cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Operasjon Strike of the Sword
25px|border|[[Taliban]] Taliban 25px|border|[[Taliban]]
Et ukjent antall Taliban-opprørere samt lokale krigsherrer.
Petit brabancon
Petit brabancon (FCI #82) er en liten hunderase som stammer fra Belgia og er nært beslektet med griffon bruxellois og griffon belge, som den kun skiller seg fra gjennom ulik pels. Mops er også en nær slektning.
Hunden er småvokst (3,6-6 kg) og finnes i fargene rødbrun, sort, og sort & brun (black and tan). Pelsen er kort (maks 2 cm), glatt tilliggende og glinsende. Antatt levealder er ca. 11 – 14 år.
Fenerbahçe SK
Fenerbahçe SK (Tyrkisk: Fenerbahçe Spor Kulübü) er en tyrkisk sportsklubb fra Istanbul, distriktet Kadıköys bydel Fenerbahçe. Fenerbahçe er i hovedsak kjent som en fotballklubb, men Fenerbahçe sportsklubb stiller lag i andre sportsgrener også, deriblant basket, volleyball, roing og svømming. Fenerbahçe er et av de mest populære fotballagene i Tyrkia, og har hatt mange store fotballspillere innom opp gjennom årene. Fenerbahçe spiller sine hjemmekamper på Şükrü Saracoğlu Stadion, Istanbul. Navnet Fenerbahçe kommer fra et populært fyrtårn som ligger i Kadıköy. ('Fener' betyr fyrtårn på tyrkisk, 'bahçe' betyr hage.)
Petit brabancon
Petit brabancon tilhører griffongruppen. Disse små belgiske selskapshundene regnes som oppvakte, balanserte, våkne, stolte, robuste. Kroppen er så godt som kvadratisk i formen. De har god benstamme, men er samtidig elegante i sine bevegelser og i sin konstruksjon. De drar til seg oppmerksomhet på grunn av et nesten menneskelig ansiktsuttrykk og flate nese. To av rasene er strihårete, men med forskjellig pelsfarge, mens petit brabancon er korthåret. (Rasekompendium – 2004 av Svenka griffonsektionen)
Griffoner blir ofte nært knyttet til sine eiere. I hjemmet er den full av vitalitet, våken, og gir beskjed hvis det kommer personer på døren. De knytter seg raskt til familien, og går godt ilag med andre hunder. Med fremmede kan de være litt reserverte. Siden en griffon bjeffer lite og ikke bjeffer høyt kan den passe i byleilighet. Rasen er ikke treningskrevende, men den trenger mosjon. Litt lek innendørs er også god trim. Et sted hvor den kan få løpe litt fritt er også bra. Varmt vær kan være et problem. Da er det smart å ta en kortere tur, og heller ta en ny senere. Griffoner er lærevillige og gjør det bra på lydighetskurser. Rasen passer også bra for barnefamilier.
Fenerbahçe SK
Historie
Fenerbahçe ble grunnlagt i 1907 i bydelen Kadıköy i Istanbul. Grunnleggerne var Nurizade Ziya Songülen, Ayetullah og Necip Okaner. Klubben måtte holdes hemmelig, på grunn av strenge lover, bestemt av Sultan Abdul Hamid. Lovene sa at tyrkiske ungdommer ikke fikk opprette klubber eller spille fotball.
Oslo spirituelle filmklubb
Oslo Spirituelle Filmklubb (OSF) ble startet 6 oktober 2004 og viser spirituell film en gang i måneden på Vika kino i Oslo. Den aller første visningen ble avholdt i Filmhusets lokaler den 4 desember 2004. Klubben viste da den japanske filmen "Afterlife". Etter den tid viste OSF filmer i Soria Moria noen år, inntil de flyttet til Vika kino.
Med «spirituell film» mener OSF filmer som stimulerer til ettertanke, undring og som inspirerer og åpner nye dører hos tilskueren. En del av filmene OSF viser har eksplisitte holistiske (NewAge) temaer (f.eks. One; Dances of Ecstasy; The Secret; Kornsirkler: visittkort fra det ukjente). Andre er mainstream-filmer som f.eks. Magnolia; Whale Rider; Himalaya; Momo – kampen om tiden og Metallica – Some Kind of Monster. Filmklubben viser også mindre kjente filmer som Hearts Cracked Open; I Juli (Im Juli); Baraka, og har hatt flere premiere- og førpremiere-visninger i Norge.
Filmklubbens utvalg av filmer spenner altså over alle sjangre og alle land og kulturer, fra dokumentarer til eventyrfilmer, fra alle verdens hjørner, og klubben søker å bevare en balanse mellom dette mangfoldet av kulturer og filmsjangre i sitt program. Et fellestrekk ved de fleste filmene er en egenskap som klubben beskriver med merkelappen «frydfilm», dvs. at målet er å vise filmer som fører til at de fleste tilskuerne føler seg løftet opp og mer glade og levende etter å ha sett filmen. OSF ble kåret til årets filmklubb av Norsk filmklubbforbund i 2005.
Fenerbahçe SK
Rivaleri
De tre Istanbulklubbene Fenerbahçe, Galatasaray og Beşiktaş er store rivaler, men det er Fenerbahçe og Galatasaray som er regnet som de største rivalene i fotballverdenen. Kampene mellom de er beryktet, og har vært preget av vold og opptøyer i mange år. Sikkerhetsoppbudet er enormt før, under og etter kampene mellom de to, men allikevel har det gått liv tapt.
Bakgrunnen for rivaliseringen ligger dypt. Istanbul er delt av Bosporos-stredet, som skiller Europa og Asia. Galatasaray har rotfeste i den europeiske delen, mens Fenerbahçe er fra den asiatiske delen. Fenerbahçe har vært regnet som folkets lag, mens Galatasaray var laget for de med høyere samfunnsrang og utdanning.
Triumfer
Fenerbahçe har blitt ligamester nest flest ganger i Tyrkia med sine 19 triumfer.
Spillerstall
Oppdatert 9. mai 2022.
Induksjon
Induksjon (fra latin inductio, «innføring») kan sikte til flere vitenskapelige betydninger:
Fenerbahçe SK
Andre idretter
I tillegg til fotball driver klubben også med følgende aktiviteter:
Eksterne lenker
Fenerbahçe Fenerbahçe S.K. Fenerbahçe Spor Kulübü Fenerbahçe Spor Kulübü Fenerbahçe Spor Kulübü Fenerbahçe Fenerbahçe crh:Fenerbahçe sport klubu Fenerbahçe S.K. Fenerbahçe S.K. Fenerbahçe SK Fenerbahçe SK
IT Fornebu
IT Fornebu er et kontorlandskap og et eiendomsselskap som utvikler og drifter eiendomsklynger for kunnskapsintensive selskaper med høyt miljøfokus på Fornebu i Bærum. Navnet betegner på en og samme tid både de ulike fysiske kontorkompleksene (bilde), eiendomsselskapet som drifter dette, og i enkelte sammenhenger også selve den IT-klyngen som er lokalisert der. Selve bygningsmassen omfatter nærmere ti eiendommer på Fornebu, med Terminalbygget, Profilbygget, Portalbygget og Equinor-bygget som de største, i tillegg til Scandic Fornebu Hotell.
Hva hører inn under «IT Fornebu»?
Begrepet «IT Fornebu» brukes primært om de mindre IT-bedriftene sør på Fornebu, og ikke om de større bedriftene som er lokalisert i hovedkvarterene til Telenor eller Aker Solutions. «IT Fornebu» refererer seg dermed til selskapene GlobalConnect, Simula, Hewlett-Packard, Accenture og Ericsson, m.fl.. Selv om de driver IKT-virksomhet regnes ikke Telenor eller deres leietaker Evry med til «IT Fornebu», verken som eiendomsprosjekt eller som IT-klynge. Telenor og Evrys lokaler forvaltes av Telenor Eiendom som ikke har noen sammenheng med IT Fornebu.
I fysisk forstand omfatter «IT Fornebu» også det nye regionskontoret til Equinor (Equinor-bygget).
Videreutvikling
I desember 2013 inngikk IT Fornebu samarbeid med det finske børsnoterte selskapet Technopolis om å videreutvikle IT Fornebus tre fullførte kontorbygg. Technopolis gikk inn med en eierandel på 70 % i Terminalbygget, Portalbygget, Profilbygget og parkeringshuset på Fornebu. Transaksjonsverdien var EUR 220 millioner, hvorav Technopolis’ andel utgjør EUR 154 millioner (1 257 millioner kroner). De resterende 30 % er i IT Fornebus eie. Eiendomsselskapet Technopolis er notert på NASDAQ OMX Helsinki, Finland. Selskapets kjernevirksomhet er å tilby bistand til forretningsutvikling kombinert med å bygge moderne og fleksible bedriftsmiljøer for leietakerne. Det er om lag 26 000 personer og nesten 1400 bedrifter og organisasjoner i Technopolis lokaler i Finland, Russland, Estland og Vilnius. Selskapets omsetning for 2012 utgjorde EUR 107.3 millioner og hadde en EBITDA på EUR 55,8 millioner. Nå er selskapet etablert i Norge for første gang. Det er selskapet Koksa Eiendom AS som eier og driver alle andre bygg IT Fornebu tidligere hadde ansvaret for.
Historie
I 1995 startet Fred. Olsen og Norsk Investorforum et bredt næringspolitisk arbeid som inkluderte ideen om etableringen av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Utviklingen av et konsept for et kunnskapssenter skjedde parallelt med diskusjoner og senere vedtak om plassering av Telenors hovedkontor på Fornebu.
I januar 1996 leverte Norsk Investorforum utredningen ”Fremtidig næringsutvikling på Fornebu”, og i oktober 1996 ble selskapet IT Fornebu AS stiftet av selskaper i Fred. Olsen-gruppen. Samme år vedtok Bærum kommune «Kommunedelplan 1 for Fornebu». I den kommuneplanen stod det at ”(o)mrådet skal kunne romme et kunnskapsorientert senter for høyteknologisk næringsvirksomhet på nasjonalt og internasjonalt nivå.”
I 1997 ble eiendomsselskapet IT Fornebu Eiendom AS stiftet av Fred. Olsen-relaterte selskaper. Regjeringen Jagland og Stortinget støttet planen om etablering av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu.
Regjeringen Bondevik utlyste nasjonalt og internasjonalt en konkurranse om konsept for og deltakelse i utviklingen av et kunnskapssenter på Fornebu. Utlysningen resulterte i at syv private tilbydere fremmet forslag til konsept for realisering av kunnskapssenteret i samarbeid med staten. I desember 1999 anbefalte regjeringen etter en samlet vurdering Nettverk Fornebu AS som statens samarbeidspartner for utvikling kunnskapssenteret.
Året etter ble det gjennomført en åpen høring i Stortinget knyttet til valget av statens samarbeidspartner. Høringen pågikk i hele 8 timer og var den 9. behandlingen av kunnskapssenteret i Stortinget. Flertallet i næringskomiteen (Ap og FrP) kom til en annen konklusjon enn Regjeringen, og Stortingets vedtak 7. mars 2000 lød derfor at ”Stortinget bes samtykke til inngåelse av Hovedavtale og Kjøpsavtale mellom staten og konstellasjonen IT Fornebu Technoport” (Konstellasjonen var Fornebu Technoport og IT Fornebu Eiendom).
Totalt ble ca. 316 daa av statens eiendom på Fornebu, hvori inngikk bebyggelsen på området, overført til IT Fornebu Eiendom AS etter takst i juni 2001. Av dette ble ca. 76 daa overført videre til KLP Eiendom AS.
Det siste flyet lettet fra Fornebu flyplass i 1998. Siden har området gjennomgått store endringer. Målet for områdeutviklingen var å samle kunnskap og innovasjon på den gamle flystripa.
Fornebu etter 2010 ble et område i sterk vekst både på nærings- og boligsiden. I 2010 antok man at innen 2015 ville rundt 20 000 mennesker vil ha sin arbeidsplass i området, og rundt 40 000 mennesker være bosatt i region Fornebu/Snarøya.
Store, høyteknologiske virksomheter som Hewlett Packard, Broadnet (Ventelo) og Software Innovation var pr. 2010 etablert på IT Fornebu. I 2012 ferdigstilte IT Fornebu det nye regionkontoret til Equinor, med kontorplass til 2 500 Equinor-ansatte.
David II av Skottland
David II av Skottland, også kjent som David II Bruce, (født 5. mars 1324, død 22. februar 1371) var konge av Skottland fra hans far, Robert I av Skottland, døde 7. juni 1329, til han døde i 1371.
Ovnparula
Ovnparula (Seiurus aurocapilla) er enest art i den monotypiske slekten Seiurus, som er basal i parulafamilien (Parulidae). Den består som tre taxa og er endemisk for den nye verden.
David II av Skottland
I overensstemmelse med betingelsene til Edinburgh-Northampton-traktaten ble han gift med Joanna (død 1362), datter av Edvard II av England og Isabella av Frankrike, den 17. juli 1328.
Ovnparula
Etymologi
Det vitenskapelige navnet på denne arten, Seiurus aurocapilla, er sammensatt av slektsnavnet (Seiurus) og artsnavnet (aurocapilla). Slektsnavnet følger av de greske uttrykkene seiouros (σειουρος), et annet ord for seisoura (σεισουρα) eller vippestjert, og er satt sammen av de to uttrykkene seiō (σειω), som betyr å riste, og oura (ουρα), som betyr stjert. Artsnavnet følger av de to latinske uttrykkene aurum, som betyr gull eller gyllen, og capillus, som betyr krone, og refererer til den karakteristiske brede oransje stripen denne arten har i krona.
Det engelske navnet på denne arten er ovenbird og refererer til det svært så karakteristiske redet disse fuglene bygger. Om dette også danner grunnlag for det norske navnet er uklart, men redet ligner ei såkalt «hollandsk gryte» (av eng. dutch oven), som altså er ei gammel støpejernsgryte. Satt sammen med det engelske uttrykket for fugl, bird, har det blitt til ovenbird (bokstavelig altså grytefugl).
David II av Skottland
Flukten til Frankrike
Etter at Edvard III av England og hans protege Edvard Balliol seiret i slaget ved Halidon Hill i juli 1333, ble David og hans dronning sendt i trygghet til Frankrike, nådde Boulogne i mai 1334 og ble høytidelig mottatt av den franske kongen Filip VI. Det er lite som er kjent fra livet til den skotske kongen i Frankrike, unntatt at han bodde på Château-Gaillard og at han var til stede ved det blodløse møtet mellom de engelske og franske armeene ved Vironfosse i oktober 1339.
Ovnparula
Biologi
Arten blir omkring 15 cm lang og veier rundt 15,4–26 g, avhengig av kjønn og underart. Fjærdrakten gir arten god kamuflasje i sitt naturlige habitat, med skog og underskog. Brystet er hvitt med et svart stripelignende flekkmønster. Oversiden er olivengrønn, men et svakt innslag av oransje på vingene og ei bred oransje stripe over krona kantet av ei tynn sort stripe på hver side. Rundt øyene har de hvite ringer. Nebbet er rett og moderat langt, og fra mørkere grått på overnebbet til mer beinfarget på undernebbet. De undere ekstremitetene har rosa hud og er relativt lange, og gripefoten har fire lange tær, hvorav tre som vender framover, og er ypperlig egnet til å vagle på greiner og lignende med. Kjønnene er like, men ungfuglene har typisk blekere og mindre distinkte farger.
David II av Skottland
Flukten til Frankrike
I mellomtiden hadde hans representanter fått overtaket i Skottland. David kunne derfor returnere til sitt kongedømme i juni 1341, og ta kontroll over styringen av riket på egne vegne. Allerede i 1346, i henhold til Auld-alliansen, invaderte han England med en hærstyrke for å støtte Frankrike, men ble beseiret og tatt til fange etter slaget ved Neville’s Cross den 17. oktober det samme året.
Ovnparula
Biologi
Ssp. cinereus er litt blekere og gråere på oversiden enn nominatformen (beskrevet over), mens ssp. furvior er noe mørkere og mindre olivengrønn på oversiden og et noe kraftigere stripemønster og ei blekere oransje kronestripe med noe bredere kantstriper. Det er også beskrevet en underart fra Georgia i USA, ssp. canivirens, men den skiller seg ikke fra nominatformen og blir synonymisert med denne.
Ovnparula er en trekkfugl som hekker i Nord-Amerika og overvintrer i Florida, det aller sørligste Texas, Mexico og Mellom-Amerika, av og til også så langt sør som til det nordlige Colombia og Venezuela i Sør-Amerika.
Harald Godwinson
Harald Godwinson eller Harald II (angelsaksisk: Harold Godƿinson; latin: Haroldus; født ca. 1022, død 14. oktober 1066) var den siste angelsaksiske konge av England. Harald styrte fra 6. januar 1066 ved Edvard Bekjennerens død dagen før, og til sin død ved slaget ved Hastings den 14. oktober samme år i kamp mot en normannisk invasjon ledet av Vilhelm Bastarden (etter seieren kjent som Vilhelm Erobreren). Haralds død markerte slutten på det angelsaksiske styret over England.
Harald var en mektig jarl og et medlem av den framstående og mektige angelsaksiske familien som kom til makten under Knut den mektige. Da den barnløse Edvard Bekjenneren døde i januar 1066 valgte det angelsaksiske rådet, Witenagemot, Harald til å overta tronen. Han ble kronet i Westminster Abbey. I slutten av september måtte han marsjere nordover for å slå tilbake en norsk invasjon av England ved Harald Hardråde, som ble drept i slaget ved Stamford bro sammen med Harald Godwinsons bror Tostig som kjempet på norsk side. Deretter måtte han raskt marsjere sørover med hæren for å møte Vilhelm, hertug av Normandie ved Hastings rundt to uker senere. Sammen med tre av sine brødre ble Harald Godwinson drept i slaget ved Hastings, og den normanniske erobringen av England var et faktum.
Familiebakgrunn
Harald var sønn av Godwin (1001–1053), den mektige jarlen av Wessex, og Gyda Torkelsdatter. Gydas bror var jarl Ulf Torgilsson, gift med Estrid Sveinsdatter, søster av Knut den mektige. Ulf og Estrids sønn, Svein Estridsson, ble til sist konge av Danmark i 1047. Godwin hadde intet krav på politisk innflytelse via en gammel slekt. Hans fars navn var Wulfnoth, og faren har blitt identifisert med en viss grad av sannsynlighet med Wulfnoth Cild, en thegn i Sussex som i en konflikt hadde ført en del av de kongelige skipene av sted i piratvirksomhet under kampene med vikinger i 1008-1009. Lite er kjent om Godwin før Knut gjorde ham til jarl i 1018, og rett etter lar ham bli gift med Gyda, søster av Knuts svoger. Blant Knuts mange norrøne jarler i England vant åpenbart Godwins tillit, og via sitt ekteskap ble han en del av kongens nærmeste. Mot slutten av Knuts styre har mange av de norrøne jarlene han hadde gitt posisjoner, blant annet norske Eirik Håkonsson, som var jarl av Northumbria, forsvunnet eller dødd, og ingen nye norrøne har kommet til, bortsett fra danske Siward, som erstattet Eirik Håkonsson. De to fremste av Knuts rådgivere var angelsaksere, Leofric, jarl av Mercia, og Godwin, jarl av Wessex. Harald Godwinsons skjebne ble bestemt av hans fars handlinger som førte fram til at hans selv ble først jarl, og til sist konge.
David II av Skottland
Fangenskap i England
David, som muligens aksepterte Edvard III som sin føydale overkonge, returnerte straks til Skottland, men landet var både fattig og nedsyltet i gjeld etter årtier med krig hadde problemer med å betale den store løslatelsessummen. Noen få rater ble betalt, men David II forsøkte deretter å slippe unna med å tilby Edvard III, eller en av hans sønner, å bli hans etterfølger til den skotske tronen. I 1364 avslo det skotske parlamentet indignert forslaget om at Lionel, hertug av Clarence, skulle bli den neste skotske kongen. David II forhandlet likevel i all hemmelighet med Edvard III om denne saken etter at han hadde underslått en del av de penger som var blitt samlet inn.
Harald Godwinson
Familiebakgrunn
Ved Knuts død i 1035 hadde en legitim sønn, Hardeknut, som allerede var konge i Danmark. Stormennene i England var villige til å akseptere Hardeknut som etterfølger, men Magnus Olavsson var blitt konge i Norge og hadde sitt å hevne mot Danmark. Det var derfor umulig for Hardeknut å forlate Danmark for ta opp arven i England. Det etterlot stormennene i England med den vanskelig sak å velge en hersker. Krisen delte beslutningene; dronning Emma, støttet av jarl Godwin, var villig til å ta risikoen med å velge en fraværende konge. De andre, ledet av Leofric, og støttet av London, ønsket å utsette endelig beslutning til situasjonen i Danmark var løst, og fremmet nyskapelsen med en regent, Harald Harefot, sønn av Knut og Ælfgifu av Northampton. Et råd i Oxford bestemte å gå for kompromisset: Harald Harefot ble regent og Emma skulle leve i Winchester med den kongelige skattekammer, beskyttet av en del av Knuts huskarler. Ikke lenge etter sendte Harald en styrke til Winchester som tok hånd om skattekammeret mot dronningens vilje. Mot slutten av 1037 ble Harald anerkjent som Englands nye konge i Hardeknuts fravær mens dronning Emma flyktet til Flandern.
Godwin hadde på dette tidspunkt åpenbart gått over til Harald Harefots side da Alfred Ætheling, den ene av Æthelred den rådvilles to gjenværende sønner kommet over fra Normandie i 1036 for å besøke sin mor i Winchester. Stormennene så på Alfred som en trussel og ville ikke at han skulle møte dronningen. Godwin grep Alfred, drepte en del av hans følge og fikk Alfred blindet med glødende jern, noe som førte til at han døde av sine sår. Handlingen var ikke populær, mislikt av Hardeknut, hans halvbror, og av hoffet i Normandie som hadde beskyttet ham, og ikke minst hans helbror Edvard.
Hardeknut avverget norsk invasjon av Danmark ved å inngå en avtale med kong Magnus som innebar at om han selv eller Magnus døde uten en arving, skulle den andre arve deres rike. Avtalen gjorde det mulig for Hardeknut å endelig forfølge sitt krav i England, satte ut med en stor flåte 62 krigsskip før slutten av 1039, først til Brugge i Flandern for å møte sin mor Emma. I England var Harald Harefot allerede syk og døde av denne den 17. mars 1040. Den 17. juni 1040 sto Hardeknut på engelsk jord sammen med sin mor.
Hardeknut lot ikke drapet på Alfred ligge, da det var et angrep på hans egen slekt, og rettet søksmål mot Godwin og Lyfing, biskop av Worchester, som ble holdt ansvarlig. Lyfing ble fratatt sitt bispedømme for en tid, og Godwin fikk kongen på bedre humør ved å overrekke ham et krigsskip med åtti menn godt utstyrt som gave, og sverget på at han aldri hadde ønsket at Alfred skulle bli blindet, og hva han hadde gjort var gjort av plikt til sin herre, Harald Harefot. Hardeknut demonstrerte sin slektsfølelse ved i 1041 å invitere Alfreds bror Edvard fra Normandie og til sitt hoff. Dette året kan ikke Hardeknut ha vært mer enn 24 år gammel, men som sin halvbror Harald døde han ung. Hardeknuts død den 8. juni 1042 kom antagelig til å involvere Godwin i rollen kongemaker og hjalp til å sikre den engelske tronen for Edvard. I 1045 nådde Godwin høyden av sin makt og innflytelse da han fikk den nye kongen til å gifte seg med sin datter Edith.
Godwin og Gyda hadde flere barn – seks sønner: Svein, Harald, Tostig, Gyrth, Leofwine og Wulfnoth; og tre døtre: Edith (opprinnelig gitt navnet Gyda, men omdøpt til Ældgyth, som ble anglifisert til Edith da hun ble gift med Edvard Bekjenneren), Gunhild og Ælfgifu. Fødselsdatoene til barn er ikke kjent, men Svein var den eldste og Harald den nest eldste sønnen. Harald var rundt 25 år i 1045, noe som innebærer at hans fødselsdato er beregnet til rundt en gang mellom 1020 og 1022.
Jarl av East Anglia
Edith ble gift med kong Edvard den 23. januar 1045, og på omtrent samme tid ble Harald utnevnt som jarl av East Anglia. Han er omtalt som jarl da han sto oppført som et vitne på et testamente som kan være datert til 1044, men det er ingen tvil om at han var en jarl fra 1045 da han jevnlig opptrer som jarl i dokumenter. En årsak for hans utnevnelse i East Anglia, bortsett fra Godwins innflytelse, kan ha vært å forebrede et forsvar av England grunnet trusselen fra kong Magnus av Norge. Norskekongen hadde gjort sitt krav gjeldende at Danmark var hans som følge av avtalen med Hardeknut, og mente således at det gjorde ham til rettmessig arving av også den engelske tronen. Det er mulig at det var Harald som førte en del av skipene fra hans jarldømme som ble sent til Sandwich i 1045 som forsvar mot nordmennene. Haralds eldre bror Svein hadde blitt gjort til jarl i 1043.
Det var også på den tiden da Harald ble gjort til jarl at han begynte et forhold til en kvinne ved navn Edith, som synes å ha vært arvingen til landområder i Cambridgeshire, Suffolk og Essex, det vil si land innenfor hans jarldømme. Hennes egentlige navn er Ældgyth eller Ædgifu, men som med mange andre kvinner med likelydende navn har det ført til forveksling. Hun ble kalt for Edith Svanenakke, en oversettelse fra Edith Swanneck, igjen avvikende avledet fra angelsaksiske swann hnesce, som faktisk betyr vakre eller edle svane. Hun ble også omtalt som Edith the Fair, den lyse eller blonde. Edith Svanenakke ble forvekslet med en senere hustru av Harald, også hetende Ældgyth, datter av ealdorman Ælfgar av Mercia. Forholdet til førstnevnte, Edith Svanenakke, var et ekteskap som ikke ble velsignet av kirken. Hun har blitt beskrevet som «common-law wife» (samboer) eller «ugift gemalinne» eller mores danico, «på dansk vis», en sedvaneskikk ble akseptert av folk fleste på denne tiden, og hvor barna ikke ble betraktet som illegitime. Det er blitt antatt Harald inngikk i forhold for å sikre støtte for sitt nye jarldømme, men synes som ikke var utelukkende fornuftsgrunner: de levde sammen i tjue år og fikk seks barn.
I 1047 ble Haralds eldre bror Svein forvist for å ha forført og rømt med Ædgifu, abbedissen av klosteret Leominster i Hereford. Sveins landområder ble tatt fram ham og fordelt mellom Harald og en fetter, Bjørn Estridsson (bror av kong Svein Estridsson av Danmark). I 1049 hadde Harald ledelsen over et skip eller en flåte med skip som ble sendt for å gi støtte til keiser Henrik III av Det tysk-romerske rike i kampen mot grev Boudewijn V av Flandern som var i opprør mot keiseren. Svein hadde søkt tilflukt hos greven, dro deretter til Danmark, før han seilte tilbake England og forsøkte å trygle en tilgivelse hos kongen, men Harald og Bjørn nektet å gi fra seg hans tidligere landområder som de hadde mottatt. Etter at Svein forlot hoffet oppsøkte han Bjørn, krevde at han skulle tale hans sak, men endte opp med å drepe ham. Kong Edvard sammenkalte hæren og utropte Svein til niðing, en mann uten ære. Likevel ser det ut som om at Svein til tross for hans forbrytelser en gang i 1050 ble delvis restituert i England og gjeninnsatt i sine posisjoner, antagelig grunnet påtrykk fra jarl Godwin og Harald som dominerte Edvards hoff.
David II av Skottland
Ettermæle
David II var absolutt ikke blant de vellykte monarker Skottland har hatt, men han led under sammenligningen med sin strålende far og var dessuten konge under vanskelige forhold.
Harald Godwinson
Landflyktighet
Ved begynnelsen av 1051 var jarl Godwin den fremste i landet bortsett fra kongen selv. Hans jarldømme strakte seg langt sørkysten fra Kent til Cornwall. Hans datter var gift med kongen. Han sikret sin eldste sønn hans jarldømme i Oxford, Gloucester og Hereford i Mercia, foruten Berkshire og Somerset i Wessex. Hans nest eldste sønn Harald var jarl av Essex, East Anglia, Cambridgeshire og Huntingdonshire. Politisk var Godwin og hans sønner isolert. Leofric av Mercia og Siward av Northumbria viste ham ikke velvilje. Da Godwin ville støtte sin nevø Svein Estridsson med angelsaksiske krigsskip, greide Leofric og Siward å beseire en politisk beslutning som Godwin hadde bestemt seg for. Det er heller ingen tegn på at kong Edvard hadde tilgitt Godwin for hans andel i mordet på sin bror Alfred.
Det brå fallet til Englands mektigste stormann i 1951 viser antagelig graden av fiendskap som Godwin og hans sønner hadde skaffet seg. Vanskelighetene begynte, i henhold til en skribent i Canterbury, i en affære mellom menn i Dover og en gruppe franskmenn tilhørende grev Eustace II av Boulogne som var på besøk hos kong Edvard. Greven og hans følge tok seg til rette i Dover som førte til en strid hvor rundt tjue menn ble drept eller såret. Greven reiste tilbake til kong Edvard og klagde, og Edvard krevde uten undersøkelser eller dom at Godwin skulle herje Dover som straff. Godwin nektet å lyde kongens direkte ordre, muligens for at han ikke ville herje sitt eget jarldømme, men kanskje også mente han at tiden var inne for sette styrkeforholdet på en prøve ved trosse kongen. Innen september samlet Godwin og hans sønner Svein og Harald en stor hær rundt 24 km unna Gloucester hvor Edvard oppholdt seg, og kongen innkalte til et råd den 8. september hvor også jarlene Leofric og Siward møtte med egne soldater. Ingen av hærene ønsket å slåss mot sine landsmenn, og det ble avtalt å møtes i London den 28. september hvor Godwin og sønnene hans måtte svare for anklagene som var rettet mot dem. Godwin krevde ytterligere utveksling av gisler og garantier om trygghet, som kongen nektet å innfri, og det endte med at de fikk fem dager på å forlate riket. Godwin og hans hustru sammen med Svein, Tostig og Gyrth dro til Bosham i Sussex og videre til Brugge i Flandern hvor de søkte beskyttelse hos sin slektning grev Boudewijn. Harald og hans bror Leofwine red til Bristol og seilte derfra til Irland.
I løpet av de tolv månedene etter Godwins nederlag var det første gangen i sitt styre hvor kong Edvard var fri fra en sterk personlighet ved sitt hoff. Kong Edvard triumferte og sendte sin hustru Edith og Godwins datter i kloster. Verken Siwart eller Leofric viste noen interesse i overta Godwins plass. Edvard sørget istedenfor å fylle opp verdslige og kirkelige posisjoner med normannere og franskmenn. Fra landområder ekspropriert fra familien til Godwin trengte han ikke å gi dem landområder fra kronens eiendom. Det økende innslaget av utlendinger i den angelsaksiske administrasjonen bidro til minske hans egen støtte i befolkningen. Det var Godwin og hans sønner som kom til å bli sett på de som forsvarte de nasjonale interessene mot utlendingene.
I Flandern giftet Tostig seg med Judith, halvsøster av grev Boudewijn V. På omtrent samme tid giftet grevens datter Matilda seg med hertug Vilhelm av Normandie. I løpet av vinteren 1051 eller våren 1052 seilte Vilhelm til England med et stort følge av franskmenn og ble mottatt av kong Edvard. Kun en av tre krøniker har omtalt dette viktige møtet. Selv om ingen detaljer finnes var det uvanlig for en regjerende fyrste å forlate sitt rike. Møtet var neppe et ordinært høflighetsvisitt og det er høyst sannsynlig at Vilhelm kom for å bli anerkjent som den barnløse Edvards utpekte etterfølger til tronen.
I 1052 seilte Godwin ut fra Flandern og samtidig seilte Harald fra Irland for å slå sine styrker sammen med farens. De fikk befolkningen på vestkysten på sin side, og Godwin hadde bygd allianser med de sørøstlige havnebyene, og kommanderte skipene til de byene som siden ble hetende Cinque Ports (fem havner). Samlet utgjorde det en langt større flåte enn hva Edvard hadde ved London. Edvard måtte bøye seg og ved hjelp av biskop Stigand av Winchester som formidler ble det organisert et møte med witan utenfor London hvor Godwin i riktige juridiske begreper forsvarte seg mot tidligere anklager. Ved å la Godwin få forklare seg hadde kongen akseptert at prosessen med å gjenopprette hans og familiens posisjoner var i gang, og witan hadde ikke noe annet valg enn å si seg fornøyd med den gamle jarlens svar.
Den mektigste i England
Godwin og hans sønner, unntatt Svein som hadde dratt på pilegrimstur til Jerusalem for å søke personlig forsoning, og døde på hjemveien av strabasene, ble gjeninnsatt i sine jarledømmer og fikk sine eiendommer tilbake. Men det betydde også en politisk kursendring. Godwin og sønnene ble sett på som fiender av den normanniske innflytelsen. Den normanniske erkebiskopen av Canterbury og biskopen av Dorchester, som Edvard hadde innsatt, flyktet fra landet, og deres eiendommer ble inndratt og fordelt mellom Godwin, Harald og dronningen, som nå var kommet tilbake til hoffet. Denne revolusjonen markerte et betydelig vendepunkt. Normannere ble gjort lovløse, unntatt de fransktalende i Edvards indre krets, og redusert til en ubetydelighet. Kongen trakk seg fra å forholde seg til statens affærer og fant fornyet interesse i religiøse aktiviteter, og overlot ledelsen av staten til Harald. Det var også et klart signal til hertugen i Normandie at skulle han overta den engelske tronen måtte det skje ved krig.
Det var også en tid hvor den gamle generasjonen døde ut. Enkedronning Emma døde i 1052. Den 15. april samme år døde Godwin selv, kun seks måneder etter hans totale seier over Edvard. Han falt sammen mens han spiste sammen med kongen og omgitt av sin familie. Han ble fraktet til bevisstløs til sitt kammer og døde der. Det var enda ett av mange brå og merkelig dødsfall i perioden. Da den eldste sønnen Svein var død gikk farens jarldømme til Harald. Sveins jarldømme ble delt, Somerset og Berkshire ble forent med Wessex, mens Ralf, kongens nevø, fikk Oxfordshire og Herefordshire, men han døde fire år senere i 1057. Jarl Leofric døde i 1057, den siste av Knut den mektiges jarler, og etterfulgt av sin sønn Ælfgar som jarl av Mercia. Siward av Northumbria døde i 1055, og hans overlevde sønn i tenårene var for ung til å overta jarldømmet. Isteden ble Tostig utnevnt til jarl av Northumbria, men det var et dristig trekk at for første gang skulle en fra sørlige England styre det etnisk adskilte Northumbria, preget av norrønt språk og tradisjoner. Tostig tilbrakte mye av tiden i sør, men inngikk en personlig allianse med den skotske kongen, Malcolm III. Deres gode forhold ble åpenbart i 1059 da Malcolm besøkte kong Edvard eskortert av Tostig. Ingen skotsk konge hadde besøkt den engelske på åtti år siden da Kenneth I besøkte kong Edgar av England. Utvilsomt den mektigste av jarlene i angelsaksiske England var Harald Godwinson nå som de gamle var døde.
Edvard den landflyktige
Kongen hadde en nevø, Edvard den landflyktige, sønn av Edmund Jernside. Han ble sendt ut av landet da Knut den mektige overtok tronen i England, sendt til Sverige, og deretter til Ungarn hvor han som voksen ble gift med en østeuropeisk kvinne av uklar opprinnelse, men nobili progenio, «av edel byrd», forsikres det. I 1054 ble biskop Ealdred av Worcester, kong Edvards rådgiver, sendt til Tyskland for å få nevøen hjem, men Edvard Ætheling utsatte hjemreisen i to år. Et besøk som Harald gjorde i Flandern i 1056 er antagelig forbundet med mottagelsen av ham.
Sérgio Paulinho
Sérgio Miguel Paulinho Moreira (født 26. mars 1980 i Oeiras i Portugal) er en tidligere profesjonell portugisisk landeveissyklist. Han syklet for Team Saxo Bank.
Harald Godwinson
Krig i Wales
Wales hadde alltid vært en trussel for England. I 1039 hadde en walisisk hær ledet av Gruffydd ap Llywelyn av Gwynedd som hadde ambisjon om gjøre seg til konge over hele Wales. De sørlige walisiske fyrste motsto ham i årevis og det var ikke før 1055 at overvant den siste. Hans første mulighet for et alvorlig angrep på England sammenfalt med at Ælfgar, jarl av Mercia, og sønn av tidligere Leofric, ble gjort fredløs av witan, anklaget for forræderi. Ingen forklaring er gitt i de bevarte dokumentene, men ved at Godwins sønner overtok jarledømmer, ved at Gyrth, den fjerde sønnen, fikk East Anglia, og Oxfordshire lagt til det, mens et nytt jarldømme av Kent og Surrey ble opprettet for Leofwine, Gyrths yngre bror, og Ralfs jarldømme i Herefeld opphørte som eget jarldømme ved hans død og ble slått sammen med Haralds i Wessex. Til sammen truet det Ælfgars Mercia med å bli isolert, og som kan ha vært årsaken til at Ælfgar gikk inn i en farlig allianse med Gruffydd, som han giftet sin datter med antagelig etter 1058.
Sérgio Paulinho
Han største meritter er sølv i landeveisrittet under OL i Athen 2004, og etappeseier på den 10. etappen i Vuelta a España 2006 og den 10. etappen i Tour de France 2010.
Harald Godwinson
Krig i Wales
Ælfgar ble uansett gjeninnsatt for andre gang, og levde ytterligere fire år og døde en gang rundt 1060, kanskje 1062. Han ble etterfulgt av sin unge sønn Edwin som ikke kunne lede jarledømmets militære ressurser. Det ga Harald Godwinson anledning til å gjøre opp med hans fars allierte i Wales. Ved juletider 1062 ledet Harald de første av de raske kampanjer som ga ham omdømme som en dyktig krigsherre. Han angrep Gruffydds sete i Clwyd, men klarte ikke å fange den walisiske kongen. Han brente hans hus og skip. Mot slutten av mai samme år drev han en krig med det formål å legge Gruffydds rike i ruiner med et angrep til lands og havs. Hans bror Tostig ledet en hær av kavalerister inn i nordlige Wales og Gruffydd kunne ikke forhindre at Harald og Tostigs hær ble samlet. Den 5. august var krigen over da den flyktende Gruffydd ble drept av sine egne. Hans hode ble fraktet til Harald som tok det med til kong Edvard. Harald tok seg også av Ældgyth, Gruffydds enke og Ælfgars datter. Han giftet seg med henne som sin andre hustru, skjønt det er uklart når det skjedde, kanskje i januar 1066. Det er også uklart om de hadde barn sammen, skjønt tvillingene Ulf og Harald er tidvis blitt tilskrevet henne.
Harald i Normandie
Harald Godwinson sto etter krigene i Wales på høyden av sin makt og omdømme, særlig var han populær i de områdene som Gruffydd hadde truet. Harald var uten rivaler ved hoffet, og uten sidestykke den fremste i landet etter kongen. Han må ha innsett at den angelsaksiske kronen var innenfor hans rekkevidde når Edvard døde. Hans eneste reelle motstandere til tronen var hertugen av Normandie og den norske kongen.
I 1064 dukket Harald opp i Normandie av uklare og av historikerne meget omdiskuterte årsaker. Hvorfor han foretok denne reisen er uklart, men plausibel forklaring er at han søkte å få frisatt sin nevø Håkon Sveinson, den eneste sønnen etter Svein Godwinson, som ble holdt som gissel av Vilhelm av Normandie. Det er støttet av Eadmers Historia novorum in Anglia, Han hadde blitt gitt som gissel av Godwin i 1051 sammen med Haralds yngre bror Wulfnoth, men de havnet til sist i Normandie, muligens kidnappet eller forledet av erkebiskop Robert av Jumieges, da han flyktet fra England ved Godwins triumferende tilbakekomst i 1052. Harald skal ha forlist utenfor Ponthieu og ble tatt til fange av grev Guy I av Ponthieu, som konfiskerte den store pengesummen med løsepenger som Harald hadde med seg. Harald ble innstengt i festningen i Beaurain, som gjengitt på Bayeux-teppet: HIC APPREHENDIT WIDO HAROLDUM ET DUXIT EUM AD BELREM ET IBI EUM TENUIT («Her Guy grep Harald og førte ham til Beaurain og holdt ham der»). Hertug William av Normandie krevde ham løslatt og grev Guy utleverte Harald Godwinson etter at det ble betalt løsepenger for ham.
Harald var deretter «gjest» ved det normanniske hoffet, og han måtte være på en militær ekspedisjon mot Conan, hertug av Bretagne, skal ha hjulpet til med å redde to av Vilhelms soldater fra kvikksand, og var til stede da Conan overga sin festning ved Dinan. Ved dette tidspunkt hevder Bayeux-teppet at Harald ble slått til ridder av Vilhelm, et utsagn som uten tvil var ment å forstå at Harald anerkjente at Vilhelm var hans herre. Den neste scenen på teppet har skriften at «Vilhelm kom til Bayeux hvor Harald ga ed til hertug Vilhelm.» Deretter viser teppet at Harald seilte tilbake til England og fortalte sin historie til kong Edvard. Håkon og Wulfnoth ble med til England, men unge Håkon forsvinner deretter ut i historiens mørke.
Bayeux-teppet er hovedvitnet til denne fortellingen hvor Harald tilsynelatende underkastet seg Vilhelm og anerkjente ham som Englands neste konge. Historikerne er delte i hvilken grad normannisk propaganda skal betraktes som sannhetsbevis. Teppet er i sitt vesen overfladisk, gir ingen forklaring på hvorfor Harald reiste, årsaken for hans reise, og detaljer om hans opphold i Normandie. Normanniske skribenter har forsikret at Harald ga ved ed sitt løfte om hjelpe Vilhelm til Englands trone, men selv de eldste av disse skiller seg fra hverandre i omstendighetene til når Harald eventuelt skal ha anerkjent Vilhelm som sin personlig herre, utbrodert i umulige detaljer og ingen av dem er enige om en dato. Normannisk propaganda både før og etter 1066 hevdet at Harald hadde brutt sin ed, og således var selv skyldig i sin skjebne.
Historikeren Frank Stenton mener det er mulig at Harald ga fra seg en troskapsed og at han i 1054 fortsatt ikke var sikker på at han selv var Englands neste konge, og at Vilhelm kunne være en framtidig alliert for å møte trusselen fra Norge, men den enkleste forklaringen er at han tok den letteste løsningen der og da i en vanskelig situasjon, og kunne hevde senere at eden rimeligvis var gitt under urettmessig press. Kronikøren Orderic Vitalis (død 1142) skrev om Harald at han var «meget høy og kjekk, bemerkelsesverdig for sin fysiske styrke, sitt mot og veltalenhet, hans jevnlige spøker og tapre handlinger. Men hva var disse gaver for ham uten ære, som er roten til alt godt?»
Tostigs fall
Halvveis inn i 1065 ble den politiske situasjonen i England av et opprør i Northumbria. Det skjedde delvis grunnet et raseri over en sterk skattebyrde som jarl Tostig hadde lagt på folket i nord, men også at de var bestyret over at Tostig hadde vært knyttet til mordet på tre adelsmenn fra Northumbria i 1063 eller 1064, og det er antydet at dronning Edith, Tostigs søster, hadde sørget for mordene på brorens vegne. En av de drepte var Cospatric, den innfødte arvingen til Bernicia. Tostig selv var på besøk hos kongen i Britford i nærheten av Salisbury da opprøret brøt ut i hans fravær. Northumbrierne drepte Tostigs soldater i nord, tok hans våpenlager og hans skattekammer. De inviterte deretter Morcar, sønn av Ælfgar av Mercia og bror av Edwin av Mercia, til å bli deres jarl. Da han møtte dem, marsjerte de sørover og økte i antall med styrker fra Lincoln, Nottingham og Derby. De okkuperte Northampton, og deres antall økte stort da også Edwin sluttet seg til med styrker fra Mercia og Wales.
Harald Godwinson og kong Edvard møtte dem for forhandlinger i Oxford, og Harald forsøkte å få dem til å komme til en enighet med Tostig, men greide det ikke. Med deres store hær kunne opprørerne diktere sine betingelser og Harald ville ikke risikere innbyrdeskrig. Kong Edvard gikk med på at Morcar skulle være jarl av Northumbria. Fornøyd med dette trakk de seg tilbake nordover med plyndringsgods og stjålet krøtter til Northumbria. Tostig var rasende etter å ha tapt sin posisjon, særlig på broren som han mente burde ha støttet ham bedre, blodsbånd framfor alt. Med sin hustru, og noen trofaste tilhengere forlot han England ved juletider og reiste til sin svigerfar i Flandern. Det er ingen antydninger om at det ble gjort forsøk på forsoning etter at Harald ble konge, men isteden drev det Tostig inn i allianse med den norske kongen Harald Hardråde.
Konge av England
Mot slutten av 1065 falt Edvard Bekjenneren i koma uten at han hadde klargjort hvem han fortrakk som etterfølger. Hans helse hadde blitt dårligere siden urolighetene med Northumbria tidligere på høsten. Han var for syk til å være til stede ved innvielsen av Westminster Abbey, hans storverk, den 28. desember 1065. Han døde den 5. januar 1066 i henhold til Vita Ædwardi Regis, men ikke før han et øyeblikk hadde fått igjen bevisstheten og betrodd sin enke og sitt kongerike til Haralds «beskyttelse». Hans død må ha vært forventet og ga stormennene tid til å komme sammen og avgjøre hvem som skulle bli den neste kongen. Ingenting er kjent fra diskusjonene, men resultatet er kjent. Det ble Harald Godwinson. Omstendighetene for valget var opplagte. Trusselen fra Norge og Normandie var overhengende, og England trengte en sterk leder. Også Tostig var trussel sammen med hans allierte i Skottland. Også kong Edvard selv må ha innsett at unge Edgar måtte vike for en krigerkonge. Bayeux-teppet viser at Edvard pekte mot en mann som er antatt å ha representert Harald. Den eneste samtidige redegjørelsen slo fast at Harald «etterfulgte til kongedømmet som kongen hadde gitt det til ham og som han ble valgt til.» Edvard ble gravlagt i Westminster, og dagen etter ble Harald kronet til Englands konge på antagelig samme sted den 6. januar.
Tidlig i januar nådde nyheten om Edvards død og Haralds kroning fram til Normandie, og Vilhelm begynte planene for å invadere England ved å bygge 700 krigs- og transporteskip ved Dives-sur-Mer. Innledningsvis hadde Vilhelm vanskeligheter med å få støtte for invasjonen, men etter ha hevdet at Harald hadde æreløst brutt sin hellige ed, fikk han kirkens velsignelse, og ved å love land, titler og rike angelsaksiske enker begynte normanniske adelsfolk å flokke til hans opplegg. I påvente av invasjonen samlet Harald sine tropper på Isle of Wight, men den normanniske flåten ble liggende i havnen i bortimot sju måneder mens ressursene ble samlet. Den 8. september tok provisjonene slutt, Harald oppløste hæren og reiste inn til London.
Etter at Harald Hardråde ble enekonge i Norge etter Magnus' død hadde han ligget i krig med Svein Estridsson, konge i Danmark som ikke vant et eneste slag, men tapte heller ikke krigen. I 1064 inngikk Harald en fredsavtale med Svein og kunne da konsentrere seg om England som Knut den mektiges rette arvtaker. I løpet av våren hadde Tostig dukket opp med en styrke utenfor Isle of Wight, og etter å ha herjet kysten av Sussex, okkuperte han midlertidig Sandwich. Da Harald Godwinson hørte om brorens fiendtligheter, antok han den normanniske invasjonen var forestående og mobiliserte hæren. Mens Tostig fortsatt var i Kent kom Copsi, en av hans northumbriske allierte, forvist i 1065, kom seilende fra Orknøyene med 17 skip. Harald Hardråde hadde nylig tatt direkte kontroll over Orknøyene og en sådan hær måtte nødvendigvis ha hatt hans godkjennelse. De seilte til Humber for å herje, men ble møtt av jarl Edwin og militsen fra Lindsey som beseiret ham. Med en flåte redusert til 12 skip seilte Tostig til Skottland og ble der resten av sommeren i påvente av norskekongen. Den nordlige vinden som gjorde at Vilhelms flåte ikke kunne seile ut fra Somme, tok den norske flåten på 300 skip over Nordsjøen og seilte inn munningen på elven Tyne i nordlige England.
Slaget ved Stamford bro
Den norske hæren beseiret styrkene til jarlene Edwin og Morcar i slaget ved Fulford den 20. september 1066. Deretter overga byen York seg. Kun fem dager senere da nordmennene var oppstemte ved seieren, mange hadde ikke rustning på seg, og store deler av hæren var ved skipene i Riccall, ble de overrasket av Harald Godwinsons styrker ved Stamford bro ikke langt fra York. Ifølge Snorre Sturlason var det godt vær, solskinn og varmt slik at mennene hadde latt brynjene ligge igjen.
Straks nordmennene gjorde landgang nådde nyheten ikke lenge etter fram til Harald Godwinson. Han satt i gang en marsj nordover med sin faste styrke som ble forsterket av militsgrupper langs veien. I hastig marsj nordover langs den gamle romerveien fra London til York, kun korte stopp for matpauser, og marsjerte og red nær 80 km om dagen, noe som fortsatt er rangert som en enestående prestasjon i engelsk militærhistorie. De nådde den angelsaksiske hæren Tadcaster, rundt 14 km fra York, slo leir der for natten, og den nesten dagen marsjerte til York som Harald Hardråde hadde unnlatt å okkupere, og nådde overraskende fram til nordmennene ved Stamford bro hvor de hadde slått leir på motsatt side av elven og samtidig følt seg så trygge at de hadde unnlatt å vokte bro med en egen styrke. Ifølge Snorres litterære fortelling skal Harald Godwinson latt spørre om Toste jarl var blant nordmennene. Han bekreftet at det var tilfelle. Det ble da gitt beskjed om at Harald Godwinson sendte hilsen og var villig til å gi ham grid og Nordimbraland (Northumbria) som jarldømme. Da svarte jarlen: «Det er et annet tilbud enn ufred og svivøring slik som i vinter. Hadde dette tilbudet vært satt fram den gang, ville mang en mann ha vært i live som nå er død, og da ville det ha stått bedre til med Englands rike.» Han spurte hva broren ville tilby den norske kongen. Han kunne ikke få mer en sju fot med jord, eller mer siden han var en stor mann. Tostig avslo tilbudet ved slå fast at han heller ville dø med ære eller få England med seier.
Den norske hæren formet en skjoldmur i sirkel for å stå imot det angelsaksiske angrepet som kom over broen og dannet en linje mot den norske hæren, lukket skjoldene mot hverandre og angrep. Selv om det varte i timevis var den norske beslutningen å ikke ha på seg brynje til deres klare ulempe. . Den norske skjoldmuren ble stadig angrep av kavaleriet som jevnlig drev hestene med full tyngde inn i skjoldmuren. Til sist begynte den norske hæren å fragmenteres, og den angelsaksiske kunne bryte gjennom skjoldmuren, og med Harald Hardråde drept med en pil gjennom halsen og Toste ble drept deretter, ble den gjenværende norske hæren utryddet. Det kom forsterkninger fra Riccall ledet av Øystein Orre, men da var de fleste allerede drept, og selv var de utslitt etter å ha løpt, men kastet seg tappert inn i slaget, men forgjeves. Også Øystein Orre ble drept. Slaget var kanskje den største tilintetgjørelsen i middelalderens militære historie. Flere tusen menn var blitt drept, og det var et slag «av europeisk betydning da det avsluttet tidsalderen med store vikinginvasjonene.»