cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Robert Johansen
Johansen var medlem av kommunestyret i Sjógv fra 1981 til 1984. Han tilhørte den delen av fagbevegelsen som brøt med Javnaðarflokkurin under bankkrisen på Færøyene tidlig i 1990-årene og dannet Verkamannafylkingin. Johansen ble varamann for Verkamannafylkingin fra Eysturoy etter lagtingsvalget i juli 1994 og møtte fast for Óli Jacobsen fra juli 1994 til januar 1996. Johansen satt i Lagtingets fiskeri-, skatte- og miljøkomiteer. Johansen møtte på nytt fra mars til mai 1998, men gikk i mars tilbake til sitt gamle parti. Han stilte som kandidat for Javnaðarflokkurin ved lagtingsvalget i april 1998, men ble ikke valgt.
Øvelser under Sommer-OL 1980
Øvelser under Sommer-OL 1980
The Pet Sounds Sessions
The Pet Sounds Sessions er en samleboks fra The Beach Boys, utgitt i 1997 av Capitol Records. Boksen inneholder fire CD-er med opptak fra innspillingen av albumet Pet Sounds fra 1966. I tillegg til hele albumet i både stereo og mono, består boksen av separate instrumentalspor og a cappella-spor, alternative versjoner, alternative mikser og opptak fra innspillingsprosessen av samtlige låter fra albumet samt tidlige versjoner av sangen «Good Vibrations».
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Brian Wilson og Tony Asher, unntatt hvor annet er notert.
Holten
Holten er en grunnkrets og er boligområde i Ytrebygda bydel i Bergen kommune, beliggende mellom Siljustøl og Lagunen Storsenter. Her ligger også Rå skole. 984 innbyggere (2009).
Polarsvømmesnipe
Polarsvømmesnipe (Phalaropus fulicarius) er en monotypisk vadefugl i snipefamilien.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Dúgvan
Dúgvan (, «Duen») var et færøysk månedsblad. Det utkom fra januar 1894 til 1928, på dansk og med undertittelen «afholdsblad for Færøerne». En ny avis med samme navn og formål utkom fra 1941 til 1942, denne gangen på færøysk.
Impulsvanntåke
Ved Gol stavkirke har det siden 1996 vært utplassert fire stasjonære slokkekanoner som bruker impulsvanntåketeknologi.
Silje Vethal
Silje Vethal (født 21. januar 1973 i Bergen) er en norsk lyriker.
Hun har studert nordisk språk og litteratur og debuterte i 1998 med diktsamlingen Terreng (Tiden, 1998). De to første diktsamlingene, Terreng og Lynne, er oversatt til svensk på Norstedts Förlag. I 2008 ble hun tildelt Tanums kvinnestipend.
Bibliografi
Hun var også representert i antologien Men sannheten kom som et dikt (red. Steinar Opstad, Kolon Forlag, 2003), i antologien Gruppe 11 – Skjønnlitterær antologi (red. [Bjørn Aagenæs] Kolon Forlag, 2011, og i Den engelske kanal 2013 (red. Jørn H. Sværen, Kolon Forlag, 2013).
HMS «Victory»
HMS «Victory» er et britisk linjeskip. HMS «Victory» fikk kjølen strukket i 1759 og heiste kommando i 1778. I sin aktive karriere deltok skipet i en rekke trefninger og flere store slag. Mest kjent er HMS «Victory» for å ha vært admiral Horatio Nelsons flaggskip under slaget ved Trafalgar.
Den har på det nederste dekket 32-pundere, på det midterste dekket 24-pundere og på det øverste dekket 16 pundere.
I dag er HMS «Victory» et museumsskip i Portsmouth i England og mottar hvert år over 300 000 besøkende. Hun har vært flaggskipet til «First Sea Lord» siden oktober 2012 og er verdens eldste marinefartøy med 240 års aktiv tjeneste i 2018.
Henrik Wergeland og Den engelske Lods
Etter et besøk i Portsmouth i 1831 fikk Henrik Wergeland se Victory, og dette inspirerte ham til å skrive Den engelske Lods
Ivan Eklind
Ivan Henning Hjalmar Eklind (født 15. oktober 1905, død 23. juli 1981) var en svensk fotballdommer som i 1934 dømte VM-finalen mellom og  som Italia vant 2–1 i Roma. Eklind var den andre dommeren til å dømme en VM-finale. Den første var belgiske John Langenus.
Eklind dømte også i VM-turneringene i 1938 og 1950.
Valget i Sør-Afrika i 1910
Valget i Sør–Afrika i 1910 ble holdt for parlamentet i Unionen Sør-Afrika den 15. september 1910. South African Party under general Louis Botha vant et knapt flertall. Den provisoriske regjeringen under statsminister Botha ble dermed bekreftet.
Svømmesnipe
Svømmesnipe (Phalaropus lobatus) er en liten monotypisk vadefugl i snipefamilien. Denne svømmesnipen hekker i arktiske regioner i Nord-Amerika og Eurasia. Den er trekkfugl, og uvanlig for en vadefugl, overvintrer den på sjøen i tropiske havområder.
Biologi
Svømmesnipa er omtrent 18 cm i lengde, med et rett nebb. Den hekkende hunnen er overveiende mørk grå på oversiden, med et kastanjebrunt øvre bryst og nakke, svart ansikt og en hvit hals. Den hekkende hannen har en mer anonym fjærdrakt. De har lapper rundt tærne for å hjelpe til med svømminga. Ungfuglene er grå, men har en brun overside, med en brungul buk og en svart øyelapp. I vinteren er fjærdrakten hovedsakelig grå over og hvit på undersiden, men den svarte øyelappen er til stede.
Hos svømmesnipene er kjønnsrollene reversert. Hunnene er større og mer fargerike enn hannene. Hunnene forfølger hannene, kjemper om hekkeområder, og vil aggressivt forsvare reiret og valgte partnere. Etter at hunnene har lagt eggene, begynner hunnene på trekket sørover og overlater ansvaret til hannene med å ruge eggene og ta av ungene. Hunnen legger tre til sju egg på bakken nær et våtmarksområde. Ungene finner som regel maten selv og er i stand til å fly 20 dager etter klekking.
De lever av små insekter eller krepsdyr.
Nesten hele den tiden hvor de ikke hekker, tilbringer de på åpent vann. Arten er ofte veldig tam, og tilnærmelig.
Svømmesnipe er en av artene hvor AEWA (Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds) gjelder.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Savannens herskere
Savannens herskere (originaltittel: The Ghost and the Darkness) er en amerikansk drama- og eventyrfilm fra 1996 med Val Kilmer og Michael Douglas i hovedrollene. Regi er ved Stephen Hopkins. Filmen er delvis basert på John Henry Pattersons biografiske bok The Man-eaters of Tsavo. Boka omhandler to menneskeetende løver som ble omtalt som Tsavo maneaters. Løvene herjet langs jernbanelinjen mellom Uganda og Kenya i 1898 og tok livet av flere titalls jernbanearbeidere i løpet av noen måneder.
Filmen fikk relativt dårlig mottakelse av kritikerne og opplevde alt fra middelmådig omtale til slakt. Den ble heller ingen stor kommersiell suksess, verken i USA eller utenfor. Den havnet på 38.-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1996.
Den vant en Oscar for beste lydeffekter.
Handling
Handlingen er lagt til Afrika i 1898 i den britiske kolonitiden. Den britiske arméingeniør-obersten John Henry Patterson (Val Kilmer) sendes til Afrika for å bygge en jernbanebro i imperialismens tjeneste. Ved broen finnes det løver av usedvanlig utspekulert format som har spesialisert seg på å jakte på mennesker, og da i særdeleshet indere og lokale afrikanere som bygger jernbanen. De fryktede rovdyrene jakter sammen, og er ikke redde verken for mennesker eller ild. Deres angrep blir etterhvert så hyppig at arbeidet med jernbanen stopper opp og arbeiderne truer med å reise. Patterson forsøker å få has på løvene, men mislykkes gang etter gang da løvene synes å ha en nærmest overnaturlig instinkt for å lukte feller på lang vei. Etterhvert får han besøk av storviltjegeren Charles Remington og sammen tar de opp jakten på løvene.
Publikum og anmelderne
Savannens herskere ble ingen stor publikumssuksess verken i USA eller utenfor. Den innbrakte i overkant av $38 millioner på amerikanske kinoer og en lignende sum i resten av verden, og endte opp med en total på $75 millioner. Den ble den 38de mest innbringende filmen i USA i 1996.
Filmen fikk relativ dårlig mottakelse av anmelderne og opplevde alt fra middelmådig omtale til ren slakt. Variety gav den brukbar omtale, mens den kjente amerikanske filmkritikeren Roger Ebert slaktet den. Ebert skrev i sin omtale at den manglet den sjarmen som selv filmkalkuner har og at den «kun» var dårlig. Den har oppnådd 50% på Rotten Tomatoes.
Priser og nominasjoner
Filmen vant i 1997 en Oscar for beste lydeffekter. Den ble samme år nominert til en ASC Award for beste foto (Vilmos Zsigmond).
I Norge
Den fikk dårlig mottakelse av de norske filmanmelderne. Både VGs og Dagbladets anmeldere gav den terningkast to. Krassest i sin kritikk var VG som blant annet omtalte den som «uspiselig suppe» innpakket i «grim engelsk kolonihistorie». Dagbladet skrev følgende: «Afrika som eventyrland for imperiebyggere igjen. Mest handler det om to hannløver, hvis atferd zoologer trolig vil ha ett og annet å innvende mot». Den norske filmsiden Cinerama gav den i 2001 terningkast tre, og beskrev den på følgende måte: «Savannens Herskere er altså ikke spesielt skremmende, og dermed heller ikke særlig spennende. Den er glemt like fort som den tar slutt, det vil si etter ca. en time og tre kvarter».
Filmen ble lansert på VHS i slutten av august 1997, og på DVD i mai 2003.
Møllen ved Floss
Møllen ved Floss (originaltittel: The Mill on the Floss) er en roman av George Eliot (Mary Ann Evans). Den ble første gang publisert i tre bind i 1860.
Romanen omhandler livene til Tom og Maggie Tulliver, et søskenpar som vokser opp ved elven Floss, i nærheten av landsbyen St. Oggs. Handlingen er øyensynlig satt til 1820-tallet — etter Napoleonskrigene men før reformakten av 1832 — og strekker seg over en periode på 10–15 år, fra Tom og Maggies barndom og frem til deres død i en flom i elven Floss.
Boken er delvis en fiktiv selvbiografi, og reflekterer skammen George Eliot (Mary Ann Evans) selv følte i sitt langvarige forhold med en gift mann, George Henry Lewes.
Alkärrshallen
Alkärrshallen er en vognhall for Djurgårdslinjen med beliggenhet i Falkenbergsgatan i Djurgården, Stockholm. Hallen ligger på samme sted hvor Vasamuseet tidligere lå, og deler av museet står fortsatt igjen. Lokalene deles med Aquaria Vattenmuseum. Djurgårdlinjen har holdt til der siden starten i 1991.
Edvard VIII av Storbritannia
Edvard VIII (Edward Albert Christian George Andrew Patrick David Windsor; født 23. juni 1894 på White Lodge i Richmond upon Thames i England, død 28. mai 1972 i Paris i Frankrike) var konge av Storbritannia, Irland, samveldelandene og keiser av India fra 20. januar 1936 til han abdiserte den 11. desember samme år.
Han var den eldste sønn til Georg V av Storbritannia og Mary av Teck. Hans far var den andre sønn til fyrsten av Wales (senere kong Edvard VII, og prinsessen av Wales (tidligere prinsesse Alexandra av Danmark). Hans mor var den eldste datter til hertugen og hertuginnen av Teck. Han var oldebarnet til dronning Victoria, og ble derfor titulert Hans Kongelige Høyhet fra fødselen av.
Hans offisielle tittel som regjerende konge var Edward the Eighth, by the Grace of God, of Great Britain, Ireland and the British Dominions beyond the Seas, King, Defender of the Faith, Emperor of India.
Ekteskap
En konstitusjonell krise oppsto i november 1936 da Edvard ønsket å gifte seg med den amerikanske Wallis Simpson, som hadde vært gift to ganger tidligere. Siden hun var fraskilt, var det uakseptabelt for såvel regjeringen som folket at hun kunne bli dronning. Den 11. desember 1936 abdiserte Edvard og flyttet til Frankrike. Den 8. mars 1937 fikk han av sin bror og etterfølger, Georg VI av Storbritannia, tittelen Hertug av Windsor (Duke of Windsor), en tittel som gikk i graven med ham. Edvard og Mrs Simpson giftet seg den 3. juni 1937 i en privat seremoni nær Tours i Frankrike.
Populær, men overfladisk
Edvard var meget populær som Prince of Wales, og var betraktet som verdens mest ettertraktede ungkar. Hans noe overfladiske sjarm dekket over at han politisk sett var svært reaksjonær, og hadde ideer om en konges makt og myndighet som ikke ville kunne forenes med et moderne konstitusjonelt monarki. Det er i ettertid kommet fram at han var svært vennlig med de tyske nazistene, og godt kunne tenke seg en rolle som gjeninnsatt konge i England dersom Adolf Hitler hadde vunnet andre verdenskrig. At han ble sendt som guvernør til Bahamas under krigen, ble både av ham og andre oppfattet som en ren forvisning, trolig iverksatt av Winston Churchill for å unngå at den tidligere kongen skulle blamere seg altfor mye foran aksemaktene, noe han inntil da hadde gjort.
Edvard døde av strupekreft i 1972 i Paris, og hans legeme ble sendt tilbake til Storbritannia hvor han ble gravlagt i Frogmore, nær Windsor.
Tidlig liv
Han ble døpt Edward Albert Christian George Andrew Patrick David i Green Drawing Room i White Lodge den 16. juli 1894, av Edward White Benson, erkebiskop av Canterbury. Hans navn ble valgt til minne om hans avdøde onkel Edward, i familien kalt «Eddy», og hans oldefar kong Christian IX av Danmark. Albert ble tatt med etter forslag fra dronning Viktoria, og de siste fire navnene – George, Andrew, Patrick og David – viste til skytshelgnene av England, Skottland, Irland og Wales. Navnet David ble alltid brukt i hans omgangskrets.
Som skikken var i de fleste overklassehjem, overlot foreldrene mye av oppdrageransvaret til barnepiker, guvernanter og huslærere. En av Edvards første guvernanter mishandlet ham ved å klype ham før han skulle treffe sine foreldre. Hans stadige gråt og misnøye imøte med foreldrene førte ofte til at hertugen og hertuginnen viste Edvard og guvernanten bort. Etter hvert ble forholdet avdekket og guvernanten mistet jobben.
Edvards far skal ha vært kjærlig mot sine barn, til tross for at han sverget til en oppdragelse med streng disiplin. Folket oppfattet ofte moren Mary som en streng og alvorlig kvinne, men overfor barna var hun mer lettsindig. Edvard skriver senere i sine memoarer om da han og søsknene serverte toast med rumpetroll som pålegg til sin fransklærer. Moren moret seg da dette kom for dagen, og lovte dem å holde på hemmeligheten.
Utdanning
Edvard fikk hjemmeundervisning av Helen Bricka. Da foreldrene gjorde en ni måneder lang rundreise i det britiske imperiet etter dronning Viktorias død i 1901, bodde Edvard og hans søsken sammen med besteforeldrene, dronning Alexandra og kong Edvard VII, som overøste dem med oppmerksomhet og hengivenhet. Etter at foreldrene kom tilbake ble Edvards oppdragelse tatt hånd om av to menn, Frederick Finch og Henry Hansell. De to sto for størsteparten av søskenflokkens oppdragelse.
Hansell var læremesteren til Edvard fram til litt før han fylte 13. Hansell ønsket at Edvard skulle få begynne på skole tidligere enn dette, men faren var uenig. Edvard gjennomførte opptaksprøver til Osborn Naval College, og begynte der i 1907. Han likte seg ikke på denne skolen, og etter to år ble han overført til Royal Naval College ved Dartmouth. Det ble laget et utdanningsprogram for ham, med to år på Royal Naval College, etterfulgt av innrullering i Marinen. Kong Edvard VIIs død i 1910, og farens tiltredelse som kong Georg V, gjorde at han ble tronarving og fikk titlene hertug av Cornwall og hertug av Rothesay. En måned senere, på sin 16-årsdag, fikk han tittelen fyrste av Wales, og forberedelsene til hans framtid som monark, begynte. Han hoppet av marinekurset før avgangseksamenen. I stedet tjenestegjorde han som sjøkadett i tre måneder ombord på slagskipet Hindustan, før han startet på Magdalen College i Oxford, en utdannelse han ifølge sine biografer ikke var forberedt intellektuelt for. Etter åtte semestre forlot han Oxford uten vitnemål for fullført utdanning.
Prins av Wales
Edvard ble offisielt innsatt som prins av Wales i en seremoni på Caernarfon Castle den 13. juli 1911. Seremonien ble holdt i Wales, som foreslått av den walisiske politikeren David Lloyd George, finansminister for den liberale regjeringen. Lloyd George skisserte en storslått seremoni som bygde på et walisisk rytteropptog, og han lærte også Edvard en frase på walisisk.
Da første verdenskrig brøt ut, hadde Edvard nådd minimumsalderen for å delta i aktiv militærtjeneste, og han var innstilt på å melde seg. I juni 1914 hadde han blitt tatt opp i Grenadier Guards. Selv om Edvard var villig til å tjenestegjøre ved frontlinjene, ville ikke forsvarsministeren Herbert Kitchener godta at han ble sendt ut. Begrunnelsen som ble gitt for avgjørelsen pekte på de alvorlige konsekvensene som ville oppstå om han som tronarving skulle bli tatt til fange av fienden eller bli drept. Selv skal han ha svart: - Hva så? Jeg har fire brødre til! Til tross for dette oppsøkte frontlinjene flere ganger og ble vitne til kamphandlinger. For sin innsats mottok han Military Cross i 1916. Den rollen han spilte under krigen gjorde ham populær blant veteranene. Edvard foretok sin første militære flygning i 1918 og tok senere flygersertifikat.
Reiser
Edvard utførte mange oppdrag på vegne av sin far, kong Georg V, i 1920-åra. Han engasjerte seg spesielt for vitenskapen og i 1926 ble han president for British Association for the Advancement of Science da Universitetet i Oxford var vertskap for den årlige generalforsamlingen i foreningen. Han besøkte også de områdene i landet som var mest preget av fattigdom. En kommentar han kom med i den forbindelse - "Something got to be done" - ble ofte sitert, og fikk mange til å tro han sto for et sosialt engasjement som han trolig ikke hadde. I årene mellom 1919 og 1935 reiste han på 16 turer til ulike deler av det britiske imperium. Under et besøk i Canada i 1919, gikk han til innkjøp av Bedingfield ranch, ved Pekisko i Alberta. I 1924 donerte han Prince of Wales Trophy til National Hockey League.
Fra januar til april 1931, la han og broren prins George ut på en 29 000 kilometer lang reise til Sør-Amerika. Passasjerskipet SS Oropesa tok dem over Atlanterhavet og tilbake til Paris, hvorfra de tok et Imperial Airways-fly som landet i parken ved Windsor Castle.
Holdninger
Tilværelsen som en kjekk ungkar, ofte på reisefot, og det faktum at han var arveprins, gjorde ham til medienes yndling. Han var den mest fotograferte kjendisen på denne tiden.
De holdningene prinsen viste overfor undersåttene i det britiske imperiet og de forskjellige folkeslagene ble ikke kommentert noe nevneverdig på den tiden, men senere har hans uttalelser kommet fram i lyset og gjort at hans rykte har blitt ufordret. I 1920 skrev han om aboriginene: «de er de mest frastøtende form for levende vesener jeg noensinne har sett!! De er de mest lavtstående blant de kjente former for mennesker og er de nærmeste til apekatter»
Romanser
Edvards dametekke og ville livsstil i 1920- og 30-åra gjorde statsminister Baldwin, kongen og de som stod ham nær bekymret. Alan Lascelles, som var Edwards privatsekretær i åtte av disse årene uttalte at «av en eller annen arvelig eller psykologisk årsak stoppet hans mentale utvikling opp da han nådde ungdomsårene». Georg V var skuffet over at Edvard ikke ville slå seg til ro og få en familie, og han fant sønnens affærer med gifte kvinner frastøtende. Kongen uttrykte at han så med motvillighet på Edvard som tronarving. «Etter min død», sa kongen, «vil gutten ødelegge seg selv på 12 måneder»
I 1929 skrev magasinet Time om Edvard som trekker i sin svigerinne, Elizabeth, ved å kalle henne «Queen Elizabeth». Magasinet spurte seg om hun kanskje tenkte over om det var noe i det Edvard skulle ha sagt, at han ville frasi seg tronen ved Georg Vs død, noe som faktisk ville gjøre henne til dronning. Edvard ble eldre og var fortsatt ugift, men broren og svigerinnen hadde to barn, prinsesse Elizabeth var den eldste, den framtidige dronning Elisabeth II. Georg V favoriserte sønnen Albert («Bertie»), og barnebarnet Elizabeth («Lillibet») og sa til en hoffmann: «Jeg ber til Gud om at min eldste sønn aldri vil gifte seg og at ingenting må komme mellom Bertie og Lilibet og tronen».
I 1930 ga Georg V sin sønn slottet Fort Belvedere i Windsor Great Park. Her hadde han affærer med en rekke gifte kvinner, blant dem var tekstilarvingen Freda Dudley Ward og Lady Furness, den amerikanske kona til en britisk adelsmann. Det var Lady Furness som introduserte prinsen for sin venninne, amerikaneren Wallis Simpson. Simpson hadde blitt skilt fra sin første ektemann i 1927, og hennes andre ektemann Ernest Simpson, var en britisk-amerikansk forretningsmann. Det er antatt at Wallis og prinsen ble elskere da Lady Furness var på utenlandsreise, selv om Edvard var urokkelig da han forklarte for sin far at det ikke var snakk om et intimt forhold og at hun ikke var å anse som hans elskerinne. Edvards forhold til Simpson svekket det allerede dårlige forholdet til faren. Selv om kongeparet hadde møtt Simpson på Buckingham Palace i 1935, ville de ikke ta i mot henne senere. Edvards forhold til en fraskilt amerikansk kvinne førte til så store bekymringer at paret ble fulgt av politifolk fra Special Branch, som skulle undersøke av hvilket format forholdet deres var. En rapport beskriver et besøk paret hadde i en antikkforretning. Eieren av butikken skal senere ha bemerket at Mrs. Simpson tvinnet prinsen rundt lillefingeren sin. Tanken på at en fraskilt kvinne med en tvilsom fortid utøvde så stor påvirkning på arveprinsen førte til store bekymringer for myndighetene.
Konge
Kong Georg V døde den 20. januar 1936, og Edvard tok over som kong Edvard VIII. Neste dag brøt han med kongelig sedvane i det han iakttok den offentlige kongskunngjøringen fra et vindu i St. James's Palace. Den fortsatt gifte Simpson sto sammen med ham. Edvard ble den første britiske monarken som reiste med fly. Det skjedde da han fløy fra Sandringham til London for å delta i Accession Council.
Etter abdiskasjonen levde Edvard og hans kone et klassisk jetsetliv uten noen meningsfylte oppgaver.
<!-- Edward caused unease in government circles with actions that were interpreted as interference in political matters. His comment during a tour of depressed villages in South Wales that "something must be done" for the unemployed coal miners was seen as directly critical of the Government, though it has never been clear whether Edward had anything in particular in mind. Government ministers were reluctant to send confidential documents and state papers to Fort Belvedere because it was clear that Edward was paying little attention to them and there was a lack of confidence in his discretion in constitutional and political matters. It was feared that Simpson and other house guests might see state papers and that confidential information in them might be improperly or inadvertently disclosed in ways that could be detrimental to the country's national interests.
Edward's unorthodox approach to his role also extended to the currency which bore his image. He broke with the tradition that on coinage each successive monarch faced in the opposite direction to his or her predecessor. Edward insisted that he face left (as his father had done), to show the parting in his hair. Only a handful of test coins were struck before the abdication, and when George VI succeeded to the throne he also faced left, to maintain the tradition by suggesting that had any coins been minted featuring Edward's portrait, they would have shown him facing right. On 16 July 1936, an Irish fraudster called Jerome Bannigan, alias George Andrew McMahon, produced a loaded revolver as Edward rode on horseback at Constitution Hill, near Buckingham Palace. Police spotted the gun and pounced on him; he was quickly arrested. At Bannigan's trial, he alleged that "a foreign power" had approached him to kill Edward, that he had informed MI5 of the plan, and that he was merely seeing the plan through to help MI5 catch the real culprits. The court rejected the claims and sent him to jail for a year for "intent to alarm". It is now thought that Bannigan had indeed been in contact with MI5 but the veracity of the remainder of his claims remains open.
In August and September, Edward and Simpson cruised the Eastern Mediterranean on the steam yacht Nahlin. By October it was becoming clear that the new king planned to marry Simpson, especially when divorce proceedings between the Simpsons were brought at Ipswich Assizes. Preparations for all contingencies were made, including the prospect of the coronation of King Edward and Queen Wallis. Because of the religious implications of any marriage, plans were made to hold a secular coronation ceremony not in the traditional religious location, Westminster Abbey, but in the Banqueting House in Whitehall.
Beed (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,585,962 innbyggere i distriktet, mot 2,161,250 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 19,90 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,31 % i 2011 mot 15,51 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 801 i 2011 mot 894 i 2001.
Jan Karafiát (turner)
Jan Karafiát var en tsjekkoslovakisk turner.
Han deltok i VM i 1926. Der vant det tsjekkoslovakiske laget gull i lagkonkurransen. I tillegg vant han gull i bøylehest, og kom på 4.-plass i den individuelle mangekampen, der Petar Sumi vant. I bøylehest vant Tsjekkoslovakia alle tre medaljene; Jan Gajdoš fikk sølv og Ladislav Vacha fikk bronse.
Latur (distrikt)
Latur (marathi: लातूर जिल्हा ) er et distrikt i den indiske delstaten Maharashtra. Distriktets hovedstad er Latur.
Aleksandr Lukasjenko
Før Lukasjenko startet i politikken arbeidet han som direktør i et statseid jordbrukkollektiv. Lukasjenko var ukjent da han ble valgt inn i nasjonalforsamlingen for kommunistene i 1990 og markerte seg da med iherdig antikorrupsjonsarbeid. Under Lukasjenkos styre har Belarus blitt en stat som bryter med internasjonal rett og er kjent for brudd på menneskerettighetene. Han ble gjenvalgt i 2001, 2006, 2010, 2015 og 2020 i valg som ble kritiserte for mange uregelmessigheter.
Latur (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,455,543 innbyggere i distriktet, mot 2,080,285 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 25,47 % av befolkningen.
Aleksandr Lukasjenko
Under Lukasjenko har Belarus aldri gjennomført et demokratisk valg godkjent av internasjonale observatører. På Freedom Houses indeks for grad av demokratisk utvikling skåret Belarus (i 2006) 6,7 på en skala fra 1 som er mest demokratisk til 7 som er minst. Til sammenligning skåret Polen 2,1, Ukraina 4,2 og Russland 5,7. Fra han tiltrådte motarbeidet han demokratiske prosesser og begrenset systematiske frie medier og Lukasjenkos regime er et autoritært skinndemokrati og regnes som et tilnærmet diktatur. The Guardian beskriver regimet som Sovjet-light.
Latur (distrikt)
Demografi
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 12,53 % i 2011 mot 15,71 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 872 i 2011 mot 918 i 2001.
Aleksandr Lukasjenko
Aleksandr Lukasjenko og en rekke andre representanter for hans regime er gjenstand for personlige sanksjoner i Den europeiske union. Tyskland og Polen etterlyste sanksjoner for Lukasjenkos brudd på menneskerettigheter i 2012. Han responderte med at «det er bedre å være diktator enn å være homo» rettet mot Tysklands homofile utenriksminister, Guido Westerwelle.
Bakgrunn
Lukasjenko ble født 30. august 1954 i Kopys i provinsen Vitsiebsk voblasts som var en del av Den belarusiske sosialistiske sovjetrepublikken. Moren var ugift og det er ukjent hvem faren er. Bestefaren til Lukasjenko, Trofym Lukasjenko ble født i Sumy oblast, som ligger i Ukraina. Han ble uteksaminert fra Det pedagogiske institutt i Mahiljow i 1975 og fra det belarusiske jordbruksakademiet i 1985.
Han tjenestegjorde som grensevakt fra 1975 til 1977, og i den sovjetiske hæren fra 1980 til 1982. Mellom 1977 og 1978 ledet Lukasjenko en avdeling av Komsomol i Mahiljow. Mens han tjenestegjorde i den sovjetiske hæren, ble Lukasjenko politisk tjenestemann i den 120. motoriserte infanteridivisjon, som var stasjonert i Minsk. Etter at han forlot militæret, ble han nestformann i et kollektivbruk i 1982 og i 1985. Han ble forfremmet som visedirektør i det statseide kollektivbruke Gorodets og byggevarefabrikken i Sjklov-distriktet.
Tidlig politisk karriere
I 1990 ble Lukasjenko valgt inn i Det øverste sovjet i den belarusiske republikken. Han var da en ukjent politiker. I desember 1991 var han den eneste representanten i det belarusiske parlamentet som stemte mot ratifiseringen av Minsk-avtalen, som oppløste Sovjetunionen og førte til Samveldet av uavhengige stater. Etter å ha fått et rykte som en motstander av korrupsjon, ble Lukasjenko valgt i 1993 til å styre antikorrupsjonskomiteen i det belarusiske parlamentet. Lukasjenko markerte seg med anklager mot en stor del av landets politiske ledelse. I 1993 beskyldte han 70 høytstående embetsmenn, også Stanislav Sjusjkevitsj, for korrupsjon og tyveri fra statskassen til personlige formål. Ordstyreren i parlamentet, Sjusjkevitsj, tapte etter et mistillitsvotum og gikk av. I november 1993 anklaget Lukasjenko, leder for antikorrupasjonskomiteen, Sjusjkevitsj og Kebitsj for korrupsjon. Sjusjkevitsj ble på bakgrunn av disse anklagene presset til å gå av i januar 1994 og ble erstattet av Mjetsjyslaw Hryb (en av Kebitsjs allierte). I nasjonalforsamlingen stemte 209 (inkludert Folkefronten) for å avsette Sjusjkevitsj, mens 36 stemte mot. Kebitsj ble støttet av det gamle partiapparatet og ble foretrukket av russiske ledere fremfor Lukasjenko som ble oppfattet som uberegnelig. Beskyldningene mot Sjusjkevitsj viste seg senere å være grunnløse.
En ny belarusisk grunnlov som ble vedtatt tidlig i 1994 la opp til det første demokratiske valget i juli. I mars 1994 vedtok nasjonalforsamlingen å opprette et presidentembete (vedtaket trådte i kraft straks) og en konstitusjon med tradisjonell maktfordeling blant annet klare grenser for presidentens myndighet. Til valget stilte seks kandidater. Blant dem var Lukasjenko, som stilte til valg med en populistisk agenda som gikk ut på å overvinne mafiaen. Sjusjkevitsj og Vjatsjaslaŭ Kebitsj stilte også til valg, hvorav sistnevnte representerte de etablerte makthaverne og var klar favoritt. Lukasjenko vant overraskende med 45,1 prosent av stemmene, mens Kebitsj fikk 17,4 prosent. Zianon Paznjak 12,9 prosent, og Sjusjkevitsj 9,9 prosent av stemmene. I andre runde av valget i juni sto Lukasjenko mot Kebitsj der begge la seg på en pro-russisk linje og Kebitsj hadde med mediene på sin side. Lukasjenko vant med 81% av stemmene. Lukasjenko ble utenfor landet oppfattet som populist uten økonomisk eller utenrikspolitisk program. Valget beskrives som demokratisk.
Kort tid etter at han var innsatt som president i Belarus, henvendte han seg til Statsdumaen i Den russiske føderasjon i Moskva og foreslo en ny union av slaviske stater. Samarbeidet kulminerte i opprettelsen av Unionsstaten Russland og Belarus i 1999.
Belarus' president
Valget av Lukasjenko til president var et brudd med landets kommunistiske fortid kombinert med sovjetisk nostalgi. Etter at han ble president innførte han gradvis et mer autoritært styre blant annet ved å ta kontroll over den frie pressen og ignorere nasjonalforsamlingen og forfatningsdomstolen. Fra 1995 av utstedte han dekreter som økte presidentmakten på bekostning av den lovgivende forsamlingen. Høsten 1996 gjennomførte han en folkeavstemning og oppløste deretter nasjonalforsamlingen (med valgte representanter) og innsatte en ny med utvalgte representanter. Lukasjenko har kombinerte populistiske og autoritære metoder, og samtidig videreført mange tradisjoner fra kommunisttiden. Han bygget opp en sikkerhetsstyrke på 120,000 mann (større en hæren). Mange av Lukasjenkos rådgivere har fortid i KGB. Boris Jeltsin forsøkte i liten grad å presse Lukasjenko til følge demokratiske spilleregler.
Vurderinger
Perioden etter at Lukasjenko kom til makten har blitt beskrevet som «dekonstruksjon og rekonstruksjon» av Belarus. Begrepet lukasjisme har vært brukt om Lukasjenkos styre og består ifølge dette i en syntese av: nasjonalisme, populisme, «pseudopatriotisme», hard antidemokratisme, nasjonal enhet og statlig innblanding i økonomien. Den tyske statsviteren Rainer Lindner og den kanadiske historikeren David Marples mener at Lukasjenko ganske enkelt er en populist. Marples mener at Lukasjenko er sneversynt og betrakter verden i sort-hvitt, og anser Belarus som sitt personlige len. Den polske professoren Anna Brzozowska spiller Lukasjenko på frykt for kaos og krig. Lukasjenko holder mange og lange taler, og talene blir overført direkte i alle fjernsynskanaler og gjengitt ord for ord i lojale aviser. Etterhvert har talene blitt offentliggjort mer permanent på presidentens nettside.
Lukasjenkos diskursive stil beskrives som pragmatisk og fleksibel. Ved NATOs utvidelse til Polen, Litauen og Latvia beskrev Lukasjenko NATO som en trussel, mens etter terrorangrepet 11. september 2001 la Lukasjenko i sine taler vekt på partnerskap med NATO i kamp mot internasjonal terrorisme. Lukasjenko omtaler generelt forholdet til Russland på en positiv måte og uttrykker av og til misnøye med Moskva. Han bruker ofte adjektivet «broderlig» (sjargong fra sovjettiden) særlig i omtalen av Russland og dels i omtale av Ukraina. Lukasjenko bruker ofte slagordlignende fraser som «sterkt og blomstrende Belarus» og «holde kruttet tørt». Han bruker hyppig folkelige talemåter med (kalkulerte) emosjonelle utbrudd og tirader av retoriske spørsmål for eksempel «En nedverdigende trengsel i Vestens bakgård? Eller en uavhengig politikk basert på egne krefter?».
Lukasjenko har uttalt seg nedlatende om det belarusiske språket for eksempel at belarusisk ikke kan brukes til å uttrykke noe stort. Han har uttalt at russisk og engelsk er de eneste store språkene i verden. Når han holder taler på russisk bruker han ofte belarusiske ord og uttrykk til å identifisere og stigmatisere opposisjonen. Samtidig bruker han det folkelige talespråket trasianka som er en blanding av belarusisk og russisk, for å kommunisere med vanlige folk på deres eget språk.
Første periode (1994–2001)
Lukasjenko gjorde fra begynnelsen av mange tiltak for å begrense demokrati og ytringsfrihet. Flere aviser ble midlertidig stengt og postverket fikk forbud mot å distribuere enkelte vestlige aviser. Han oppfordret til boikott av valget til nasjonalforsamling 14. mai 1995 fordi han mente at parlamentarikerne er udugelige kverulanter. Lav valgdetakelse førte til at bare 119 av 260 plasser ble besatt og dermed var ikke nasjonalforsamlingen beslutningsdyktig. Ved suppleringsvalget i desember 1995 var det lite valgkamp fordi politikerne ikke fikk bruke mer enn rundt 50 amerikanske dollar på valgkamp og ikke fikk fremstå på fjernsyn. Grunnlovsendringene høsten 1996 utvidet presidentmakten betydelig.
En av de første avstemningene under Lukasjenko fant sted i mai 1995. Landets nasjonale symboler ble endret, og Lukasjenko ble gitt retten til å oppløse parlamentet. Sommeren 1996 signerte 70 av 199 representanter et forslag om å stille Lukasjenko for riksrett på bakgrunn av at han hadde brutt med grunnloven. Like etter, 24. november 1996, ble det holdt en folkeavstemning hvor fire spørsmål var fra Lukasjenko, og tre fra en gruppe parlamentsmedlemmer. Forslagene ble godkjent, men møtte både internasjonal og indre fordømmelse. 25. november ble det kunngjort at 70,5 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 84 prosent hadde samtykket til en endret grunnlov, som i stor grad økte Lukasjenkos makt. USA og EU nektet å akseptere legitimiteten av folkeavstemningen.
Etter folkeavstemningen kalte Lukasjenko inn til et nytt parlamentarisk møte for de medlemmene av parlamentet som var lojale mot ham. Tolv varamedlemmer trakk sin signatur fra den anklagende protesten, noe som førte til at kun 40 varamedlemmer fra det gamle parlamentet sto igjen. Disse hadde svært begrensede muligheter til å samles, siden administrasjonen stengte parlamentsbygningen «for oppussning». I en periode anså EU og Europarådet restene av det gamle parlamentet som landets lovlige nasjonalforsamling. Vinteren 1998 stoppet den russiske sentralbanken handelen med den belarusiske rubelen, noe som førte til at den belarusiske valutaen kollapset. Lukasjenko svarte ved å ta kontroll over Belarus’ nasjonalbank, sparke hele lederskapet og legge skylden på Vesten for det som skjedde.
Lukasjenko beskyldte utenlandske regjeringer for konspirasjon mot ham, og i april 1998 utviste han ambassadører fra Drazdykomplekset nær Minsk. I stedet tilbød han dem plass i en annen bygning. Drazdy-konflikten førte til internasjonal fordømmelse, og resulterte i at Lukasjenko fikk innreiseforbud i Europa og USA. Selv om ambassadørene vendte tilbake da striden stilnet, fortsatte Lukasjenko med retoriske angrep mot Vesten. Han mente at vestlige statsmakter prøvde å undergrave Belarus på alle nivåer – til og med i idretten som under de olympiske leker i Nagano i Japan.
Ved utbruddet av Kosovokrigen i 1999 foreslo Lukasjenko for den jugoslaviske presidenten, Slobodan Milošević, at Jugoslavia skulle bli med i union med Russland og Belarus. I forbindelse med Irak-krigen i 2003 kom USAs etterretningsorganer med en rapport som fortalte at medarbeiderne til president Saddam Hussein klarte å tilegne seg belarusiske pass mens de var i Syria. Den samme rapporten mente at det var usannsynlig at Belarus ville tilby et sikkert tilfluktssted for Saddam og hans to sønner. Disse opplysningene førte til at Vestens statsmakter inntok en tøffere stilling mot Lukasjenko. USA var spesielt irriterte over Belarus' våpenhandel med Iran og Irak, og amerikanske politiske ledere begynte å omtale Belarus som «Europas siste diktatur». EU var samtidig bekymret for sikkerheten til sine gassleveranser fra Russland, som transporteres gjennom Belarus, og unionen viste derfor en aktiv interesse for landets offentlige anliggender. Da Polen, Latvia og Litauen ble EU-medlemmer i 2004, fikk EU og Belarus en felles grense på over tusen kilometer.
I 1999 fikk Lukasjenko forlenget funksjonstiden med to år til 2001 for å fullføre forhandlinger om en traktat med Russland om bredt politisk samarbeid mellom landene.
Andre periode (2001–2006)
Valget ble holdt 9. september 2001 med Vladimir Gintsjarik og Sergej Gaidukevitsj som Lukasjenkos motkandidater. I valgkampen lovet Lukasjenko å forbedre standarden i jordbruket, styrke de sosiale godene og øke industriproduksjonen i Belarus. Lukasjenko vant første runde av valget med hele 75,65 prosent av stemmene. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE) mente at valgprosessen ikke tilfredsstilte internasjonale standarder for frie og rettferdige valg. Dette på tross av at de verken hadde observert valget eller hørt på lederen for OIDHR (kontoret for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter) i OSSE, Gerard Stoudmann. Han mente det «ikke fantes tegn på manipulasjon eller svindel».
Russland ønsket derimot Lukasjenko velkommen i sitt gjenvalgte embete. Russlands president, Vladimir Putin ringte Lukasjenko både for å gratulere samt tilby et samarbeid. Jane's Intelligence antydet at prisen for et slikt samarbeid ville innebære at Minsk måtte oppgi kontroll over sin seksjon av Jamal–Europa-gassrørledningen. Etter en folkeavstemning i 2004 ble begrensingen på antall ganger man kunne bli gjenvalgt som president fjernet, noe som gjorde at Lukasjenko kunne stille til valg igjen i 2006. Økonomisk vokste Belarus under Lukasjenko, men mye av denne veksten kan forklares i russisk olje som ble importert til under markedspris og deretter raffinert før den ble solgt videre til andre land i Europa.
Presidentvalget i 2006
Etter at Lukasjenko bekreftet at han tok gjenvalg i 2005, begynte opposisjonsgrupper å lete etter en kandidat de kunne samle seg rundt. 16. oktober 2005, på dagen for solidaritet med Belarus, oppfordret de politiske gruppene Zubr og Tredje Vei i Belarus alle opposisjonspartiene om å samle seg bak én kandidat som kunne utfordre Lukasjenko i valget i 2006. Aljaksandr Milinkjevitsj stilte mot Lukasjenko, og store deler av opposisjonen stilte seg bak ham. Lukasjenko reagerte med å si at alle som deltar på opposisjonens protester, ville få «nakken vridd som en and». Den britiske skyggeutenriksministeren William Hague mente at Lukasjenko «organiserer et illegitimt og udemokratisk valg for å utvide sin makt og kontroll over folket».
19. mars 2006 ble Lukasjenko gjenvalgt, opposisjonen mente dette skyldes stemmerigging og folks frykt for vold. EcooM ga Lukasjenko 84,2 prosent av stemmene og Milinkjevitsj bare 2 prosent, mens den belarusiske republikanske Youth Union ga Lukasjenko 84,2 prosent og Milinkjevitsj 3,1 prosent. The Gallup Organisation har bemerket at EcooM og belarusiske republikanske Youth Union er statlig kontrollerte, og at begge offentliggjorde sine resultater før middag på valgdagen, selv om stemmelokalene først stengte klokka 20.
Myndighetene lovet å slå hardt ned på uroen i etterkant av valget. Til tross for dette var det massive protester etter valget. Dette var den største protestsamlingen som opposisjonen hadde mønstret, med nattlige protester og demonstrasjoner i Minsk. Deltakelsen i den største protesten fant sted på valgkvelden, hvor det var rundt 10 000 deltakere, ifølge journalister fra Associated Press. OSSE erklærte 20. mars 2006 at «presidentvalget ikke oppfylte OSSEs forpliktelser for demokratiske valg». Lukasjenko «tillot at statens autoritet ble brukt på en måte som ikke sikrer borgerne å fritt og rettferdig uttrykke sin vilje ved valgurnene (…) et mønster av trusler og undertrykking av uavhengige stemmer (…) var tydelig gjennom hele valgkampen.».
Lederne for alle de 25 EU-landene erklærte at valget var «grunleggende feil». Russlands utenriksminister mente derimot at: «Lenge før valget hadde OSSEs kontor for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter erklært at valget ville bli illegitimt, og det var ganske partisk i sine kommentarer på fremdrift og resultater.»
Lukasjenko hevdet senere at han hadde rigget valgresultatene mot seg selv å få flertall mer typisk for vestlige land. Selv om resultatene viste at han fikk 93,5 prosent av stemmene, fikk han regjeringen til å kunngjøre at resultatet var 86 prosent. Han hevdet at han ikke hadde gjort dette for å stilne utenlandske kritikere. Enkelte russiske nasjonalister, som Dmitrij Rogozin og Bevegelsen mot ulovlig innvandring, uttalte at de ville ha Lukasjenko som Russlands president i 2008. Lukasjenko erklærte at han ikke ville stille til presidentvalget i Russland.
Tredje periode
I april 2009 hadde han samtaler med pave Benedikt XVI i Vatikanet. Dette var Lukasjenkos første besøk til Vest-Europa etter at EU vedtok et innreiseforbud mot ham ti år tidligere.
Presidentvalget i 2010
Ved det belarusiske presidentvalget i 2010 var Lukasjenko én av ti presidentkandidater. Valget ble holdt i Belarus den 19. desember 2010. Valget var opprinnelig planlagt til 2011, men ble holdt tidligere for å sikre maksimal valgdeltakelse, da dette var et mer passende tidspunkt for velgerne. Begynnelsen av valgkampen var preget av en serie med russiske medieangrep på den sittende Aleksandr Lukasjenko. Den sentrale valgkomiteen mente at alle de ni opposisjonelle ville få mindre enn 50 prosent av stemmene. Selv om opposisjonelle mottok trusler, ble valget sett på som relativt riktig gjennomført – trolig som en følge av at Lukasjenko ønsket å bedre forholdet til Europa og USA.
På valgdagen ble to av opposisjonens presidentkandidater banket opp av politiet under demonstrasjoner etter valget. Opposisjonsleder og poet Uladzimir Niaklajeu (Vladimir Nekljajev), ble påført en hodeskade av politiet og ble ført til sykehus. Senere på natten fikk han ikke lenger intensivpleie, etter pålegg fra landets myndigheter. Natten etter valget demonstrerte opposisjonen med slagord som «Ut!», «Lenge leve Belarus!» og andre lignende rop mens de forsøkte å storme regjeringsbygninger i Belarus. Vinduer og dører ble knust, før politiet klarte å presse dem tilbake. Antall demonstranter ble rapportert av troverdige medier til å være rundt 10 000 personer. Hundrevis av mennesker som protesterte mot valgresultatet, ble arrestert, blant dem sju av ni presidentkandidater.
CEC erklærte at Lukasjenko fikk 79,65 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 90,65 prosent. OSSE karakteriserte nok en gang valget som «uregelmessig», mens russiske CIS-observatører roste det som «fritt og transparent». Flere europeiske utenriksministere kommenterte valgresultatet og protestene, og de kalte resultatet for et «uheldig steg bakover i utviklingen av demokratiske styresett og respekt for menneskerettighetene i Belarus». OSSE bemerket imidlertid at noen forbedringer ble gjort i oppkjøringen til valget, inkludert at opposisjonskandidatene fikk delta i fjernsynsdebatter og spredd sine budskap uhindret.
Lukasjenkos innvielsesseremoni 22. januar 2011 ble boikottet av EUs ambassadører, mens andre SUS-land sendte tjenestemenn ikke høyere enn ambassadører. I løpet av denne seremonien forsvarte Lukasjenko legitimiteten av gjenvalget og sverget at Belarus aldri ville få sin egen versjon av den ukrainske oransjerevolusjonen i 2004 og Georgias roserevolusjon i 2003. Med virkning fra 31. januar 2011, fornyet EU innreiseforbudet mot Lukasjenko og 156 av hans medarbeidere – dette kom som følge av den voldelige motstanden mot opposisjonsprotestene etter valget.
Valgene i 2015 og 2020
Lukasjenko ble gjenvalgt i 2015 og 2020, og disse valgene ble kritisert for uregelmessigheter og mistanke om Lukasjenkos seier skjedde ved valgfusk. I 2020 var Svjatlana Tsikhanowskaja motkandidat som fikk 10 % av stemmene ifølge valgkommisjonen, mens Lukasjenko fikk 81 %. Ingen internasjonale observatører fikk være til stede ved valget i 2020. I forbindelse med valget var det til da de største demonstrasjonene mot Lukasjenkos regjering. På det meste deltok rundt 200,000 innbyggere i fredelige demonstrasjoner i Minsk samt andre byer og det pågikk demonstrasjoner i et par uker. Protestene ble forsterket av regjeringens inkompetente håndtering av koronapandemien.
Innenrikspolitikk
Lukasjenko fremstiller seg selv som en mann av folket. På grunn av måten han leder på, blir han ofte referert til som «far». Han ble valgt til leder av den belarusiske olympiske komite i 1997.
I en fjernsynstale til nasjonen 7. september 2004 offentliggjorde han planer for en folkeavstemning om man skulle fjerne grensen på antall perioder for presidentembetet. Folkeavstemningen ble holdt 17. oktober 2004, samme dag som parlamentsvalget, og ifølge offisielle resultater ble forslaget godkjent med 79,42 prosent av stemmene. Om dette ikke gikk gjennom, hadde Lukasjenko vært begrenset til å sitte i to perioder og måtte derfor ha gått av etter valget i 2006. Opposisjonen, OSSE, EU og USA mente valget ikke oppfylte internasjonale krav. Ett eksempel som OSSE trakk fram, var forhåndsutfylling av stemmesedler.