cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oswald Pohl
Liv og virke
Under første verdenskrig ble han som skipsoffisser, i 1914 tildelt jernkorset av II klasse. Etter krigsslutt var Pohl en kort tid medlem i et frikorps. Pohl ble i marinen og tilhørte også den nye Reichsmarine. I slutten av januar 1934 gikk han ut av mareinetjenesten som Marine-Stabszahlmeister og med rang som Oberleutnant zur See.
Ian Levine
Musikkarriere
Levine var også en fast DJ hos Heaven, nattklubben for homofile i London.
Oswald Pohl
Liv og virke
Han meldte seg inn i NSDAP i 1922, og på nytt i 1926 etter at partiforbundet ble opphevet (medlemsnummer 30.842). Han ble med i Sturmabteilung (SA) i 1925. Fra 1925 til 1927 var han NSDAP-Ortsgruppenleiter og tidvis også SA-Führer i Swinemünde. Senere var han med på oppbygging og ledelse an marineavdelingene av SA i Kiel. Der hadde han også lederstillinger i Hitlerjugend (HJ).
Ian Levine
Doctor Who
Levine er velkjent som en fan av BBCs Doctor Who og han var en uoffisiell konsulent for serien i 1980-årene.
De siste årene har han påstått at han skrev historien Attack of the Cybermen fra sesong 22 med manusredigerer Eric Saward, selv om Paula Moore er listet som forfatter i episodene. Dette var et pseudonym for Sawards kjæreste Paula Woolsey. Levine påstår at han skrev utkastet, Saward skrev resten og at Woolsey ikke bidro med noe som helst. Saward benektet dette i et intervju med Doctor Who Magazine og Woolsey benektet det også da hun ble intervjuet av David Howe, Mark Stammers og Steven James Walker da de skrev sine referansebøker for Doctor Who.
Doctor in Distress
I 1985 kunngjorde BBC at serien ble satt på en 18 måneder lang pause, og det gikk rykter om en nedleggelse av serien. Levine samlet skuespillere fra serien og en rekke mindre kjendiser for å spille inn en protestsingle, som ble kalt Doctor in Distress. Colin Baker, Nicola Bryant, Nicholas Courtney og Anthony Ainley var blant de som deltok. Gruppene Bucks Fizz, The Moody Blues og Ultravox var også med på opptaket.
Singlen ble gitt ut under tittelen Who Cares? og den ble allment kritisert. Levine sa senere: «It was an absolute balls-up fiasco. It was pathetic and bad and stupid. It tried to tell the Doctor Who history in an awful high-energy song. It almost ruined me».
Tapte episoder
Det er en langtlevende myte som går ut på at Levine har kopier av tapte episoder av Doctor Who. Det finnes ikke noe bevis for at myten er sann. Levine var ansvarlig for å ha funnet og returnert mange tapte episoder til BBCs arkiver. Han var også medvirkende til at BBC stoppet med å destruere gamle episoder etter at han fant ut at de ble spilt over.
Levines forsøk på å finne flere episoder fortsetter fremdeles. 20. april 2006 kunngjorde BBCs barneprogram, Blue Peter, at Levine ville kjøpe en dalek i full størrelse for de som returnerte en av de 108 tapte episodene..
DVD-er
Levine har også produsert ekstramateriale for Doctor Who-DVD-ene utgitt av BBC. Han produserte dokumentarene Over the Edge og Inside the Spaceship for DVD-settet The Beginning og Genesis of a Classic for DVD-utgivelsen av Genesis of the Daleks.
K-9 and Company
Levine komponerte kjenningsmelodien for K-9 and Company, en pilot for en serie basert på K-9 og Sarah Jane Smith fra Doctor Who. BBC endte opp med å ikke produsere serien.
Oswald Pohl
Liv og virke
Han forlot marinen i 1934 og ble administrativ leder for Reichssicherheitshauptamt. I 1939 ble han en del av Freundeskreis Heinrich Himmler.
Ian Levine
Amerikanske tegneserier
Levine eier en av de største samlingene av amerikanske tegneseriehefter. Han påstår at han har den eneste komplette samlingen av tegneserier fra DC Comics i verden fra 1930-årene frem til i dag. Det siste heftet han fikk tak i var et eksemplar av New Adventure Comics nr. 26, som han anskaffet på San Diego Comic-Con i juli 2005.
Oswald Pohl
Liv og virke
I 1942 ble han forfremmet til Obergruppenführer i SS og til leder for det nyopprettede WVHA. Dette innebar blant annet at han førte kontroll med eiendeler som var tatt fra jøder i konsentrasjonsleirene, og at han gjennom økonomiske føringer var direkte delaktig i massedrapene i leirene.
Etnisk rensing
Etter andre verdenskrig
Greske og tyrkiske kyprioter ble nødt til å forlate sine hjem da Nord-Kypros ble okkupert av Tyrkia 1974–1975. Omkring 45,000 tyrkiske kyprioter har blitt fordrevet fra gresk side av øya, mens 160,000 gresk kyproitet har blitt fordrevet fra tyrkisk side.
Landbruksmegler
En landbruksmegler er en kvalifisert og konsesjonert megler (person eller virksomhet) som kjøper og selger gårdsbruk.
Ian Levine
Amerikanske tegneserier
Selv om Levines samling ikke inneholder alle de forskjellige reklamerelaterte og gratisheftene som DC har gitt ut, så har han de fleste som er kjent. Mye av informasjonen om disse utgivelsene har gått tapt på grunn av at DC ikke har tatt vare på all lisensieringsinformasjon.
Oswald Pohl
Etter andre verdenskrig
Etter Tysklands kapitulasjon i 1945 gikk han i skjul. Han ble arrestert i mai 1946, og fremstilt for et amerikansk militærtribunal 8. april 1947, i den såkalte Pohlprosessen. Han ble tiltalt på fire punkter:
Etnisk rensing
Etter andre verdenskrig
FN, med støtte av EU, har bestemt at det ikke finnes noen «rett for flyktninger til å vende tilbake» etter mange år. Noen forskere mener at «retten til hjemlandet» er en grunnleggende menneskerett som følger av blant annet FNs menneskerettighetserklæring, det vil si eksempelvis at samer har en menneskerett til å bo i sine tradisjonelle bostedsområder, kjent som Sameland, eller at nordmenn har en menneskerett til å bo i Norge. Denne tenkningen innebærer at flyktninger har en rett til å vende tilbake.
Jugoslavia
Serbere klaget på 1980-tallet over at etniske albanere renset Kosovo for etnisk serbere (serbisk: etničko čišćenje).
Før Jugoslavia gikk i oppløsning tidlig på 1990-tallet var befolkningsutveksling gjenstand for omfattende diskusjon i landets media. I 1991 hadde det populære serbiske tidsskriftet Nin en større artikkel om frivillig befolkningsbytte mellom Serbia og Kroatia: Bosnia og Krajina skulle bli værende i Jugoslavia ble det foreslått, mens etniske serbere i områder med etnisk kroatisk flertall skulle flytte til Vojvodina og andre områder der serbisk befolkning burde styrkes, mens etniske kroater fra Bosnia og Krajina skulle bosettes i boliger forlatt av etniske serbere. Artikkelen i Nin ble publisert samtidig med de første voldelige hendelsene i mars 1991, Pakrac i Slavonia. Før krigen egentlig var i gang hadde 20,000 etniske serbere flyktet fra Kroatia. Etterhvert som borgerkrigen utviklet seg var det omfattende befolkningsforflytninger eller flyktningstrømmer innad i Jugoslavia, innen juli 1992 anslo FNs høykommissær for flyktninger antallet til 2,5 millioner personer. En del hadde også forlatt landet, blant annet 50,000 etniske ungarere som hadde krysset grensen til Ungarn. Skillet mellom etniske rensing og ordinære krigsflyktninger var uklart i Jugoslavia: De som av partene i krigen ble tvunget til å forlate sine bosteder etter at området var militært sikret må regnes som offer for etnisk rensing, ifølge Bell-Fialkoff, for eksempel ble 70,000 muslimer i Sandžak terrorisert slik at de forlot sine bosteder. Styrkene som gjennomførte den etniske rensingen plyndret løsøre (fjernsynsapparat, vaskemaskiner, sykler) slik at etnisk rensing også har økonomiske motiver ifølge Bell-Fialkoff. Etter oppløsningen av Jugoslavia på 1900-tallet foregikk omfattende etnisk rensing under krigene etter oppløsningen av Jugoslavia (1991-1999) blant annet i det østlige Kroatia og Krajina (1991–1995), mesteparten av Bosnia (1992–1995) og i Kosovo (1999). Her ble store antall serbere, kroater, bosnjaker og albanere fordrevet fra sine hjem.
Rohingyaer
Rohingyaer, en folkegruppe i Myanmar (Burma), har i flere tiår blitt utsatt for forfølgelse i landet, og dette økte etter at Aung San Suu Kyi ble landets leder. I 2016–2017 hevdet flere hjelpeorganisasjoner at det hadde gått så langt som etnisk rensing og at myndighetene i Myanmar begikk forbrytelser mot menneskeheten.
Hinduer i Bhutan
I 1996 levde over 100 000 flyktninger fra Bhutan i flyktningleirer i Nepal, etter en fordrivelseskampanje rettet mot mot hinduer i Bhutan.
The Light of the World Is Jesus
«The Light of the World Is Jesus» er en amerikansk salme, skrevet av Philip P. Bliss i 1875.
«''En gang var dr. [Earl S.] Taylor i Calcutta under en solformørkelse. I dagevis før denne hendelsen så han byens gater fylt med pilegrimer på vei til ulike hellige steder, hvor de håpet å tilbe og bade i elva Hooghly, rett nedenfor Ganges, i tiden for formørkelsen og håpet derved å avstyre det onde. Da den skjebnesvangre timen med mørke til slutt kom stimlet hundretusener av innfødte sammen i de hellige vannene, terrorisert av formørkelsen og laget et stort klagekor, fordi de fryktet at en stor kraft av ondskap skulle svelge solguden. Mens dr. Taylor så ned fra Y.M.C. Building og var vitne til det forskrekkelige beviset på hedensk overtro hørte han en gruppe innfødte kristne synge på sitt møte: «The whole world was lost in the darkness of sin; The light of the world is Jesus»».
Norsk versjon
Den norske tittelen er «Han er lyset i dalen».
Porsche Boxster
Porsche Boxster er en roadster fra bilprodusenten Porsche. Boxster har blitt produsert siden sent 1996, og er en cabriolet. Det ble senere i tillegg produsert en versjon med tak, som heter Cayman, og begge selges side ved side. Boxster er Porsches minst kostbare modell, og den konkurrerer med BMW Z4, Audi TT, Chrysler Crossfire og Mercedes-Benz SLK. Boxster har motoren montert i midten, rett bak setene, og har bagasjerom både foran og bak. Bilen produseres i Nystad, Finland. Navnet «Boxster» er en blanding av ordet «boxer», som er en type motor med horisontalt motstående sylindre, og ordet «roadster», som er en cabriolet med kun to seter. Motoren var opprinnelig på 2,5 liter, men er nå på 2.7 liter som før kun var å finne i Boxster S modellen. Cabriolet-taket kan også tas ned og erstattes med en "hardtop", et avtagbart tak i aluminium som egner seg på vinteren og som reduserer vindstøy og øker isolasjonsevnen. Linjene i designet gir assosiasjoner til Porsche Speedster som kom i 1948 og Porsche Spyder, to modeller som har vært viktige inspirasjoner for Boxsteren.
Boxster finnes i to forskjellige modeller. 986 og 987. 986 var den første modellen, og ble produsert fra starten av, helt til 2005, da Porsche introduserte en ny modell, 987. I den perioden 986 var i produksjon, var selve bilen helt lik, bortsett fra at det kom hvite blinklys og andre små endringer. Det var i tillegg en Limited Edition, med grønt skinninteriør, og en annen form på støtfangrene. Boxsteren blir produsert i to versjoner, Boxster og Boxster S. Denne var produsert i fabrikken i Stuttgart, Tyskland.
Keri fyr
Keri fyr er et fyrtårn nord i Viimsi kommune i Harju fylke i Estland. Fyret ligger på øya Keri i Finskebukta.
Fyrtårnet er 28 meter høyt, men lyser fra 31 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 11 nautiske mils avstand. Det skriver seg tilbake til 1724, men fikk det nåværende bygget i 1858.
Grease 2
Grease 2 er en amerikansk romantisk musikalkomedie fra 1982. Den er oppfølgeren til filmmusikalen Grease (1978) og handler om Stephanie og hennes vennegjeng deres siste år på Rydell High. Stephanie blir kjent med Michael, en kjekk og mystisk gutt som begynner på skolen, og som viser seg å være en råkjører på motorsykkel.
Handling
Året er 1961, to år etter at den opprinnelige Grease ble avsluttet, er det første skoledag ved den videregående skolen. Rektor McGee og hennes sekretær Blanche reagerer med gru når studentene ankommer skolen. Gjengen "The Pink Ladies" blir nå ledet av Stephanie Zinone, som føler at hun har vokst ut av forholdet til eks-kjæresten Johnny Nogerelli, en ganske arrogant og umoden ny leder av T-Birds. En ny britisk student Michael Carrington (og fetter av Sandy Olsson fra forrige Grease-film) blir ønsket velkommen og introdusert av Frenchy, som skal vise Michael rundt.
En rivaliserende motorsykkel-gjeng kalt Cycle Lords ledet av Leo Balmudo, overrasker T-Birds ved bowling-hallen. Før en kamp bryter løs, dukker det opp en mystisk motorsyklist (som egentlig var Michael i forkledning) og beseirer gjengen før han forsvinner igjen. Stephanie blir fascinert av den fremmede. I mellomtiden forsøker Louis, en T-Birds, å lure kjæresten Sharon, medlem av Pink Ladies og Stephanies venn, til å miste sin jomfrudom til ham. Neste kveld når hun jobber på en bensinstasjon, blir Stephanie overrasket av denne mystiske sjåføren, og de nyter en romantisk møte på motorsykkel - som inkluderer et kyss. Før Michael avslører sin sanne identitet, blir de avbrutt av T-Birds og Pink Ladies. Johnny, rasende over Stephanies nye romantikk, truer med å slåss mot den mystiske sjåføren hvis han ser ham sammen med henne igjen.
Kihnu fyr
Kihnu fyr er et fyrtårn i Estland, på øya Kihnu ute i Rigabukta, i Kihnu kommune, i Pärnu fylke.
Fyrtårnet er 28 meter høyt, men lyser fra 29 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 11 nautiske mil avstand.
Fyret sto tidligere i England, hvor det i 1864 ble demontert og fraktet til Kihnu, montert og mntert på nytt der. Fyret er hvitmalt og kjegleformet, laget av støpejern, med en balkong rundt linserommet.
Adkomsten til topen er stengt for publikum.
Friedrich Wurmböck
Friedrich «Fritz» Wurmböck (født 2. august 1903, død 26. november 1987) var en østerriksk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Wurmböck vant en olympisk sølvmedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det østerrikske laget som kom på andreplass i håndballturneringen bak Tyskland. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Østerrike vant fire av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, beseiret de Sveits med 11-6 og Ungarn med 11-7 og tapte kampen mot Tyskland med 6-10. Wurmböck spilte to kamper i OL-turneringen.
8. mai
8. mai er den 128. dagen i året (den 129. i skuddår). Det er 237 dager igjen av året. 8. mai 1945 er datoen for Norges frigjøring fra Tyskland. Dagen feires også som veterandagen fra 2011. Den er også den internasjonale Røde Kors-dagen.
Navnedag
Åge, Åke
Fødsler
Se flere som er født 8. mai i Kategori:Fødsler 8. mai.
Dødsfall
Se flere som døde 8. mai i Kategori:Dødsfall 8. mai.
Polányi
Polányi eller Polanyi kan vise til:
Strømsgodset Idrettsforening
Strømsgodset Idrettsforening (stiftet 10. februar 1907) er et norsk idrettslag fra Gulskogen i Drammen, som driver med bandy, fotball og håndball, tidligere også ski. Mest kjent er klubben for sin fotballdel Strømsgodset Toppfotball som er to ganger seriemester og fem ganger cupmester, men klubben er også blitt norgesmester i bandy seks ganger.
Bandy
Strømsgodset har seks norske mesterskap i bandy, anført av blant andre Steinar Pettersen, Inge Thun, Thorodd Presberg og Ole Jonny Friise. Klubben rykket i 2015 opp fra 3. divisjon.
Fotball
Strømsgodsets fotballavdeling er todelt; Strømsgodset Idrettsforening fungerer som breddeklubb, mens Strømsgodset Toppfotball tar seg av elitesatsingen hvor de har tre lag i de fire øverste divisjonene.
Strømsgodset ble seriemester i 1970 og gjentok bedriften i 2013 etter å ha slått Haugesund på Marienlyst i Drammen 10. november. De er blitt norgesmester fem ganger (1969, 1970, 1973, 1991 og 2010).
Ski
Strømsgodset IF var tidligere en aktiv skiklubb, med hopperen Erling Amundsen som den mest meritterte utøveren. Klubben anla hoppbakken Konnerudkollen i 1921. Bakken gikk ut av bruk etter at stillaset knakk i 1952.
Kunda fyr
Kunda fyr er et fyrtårn i Estland, ved byen Kunda i Finskebukta, i Kunda kommune, i Lääne-Viru fylke nordøst i landet.
Fyrtårnet er 17 meter høyt, men lyser fra 18,6 meter over havnivået. Lyset er synlig fra 13 nautiske mil avstand. Det skriver seg tilbake til 1859, men fikk dagens bygg i 1909.
Slangehodefisker
Slangehodefisker (også kalt for ormehodefisker) er en fiskegruppe som er utbredt i ferskvann i deler av Afrika og Asia.
De har en langstrakt kropp med lang rygg- og gattfinne. Halefinnen er avrundet. Channa gachua blir bare 25 cm lang, men de fleste artene blir 60–100 cm lange. De er i stand til å puste luft ved hjelp av et såkalt suprabranchialorgan. Munnen er stor og har kraftige tenner. Slangehodefisker er grådige rovfisker som eter vanninsekter, bløtdyr, andre fisker, amfibier og små pattedyr.
Utbredelse
De tre artene i slekten Parachanna er utbredt i Vest-Afrika. I Asia forkommer slekten Channa med 29 arter fra sørøstre Iran østover til Sumatra, Borneo og Java, men de har ikke krysset Wallacelinjen på naturlig vis. Channa finnes også i Øst-Asia helt nord til Amur og Khankasjøen.
En invaderende art
Slangehodefisk kan utnytte oksygen i luften, og flere arter kan dessuten bevege seg på land ved hjelp av de stive brystfinnene. I perioder med tørke graver de seg ned i bunnmudderet og går i dvale.
Nordlig slangehodefisk, Channa argus, går opp i den tempererte sone og tåler kalde vintre. Den hører hjemme i Nord- og Sør-Korea, Kina og Russland.
Skrekkfilmer
Det er tatt slangehodefisk på nærmere 12 kg, og i USA er det tatt eksemplarer av nordlig slangehodefisk på ca. 1 m og 8 kg. Arten skal kunne bli 1,5 m – men det er alltid vanskelig å vite hvor stor en fisk faktisk kan bli, da fisk vokser hele livet. I tillegg er de største eksemplarene blitt det fordi de unngår redskap.
Systematikk
I linneansk systematikk regnes slangehodefiskene som familien Channidae. De ble tidligere regnet til en egen orden, kalt Channiformes eller Ophicephaliformes. De plasseres nå som den eneste familien i underordenen Channoidei blant piggfinnefiskene. Fylogenetiske undersøkelser viser at labyrintfiskene er søstergruppen til slangehodefiskene. Det er ikke helt overraskende når en betrakter utbredelsen og den felles evnen til å puste luft.
Hans Vilhelm Keilhau
Hans Vilhelm Dopp Mandall Keilhau (født 18. august 1845 i Bergen, død 31. januar 1917) var en norsk artillerioffiser og politiker (V).
Han var sønn av oberstløytnant Vilhelm Christian Keilhau og onkel til Wilhelm Keilhau. Hans Vilhelm Keilhau avla høgskoleeksamen i 1870, og ble offiser i 1866. Sekondløytnant i artilleriet fra 1872, premierløytnant fra 1876, kaptein fra 1888, major fra 1892 og generalmajor fra 1900. Kontorsjef hos Arméintendanturen 1885–1888, distriktsintendant i Kristiansand 1892–1896, artilleriintendant 1896–1900 og sjef for intendanturkorpset fra 1900. Keilhaus arbeid gjorde at Hærens forsyningen var i god stand med tanke på en eventuell militær konflikt i forbindelse med unionsoppløsningen i 1905.
Fra venstre:
1. Hans V. Keilhau, forsvarsminister
2. Nils Claus Ihlen, utenriksminister
3. Lars Abrahamsen, justisminister
4. Gunnar Knudsen, statsminister
5. Anton T. Omholt, finansminister
6. Aasulv Bryggesaa, kirke- og undervisningsminister
8. Johan Castberg, sosial- og handelsminister
NB! Bildet er feilaktig merket Knudsens regjering 1.]] Keilhau var Norges forsvarsminister i Gunnar Knudsens andre regjering fra 31. januar 1913 til 8. august 1914. Han søkte avskjed ved første verdenskrigs utbrudd.
Lawrence Schiller
Lawrence Julian Schiller (født 28. desember 1936) er en amerikansk Emmy-vinnende filmprodusent, regissør, manusforfatter og journalist.
Io (måne)
Io eller Jupiter I, er den innerste av de fire galileiske månene og den femte av månene som kretser rundt planeten Jupiter. Den har en diameter på 3,462 km, og er den fjerde største månen i solsystemet. Månen er oppkalt etter nymfen Io i gresk mytologi, en prestinne for Hera i Argos som ble en av elskerinnene til Zevs.
Med over 400 aktive vulkaner er Io et av de mest geologisk aktive objektene i solsystemet. Aktiviteten skyldes tidevannsoppvarming fra friksjon som genereres på innsiden av Io når den dras mellom Jupiter og de andre galileiske månene – Europa, Ganymedes og Callisto. Flere av vulkanene produserer søyler av svovel og svoveldioksid som stiger inntil 500 km over overflaten. Aktive vulkaner står for mange av Ios unike formasjoner. Vulkanske søyler og lavastrømmer produserer store overflateendringer og fargelegger overflaten i nyanser av gult, rødt, hvitt, sort og grønt, hovedsakelig på grunn av allotroper og sammensetninger av svovel. Tallrike lavastrømmer, flere over 500 km i lengde, er tydelige på overflaten. Vulkanismen gir materialer til Ios tynne, flekkvise atmosfære og Jupiters utvidete magnetosfære. Det oppvirvlede materialet produserer også en torus av plasma rundt Jupiter.
Mer enn 100 fjell har blitt løftet av kompresjon i bunnen av månens silikatskorpe. Noen av toppene er høyere enn Mount Everest på jorden. Ulikt de fleste satellittene i det ytre solsystemet, som primært er sammensatt av vannholdig is, består Io hovedsakelig av silikate bergarter som omgir en smeltet kjerne av jern eller jernsulfid. Overflaten domineres av omfattende sletter belagt med frossen svovel eller svoveldioksid.
Io spilte en betydelig rolle for astronomiens utvikling i det 17. og 18. århundre. Månen ble oppdaget av Galileo Galilei i 1610, sammen med de andre galileiske månene. Oppdagelsen fremmet innføringen av Kopernikus' modell over solsystemet, utviklingen av Keplers lov om bevegelse og de første målingene av lysets hastighet. På slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet ble det mulig å se store overflateformasjoner som de mørke røde regionene ved polene og de lyse ved ekvator.
Romsondene Pioneer 10 og Pioneer 11 passerte Io i 1973 og 1974, og ga mer informasjon om månens masse, tetthet og kjemiske sammensetning. De avslørte en tynn atmosfære og et intenst strålingsbelte nær Ios bane. I 1979 avdekket de to Voyager-sondene en geologisk aktiv verden med vulkanske formasjoner, store fjell og en ung overflate uten noen opplagte nedslagskratre. Galileo-sonden utførte flere nære forbiflyvninger på 1990-tallet og tidlig på 2000-tallet og samlet data om Ios indre struktur og overflatens sammensetning. Romsondene avdekket også forbindelsen med Jupiters magnetosfære og et strålingsbelte sentrert på Ios bane. Io mottar ca. 3,600 rem (36 Sv) med stråling per dag.
Ytterligere observasjoner har blitt gjennomført av Cassini-Huygens i 2000, New Horizons i 2007, Juno fra 2020, så vel som av bakkebaserte teleskoper og Hubble-teleskopet etter hvert som teknologien utviklet seg.
Nomenklatur
Nomenklaturen slo ikke an. Basert på forslag fra den tyske astronomen Johannes Kepler (1571–1630) i oktober 1613, utarbeidet han et skjema hvor månene var oppkalt etter elskerinnene til Zevs fra gresk mytologi eller hans ekvivalent Jupiter fra romersk mytologi. Den innerste av de største månene ble oppkalt etter skikkelsen Io fra gresk mytologi, en prestinne som ble kurtisert av Zevs, og som også har gitt navn til de joniske øyer:
Navnene til Marius ble lenge tatt ut av bruk, men ble vanlige i midten av det 20. århundre. Tidligere astronomisk litteratur brukte ofte romertall (et system introdusert av Galileo): Io ble kalt Jupiter I eller «Jupiters første måne», Europa ble kalt Jupiter II eller «Jupiters andre måne», Ganymedes ble kalt Jupiter III eller «Jupiters tredje måne» og Callisto ble kalt Jupiter IV eller «Jupiters fjerde måne».
Formasjonene på Io er oppkalt etter figurer og steder fra Io-myten så vel som guddommer for ild, vulkaner, solen og torden fra forskjellige myter og figurer og steder fra Dantes inferno – navn som passer til den vulkanske naturen på overflaten. Etter at overflaten ble observert på nært hold av Voyager 1 i 1979, har Den internasjonale astronomiske union godkjent 225 navn på vulkaner, fjell, platåer og store albedoformasjoner. Kategoriene for vulkanske formasjoner omfatter patera (vulkansk nedsenkning), fluctus (lavastrøm), vallis (lavakanal) og aktive utbruddssenter (steder hvor søyleaktiviteter var de første tegnene på vulkansk aktivitet på en gitt vulkan). Navngitte fjell, platåer, lagterreng og skjoldvulkaner bruker begrepene mons, mensa, planum og tholus, mens navngitte lyse albedoregioner bruker begrepet regio. Eksempler på navngitte formasjoner er Prometheus, Pan Mensa, Tvashtar Paterae, og Tsũi Goab Fluctus.
Omløp og rotasjon
Io går i bane rundt Jupiter i en avstand av 421,700 km fra planetens senter og 350,000 km fra skytoppene. Den er den innerste av Jupiters galileiske måner, og banen ligger mellom Thebe og Europa. Inkludert Jupiters indre satellitter er Io den femte månen utover fra Jupiter, og den bruker 42,5 timer på ett omløp rundt planeten – tilstrekkelig raskt til at bevegelsen kan observeres over én enkelt natt med observasjoner.
Sammen med Europa og Ganymedes utgjør Io en 1:2:4-baneresonans, der Io fullfører to omløp for hvert omløp Europa fullfører og fire omløp for hvert omløp Ganymedes fullfører. Resonansen opprettholder Ios baneeksentrisitet (0,0041), som i sin tur utgjør den primære varmekilden for den geologiske aktiviteten. Uten denne eksentrisiteten ville Ios bane sirkuleres gjennom tidevannsakselerasjon, og Io ville ha vært mindre geologisk aktiv.
Som de andre galileiske månene og jordens måne roterer Io synkront med omløpsperioden og med den ene siden alltid vendt mot Jupiter. Denne synkroniteten gir grunnlaget for definisjonen av Ios lengdegradssystem. Nullmeridianen skjærer nord- og sørpolen og ekvator ved det som kalles det subjovianske punktet. Den subjovianske halvkulen vender alltid mot Jupiter, mens den antijovianske halvkulen vender bort fra planeten. Den førende halvkulen vender alltid mot banens fartsretning, mens den etterfølgende halvkulen vender i motsatt retning.
Vekselvirkningen med Jupiters magnetosfære
Io er viktig i formingen av det jovianske magnetfeltet. Jupiters magnetosfære soper opp gasser og støv fra Ios tynne atmosfære med en hastighet på 1 tonn per sekund, – materialer primært sammensatt av ionisert og atomisert svovel, oksygen og klor, atomisk natrium og kalium, molekylær svoveldioksid og svovel og koksaltstøv. Materialene stammer fra Ios vulkaner, men forsvinner til Jupiters magnetfelt og inn i det interplanetariske rommet direkte fra atmosfæren. Avhengig av ionisert tilstand og sammensetning, blir de en del av ulike nøytrale (ikke-ioniserte) skyer og strålingsbelter i Jupiters magnetosfære, eller kastes ut av det jovianske systemet. Over perioder på 20 timer dannes en bananformet nøytral sky rundt Io, som består av svovel, oksygen, natrium og kaliumatomer fra Ios øvre atmosfære. Skyen kan nå seks jovianske radier (6 RI) fra Ios overflate, og befinner seg enten innenfor banen og foran satellitten, eller utenfor banen og bak satellitten. Partiklene er eksitert fra kollisjoner med ioner i plasmatorusen og andre prosesser i oppfyllingen av Ios Hill-sfære, hvor månens gravitasjon er sterkere enn Jupiters. Noe av materialet unnslipper Ios gravitasjon og går inn i bane rundt Jupiter. Kollisjonene som eksiterer partiklene gir også natriumioner (med et elektron) i plasmatorusen, og fjerner de nye «raske» nøytrale fra torusen. Partiklene opprettholder imidlertid hastigheten (70 km/s sammenlignet med banefarten til Io på 17 km/s) og kastes ut i jetstråler som fører bort fra Io.
Io går i bane innenfor et strålingsbelte kjent som Ios plasmatorus. Plasmaet i denne smultringformede ringen med ionisert svovel, oksygen, natrium og klor er nøytrale atomer i «skyen» rundt Io som blir ionisert og føres avgårde av den jovianske magnetosfæren. I motsetning til den nøytrale skyen roterer de med Jupiters magnetosfære i 74 km/s. Som resten av Jupiters magnetfelt heller plasmatorusen i forhold til Jupiters ekvator (og Ios baneplan), slik at Io til tider ligger under og andre tider over kjernen til plasmatorusen. Som nevnt er ionenes hastighet og energinivå delvis ansvarlig for å fjerne nøytrale atomer og molekyler fra Ios atmosfære og mer utvidede nøytrale sky.
Jupiters magnetfeltlinjer, som Io krysser, kobler Ios atmosfære og nøytrale sky til Jupiters polare øvre atmosfære gjennom genereringen av en elektrisk strøm kjent som Ios flukskanal. Strømmen gir polarlys i Jupiters polregioner («Ios fotavtrykk») og i Ios atmosfære. Partikler som vekselvirker med polarlyset synes å formørke de jovianske polregionene ved synlige bølgelengder. Fotavtrykket og Ios plassering i forhold til jorden og Jupiter påvirker den jovianske radiostrålingen fra vårt ståsted: når Io er synlig, øker radiosignalene fra Jupiter betraktelig. Juno-oppdraget vil kaste lys over prosessene. Jovianske magnetfeltlinjer som passerer ionosfæren induserer også en elektrisk strøm som skaper et indusert magnetfelt i Ios indre. Ios induserte magnetfelt antas å oppstå innenfor et hav av delvis smeltet silikatmagma 50 km under overflaten. Tilsvarende induserte felt på andre galileiske måner blir generert av hav av flytende vann i månenes indre.
Struktur
Io har en gjennomsnittsradius på 1,821.3 km – ca. fem prosent større enn månens – og en masse på 8,9319 km – ca. 21 prosent større enn månens. Den er en svak ellipsoide i form med den lengste aksen rettet mot Jupiter. Blant de galileiske månene ligger Io bak Ganymedes og Callisto i masse og volum, men foran Europa.
Det indre
Io består primært av silikate bergarter og jern, og er nærmere terrestriske planeter i sammensetning enn de ytre satellittene i det ytre solsystemet, som stort sett består av en blanding av vannholdig is og silikater. Ios tetthet er 3,5275 g/cm³, den høyeste blant alle månene i solsystemet; betydelig høyere enn de andre galileiske månene og høyere enn jordens måne. Modeller basert på målinger av masse, radius og kvadrupole gravitasjonskoeffisienter – numeriske verdier av massens fordeling – fra Voyager og Galileo antyder en silikatrik skorpe og mantel og en jern- eller jernsulfid-rik kjerne. Den metalliske kjernen utgjør omtrent 20 % av massen. Kjernens radius er 350–650 km hvis den er sammensatt nesten utelukkende av jern, og 550–900 km hvis den består av en blanding av jern og svovel. Galileos magnetometer fant ikke noe indre iboende magnetfelt, noe som antyder at kjernen ikke konvekterer.
Modeller antyder at mantelen er sammensatt av minst 75 % av det magnesiumrike mineralet forsteritt og har en hovedsammensetning tilsvarende L- og LL-kondritt-meteoritter med høyere jerninnhold (sammenlignet med silisium) enn månen eller jorden, men lavere enn Mars. For å støtte varmestrømmen kan 10–20 % av mantelen være smeltet, selv om regioner med høytemperatur-vulkanisme kan ha høyere smeltefraksjoner. I 2009 avslørte Galileos magnetometerdata et indusert magnetfelt, som krever et magmahav under overflaten. Ytterligere analyser publisert i 2011 ga bevis for et slikt hav. Det estimeres som 50 km tykt (omtrent 10 % av mantelen) med en beregnet temperatur på 1,200 grader celsius. Det er ikke kjent om andelen på 10–20 % med delvis smeltning er i samsvar med kravet til en betydelig mengde smeltet silikater i magmahavet. Litosfæren består av basalt og svovel fra vulkaner, er minst 12 km tykk, men sannsynligvis mindre enn 40 km tykk.
Tidevannsoppvarming
Hovedkilden til Ios indre varme kommer fra spredning av tidevannskrefter snarere enn henfall av radioaktive isotoper – et resultat av baneresonansen med Europa og Ganymedes. Oppvarmingen avhenger av avstanden fra Jupiter, baneeksentrisiteten, sammensetningen av det indre og den fysiske tilstanden. Laplace-resonansen med Europa og Ganymedes opprettholder eksentrisiteten og forhindrer tidevannsspredning innenfor Io fra å sirkularisere banen. Den resonante banen hjelper også med å opprettholde avstanden fra Jupiter; ellers ville tidevannskrefter mot Jupiter forårsaket at Io sakte ville ha gått i bane utover fra planeten. Den vertikale forskjellen i tidevannsbulen mellom tiden hvor Io er i periapsis og apoapsis i sin bane kan være så mye som 100 m.
Friksjonen eller tidevannsspredningen som oppstår på grunn av den varierende tidevannstiltrekningen, som uten den resonante banen ville ha sirkularisert Ios bane, skaper en betydelig tidevannsoppvarming i Ios indre som smelter en betydelig andel av månens mantel og kjerne. Mengden energi som produseres, er opp til 200 ganger større enn den som produseres utelukkende av radioaktivitet. Varmen frigjøres av vulkansk aktivitet og genererer en høy varmestrøm (totalt globalt: 0,6–1,6 W). Modeller av banen antyder at tidevannsoppvarmingen endres over tid, og at den nåværende varmestrømmen ikke er representativ for det langsiktige gjennomsnittet.
Overflaten
Basert på erfaringer med månen, Mars og Merkur forventet forskere å se nedslagskratre på de første bildene fra Voyager 1. Antall nedslagskratre ville ha sagt noe om månens alder. De ble overrasket over at det nesten ikke fantes nedslagskratre. Overflaten var i stedet dekket av jevne sletter prikket med høye fjell, groper og av varierte former og størrelser og vulkanske lavastrømmer.
Varierte fargefulle materialer fra forskjellige svovelforbindelser førte til at Io ble sammenlignet med en rotten appelsin eller pizza. Mangelen på nedslagskratre indikerte at overflaten er geologisk ung; vulkanske materialer begraver kontinuerlig kratre etter hvert som de dannes. Dette ble bekreftet da minst ni aktive vulkaner ble observert av Voyager 1.
Overflatesammensetning
Ios fargerike utseende skyldes varierte materialer som produseres av vulkanismen, deriblant silikater (som ortopyroksen), svovel og svoveldioksid. Frossen svoveldioksid danner store regioner dekket i hvite eller grå materialer. Svovel danner gule til gul-grønne regioner. Svovel ved lavere breddegrader og ved polregionene er ofte skadet av stråling som bryter opp den normalt stabile sykliske 8-kjedede svovelen. Disse strålingsskadene produserer rød-brune polregioner.
Eksplosiv vulkanisme, ofte i form av paraplyformede søyler, fargelegger overflaten med svovel og silikatmaterialer. Avleiringer fra søylene er ofte farget røde eller hvite avhengig av mengden av svovel og svoveldioksid. Generelt inneholder søyler dannet fra avgassende lava ved vulkanske ventiler en større mengde, og danner da en rød «vifte» med avleiringer, eller i ekstreme tilfeller store røde ringer – ofte større enn 450 km fra den sentrale ventilen. En fremtredende rød ring av søyleavleiringer ligger ved vulkanen Pele. Disse røde avleiringene består primært av svovel (generelt 3- og 4-kjedet molekylær svovel), svoveldioksid og muligens. Søyler i utkanten av silikate lavastrømmer (gjennom vekselvirkning mellom lava og eksisterende svovel og svoveldioksid) danner hvite eller grå avleiringer.
Vulkanisme
Tidevannsoppvarmingen fra baneeksentrisiteten gjør Io til et av de mest vulkansk aktive himmellegemene i solsystemet, med hundrevis av vulkanske sentre og omfattende lavastrømmer. Lavastrømmene kan bli hundrevis av kilometer lange, og består stort sett av basalt silikat med mafisk eller ultramafisk (magnesiumrik) sammensetning. Som et biprodukt blåses svovel-, svoveldioksid-gass og silikate pyroklastiske materialer opp til 200 km ut i rommet. De danner store paraplyformede søyler som maler det omkringliggende terrenget i rødt, sort og hvitt og gir materialer til atmosfæren og Jupiters magnetosfære.
Tallrike vulkanske nedsenkninger, kjent som paterae, har generelt flate bunner som avgrenses av bratte vegger. De ligner terrestriske kalderaer, men det er ikke kjent om de dannes gjennom en kollaps av et uttømt lavakammer som de terrestriske kalderaene. En hypotese foreslår at de dannes gjennom oppgraving av vulkanske lagganger og at det overliggende materialet blåses ut eller integreres i laggangen. I motsetning til lignende formasjoner på jorden og Mars ligger de ikke på toppen av en skjoldvulkan, og de er normalt større med en gjennomsnittsdiameter på 41 km – den største er Loki Patera som er 202 km. Morfologi og fordeling antyder at de er strukturelt kontrollert; minst halvparten avgrenses av forkastninger eller fjell. De er ofte åsted for vulkanutbrudd, enten når lavastrømmer sprer seg over bunnen av pateraen, som ved et utbrudd ved Gish Bar Patera i 2001, eller i form av lavasjøer. Lavasjøene har en kontinuerlig veltet lavaskorpe, slik som Pele, eller en episodisk veltet skorpe, slike som Loki.
Lavastrømmer er et annet omfattende terreng. Magma strømmer på overflaten fra ventilen i bunn av pateraene eller fra sprekker på slettene og danner kunstige sammensatte lavastrømmer tilsvarende de ved Kīlauea på Hawaii. Bilder fra Galileo-sonden avslørte at mange store lavastrømmer, som Prometheus og Amirani, er dannet av små utbrudd av lavastrømmer på toppen av eldre strømmer. Større lavautbrudd er også observert. Forkanten av Prometheus flyttet seg 75–90 km mellom Voyager i 1979 og de første Galileo-observasjonene i 1996. Et stort utbrudd i 1997 produserte mer enn 3,500 km² med ny lava og oversvømte bunnen av tilstøtende Pillan Patera.
Analyser av Voyager-bilder førte til antagelsen at strømmene primært bestod av varierte forbindelser av smeltet svovel. Senere jordbaserte infrarøde studier og målinger fra Galileo indikerer at de består av basalt lava med mafisk til ultramafisk sammensetning. Hypotesene baseres på temperaturmålinger av Ios «varmepunkter», eller steder med termisk utstråling, som antyder temperaturer på minst 1,300 K og noen så høye som 1,600 K. De første estimatene antydet utbruddstemperaturer som nådde 2,000 K; dette var overestimater fordi varmemodellene var feilaktige.
Oppdagelsen av søyler ved vulkanene Pele og Loki var de første tegnene på at Io er geologisk aktiv. Søylene dannes når volatiler som svovel og svoveldioksid skytes opp fra vulkaner i hastigheter opp mot 1 km/s og danner paraplyformede skyer av gass og støv. Andre materialer i søylene er natrium, kalium og klor. Søylene synes å dannes på to måter; de største dannes når oppløst svovel- og svoveldioksidgass frigjøres fra utgytende magma fra vulkanske ventiler eller lavasjøer, og ofte dras pyroklastiske materialer med dem. De danner røde (fra kortkjedet svovel) og sorte (fra silikatpyroklastikk) avleiringer, og røde ringer som er større enn 1,000 km i diameter. Eksempler er Pele, Tvashtar og Dazhbog. En annen type oppstår når gjennomtrengende lavastrømmer fordamper den underliggende frosne svoveldioksiden og sender svovel mot himmelen. De danner ofte lyse, sirkulære avleiringer av svoveldioksid, er ofte mindre enn 100 km høye og er blant de lengstlevende søylene. Eksempler er Prometheus, Amirani og Masubi.
Fjell
Io har 100–150 fjell med gjennomsnittlig høyde på 6 km. Det høyeste er på 17,5 km. Fjellene er ofte store – gjennomsnittet er en lengde på 157 km – isolerte formasjoner uten tilsynelatende globale tektoniske mønstre uthevet, som er tilfelle på jorden. Den enorme topografien krever sammensetninger hovedsakelig av silikate bergarter, i motsetning til svovel. Nesten alle fjellene er tektoniske formasjoner, og ikke produsert av vulkansk aktivitet. De fleste skyldes kompresjonsbelastninger på bunnen av litosfæren som løfter og ofte velter deler av skorpen gjennom støtforkastninger. Kompresjonsbelastningene fører til at fjelldannelser er resultatet av subsidens fra kontinuerlig begraving av vulkanske materialer. Fjell dominerer områder med færre vulkaner og vice versa. Dette antyder storskalaregioner i litosfæren hvor kompresjon (støttende for fjelldannelse) og vidder (støtte for pateradannelse) dominerer. Lokalt berører imidlertid ofte fjellene og pateraene hverandre, noe som antyder at magmaen ofte utnytter forkasninger som oppstår under fjelldannelsen og kommer opp til overflaten.
Fjellene som stiger over de omkringliggende slettene, har varierte morfologier – høydedrag er de vanligste, og ligner store, flattoppede mesaer med robuste overflater. Andre fjell synes å være veltede blokker av skorpen med en liten skråning fra den tidligere flate overflaten, og en bratt bakke som består av tidligere materialer fra under overflaten som er blitt presset opp av kompresjonsbelastningen. Begge typene har ofte bratte sjiktlag langs en eller flere av kantene. En håndfull fjell synes å ha vulkansk opprinnelse, og ligner små skjoldvulkaner med bratte bakker (6–7°) nær en liten, sentral kaldera og slakke skråninger langs kantene. Vulkanfjellene er ofte mindre enn gjennomsnittsfjellene, med kun 1–2 km i høyde og 40–60 km i bredde. Andre skjoldvulkaner med mye slakkere skråninger er avledet fra morfologien til flere vulkaner hvor tynne strømmer stråler ut fra en sentral patera, slik som på Ra Patera.
Nesten alle fjellene synes å være i en fase av nedbrytning. Avleiringer fra store jordskred er vanlige ved foten av ionske fjell, og tyder på at massebevegelse er den primære formen for nedbrytning. Kamskjellformede kanter er vanlige blant mesaer og platåer, et resultat av uttapping av svoveldioksid fra skorpen som produserer svake soner langs fjellkantene.
Atmosfæren
Den tynne atmosfæren består hovedsakelig av svoveldioksid med mindre bestanddeler av svovelmonoksid, koksalt  og atomisk svovel og oksygen. Tettheten og temperaturene varierer betydelig med tid på dagen, breddegrad, vulkansk aktivitet og mengden av frost på overflaten. Det maksimale atmosfæriske trykket på overflaten går fra 3,3 til 3 pascal (Pa) eller 0,3 til 3 nbar, observert på halvkulen som vender bort fra Jupiter og langs ekvator, og midlertidig tidlig på kvelden, når temperaturen på overflatefrosten er høyest. Lokaliserte topper ved vulkansøyler er også observert, med trykk på 5–40 Pa (5–40 nbar). Trykket er lavest på nattsiden, hvor det faller til 0,1–1 Pa (0,0001–0,001 nbar). Temperaturen er lavest ved overflaten i lave høyder, hvor svoveldioksid er i damptrykk-likevekt med frost på overflaten, og øker til 1,800 K i større høyder, hvor den tynnere atmosfæren gjør det mulig med oppvarming fra plasma i Ios plasmatorus og fra Joule-varme fra Ios flukskanal. Det lave trykket begrenser effekten på overflaten. Et unntak er når svoveldioksid midlertidig omfordeles fra frostrike til frostfattige områder. Et annet unntak er når ringene av avleiringer fra søylene utvides av at materiale går inn igjen i den tykkere atmosfæren på dagsiden. Den tynne atmosfæren betyr at eventuelle landingssonder ikke trenger et skallignende varmeskjold, men må ha bremseraketter for å myklande. Et landingsfartøy må også tåle den sterke jovianske strålingen som en tykkere atmosfære ville ha dempet.
Gasser strippes av Jupiters magnetosfære, og forsvinner enten til den nøytrale skyen som omgir Io eller til Ios plasmatorus, en ring av ioniserte partikler som deler Ios bane, men som roterer med magnetosfæren til Jupiter. Omtrent et tonn med materialer forsvinner fra atmosfæren hvert sekund, og må kontinuerlig fornyes. Den mest dramatiske kilden til er de vulkanske søylene, som i gjennomsnitt pumper 104 kg med svoveldioksid inn i atmosfæren hvert sekund, selv om det meste kondenserer tilbake til overflaten. Mye av svoveldioksiden opprettholdes av soldreven sublimasjon av -frost på overflaten. Dagsiden av atmosfæren er i stor grad begrenset til innenfor 40° fra ekvator, hvor overflaten er varmest og de mest aktive vulkansøylene ligger.
En sublimasjonsdrevet atmosfære er også konsistent med at den er tettest over halvkulen som vender bort fra Jupiter hvor frossen er mest fraværende, og at den er tettest når Io er nærmest solen. Bidrag fra vulkansøyler er imidlertid nødvendige, siden de høyeste tetthetene er nær de vulkanske ventilene. Ettersom tettheten til svoveldioksiden er direkte knyttet til overflatetemperaturen, kollapser atmosfæren delvis om natten og når satellitten er i skyggen av Jupiter. Kollapsen begrenses av dannelsen av et diffusjonslag av svovelmonoksid i de laveste delene av atmosfæren, men atmosfæretrykket på nattsiden er to til fire størrelsesklasser mindre enn toppene like etter middagstid. Mindre bestanddeler som, , og  utledes enten direkte av vulkansk utgassing, fra fotolyse, eller kjemisk nedbryting forårsaket av ultrafiolett stråling fra solen, fra  eller utkasting av avleiringer på overflaten av ladde partikler fra Jupiters atmosfære.
Høyoppløselige bilder under en formørkelse avslørte en aurora-lignende glød, som skyldes stråling av ladde partikler fra Jupiter. Auroraer oppstår vanligvis nær magnetpoler, men Ios er mest lyssterk nær ekvator. Io mangler et iboende magnetfelt, og derfor treffer elektroner som ferdes langs Jupiters magnetfelt atmosfæren direkte. Elektroner kolliderer med atmosfæren og produserer de mest lyssterke auroraene hvor feltlinjene er tangente til satellitten (nær ekvator) siden gasskolonnene de passerer gjennom, er lengre der. Auroraer ved disse tangentpunktene er observert å rulle i skiftende retninger på Io, etterhvert som månen roterer rundt Jupiter. Auroraene ruller parallelt med Jupiters skrå magnetiske dipol. Det er også observert svakere auroraer fra oksygenatomer langs kanten av Io (den røde gløden på bildet), og sodiumatomer på nattsiden (den grønne gløden).
Observasjonshistorie
Den første rapporterte observasjonen av Io ble gjort av Galileo Galilei 7. januar 1610 ved bruk av refraktorteleskop med 20× forstørrelse ved Universitetet i Padova. Han kunne ikke skille Io fra Europa på grunn av den lave kraften i teleskopet, og registrerte dem som ett enkelt lyspunkt. Io og Europa ble observert som to separate punkter da Galilei observerte det jovianske systemet neste dag, 8. januar 1610. Datoen regnes som observasjonsdato for Europa av IAU. Oppdagelsen av de galileiske månene ble publisert i Galileos Sidereus Nuncius i mars 1610. I Mundus Jovialis (1614) hevdet Simon Marius å ha oppdaget månene i 1609, én uke før Galilei. Dette var likevel 29. desember 1609 i den julianske kalenderen, og 8. januar 1610 i den gregorianske kalenderen som Galilei brukte. Galilei publiserte arbeidene først, og er kreditert for oppdagelsene.
På 1800-tallet ble de galileiske månene brukt til bestemmelsen av lengdegrad, validering av Keplers lover for planetenes bevegelser og bestemmelsen av tiden som kreves for lyset å ferdes mellom Jupiter og jorden. Basert på efemeridene produsert av astronomen Giovanni Cassini og andre, utarbeidet Pierre-Simon Laplace en matematisk teori om de resonante banene til Io, Europa og Ganymedes. Resonansen ble senere funnet å ha en betydelig effekt på månenes geologi.
Bedre teleskoper avdekket storskalaformasjoner på overflaten. På 1890-tallet observerte Edward E. Barnard variasjoner i Ios lysstyrke mellom ekvator og polene. Han fastslo at dette skyldes forskjeller i farge og albedo, og ikke fordi Io var eggformet som William Pickering hevdet, eller var to separate legemer som han selv opprinnelig trodde. Senere teleskopiske observasjoner bekreftet Ios distinkte rødbrune polregioner og gulhvite ekvatorstriper.
Pioneer
Romsondene Pioneer 10 og Pioneer 11 passerte Io den 3. desember 1973 og 2. desember 1974. Radiosporing ga et forbedret anslag av massen, som sammen med bedre informasjon om størrelsen antydet at Io har høyest tetthet av de fire galileiske satellittene og er sammensatt primært av silikate bergarter snarere enn vannholdig is. Pioneer-sondene avslørte også en tynn atmosfære og et intenst strålingsbelte nær Ios bane. Kameraet ombord på Pioneer 11 tok det eneste gode bildet vi har av den nordlige polregionen. Planlagte nærbilder fra Pioneer 10 gikk tapt under det høye strålingsnivået.
Voyager
Tvillingsondene Voyager 1 og Voyager 2 passerte Io i 1979, og ga langt mer detaljerte bilder. Voyager 1 fløy forbi satellitten 5. mars 1979 i en avstand av 20,600 km, og avslørte et flerfarget landskap uten nedslagskratre. Bildene med høyest oppløsning viste en relativt ung overflate krydret med merkelig formede groper, fjell høyere enn Mount Everest og formasjoner som lignet på vulkanstrømmer.