cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nordisk råd
Den nordiske kulturkommisjonen som ble etablert i 1947, ble underlagt Nordisk råd da dette ble opprettet. Kommisjonen ble i 1971 erstattet av en embetsmannskomité for nordisk kulturelt samarbeid, med tilhørende sekretariat. Komiteen er organisert under Nordisk ministerråd og holder til i København.
I juni 2013 uttalte Islands statsminister Sigmundur Davíð Gunnlaugsson at dersom ja-siden vant Folkeavstemningen om skotsk uavhengighet 18. september 2014, ønsket Island at Skottland ble medlem av Nordisk råd. Også danske politikere støttet tanken om at Skottland i et slikt tilfelle burde bli medlem av Nordisk råd.
Siden 11. mai 2023 har Norge hatt presidentskapet i Nordisk råd, under president Jorodd Asphjell. Hovedprioritetene for presidentskapet er å et trygge, grønt og ungt Norden.
Kultur, priser og lokalkontor
En vesentlig del av Nordisk råds virksomhet dreier seg om å styrke det nordiske samarbeidet innen kultur. Nordisk råd arbeider også innenfor skole og noen fagområder. Nordisk kulturfond og andre støttefond formidler årlig støtte til reise, nordiske kultruprosjekt og gjestespill, oversetting med mer. Det formidles også informasjon om virksomheter og kulturhendelser i Norden og det finnes nordiske informasjonskontor i alle tilsluttede land samt Russland, Estland, Latvia, Litauen og Sønderjylland i Tyskland. Norge har Nordiske informasjonskontor i Arendal og i Finland har kontoret Nordisk kulturkontakt. Tidligere var det et eget Nordnorsk informasjonskontor i Alta (https://www.nrk.no/tromsogfinnmark/avvikler-nordisk-informasjonskontor-1.13152784)
David Daiches
David Daiches (født 2. september 1912 i Sunderland i England, død 15. juli 2005 i Edinburgh i Skottland) var en skotsk litteraturhistoriker og litteraturkritiker. Han skrev om engelsk litteratur, skotsk litteratur og skotsk kultur.
David Baiches var av jødisk-litauisk avstamning, og vokste opp i Edinburgh. Han studerte ved George Watson's College, Universitetet i Edinburgh og Balliol College i Oxford. Under andre verdenskrig arbeidet han ved den britiske ambassaden i Washington, DC. Siden underviste han ved mange forskjellige læresteder i Storbritannia, USA og Canada. Han utga en lang rekke verker om engelsk litteratur, skotsk litteratur, litteraturhistorie og litteraturkritikk.
Nordisk råd
Kultur, priser og lokalkontor
Nordisk råd deler ut Nordisk råds litteraturpris, Nordisk råds musikkpris, Nordisk råds filmpris, Nordisk råds miljøpris og Nordisk råds barne- og ungdomslitteraturpris.
Greg Grunberg
Gregory Phillip Grunberg (født 11. juli 1966) er en amerikansk skuespiller. Han er mest kjent for rollen som Matt Parkman på NBC-serien Heroes, som han har spilt siden 2006. Andre kjente roller inkluderer karakteren Sean Blumberg i serien Felicity (1998–2002) og Eric Weiss i Alias (2001–2006), begge produsert av barndomsvennen J. J. Abrams.
Tidlig liv og familie
Grunberg ble født i Los Angeles California, som sønn av Sandy Klein og Gerry Grunberg, og hadde en jødisk oppvekst. Han er gift med Elizabeth Dawn Wershow og har tre barn.
Grunbergs sønn, Jake, har epilepsi, noe som inspirerte Grunberg til å ta en aktiv rolle i å øke oppmerksomheten rundt sykdommen, samt å skaffe penger til forskning. Han deltar ofte i veldedighets-evenementer for å skaffe penger til the Pediatric Epilepsy Project i Los Angeles. I mars 2007 ble Greg formann i den første National Walk for Epilepsy.
Karriere
Grunberg har en stor rolle i NBC-serien Heroes. Han spiller en politimann ved navn "Matt Parkman" som kan høre andre menneskers tanker. Grunberg har også hatt gjesteroller i andre tv-serier som House. Han uttrykte også ønske om å spille i Star Trek XI, som Abrams skal regissere; men det er foreløpig ukjent hva slags rolle han skal spille. Grunberg har også en rolle i den hemmelige filmen av Abrams ved navn Cloverfield.
Grunberg sørget for stemmen til karakteren "Ethan Thomas" i videospill Condemned: Criminal Origins.
Filmografi
Viktige filmer og tv-serier
Trivia
Under en opptreden på G4-programmet Holiday Hit List i 2003, uttalte Grunberg at han var den eneste mannen i Hollywood med fire g'er i navnet sitt.
Brasils flagg
Republikken Brasils flagg er grønt med en stor gul rombe i midten. Inne i romben er det en blå sirkel med hvite stjerner i fem forskjellige størrelser samt et hvitt bånd som løper gjennom sirkelen. I båndet står Brasils motto, Ordem e Progresso («Orden og fremskritt»).
Gartneri
Gartneri er en bedrift som driver med planteproduksjon og generelt et hagebruk med sikte på å produsere frukt, bær, grønnsaker og blomster for salg.
Paddeiguaner
Paddeiguaner er en slekt av iguaner. De fleste lever i det vestlige USA og Mexico, men to arter går inn i Canada, og en art går inn i Guatemala.
Gartneri
Gartneri består av drivhus der produksjonen finner sted. Det er ofte et butikkutsalg i sammenheng med gartneriet, går også da under betegnelsen hagesenter. Det er ofte et mangfold av avlinger som dyrkes fram på ofte et lite areal, noe som skiller et gartneri fra et gårdsbruk.
Paddeiguaner
De har en rund kropp, og et kort hode, noe som gjør at de kan ligne på en padde. På hodet og ryggen har de hornaktige utvekster. Dette minner om den australske torndjevelen, selv om de ikke er nært beslektet. Et annet likhetstrekk med torndjevelen er at paddeiguanene hovedsakelig eter maur, så de to gruppene er et godt eksempel på konvergent evolusjon.
Brasils flagg
Hver av de 27 stjernene i den blå sirkelen representerer en delstat eller det føderale distriktet. Den siste stjernen representerer også de brasilianske besittelser. Antallet stjerner økes (i prinsippet – ikke helt i praksis) når det opprettes nye delstater (på samme måte som i USAs flagg). Antall stjerner er dermed økt fra 21 ved republikkens grunnleggelse til dagens 27 stjerner.
Paddeiguaner
Når paddeiguanene blir angrepet, kan de sprute blod på fienden fra øyekroken. Noen arter legger egg, mens andre føder levende unger. De lever i forskjellige habitater fra ørken og prærie til barskog og høyfjell i Rocky Mountains.
1734 Zhongolovich
1734 Zhongolovich er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Dora. Den ble oppdaget 11. oktober 1928 av Grigoriy N. Neujmin ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
Brasils flagg
Dagens flagg ble offisielt tatt i bruk den 19. november 1889. Utkastet ble laget av Raimundo Teixeira Mendes som fikk assistanse av Miguel Lemos og Manuel Pereira Reis. Designet ble utført av Décio Vilares. Det nåværende flagg er endret i beskjeden grad i forhold til utgaven fra 1889.
Et tidligere flagg designet av Republikanerne var inspireret av USAs flagg. Dette flagget har omtrent ikke vært i bruk, bortsett fra 15. november til 19. november 1889. Flagget ble imidlertid utgangspunktet for delstaten Goiás' flagg.
Stjernene i flagget
Stjerner og stjernebilder i det brasilianske flagget.
Bertil Rönnmark
Bertil Vilhelm Rönnmark (født 24. desember 1905, død 1. april 1967) var en svensk sportsskytter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Alexander Stuart
Alexander Stuart (født 1673 i Aberdeen, Skottland, død 15. september 1742) var en britisk filosof og fysiker.
Bertil Rönnmark
Rönnmark ble olympisk mester i skyting under OL 1932 i Los Angeles. Han vant 50 meter rifle liggende foran Gustavo Huet fra Mexico, begge med 294 poeng. Det var 26 skyttere fra ni nasjoner som deltok i konkurransen som ble avholdt 13. august 1932.
Knut Hauge
Knut Hauge (født 31. mai 1911 i Lomen, død 13. april 1999) var en norsk forfatter og bonde fra Vestre Slidre. Han oppnådde store salgstall og anerkjennelse fra litteraturkritikere, hans forfatterskap ble belønnet med priser, og han nevnes fremdeles med rette som "en av Norges mest leste og minst omtalte forfattere". Særlig hans historiske romaner nådde ut til et vidt publikum. Romanen Ein roman om kjærleiken og om døden (1976) er blant de mestselgende bøker på nynorsk noensinne.
Alexander Stuart
Etter hjemkomsten til England i 1708 etter mange år på sjøen begynte Stuart å studere til en medisinsk grad ved Leiden University, og han ble uteksaminert derfra den 22. juni 1711. Han tjenestegjorde som lege for den britiske hæren for en kortere periode før han returnerte til England. Han ble valgt inn som Fellow of the Royal Society i 1714, og i 1719 ble han den første legen som praktiserte ved Westminster Hospital før han ble overført til St. Jørgens Hospital i 1733. I 1728 ble Stuart valgt inn som Fellow of the Royal College of Physicians. Han pensjonerte seg fra lege-yrket i 1736. I 1740 ble Stuart tildelt Copleymedaljen.
Knut Hauge
Hauges hovedverk er Sagaen om Ulfsætta. Den kom i 8 bind og omfatter Kross og kvitsymre, Dei løynde kjeldene, Ulfssønene, Tidevatn, Spelemannen Siljufløyt, Einsame ulvar, Juvet og Enno ein vår. Disse forteller historien om Ulfsætta fra 1700-tallet til vår egen tid.
Da Hauge var død i 1999, ble det funnet en bunke med dagbøker og amatørfoto. Dette materialet er samlet i boka Diktardraum som er utgitt på eget forlag av barnebarnet Kari Hauge.
Urin
Urin eller tiss er et avfallsstoff som utskilles fra kroppen i nyrene og samles opp i urinblæren, fra hvor væsken ledes ut av kroppen via urinrøret gjennom prosessen som kalles urinering. Urin består av vann og oppløste avfallsstoffer som inneholder urinstoff som kreatinin og andre nitrogenholdige avfallsprodukter fra stoffskiftet, samt natriumklorid og andre uorganiske forbindelser.
Urinen inneholder i utgangspunktet få bakterier, men etter en liten stund i luft vil det dannes bakterier som formerer seg raskt. Fargen på urinen varierer normalt mellom ganske gjennomsiktig klar til gulaktig, men ved sykdom kan den skifte farge og /eller inneholde bunnfall. Urin brukes ofte innen medisin til å teste pasienter for sykdommer, eksempelvis diabetes.
Historisk bruk
Også oldtidens greske legekyndige var opptatt av urinens farge, lukt og smak, og brukte observasjoner av dette som kriterier for behandling av sykdommer. Dette med røtter tilbake til sumerisk og babylonsk praksis. Middelalderens urin-hjul koblet fargen på urinen til sykdommer. Metoden var i bruk opptil midten av 1800-tallet.
Gran Canaria internasjonale lufthavn
Gran Canaria internasjonale lufthavn (spansk: Aeropuerto de Gran Canaria, flyplasskoder: er en flyplass på Gran Canaria i Spania. Flyplassen ligger øst på Gran Canaria ved Bahía de Gando, ca. 18 km fra Las Palmas og 25 km fra de populære turistområdene i sør. Flyplassen blir ofte feilaktig referert til som «Las Palmas Airport», men like ofte omtales flyplassen bare som Gando, siden den ligger like ved den militære flyplassen Gando.
Både den militære og den sivile flyplassen har sine navn etter ei bygd i nærheten som heter Gando.
Selskaper og ruter
Flyplassen nåværende terminal ble tatt i bruk 1973. I oktober 1991 ble den utvidet på grunn av økning av passasjertrafikken. 2013 ble den opprinnelige terminalbygningen fra 1946 revet for å gi plass til en ny utvidelse, denne ble åpnet 2014. På tross av en svært sterk stigning av trafikkmengden har flyplassen fremdeles kun én terminal.
Nasreddin Hodja
Nasreddin Hodja eller hodjaen Nasreddin, etter tyrkisk Nasreddin Hoca, også omtalt som bare Nasreddin, Mulla Nasreddin, og skrevet Nasr-ed-Din, Nasarudin og annet, skal ha vært en seldsjukkisk vismann i Aksehir-distriktet i provinsen Konya i Tyrkia på 1200-tallet. Det er usikkert om Nasreddin Hodja har vært en historisk person og når han i så fall levde.
Han er kjent som opphavet til og hovedperson i flere komiske, satiriske og moralske anekdoter, korte vandrehistorier og vitser. De folkelige småfortellingene er utbredt i det tyrkiske, muslimske kulturområdet fra Balkan, over hele Tyrkia, til Midtøsten og Sentral-Asia. Historiene, som opprinnelig ble gjenfortalt muntlig, har kommet i mange varianter og et stort antall. De har også blitt utgitt i bøker på mange språk.
Nasreddin betyr 'troens hjelper', og hodja er en ærestittel som brukes om en muslimsk lærer eller forkynner, men også som høflig tiltaleform overfor noen man har stor respekt for.
Historier om Nasreddin Hodja
Nasreddin Hodja er hovedperson i et utall fortellinger. Den dag i dag fortelles vitser og historier om ham over hele Sentral-Asia og Nord-Afrika. I Europa lever historiene fremdeles blant serbere, kroater og ungarere.
I historiene møter vi Nasreddin som skolemester og imam, men også som fattig bonde. Han fremstår som listig rådgiver og snartenkt narr for den mektige mongolfyrsten Timur Lenk. Men likevel kan han av og til nesten minne om en molbo, en av de godmodige landsbyboerne i dansk fortellertradisjon. Man kan altså trygt kalle Nasreddin en sammensatt skikkelse.
For Nasreddin ville det kanskje være typisk å kommentere statuen av ham sittende på eselryggen, som står på torvet i Bukhara slik; «Men er det nå så sikkert at det er eselet som vender blikket i riktig retning?»
- Hodja, hvordan kan vi oppnå visdom? ''- Lytt oppmerksomt til alt det som kloke og lærde menn forteller deg. Og når du snakker til andre, så hør nøye etter hva du selv sier!''
UNESCO
UNESCO erklærte at 1996 skulle være Nasreddin Hodjas år. Hvert år feires den internasjonale Nasreddin Hodja-festivalen i hjembyen hans i Aksehir mellom 5.-10.juli.
Arne Thomas Olsen
Arne Thomas Olsen (1909–2000) var en norsk skuespiller, regissør og teatersjef. Han spilte både i komedie og moderne dramatikk.
Biografi
Olsen scenedebuterte i 1945, på Studioteatret, hvor han var ansatt til 1950. Her spilte han blant annet i Stjernevognen. Han var deretter med på etableringen av Riksteatret og spilte under tiden der i Galgemannen i 1949. Han var deretter ansatt ved Det Nye Teater 1951–52 og ved Folketeatret 1952–56. Han var leder for Statens Teaterskole 1953–63 og samtidig regissør ved Nationaltheatret 1958–68. Han var sjef for Rogaland Teater 1970–76. I tillegg til dette medvirket han i perioden 1947-1996 i en rekke radiohørespill.
Som regissør for Nationalteatret sto han blant annet bak stykker som Don Juan (1960), Neshornet (1962), Fysikerne (1962) og Saken Oppehneimer (1966). Ved Fjernsynsteatret satte han blant annet opp Mens vi venter på Godot (1965). Ved andre teatre var han ansvarlig for stykker som blant annet Det gode menneske fra Sezuan, Hjemmet og tilstanden, Den skallede sangerinnen, Svingen, samt operetter som Csardasfyrstinnen og Den skjønne Helene. Som skuespiller på scenen huskes han kanskje best fra rollen som Luka i Maksim Gorkijs Nattherberget i 1973.
Olsen har også medvirket i noe filmer, slik som Salige er de som tørster (1997), Et spøkelse forelsker seg (1945) og Bør Børson 2 (1976). På TV spilte han i flere episoder av den norske komiserien Fleksnes, blant annet som bibliotekar i Morderen som forsvant.
Jim Stärk
Jim Stärk er et norsk band bestående av Einar Stokke Fadnes og Inge Sørbrøden. Navnet er hentet fra James Deans rollefigur Jimmy Stark i 50-talls filmklassikeren Rotløs ungdom (Rebel Without a Cause).
Historie
Einar Stokke Fadnes og Inge Sørbrøden er fra samme område utenfor Oslo, og de møttes gjennom sin felles musikkinteresse. De dannet bandet Jim Stärk i 2001, sammen med trommeslager Simen Mæhlum og pianist Asbjørn Ribe.
Debutalbumet Ten Songs and Hey Hey ble utgitt i oktober 2002 og ga dem to nominasjoner til Spellemannprisen, som beste nykommer og beste pop-album. Da media valgte sine favoritter for 2002, var Jim Stärk blant Topp-10 på de fleste listene.
Læreboknormal
Læreboknormalen er et hovedsakelig historisk fenomen i Norge, og ble brukt som betegnelse på den rettskrivningen som skulle benyttes i statlig godkjente lærebøker og i statstjenesten. Læreboknormalen var ikke sammenfallende med rettskrivningen, men var en trangere, mer språkpolitisk motivert norm som i mange tilfeller bare tillot samnorskformer (eksempler: «fjella» og «aust» på bokmål, ikke «fjellene» og «øst»). På bokmål fantes det tidligere et system der noen ordformer var «hovedformer» mens andre var «sideformer». «Sideformene» var ikke tillatt i læreboknormalen. Det var som regel samnorskformene som var «hovedformer». I nynorsk finnes det fortsatt sideformer.
Jim Stärk
Historie
Albumet No Time Wasted ble utgitt i oktober 2003, og det ble vel mottatt og åpnet med en 21. plass på platelisten. Singelen «Honest (Trying To Be a Man)» fikk mye spilletid på de landsdekkende radiokanalene.
Læreboknormal
Læreboknormalen støtte på massiv motstand og ble aldri anerkjent i brede lag av befolkningen. På 1950-tallet rettet foreldre sine barns lærebøker til riksmålsformer. Det Norske Akademi på sin side godkjente lærebøker i henhold til riksmålsnormalen. Ordet læreboknormal ble ofte brukt synonymt med samnorsk og ble i stor grad diskreditert.
Jim Stärk
Historie
I slutten av april 2004 ble gjennombrudds-EP-en Morning Songs utgitt. De fem pop-pregede sporene på EP-en fikk stor rotasjon i eteren, og den ble en sommerhit i 2004. Låtene mottok svært gode kritikker, og gikk rett inn på første plass på salgsstatistikken. EP-en er den mest solgte i Norge gjennom tidene.
Læreboknormal
I bokmål ble læreboknormalen og systemet med sideformer og hovedformer avskaffet fra 1. juli 2005. På bokmål er det dermed ingen forskjell på godkjente bokmålsformer.
Jim Stärk
Historie
Singelen «The Word That Makes You Sing» ble utgitt tidlig i 2005, og de store radiostasjonene satte igjen bandet på høy rotasjon. Jim Stärk vant Alarmprisen under Alarmprisen 2005.
Bandet utga sitt tredje album Jim Stärk like etter, og mottok igjen gode kritikker. Jim Stärk debuterte på annenplass på salgsstatistikken, solgte over 40 000 eksemplarer og kvalifiserte til platinaplate.
Også det fjerde albumet, Turn Around and Look fra 2006, ble gjennomgående møtt med gode anmeldelser.
I juli 2009 meldte trommeslager Tom Rudi Torjussen at han hadde sluttet i bandet. Bandet har deretter brukt forskjellige trommeslagere. Mest brukt er Erland Dahlen. Gitarist Trond Mjøen har også bidratt meget og var sterkt delaktig i platene Turn Around and Look og Rainy Love Sounds i tillegg til å være bandets faste live-gitarist.
Jim Stärk ga ut sitt femte album, Rainy Love Sounds, høsten 2011. Bandet turnerte med denne platen ut 2012 og har deretter avholdt sporadiske konserter i Norge.
Stamtreteori
Stamtreteorien er en lingvistisk teori innenfor indoeuropeistikken om tilblivelsen av de individuelle indoeuropeiske språkene. Teorien legger spesielt vekt på idéen om at språk deler seg i to. Den behandler ikke språkblanding og språklig innflytelse – dette aspektet i språkutviklingen blir derimot framhevet i bølgeteorien.
Jim Stärk
Historie
Høsten 2017 var bandet samlet igjen og holdt en rekke konserter i Norge med besetningen Einar Stokke Fadnes, Inge Sørbrøden, Asbjørn Ribe og Tom Rudi Torjussen.
Stamtreteori
Teorien
Stamtreteorien ble på 1860-tallet presentert av den tyske språkforskeren August Schleicher. Etter Schleichers oppfatning fantes det i begynnelsen av den indoeuropeiske språkutviklingen en gruppe av mennesker som talte de indoeuropeiske urspråket. Denne språkgruppen skulle ha delt seg i stadig mindre grupper og språk.
Schleicher prøvde å forklare teorien sin med Charles Darwins teori om artenes opprinnelse, det vil si i boken Die Darwinsche Theorie und die Sprachwissenschaft («Darwins teori og språkvitenskapen») fra 1863.
Ettervirkinger
Den «ung-grammatiske» strømningen (engelsk: «neo-grammarians»), som preget språkvitenskapen siden 1870-tallet, avviste denne teorien og støttet bølgeteorien til Johannes Schmidt.
Johannes Schmidt argumenterte at de indoeuropeiske språk kunne ikke så enkelt ordnes i et stamtre. Han antok gjensidige språkinnflytelser skjedde når språkgrupper hadde kontakt med hverandre. Det fantes påfallende likheter mellom gresk og italisk, men også mellom italisk og keltisk.
Ali-Shir Nava’i
Nizām-al-Din ʿAlī-Shīr Herawī (tsjagataisk og persisk: نظام الدین على شير هروی, uigurisk: ئەلىشىر نەۋائى, usbekisk: Alisher Navoiy), bedre kjent som Alisjer Navoi eller Mīr ʿAlī Shīr Navā'ī (med flere forskjellige stavinger), (født 9. februar 1441 i Herat, død 3. januar 1501 samme sted) var en sentralasiatisk poet, maler, politiker, mystiker og språkforsker av uigurisk opprinnelse som arbeidet ved det timuridiske hoffet i Herat.
Han er generelt kjent under pseudonymet Navā'ī (persisk: نوایی, som betyr «den gråtende»). På grunn av hans fremragende tsjagatai-poesi regnes han av mange i den tyrkiskspråklige verden for å være grunnleggeren av tidlig tyrkisk litteratur, i motsetning til de tidligere rådende persisktalende forfatterne. Han blir også sett på som et av de viktigste forbildene i usbekisk (språk)kultur.
Stamtreteori
Ettervirkinger
Liknende relasjoner fins det mellom italisk og keltisk (på den ene siden) og germansk (på den andre siden). Germansk igjen har spesielle trekk sammen med slavisk og baltisk. Disse relasjoner kan ikke beskrives i et stamtre.
Også språkgeografien (dialektgeografien) arbeider siden flere tiår ikke lenger med stamtreteorien ettersom denne teorien ikke tillater den stadige språkblandingen og den stadige gjensidige innflytelsen av språk på hverandre.
Hissène Habré
Hissène Habré (også stavet Hissen Habré, 1942–2021) var Tsjads president i perioden 7. juni 1982 til 1. desember 1990. Før det var han regjeringssjef i perioden 29. august 1978 til 23. mars 1979. Habré ble styrtet i et militærkupp i 1990, og ble erstattet av Tsjads tidligere president Idriss Déby.
Barna i Bakkebygrenda
I Nordgården bor søstrene Berit (Britta) og Anna, i Mellomgården bor fortelleren Lisa med sine storebrødre Lars (Lasse) og Bosse og i Sørgården bor Ole (Olle) og lillesøstera hans, Kristi (Kerstin). Selv om sistnevnte også er et barn i Bakkebygrenda, er hun bare ett eller to år gammel, mens de andre er i tiårsalderen, så hun er sjelden med på hva de andre gjør.
Stamtreteori
Ettervirkinger
Til tross for kritikken mot stamtreteorien holdt noen språkforskere ennå rundt 1900 fast ved teorien.
Hissène Habré
Habré rømte til Senegal etter militærkuppet i 1990. I 2006 ble han satt i husarrest, og 2015 ble han stilt for retten for forbrytelser mot menneskeheten i en spesialdomstol i Senegal. I mai 2016 ble han funnet skyldig i forhold som inkluderte voldtekt, seksuelt slaveri og for å ha bestilt drap på 40,000 mennesker. Han ble dømt til livsvarig fengsel. Han er det første tidligere statsoverhode som er dømt i en annen stats rettsvesen.
Barna i Bakkebygrenda
Bakkebygrenda finnes i virkeligheten, men stedet heter egentlig Sevedstorp, og var Astrid Lindgrens fars barndomsby. Astrid Lindgren så på seg selv som et bakkebygrendbarn, da mye av det som blir fortalt i bøkene er minner fra hennes egen barndom.
Hissène Habré
Habré døde i Senegal den 24. august 2021, i en alder av 79 år, etter å ha blitt innlagt på Dakars sentralsykehys med covid-19. Han var blitt syk i fengselet én uke tidligere.
Stamtreteori
Liknende strukturer
Det må skjelne mellom stamtregrafikker (med opphav i Schleichers teori) og hierarkiske tre-aktige inndelinger som har ingenting å gjøre med denne teorien. Eksempelvis blir de tyske hoveddialektene ofte inndelt i nedertysk og høytysk, og høytysk blir inndelt i mellomtysk og høytysk – uten at den som laget dette «treet» hadde fulgt Schleichers teori.
Ferdinand Lessing
Ferdinand Diedrich Lessing (født 26. februar 1882 i Essen-Altenessen i Tyskland, død 31. desember 1961 i Berkeley i California i USA) var en tysk og senere amerikansk sinolog, mongolog og ekspert på lamaismen. Han deltok 1930-1933 på den kinesisk-svenske ekspedisjon ledet av Sven Hedin og samarbeidet da med Gösta Montell. Sammen med Wilhelm Othmer skrev han en populær lærebok i kinesisk (og utviklet da det romaniseringssystem som kalles Lessing-Othmer-systemet). Han forfattet også en mongolsk-engelsk ordbok. Lessing underviste i Berlin, emigrerte i 1938 fra Tyskland til USA og undervise deretter ved University of California i Berkeley. I 1946 ble han amerikansk statsborger.
Stamtreteori
Liknende strukturer
Ved slike trestrukturer dreier det seg altså ikke om avstamming og språkdeling men om språklige trekk som enten fins eller ikke fins i en dialekt, som for eksempel spor etter den høytyske konsonantforskyvningen.
Cabin Creek vannkraftverk
Cabin Creek vannkraftverk er et vannkraftverk (pumpekraftverk) i Clear Creek County, delstaten Colorado i USA. Anlegget ligger i et sentralt fjellområde i delstaten ved en sideelv til elven Colorado River. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 324 MW, fordelt på to turbiner. Operatør er selskapet Xcel Energy.
William Watson
William Watson (født 3. april 1715 i London, død 10. mai 1787) var en britisk lege og forsker.
1735 ITA
1735 ITA er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 10. september 1948 av Pelageya Fedorovna Shajn ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
William Watson
Watsons tidligste arbeider var innenfor botanikk, og han bidro til å introdusere arbeidene til Carl von Linné og gjorde mye av hans arbeider kjent i England. Watson ble valgt til Fellow of the Royal Society i 1741 og han ble utnevnt til visepresident ved Royal Society i 1772. Watson ble tildelt den vitenskapelige utmerkelsen Copleymedaljen fra det britiske Royal Society i 1745.
Eiliv Skard
Eiliv Skard (født 19. oktober 1898 i Levanger, død 30. september 1978 i Oslo) var professor ved Universitetet i Oslo fra 1934 til 1968, først i klassisk filologi, og fra 1948 i antikkens åndshistorie.
Han var født i Levanger, men familien flyttet i 1901 til Kristiansand, hvor han vokste opp. Han tok artium i 1916, adjunkteksamen i 1922, var gymnaslærer i Hornnes og Orkdal på 1920-tallet og ble dr.philos. i 1931.
Eiliv Skard var sønn av Matias Skard og bror til Sigmund Skard, Bjarne Skard og Olav Skard.
The Otto Show
«The Otto Show» er den 22. episoden av TV-serien Simpsons' 3. sesong.
Handling
Bart og Milhouse går på en konsert med Spinal Tap, men den viser seg å være en stor fiasko og ender i et opprør. Bart er uansett imponert over de aldrende rockerne og ønsker å bli en rockegitarist selv.
Ting går raskt nedover for Otto. Han stryker på oppkjøringa si, greier ikke å finne seg ny jobb, og blir kastet ut av leiligheten. Han ber familien Simpson om husrom til han kan finne seg en ny jobb, og får flytte inn i garasjen.
Mera (Volga)
Mera (russisk: Мера) er en elv i Kostroma og Ivanovo oblast i Russland og en av sideelvene til Volga fra venstre. Elven er 152 kilometer lang og har et nedbørfelt på 2 380 km². Elven har en middelvannføring på 6,5 m³/s om lag 51 kilometer fra munningen.
De største sideelvene til Mera er Medoza, Tom og Sendenga.
Mera munner ut i Volga ved landsbyen Zaretsjnyj, like nedenfor byene Kinesjma og Zavolzjsk.
VM i ishockey for menn 1973
Ishockey-VM 1973 var det 40. verdensmesterskapet og det 51. europamesterskapet i ishockey. Turneringen ble arrangert i Sovjetunionen fra 31. mars til 15. april og kampene ble spilt i hovedstaden Moskva. Seks lag deltok i A-VM, det ble spilt en dobbelserie der alle lagene møttes to ganger. Sovjetunionen tok tilbake verdensmestertitelen, de vant samtlige ti kampene på hjemmebane med overlegen målforskjell og ble verdensmestere for tolvte gang.
Havdalsvatnet
Havdalsvatnet (sørsamisk: Haavhtere) er en innsjø i Lierne kommune i Trøndelag.
Søndre Boksjø
Søndre Boksjø (svensk: Boksjön) er en innsjø som ligger på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i kommunene Halden og Aremark i Østfold i Viken fylke, og svenske delen ligger i Dals-Ed kommune i Dalsland. Innsjøen har et areal på 8,25 km², hvorav 5,05 km² ligger i Norge. Den har utløp mot sør gjennom Hallerødelva.
Søndre Boksjø ligger rett sør for Nordre Boksjø, nord for Kornsjø og øst for Ørsjøen. Noe lenger nord ligger nedre del av Haldenvassdraget som fører videre østover til Aspern og nordover til Aremarksjøen og Aremark. Mot øst, i Sverige, ligger Stora Le.
Juvatn
Juvatn er regulert som magasin for Logna og Smeland kraftverker. Innsjøen ble oppdemt i 1958–1959 i sammenheng med utbyggingen av Logna kraftverk. Det er to demninger, i øst hoveddemningen (Juvassdammen) over det tidligere utløpet, og en lavere sperredam mot vest, som også brukes som overløp når magasinet er fullt.
Fylkesvei 351, som ble bygget samtidig med kraftutbyggingen, går til nordenden av innsjøen. Langs veien på vestsida av Juvatn ligger Bortelid, med vintersportsenter og store hytteområder.
Sonja Erlenkamp
Erlenkamp studerte allmenn og sammenlignende språkvitenskap, fonologi og psykologi ved Christian-Albrechts-Universität i Kiel hvor hun også i 1999 avla sin doktorgrad med tema "Syntaktische Kategorien und lexikalische Klassen. Typologische Aspekte der Deutschen Gebärdensprache".
Erlenkamp har vært i Norge siden 1998 og har forsket på både tysk tegnspråk (Deutsche Gebaerdensprache) og norsk tegnspråk og norske gester. Hun har blant annet forsket på og jobbet med følgende emner:
Erlenkamp var grunnlegger og første leder av FONTS - Forening for norsk tegnspråk juni 2006 - februar 2013.
Kunståret 1440
Kunståret 1440 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1440.
Eli Storbekken
Eli Florhaug Storbekken (født 20. desember 1953 i Tolga) er en norsk folkemusiker som foruten å være sanger også spiller seljefløyte.
Siden 1976 har hun representert Norge på en rekke folkemusikkfestivaler i Norden og turnert i Irland, Russland, Ukraina, USA, Irak og Qatar.
På 1990-tallet turnerte hun i flere år med gruppa Det Syng med Agnes Buen Garnås, Anne Marit Jacobsen, Sinikka Langeland og Halvor Håkanes. De ga ut CD-en Ballader på vandring. I 1998 var hun med på å etablere Kvedar; et stort nordisk vokal- og danseensemble som turnerte i alle de nordiske land fram til 2004.
Storbekken var primus motor for Latino Folk Joik, som holdt skolekonserter og konserter på festivaler og arrangementer hvor mangfoldighet var tema.
I seks år var hun musikalsk leder for Maridalsspillet, hvor hun komponerte musikk og ledet koret.
Hun var med i redaksjonsrådet for boka Sang i Norge (2008), og sang inn 50 sanger i forbindelse med det prosjektet.
Etter at hun flyttet til Oslo på 1970-tallet, har hun blant annet også vært i Chateau Neuf Spellemanslag og i ensemblet Kvedar. Hun var solist på fremføringen Sten i Glass (Hamar, 1998). Storbekken er aktiv kurs- og foredragsholder, og har vært tilknyttet Høgskolen i Oslo, Universitetet i Oslo og Ole Bull Akademiet.
Eje Thelin
Eje Thelin (født 9. juni 1938, død 18. mai 1990) var en svensk jazzmusiker (trombone). Allerede i 1953 ble han med i dixieland-bandet «Pygmé Jazz Band», hvorpå han i 1956 med Carl Fontana endret sin stil, og også arbeidet en tid med Putte Wickman. Han hadde egen kvartett med ventilbasunisten Lalle Svensson.
Fra 1961 hadde han egen kvintett som deltok på Juan-les-Pins-festivalen 1962, og ga ut So Far (1962) med Gyllene Skivan som resultat. Besetningen her var Ulf Andersson, Joel Vandroogenbroek, Roman Dylag og Rune Carlsson. Kvintetten utga også at the German Jazz Festival (Dragon, 1964).
I perioden 1967-72 underviste Thelin ved musikkhøgskolen i Graz. I Eje Thelin Group ga han ut E.T. Group (1974), Live (1976) og Hypothesis (1978). Hans andre Gyllene Skivan mottok han i 1975. Andre utgivelser med ham var E.T. with Barney Wilen (1966), Bits and Pieces (1980), Polyglot (1981) og E.T. Project (1986). Utgivelsen Raggruppamento utkom posthumt.
Albert Einstein
Albert Einstein (født 14. mars 1879 i Ulm i kongeriket Württemberg i det tyske keiserrike, død 18. april 1955 i Princeton i New Jersey) var en tyskfødt teoretisk fysiker og nobelprisvinner som er mest kjent for å ha formulert relativitetsteorien og vist at masse og energi er ekvivalente ved masseenergiloven, E = mc2. Gjennom den spesielle relativitetsteorien revolusjonerte han mekanikken og presiserte tidsbegrepet. Han var sentral i utviklingen av kvantemekanikken og er grunnleggeren av moderne kosmologi. Han regnes for å være en av de mest betydningsfulle vitenskapsmenn i det 20. århundre.
I populærkultur har Einstein blitt synonymt med høy intelligens og det ypperste geniet. Hans ansikt er et av de mest kjente i verden, og i 1999 ble Einstein utnevnt som «Person of the Century» (Århundrets person) av tidsskriftet Time.
100-årsjubileet for relativitetsteorien ble markert med verdens fysikkår 2005.
Bakgrunn og ungdomstid
Albert Einstein ble født 14. mars 1879 i en jødisk familie i Ulm, i Kongeriket Württemberg, som da inngikk i Det tyske keiserriket. Faren Hermann Einstein var kjøpmann og ingeniør. I 1880 flyttet familien til München, hvor faren og onkelen grunnla produksjon av elektriske apparater basert på likestrøm – Elektrotechnische Fabrik J. Einstein & Cie. Albert gikk på katolsk grunnskole, selv om faren var jøde. Gjennom faren ble han interessert i både elektromagnetisme og mekanikk.
En venn av familien, medisinstudenten Max Talmud, introduserte den unge Albert for Kant og Euklids geometri allerede i 10–11-årsalderen. Han ble senere innskrevet ved Luitpold Gymnasium, men han gjorde opprør mot pugge-mentaliteten i undervisningen der. Samtidig gikk farens forretning konkurs i 1894, da vekselstrømmen seiret og gjorde farens likestrømsmaskiner avleggs. Familien prøvde de neste årene lykken i Milano og Pavia. Albert søkte seg 16 år gammel inn ved ETH Zürich, men strøk på en av opptaksprøvene. Likevel gjorde han fotoelektriske eksperimenter og skrev sin første vitenskapelige artikkel, «Über die Untersuchung des Ätherzustandes im magnetischen Felde». som han sendte til sin onkel for vurdering. Den ble ikke senere publisert.
17 år gammel frasa han seg sitt tyske statsborgerskap for å unngå militærtjeneste, og ble endelig tatt opp ved ETH i Zürich, samtidig med sin fremtidige kone, matematikkstudenten Mileva Marić. I 1900 tok Albert avgangseksamen som fysiker, oppdaget Ernst Machs arbeider, og fant ut at han ville prøve å få antatt en vitenskapelig artikkel på trykk i det ledende, tyske tidsskriftet Annalen der Physik. Artikkelen, som forsøkte å gi en forklaring på kapillarkreftenes egenskaper basert på en antatt vekselvirkning mellom molekylene, ble godtatt. I det samme nummeret som Einsteins artikkel ble trykt, publiserte Max Planck sin formel for intensiteten til sort stråling, et resultat som representerer begynnelsen på kvantefysikken.
Familieliv
Einstein fikk tidlig i 1902 en datter, Lieserl Einstein, med Mileva Marić, og ble samme år sveitsisk statsborger. Datterens fulle navn er ikke kjent, og hennes skjebne etter 1903 er uviss. I 1903 giftet Albert og Mileva seg. De fikk senere sønnene Hans Albert Einstein og Eduard Einstein. I april 1919 skilte han seg fra Mileva og giftet seg med søskenbarnet sitt, Elsa Löwenthal (som var født Einstein, men brukte etternavnet til sin første mann, Max Löwenthal). Ekteskapet forble barnløst.
Hans Albert (1904–73) ble professor i hydraulikk ved et universitet i California. Han hadde lite å gjøre med sin far, men delte flere av hans interesser.
Eduard (1910–65) interesserte seg for psykiatri. Han hadde diagnosen schizofreni og oppholdt seg mye på sykehus. Faren sendte penger til sin forhenværende kone for behandling av sønnen.
Yrkeskarriere
Etter endt matematikk- og fysikkutdanning ved ETH Zürich søkte Albert en rekke jobber, blant annet som ungdomsskolelærer, men fikk avslag. I 1903 fikk han fast stilling som patentbehandler innen elektromekanikk ved det sveitsiske patentbyrået i Bern. Han likte arbeidet og ble i stillingen i syv år. På fritiden arbeidet han med teoretisk fysikk. Han dannet en lærd diskusjonsforening og studerte særlig Ernst Mach og David Hume som han ble tydelig filosofisk inspirert av.
I løpet av denne tiden skrev Einstein flere vitenskapelige artikler, til tross for at han ikke hadde tilgang til noe laboratorium og ikke var tilknyttet noe universitet. De handlet om termodynamikk og statistisk fysikk og ga resultater som tilsvarte hva J. Willard Gibbs ved Yale University omtrent på samme tid var kommet frem til.
Artikler i Annalen der Physik
I 1905 publiserte han fire artikler med vidtrekkende innvirkninger: Han introduserte den spesielle relativitetsteorien, forklarte den fotoelektriske effekten, brownske bevegelser og utledet dessuten sin berømte ligning som relaterer energi og masse. Sistnevnte oppdagelse medførte at man skulle kunne utlede store mengder energi av lite masse, og la grunnlag for kjernefysikken.
Tre av de fem artiklene han publiserte det året i Annalen der Physik, blir i ettertid ansett å være blant de viktigste moderne bidrag innen fysikk. For blant annet artikkelen om den fotoelektriske effekten fikk han nobelprisen i fysikk, men det skjedde først i 1921.
Det vakte derimot ikke særlig oppmerksomhet i samtiden at Einstein hadde lagt frem sine teoriee, og han fikk ikke noe gjennombrudd på grunn av dette. Han tok doktorgraden ved Universitetet i Zürich, men ble ikke ansatt som foreleser ved universitetet. Like etterpå prøvde han å få arbeid som lærer på en ungdomsskole, men fikk igjen avslag. En søknad om forfremmelse til teknisk tester av andre grad ved patentbyrået ble også avslått, og først året etter fikk han det opprykket.
Videre karriere
I 1911 fikk Einstein et fullt professorat ved det tyskspråklige Karlsuniversitetet i Praha. Herfra publiserte han de første arbeidene om gravitasjonens effekt på lyset og den resulterende rødforskyvning og avbøyning. På denne tiden begynte han å bli klar over den fundamentale forbindelsen mellom gravitasjon og rommets geometriske egenskaper som kunne beskrives i samme matematiske språk som benyttes i differensialgeometrien.
Etter vel ett år i Praha vendte Einstein tilbake til Sveits da han ble tilbudt et professorat ved ETH i Zürich. Der inngikk han et samarbeid med matematikeren Marcel Grossmann for å forstå hvordan Riemanns differensialgeometri kunne benyttes til å beskrive gravitasjonskrefter. Einstein så for seg hvordan en masse, for eksempel en planet eller Solen, ville krumme rommet omkring seg slik at lys og partikler ville få en annen bevegelse enn i Newtonsk fysikk.
Sommeren 1913 kom Walther Nernst og Max Planck til Zürich for å tilby Einstein en stilling i Berlin. Han aksepterte tilbudet som innbefattet et professorat ved Universitetet i Berlin uten forelesningsplikt, medlemskap i det prøyssiske vitenskapsakademiet samt lederstillingen for det nye Kaiser Wilhelm-Instituttet for fysikk som skulle bygges. Om våren 1914 flyttet Einstein til Berlin. Sent på sommeren samme år startet første verdenskrig.
Einstein i Berlin
4. oktober 1914 underskrev 4 900 tyskere (deriblant Max Planck og Wilhelm Röntgen) oppropet An die Kulturwelt («Til den dannede verden»), som hevdet at «Det er ikke sant at Tyskland er skyld i denne krigen... Det er ikke sant at vi på formastelig vis har krenket Belgias nøytralitet... Det er ikke sant at vår krigføring bryter folkerettens bestemmelser... Det er ikke sant at kampen mot vår såkalte militarisme ikke er en kamp mot vår kultur, slik vår hykleriske fiende påstår. Uten tysk militarisme ville tysk kultur for lengst vært utradert fra jordens overflate...» Einstein deltok i utarbeidelsen av et mot-manifest, Opprop til europeerne, basert på at Europas vitenskapsfolk måtte samarbeide over landegrensene for å stoppe det pågående massedrapet ved fronten. Dette oppropet fikk ikke mer enn fire underskrifter, og ble i tillegg brukt mot Einstein som et bevis for hans manglende nasjonale sinnelag.
I denne tiden fortsatte Einstein med å utvide sin relativitetsteori til å omfatte gravitasjon ved bruk av differensialgeometri. Etter flere feilsteg kunne han sent på høsten 1915 presentere sine nye feltligninger. Disse ble snart omtalt som den generelle relativitetsteorien, og er sannsynligvis hans viktigste verk. En umiddelbar konsekvens var at den forklarte et lite misforhold i bevegelsen til planeten Merkur som hadde plaget astronomene i mange tiår. Vel ett år senere brukte han sin nye teori til å formulere en kosmologisk modell for Universet. Da han mente at det måtte være uforanderlig og derfor statisk, måtte han her innføre sin kosmologiske konstant, som medførte at det var endelig og med geometrisk krumning.
I 1918 var første verdenskrig over, og Einstein og hans verker ble kjent over hele verden. Amerikanske astronomer mente å ha tilbakevist teorien om rødforskyvning, men den britiske astronomen Arthur Stanley Eddington bekreftet at solens gravitasjon virket inn på lysstrålene fra stjerner i universet, observert gjennom graden av avbøyning fra deres kjente posisjoner under en solformørkelse i 1919. Det ble dermed offentlig proklamert at klassisk Newtonsk topologi nå var kullkastet, og Einstein ble anerkjent som opphavsmannen til det nye, framvoksende paradigmet med den generelle relativitetsteorien som naturlig midtpunkt.
Nobelprisen og 1920-årene
I juni 1920 gjestet Einstein Norge og Danmark, etter at han tidligere på året for første gang hadde truffet Niels Bohr i Berlin. I Oslo var han invitert av studentene og holdt offentlige forelesninger om relativitetsteorien. Han holdt tre foredrag i løpet av sine ti dager i byen, og universitetets nybygde aula var fylt av et begeistret publikum. Initiativtakerne var senere professor Harald Schjelderup og filologen Jonas Schanche Jonasen, med støtte fra fysikkprofessor Lars Vegard og Ole Colbjørnsen. I løpet av oppholdet foreslo flere norske forskere å tilby ham et professorat. Einstein var ikke uinteressert. Like etter første verdenskrig ble tyske vitenskapsmenn boikottet internasjonalt, samtidig som antisemittiske holdninger var på fremmarsj i Tyskland. Einstein ble dermed utsatt for angrep fra flere kanter. I tillegg gjorde inflasjonen i Tyskland det vanskelig for ham å oppfylle sine forpliktelser overfor sin første kone og deres to barn som var bosatt i Sveits. Og ikke minst: Han og hans nye kone likte seg i Norge, der han hadde mange beundrere. Men da saken ble tatt opp i regjeringen, fantes det ikke penger i statskassen til noe professorat. I så fall kunne UiO blitt et kraftfelt for teoretisk fysikk, på linje med København, der Niels Bohr med sin kvantefysikk sørget for å sette Danmark på verdenskartet. Einstein ble i det minste valgt til æresmedlem av Studentersamfundet, og senere malte Henrik Lund et portrett av ham som henger Vitenskapsakademiets lokaler.
I 1922 ble Einstein belønnet med nobelprisen i fysikk for 1921, for sin oppdagelse av fotoelektrisk effekt og andre postulater han hadde formulert særlig i artiklene fra 1905. Den svenske nobelkomiteen presiserte at han vant prisen «for hans bidrag til teoretisk fysikk, og særlig for hans oppdagelse av loven om fotoelektrisk effekt», og videre framholdt nobelkomitéen at «hans relativitetsteori [hadde] vært gjenstand for livlig debatt i filosofiske kretser [og] også har astrofysiske implikasjoner som blir grundig studert i vår tid.»
I disse årene foreleste Einstein også ved Universitetet i Leiden i Nederland. I 1924 innledet han et samarbeid med den indiske fysiker Satyendra Nath Bose, noe som resulterte i Bose-Einstein-kondensatet. Han hadde samme året vist at varmestrålingen kunne beskrives ved bruk av statistisk fysikk, slik at Plancks strålingslov fikk et nytt innhold. Einstein så at dette kunne også benyttes på gasser bestående av frie partikler. Sammen fant de på den måten frem til den nye Bose-Einstein-statistikken som beskriver hvordan slike partikler – bosoner – oppfører seg innenfor kvantemekanikkens rammer, som man ennå ikke kjente skikkelig til. Først i 1995 bekreftet eksperimenter ved University of Colorado at disse partiklene oppfører seg som forventet innenfor Bose-Einstein-statistikkens rammer. Eksperimentene ble belønnet med nobelprisen i fysikk i 2001.
Einstein, Bohr og kvantemekanikken
Med utviklingen av kvantemekanikken på 1920-tallet kom Einstein i diskusjon med tidens ledende fagmiljø i København, hvor Niels Bohr og Werner Heisenberg framholdt at kvantemekanikkens og -fysikkens fenomener er grunnleggende probabilistiske og ikke lar seg forklare ved hjelp av begrepene og teoriene i klassisk fysikk. Einstein syntes de stokastiske (tilfeldige) elementene i Bohrs fortolkning av kvantemekanikken var upresise og dermed utilfredsstillende. Diskusjonen skjerpet begge parter og førte til nye og viktige oppdagelser, ikke minst for den senere kjernefysikken.
Einstein avviste omkring 1927 enhver henvisning til at kvantemekanikken ikke skulle være determinert, altså bestå av tilsynelatende uforenlige teoretiske komponenter (for eksempel posisjon og hastighet) som ikke syntes å passe sammen kvantitativt. Gjennom tankeeksperimenter og utledninger om bølgemekanikk forsøkte Einstein å vise at kvantemekanikkens elementer måtte være determinerte.
Bohr bevegde seg i større grad på mikroplanet i fysikken, og utfordret gang på gang den determinering Einstein mente å ha funnet i kvantefysikken, blant annet ved å vise til måleproblemer. Etter hvert innså Einstein at determinering ikke lot seg fastslå i praksis, men han fastholdt at det skulle eksistere kvantemekaniske krefter eller prosesser som ikke har presise verdier.
I 1930 videreutviklet Einstein sin kritikk, og drev blant annet Bohr til å utvikle stadig bedre måleapparater for eksperimenter med bølgemekanikk og andre kvantemekaniske områder. Ofte stod forholdet mellom energi og tid i fokus – nettopp de to fysiske kreftene som er gjenstand for Einsteins spesielle relativitetsteori. Mens Bohr vektla måleproblemene og ufullstendigheten i konkret måling på mikronivået, pekte Einstein på ufullstendigheten i de fysiske makrolovene.
Einstein i USA
I desember 1932 dro Albert Einstein på en studiereise til USA. Han var jøde, og reiste derfor ikke tilbake da Adolf Hitler kom til makten. I 1933 slo han seg ned i Princeton i New Jersey. Han kom aldri mer til å dra til Tyskland.
I USA utviklet Einstein samarbeid med Boris Podolsky og Nathan Rosen, hvor de stilte spørsmål ved hvorvidt tidens kvantemekanikk maktet å gi en tilfredsstillende forklaring av kvantemefysikkens krefter og prosesser. Bohr svarte igjen, uten at partene kom nærmere hverandre denne gangen. Først langt senere erkjente forskningsverdenen at Einsteins nye arbeider la grunnlaget for den senere forståelsen av ikke-lokasjon (nonlocality) – hvor fysisk påvirkning mellom to legemer på avstand, uavhengig av den klassiske fysikkens lokasjon av legemene, stred mot relativitetsteorien. Einstein, Podolsky og Rosen fant at to legemer kan være i samme kvantetilstand og påvirke hverandre tilsynelatende utenfor forklaringsrammene i tidens fysikk. Ellers uavhengige legemer kan slik sett opptre parvis hva angår fysisk prosess eller tilstand, hevdet det postulerte EPR-paradokset.
Gracchus Babeuf
François-Noël Babeuf, Gracchus Babeuf (født 23. november 1760 i Saint-Nicaise ved Saint-Quentin i Frankrike, henrettet 27. mai 1797 i Vendôme) var en fransk revolusjonær agitator og journalist.
Ordene sosialisme og kommunisme fantes ikke på Babeufs tid, men hans livsgjerning og politiske ideer beskrives imidlertid ofte med disse ordene.
Albert Einstein
Einstein og atombomben
Einsteins største bidrag i utviklingen av atomvåpen var hans grunnforskning og at han bidro til og signerte to brev til president Roosevelt om behovet for å lage atomvåpen.
Gracchus Babeuf
Babeuf ble påvirket av Rousseau og betraktes av Marx og Engels som en foregangsmann.
Babeuf ble giljotinert som ansvarlig for «De likes sammensvergelse».