cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rosenhoff Hockey
Historie
A-laget rykket sesongen 1956/57 opp i 2. divisjon og i sesongen 1959/60 rykket de opp til øverste divisjon der de beholdt plassen fram til og med sesongen 1963/64, hvor de rykket ned i 2. divisjon etter å ha tapt 4 – 7 for Hasle-Løren Idrettslag i kvalifisering. Rosenhoff rykket imidlertid opp igjen til 1. divisjon etter to sesonger. Oppholdet i øverste divisjon varte denne gang tre sesonger - fram til og med 1968/69. Beste serieplasseringer var 5.plasser i 1961/62, 1962/63 og 1966/67. Deretter spilte A-laget kontinuerlig i 2. divisjon fram til i 1977, da de rykket ned til 3. divisjon. I sesongen 70/71 ble forøvrig klubbens lilleputtlag, under ledelse av Tor Olsen, Oslomestere.
I sesongene 1971/72 og 1972/73 ble det satset seriøst på opprykk til 1.divisjon med bl.a. Erik Ask som trener og Jørn Goldstein i mål. Forsøket lyktes imidlertid ikke. Et siste forsøk på «storsatsing» ble foretatt sesongen 1978/79, hvor blant andre Rodney Riise og Svein Norman Hansen ble hentet inn fra VIF. Dette lyktes heller ikke og endte opp med nedrykk til 4. divisjon. Etter dette har A-laget med unntak av noen sesonger i 3.div, spilt i 4. divisjon.
I dag organiserer Rosenhoff IL et A-lag i 4.divisjon, et old boys-lag (etablert 1985) i 2.divisjon, samt Inline-laget RIL Blunders 2.
Yngres avdeling
Junioravdelingen så dagens lys samtidig med stiftelsen av klubben. Perioden fra 1955 til 1965 er antagelig den beste i klubbens historie hva juniorishockey angår. På denne tiden hadde klubben en rekke gode resultater i yngre klasser. I perioden 1965-1981 organiserte klubben på det meste 110 aktive utøvere hovedsakelig innen ishockey og også fotball. Rosenhoff IL, i likhet med andre små klubber, har i alle år lidt under at de største talentene forsvant til de større klubbene. Da det lokale rekrutteringsgrunnlaget gradvis ble borte, grunnet liten eller ingen tilflytting av familier i etableringsfasen, opphørte junioravdelingen i 1981 og har ligget nede siden.
Knud Knudsen
Knud Knudsen (født 6. januar 1812 i Holt ved Tvedestrand, død 4. mars 1895 i Kristiania) var norsklærer og språkforsker. Knudsen er kjent som arkitekten bak fornorskningen av det danske skriftspråket til det som nå heter bokmål og riksmål, og han kalles derfor ofte «bokmålets far». Den første rettskrivningen basert på hans prinsipper for fornorsking kom imidlertid først i 1907.
Knud Knudsen gikk inn for at Norge skulle få et skriftspråk som var forskjellig fra dansk. Han mente løsningen ikke var å konstruere et nytt språk, men å revidere det som var i bruk, slik at det samsvarte med måten elevene snakket på.
Han ønsket å gradvis fornorske det dansk-norske språket til et eget norsk språk, basert på byfolkets og middelklassens dagligtale, og gav ut en tospråklig ordbok Unorsk og norsk i 1881. Knudsens øvrige arbeide har bidratt til den målformen som ble kalt riksmål.
Både Ibsen og Bjørnson var enige med Knudsen, og begge fulgte hans råd når de skrev. Knudsen var redd for raske og store endringer, og mente det var bedre å arbeide sakte og forsiktig, og at Aasen og landsmålstilhengerne var for radikale. Det første offisielle vedtaket for norsk rettskriving ble gjort i 1862. Det var en godkjenning av de tre første punktene i Knudsens forslag fra 1845:
De klassiske språkfagene
Knudsen mente de klassiske språkene latin og gresk var unødvendige i skolen, og startet en kampanje mot dem til fordel for morsmålet som hovedfag.
Ortofoni
Han mente at skriftspråket burde endres, slik at det samsvarte bedre med norsk tale. Han gikk raskt inn for ortofoni, det vil si at ord skulle skrives så lik uttalen som mulig. Dette var også hovedsynet til den danske språkforskeren Rasmus Rask. Ortofoni går ut på at hver bokstav bør gjengi bare én språklyd, og hver språklyd gjengis med bare én bokstav. Denne læren er grunnlaget for Knudsens første språkartikkel som han gav ut i 1845, Om lydene, Lydtegnene og Rettskrivningen i det norske Sprog.
Artikkelen inneholder essensen av Knudsens videre språkarbeid og språkideologi, som han uttrykker slik i Livsminner: «...bør det norske bokmål bygges på den norske tale, norske ord skrives som norsk tale lyder.» Knudsen ville omforme det danske skriftspråket på basis av «de Dannedes Tale», det vil si byfolks alminnelige dagligtale. Han hevdet at elevene ville lære den nye rettskrivningen på en fjerdedel av den tida de den gang brukte.
Reformer
Knudsen skrev i løpet av sin tid som lærer en rekke språkartikler der han la fram sitt språksyn og drøftet eventuelle endringer han mente burde gjennomføres. Han stilte seg ikke fiendtlig til Ivar Aasen og hans landsmål, men hadde liten tro på at hans idé kunne gjennomføres i praksis. Knudsen var tilhenger av en langsom og gradvis endring av skriftspråket, selv om han avsluttet en stor artikkel i 1850 med at «Disse to Veje til et virkelig norsk Sprog er forresten kun forskjellige hvad Udgangspunkt og den første Strækning angår; siden løber de uden tvivl sammen.» Knudsen åpnet med disse ord også debatten om en sammenslåing av de to skriftspråkene – et «samnorsk».
I 1862 ble den første rettskrivingsreformen gjennomført – etter forslag fra Knudsen. Denne gikk i hovedsak ut på å fjerne stumme bokstaver: Miil ble til «Mil», Huus til «Hus», troe til «tro». Fremmedord ble også forenklet; for eksempel ble Philosoph til «filosof». I 1867 gav Knudsen ut boka Det norske målstræv, hvor han utredet sitt språkprogram, og understreket at han ville gå gradvis frem, i motsetning til landsmålets fremgangsmåte. Han begynte nå å føle seg mer i en konkurransetilstand med landsmålet, en følelse som ikke ble mildnet av vedtaket i 1885 om å jamstille landsmålet med «bogsproget». Samme år fikk imidlertid også Jonathan Aars innført rettskrivningsregler fra sin bok Retskrivningsregler til skolebruk som norm for norskens skrivemåte. Aars var Knudsens elev og meningsfelle, og hans arbeider baserte seg mye på Knudsens språklige idealer.
Det skyldes mye Knudsens innsats at det i 1887 ble vedtatt at man ikke lenger skulle bruke skriftspråksuttalen, men den «ukunstlede dagligtale» på skolene.
Ord og ånd
Knud Knudsens nasjonale og pedagogiske ideer kom til syne også når det gjaldt ordforråd. I boken Unorsk og norsk eller fremmedords avløsning, foreslo han hundrevis av nye fremmedord. Langt fra alle har blitt tatt i bruk i skriftspråket, men noen er blitt vanlige: «hundreår», «ordskifte» (i stedet for «diskusjon»), «særkjenne» (i stedet for «karakteristikon»), «bakstrev», «tonelag» med flere.
På sin 80-årsdag ble han hyllet av blant andre Bjørnson og Ibsen. Ibsen skal ha uttalt at Knudsen hadde gitt ham en «sproglig vækkelse». Bjørnson deltok aktivt i Knudsens arbeid, og gikk kraftig ut både mot de som motarbeidet fornorsking, og mot landsmålets forkjempere. Senere forlot Bjørnson likevel fornorskingslinjen og gikk i stedet inn for riksmål.
I sine siste år bidro han til å utforme loven av 1896 om høyere skoler, en lov som sammenfalt med hans ideer både når det gjaldt morsmålsundervisning og de moderne språks plass i forhold til de klassiske. Hans hovedsak var imidlertid alltid «målstrevet», og det var han som la det første teoretiske grunnlag for arbeidet med fornorsking og folkeliggjøring av det tradisjonelle skriftspråket. Både når det gjelder uttale og rettskrivning, er det hans hovedregler som senere har vært fulgt. I rettskrivningsreformen av 1907 ble både lyd- og formverk forandret ut fra de retningslinjer han hadde trukket opp. Reformen ble gjennomført av folk som regnet seg som Knudsens tilhengere og elever.
Finland under Sommer-OL 1932
Finland under Sommer-OL 1932. 40 sportsutøvere fra Finland deltok i fem sporter under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Finland kom på sjuendeplass med fem gull-, åtte sølv- og tolv bronsemedaljer.
Ryggen
Ryggen er en fjellkjede i Alagaesia, som er en fantasiverden fra bøkene i trioligien Arven. Ryggen spiller en viktig del i de to første Arven-bøkene. Det er i Ryggen Eragon får Safiras egg i Eragon, det er også her Roran gjemmer Karvahalls befolkning når Raz'akene angriper bygda i Den eldste. Ryggen er kjent for å bringe ulykke over alle som befinner seg i den, Karvahalls slakter Slogum er spesielt redd for Ryggen ettersom han har mistet sin kone der.
Brian Hansen
Hansen ble amerikansk juniormester allround i 2008 og 2009. I junior-VM fikk han 6.-plass i 2008 og 3.-plass i 2009. I 2009 vant han bronse på amerikansk mesterskap i allround, mens han kom på 16.-plass i VM allround. Samme år fikk han bronse i VM på enkeltdistanser i forfølgelse lag.
Earl Grey
Earl Grey kan vise til:
Yttre befäl
Yttre befäl er betegnelsen for en politimann som har ansvar for arbeidsledende oppgaver ute på feltet. Yttre befäl har også delegasjon fra Polismyndigheten, for eksempel som etterforskningsleder.
Funksjonsbevis
Det yttre befälet bærer ofte en rund gullbrikke på uniformen som viser dennes befatning. Brikken har tre kronor og teksten «Yttre befäl». Yttre befäl kan ved særskilt hendelse bli politiinnsatssjef. Dette kan eksempelvis være ved bankran, savnet person og lignende. Politiinnsatssjef skal bære Reflexväst m/04, polisinsatschef.
Slaget ved Austerlitz
Slaget ved Austerlitz, eller trekeiserslaget, var et avgjørende slag i napoleonskrigene som ble utkjempet mellom keiser Napoleons franske styrker og en alliert hær med russiske og østerrikske tropper den 2. desember 1805. Slaget varte i nesten ni timer og førte til en stor fransk seier over den tredje koalisjonen, som deretter ble oppløst. Slaget fant sted mellom Brünn (tsjekkisk: Brno), hovedstaden i Mähren, og den vesle byen Austerlitz; (tsjekkisk: Slavkov u Brna). Disse byene tilhørte den gang Østerrike, men ligger i dag i det sørøstlige hjørnet av Tsjekkia nær grensene mot dagens Østerrike og Slovakia.
Etter den franske seieren ble en avtale undertegnet ved freden i Pressburg (slovakisk: Bratislava). Med dette ble Østerrike tvunget til å trekke seg ut av krigen, og måtte overgi landområder til franskmennenes tyske allierte og Habsburgerne (Østerrike) måtte betale 40 millioner franc i skadeserstatning. De russiske troppene ble tillatt å marsjere hjem uten videre krigserstatning.
Slaget ved Austerlitz førte året etter (1806) til oppløsningen av det tusenårige tysk-romerske riket, da den tysk-romerske keiseren Frans II beholdt keiser av Østerrike som sin eneste offisielle tittel. I stedet ble Rhinforbundet opprettet, en samling av tyske vasallstater (under Frankrike) som skulle fungere som et skjold for Frankrike mot resten av Europa. Men disse avtalene gjorde ikke at det ble en langvarig fred på kontinentet. Prøyssiske bekymringer om at Sentral-Europa kom under for sterk fransk påvirkning førte til at den fjerde koalisjonen ble dannet, og videre krigshandlinger var uunngåelige.
Bakgrunn
Keiserdømmene Østerrike og Russland ble stadig mer overveldet av Napoleons voksende makt og hærstyrker. Sammen med Sverige og Frankrikes svorne fiende Storbritannia ble alliansen den tredje koalisjon opprettet, og koordinerte angrep skulle sikre en endelig seier over det nylig opprettede franske keiserdømme. Høsten 1805 trakk østerrikske og russiske styrker sammen i øst. Napoleon så seg truet fra alle kanter, derfor tenkte han offensivt og gjorde hæren klar til marsj mot de allierte fiendene. Meningen var at Østerrike skulle avvæpnes i et stort angrep, deretter skulle Storbritannia og Russland elimineres. I begynnelsen av oktober marsjerte Napoleons hær – La grande armée – ut av Frankrike mot den østerrikske hovedstaden Wien.
Franskmennene entrer slagmarken
På vei mot Wien vant den franske hær 19. oktober et slag mot en østerriksk hær på 72,000 mann ved byen Ulm i Bayern. Hæren ble oppildnet av seieren og troppene fortsatte mot øst og inntok Wien i november samme år. Senere i november nådde hæren Brünn (tsjekkisk: Brno) som ligger omtrent 100 kilometer nord for Wien. Napoleon fikk beskjed fra franske speidere om at østerrikerne sammen med en stor russisk hær forberedte et anfall mot ham. Keiseren var godt fornøyd med beskjeden, nå kunne han knuse begge fiendene i et avgjørende slag. Napoleon bestemte seg for å gjennomføre slaget like øst for Brünn. Den franske hæren slo leir på et lite høydedrag mellom to elver. Pratzenhøyden lå øst for Napoleons leir og området var strategisk viktig ettersom man hadde utsikt over området. Napoleon bestemte seg for å overlate høyden til østerrikerne og deres allierte russerne. Selv valgte han å styre det kommende slaget fra en liten høyde ca. 1 km lengre vest som også gav god oversikt over slagfeltet.
For å forlede de russiske og østerrikske styrkene tok han gjennom utsendinger forut for slaget kontakt med de allierte for å drøfte mulige fredsforhandlinger. Tanken var at dette skulle få de allierte til å tro at han var militært svakere enn han i virkeligheten var. Han plasserte også færre soldater i fremste linje på hans to flanker for å lure de allierte til å angripe her. De allierte gjorde akkurat som ventet og inntok sine posisjoner den 1. desember 1805. Napoleons angrepsplan var å la de allierte angripe hans flanker, men så tilføre reserver slik at disse ikke ville klare å bryte gjennom. Han regnet med at de allierte da ville kaste inn stadig flere soldater inn i kampene på hans flanker. I det rette øyeblikk ville han så sette inn et stort angrep i midten av den allierte fronten, bryte gjennom og angripe de allierte styrkene som kjempet på hans flanker bakfra. Angrepsplanen vakte stor tiltro blant soldatene som jublet da Napoleon beveget seg mellom rekkene. Han kom seg inn i teltet sitt og sa ifølge kildene at «det har vært den beste dagen i mitt liv», før han sovnet.
Allierte planer
Et råd ble samlet på vegne av de allierte 1. desember for å diskutere taktikk og angrepsplaner. De fleste av de alliertes strategier bygde på to grunnleggende ideer: å skaffe kontakt med fienden og sikre at den sørlige franske flanken som ledet til Wien ble sikret. Selv om tsar Alexander I og hans følge presset hardt for å få en kamp i gang, ville keiser Frans ta det litt mer rolig, og han ble støttet av Kutuzov, den viktigste russiske kommandanten. Adelige russere og østerrikske kommandanter ønsket kamp og de som var imot måtte gi seg. De allierte bestemte seg for å følge den østerrikske generalen Franz von Weyrothers plan som gikk inn for et angrep mot franskmennenes høyreflanke som de allierte så var svakt bevoktet. Samtidig skulle det gjennomføres et avledende angrep på venstreflanken. Dette var nettopp det Napoleon ønsket at de skulle gjøre. De allierte delte opp de fleste troppene inn i fire kolonner som skulle angripe fiendens høyreflanke (det vil si den sørlige delen). Den keiserlige russiske armé ble holdt som reserve, mens russiske styrker voktet de alliertes høyreliggende styrker.
Slagets begynnelse
Selve slaget fant ikke sted omkring byen Austerlitz, men noen kilometer lengre mot vest, mellom Austerlitz og byen Brünn. Etter slaget ble imidlertid våpenhvilen undertegnet på et slott i byen Austerlitz. Napoleon valgte derfor selv å betegne slaget som «Slaget ved Austerlitz», en betegnelse som er blitt stående.
Klokken fire om morgenen dagen etter begynner trompetene å gjalle. Etter to timer kom de allierte styrkene ned fra Pratzenhøyden og gikk mot den franske høyreflanke ved byen Telnitz (tsjekkisk: Telnice u Brna). Fem østerrikske bataljoner angrep den korsikanske legionen som bevoktet byen. Meningen var at angrepet i sør skulle knuse franskmennenes høyre side. De franske troppene der ble trukket tilbake mot nord etter en time. Den russiske generalløytnanten Doktorov mente at seieren var nær, og han bestemte seg for å vente på nye forsterkninger. Beslutningen var fatal. Kvelden før hadde den østerrikske generalen Liechtensteins kavaleri slått leir på feil sted, og da de red på vei til slagmarken støtte de på lange rekker av marsjerende russere. Kavaleriet insisterte på å få forrang og snart gikk alt i stå da de red ut og inn mellom fotsoldatene.
Fullstendig kaos rådet: kolonner kolliderte, soldater forsvant eller endte i feil korps. Samtidig som dette skjedde fikk franskmennene forsterkninger. I siste øyeblikk ankom Napoleons marskalk Louis-Nicolas Davout slagmarken etter at hæren hans hadde marsjert helt fra Wien på bare 48 timer. Styrkene hans var utslitte etter den lange marsjen, men ble sendt rett inn for å forsvare Telnitz. Med bajonetter på geværene tvang franskmennene de allierte tilbake. Klokken passerte åtte og suksessen var formidabel for Napoleon. Hans 10,000 franske soldater hadde stått i mot 50,000 soldater som prøvde å angripe i sør. De allierte hadde brukt mange tropper på å angripe franskmennene i den sørlige delen av slagmarken og med dette hadde deres sentrum på Pratzenhøyden blitt svekket. Napoleon kunne skimte dette i kikkerten sin og uttalte at «et skarpt hogg, og krigen er over». Napoleon beordret hæren mot Pratzen.
30,000 franske soldater med lette kanoner snek seg mot fiendens sentrum. Slagmarken var ennå dekket av tett tåke. Den franske hæren rykket fram da de skimtet de allierte styrkene mens de ropte kampropet «leve keiseren». En russisk offiser slo alarm og sa «min Gud – se der! Det er franskmenn». General Kutusov, lederen av koalisjonshæren sendte ordonnanser til troppene i sør og beordret dem til å komme mot hovedkvarteret. Troppene i sør kjempet ennå og det var nesten umulig å få skaffet noen forsterkninger derfra. Russerne på Pratzenhøyden ble nå jaget vekk av Napoleons soldater som brukte bajonetter. Klokken 11 hadde Pratzenhøyden havnet i hendene til franskmennene, og de alliertes hær var splittet i to.
Fransk overtakelse av Pratzen
Franskmennene hadde seiret over de allierte på Pratzenhøyden og alle motangrep fra de allierte ble nedkjempet. Infanteriet til Napoleon klarte å stå i mot kavaleriangrep ved å stille soldater i firkantformasjon. En østerriksk bataljon prøvde å lure franskmennene ved å gi seg ut for å være fra Bayern – en alliert av Frankrike – men den franske offiseren som mottok beskjeden luktet lunten og beordret kanonene til å skyte mot dem. De alliertes hærer ble så svekket at de måtte trekke seg tilbake. Den russiske tsaren, som oppholdt seg noen hundre meter borte, ble nesten drept under angrepene. Tsaren ble dekket av jord etter at en kanonkule nesten traff ham, og etter dette klarte rådgiverne hans å overtale ham til å trekke seg vekk fra Pratzen.
Angrep fra russiske elitetropper
I et desperat forsøk på å snu et sannsynlig russisk og østerriksk nederlag, ble de russiske elitesoldatene satt inn. Russisk artilleri bombarderte de franske rekkene og tusenvis av små prosjektiler, kalt kardesker, svekket Napoleons hær kraftig. Den franske hæren ble truet av oppløsning og flyktet fra de russiske fotsoldatene. De franske soldatene løp mot Napoleon i redsel. Napoleons menn prøvde å stoppe dem, men det var forgjeves. Mekanisk ropte de «leve keiseren» og løp avgårde. Reservene til Napoleon ble nå tilkalt, og det ble innledet en hard og blodig kamp. Litt etter klokken to gav russerne seg. Napoleon var nå sikker på seier og gjorde seg klar til en siste klarering.
Oppløsning i de alliertes styrker
Troppene til marskalk Davout kjempet fortsatt mot russerne omkring Telnitz. Napoleon marsjerte med de franske soldatene mot Telnitz (som lå i hans sørlige (høyre) flanke) for å vinne over de siste russiske styrkene. Da de allierte fikk øye på den store hæren med franskmenn som marsjerte mot dem ble de grepet av panikk og troppene gikk i oppløsning. 4,000 allierte soldater var på flukt og gikk ut på isen på Satschansjøen (nå drenert) omringet av franskmenn. Det fantes en trebro som førte over sjøen, men den ble blokkert av kanonene og hestene til de flyktende soldatene. Marskalk Davout gav ordre til soldatene sine om å drepe de innesperrede østerrikerne og russerne. De fleste ble drept av franske soldater, men noen flyktet ut på den isdekte innsjøen. Livene deres ble ikke spart, franske kanoner skjøt dem ned. Kanonene skjøt også store hull i isen (det har vært hevdet at mange russere og østerrikere druknet i kaldt vann, men undersøkelser av sjøbunnen i nyere tid har ikke funnet mange rester etter soldater. Man antar derfor at historien om at mange druknet derfor mer er en myte enn faktum). Uansett innebar flukten av de allierte soldatene at fransk seier virkelig ble sikret.
Napoleon hylles
Skytingen var avsluttet da Napoleon kom ridende på slagmarken. Franske soldater ropte «Vive l'Empereur» da han kom forbi. Kirurgene på de provisoriske feltsykehusene måtte pleie mange. Napoleon fikk satt opp en leir på Pratzenhøyden. I Austerlitz møtte han representanter fra den østerrikske og den russiske hæren som måtte levere sin betingelsesløse kapitulasjon. Slaget var Napoleons største triumf, og hans taktikk hadde mye av æren for det. De allierte styrkene mistet 27,000 mann mens franskmennene bare mistet 9,000. Freden som fulgte blir kalt freden i Pressburg (Bratislava) og den førte til at Østerrike måtte gi store landområder til Bayern. Preussen fikk også belønning for å ha holdt seg ute av krigen; de ble tildelt områder i Nord-Tyskland. Den tredje koalisjonen ble rammet hardt av dette slaget. I England og Sverige hørte man om Napoleons seier og det førte til at de oppga sine angrepsplaner. Napoleon ble fryktet; han hadde vunnet over en overlegen hær og vunnet i forhandlingene. Russland og Storbritannia gjennomførte militære reformer inspirert av Frankrike. Det har vært hevdet at seieren ved Austerlitz medførte at Napoleon mistet kontakten med realitetene, i betydningen at han overvurderte sin egen militære ledelse og sine styrkers kampkraft, og dermed endte med å gape over for mye. Det medførte at han i løpet av det neste tiåret ble beseiret i Russland og Leipzig. Slaget ved Waterloo i 1815 ble Napoleons endelige nederlag, og napoleonstiden tok så slutt.
Knut Torstensen Sjøli
Knut Torstensen Sjøli (født 20. februar 1877 i Sand sogn i Nord-Odal, død 14. februar 1955) var en norsk bygningshåndverker og politiker, hjemmehørende i Arbeiderpartiet. Han satt på Stortinget gjennom syv perioder, fra 1916 til 1945.
Sjøli jobbet som bygningshåndverker fra femtenårsalderen, stort sett i bygdene rundt Oslo. Han ble medlem av Arbeiderpartiet i Hedmark, og engasjert i politikken i Nord-Odal. Der satt han i herredsstyret fra 1907 og om lag 30 år framover. En periode var han også varaordfører.
I Nord-Odal satt han blant annet i skolestyret, helserådet, menighetsrådet, overligningsnemnda og den kommunale gjeldskomiteen. Han var også medlem i Elektrisitetsverkets styre og i Tuberkulosehjemmets styre. Han var medlem av Hedmark fylkesskattestyre og var varamann til Riksskattestyret.
Sjøli ble valgt inn på Stortinget første gang ved valget i 1915, som representant for Vinger og Odalen. Ved valget i 1918 ble han gjenvalgt. I 1921 ble han valgt inn som 6. representant for Hedmark.
Ved den store splittelsen i Ap i 1923 sluttet store deler av partiorganisasjon og velgere i Hedmark opp om det nye Norges Kommunistiske Parti, og Sjøli ble ved valget i 1924 kun suppleant. Men ved valget i 1927 vant han igjen stortingsplassen, nå som 4. representant for Hedmark. Han ble også gjenvalgt i 1930, 1933 og 1936, og han var således stortingsmann helt til 1945.
Michael Collins (film)
Michael Collins er en irsk-britisk film fra 1996 om den irske nasjonalisten Michael Collins, som ble myrdet under den irske borgerkrig. Liam Neeson spiller tittelrollen, mens Julia Roberts spiller hans forlovede Kitty Kearnan. Neil Jordan skrev manus og regisserte filmen.
Filmen fikk gode kritikker for sin form og struktur, spesielt måten den forteller historien på. Samtidig har den blitt kritisert av historikere for en rekke unøyaktigheter og en del fiktivt innhold. Den ble også kritisert av tilhengere av Éamon de Valera (i filmen spilt av Alan Rickman) for måten han ble fremstilt på.
Filmen ble godt mottatt av anmelderne og har fått 78 % på Rotten Tomatoes. Den ble ingen stor publikumssuksess.
Knut Torstensen Sjøli
Da Stortinget i 1919 diskuterte rettskrivingsreformen av 1917, som hadde møtt mye kritikk fra kjente forfattere, var Sjøli en av mange reformforsvarere. Forslag om å gå tilbake til gammel rettskriving tapte – ved én votering måtte presidentens dobbeltstemme til. I ettertid ble Sjøli av enkelte motstandere gitt rollen som den viktigste i reformkampen – hvorfor skulle en snekker fra dalene få bestemme over det norske språk? Blant annet skrev forfatteren Nils Kjær en epistel med tittelen «Sjølisproget».
Michael Collins (film)
Den ble tildelt Gulløven under Filmfestivalen i Venezia.
Historiske unøyaktigheter
Mange av de historiske unøyaktighetene må regnes inn under begrepet kunstnerisk frihet, men historikere har også vanskelig for å se grunnlaget for en del av dem ettersom de ikke tilfører filmen noe annet enn en nøyaktig versjon ville gjort.
Neil Jordan forsvarte filmen ved å si at den ikke kunne gi et nøyaktig bilde av hendelsene, ettersom det var en to timer lang film som måtte være mulig å forstå for publikum over hele verden som ikke hadde inngående kjennskap til irsk historie 1916–1922.
En del av de mest omtalte unøyaktighetene, uten hensyn til begrunnelsen til at de kom inn i manus, er:
Svenja Huth
Svenja Huth (født 25. januar 1991) er en tysk fotballspiller.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok gull i kvinnenes turnering.
Arkeologiåret 1847
Arkeologiåret 1847 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1847.
Norgesmesterskapet for brassband 1980
Norgesmesterskapet 1980 ble vunnet av Manger Musikklag (dirigent Tom Brevik).
Resultat og musikk
1. divisjon
Pliktverk i 1. divisjon i 1980 var Entertainments av Gilbert Vinter. Dommere var Michael Antrobus, Edward Nilsen og Sverre Bergh.
2. divisjon
Musikkorpset Gjallarhorn vant 2. divisjon - pliktverk An Essex Overture (Gordon Jacob); dommere var: Michael Antrobus, Edward Nilsen og Sverre Bergh.
Narlıdere
Narlıdere er en by med 66 269 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İzmir. Den ligger sør for Egeerhavet, øst for Güzelbahçe og vest for Balçova.
Amami
Amami (奄美市 - Amami-shi) er en by på øya Amami Ōshima i Kagoshima, Japan.
Byen ble opprettet den 20. mars 2006, ved sammenslåingen av de mindre byene Naze, Kasari og Sumiyo.
Evenes våtmarkssystem
Evenes våtmarksystem er et ramsarområde i Evenes kommune i Nordland og Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark, bestående av fem separate naturreservat som sammen og hver for seg utgjør verdifulle våtmarksområder:
Afghanske pass
Afghanske pass utstedes til statsborgere av Afghanistan. Det kan brukes til utenlandsreiser.
Arkeologiåret 1846
Arkeologiåret 1846 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1846.
Kinaroddsandfjorden naturreservat
Kinaroddsandfjorden naturreservat er et naturreservat i Lebesby kommune i Finnmark. Det ble opprettet 20. desember 1991, og formålet med vernet var å bevare en sandfjord med tilhørende sanddynesystem. Reservatet ligger ved bunnen av Kinnar-Sandfjorden, 4 kilometer sør for Kinnarodden.
Baabdath
Baabdath er en landsby i Libanons fjell med en befolkning på mellom 1200 (vinter) og 8000 (sommer). Den ligger sentralt i distriktet Metn i guvernementet Libanonfjellene.
Baabdath er 22 km øst for Beirut, 25 km nord for guvernementets hovedstad Baabda og 17 km fra distriktet administrasjonssenter Jdeideh el Metn.
Brede Sandmoen
Brede Sandmoen (født 31. januar 2000) er en norsk fotballspiller som spiller for Bjarg.
Brede Sandmoen debuterte som seniorspiller for i 2. divisjon i 2015 i en sesong som endte med nedrykk. Sandmoen signerte for Eliteserie-klubben Vålerenga i februar 2016. Han debuterte 1. mai 2016 for Vålerengas rekruttlag i 2. divisjon. Først i 2019 etablerte Sandmoen seg som en sentral spiller på Vålerengas rekruttlag. Fra en posisjon sentralt eller til høyre på midtbanen scoret han i 2019 hele seksten mål for Vålerengas rekruttlag og var for første gang involvert for Vålerengas A-lag som ubenyttet reserve i Eliteseriens nest siste serierunde mot. I desember 2019 signerte Sandmoen treårskontrakt for Vålerenga.
Hans far er fotballdommeren Brage Sandmoen.
Gabon under Sommer-OL 1992
Gabon under Sommer-OL 1992. Fem sportsutøvere fra Gabon deltok i tre sporter, boksing, judo og friidrett under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var fjerde gangen Gabon deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Rune Kristiansen
Rune Kristiansen (født 1964) er en norsk freestyle-utøver som markerte seg spesielt innen skiballett.
Balçova
Balçova er en by med 78 442 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İzmir. Den ligger sør for Egeerhavet, øst for Narlıdere og vest for Karabağlar og Konak.
Rune Kristiansen
Kristiansen vant verdenscupen i skiballett i sesongene 1991, 1992, 1993 og 1995. Totalt vant han åtte NM. Han tok tredjeplassen i vinter-OL i 1988, og andreplassen i vinter-OL i 1992. (Begge gangene var skiballett bare demonstrasjonsgren).
Han var medlem av Christiania freestyle skiklubb.
Soo (Kagoshima)
Byen ble grunnlagt den 1. juli, 2005 gjennom en sammenslåing av de mindre byene Osumi, Sueyoshi, og Takarabe.
Robert Goldsborough
Robert Goldsborough (født 1937) er en amerikansk journalist og kriminalforfatter som er mest kjent for å ha skrevet sju romaner om detektiven Nero Wolfe, som forfatteren Rex Stout (1886–1975) skapte i 1934.
Den første av Goldsboroughs krimromaner om Nero Wolfe ble opprinnelig skrevet til forfatterens mor allerede i 1978. For da moren leste Rex Stouts siste bok fra 1975 sa hun klagende: «Nå blir det ingen flere Nero Wolfe-bøker». Da skrev Goldsborough en Wolfe-fortelling som moren fikk som julegave i 1978. På midten av 1980-tallet fikk Goldsborough tillatelse av Stouts dødsbo til å publisere boken. Seks bøker til fulgte i årene 1987–1994. Kritikken var stort sett positiv.
Goldsboroughs bok fra 2005 utspiller seg 1938 i Chicago med reporteren Steve Malek i hovedrollen. Maleks neste eventyr skildres i Shadow of the Bomb fra 2006.
Dwalin
Dwalin er en fiktiv dverg fra J.R.R. Tolkiens bok Hobbiten. Han var en av de 12 dvergene som reiste i følge med Thorin Eikenskjold, Bilbo Lommelun og Gandalv Grå til Erebor. Dwalin, sønn av Fundin og yngre bror av Balin, er den dvergen i følget som blir nevnt minst. Han er den første som ankommer Lommekroken, og hadde grønn hette og kappe, gyllent belte og blått skjegg. Akkurat som sin bror spilte han fiolin. Det var forresten Dwalin som lånte hette og kappe til Bilbo da de la ut på reisen.
Det er antatt at Dwalin døde først i år 91 i det fjerde tideverv, i en alder av 340 år, og svært gammel selv for en dverg. Navnet Dvalin har Tolkien lånt fra Norrøn mytologi, han blir bla. nevnt i Håvamål.
List of Middle-earth Dwarves Dwalin
Asarhaddon
Asarhaddon (akkadisk: Aššur-ahhe-iddina, «Assur har gitt meg en bror»; arameisk: ܐܵܫܘܿܪ ܐܵܗܐܹ ܐܝܼܕܝܼܢܵܐ; hebraisk: אֵסַר חַדֹּן‎; gresk: Ασαραδδων; latin: Asor Haddan) var en konge av Assyria som styrte i tiden 681–669 f.Kr. Han var den yngste sønnen til Sankerib og dennes arameiske dronning Naqi'a (Zakitu), Sankeribs andre hustru.
Vekst til makt
Da Asarhaddon ble navngitt av faren som hans etterfølger, til tross for at han var den yngste sønnen, forsøkte hans eldre brødre å diskreditere ham. Oraklene hadde navngitt Asarhaddon som den som skulle sette fri de deporterte folkene og gjenoppbygge Babylon etter at Sankerib hadde ødelagt den. Babylon var en hellig by og ødeleggelsen ble sett på som vanhellig. Asarhaddon forble kronprins, men ble tvunget i landflyktighet til et ukjent sted bortenfor Hanilgalbat (Mitanni), det vil si, hinsides Eufrat, mest sannsynlig til et sted som i dag er sørøstlige Tyrkia.
Sankerib ble myrdet i 687 f.Kr., muligens grunnet at Asarhaddon var blitt forfremmet på bekostning av de eldre brødrene, men det synes likevel usannsynlig da han ikke var i en posisjon hvor han kunne utnytte en uro grunnet farens død. Den bibelske fortellingen hevder at det var hans eldre brødre som drepte Sankerib etter det mislykkede forsøket på å erobre Jerusalem og de måtte deretter flykte til landet Ararat. Asarhaddon kom tilbake til hovedstaden Nineve med ilmarsj og beseiret sine rivaliserende brødre i løpet av seks uker med borgerkrig. Han ble formelt erklært som konge våren 681 f.Kr. Hans brødre flyktet fra landet, og deres tilhengere og familier ble henrettet. Det samme året begynte Asarhaddon gjenoppbyggingen av Babylon, inkludert den velkjente Esagila, Marduks tempel og Ekur (gudenes hus) i Nippur (strukturene er tidvis identifisert som Babels tårn). Statuene av de babylonske gudene ble restaurert og gitt tilbake til byen. For ikke å virke for partisk i henhold til Babylonia, beordret han også rekonstruksjonen av den assyriske helligdommen Esharra i Assur. Utlendinger hadde forbud mot å komme inn i dette tempelet. Begge bygninger ble dedikert på bortimot samme dato, år to av hans styre.
Krigføringer
Kongen i Sidon, Abdi-Milkutti, som hadde gjort opprør mot den assyriske kongen, ble beseiret i 677 f.Kr. og halshugget. Byen ble ødelagt og deretter gjenoppbygd som Kar-Ashur-aha-iddina, «Asarhaddons havn». Befolkningen ble deportert til Assyria. En andel av byttet fra plyndringen gikk til den lojale klientkonge av byen Tyr, Baal I. En delvis bevart avtaletekst med Tyr nevner kongene av Judea, Edom, Moab, Gaza, Ashkelon, Ekron, Byblos, Arvad, Samsi-muruna, Ammon, Ashdod, de ti kongene fra kysten av havet, og ti konger fra midten av havet (identifisert som på Kypros), som assyriske allierte.
I 676 f.Kr. Asarhaddon tok han byene Sissu og Kundu i Taurusfjellene. Mannaiere, skytere under konge Ishpakaia, og «guteere» fra Zagrosfjellene ble også en plage, hvilket er bevitnet i tallrike orakeltekster. Mannaiere, tidligere vasaller av assyrerne, var ikke lenger begrenset til området rundt Urmiasjøen, men hadde også spredt seg inn Zamua hvor de forstyrret handelen med hester mellom Parsuasj og Assyria og nektet å betale ytterligere tributter. Etter at Frygia hadde falt, ble en datter av Asarhaddon giftet bort til den skytiske kong Partatua (Bartatua) av Sakasene for å forbedre forholdet til nomadene. Medere under Khshathrita (Fraortes) hadde også vært et mål for assyriske angrep, men datoen er uklart, antagelig før 676 f.Kr. Senere nådde et assyrisk angrep grensen av «saltørkenene» i nærheten av fjellet Bikni, hvilket er i nærheten av Teheran. Et antall festninger sikret Zagrosfjellene: Bit-Parnakki, Bit-kari og Harhar (Kar-Sharrukin).
En viss Mugallu hadde tatt deler av den nyhettittiske Melid i Anatolia i besittelse, og han assosiert seg selv med kongen av Tabal. Byen Melid ble beleiret i 676 f.Kr, men uten suksess. Det samme året Humban-Haltasj II av Elam angrepet Sippar, men ble beseiert av babylonerne, og døde selv kort tid etterpå. Hans bror og etterfølger Urtaki gjenopprettet freden med Assyria.
Asarhaddon begynte forberedende militær kampanje mot Egypt det neste året som synes å ha feilet. Langt mer uklart er hans krigføring mot landet «Bazu» som skal ha ligget på motsatt side av øya «Dilmun», hvilket kan ha vært Bahrain eller Qatar i Persiabukten «hvor slanger og skorpioner dekket bakket som maur», et tørt land bestående av saltørken. I 673 f.Kr. gikk Asarhaddon til krig mot Urartu under deres konge Rusa II som hadde kommet til hektene igjen etter å ha blitt herjet av Sargon II og kimmerierne.
I 672 f.Kr. døde hans kronprins Sin-iddina-apla. Han hadde vært den eldste sønnen og utsett som etterfølger av Assyria mens han andre sønn Šamaš-šuma-ukin var ment å bli konge av Babylon. Nå ble den yngre Asurbanipal utpekt som etterfølger, men han var ikke populær i hoffet og av presteskapet. Kontrakter ble inngått med ledende assyrere, medlemmer av den kongelige familie og utenlandske herskere for å sikre deres lojalitet med kronprinsen.
I 671 f.Kr gikk Asarhaddon til krig mot farao Taharqa av Egypt. Deler av hæren ble værende igjen for å slå ned et opprør i byen Tyr og kanskje også Ashkelon. De gjenværende dro videre sørover til Rapihu, deretter krysset de Sinaihalvøya, en ørken fylt med farlige dyr, og gikk inn i Egypt. Om sommeren tok han Memfis, og farao flyktet til Øvre Egypt. Asarhaddon proklamerte seg selv som «konge av Egypt, Patros og Kusj», og dro hjem lastet med rikt krigsbytte fra byene på Nildeltaet. Han reiste en seiersstele på denne tiden som viste fram sønnen til Taharqa i lenker, men kort etter at han forlot Egypt, gikk egypterne til opprør mot assyrisk styre.
I moderne populærkultur
Asarhaddon er en figur i Nicholas Guilds historiske roman The Assyrian som forteller om eventyrene til en fiktiv prins «Tiglat-Ashur», satt til tiden under Sankerib i oldtidens Assyria. «Asarhaddon» er beste venn og bror av hovedfiguren og «Asarhaddon» kom til sist selv på tronen av det assyriske riket.
Karabağlar
Karabağlar er en by med 480 790 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen İzmir. Den ligger nord for Gaziemir sør for Konak, øst for Balçova og vest for Buca.
Hans Christian Lillehagen
Hans Christian Lillehagen (født 11. mars 1970 i Hamar) er en norsk politiker. Han var i perioden 2007-2011 leder av bydelsutvalget i Gamle Oslo hvor han representerte Arbeiderpartiet. Han har siviløkonomstudier fra BI (1995) og MPA fra Høgskolen i Lillehammer (2010). Han er generalsekretær i ExtraStiftelsen.
Han startet sitt yrkesliv som forskningsassistent i miljøstudier ved Handelshøyskolen BI. Han var med og startet Stiftelsen for Næringsliv og Bærekraftig Utvikling (Foundation for Business and Sustainable Development) i Norge for World Business Council for Sustainable Development.
I 1999 startet Lillehagen i Fellesorganisasjonen hvor han var administrativ leder fra 2001 – 2010. I perioden november 2010 - september 2011 var han politisk rådgiver for Oslo Arbeiderparti i forbindelse med kommunevalgkampen.
Hans Christian Lillehagen ble gift 4. august 2011 i Den norske ambassade i Berlin med Anders Gaasland.
Monacos historie
Monacos historie hviler på Monacos klippe, stedet viktigste geografiske landemerke som har fungert som beskyttelse for stedets folk siden oldtiden og siden bygget som festning. Fra 1200-tallet til tidlig på 1400-tallet var stedet bestridt av politiske grunner, men foruten en periode av fransk okkupasjon har Monaco siden slutten av middelalderen vært under stø kontroll av Huset Grimaldi.
Tidlig historie
Monacos store klippe som reiser seg opp over dagens by har tjent som beskyttelse for områdets tidligste beboere fra slutten av paleolittiske periode, omtrent 300 000 år f.Kr., og bevis har blitt avdekket i en grotte i St. Martins tregårder. I henhold til redegjørelser fra den greske historikeren Diodorus Siculus og geografen Strabos var Monacos første faste bosettere fjellfolk fra oldtiden kalt ligurere. Disse hadde utvandret fra området Genova i Italia. Det antikke liguriske språket var tilsynelatende ikke indoeuropeisk og heller ikke forbundet til de italienske dialektene til dagens beboere av Liguria (som ligurere har gitt navn til). Det er heller ikke forbundet til moderne monegaskisk som i dag er offisielt språk, sammen med fransk, i Monaco.
Gresk kolonisering
Fønikere fra Massalia (dagens Marseille) grunnla kolonien Monoikos, navngitt etter stedet liguriske beboere, på 500-tallet f.Kr. i det området som i dag er kjent som Monaco. Kolonien ble deretter overtatt av grekene. Monoikos ble assosiert med Herakles (og i romersk mytologi som Herkules) og i henhold til en gresk myte, dokumentert av både Diodorus Siculus og Strabos, skal Herakles ha passert gjennom Monaco, derav ble det bygget et tempel, Hercules Monoecus (Μόνοικος betyr enkelt hus eller enkelt tempel), for hans ære. Det har ikke lyktes å finne et tempel som har tilhørt Herakles, men hans navn lever fortsatt videre i Monacos kjente havn. Havnens offisielle navn er Port Hercule. Fra antikken og fram til 1800-tallet var Monacos havn blant de viktigste på den franske middelhavskysten, men har siden mistet all kommersiell betydning.
Romersk styre
Etter de galliske krigene fungerte Monoecus som et stoppested for Julius Cæsar før hæren hans dro videre til Hellas, og stedet kom under romersk kontroll som del av den romerske provinsen Gallia Transalpina.
Liste over presidentene for Azorenes regionale regjering
Presidenten for Azorenes regionale regjering er øygruppas regjeringssjef.
Jan Kiepura
Jan Wiktor Kiepura (født 16. mai 1902 i Sosnowiec, død 15. august 1966 i Harrison ved New York) var en polsk operasanger og skuespiller – en av det 20. århundres største tenorer. Han var kanskje den mest kjente polske sanger i mellomkrigstiden, og sang ved verdens største operahus og konsertsaler, samtidig som han også ble feiret på filmlerretet.
Bakgrunn
Jan Kiepura var sønn av den tidligere profesjonelle sangerinne Miriam (født Neuman), og Franciszek Kiepura. Moren var jødisk. Han hadde en bror, Władysław.
Monacos historie
Romersk styre
Havnen er også nevnt i Plinius den eldres Naturalis Historia (III.v) og i Tacitus Historiæ (III.42) i forbindelse med keiser Flavius Julius Valens (Fabius Valens e sinu Pisano segnitia maris aut adversante vento portum Herculis Monoeci depellitur).
Middelalderen
Monaco forble under romersk kontroll fram til det vestlige Romerriket gikk under år 476. Deretter ble stedet herjet av sarasenere og av ulike barbariske stammer. Selv om disse herjingene etterlot stedet bortimot fullstendig avfolket, sarasenere ble tvunget vekk i 975, var stedet på nytt befolket av ligurere på 1000-tallet.
I 1191 skjenket den tysk-romerske keiseren Henrik VI overhøyhet over området til byen Genova. Den 10. juni 1215 begynte en løsrevet del av de genuesisk ghibellinene ledet av Fulco del Cassello byggingen av en festning på toppen av Monacos klippe. Denne datoen blir som regel sitert som begynnelsen på Monacos moderne historie.
Etter som ghibellinene tenkte seg at festningen skulle fungere som et strategisk militært skanse og et senter for å kontrollere området lot de en bosetning vokse opp rundt festningens fot for å understøtte garnisonen. I et forsøk på å lokke til seg bosettere fra Genova og de omliggende byene tilbød de landområder og skattelettelser til de nye bosetterne.
Ghibellinerne
Ghibellinene, etterkommere fra Otto Canella, og som tok navnet fra dennes sønn Grimaldo Canella, var en gammel og prominent familie fra Genova som i striden mellom ghibellinerne og guelferne tok tilflukt i Monaco. De ble fulgt av ulike andre familier, blant annet Huset Fieschi.
François Grimaldi erobret festningen i 1297 og området ble i Grimaldifamiliens kontroll til den dag i dag, unntatt da den var okkupert av Frankrike fra 1793 til 17. mai 1814 (og het da Fort Hercules). Utpekt først som et protektorat for kongedømmet Sardinia i 1815 av Wienerkongressen etter Napoléon Bonapartes nederlag ble Monacos uavhengighet og suverenitet bekreftet av Franco-Monegasque-traktaten av 1861. Fyrsten av Monaco var en enehersker inntil en forfatning ble kunngjort i 1911.
Det berømte kasinoet Monte Carlo ble åpnet i 1863, organisert av Societé des Bains de Mer («Samfunnet for sjøbadere») som også eide Hotel de Paris. Hasard var forbudt i nabolandene og de inntektene og skattene som ble betalt fra denne aktiviteten ble pløyd inn i Monacos infrastruktur. Økonomisk utvikling ble forgreinet på slutten av 1800-tallet med en jernbaneforbindelse med Frankrike. I juli 1918 ble det undertegnet en traktat som ga begrenset fransk beskyttelse av Monaco. Traktaten som ble skrevet inn i Versaillestraktaten fastsatte at monegaskisk politikk ville bli regulert i henhold til franske politiske, militære og økonomiske interesser. En av motivasjonene for traktaten var den kommende etterfølgerkrisen i Monaco i 1918.
Samtidig som fyrst Ludvig II av Monaco (fransk Louis II) var sterkt profransk forsøkte han å holde Monaco nøytral i løpet av den andre verdenskrigen, men støttet Vichy-regimet som var ledet av hans gamle kollega fra hæren, marskalk Philippe Pétain. Hans lille fyrstedømme ble slitt mellom indre konflikter resultert delvis som et resultat av hans vakling, men også av den grunn at mange av hans undersåtter var av italiensk avstamming som støttet fascistregimet til Italias Benito Mussolini.
I 1943 invaderte den italienske hæren Monaco og satte opp en quslingregjering. Kort tid etter, som følge av Mussolinis fall i Italia, okkuperte den tyske hæren Monaco og begynte å deportere den jødiske befolkningen. Blant dem var René Blum, grunnleggeren av operaen, og som døde i nazistenes konsentrasjonsleir. Under fyrst Ludvig IIs hemmelige ordrer tok det monegaskiske politiet ofte stor politisk risiko ved å advare folk på forhånd om at Gestapo planla å arrestere dem. Landet ble frigjort da de tyske soldatene trakk seg ut.
Dagens Monaco
Dagens hersker, fyrst Albert II, etterfulgte sin far fyrst Rainier III i 2005. Fyrst Rainier hadde i sin tur etterfulgt tronen da hans bestefar, fyrst Ludvig II, døde i 1949.
Den reviderte konstitusjonen, proklamert i 1962, forbød dødsstraff, ga stemmerett til kvinner, etablerte en høyesterett for å garantere fundamentale menneskerettigheter og gjorde det vanskelig for en fransk statsborger å bosette seg i landet.
Fyrstedømmets milde klima, tiltrekkende utsikt og muligheter til spill og hasard har gjort Monaco berømt som et turiststed.
Jan Kiepura
Bakgrunn
Etter å ha fullført grunnutdannelsen begynte han å studere jus ved universitetet i Warszawa, men tok samtidig sangtimer hos Wacław Brzeziński og Tadeusz Leliwa. Han sang i små roller ved operaen i Warszawa, og senere i Lviv og Poznań.
Karriere
Hans første ekte debut kom med tittelrollen i Faust i 1925 ved operaen i Warszawa. Han bestemte seg så for å debutere i Paris, men stanset på veien i Wien, og forble der. I Wien fanget han oppmerksomheten til Franz Schalk, som var direktør ved Wiener Staatsoper – og sangerinnen Maria Jeritza. Slik debuterte han i Wien i Puccinis Tosca til enorm suksess – og det til tross for at han sang mesteparten av sitt parti på polsk, da han kjente kun de to hovedariene på italiensk. I pressen ble han kjent som «tenorenes konge», «stemmens Krøsus», og «Carusos etterfølger».
Han sang senere rollen som Calaf i Puccinis Turandot ved samme operahus, og debuterte så ved La Scala i 1929 i Tosca, og sang ved samme operahus i urpremieren av Le preziose ridicole under ledning av Arturo Toscanini og i Manon ledet av Victor de Sabata. Han sang videre i Covent Garden, Opéra Comique, og Operaen i Berlin. Hvert besøk i Polen skapte stor sensasjon og entusiasme. Med tiden begynte Kiepura sin karriere som filmstjerne, først i samarbeid med den berlinske UFA, og senere med filmselskaper i Hollywood.
I 1938 debuterte han i Metropolitan Opera som Rodolfo i Puccinins La Bohème, og sang senere ved samme scene Don José i Carmen og Il duca di Mantova i Verdis Rigoletto. Han sang også ved Teatro Colón i Buenos Aires, og sammen med sin kone Marta Eggerth på Broadway i Den glade enke av Franz Lehár. Denne operetten stilte de opp også i andre amerikanske byer, og etter andre verdenskrig også i England, Frankrike, Italia og Tyskland.