cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark Twain
Dampbåtlos på Mississippi
I juli 1861 reiste Samuel Clemens vestover. Det var broren Orion som hadde bedt ham om å dra sammen med ham til Nevada; Orion Clemens hadde blitt utnevnt til «Secretary of the Nevada Territory». Lokket av Nevadas sølvfeber reiste Sam sammen med Orion med diligence fra Missouri til prærien i Nevada. På denne reisen fikk Sam for første gang møte indianere, og han opplevde flere episoder på veien. Mange av disse små eventyrene har funnet veien inn i noveller og bøker, spesielt i boken Roughing It.
Brødrene slo seg ned i Virginia City, og Samuel Clemens forsøkte seg først som gruvearbeider i sølvgruvene der. Det gikk ikke lang tid før han ga opp dette, og så begynte han å skrive for den lokale avisen Territorial Enterprise, med sin venn Dan DeQuille som sjef. Det var da han for første gang benyttet «Mark Twain» som pseudonym. Navnet Mark Twain var inspirert av tiden han jobbet som los på Mississippi, det var et uttrykk som ble brukt det var tilstrekkelig dypt (to favner) til at båter kunne seile.
Gjennombruddet
I 1865 slo Twain igjennom med novellen Jim Smiley og hans hoppende frosk. Den ble trykket i aviser over hele landet. Et år senere fikk Mark reise som reporter for den store avisen Sacramento Union til Sandwichøyene, nåværende Hawaii, for å skrive en reisereportasje derfra. Hans artikler ble så godt likt at han etter hjemkomsten ble berømt ved å reise rundt og holde forelesninger.
Etter å ha blitt ansatt av avisen Alta California for å fortsette med reisereportasjer kom Sam til New York i 1867, der han snart meldt seg på en dampbåtsreise til Europa og Det hellige land (bibelske Palestina). Hans beretninger fra disse reisene ble enormt populære blant almenheten, og ble etterhvert til hans første bok i 1869 En reise i den gamle verden. Det var også på disse reisene han møtte sin fremtidige svoger, Charles Langdon. Det sies at Langdon viste Sam et bilde av sin søster og at det var kjærlighet ved første blikk. I 1870 giftet Samuel L. Clemens seg med Olivia Langdon. De bosatte seg i Buffalo, New York, der Sam ble deleier, redaktør og skribent i dagsavisen Buffalo Express. Mens de bodde i Buffalo ble deres første barn, Langdon Clemens, født.
I 1873 konsentrerte Sam seg om samfunnskritikk og sammen med Charles Dudley Warner skrev han en roman som angrep den politiske korrupsjonen, storbedriftene og den amerikanske besettelsen med å bli rik. Et år etter utgivelsen av boken stod familiens nye hus klart, til en kostnad på 40,000 dollar.
I årene 1874–1891 bodde Sam og Olivia i Hartford. Det var nå Sam skrev sine mest kjente verker. Romaner som Tom Sawyer (1876) og Mississippi (1883) fanget hans barndom og livet rundt elva. Han fortsatte også å skrive samfunnskritiske bøker som The Prince and the Pauper (Prinsen og fattiggutten, 1882), som angrep klasseforskjellene, og En yankee ved kong Arthurs hoff (1889) som kritiserte undertrykkelse i almenhet.
I 1876 begynte han å skrive på sitt kanskje mest kjente verk Huckleberry Finn som kom ut i 1884. Boken er humoristisk i tonen, men inneholder en sviende samfunnskritikk. Huckleberry Finns var også den første boken som ble gitt ut på hans eget forlag Charles L. Webster Company. Forlaget ga også ut general Ulysses S. Grants memoarer, som dro inn mye penger.
Pengeproblemer
Sam var etter sin litterære framgang en velbeslått mann, men ble likevel slått konkurs etter dårlige investeringer i nye oppfinnelser. I et forsøk på å komme på rett kjøl økonomisk flyttet Sam og Olivia familien til Europa i 1891, men da forlaget gikk dukken i 1894 ble Sam tvunget til å dra ut på en verdensomspennende forelesningsturné for å tjene penger. I 1896 døde datteren Susy av hjernehinnebetennelse bare 24 år gammel, da hun besøkte hjemstedet i Hartford. Foreldrene maktet ikke å komme tilbake til stedet hun døde, og familien Clemens dro aldri til hjemmet i Hartford igjen.
I årene 1891–1900 reiste familien rundt i verden, og Sam så hvordan de europeiske regjeringene utnyttet de mindre landene, noe som beskrives i hans bok Following the Equator (1897). Boerkrigen i Sør-Afrika og bokseropprøret i Kina fyrte opp under hans vrede mot de europeiske landene og deres imperialistiske ambisjoner. Under den spansk-amerikanske og deretter den filippinsk-amerikanske krigen i 1898 vendte Sam sin vrede mot USAs regjering, og da han returnerte til USA erklærte han sitt standpunkt som antiimperialist.
I disse årene ble Sams litterære produksjon mørkere; den fokuserte på menneskelig smålighet og ondskap og stilte spørsmål ved menneskeligheten i mennesket. Mange kritikere i USA utpekte ham som en forræder, mange av hans tekster ble aldri publisert, og han begynte igjen å få dårlig med penger. Den mest kjente boken fra hans siste tid er nok The Mysterious Stranger. Den handler om Satan som besøker Jorden. Mark Twain tar i denne boken opp moral og etikk og «den fordømte menneskelige rasen».
Etter å ha bodd i New York i tre år flyttet Sam og Olivia til Italia, ettersom Olivia hadde blitt syk; året etter døde hun. Sam flyttet tilbake til New York og bodde der til han i 1908 flyttet til sitt siste hus i Redding i Connecticut. I 1909 døde Sams yngste datter etter et epileptisk anfall. Fire måneder senere, den 21. april 1910, døde Samuel Clemens, alias Mark Twain, i en alder av 74 år.
Ernest Hemingway sa en gang: "All amerikansk litteratur kommer fra en eneste bok av Mark Twain som heter Huckleberry Finn".
Trivia
Twain ble født 30. november 1835; bare to uker etter at Halleys komet passerte Solen. I sin biografi skriver Twain: «''I came in with Halley's comet in 1835. It's coming again next year (1910), and I expect to go out with it. The Almighty has said no doubt, 'Now here are these two unaccountable freaks; they came in together, they must go out together''.»- Twain døde 21. april 1910, dagen etter at Halleys komet passerte Solen neste gang. Filmen The Adventures of Mark Twain fra 1985 er inspirert av dette. Hans dødsdag blir ansett som et mysterium.
Lolland–Falsters stift
Lolland–Falsters stift er et stift som omfatter Lolland og Falster og hvis hovedkirke er Maribo domkirke. Stiftets biskop residerer imidlertid i Nykøbing Falster. Stiftet ble utskilt av Fyens stift i 1803 og er Danmarks minste stift.
Prostier nedlagt som del av kommunalreformen i 2007:
Paddington
Paddington er et område innenfor City of Westminster i det sentrale London. Stedet ble en del av Stor-London i 1965. Stedet er mest kjent for Paddington stasjon, som er en av Londons hovedjernbanestasjoner. Den er det første stedet i London mange tilreisende kommer til, ettersom Heathrow Express går dit. Stasjonen ble tegnet av ingeniøren Isambard Kingdom Brunel og åpnet i 1847. To andre kjente landemerker er St Mary's Hospital; og Paddington Green Police Station, den viktigste sikkerhetspolitistasjonen i Storbritannia.
Historie
De eldste bevarte referanser til Padington, historisk en del av grevskapet Middlesex, opptrer i dokumentasjon fra 900-tallet av påstått tilskudd av land til munkene ved Westminster av kong Edgar av England («den fredfylte») som bekreftet av erkebiskop Dunstan av Canterbury. Imidlertid er dokumentets opphav fra langt senere og er sannsynligvis blitt forfalsket etter den normanniske erobringen i 1066. Det er ingen omtale av stedet (eller Westbourne eller Knightsbridge) i Domesday Book av 1086. Det har vært mer rimelig å undres over om at en angelsaksisk var lokalisert rundt krysset av de nordlige og vestlige romerske veiene, tilsvarer Edgware Road (Watling Street) og Harrow Road og Uxbridge Road. Et mer pålitelig dokument fra 1100-tallet er sitert av presten Isaac Maddox (1697–1759) som slår fast at deler av landet ble eid av brødrene «Richard og William de Padinton».
De romerske veiene danner sognets nordøstlige og sørlige grenser fra Marble Arch: Watling Street (senere Edgware Road). Uxbridge Road var kjent på 1860-tallet i dette nabolaget som Bayswater Road. De var tollveier på det meste av 1700-tallet, før og etter demonteringen av de faste Tyburns galgetre ved dets kryss i 1759. Dette skjæringspunktet er nå kjent som Marble Arch. Ved 1801 ble dette området begynnelsen på en forbedret Harrow Road og en gren av Grand Junction-kanalen (Grand Union-kanalen), som fortsatt er værende.
Det ligger svært mange billige hoteller i området, noe som skyldes de mange turister som kommer til Paddington stasjon og ønsker et rimelig sted å overnatte i det sentrale London.
En gren av Grand Union-kanalen ender i Paddington.
De nærmeste undergrunnsstasjonene er Edgware Road, Lancaster Gate, Paddington stasjon og Warwick Avenue.
Personer fra Paddington
• Kriss Akabusi, friidrettsutøver, sprintløp
• Robert Baden-Powell, militæroffiser
• George Butterworth, komponist av klassisk musikk
• Joe Cole, fotballspiller
• Joan Collins, skuespiller
• Elvis Costello, rockemusiker
• Paul Eddington, skuespiller
• Les Ferdinand, fotballspiller
• Alan Johnson, politiker
• Rhona Mitra, skuespiller
• Alfred Molina, skuespiller
• George Osborne, politiker,
• William Page, historiker
• Seal, popmusiker
• David Suchet, skuespiller
• Kiefer Sutherland, skuespiller
• Emma Thompson, skuespiller
• Alan Turing, matematiker
Ragnvald Alfred Roscher Lund
Ragnvald Alfred Roscher Lund (født 24. februar 1899 i Oslo, død 23. oktober 1975) var en norsk offiser, spesielt kjent for sitt arbeid innen etterretning. Under andre verdenskrig var han sjef for etterretningsseksjonen ved Forsvarets overkommando i London.
Biografi
Fra februar 1942 var Lund sjef for FO II, etterretningsseksjonen ved det norske Forsvarets overkommando i London.
Lund gikk av som leder for FO II i 1946. Han ble da militærrådgiver for FNs første generalsekretær, nordmannen Trygve Lie. Da Folke Bernadotte ble FN sin fredsmegler i Palestina ble Lund Bernadottes midlertidige stabssjef. Etter at han ikke ble akseptert av Sovjetunionen som militærattache i Moskva arbeidet han i Forsvarsdepartementets transportkontor.
Lund var far til forfatteren Vera Henriksen.
Herculaisia melaleuca
Herculaisia melaleuca er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En nokså stor (30-42 millimeter), svart gullbasse. Pronotum har en bred stripe av lys (skittenhvit til gul) bestøvning på hver side, dekkvingene har et stort, skittenhvitt bestøvet felt i midten som ofte dekker mesteparten av vingeflaten. Hannen har et langt, båndformet, oppoverbøyd horn på snuten, dette er kløvet i spissen, forbeina er noe forlengede.
Utbredelse
Arten lever i Vietnam og det sørlige Kina.
Klostergata 24 (Moss)
Klostergata 24 har sin beliggenhet i Moss hvor formålet for adressen er bolig, etter reguleringsplanen i 2005. I dag er huset vernet etter BPL (Plan- og bygningsloven). Vernedatoen for huset var 2018-01-04. Det skjedde en ombygging av huset etter sefrakregistering i 1986. Klostergata fikk sitt navn siden den første delen av etappen fra Moss til Værne kloster i Rygge starter her. I tillegg var Klostergata tidligere en del en vei kalt Kongeveien. Denne veien strakte seg helt fra Oslo til København og var svært viktig for varetransport, spredning av nyheter og kulturimpulser. Denne gata som huset lå i var en tidligere håndverkergate. På grunn av den industrielle revolusjonen i Norge ble det en endring i arbeidsmønsteret. Dette resulterte i at mange flyttet fra bygda og inn til byen. Dette kan ha vært en grunn til at det ble etter hvert ble for eksempel to slakterforeninger i Moss by. I denne gata jobbet blant annet hele 8 personer i kolonial. Det vil si at i Klostergata ble det solgt varer som kom fra kolonier, som kaffe, tobakk og sukker. Dette viser at globale hendelser også hadde sitt preg på denne gata.
Historie
Klostergata 24 er anslått å ha blitt bygd rundt 1900, og da nærmere bestemt første kvartal. Det er bebyggelse på denne adressen i 1904, som man kan se på et kart over Moss. Bebyggelsen stemmer ikke overens med et kart fra 1914. Dette gir indikasjoner på at det første bygget enten har blitt revet for å bygge et nytt hus eller brent ned. Det som bygger opp teorien på førstnevnte er at i 1905-10 gjennomførte Moss kommune en kvartalsregulering av Skarmyra. Dette førte til at flere eldre bebyggelser ble sanert og ny bebyggelse ble bygget i gatene rundt Skarmyra og Klostergata. Huset er bygget i sveitserstil, og mange hus som ble bygget rundt denne tiden har denne stilen. Huset er lekterkledd, det vil si at et er store bol under og mindre over. Gatenummeret har ikke alltid vært lik på denne adressen. En gang etter omkring 1940-1950 ble nummeret endret fra 26 til 24. Det vil si at på gamle kart vil adressen være Klostergata 26.
I folketellinga i år 1910 står huset oppført som et "vaaningshus". I den kommunale folketellinga i år 1930 er bare gårdens eier oppført og ikke noe under "hustype".
Beboere
Fra folketellinga i 1910 finner vi at familien Texnæs bodde i huset, med to tjenestepiker. Hovedforsørgeren for familien var Karl H. Texnæs. Han var garveri-mester og eide en garverifortetning i klostergata 6. Han var gift med Karen Gundbjørg Texnæs, og sammen hadde dem barna Helle og Dordi Texnæs. Karl H. Texnæs skal ha vært en stormann i Moss. Han var både med i bystyret som viseordfører, og var en av grunnleggeren av Moss Motorbåtforening. I 1928 skal han ha kjøpt en lærfabrikk i Drøbak, hvor han og resten av hans familie da flyttet.
I 1928 var det, ifølge et panteregister, en tannlege Arne Arnesen som kjøpte huset for 25.000 kr. Et år seinere, i 1929, solgte han huset for 22.500 kr. I 1929 ble Europa hardt rammet av den økonomiske verdenskrisen, kjent som børskrakket i 1929. Det førte til nedgang i økonomien, som kan ha vært en grunn til at huset sank med 2.500 kr på to år.
Familien leide ut flere deler av huset. Sammen med Smerthu bodde ekteparet Per og Karin Trandem, som nylig hadde flyttet til Moss. Med Smerthu og Trandem bodde også Paul Kjellerø. Paul var ugift og arbeidet som ekspeditør for "Moss Droscheieres innkjøpslag". I den andre utleiedelen skal Ingerid Haralda Paulsen, som også var ugift ha bodd. Hun arbeidet som korkskjærerske for Helly Hansen. Hun hadde to år tidligere bodd i Klostergata 28, altså dagens nr. 26.
Dette huset har vært hjem til flere "store" og rike familier, i henholdsvis Texnæs og Smerthu. Begge hadde forretninger som de selv drev i denne gaten. I tillegg hadde Texnæs familien to tjenestepiker, som viser at denne familien hadde en sterk økonomi. Klostergata var kjent som en håndverkergate, men likevel så fantes det rike familier som bodde der. Mange som bodde i Klostergata hadde utdanning og eide egne forretninger.
Joris Ivens
Joris Ivens, egentlig George Henri Anton Ivens (født 18. november 1898 i Nijmegen, død 28. juni 1989 i Paris) var en nederlandsk filmskaper.
Ivens lagde fra 1928 og framover en mengde teknisk nyskapende dokumentarfilmer. På denne tiden grunnla han og sammen med blant andre Menno ter Braak De Nederlandsche Filmliga i Amsterdam. Dette var en organisasjon for filmskapere hvis virksomhet trakk en rekke filmskapere til Nederland. I denne forbindelsen ble Ivens kjent med internasjonale størrelser som Alberto Cavalcanti, René Clair, Sergei Eisenstein, Vsevolod Pudovkin og Dziga Vertov.
Etter tidige eksperimentfilmer som Broen (1928) og Regen (1929) gikk han snart over till å lage politiske dokumentarer, ofte med sterk sosialistisk patos. Blant de første av hans politiske filmer var Heltenes sang (1932), en hyllest til Sovjetunionen, og Misère au Borinage (1933), som skildrer en gruvestreik i belgiske Borinage. Han lagde også filmer om den spanske borgerkrigen, Kina og Kuba etter revolusjonen, samt om Vietnamkrigen. Hans siste film var langfilmen En historie om vinden (1988).
Ivens gav i 1969 ut boken The Camera and I.
Apeks
Apeks er en norsk profesjonell e-sportorganisasjon etablert i 2017. Apeks har lag innenfor CS:GO, Rebels, Valorant og Fortnite.
Gabriella Paruzzi
Gabriella Paruzzi (født 21. juni 1969 i Udine) er en italiensk langrennsløper.
Karriere
Gabriella Paruzzi vant gull på 30 km klassisk under OL 2002 i Salt Lake City. I tillegg har hun tre OL-bronser med det italienske stafettlaget fra 1992, 1994 og 1998.
Hun har i tillegg fem stafettmedaljer fra verdensmesterskap: Sølv i 1991, 1993 og 1999 og bronse i 2001 og 2005.
Sesongen 2003/04 gikk hun til topps i verdenscupen sammenlagt. I 2004 vant hun Marcialonga.
Sammenlagtplasseringer
* distansecupen var delt mellom langdistanse og mellomdistanse
Vitaliano Masotti
Han deltok i «Ekstralekene» 1906 i Athen, og var med på det italienske laget som vant bronse i lagkonkurransen. Norge vant denne konkurransen, foran Danmark.
Liste over Sogn og Fjordanes fylkesmenn
Liste over Sogn og Fjordanes fylkesmenn omfatter også amtmenn i Nordre Bergenhus amt. Begrepene fylke og fylkesmann erstattet amt og amtmann 1. januar 1919.
Mickey Mantle
Mickey Charles Mantle (født 20. oktober 1931 i Spavinaw i Mayes County i Oklahoma, død 13. august 1995 i Dallas i Texas) var en amerikansk baseballspiller som debuterte i 1951 for New York Yankees. Han ble tatt inn i The National Baseball Hall of Fame i 1974. Han pensjonerte seg som baseballspiller i 1968 etter 17 år som aktiv spiller.
Han spilte for New York Yankees gjennom hele sin karriere og vant tre American League MVP-titler. Han står for rekordene for flest World Series home runs. Den 16. januar 1961 ble Mantle den høyest betalte baseballspilleren i New York Yankees ved å signere en kontrakt som var verdt 75 000 dollar.
Sümmern
Sümmern ligger i kommunen Iserlohn i Sauerland i Märkischer Kreis Regierungsbezirk Arnsberg i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen.
Viking Fotballklubb i 1996
Eliteserien
{|
MS «Sveasund»
MS «Sveasund», tidligere MS «With Junior» og MS «Feed Tromsø», er et lasteskip bygget i 1998 ved Vaagland Båtbyggeri som byggenummer 127. Skipet var på denne tiden båtbyggeriets største bygg. I 2021 eies skipet av Eidshaug Rederi AS. .
Skipet ble først overlevert til Egil Ulvan Rederi 6. mai 1998, opprinnelig bygget som stykkgodsskip / pallefrakter. Skipet ble på denne tiden omtalt som det mest moderne stykkgodsskipet langs kysten. I 2009 ble skipet kjøpt av Feed Tromsø AS. Det ble bygget om til fôrbåt ved Kvernhusvik Skipsverft på Hitra. Denne ombyggingen tok 2 måneder og ble ferdigstilt 12. november 2009. Fartøyet fraktet laksefôr i sekker til fiskeoppdrett i Nord-Norge på oppdrag fra Ewos, med en lastekapasitet på rundt 1700 tonn fiskefôr. I 2020 ble skipet på nytt solgt. Denne gangen til Eidshaug Rederi AS. Skipet fikk sitt nåværende navn, MS «Sveasund».
Tekniske data
MS «Sveasund» har en lengde på 59,9 meter og en bredde på 13 meter. Fartøyet er utstyrt med en MAK 6M 20 motor. Dette gir skipet en servicefart på 10 knop. Skipet er utstyrt med to kraner, én som løfter 20 tonn med en rekkevidde på 22 meter, og én som løfter 40 tonn med en rekkevidde på 10 meter. Til lasting av paller er skipet utstyrt med sideport kombinert med to palleheiser som løfter 4,2 tonn hver. Til håndtering av paller har skipet fem gaffeltrucker.
Eurovision Song Contest 1957
Eurovision Song Contest 1957 var den andre utgaven av Eurovision Song Contest, Den europeiske kringkastingsunions (EBU) årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemsland. Finalen ble arrangert i Frankfurt am Main i Vest-Tyskland søndag 3. mars 1957, og programleder var Anaid Iplicjian. Som året før var konkurransen først og fremst et radioprogram, siden fjernsyn fremdeles ikke var særlig utbredt i Europa.
Deltakerantallet steg fra syv til ti land, siden Danmark, Storbritannia og Østerrike gjorde sin debut. Dette året ble det innført en rekke nye regler fra den første utgaven: hvert land deltok kun med ett bidrag, og bidraget kunne fremføres av en solist eller duo. Også avstemningssystemet ble endret fundamentalt; hvert deltakerland hadde nå en jury på ti personer som hver ga ett poeng til sin favorittmelodi. Jurymedlemmene kunne heller ikke stemme på sitt eget lands bidrag. Poenggivningen var dette året offentlig, og poengene ble lest opp under sendingen, land for land over telefon. Underveis i avstemningen ble poengene ført opp på en poengtavle, slik at seerne og lytterne kunne følge med.
Nederland fikk sin første seier, da Corry Brokken vant klart med låten «Net als toen». Frankrike ble nummer to, mens debutanten Danmark fikk en tredjeplass med «Skibet skal sejle i nat». Luxembourg og vertslandet Tyskland delte fjerdeplassen.
Bakgrunn
Konkurransen ble holdt i Vest-Tyskland, til tross for at Sveits vant året før. Sedvanen hvor fjorårets vinner påtar seg arrangementet, var ikke etablert på dette tidspunktet. I stedet var det meningen at arrangementet skulle gå på rundgang mellom landene, men ettersom stadig flere land meldte seg på konkurransen, ble en slik ordning upraktisk. Vinnerlandet Sveits ble likevel tilbudt arrangementet, men takket nei etter å ha arrangert i 1956. I stedet påtok tyske Hessischer Rundfunk (HR) seg arrangørjobben og la sendingen til Hessischer Rundfunks radiokonsertsal i Frankfurt am Main. Finalen ble avholdt søndag 3. mars, den tidligste datoen i konkurransens historie.
Format
Dette året ble det innført flere regler og ordninger som fortsatt er gjeldende den dag i dag. Hvert land fikk fra nå av bare delta med ett bidrag hver – i 1956 hadde hvert av de syv deltakerlandene stilt med to sanger.
Inspirert av den britiske sangkonkurransen Festival of British Popular Songs innførte EBU nå en offentlig og transparent avstemning. Hvert land hadde en jury bestående av ti medlemmer, der det enkelte jurymedlem ga ett poeng til sangen vedkommende likte best. I motsetning til fjoråret kunne ikke jurymedlemmene stemme på bidraget fra sitt eget land. Denne praksisen gjelder fortsatt i konkurrasen.
Resultatet fra stemmegivningen ble offentliggjort ved at programlederen kalte opp juryene i tur og orden ble via telefon. En juryleder leste deretter opp sitt lands stemmer på direkten, og poengene ble fortløpende ført opp på en manuell poengtavle.
Reglene antydet at hvert lands bidragene ikke burde overskride tre minutter. Til tross for dette var det stort sprik i lengden på de forskjellige landenes bidrag. Ytterpunktene var det italienske og britiske bidraget: Det italienske bidraget varte 5 minutter og 9 sekunder, Storbritannias i 1 minutt og 52 sekunder. Italia ble likevel ikke diskvalifisert, til tross for sterke protester.
Deltakende land og bidrag
Ti land deltok i konkurransen: I tillegg til de syv landene som deltok i 1956, sluttet Danmark, Storbritannia og Østerrike seg til konkurransen for første gang.
Norden debuterer
Danmark var det første av de nordiske landene til å delta i konkurransen. Og Birthe Wilke og Gustav Winckler sang Danmark inn til en tredjeplass med «Skibet skal sejle i nat». Sangen er en kjærlighetsballade, hvor sangerne skilles før én av dem foretar en sjøreise på skipet som nevnes i teksten. Sangen ble særlig kjent for kysset som duoen utveksler på slutten av fremførelsen – det lengste scenekysset i konkurransens historie. Kysset ble ekstra langt fordi en scenearbeider glemte å signalisere til duoen at de skulle slutte.
Deltakere
Oversikt over bidrag, artist, låtskrivere, tekstens språk og oversettelse på norsk. Tabellen er sortert i alfabetisk rekkefølge etter deltakerland.
Sendingen
Sendingen startet med bilder av orkesteret, Hessischer Rundfunks store danseorkester, under ledelse av Willy Berking. Orkesteret var plassert på venstre scenekant, sett fra salen. Deretter panorerte kameraet til midten av scenen, der det for anledningen var bygget en stor trapp. Til høyre for trappen var det en liten scene der artistene opptrådte. Bak artistene var en lyreformet liten scenevegg som hadde ulike bakgrunnsbilder etter temaet til sangen som ble fremført. For eksempel var det et bilde av brostein under Belgias bidrag, «Straatdeuntje» (gatemelodi).
Programleder Anaïd Iplicjian kom ned trappen og holdt deretter en kort introduksjon på tysk. Deretter startet gjennomgangen av de ti bidragene. Rekkefølgen var blitt avgjort ved loddtrekning dagen før. Belgia åpnet, mens fjorårsvinner Sveits og Lys Assia avsluttet.
Avstemningen
Etter at alle land hadde fremført bidragene sine, startet avstemningen umiddelbart. På den ene siden av scenen var det satt opp et stort europakart med de ti deltakerlandene markert. Hver hovedstad var merket med en lampe som blinket når det aktuelle landet ble kalt opp for å avgi stemmer. Mens programleder Iplicjian forklarte hvordan avstemningen skulle gjennomføres, kunne seerne og lytterne se og høre scenearbeidere som febrilsk rigget til et telefonbord foran kartet. Deretter satte programlederen og assistenten, bare omtalt som «Fru Damm», seg ned og kalte opp juryene i motsatt rekkefølge av deltakerrekkefølgen.
Avstemningen var preget av dårlig og svak lyd samt flere tekniske forstyrrelser. Flere av landene, blant andre Italia, Nederland og Sveits, avga stemmene sine på tysk. Andre land avga poeng på fransk eller engelsk. Fra 1958 måtte alle stemmer avleveres på enten engelsk eller fransk.
Nederland tok ledelsen fra starten av etter å ha fått 7 stemmer fra Sveits. Deretter fulgte flere høye stemmer fra de to neste juryene Danmark og Frankrike. Da tre av ti juryer hadde stemt, ledet Nederland med 14 stemmer, mot Tysklands 6. Nederland fikk stemmer fra alle land og avsluttet med 31 stemmer, nesten dobbelt så mange som andreplassen Frankrike med 17 stemmer.
Deretter kom HRs direktør Eberhard Beckmann på scenen og overrakte medaljer til vinnerartisten Corry Brokken og låtskriverne Guus Jansen og Willy van Hemert. Deretter fremførte Brokken «Net als toen» om igjen, akkompagnert av Sem Nijveen på fiolin. Dolf van der Linden dirigerte orkesteret for Nederland.
Resultat
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet i samme rekkefølge som landene stemte i.
Dirigenter
Mens Willy Berking var sjefdirigent, hadde flere av landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng over telefon på engelsk eller fransk. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen.
Kommentatorer og kringkastere
Alle deltakerlandene overførte finalen direkte og de fleste hadde egne kommentatorer. Under er en oversikt over kjente kommentatorer under Eurovision Song Contest 1957.
Kommentatorer og overføringer i ikke-deltakende land
Sendingen kunne også overføres av ikke-deltakende EBU-medlemmer, og både Monaco og Sverige overførte sendingen.
Morten Jørgensen og Spekkhoggerne
Morten Jørgensen og Spekkhoggerne som fulgte etter danskebåten uten å røre spyet som rant fra ripa, vanligvis bare Morten Jørgensen og Spekkhoggerne, var et norsk rockeband som ble etablert i 1988.
Med tidligere medlemmer fra blant annet The Cut og Liliedugg gav Spekkhoggerne ut singelen Jeg drømmer om en natt med Kaci Kullmann Five på valgdagen 11. september 1989. Singlen gikk inn på Dagbladets singel-liste og på Norsktoppen (NRK) og solgte 1700 eksemplarer. Debutalbumet Psykedelisk utviklingshemmet utkom senere samme år og lå tre uker på Dagbladets LP-liste med #35 som høyeste plassering.
Bandet ble oppløst i 1991.
Kontroverser
Da Spekkhoggerne ga ut Jeg drømmer om en natt med Kaci Kullmann Five gikk den daværende handelsministeren hardt ut i avisa Søndag/Søndag: «-Jeg drømmer i hvert fall ikke om en natt med spekkhoggerne, raser Kaci Kullmann Five. (…) - Mitt privatliv vil jeg ha i fred.» I TV3-programmet I kveld med Robert Aschberg spilte programleder Aschberg sangen på direkten for Five, som var gjest i programmet, til stor munterhet for publikum.
Nyutgivelse
I 2016 ble Psykedelisk utviklingshemmet digitalt gjenutgitt på Bangles & Brass Records etter at plata hadde oppnådd ny popularitet etter årtusenskiftet. Per oktober 2016, 25 år etter at bandet ble oppløst, har Morten Jørgensen og Spekkhoggerne til sammen 125 000 visninger på YouTube.
when the waterhole is under attack:
the bed aaahhhhhhhhhhhh
VM i friidrett 2013 – Tresteg kvinner
Øvelsen Tresteg damer ved VM i friidrett 2013 ble avholdt på Luzjniki stadion i Moskva 13. august (kvalifisering) og 15. august (finale).
Norge var ikke representert i øvelsen.
Kvalifisering
Kvalifisering: Utøverne som klarte direktekvalifiseringskravet på 14,30 m (Q) eller utøvere blant de 12 beste utøverne (q) fikk videre til final.
Finale
Finalen ble avholdt fra kl 19.40.
Firedagers i Dunkerque 2023
Firedagers i Dunkerque 2023 var et sykkelritt i Frankrike med oppstart 16. mai 2023 og målgang 21. mai 2023. Rittet var for mannlige, profesjonelle syklister, og var en del av UCI ProSeries 2023.
Rittet ble vunnet av Romain Grégoire.
Elvis Live
Elvis Live er et konsertalbum med Elvis Presley, utgitt i 2006.
Rankin Inlet
Rankin Inlet (inuktitut: ᑲᖏᕿᓂᖅ) er regionsentret og største by i regionen Kivalliq i Canada. Tettstedet hadde 2 842 innbyggere i 2016.
Bärbel Jungmeier
Bärbel Jungmeier (født 8. juli 1975) er en østerriksk terrengsyklist.
Onkel Tuka
Onkel Tuka er et band fra Halden. Bandet har gitt ut ti album og fikk Spellemannprisen 2011 i klassen country for albumet ''Hvit honning.
Boldbaatar Bold-Erdene
Boldbaatar Bold-Erdene (født 23. juni 1983) er en mongolsk terrengsyklist.
Hachen
Hachen er en Ortsteil i bykommunen i Sundern i Sauerland i Hochsauerlandkreis Regierungsbezirk Arnsberg i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen.
Hachen var tidligere en selvstendig kommune. Den ble delt og innlemmet i Sundern den 1. januar 1975.
Sørdalselva (Åfjord)
Sørdalselva er et vassdrag i Sørdalen som renner fra Haravatnet mot sørvest via Storvatnet ut i Mørrefjorden ved Arnvika i Åfjord kommune. Bare en delstrekning ovenfor Litlvatnet har navnet Sørdalselva.
Storvatnet er regulert som magasin for Mørre kraftverk (13,6 MW), dette ligger langs en 3883 m lang tunnel mellom vatnet og Mørrefjorden. Breivold kraftverk (1 MW) nytter sideelva Kvernelva.
Von der Leyen-kommisjonen
Von der Leyen-kommisjonen er den femtende europakommisjon siden 1967, og ledes av president Ursula von der Leyen. Den etterfulgte Jean-Claude Junckers kommisjon. Kommisjonen ble valgt for perioden 2019 til 2024, med tiltredelsesdato 1. desember 2019.
Valget av kommisjonspresidenten
Europaparlamentet valgte 16. juli 2019 Ursula von der Leyen som president for Europakommisjonen. Ved avstemningen deltok 733 parlamentsmedlemmer, hvorav 383 stemte for og 327 mot. 22 medlemmer avstod fra å stemme, og én stemme var ugyldig.
Daniel Quinn
Daniel Quinn (født 11. oktober 1935 i Omaha i Nebraska, død 17. februar 2018 i Houston i Texas) var en amerikansk forfatter, kjent blant annet for hans bok Ishmael (1992), en roman som undersøker oldtidens myter, og som han vant den litterære prisen Turner Tomorrow Fellowship Award for i 1991.
Von der Leyen-kommisjonen
Utvelgelse av europakommissærene
Von der Leyen presenterte i september 2019 sitt første forslag til europakommissærer. Kommisjonen var planlagt å tiltre 1. november 2019, men etter at flere av de foreslåtte kommissærene ble underkjent i Europaparlamentets organer og erstattet med nye, gikk prosessen over tiden. Sylvie Goulard, Frankrike,, Romania og Laszlo Trocsanyi, Ungarn ble alle nedstemt i Europaparlamentets organer. Etter av nye kandidater hadde vært igjennom den samme prosessen, ble Europaparlamentets president David Sassoli og lederne for de politiske gruppene, 21. november 2019 enige om at høringsprosessen var ferdig.
Daniel Quinn
Biografi
Daniel Quinn studerte ved de amerikanske universitetene Saint Louis University og Loyola University Chicago, foruten også Universitetet i Wien. Han mottok bachelorgraden i engelsk, summa cum laude, i 1957.
Von der Leyen-kommisjonen
Oppnevnelse og godkjennelse
Kommisjonen ble oppnevnt av Det europeiske råd 25. november 2019. Deretter godkjente Europaparlamentet kommisjonen i en avstemning 27. november 2019. Det deltok ved avstemingen 707 medlemmer av parlamentet, og kommisjonen ble godkjent med 461 mot 157 stemmer. Av de fremmøtte avsto 87 fra å stemme. Kommisjonens tiltredelsesdato var satt til 1. desember 2019.
Daniel Quinn
Biografi
I 1975 avsluttet han sin karriere som utgiver for å bli frilansforfatter. Quinn er best kjent for sin roman Ishmael (1992), som han vant Turner Tomorrow Fellowship Award for i 1991. Denne prisen ble etablert for å oppmuntre forfattere til å søke «kreative og positive løsninger på globale problemer». Ishmael er den første i en trilogi som omfatter The Story of B, og My Ishmael. Filmen Instinct (1999) med Anthony Hopkins og Cuba Gooding, Jr. er delvis basert på denne fortellingen.
Von der Leyen-kommisjonen
Politiske retningslinjer
Kommisjonspresident Ursula von der Leyen presenterte seks retningslinjer for sitt arbeid i perioden. En europeisk grønn «deal», en økonomi som tar hensyn til menneskene, et Europa som er rustet for en digital tidsalder, et vern om europeisk levemåte, et sterkt Europa i verden og ny satsing på demokratiene i Europa.
Daniel Quinn
Biografi
Ishmael og dens oppfølgere ga økende berømmelse for Quinn utover 1990-tallet, og ble en velkjent forfatter innenfor bestemte segmenter av miljøbevegelsen, anarkistbevegelsen og blant anarko-primitivistene. Quinn har reist i omfattende grad for å forelest og diskutere sine bøker.
Mens responsen på Ishmael var hovedsakelig positiv har Quinn fått en god del strid rundt sin påstand at ettersom befolkningsvekst er en funksjon av mattilgang vil matvarehjelp til fattige nasjoner dramatisk forverre en massiv krise relatert til befolkningsøkning og miljø.
Det har blitt hevdet at hans argument er en modifisert versjon av Thomas Malthus, skjønt Quinn hevder at problemet er ikke mangel på mat, men at tilgang på mat ikke går til å fø på de som sulter. Han foreslår at den nåværende befolkningsveksten er uholdbar både for mennesker og andre levende arter, og at tilsynelatende velvillig politikk vil nå skape masseødelegger i et vidt perspektiv. Som bevis for dette peker han på utryddelsen av 200 arter om dagen ved menneskelige handlinger. Quinn har også foreslått at den lave fødselsraten i utviklingsland er irrelevant som motbevis for hans tese ettersom den voksende matproduksjonen i utviklingsland er hva som øker befolkningsveksten i den tredje verden.
Quinn har gjentatte ganger hevdet i sine bøker at han snakker om befolkningen som i helhet, og ikke en kunstig underavdeling som eksempelvis Østerrike. Hans argument er enkelt: mer mat betyr flere mennesker. Ikke nødvendigvis flere mennesker i eksempelvis Finland, men hvor enn ekstra mat i Finland går. Hans argument støtter seg på det fysiske fakta at jo mer mat som blir spist omsette større befolkningsmasser. Han hevder spesielt at sult i problemområder er ikke nødvendigvis betinget av at ekstra mennesker er flyttet til områder som kan fø på dem. Han motsetter seg matvarehjelp for at det ganske enkelt opprettholder en uholdbar eller ikke bærekraftig befolkningsvekst.
Quinns bok Tales of Adam ble utgitt i 2005 etter en lang konkurs-strid med hans opprinnelige utgiver. Boken er formet som et perspektiv fra animists (åndedyrker) øyne i syv noveller.
Von der Leyen-kommisjonen
Tidligere kommissærer
(2019-2020)
Brachyspathus
Brachyspathus er en utdødd slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae). Slekten er beskrevet fra eocen-tiden (ca. 37-33 millioner år før nåtid) i Colorado i USA.
Utseende
En middelsstor (ca. 13 millimeter) praktbille.
Utbredelse
Slekten ble beskrevet basert på et eksemplar fra Florissant i Colorado.
Kinas riksvei 101
Kinas riksvei 101 fører fra Beijing til Shenyang i provinsen Liaoning. Den er 909 km lang. Den begynner ved der den gamle byporten Dongzhimen stod.
Harald Schumacher
Harald Anton «Toni» Schumacher (født 6. mars 1954 i Düren, Vest-Tyskland) er en tidligere tysk fotballspiller og fotballtrener.
Han var målvakt på og for det meste i 1. FC Köln. Han ble europamester i EM i 1980, og fikk sølv både i VM i 1982 og VM i 1986.
Klubbkarriere
18 år gammel ble han tatt opp i Köln, og han ble der i 15 år. I denne perioden vant han Bundesliga en gang og cupen tre ganger. Han ble kåret til årets spiller i 1984 og 1986. Året etterpå byttet han klubb til rivalene Schalke 04, der han bare ble i en sesong. Han dro deretter til Fenerbahçe SK i Turkcell Süper Lig i 1988, og vant allerede i 1989 serien med laget. Han ble til 1991, da han dro til FC Bayern München, der han spilte i en sesong før han la opp. Han gjorde også et comeback for Borussia Dortmund på en kamp, den siste, som gjorde at han ble seriemester med laget i 1995-1996-sesongen.
Landslag
Schumacher var Vest-Tysklands førstemålvakt fra 1979 til 1986. Han spilte alle kampene i EM i 1980, og slapp inn tre mål på fire kamper, to av dem på straffespark. Det ble også sølv i VM i 1982 og VM i 1986, da som kaptein. Han var også førstemålvakt i Vest-Tysklands noe mindre heldige EM i 1984.
VM-semifinalen 1982
På tross av en lang og tro karriere i klubben og EM-gull, er Harald Schumacher sannsynligvis mest kjent for semifinalen mot i 1982. Michel Platini frispilte Patrick Battiston, og Schumacher gikk ut for å ta ballen. De to kolliderte i hverandre, og Battiston fikk tenner slått ut, ble rammet av hjernerystelse og lå i koma. I ettertid regnes Schumachers fremferd som relativt brutal. Det ble imidlertid ikke dømt frispark i situasjonen, og Schumacher tok relativt raskt utspark rett etter at Battiston var båret ut. Kampen endte 3-3, og gikk til straffesparkkonkurranse, som Vest-Tyskland vant etter redning av Schumacher.
En fransk avis kåret etter en spørreundersøkelse Schumacher til tidenes mest forhatte tysker. Adolf Hitler kom på andreplass.
Udo Kießling
Udo Kießling (født 21. mai 1955) er en tysk tidligere ishockeyspiller.
Hemskilen dyrefredningsområde
Hemskilen dyrefredningsområde og naturreservat er et regionalt verdifullt beite- og oppvekstområde for vannfugler i hekkesesongen, og rasteplass og hvileområde for ender, vadefugler, gjess og spurvefugler på trekk.
Verneområdet ligger dels i Sandefjord, dels i Larvik kommune, like innenfor Storøya. Hemskilen er et langgrunt brakkvannsdelta. Hemskilen naturreservat ble opprettet i 1981, og består i stor grad av vannarealer og mudderflater.
Hemskilen fuglefredningsområde ble opprettet i 2009, som en buffer rundt Hemskilen naturreservat. I fuglefredningsområdet er all jakt forbudt.
Elvis – Ultimate Gospel
Elvis – Ultimate Gospel er et samlealbum med Elvis Presley, utgitt i 2007.
Svømming under VM i svømmesport 2022 – 100 meter butterfly menn
100 meter butterfly menn er en svømmeøvelse som blir arrangert under VM i svømming 2022 i Budapest i Ungarn 23. og 24. juni 2022.
Forsøksheat
Forsøksheatene startet 23. juni klokken 09:00.
Semifinaler
Semifinalene startet 23. juni klokken 18:10.
Finale
Finalen fant sted 23. juni klokken 18:44.
Boštjan Pahovnik
Boštjan Pahovnik (født 8. juni 1984) er en slovensk terrengsyklist.
York Factory
York Factory var en bosetning og en handelstasjon beliggende på sydvestsiden av Hudsonbukta i det nordvestre Manitoba, Canada, ved munningen av Hayes River om lag 200 km. syd sydøst av Churchill. Bosetningen var hovedkvarteret til Hudson's Bay Companys nordlige avdeling fra 1821 til 1873. Det fortsatte å operere som en handelstsjon i over 270 år frem til 1957 da Hudsons stengte det.
Historie
Gjennom 1600-tallet og sent på 1800-tallet var York Factory og dets forgjenger en sentral base for Hudson's Bay Company's (HBC)'s kontroll med pelshandelen og andre forretninger i Rupert's Land og det enorme territoret som omfattet hele nedbørsområdet til Hudson Bay, det som nå danner mye av Canada.
Dette historiske stedet er nå bemannet av det canadiske parkvesen Parks Canada fra juni til september. Arkeologiske utgravninger fra 1700-tallets "octagon" har pågått siden 1991.
Asker tennishall
Asker tennishall inngår i Risenga idrettspark og åpnet 23. september 1990. Hallen har fire teppebelagte (velour) tennisbaner. Hallen eies av Asker Tennisklubb som også har et uteanlegg med ni grusbaner på Nedre Bleiker, et par hundre meter fra tennishallen.
Madecosorius
Madecosorius er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små (ca. 2 millimeter), slanke, rødbrune til svarte kortvinger med reduserte, ganske små fasettøyne. De minner overflatisk om medlemmene i underfamilien Leptotyphlinae.
Utbredelse
Gruppen forekommer i Afrika.
Erich Kühnhackl
Erich Kühnhackl (født 17. oktober 1950) er en tysk tidligere ishockeyspiller.
Storhornfugl
Storhornfugl (Buceros bicornis) er en monotypisk art i slekten Buceros, som teller fire arter (noen regner kun tre). Slekten inngår i underfamilien av neshornfugler (Bucerotinae), som er én av to underfamilier i hornfuglfamilien (Bucerotidae). Arten er utbredt i deler av India og Sørøst-Asia og listes som nær truet på IUCNs rødliste. Den står også oppført på CITES liste I, som omfatter de mest truede artene i verden og handel stort sett er forbudt.
Storhornfugl er svært nært beslektet med neshornfugl (B. rhinoceros), som den også hybridiserer med, både vilt og i fangenskap.
Etymologi
Det vitenskapelige navnet på arten består av slektsnavnet Buceros og artsnavnet bicornis. Buceros betyr med horn som en okse og er videre forklart under beskrivelsen av slekten. Artsnavnet bestyr to-hornet og stammer fra latin. Det er sammensatt av forstavelsen bi (to - 2), via bis (dobbel eller to ganger), og endingen cornum eller corni (horn).
Taksonomi
Fugler fra det asiatiske fastlandet har blitt forsøkt skilt ut som en egen underart, under betegnelsen homrai og med basis i å være fysisk større, men variasjonen synes klinal. Populasjonen i Sørvest-India har blitt beskrevet som en egen underart, under betegnelsen cavatus, men den lar seg vanskelig skille fra populasjonen i nord. Ingen av dem har derfor fått aksept og arten betraktes som monotypisk.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Kemp (2016). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Ikke alle arter har blitt navngitt på norsk.
Biologi
Storhornfugl måler omkring 95–105 cm. Hannen veier cirka 2 600–3 400 g og hunnen cirka 2 155–3 350 g. Fjærdrakten er sort og hvit (pied), men deler av det hvite farges av blek gul-oransje av oljen i gumpkjertelen. Det enorme nebbet er blekgult og har prominent flat hjelm på overnebbet, som hos hannen ender i en dobbel spiss (to-hornet) i fronten. Hjelmen er mørkere farget enn resten av nebbet. Hodet har sort rand nærmest nebbet og er hvitt bakover og nedover halsen. Stjerten er hvit med et sort tverrbånd på midten. Hunnen har mindre prominent hjelm som ikke er to-hornet.
Arten er utpreget trelevende og er stort sett bare utbredt i større områder med eviggrønn skog, i høyder opp mot 2 200 moh. Fuglene vil imidlertid fly over åpne områder mellom skogområder med eviggrønn skog.
Storhornfugler jakter mat i trekronene og eter hovedsakelig frukt, og dietten kan bestå av opp mot 73 prosent fiken. Ellers eter de også større insekter og leddyr, samt et utvalg av mindre reptiler, fugler og små pattedyr. I noen tilfeller vil arten også hente mat fra bakken, helst nedfallsfrukt. De eter helst i par, men kan av og til utenfor hekketiden samle seg i grupper på opp mot 200 individer.
Arten hekker i januar–april i hele utbredelsesområdet. Parene er monogame og territoriale. Redet legges til naturlige huler i store trær (typisk av sorten Dipterocarpus eller Syzygium), normalt cirka 8–35 m over bakken. Av og til kan også regnet legges til naturlige hulrom i kalksteinsklipper. Åpningen til hulen er som regel slisseformet, og den tettes igjen av begge. Hunnen legger typisk to egg (1–4), som hun legger med et intervall på 4–5 dager. Inkubasjonstiden er cirka 38–40 dager, og kyllingene veier cirka 45–50 g da de klekkes. Hannen mater hunnen mens hun ruger og både henne og kyllingene fra dem klekkes. Hun bryter opp forseglingen av åpningen til hulen når den største kyllingen er omkring 14–59 dager gammel, og i god tid før noen av dem har blitt flygedyktige. Flygedyktige blir dem først etter cirka 72–96 dager. Hunnen forlater redet noen dager før kyllingene, etter å ha vært forseglet i hulen i omkring fire måneder.
Konstantin Korsjunov
Konstantin Korsjunov (russisk: Константин Коршунов, født 8. juli 1998) er en russisk aker, som har sølv i stafett og bronse i dobbel fra Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer som fremste internasjonale meritter.
Han har drevet med aking siden 2010.
Idrettskarriere
Korsjunov deltok i verdenscupen i aking for ungdom 2014/15, der han vant dobbel sammen med Vsevolod Kasjkin i ett av rennene, som ble arrangert i Winterberg. De to kom på 4.-plass i dobbel sammenlagt, og i singel kom Korsjunov på 42.-plass.
Ved verdenscupen i aking for ungdom 2015/16 har han en andreplass i dobbel fra Königssee som beste resultat. I singel har han kun en 15.-plass og en 27.-plass i verdenscupen.
Han deltok ved Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer, der han fikk bronse i dobbel, sammen med Kasjkin. I lagstafetten kom Russland på andreplass, bak Tyskland.
Yann Martel
Yann Martel (født 25. juni 1963 i Salamanca i Spania) er en kanadisk forfatter, best kjent for romanen Historien om Pi som ble tildelt Booker-prisen i 2002.