cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skøyen terrasse (Oslo)
Skøyen terrasse (1–40 fortløpende) er en vei på Skøyen i bydel Ullern i Oslo. Den går nordøstover fra snuplassen innerst i Nedre Skøyen vei til et parkeringsområde og har dessuten forgreninger i form av gangveier gjennom boligfeltet Skøyen terrasse.
Navnet ble vedtatt i 1982.
Bebyggelsen (oppført ved Selvaagbygg 1981–82) er tilknyttet Hoffsgrenda borettslag.
Garnison
En garnison (fra fransk garnison, som kommer fra garnir, «å utstyre») er en militær styrke som er stasjonert på et spesielt sted og utgjør den faste militære besetningen på stedet. I den opprinnelige betydningen av ordet hadde denne styrken til oppgave å vokte stedet, gjerne en festning, et slott eller en by. Byer som har en militærforlegning kalles ofte garnisonsbyer. Betegnelsen garnisonsby brukes særlig om byer der garnisonen er så stor at den preger byen på ulike måter. Fredrikstad ble utbygget hovedsakelig av militære motiv (opprinnelig grunnlagt i 1567 og fullt utbygget som garnisonsby rundt 1660). I Norge har Kristiania, Fredrikstad og Fredrikshald (Halden) blitt omtalt som store garnisonsbyer. I 1624 fikk Trondheim fast besetning av soldater (opprinnelig 20 mann i fredstid og utvidet til flere hundre eller tusen i krigsår, i 1788 var det 188 soldater) og en egen skatt ble utskrevet på bønder og borgere for å dekke utgiftene til garnisonen. Christian IV anla Kristiansand hovedsakelig av militære hensyn etter at keiseren okkuperte Jylland. Etter at den danske kongen gjenvant kontrollen over Jylland ble Fredericia anlagt i 1647 av samme grunn. På 1700-tallet hadde garnisonen i Krisiansand omtrent 500 soldater i en by med 3000 innbyggere, i krigsårene tidlig på 1800-tallet var det rundt 2000 mann stasjonert. Det norske militæret var på 1600-1700-tallet hovedsakelig en folkehær eller bondehær bestående av mannskap som bygdene stilte med, og hadde derfor til forskjell fra Danmark og Sverige små stående styrker med mindre grunnlag for oppbygging av garnisonsbyer.
Senere har man begynt å bruke ordet om styrker som er stasjonert et spesielt sted uten at de har noen oppgaver knyttet til nettopp dette stedet. Ordet brukes på denne måten i Norges forsvar, der man f.eks. har Garnisonen i Porsanger og Garnisonen i Sør-Varanger. Noe lignende gjelder i Storbritannia, der de større militære basene, med mer enn en leir og eget hovedkvarter, kalles garnisoner.
Elling Reitan
Jann Elling Reitan (født 20. juli 1949 i Trondheim) utdannet innen litteraturhistorie og filosofi ved Universitetet i Oslo, er en norsk lektor og maler.
Reitan er oppvokst i Agdenes. Han var elev hos Odd Nerdrum i årene 1982-87, og er inspirert av blant andre Jens Johannessen. Elling Reitan var Nobelkunstner i år 2000.
Cahal Brendan Daly
Cahal Brendan Daly (født 1. oktober 1917 i Loughguile nær Belfast i Nord-Irland, død 31. desember 2009 i Belfast) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Armagh og dermed den irske katolske kirkes primas 1990–1996, og ble i en alder av 80 år kreert til kardinal i 1994.
Tidligere, i 1967, var han blitt biskop av Ardagh. I 1979 skrev han et berømt "hyrdebrev" til protestanter om nasjonal forsoning.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Verdenscupfinalen i langrenn 2008/09
Verdenscupfinalen i langrenn 2009 var et etapperenn som avsluttet verdenscupen i langrenn 2008/2009. Det var den andre utgaven av verdenscupfinalen i langrenn, og det bestod av fire renn på fem dager. Det første rennet var en sprint i klassisk som gikk i Stockholm, og så fulgte tre renn i Falun, en prolog i fristil, dobbel jaktstart og til slutt en jaktstart basert på samlet tid totalt.
Poengberegning
Vinneren av hver etappe får 50 verdenscuppoeng, nummer to 40 poeng og tredjeplass 30 poeng, siden minker poengene med plasseringer ned til 15.-plass som gir 8 poeng. Vinnerne får 200 poeng, andreplass 160 poeng og tredje 120 poeng, ned til plass nummer 30 som får 2 poeng.
Bonussekunder
I sprintene deles det ut bonussekunder til alle som går videre fra prologoen, akkurat som i Tour de Ski. Bonussekundene trekkes fra samlet tid. Det deles også ut bonussekunder til de tre første i prologen, også det som i Tour de Ski, henholdsvis 15, 10 og 5 sekunder. Under dobbel jaktstart er det flere innlagte spurter, hvor det deles ut det samme antall bonussekunder som i prologen.
Sekstett
Sekstett er en gruppe på seks musikere som spiller sammen. I jazzmusikk er en sekstett en hvilken som helst gruppe av seks musikere. Den består vanligvis av et trommesett (slagverk), bass, piano og ulike kombinasjoner av andre instrumenter, for eksempel gitar, trompet, saksofon, klarinett eller trombone.
Very high frequency omnidirectional radio range
Very high frequency omnidirectional radio range (forkortet VOR) er et radionavigasjonssystem for  luftfartøy. En VOR-stasjon sender ut et signal som gjør at navigasjonsmottakeren ombord i et luftfartøy kan bestemme retningen, vanligvis magnetisk, fra stasjonen til luftfartøyet.
VOR-stasjonens referanse er nord (3600). En oppdeler retningene rundt stasjonen i radialer. Viser instrumentet radial 2700 så er en rett vest for stasjonen.
VOR sender i VHF-båndet fra 108.0 til 117.95 MHz. Stasjoner som sender i frekvensområdet 108 – 112.95 MHz benevnes «Terminal VOR» og har begrenset rekkevidde. En VOR-stasjon er ofte samlokalisert med en DME (distance measuring equipment). DME gir avstanden mellom luftfartøyet og DME-stasjonen. Fordi en nå både har retning og avstand kan en bestemme ens egen posisjon i "rommet".
Piloten stiller inn frekvensen på ønsket VOR-stasjon på sin navigasjonsmottaker, eksempelvis 116.95 MHz. Mottakeren tuner samtidig til riktig DME-frekvens, fordi VOR- og DME-frekvenser er parret. Flygeren må først sjekke at riktig stasjon er valgt, ved å identifisere stasjonens kjenningssignal som sendes kontinuerlig i morsekode eller stemme. Instrumentet viser nå en nål som peker til VOR-stasjonen og avstanden til DME-stasjonen digitalt i nautiske mil. En kan så stille inn ønsket radial, eksempelvis radial 2700. Indikatoren viser hvilken retning fartøyet må styre for å komme til radial 270, høyre/venstre. Når en flyr mot VOR-stasjonen vil det stå "TO" på instrumentet. Når en flyr fra, for eksempel etter å ha passert over stasjonen, står det "FROM".
Referansefasesignalet
VOR er basert på å sende ut to separate signaler på 30 Hz fra VOR-stasjonen samtidig. Fordi frekvensene er den samme må de separeres for å unngå inteferens. I en CVOR blir det ene signalet frekvensmodulert (FM) inn på en hjelpebærebølge med frekvens 9960 Hz (eng. subcarrier). Modulasjonsindeksen er 16 og frekvensen blir derfor 30*16 =480 Hz. Hjelpebærebølgen svinger derfor 9960 +/- 480 Hz. Hjelpebærebølgen blir så amplitudemodulert på stasjonens bærebølge (108-117.95 MHz) som sendes ut på en rundstrålende antenne. Dette signalet kalles for referansesignalet. Fordi den sendes ut på rundstrålende antennen vil 30 Hz-signalet mottas med samme fase rundt hele stasjonen, derav navnet referansefasesignal. Matematisk kan en skrive dette signalet som:
En ser av formelen at amplitudemodulasjon av bærebølgen har gitt oss to sidebånd:
fc = Bærebølgen. (fc+fm)= øvre sidebånd (fm =9960 +/- 480). (fc-fm)= nedre sidebånd (fc- 9960 +/- 480).
I forhold til en vanlig FM-sender har VOR-senderen to sidebånd som er FM-modulert. Normal uteffekt er 100 Watt.
Variabefasesignalet
Før referansefasesignalet går til antennen tas en del av signalet og føres tilbake til en modulasjonseleminator. Denne enheten fjerner modulasjonen (hjelpebærebølgen). Grunnen til at en gjør dette er at en faselåser alle signalene til hverandre. Etter at modulasjonen er fjernet sendes signalet til to balanserte modulatorer. Disse modulatorne mates også av det opprinnelige 30 Hz-signalet som hjelpebærebølgen ble FM-modulert med. Den ene balanserte modulatoren blir matet med E cos*p*t. Den andre modulatoren får et 30 Hz-signal som er forsinket 900 dvs
Disse to signalene føres til hver sin loopantenne som står 900 på hverandre (se CVOR blokkdiagram). Hvis vi tenker oss at vi stopper sin og cos signalene i det øyeblikket de er like store (samme amplitude) og samme fase +/+ så vil det være maks signalstyrke i ett punkt. Dette punktet skal være i Nord. Hvis ikke dreies dipolene (loopantenne) til en har maksimal feltstyrke i nord. Det en har gjort nå er å justere referansefasen og variablefasen til å ha null fasediferanse i nord.
Vi stoppet signalet når vi illustrerte dette, men dette skjer jo ikke i praksis. Men det øyeblikket eksisterer 30 ganger i sekundet. Loopantenne produseres normalt av slisseantenner, som kan være et rør en lager slisser i. Slissene i røret er: for sinus signalet plassert sydvest og nordøst og for cosinus signalet plassert sydøst og nordvest. Da blir det maks feststyrke i nord når signalene er like store. Adderer en disse to signalene vektorielt (sin og cos signalene) vil det være ett 8- talls diagram som roterer med 30 omdreininger i sekundet, 30 Hz.
Vi vet nå at stasjonen sender ut referansesignal fra den rundstrålende antennen og et roterende 8- talls signal fra loopantenne. Hvis vi nå tenker oss at vi stopper all rotasjon når + loopen peker mot nord og – loopen peker mot syd. Husk på at det er sidebånssignaler som sendes i loopantennene. Se at formel 1 og 2 inneholder ikke bærebølgen fc. Vi skal nå se på hvordan VOR virker
Hvordan virker en VOR
Vi har stoppet rotasjonen på 8-talladiagrammet og legger det på strålingsdiagrammet til den rundstrålende antennen. Siden 8-tallet er like stort som det rundstrålende diagrammet (lys grå) betyr det at modulasjon er 100%. I praksis er ikke dette tilfelle, modulasjonen skal være 30%, men det er enklere å tegne det slik. Adderer vi de to diagrammene vektorielt, får en den delen som er tegnet med tykkere strek. Dette er Limacon eller cardeoiden. Cardioiden er det som gir oss variabelfasesignal når det roterer med 30 ganger i sek., eller 30Hz. Ser en på figuren "VOR prinsipp" ser en hvordan det variable fasesignalet forandrer seg når en går rundt stasjonen. Referansefasen er lik hele tiden.
Slik vil faseforholdene være for både CVOR og DVOR.
For å lage et kunstig jordplan under antennene monteres de på en motvekt som er ca. 4-5 meter høy. Dette er gjort for å minske bakkens innflyteles på signalene. CVOR er plaget med en del refleksjoner. Dvs. at flyene mottar multi-path signaler, ikke bare direkte signaler, men også reflekterte. Dette gjør fasesammenlikningen unøyaktig. Bærebølgen fra den rundstrålende antennen inneholder også et identifikasjonssignal som sendes ut 3 ganger i minuttet. Frekvensen på denne morse koden er 1020 Hz og består vanligvis av 3 bokstaver. Modulasjon er 7-10%. Det er også mulig å sende tale, men dette benyttes ikke i Norge
Forenklet beskrivelse
For å forstå hvordan VOR virker kan vi tenke oss en fyrlykt som har en roterende lyskaster med hvitt lys. Vi tenker oss at denne lyskasteren har en meget smal stråle og roterer én runde (360 grader) i løpet av nøyaktig ett minutt. Det vil altså si at vi ser en hvitt blink med 60 sekunders intervall. I tillegg til lyskasteren har fyrlykten et grønt blinkene lys som lyser i alle retninger. Dette grønne blinklyset kalles for referansesignalet, mens den hvite lyskasteren kalles det varierende signalet. Hver gang lyskasteren peker mot nord blinker det grønne lyset én gang. Hvis vi står stille og betrakter fyret vil vi med andre ord se ett grønt blink hver minutt og ett hvitt blink hvert minutt. For å vite hvor vi befinner oss i forhold til fyrlykten kan vi nå måle tiden det tar fra vi ser det grønne blinket (referansesignalet) til vi ser det hvite blinket (variable signalet). Vi måler tiden i sekunder og multipliserer med 6 fordi lyskasteren beveger seg 6 grader per sekund. Hvis det for eksempel tar 15 sekunder mellom det grønne og hvite blinket vet vi at vi befinner oss rett øst for fyrlykten. Ut fra sekundviseren på en stoppeklokke, der sekundviseren roterer én gang per minutt, kan vi lese retningen direke ved å tenke oss sekundviseren som en kompassnål.
Vi kan si at det grønne blinklysets bølgelengde er én sekstiendedels Hz. Lyskasteren har samme frekvens men legger vi de to ‘bølgene’ i samme tidsakse ser vi at de ikke er ‘i takt’. Hvis vi definerer det grønne blinklyset som ‘det første’, vil vi se at lyskasteren ligger noen sekunder bak. Denne tidsavstanden kalles faseforskyvning. En periode er tiden det tar å komme tilbake til samme svingstilstand. Overført til eksemplet med lyskasteren så blir en periode én runde. Vi måler vanligvis perioden i grader eller radianer og definisjonen på én periode er 360 grader, eller 2 x Pi radianer. En vinkel måles også i grader eller radianer. Faseforskyvningen mellom to svingninger blir altså en vinkel som måles i grader eller radianer. I navigasjonøyemed måler vi vinkler i grader, og når faseforskyvningen også måles i grader får vi et en-til-en forhold mellom faseforskyvningen og kompassretningen.
Ved å bytte ut lys med radiosignaler, får man så et VOR-tårn, i stedet for et fyrtårn. Dette kan i tillegg leses av selv om sikten er lik null, og man ikke har visuell kontakt med tårnet. Retningen regnes ut automatisk av dertil dedikerte instrumenter, mens signalet som angir hvilket fyr det er, sendes som et lydsignal til pilotene som flyr. Dette signalet gis i langsom morse-kode, altså som prikker (korte toner) og streker (lange toner). Noen VORer har også tale-identifikasjon i tillegg til morse-identifikasjonen.
Doppler VOR (DVOR)
Før vi går videre med DVOR skal vi se litt på Dopplerskifte: Noen har kanskje hørt at tonen (frekvensen) fra en ambulansebil ikke er den samme når bilen kommer mot deg og når den kjører fra deg. Lyd har en hastighet på ca. 343 m/s ved ca. 200 C. Dette kan uttrykkes i en generell formel:
f'= tonen du hører
f= tonen fra bil
Vr= radiell hastighet
Vo= lydhastighet
Vi skal nå ta et praktisk eksempel: f=1000 Hz, bilens hastighet er 80 km/t tilsvarer 22,2 m/s
Bilen kjører fra deg: f'= 1000 *(343 - 22,2)/343 = 935,3 Hz.
Dette vi nå har vist kommer av dopplereffekten. Vi skal så se på hvordan en benytter dette i VOR sammenheng.
DVOR antennesystem består av følgende antenner: En senterantenne, rundstrålende. I en ring rundt senterantennen er det plassert 50 rundstrålende antenner. Antenneringen er 13,5 m i diameter. Vi vet fra CVOR at deviasjon eller frekvenssvinget på 9960 Hz signalet skal være +/- 480 Hz. Det samme gjelder her. Hvis hastigheten er korrekt så vil dopplereffekten gi oss 9960+480 Hz og 9969-480Hz henholdsvis mot og fra flyet. (se på vår bil). Vi vet at rotasjonshastigheten er 30/sek (30Hz). Bølgelengden midt i båndet er 2,65 m ved 113 Hz. Nå kan vi bevise at diameteren blir:
D= (480*2,65)/pi*30 =13.5m. Hastigheten i ringen blir da:
Vdipol =pi*D*30 = 1272 m/s. Nå har vi funnet den riktige hastigheten i antenneringen. En ser at hvis D blir større øker også hastigheten i ringen. Lydhastighet er 343 m/s, men radiobølger forplanter seg 300000 Km/s.
Hvis vi ser på et fly som flyr mot DVOR så "ser" det et signal som roterer i ringen. La oss se på 4 punkter:
1. Signalet kommer rett mot deg, maks doplerskifte (9960 + 480 Hz)
2. Signalet fortsetter 1/4 omdreining, ingen dopplerskifte signalet er på tvers av din retning (9960 Hz)
3. Signalet ytterligere 1/4 omdreining, signalet er på vei bort fra flyet, Minimum dopplerskifte (9960 -480 Hz)
4. Tilstanden den samme som i punkt 2. (9960 Hz).
Vi kan skrive en generell formel som gjelder for et hvert punkt i sirkelen:
(113/300)*cos(grad*pi/180)*1272
Formelen er laget for bruk i Excel. Sett inn for grad den vinkelen har i forhold til rotasjon. En forstår dermed at de andre flyene som ikke ligger på samme radial for andre avlesninger: Vi har skapt ett navigasjonsanlegg!
Nå skal vi sa på hva det er som sendes på det roterende signalet.
som ikke er så følsom for reflekser som CVOR. Antennene på en DVOR-stasjon består av en senterantenne og mange antenner (vanligvis 48) organisert rundt senterantenne i en sirkel med diameter på 13,4 meter. Senterantennen er en rundstråler som sender ut et amplitudemodulert referansesignal. Signalet er et sinus-signal med en frekvens på 30 Hz. Dette signalet er referansesignalet som vil bli oppfattet likt uansett hvor det mottas. Antennene rundt senterantennen sender ut en umodulert bærebølge med to hjelpebærebølger som ligger 9960 Hz symmetrisk fra senterfrekvensen. Disse to hjelpebærebølgene blir to sidebånd. DVOR er konstruert slik at den ene antennen modulerer et 30 Hz signal på øvre sidebånd (senterfrekvensen +9960 Hz) og antennen på motsatt side modulerer det samme signalet på motsatt sidebølge (senterfrekvensen +9960 Hz). Hvis for eksempel antennen lengst nord sender på hjelpebærebølgen f+9960 Hz så sender antennen lengst sør på hjelpebærebølgen f-9960 Hz. To og to antenner, på motsatt side av sirkelen, veksler mellom å sende i en sirkelformet bevegelse med en rotasjonshastighet på 30 omdreininger pr sekund, altså 30 Hz. På grunn av doppler-effekten vil dette signalet variere i frekvens når det mottas og følgelig bli oppfattet som et frekvensmodulert signal på 30 Hz. Dette signalet blir det variable signalet og sammenlignes med referansesignalet på samme måte som for CVOR. På samme måte som med CVOR moduleres det ene signalet (det variable signalet i dette tilfellet) på en hjelpebærebølge så det ikke skal forstyrre det andre signalet.
Historie
Under annen verdenskrig utstyrte britene sine bombefly med utstyr for å kunne beregne egen posisjon ved hjelp av stjernehimmelen. Selv om mange bomber ble droppet kilometer fra der hvor de skulle lande, fortsatte britene å bruke systemet i stor grad.
Det tyske Luftwaffe satset derimot tungt på radionavigasjon, ved hjelp av nettopp radiofyr – det vi i dag kan se på som forløperen til VOR. Tyskerne hadde i tillegg et system kalt Lorenz, et system som hjalp fly med å lande i mørke og dårlig vær, som vi i dag kjenner som ILS.
Dette Lorenz-systemet ble videutviklet som et direksjonssystem, som kunne dirigere bombefly til et bestemt mål. I stedet for én sender som fortalte flyet noe om posisjonen i forhold til rullebanen, fikk man nå et system som guidet et fly langs en bestemt linje, med en annet radiosignal som krysset det opprinnelige signalet der hvor bombene skulle droppes. Når flyet så fløy inn i det kryssende signalet, kunne flygeren slippe bombene sine. Systemet var ganske nøyaktig, og ble brukt en stund av Luftwaffe inntil britene klarte å jamme systemet effektivt. Dette systemet ble kalt Knickebein. Fordelen med Knickebein var at fly som allerede hadde Lorenz-systemet, kun trengte installasjon av en mottager til, slik at en kunne ta i mot signaler fra to stasjoner. Senere kom X-Gerät og Y-Gerät.
Videre utvikling av radionavigasjonssystemer under og like etter andre verdenskrig, førte til at systemet VOR ble konstruert rundt 1950, og de første antennesystemene ble tatt i bruk like etter dette. CVOR, som dette første systemet i dag kalles, er på vei til å bli byttet ut med DVOR, som er en mer avansert utgave av samme system, men med samme prinsipp.
Crossrail
Crossrail – døpt Elizabeth Line når det er ferdig – er et jernbaneprosjekt under bygging i England. Det omfatter 118 km dobbeltsporet bane, med blant annet en 22 km lang vest-øst-gående tunnel under London, fra Paddington til og litt forbi Whitechapel. Etter planen skal tunnelstrekningen åpnes i 2018. Ferdig utbygget antas Crossrail å få 200 mill. passasjerer pr. år.
Statsminister Gordon Brown godkjente prosjektet 5. oktober 2007, etter at det var utarbeidet en finansieringsplan som inkluderte både offentlige og private  midler. 22. juli 2008 ble det kunngjort at Transport for London fikk eierskapet til Cross London Rail Links Ltd som tidligere ble eid av TfL og Transportdepartementet i fellesskap for å promotere denne linjen.
Forhistorien
I de fleste europeiske storbyer ble de store jernbanestasjonene lagt til sentrums ytterkant, uten gjennomgående forbindelse. Så også i London. Alt i 1863 begynte riktignok byen, som den første i verden, å bygge ut det som skulle bli en omfattende undergrunnsbane (T-bane). Senere kom også en nord–sør-gående «ekte» jernbaneforbindelse, Thameslink. Men disse banene løste problemene bare delvis. Skal en fra vest til øst med tog og T-bane i London-området, må en ofte bytte to ganger. Dette skaper ekstra omstignings- og ventetider for passasjerene, og ulemper for hele transportsystemet: Kapasitetsproblemene i rushtidene, med påfølgende forsinkelser, forsterkes når titusener av mennesker må gå av overfylte tog for så å gå trapper, rulletrapper og ramper for å komme seg på andre overfylte tog.
Alt i 1941 foreslo jernbanemannen George Dow flere sentrumstunneler i London – også Paddington–Liverpool Street. Senere kom en rekke forslag, som omfattet ulike sentrumstunneler. Et forslag fra 1974, hvor også betegnelsen Crossrail ble lansert, omfattet to sentrumstunneler: Paddington–Liverpool Street, og en sørligere Victoria–London Bridge-tunnel. Nå hadde en rekke byer forbundet sine gamle jernbanestasjoner med én eller flere sentrumstunneler (i Norge var Oslotunnelen under utbygging), og forslaget var inspirert av Paris’ RER og Hamburgs S-bane.
Til de mange forslagene hørte det mer omfattende Superlink. Det skulle også omfatte forbindelser til Cambridge, Ipswich, Southend, Pitsea, Reading, Basingstoke og Northampton. 5. oktober 2007 ble Crossrail godkjent av daværende statsminister Gordon Brown, etter at det var utarbeidet en finansieringsplan som inkluderte både offentlige og private midler. 22. juli 2008 ble det kunngjort at Transport for London fikk eierskapet til Cross London Rail Links Ltd (som tidligere ble eid av TfL og Transportdepartementet i fellesskap) for å promotere denne linjen. Byggingen startet i februar 2012. Opprinnelig ble Crossrail antatt å kunne fullføres til 2017, men det tidsskjemaet holdt ikke. Den sentrale tunnelen skal etter planen være fullført i 2018.
Omfanget
Crossrail skal bestå av ca. 118 km dobbeltsporet jernbane, hvorav ca. 22 km i tunnel dypt under London. Linjen skal gå fra Reading og Heathrow i vest til Shenfield i nordøst og Abbey Wood i sørøst. Den skal forbinde en rekke viktige knutepunkter, som Heathrow og de store jernbanestasjonene Paddington og Liverpool Street (traseen for tunnelen mellom disse to stasjonene, Crossrail Line 1, avviker ikke mye fra Dows gamle forslag). Crossrail er beregnet å koste ca. 16 milliarder pund (ca. 150 mrd. kr) og er kalt Europas største byggeprosjekt.
Etter planen skal togene kjøre med samme hyppighet som på undergrunnsbanen. I rushtidene planlegges 24 tog pr. time og retning (tpt) mellom Paddington og Whitechapel. Hvert tog skal kunne ta 1500 passasjerer, så transportkapasiteten i hver retning blir på 36 000 passasjerer pr. time. Maks kapasitet blir 32 tpt, dvs. 48 000 passasjerer pr. time. En forventer 200 mill. passasjerer pr. år. . I så fall blir Crossrail en av verdens mest trafikkerte dobbeltsporete jernbanelinjer. (RER-linje A har ca. 273 mill. passasjerer pr. år). Topphastigheten blir opptil 160 km/t (mot 140 km/t for RER), men 100 km/t i tunnelene. Fire togprodusenter leverte tilbud på materiell. I februar 2014 fikk Bombardier Transportation kontrakten på 65 tog, med opsjon på ytterligere 18.
Et tilbud til pendlerne
Crossrail er i hovedsak ment å betjene pendlerne til og fra London. Den vil bringe ytterligere 1,5 mill. mennesker innen en times pendling til Londons sentrale forretningsstrøk. Banen vil også være til fordel for mange som skal gjennom London til fjernere reisemål, og dessuten avlaste T-banen. Crossrail selv skal (iallfall i første omgang) ikke trafikkeres av fjerntog. Gjennomsnittlig stasjonsavstand blir ca. 3 km, men noen tog vestfra skal ikke stoppe på alle stasjoner vestenfor Paddington.
Guanajuato (delstat)
Guanajuato er en av Mexicos 31 delstater, og befinner seg i den sentrale delen av landet. Mot vest ligger Jalisco, mot nord Zacatecas og San Luis Potosí, mot øst Querétaro og mot sør Michoacán. Arealet på 30,608 km² er kun litt større enn Hedmarks. Folketallet lå i 2010 på 5,486,372, fordelt på 46 kommuner. Guanajuato by er hovedstad, mens León er den største byen med ca. 1,1 million innbyggere.
Etymologi
Navnet Guanajuato kommer fra purépecha-språket. Sannsynligvis er det avledet av quanax (frosk) og huato (klippe), fordi noen klipper nær byen Guanajuato ligner på frosker.
Geografi
Delstaten kan geografisk deles inn i tre: I nord ligger Los Llanos del norte, en tørr region med gressletter og fjell. Midt i ligger Sierra de Guanajuato-fjellene, med juv, slukter og avsatser, samt noen mindre sletter. Mot sør ligger de fruktbare slettene i El Bajío. Dette fruktbare landet får ca. 700 mm regn i året, nok til et intensivt og lønnsomt jordbruk.
Historie
I århundrene før den spanske erobringen av Mexico var Guanajuato dominert av purépecha-folket. Funnet av sølv i Zacatecas, nord for Guanajuato, førte til at området ble finkjemmet for sølvforekomster, og etter hvert ble gruvedrift startet opp flere steder i delstaten, de viktigste i Guanajuato by, hvor 30–40 % av verdens sølv ble utvunnet i kolonitida. Dette ser vi i dag i form av vakre kolonibyer flere steder i delstaten.
De rike og selvbevisste sølvbaronene så seg imidlertid lei på det spanske vanstyret og favoriseringen av «peninsulares», folk født i Spania. 16. september 1810 erklærte Miguel Hidalgo Mexicos uavhengighet i byen Dolores Hidalgo, og de første byene som ble erobret, var San Miguel de Allende, Celaya og Guanajuato by, alle i delstaten. Senere tok spanjolene byene tilbake, og hevnet seg grusomt med arrestasjoner, tortur og henrettelser.
Økonomi
Delstaten er blant de rikere delstatene i Mexico, og har en variert industri. Industrisentra er León, Salamanca, Celaya og Irapuato. Jordbruket er også viktig, og det dyrkes korn, grønnsaker og frukt. Jordbærene fra Irapuato er landskjente i Mexico.
Interessant i Guanajuato
Guanajuato by er en av Mexicos vakreste sølvbyer, med kirker og palasser i kolonistil. Byen ligger i en kløft, og har smale, svingete gater, mest kjent er Callejón del Beso (Kyssesmuget). Festival Internacional Cervantino, en internasjonal teaterfestival, finner sted hvert år i oktober.
Hammerfest
Hammerfest (nordsamisk: Hámmerfeasta , kvensk: Hammerfästi, arkaisk russisk: Амарфист (Amarfist) ) er en kommune og en by i Troms og Finnmark. Kommunen grenser til Måsøy i nordøst, Porsanger i øst, Alta i sør og til Hasvik i vest. Byen ligger på 70,7 grader nord og var i over 200 år fram til 1996 ansett som verdens nordligste. I 2009 fikk Hammerfest varemerkebeskyttelse for «verdens nordligste by». Hammerfest by ligger på Kvaløya med bruforbindelse til fastlandet. Til tross for beliggenheten nord for polarsirkelen har byen en isfri havn. På Melkøya, rett utenfor Hammerfest, ligger landanlegget som behandler og kjøler ned gassen fra Snøhvitfeltet. I 2005 kom Hammerfest på UNESCOs verdensarvliste med det nordligste målepunkt i Struves meridianbue.
Hammerfest har en lang historie med pomorhandel, ishavsfangst, fiske og fiskeindustri. Hammerfest by fikk byrettigheter 17. juli 1789, samme dag som Vardø, og disse to byene er de eldste i Nord-Norge. Bosettingen tok til allerede i perioden mellom 1250 og 1350, men det er funnet spor etter mennesker ennå lenger tilbake i tid. Til tross for orkaner og bybranner har byen gang på gang reist seg.
Navn
Navnet Hammerfest kommer fra en gammel ankerplass. Den første delen hammer, peker på berghammer (norrønt: hamarr). Den sist delen fest, fra norrønt festr betyr «å fest noe» (f.eks. båter).
Geografi
Hammerfest kommune består av Hammerfest by, Forsøl, Hønseby, Rypefjord, Akkarfjord, Hellefjord, Kårhamn, Skarvfjordhamn og Sandøybotn og Kvalsund. Kommunen hadde 10 509 innbyggere per 1. januar 2019, hvorav av kommunens innbyggere bodde i byen Hammerfest og  i tettstedene Rypefjord og Forsøl. Resten fordeler seg mellom bygdene på øyene Seiland og Sørøya.
Topografi
Hammerfest kommune omfatter 2 692,57 km².
Landskapet i Hammerfest er preget med tettbebyggelse rundt sentrum. Ellers består landskapet på Kvaløya for det meste av avrundede, skogløse fjell.
De høyeste punktene i kommunen er Seilandstuva (1078 moh), og Nordmannsjøkelen (985 moh). Begge disse fjelltoppene ligger sør i kommunen, på grensa mot Alta, på øya Seiland. Nærmere sentrum er Tyven (418 moh) og Storfjellet (328 moh) populære turmål.
Geologi
Berggrunnen i Hammerfest består for det meste av forholdsvis sterkt omdannede gneiser fra eokambrisk tid. På Sørøya og Seiland mindre partier av gabbro og glimmerskifer. Det er gjort et par mindre funn av kis- og jernmalm på Sørøya, men disse er ikke av økonomisk betydning.
Klima
Hammerfest har typisk nordnorsk et kystklima, med relativt milde vintre og moderat sommervær. Hammerfest har ofte svært store snømenger om vinteren, og har i noen tilfeller blitt rammet av snøskred svært nært sentrum av byen. Normalverdier for perioden 1961−1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Napoleonskrigen
Under Napoleonskrigen, ble Danmark-Norge angrepet av Storbritannia og tvunget inn i konflikten på siden til Napoleon og Frankrike. Som en av de viktigste handels- og transportsentrene i Vest-Finnmark, ble Hammerfest et naturlig mål for Royal Navys blokade. Derfor fikk byen fire seks-kilos kanoner fra det sentrale tøyhuset i Trondheim, på anmodning fra lokale handelsmenn. Deretter ble en 50-mann kystforsvarstropp dannet for å forsvare Hammerfest. En rekke handelsmenn dannet offiserskorpset for troppen, mens sjøsamer og kvener ble mobilisert som mannskap og soldater.
Britisk angrep
22. juli 1809 kom det forventede britiske angrepet med briggene Snake og Jobb. Før skipene nådde Hammerfest, hadde de britiske fartøyene plyndret Hasvik, og la fiskeværet i grus. Den påfølgende kampen mellom Hammerfests to kanonbatterier og de britiske krigsskipene med totalt 32 kanoner var overraskende intens og endte ikke før de norske kanonene hadde gått tom for krutt, etter et slag på 90 minutter. Begge de angripende krigsskipene ble truffet av en rekke kanonkuler og mistet minst en mann, en sjømann som ble gravlagt på den lokale kirkegården. Under slaget hadde byens befolkningen vært i stand til å flykte med det meste av byens verdier, men de britiske krigsskipene ble likevel liggende i Hammerfest i åtte dager. Under oppholdet plyndret britene alt de kunne få tak i, inkludert kirken donasjonsboks og noe av kirkens sølv.
Etter raidet ble Hammerfest en garnisonsby med vanlige styrker og mye bedre og utvidet festningsverk. En liten flotilje av robåter bevæpnet med kanoner opererte ut av Hammerfest under resten av Napoleonskrigene.
Bybrannen i 1890
Hammerfest ble rammet av en bybrann i 1890 som startet i bakeriet og som brente ned nesten halvparten av byens hus. Etter brannen mottok Hammerfest donasjoner og humanitær bistand fra hele verden. Den største enkeltdonoren var keiser Wilhelm II av Tyskland. Keiseren hadde personlig besøkt byen flere ganger med yachten sin.
Andre verdenskrig
Etter angrepet på Norge under 2. verdenskrig okkuperte tyskerne Hammerfest og brukte det som en viktig base under krigen. Hammerfests betydning for tyskerne økte dramatisk etter den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941. Okkupantene installerte tre kystbatterier i og rundt Hammerfest, en med fire 10,5 cm kanoner på Melkøya nær byen, ett med tre 10,5 cm kanoner på en høyde rett utenfor byen og et siste batteri med kasematt 13 cm kanon på Rypklubben i Rypefjord.
Den viktigste tyske ubåtbasen i Finnmark lå i Hammerfest og fungerte som en sentral forsyningsbase for skipene som angrep de allierte forsyningskonvoiene til Russland. Luftwaffes sjøfly var basert på en improvisert sjøflybase i Rypefjord. Garnisonen i Hammerfest ble også beskyttet av rundt 4 000 landminer og et stort antall anti-luftskyts.
I løpet av den lange retretten fra Murmanskfronten klarte ikke tyskerne å transportere tropper sjøveien lengre øst på grunn av det massive sovjetiske luftvåpenets angrep. Dermed ble Hammerfest høsten 1944 tyskernes viktigste havn i Finnmark.
14. februar slapp russiske fly spreng- og brannbomber over byen for første gang, men skadene var små. 29. august var det et tilsvarende, men langt kraftigere luftangrep der en rekke bygninger og gater i sentrum ble ødelagt, i tillegg til at to skip i havna ble senket. Skipene som sank, var de lokale godsbåtene Tanahorn og Brynilen.
Befolkningen i Hammerfest ble høsten 1944 tvangsevakuert av den tyske okkupasjonsmakten, etter at Murmanskfronten på den nordlige delen av østfronten ble presset inn i Øst-Finnmark. Hele Finnmark, inkludert Hammerfest, ble plyndret og brent til grunnen av tyskerne da de trakk seg tilbake i 1945. Den siste delen av byen ble ødelagt da tyskerne forlot byen 10. februar 1945. Det eneste som var igjen, var byens lille begravelsekapell, bygget i 1937. Gjenreisningsmuseet for Finnmark og Nord-Troms forteller historien om hvordan krigen rammet Hammerfest og hvordan byen ble gjenoppbygd etter krigen. De sovjetiske styrkene i Øst-Finnmark ble trukket tilbake i september 1945.
Miner og ammunisjon fra andre verdenkrig blir fremdeles funnet i Hammerfest-området.
Etter 1945
Hammerfest var først ute med kommunalt kraftverk, en vanndrevet generator på 65 hk utnyttet en fallhøyde på 44 meter og leverte en spenning på 1000 volt.
Samfunn
Hammerfest omfattet opprinnelig et større område, men i 1839 ble Måsøy skilt ut, og i 1852 Hammerfest landdistrikt (det senere Sørøysund og Kvalsund). Sørøysund ble gjenforent med Hammerfest i 1992. Kvalsund ble gjenforent med Hammerfest 1. januar 2020.
Demografi
Hammerfest er Finnmarks nest største kommune i innbyggertall siden den gikk forbi Sør-Varanger i 2011 og er nest største tettsted i Finnmark, etter Alta. Hammerfest har hatt sterk tilvekst de siste ti årene. Dette må ses i sammenheng med utbyggingen av Snøhvitfeltet.
Demografisk sett har Hammerfest en ung snittalder på befolkningen. 21,6 % av innbyggerne er under 18 år, og 3,4 % er 80 år eller eldre. Andelen vestlige innvandrere var 0,8 %, og ikke-vestlig 2,8 %. De fleste innbyggerne bor i eneboliger i tettsteder og byggefelt. I 2012 besto kommunen av 48,8 % kvinner og 51,2 % menn. I 2008 var 86 % bosatt i tettbygde strøk.
Hammerfest kommune har følgende tettsteder: Hammerfest (med innbyggere), Rypefjord ( innbyggere) (per ) og Forsøl (213 innbyggere). I tillegg består kommunen av bygdene Hønseby (94), Akkarfjord (82), Kårhamn (23).
Politikk
Et samarbeid mellom Arbeiderpartiet (Ap) og Sosialistisk Venstreparti (SV) har hatt flertall i kommunestyret siden 1999.
Offentlige etater
Hammerfest er sete for Hammerfest tingrett, med rettslokaler på Hammerfest politistasjon. Her har også Vestfinnmark politidistrikt sitt hovedsete. Hammerfest brann og redning ble skilt ut fra Avinor i 2011 og er Norges eldste kasenerte brannvesen, stiftet i 1841.
Byens største helseinstitusjon er Hammerfest sykehus, som eies av helseforetaket Helse Nord. Legevakta i Hammerfest er samlokalisert med sykehusets akuttmottak på Fuglenes. Kommunen driver også et botilbud med heldøgns omsorgstjenester.
Grunnskoler
Hammerfest har en desentralisert skolestruktur som sørger for at de fleste barn i kommunen et skoletilbud i sitt nærområde. Skolestart er vanligvis det kalenderåret barnet fyller 6 år.
Videregående skole
Finnmark fylkeskommune eier og driver Hammerfest videregående skole som ligger på Fuglenes
Høyere utdanning
UiT-Norges arktiske universitet (tidligere Høgskolen i Finnmark) har en filial i Hammerfest, der det tilbys sykepleierstudier. Denne ligger rett overfor Hammerfest sykehus på Fuglenes.
Veier
Hammerfest er knyttet sørover med over Kvalsundbrua, til Skaidi og. Hammerfest har hatt fastlandsforbindelse siden 1977, da Kvalsundbrua åpnet.
Fly
Hammerfest lufthavn ligger på Fuglenes, ca. 30 minutters gange fra Hammerfest sentrum. Fra Hammerfest har Widerøe ruter til Tromsø, Vadsø, Kirkenes, Honningsvåg, Hasvik, Mehamn, Berlevåg, Båtsfjord og Vardø i Troms og Finnmark. I tillegg flyr Bristow Norway til diverse offshoreinstallasjoner. Hammerfest lufthavn åpnet 30. juli 1974.
Hoteller og utesteder
Utenfor sentrum finnes Skytterhuset Hotel, ligger i Baksalen.
De fleste restauranter og andre utesteder i sentrum, ligger i kvadraturen og i Strandgata.
Religiøse forhold
70,2 prosent av innbyggene i Hammerfest er medlemmer i Den norske kirke (2021). Hammerfest prosti er et tjenestedistrikt i Nord-Hålogaland bispedømme. Hammerfest prosti omfatter menighetene i Gamvik, Hammerfest, Kvalsund, Lebesby, Måsøy og Nordkapp. Prosten har sete i Hammerfest.
I Hammerfest finnes også en katolske kirke St. Michaels kirke, som er verdens nordligste katolske kirke. Kirken ble reist i 1958.
I Hammerfest finnes det også et mindre antall frikirkesamfunn. Den frie evangeliske forsamling Filadelfia, Hammerfest og Jehovas vitner holder også til i byen.
Human-Etisk Forbund har lokallag i Finnmark med kontor i Hammerfest.
Fiskeforedlingsindustri
Etter andre verdenskrig var fiskeindustrien bærebjelken og hjørnestenen i byen. Findus, Marabou og Freia overtok i 1952 Hammerfest Fiskeindustri og Filetfabrikk og startet produksjon av Findus fiskefileter. Overdragelsen av anlegget i Hammerfest var avhengig av konsesjon, og den såkalte Findus-saken skapte atskillig debatt i Stortinget og opinionen. Firmanavnet ble i 1959 endret til A/S Findus. I 1962 utvidet Findus fabrikken med fryseblokka og investerer over 32 millioner i Hammerfest og antall ansatte passerer 1200. Findusfabrikken var da en av Nord-Europas største og mest moderne fiskeforedlingsfabrikker og hadde en stor flåte av trålere. Nestlé-konsernet fra Sveits overtpk 80% av Findus i 1962, mens 20% ble eid av FREIA/Marabou. Avtalen ble signert 14. april og vedtatt av Stortinget 6. desember. I 1973 ble Hammerfest Industrifiske A/S etablert. I 2000 ble Findus solgt til investeringsselskapet EQT, dominert av svenske interesser, blant annet. Wallenberg-familien. Samme år overtok Findus varemerket til det norske frossenfiskselskapet Frionor, samt dets salgsselskap i Europa og Australia og produksjonsanlegg i Trondheim og Thailand. Frionor var eid av Norway Seafoods (kontrollert av Kjell Inge Røkke), som på sin side overtok blant annet Findus-anlegget i Hammerfest og trålerrettigheter knyttet til anlegget, samt fikk leveringsavtale med Findus. I dag heter bedriften Lerøy Havfisk AS. I 2015 ble produksjonen flytta fra Rypefjord til Forsøl hvor arbeidsstokken er på ca. 60. Lerøy Havfisk AS er et datterselskap av Lerøy Seafood Group ASA.
Den gamle Findus-fabrikken i Hammerfest sentrum er revet, her ligger nå Arktisk kultursenter, byens kulturhus, på en del av tomta.
I kommunen forøvrig har det vært fiskeproduksjonen en rekke steder. Skarvfjordhamn, Mefjord, Akkarfjord (alle på Sørøya), Kårhamn og Hønseby (på Seiland). I Akkarfjord var det fram til slutten av 80-tallet to fiskebruk. Ringnes Fiskarsamvirkelag, etablert i 1938 av lokale fiskere, dreiv fiskekjøp og et variert spekter av foredling. Ringnes brant i 1986 og blei ikke gjenoppbygd. Idag driver Ann Kristin Kvalsvik familiebedriften Johan Kvalsvik AS i Akkarfjord. Bedriften er fylkets eldste fiskeindustribedrift.
Kultur og severdigheter
Hammerfest har et rikt kulturliv. Arktisk Kultursenter er Hammerfest kommunes kulturhus. Huset ble tatt i bruk høsten 2008 og den offisielle åpningen fant sted 17. januar 2009. Huset har blant annet kino, konsertsal, utstillinger og konferanser. Hammerfest har også flere gallerier blant annet Galleri Verk og Galleri Kulturbanken.
Severdigheter
I Hammerfest ligger Meridianstøtten (Struves meridianstøtte) ble reist 1854 til minne om Struves internasjonale landmålinger. Støtten står ved Hammerfest videregående skole på Fuglenes.
En annen populær turistattraktsjon er sikksakkveien opp til Turistua på Salenfjellet som gir panoramautsikt over hele Hammerfest. Der står en varde på Salen, som ble bygd for første gang av byens ungdommer i 1882–1883. Den ble revet av okkupasjonsmakten som brukte steinene til festningsverk under andre verdenskrig. I 1983–1984 ble Varden gjenreist. Det er også bygd en utsiktsplattform med 180 graders utsikt over byen og øyene utenfor.
I rådhusparken står det en fontene som er en gave fra den tidligere amerikanske ambassadøren i Norge, Charles Ulrick Bay. Moren til Bay, Marie Hauan Bay, var opprinnelig fra Hammerfest.
Museer
Gjenreisningsmuseet for Finnmark og Nord-Troms viser historien rundt tvangsevakuering og nedbrenningen 1944 og 1945, og gjenoppbyggingen av Finnmark og Nord-Troms etter andre verdenskrig. Museet har også en arkeologisk utstilling, samt kafé og butikk. Museet åpnet i 1998.
Isbjørnklubben (The Royal and Ancient Polar Bear Society') er en klubb og et museum der turister kan melde seg inn personlig som bevis på at de har vært i Hammerfest. Klubben har over 230 000 medlemmer verden over og har lokaler på hurtigrutekaia.
Kommunevåpen
Hammerfest fikk sitt første kommunevåpen i 1939, til byens 150-årsjubileum. Kommunen benyttet fra 1890 ordførerens segl og stempel med motiv av en ishavsjakt med Nordkapp og midnattssol.
Lærer Ole Valle fikk i 1934 å tegne et kommunevåpen basert på motivet med Nordkapp og ishavsjakten. Dette forslaget ble ikke godkjent av Riksantikvaren fordi motivet ikke var av heraldisk karakter og fordi flere andre byer allerede hadde en båt i sine byvåpen. Det kom også en uttalelse fra Kjelvik herredsstyre (nå Nordkapp kommune) med en protest mot at Hammerfest fikk benytte Nordappmotivet i sitt byvåpen.
I 1938 fikk Ole Valle igjen oppgaven med å tegne et nytt kommunevåpen. Han tegnet tre forslag, motiver med isbjørnen, med meridianstøtta og med tre hvalross. Bystyret fattet da et enstemmige vedtak om at motivet skulle være en sølv isbjørn på rød bunn.
I 1960 kom det nye forskrifter om utforming av landets byvåpen etter endrede healdiske bestemmelser. Ole Valle fikk oppgaven med å retegne kommunevåpenet. Han foreslo også endring av byens flagg, segl og stempel, men døde før forslagene ble ferdigstilt. Arbeidet ble først fullført av jubileumskoordinator Bjørn Paulsen til byens 200-årsjubileum. Ole Valles arvinger ville imidlertid ikke godkjenne denne endringen, fordi den ikke tilfredsstilte den visuelle stilen i originalverket. Saken ble først løst i 2001.
Musikk
Byen har sin egen sang, Hammerfestsangen.
Medier
Det utgis to aviser i Hammerfest. Finnmark Dagblad, som ble grunnlagt i 1913, er den eldste av de to avisene. I 2020 hadde avisa et opplagstall på 7 853. Hammerfestingen, som ble grunnlagt i 2011, hadde et opplagstall på 1 371 i 2020.
Tusenårssted
Hammerfest kommunes tusenårssted er Gjenreisningsmuseet for Finnmark og Nord-Troms.
Sport
Det finnes om lag 50 ulike idrettslag i Hammerfest, med et bredt utvalg av aktiviteter. Den største fotballklubben i byen er Hammerfest Fotballklubb som spiller sine hjemmekamper på Breidablikk stadion i Rypefjord. Klubbens herrelag i fotball ligger i 3. divisjon,. Laget har også vært i 2. divisjon, men rykket ned til 3. divisjon i 2007. Andre større idrettsklubber er Hammerfest Skiklubb, Hammerfest Turnforening, Hammerfest Svømme- og livredningsklubb, Friidrettsklubben Stein, Hammerfest Alpinklubb, FUTT og Hammerfest & Forsøl Innebandy klubb, Indrefjord IL og HIF/STEIN, som er en sammenslåing av IL Stein og HIF.
Hammerfest har flere idrettsanlegg, Isbjørnhallen ligger på Fuglenes i tilknytning til Hammerfest videregående skole og inneholder håndballbane, 25-meters svømmebasseng og klatrevegg. Hammerfesthallen er en flerbrukshall som ligger på Prærien med en kunstgressbane og en håndball/innebandy bane. Andre idrettsanlegg er Breidablikkhallen i Rypefjord, med håndballbane og svømmebasseng, og Hammerfest stadion med fotballbane og friidrettsbane. I Akkarfjord på Sørøy er det svømmebasseng.
Kjente hammerfestinger
Utfyllende artikkel: Kjente personer fra Hammerfest
Trebiter
Trebiter (Spondylis buprestoides) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den finnes i ytre strøk i Sør-Norge.
Utseende
En middelsstor til ganske stor (10–24 mm), svært kraftig, svart trebukk med uvanlig korte antenner. Den kan ikke forveksles med noen annen nordisk trebukk, men ligner overflatisk på noen arter i familien gnagbiller (Trogossitidae), disse er imidlertid ikke skogsarter. Antennene er kraftige og omtrent så lange som hode + thorax. Hodet er svært stort og bredt, med meget kraftige kjever (mandibler). Det er firkantet og betydelig bredere enn langt, fasettøynene forholdsvis små. Pronotum har rett forkant, er ellers jevnt rundet, fint og tett punktert. Dekkvingene har markerte, nesten rettvinklede skuldre, og to lengderibber på hver vinge. De er mye grovere punktert enn pronotum. Beina er korte og kraftige.