprinnelig ble brukt under den andre verdenskrigen ved ankomst til hjemmebase for å vise antallet senkte fartøyer. En hvit miniatyrtorpedo i tøy ble sydd på for hvert handelsskip, og en i rødt tøy for hvert krigsfartøy.
Gunnerusbladfamilien
Gunnerusbladfamilien (Gunneraceae) er en plantefamilie som plasseres i ordenen Gunnerales APG III-systemet (2009). Familien består av bare én slekt (Gunnera) med 43–53 arter. Slektsnavnet er til ære for den norske botanikeren og biskopen Johan Ernst Gunnerus.
Undervannsbåt
Batyskaf og annen sivil bruk
Allerede før annen verdenskrig var den sveitsiske fysikkprofessor Auguste Piccard i gang med å utvikle en ubåt for store dyp. Innretningen ble kalt «Bathyscaphe» (dybdefartøy, egtl:Dybdeskål på gresk). Etter krigen fikk han med seg både det franske havforskningsinstituttet og den franske marinen, slik at fartøyet ble bygget og etterhvert prøvd ut.
Gunnerusbladfamilien
Artene er lave busker. Bladene er oftest store og kan minne om bladene til rabarbra. Bladene kan bli inntil 2 meter brede og 3,4 meter lange (Gunnera manicata). Artene vokser i Sør-Amerika, New Zealand og Stillehavet.
Taksonomi
Familie: Gunnerusbladfamilien (Gunneraceae)
Undervannsbåt
Batyskaf og annen sivil bruk
Bathyskafen besto av et nokså firkantet skrog som inneholdt oppdriftstanker og synkevekter og en kuleformet støpt stålkabin for mannskapet. Godstykkelse: tre og en halv tomme. Observasjonsrutene var i lusitt – den til da sterkeste klarplasten. Oppdriften ble besørget av lettbensin som veide ca. halvparten av det vann gjorde og ikke lot seg komprimere i nevneverdig grad. Framdriften var ved elektromotorer. Dybderekkevidden var beregnet til om lag 25 ganger det en kunne ta ned en normal ubåt uten å få problemer. Vekten besto av jernblokker som skulle kunne løses ut når en ville opp. I tillegg ble der hengt en 150 kg kjøl ned fra skroget. Denne ville letne når en møtte bunnen og gi en «myk landing». I tilfelle møte med farlige sjøuhyrer, hadde en fått laget en fjærdrevet harpunkanon. Spissen var fylt med gift, og kabelen skulle gi elektriske støt. Kanonen ble skadet under sjøsettingen, men det ble heller ikke behov for den.
Farkosten ble utprøvd i Atlanterhavet utenfor Kapp Verdeøyene 26. november 1948 og var nede på 3 150 meters dybde noen dager senere. Måten å håndtere den fra sjø til skip laget så mye problemer, at oppdriftsskroget ble svært bulket, og ikke lot seg bruke mere.
Batyskaf 2 ble døpt «Trieste» og dykket til hele 10 912 meter i Marianergropen utenfor Filippinene i amerikansk regi, ledet av Piccards sønn Jacques Piccard. Franskmennene kom litt sent i gang med sin utgave, batyskafen Archimède, som var litt annerledes konstruert, og måtte nøye seg med nest dypest.
Den mest anvendelige av de franske viste seg å være en mindre farkost, «Nautile». Den har vært brukt til flere formål som leting på havbunnen, opptak av prøver fra dypet, målinger m.m. I alt har den logget over 1500 dykk. «Nautile» befinner seg i dag på utstilling i Cherbourg.
Sinan
Sinan kan vise til:
Kolstad Idrettslag
Kolstad Idrettslag (stiftet 5. oktober 1972) er et fleridrettslag fra Trondheim, som omfatter områdene Kolstad, Saupstad, Huseby og Nyveilia.
Etter hvert har idrettslaget blitt delt opp i Kolstad Håndball og Kolstad Fotball.
Kolstad Håndball
Herrelaget i håndball har per 2020 i lengre tid vært Trondheims fremste klubb, og rykket opp i eliteserien i 2015.
Kolstads damelag i håndball spiller høsten 2020 i 3. divisjon.
Kolstad Fotball
I 2009 vant Kolstad Fotball grasrotprisen fra Norges Fotballforbund. Prisen ble utdelt av Ole Gunnar Solskjær og Mame Biram Diouf.
Bergens Kalvskinn
Bergens Kalvskinn, også kjent som Bjørgvin Kalvskinn (fra norrønt Bjǫrgynjar Kálfskinn), er en jordebok eller register over kirkens eiendommer i det daværende katolske Bergen bispedømme (Dioecesis Bergensis) på midten av 1300-tallet. For ettertiden er den et uvurderlig «tidsvindu» til økonomiske, eiendomsmessige, juridiske og sosiale forhold i senmiddelalderen på Vestlandet, på denne tiden Norges politiske og økonomiske sentrum.
Det antas at arbeidet med jordeboken ble startet mellom 1310 og 1320 av biskop Audfinn Sigurdsson, og ble avsluttet rundt 1350-60. I middelalderen hadde den katolske kirken en stor del av sin inntekt fra sine omfattende eiendommer i landet. Jordeboken som den fremstår i dag har 40 håndskrevne blad, men ut fra paginering og innholdsfortegnelse er det klart at det mangler litt mer enn 10 blad mot slutten.
Dingtuna
Dingtuna er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1,005 innbyggere.
Bergens Kalvskinn
I historiske skrifter forkortes Bergen Kalvskinn gjerne som B.K. eller bare BK.
Den digitale versjonen av faksimileutgaven fra 1990 er tilgjengelig på Digitalarkivet (se lenke under).
Forsiden
REGISTRUM PRÆDIORUM ET REDITUUM
AD ECCLESIAS DIOECESIS BERGENSIS SAECULO P. C. XIV.
PERTINENTUM,
VULGO DICTUM «BERGENS KALVSKIND»
Det er gjort følgende forenklinger for å gjengi den gotiske teksten: o skal være ö, a skal være á, samt at liten y (i Björgynar) og liten k (i Kalffkinn) og er annerledes, se gjerne Digitalarkivet for «originalen».
BK Index
Bergens Kalvskinn innledes av en indeks med sidehenvisning som omfatter følgende geografiske lokaliteter:
Geografisk inndeling
Den geografiske inndelingen er basert på, mens stedsnavn følger skrivemåten i Peter Andreas Munchs oversettelse fra 1843.
Daniela Zini
I løpet av karrieren vant hun to slalåmrenn i verdenscupen. Sesongen 1980/81 delte hun tredjeplassen sammenlagt i slalåmcupen med franske Perrine Pelen. Foran seg på listen hadde de sveitsiske Erika Hess og amerikanske Christin Cooper.
Bueskyting under Sommer-OL 1972
Bueskyting var på nytt med som olympisk sport etter et oppehold på 52 år. Den var med for femte gang under OL 1972 i München. Det ble konkurrert om to olympiske titler, en individuell for kvinner og en for menn. USA ble beste nasjon med to gullmedaljer.
Tidö-Lindö
Tidö-Lindö er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. Tettstedet ligger på ei øy med samme navn i innsjøen Mälaren. I 2010 hadde tettstedet 637 innbyggere.
Sør-Ossetia
Sør-Ossetia (ossetisk Хуссар Ирыстон, Khussar Iryston; georgisk სამხრეთ ოსეთი, Samkhret Oseti ; russisk Южная Осетия, Juzjnaya Osetija) er en region i Transkaukasus. Den var tidligere en autonom oblast i Den georgiske sosialistiske sovjetrepublikk i Sovjetunionen. Sør-Ossetia ligger mellom Georgia og Russland, om lag ti mil nord for hovedstaden i Georgia, Tbilisi.
Mesteparten av Sør-Ossetia har vært de facto uavhengig fra Georgia siden starten av 1990-tallet under navnet Republikken Sør-Ossetia, men uavhengigheten har ikke vært anerkjent av det internasjonale samfunnet. Etter en krig i 2008 har Sør-Ossetias uavhengighet blitt anerkjent av Den russiske føderasjon, Nicaragua og Venezuela  og også Belarus har tatt til orde for anerkjennelse, selv om de offisielt ikke har anerkjent uavhengigheten. Sør-Ossetia anerkjennes også av de internasjonalt ikke anerkjente statene Abkhasia og Transnistria.
Naturgeografi
Sør-Ossetia ligger på sørsiden av Store Kaukasus, som skiller området fra det mer folkerike Nord-Ossetia i Russland, og strekker seg sørover til elven Kura i Georgia. Området er fjellkledd og en større del av området ligger over 1 000 meter over havet.
Området har et areal på 3 900 km².
Demografi
Sør-Ossetia har ca. 100 000 innbyggere To tredeler av dem er ossetere. Under tredve prosent av befolkningen er georgiere.
Russland har utstedt russiske pass til mer enn halvparten av de rundt 70,000 osseterne i Sør-Ossetia.
Historie
I 1922 ble Ossetia delt mellom Russland og Georgia som en del av Josef Stalins nasjonalitetspolitikk. Nord-Ossetia ble en del av Russland, mens Sør-Ossetia ble en del av Georgia.
Frem til 1980-årene var det vanlig at sørossetere og georgiere kunne stifte familie og leve sammen. I 1989 skjedde det blodige opptøyer i hovedstaden Tskhinvali. Sovjetiske tropper ble satt inn for å skape fred.
I 1990 innførte Georgia et forbud mot regionale partier, men Sør-Ossetia svarte med å erklære seg som egen sovjet-republikk. Da opphevet Georgia Sør-Ossetias selvstyre. Etter Sovjetunionens sammenbrudd i 1991 prøvde Sør-Ossetia å løsrive seg og slå seg sammen med Nord-Ossetia.
Under kampene på begynnelsen av 1990-årene mellom georgiske og sørossetiske styrker mistet mer enn to tusen mennesker livet. Mer enn 10 000 måtte flykte, flesteparten til Nord-Ossetia. Cirka 25 000 etniske georgiere flyktet til Georgia. I 1992 erklærte Sør-Ossetia seg uavhengig av Georgia. Samme år ble Georgia tvunget til våpenhvile for å unngå krig med Russland.
I 2006 forlangte Georgia at de russiske styrkene skulle dra fra Sør-Ossetia.
Sør-Ossetia er formelt en del av Georgia, men større deler av området styrt av regjeringen i den de facto selvstendige republikken Sør-Ossetia, som er anerkjent av Russland, men ikke av noen internasjonale organisasjoner (FN, OSSE, EU og så videre). En annen del av Sør-Ossetia er kontrollert av de georgiske styresmaktene. Georgia ser ikke på Sør-Ossetia som en selvstendig stat, men i april 2007 opprettet den georgiske regjeringen en foreløpig administrativ enighet styrt av etniske ossetere (tidligere medlemmer av separatistregjeringen) som gjør at Tbilisi kan styre området via lokale ledere og forhandle med de ossetiske styresmaktene i et forsøk på å løse konflikten.
Sør-Ossetia er det minste av de autonome områdene som fikk reell selvstendighet i de blodige krigene i 1992.
Separatistene i området (og i Abkhasia) har politisk støtte i Russland som har utplassert fredsbevarende styrker i området. Russland gjorde det sommeren 2008 klart at det vil støtte Abkhasia og Sør-Ossetia, som begge grenser til Russland, såvel økonomisk som praktisk. Georgia forlanger på sin side at de igjen skal bli en del av Georgia. Den 8. august 2008 rykket georgiske styrker inn i Sør-Ossetia, og Russland svarte med sine styrker, og sendte forsterkninger. Omfattende kamphandlinger ble innledet.
11. september 2008 sa Sør-Ossetias leder Boris Tsjotsjijev at regionen ønsket å bli en del av Russland. President Anatolij Bibilov (president fra 2017 til 2022) la på slutten av sin presidentperiode fram et forslag til referendum som legge grunnen for at Sør-Ossetia ble en del av Russland. President Alan Gaglojev som vant presidentvalget i 2022 (og slo den sittende president Bibilov) trakk referendumet og saken om tilslutning til Russland er inntil videre lagt på is.
Politikk og administrasjon
Presidenten i utbryterrepublikken velges for fem år og kan maksimalt gjenvelges en gang. For perioden 2022-2027 er Alan Gaglojev president. Statsminister fra 2022 er Konstantin Dzjussojev. Parlamentet har ett kammer med 34 representanter. Det er parlamentsvalg hvert femte år. Den største byen, som fungerer som hovedstad i området, er Tskhinvali.
Næringsliv
Etter krigen med Georgia på 1990-tallet har Sør-Ossetia slitt økonomisk. Sysselsetting og forsyninger er knappe. I tillegg kuttet Georgia forsyningen av elektrisitet til regionen, noe som tvang den sørossetiske regjeringen til å legge en elektrisk kabel gjennom Nord-Ossetia. Majoriteten av befolkningen lever av småbruk. En av de få betydelige økonomiske ressursene Sør-Ossetia har er kontroll over er Roki-tunnelen som kobler Russland og Georgia, der den sørossetiske regjeringen sies å hente så mye som en tredjedel av inntektene sine, ved innkreving av toll på trafikken der.
På slutten av 2006 ble en stor internasjonal falskmyntneriliga med basis i Sør-Ossetia avslørt av US Secret Service og Georgisk politi.
Sør-Ossetias BNP ble anslått til US$ 15 millioner (US$ 250 per innbygger) i 2002.
Vasilij Bljukher
Vasilij Konstantinovitsj Bljukher (Blücher) (også stavet, Blukher, Bliukher etc, Russisk: Василий Константинович Блюхер, født 19. novemberjul / 1. desember 1889greg; død 9. november 1938) var en sovjetisk marskalk. Bljukher var en av de mange framstående ofre for Josef Stalins utrenskninger i siste del av 1930-årene.
Liv og virke
Bljukher ble født i en bondefamilie nær Jaroslavl, nordøst for Moskva. Til tross for sitt tyske slektsnavn, var han ikke av tysk opprinnelse. Familien hans fikk navnet på 1800-tallet av en godseier. På denne tiden talte en stor del av Russlands elite tysk, og språket ble regnet som langt finere enn russisk, som var bøndenes språk. Han sluttet seg til Den keiserlige russiske hær i 1914 og tjenestegjorde som underoffiser. I 1916 ble han medlem av Bolsjevikpartiet og deltok i den russiske revolusjonen i Samara.
Etter borgerkrigen ble han øverstkommanderende for Den fjernøstlige republikk fra 1921 til 1922. Fra 1924 til 1927 var Bljukher militærrådgiver i Kina, og der benyttet han navnet Galen (etter sin kones fornavn, Galina) mens han var tilknyttet Chiang Kai-sheks militære hovedkvarter. Han var ansvarlig for den militære planlegging av Nordekspedisjonen som innledet Kuomintangs erobring og gjenforening av Kina. Blant dem han instruerte var Lin Biao, som senere ble en ledende skikkelse i Folkets frigjøringshær.
Tilbake i Sovjetunionen fikk han kommandoen over det ukrainske militærdistrikt. I 1929 ble han forflyttet til det sovjetiske fjerne østen, der han ble øverstkommanderende. I årene som fulgte ledet han med stor fremgang de sovjetiske styrker mot krigsherrer i det nordlige Kina og senere, men med mindre lysende suksess, mot japanerne. Han hadde i en tid vært relativt immun mot Stalins utrenskninger innen militærledelsen, som begynte i 1937, men i oktober 1938 ble også han arrestert.
Tracking
Tracking er en gren innen fallskjermsport.
Vasilij Bljukher
Liv og virke
Han ble anklaget for spionasje for Japan og ført til Lefortovofengselet i Moskva. Bljukher nektet å tilstå, og det er ikke helt avklart hvordan han døde. Han ble aldri formelt stilt for retten. Muligens døde han som følge av tortur; det er også dem som hevder at han ble skutt på Stalins ordre.
Tracking
Definisjon
Tracking er en samlebetegnelse for teknikker som benyttes for å oppnå økt horisontal hastighet og dermed lavere vertikal hastighet i forbindelse med frittfall.
Vasilij Bljukher
Liv og virke
Bljukhers død ble holdt hemmelig helt til 1956.
Tracking
Varianter
Tracking benyttes ved:
Grener
Atmonauti: Utviklet fra freeflying (gren innen fallskjermsport) som består i at flere utøvere flyr sammen i formasjon.
Viktor Cathrein
Viktor Cathrein (født 8. mai 1845 i Brig i Kanton Wallis i Sveits, død 10. september 1931 i Aachen i Tyskland) var en sveitsisk katolsk teolog og filosof tilhørende jesuittordenen.
Han var med i den kretsen innen denne ordenen som utgav og skrev i det teologiske og sosiale tidsskriftet Stimmen aus Maria-Laach.Han var en av publikasjonens fremste forkjempere i kampen mot liberalismen.
Cathreinsa skrifter gikk i samfunnsspørsmålene inn for et katolsk kristent grunnsyn for samfunnet og staten. Han hadde et omfattende forfatterskap om emner innen etikk, jurisprudens, moralteologi, politisk økonomi og annet. Han brennemerket «den nasjonale egoisme» som preget europeiske stater før utbruddet av første verdenskrig.
Urinering
Urinering er den prosessen hvor visse dyr adskiller seg med urin. Urinering finner sted gjennom kjønnsorganene.
Et menneskebarn som ennå ikke er toalett-trent urinerer ved refleks. Hos eldre, friske personer er urineringen viljestyrt.
Urinen dannes i nyrene og renner nedover i to rør som kalles urinledere, urinlederne går ned i urinblæren og der samles all urinen opp til man urinerer («later vannet» eller «tisser»).
Urinering skjer gjennom at det går et signal fra urinblæren via sentralnervesystemet til hjernen. Når signalet returneres derfra vil blæremuskelen trekke seg sammen slik at urinen presses ut, samtidig som urinlukkemuskelen åpner seg. Når man urinerer, går urinen ned i urinrøret og ut gjennom urinrørsåpningen. Urinen kan lagres i urinblæren hos de fleste pattedyr. Under urinering strammes muskler rundt urinblæren for å presse urinen ut av blæren.
Blodet blir renset hele tiden for avfallsstoffer. Uten kontinuerlig rensing av blodet vil blodet i løpet av et par dager bli så tyktflytende at organfunksjon blir redusert. Dette kan føre til organsvikt. Det meste av rensingen hos mennesker skjer i nyrene, to organer på størrelse med en liten knyttneve som ligger bak i overkroppen inntil ribbenene.
Barkarö
Barkarö er et tettsted i Västerås kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1,163 innbyggere.
Robert Trent Jones
Robert Trent Jones (født 20. juni 1906, død 14. juni 2000) var en landskapsarkitekt som tegnet rundt 500 golfbaner over hele verden.