cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul McCartney
Bass og gitar
Selv om McCartney tidlig ble flyttet ned fra sologitar til rytmegitar og derfra til bassgitar, ble han svært god på instrumentet. Da blivende lydtekniker Geoff Emerick hørte dem for første gang i 1962, var han lite imponert over de andre, men mente at «det kraftige og melodiske basspillet sannsynligvis var det mest imponerende gjennom hele framføringen».
John Lennon, selv lite kjent for å gi komplimenter, sa følgende om McCartneys basspill i 1980:
Selv om McCartney spilte både akustisk og elektrisk gitar flere ganger både under Beatles-perioden og etterpå, kommenterte han at han aldri var like opptatt av gitar som av bass, og at han ikke er særlig teknisk.
Låtskriver
Paul McCartney var sammen med John Lennon hoveddrivkraften bak repetroaret til The Beatles. Av de 214 sangene utgitt av The Beatles er 22 skrevet av George Harrison,, to skrevet av Ringo Starr og 25 covre (inkludert «Maggie Mae», ellers bare beregnet på utgivelse, se The Beatles' diskografi og Past Masters). Det betyr at flesteoarten av sangene er skrevet av McCartney og Lennon. Selv om samtlige sanger er kreditert begge, er det en rekke som var skrevet nesten utelukkende av én av dem. Det er imidlertid også blitt argumentert for at det å splitte opp i helt eller delvis enkeltkomponisters sanger er å misforstå hvordan de to samarbeidet.
Det er sagt at deres forskjellige stil gjorde hverandre komplette, og Lennons nærmeste venn (muligens McCartney unntatt) Pete Shotton sa at «Pauls nærver hindret John fra å bevege seg for langt inn i det bskure og selvopptatte, akkurat som Johns innflytelse holdt de enklere og mer sentimentale trekkene i Pauls låtskriving i sjakk». Gjennom provokasjon, oppfordring, støtte, hjelp og konkurranse gjorde de hverandre bedre. Et typisk eksempel på dette er da John Lennon skrev «Strawberry Fields Forever» og McCartney forsto at han måtte øke nivået sitt, og skrev «Penny Lane». Blant alle sangene som ble signert «Lennon/McCartney» var flere av dem skrevet av bare én av dem, som «Yesterday» (McCartney) og «Julia» (Lennon). Det betyr ikke at det alltid er hensiktsmessig å dele opp diskografien mellom de to. I tillegg er sangen «Tomorrow Never Knows» primært tillagt Lennon, men ifølge lydteknikeren Geoff Emerick ble den til som et samarbeid der han selv ordnet lyden av «Dalai Lama som messer på en fjelltopp mange mil unna», Geore Harrison foreslo å bruke en tambura for å gi den karakteristiske basslyden, McCartney og Starkey samarbeidet om den spesielle trommerytmen, Emerick selv skapte den unike trommelyden ved å putte en åtteermet genser inn i basstrommen og plassere mikrofonen nærmere og Paul McCartney sto for lydbåndene som skapte blant annet den karakteristiske «måke»-lyden.
Lennon og McCartney hadde likevel klare forskjeller som gjør at det er mulig til en viss grad å identifisere dem. McCartney hadde ofte større intervall mellom høyeste og laveste tone, ettersom han også hadde høyere register. Det var også mer lange melodier med mange noter hos McCartney, mens Lennon ofte hadde mer riff-baserte sanger. I fortsettelse av dette var ofte John rytmebasert også i sangstilen med klar trykk på stavelser, mens McCartneys sangstil og komposisjon hadde en mer flytende bevegelse. Selv om Lennon kunne variere i musikkstiler, var McCartneys repertoar langt større, fra rock and roll til music hall («Honey Pie», «Martha My Dear» , parisisk ballade («Michelle», klassisk/samtidsmusikk («Eleanor Rigby» og heavy metal («Helter Skelter») . Samtidig kunne Lennons tekster være subtile, og skapte inntrykk som lytteren selv måtte knytte sammen, mens Paul McCartney skrev tekster som i seg selv var klartekst, og ikke krevde like mye abstraksjon. En annen forskjell var at McCartney skrev musikken først og la til teksten etterpå, mens Lennon gjorde det motsatte. Dette støtter en etablert, men ikke nødvendigvis korrekt, oppfatning om at McCartney er en mer sofsistikert musiker, mens Lennon er en bedre tekstforfatter.
Andre aktiviteter
Som forfatter debuterte McCartney med diktsamlingen «Blackbird Singing». Boken var en blanding av tekster til tidligere sanger, som «Eleanor Rigby» og «Maxwell's Silver Hammer» og egne dikt skrevet uten at de var gitt ut som sanger. Han fikk bedre kritikk for diktene enn for malingen og den klassiske musikken, men fortsatt stor variasjon mellom de enkelte kritikerne. New York Times uttalte at Lennons spøkelse henger over boken i tillegg til Linda McCartneys ånd.
I 2005 utga han sin første barnebok, High in the Clouds: An Urban Furry Tail, som forteller historien om en et ekorn som blir kastet ut av sitt bosted av den onde Gretsch, og søker sammen med en frosk og flere andre dyr etter fabellandet Animalia. Boken var et samarbeid med barnebokforfatteren Philip Ardagh og kunstneren Geoff Dunbar. Den ble lenge vurdert filmet, og i 2019 ble det annonsert at Netflix skulle involveres, og at den skulle slippes i 2022.
I 2019 kom hans andre barnebok, «Hey Granddude». Denne handler om en gammel bestefar med magiske evner som tar barnebarna på eventyr.
Privatliv
McCartney var tidlig en kvinnebedårer, og han hadde en rekke forhold før han, som den siste Beatle, giftet seg. Han forble gift med sin første kone, Linda McCartney til hennes død. Deretter giftet han seg med Heather Mills og så Nancy Shevell. Han har til sammen fem barn, ett adoptert, tre med Linda og ett med Heather. Han er en engasjert vegetarianer og han har flere historier med marijuana knyttet til seg. McCartney var, og er, den eneste Beatle som holdt nær kontakt med hjembyen Liverpool.
Jane Asher
Jane Asher var en skuespiller fra barn av, og hun ble med på TV-programmet «Juke Box Jury», et program som skulle dømme hva som ble og ikke ble en hit. Gjennom dette ble hun kjent med The Beatles. Det var i hovedsak McCartneys engelskkunnskaper som gjorde inntrykk på henne, og de ble kjærester kort tid etter. Han bodde i et eget rom i boligen deres, der han ble introdusert til mye innen kunst, kultur, musikk og akademia (se over). Da fansen fant ut hvor han bodde, måtte han snike seg ut bakveien, gjennom en nabos leilighet. Det ble etter hvert klart for McCartney at han måte flytte ut, og i april 1965 kjøpte han et hus i Cavendish Avenue 7, men oppussing gjorde at han ikke kunne flytte inn før elleve måneder senere. Det lå kort vei fra studioet i Abbey Road, og heller ikke langt fra West End. Jane Asher ble likt selv fans av McCartney. Asher fikk mange store roller på Old Vic i Bristol, og det ble avstand mellom dem.
Forholdet varte godt ut i 1968, selv om de begge hadde vært utro og oppdaget at de vokste fra hverandre. For hennes del var det en ikke navngitt mann i Bristol, mens han hadde innledet et forhold med Maggie McGivern, en skuespiller og modell som jobbet som praktikant hos McCartneys venn John Dunbar og hans kone Marianne Faithfull. Han innledet også et forhold til Francie Schwarz, en amerikansk kvinne som jobbet på Apple.
Linda Eastman
Den 17. mai 1967 møtte han for første gang den amerikanske fotografen Linda Eastman via bandet The Animals. De møttes også igjen sommeren samme år, og startet et forhold. Forholdet til Jane Asher ble offisielt over den 20. juli 1968, etter at et forsøk på å ordne opp i det mislyktes.
Paul og Linda giftet seg den 12. mars 1969 i Marylebone Register Office. De to oppholdt seg både i Kintyre i Skottland og London i England. Den 28. august 1969 fikk de sitt første barn, Mary. Omtrent samtidig ble Heather, Linda McCartneys barn fra et tidligere ekteskap, adoptert av Paul McCartney. Den 13. september, under innspillingen av det som skulle bli det første Wings-albumet, ble Stella McCartney født. James McCartney ble født 12. september 1977.
I 1975 kjøpte McCartney eiendommen Waterfall Cottage i East Sussex, i utgangspunktet et helgested. I 1978 flyttet familien dit nesten permanent. Paul og Linda bodde sammen, for det meste i East Sussex, til Linda døde av brystkreft den 17. april 1998.
Heather Mills
I juni 2002 giftet McCartney seg med Heather Mills, en tidligere modell og talskvinne mot landminer, et prosjekt McCartney også ble involvert i. De fikk datteren Beatrice Milly i 2003, men i mai 2006 ble det kjent at paret skulle skilles. Etter en to år lang rettssak ble skilsmissen endelig i mars 2008.
Vegetarianisme
Paul og Linda McCartney bestemte seg i 1976 for å bli vegetarianere. McCartney og hans kone Linda ble talspersoner for vegetarianisme og aktivister for dyrevern. Ifølge Paul McCartney var det få alternativer for vegetarianere på 1970-tallet, og han og kona begynte å eksperimentere med å lage måltider. Linda McCartney ga ut en egen kokebok i 1991 for å gjøre folk oppmerksom på vegetarianske alternativer. Paul McCartney er vegetarianer, men ikke veganer.
McCartney har jobbet for vegetarianisme på flere måter, blant annet startet han og døtrene Mary og Stella i 2009 en kampanje for kjøttfrie mandager. Linda og Paul McCartney deltok i The Simpsons der Lisa Simpson ble vegetarianer på betingelse av at hun forble det.
Ulovlig rusmiddelbruk
I Beatles-perioden hadde McCartney røkt marijuana regelmessig, men han hadde også prøvd både kokain og LSD. Han var den siste Beatle som prøvde det, men han ble symbolet på rockestjerner som brukte ulovlige rusmidler da han i juni 1967 sa i et intervju med magasinet Queen at
Dette ble den 17. juni trykket av magasinet Life, noe som skapte skandale, og McCartneys forsøk på å rette opp i det ved å gå til angrep på media og spesielt Independent Television News, slo tilbake på ham..
McCartney prøvde kokain i en ettårstid, men mislikte ettereffekten av narkotikumet, og sluttet med det frivillig.
Det var likevel marijuana som var den store interessen til Paul og Linda McCartney. Selv om de to var svært beskjedne på sitt inntak av rusmidler, fikk de sin første utfordring under en konsert i Göteborg, da en hotellansatt tok kontakt med politiet etter mistanke om narkotikasmugling, noe som var korrekt; Linda hadde ønsket seg litt marijuana, og Seiwell hadde en kontakt i London som hadde sendt det. Samtlige ble arrestert, men slapp unna med en bot på 1,000 britiske pund, siden de påsto de hadde blitt tilsendt stoffet av en fan uten at de visste om det. Da han kom tilbake i Storbritannia viste det seg at hans hus i Kintyre hadde blitt rutinemessig sjekket for ulovlige rusmidler, og store mengder ble funnet. Han sto i fare for å bli fengslet, men på grunn av formelle feil fra påtalemyndighetene ble han bare ilagt en bot på 100 pund. Den 16. januar 1980 ble han tatt på Narita internasjonale flyplass med store mengder marijuana (218 gram) og måtte tilbringe ni dager i fengsel med svært liten kontakt med omverdenen. Dette var også med på å ødelegge for Wings-turneen.
I 2015 uttalte McCartney at han ikke røyket marijuana, og at han ikke hadde gjort det på lang tid.
Forhold til tidligere bandmedlemmer
Ettersom McCartney saksøkte sine tidligere bandmedlemmer, var det et vanskelig forhold han hadde til dem. Tidligere erfaringer med det flere opplevde som McCartneys detaljerte kontroll over innspillingene var også probematiske.
John Lennon
Forholdet mellom McCartney og Lennon ble av begge parter beskrevet som et familieforhold, og at de sto svært nær hverandre, selv om det var opp- og nedturer.
Rett etter at The Beatles ble oppløst var det store konflikter mellom McCartney og de andre, spesielt Lennon. Der Lennon ble irritert fordi McCartney gjorde bandets brudd offisielt i forbindelse med et presseskriv i anledning soloalbumet sitt - noe Lennon uttalte at han skulle ønske at han gjorde først - kontret McCartney at han var den som forlot bandet sist, ettersom Starkey sluttet i to uker i 1968 og Harrison i kortere tid i januar 1969 før Lennon erklærte at bandet var oppløst i september 1969. Krangler rundt utgivelser og Allen Kleins rolle var med på å øke spenningen de to imellom.
Dette ble etter hvert også åpenbart innen musikken. Da McCartney ga ut albumet Ram, inneholdt sangen «Too Many People» flere angrep på en unevnt person som preker væremåter, og som tok sin gylne sjanse og delte den i to. Lennon tolket dette som et angrep på ham. Han tolket også flere sanger som ikke handlet om ham, («Dear Boy» (om Lindas eksmann), «3 Legs», «Smile Away» og «The Back Seat of My Car» om Maggie McGivern) som et angrep på ham. Lennon svarte med et sviende angrep på McCartney i sangen «How Do You Sleep?», et angrep som beveger seg langt over i fri fantasi, blant annet der han sa at det eneste McCartney gjorde som var bra var «Yesterday».
Året etter, i 1972, dro McCartney til Lennon og de ble enige om å begrave stridsøksen. Deretter fikk de to et lite opphold ettersom Lennon ble forsøkt kastet ut av USA mens McCartney på grunn av narkotikadom ikke kunne dra inn dit. I september 1973 dro imidlertid Yoko Ono til London og ba Paul McCartney om hjelp med John Lennon. Lennon var kastet ut av hjemmet og dro til Los Angeles sammen med sekretæren, May Ping. Ideen var at han skulle feste bort usikkerhet, sjalusi og morskomplekser. Imidlertid taklet begge det dårlig, og Yoko ville at Paul skulle hjelpe John til å komme på rett kjør. Våren 1974 fikk McCartney visum til USA, slik at han rakk både Oscar-utdelingen og å treffe John. Han møtte John flere ganger, og Lennon var i godt humør og tok til seg beskjeden fra Yoko Ono som Paul formidlet. McCartneys budskap kan ha hjulpet, ettersom Lennon var tilbake i New York senere det året. I november framførte Lennon en konsert der han spilte en låt av «En gammel og fjern forlovede av meg ved navn Paul», det vil si «I Saw Her Standing There».
McCartney har selv sagt at han fortsatt drømmer om Lennon, og at drømmene er gode.
George Harrison
Harrison og McCartney var de eldste vennene, men Harrison opplevde at McCartney ble kontrollerende og dominerende. McCartney hadde tidligere latt Harrison spille, men senere i Beatles-perioden hadde McCartney tatt over enkelte soloer og gitt beskjeder om hvordan Harrison skulle spille på andre. Under innspillingen av en av sangene under Get Back-tiden i januar 1969, foregikk følgende replikkveksling fanget på kamera:
Forholdet ble ikke bedre etter saksøkingene, og George sa på 70-tallet rett ut at han kunne godt bli med i et band med Lennon igjen, men ikke et med McCartney. Harrison var også selv lite interessert i å bli tilknyttet The Beatles. Bakgrunnen for dette var at Harrison følte seg oversett eller presset av McCartney. En av Harrisons låter fra debutalbumet All Things Must Pass, «Run of the Mill», handler om Harrisons kompliserte forhold til The Beatles og særlig McCartney. Harrison hadde også provosert Lennon som den sterkeste kritikeren til Lennons forhold til Yoko Ono, så det var ikke bare McCartney han hadde problemer med.
Paul McCartney sa i samtale med radioverten Howard Stern at han undervurderte Harrison, ettersom Harrison brukte mye lenger tid til å modnes som komponist. McCartney uttalte også at han fortsatt snakker til Harrison via et tre Harrison ga ham.
Likevel var det ikke nødvendigvis slik at det bare var dårlige relasjoner. Da George Harrison spilte inn «All Those Years Ago», deltok McCartney (og Linda McCartney og Denny Laine) med backing-vokal. Harrison besøkte McCartney på 80-tallet da de to og Starkey ville besøke Spike Milligan, McCartneys nabo. I 1988 sa Harrison at han og Starkey var glade i Paul. McCarntey møtte Harrison ti dager før han døde, og sa at de to lo og spøkte om sprø saker. Dette ble den siste gangen de møttes.
Richard Starkey
Da The Beatles var i ferd med å bli oppløst, tok Starkey den 31. mars 1970 et brev fra de andre til Paul for å be ham om å utsette utgivelsen av debutalbumet, noe McCartney ble rasende for, og han kastet ut Starkey. Det er blitt foreslått det det tok flere år for at dette forholdet bedret seg.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
August Oberhauser
August Oberhauser (født 4. mars 1895, død ukjent) var en sveitsisk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Oberhauser vant en olympisk sølvmedalje i fotball under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det svetsiske laget som kom på andreplass, bak Uruguay, i fotballturneringen.
Sveits vant over Litauen med 9-0 i den innledende runden. I åttedelsfinalen møtte de Tsjekkoslovakia, første kampen sluttet uavgjort 1-1 og omkampen vant Sveits med 2-1. De beseiret Italia med 2-1 i kvartfinalen og Sverige med 2-1 i semifinalen. Finalen, som ble spilt 9. juni 1924 på Stade de Colombes med 41 000 tilskuere, tapte de til Uruguay med 0-3.
Andrew Schneider
Andrew Schneider (født i USA) er en amerikansk TV-produsent og manusforfatter som har vært involvert i TV-serier som The Incredible Hulk, Magnum, Alien Nation, Det gode liv i Alaska og Sopranos.
Schneider har vunnet tre Emmy-priser, første gang i 1992 for Det gode liv i Alaska og de to andre fikk han i 2007 for Sopranos.
Han er gift med manusforfatter Diane Frolov.
Rhein Flugzeugbau
Rhein Flugzeugbau GmbH (RBF) var en tysk flyfabrikk som ble etablert i 1957 på flyplassen i Mönchengladbach. Virksomheten opphørte på 1990-tallet.
På 1990-tallet fikk fabrikken spørsmål om et nytt skolefly for grunnleggende trening. Ettersom Malmö flygindustri MFI-10 Vipan allerede til stor del oppfylte de ønskede kravene, kjøpte man et utstillingsfly fra Flygvåpenets museum. På fabrikken byttet man ut motoren og monterte en tre-bladet propeller. Deretter ble flyet stilt ut på flymessen på Le Bourget 1994. Kjøpere valgte tilslutt et fly fra en konkurrerende leverandør.
Junior-VM i svømming
Junior-VM i svømming ble arrangert første gang i 2006 i Rio de Janeiro, og arrangeres annenhvert år.
Kirsti (album)
Kirsti er et musikkalbum med Kirsti Sparboe, utgitt i 1974.
Junior-VM i svømming
Mesterskapet blir arrangert av FINA.
Gongogi
Gongogi er en kommune i delstaten Bahia i nordøstregionen av Brasil.
Lars Lafton
Lars Lafton (født 1. mars 1980 på Jevnaker) er en norsk tidligere fotballspiller som er trener for JIF Jevnaker.
Han spilte fra 2005 til august 2011 for Hønefoss Ballklubb. Han hadde før dette spilt for Jevnaker og Nybergsund. Den 5. august 2011 skrev han under på en kontrakt ut 2011 for JIF Jevnaker.
Type C2
Type C2 (400-serien) var forstadsbanevogner for Bærumsbanen på Kolsåsbanen som ble konstruert på egne verksted på Avløs i årene mellom 1949 og 1960. Vognene var basert på materiell tatt fra utrangerte A-vogner for gjenbruk.
Nr. 403
Historien om hvordan den nye serien av type C2 var blitt til startet under krigen da tyskerne hadde rekvirert og sendt A-vognene nr. 3 og nr. 9 til München våren 1944. Etter krigens slutt ble begge A-vognene returnert tilbake, men de var i så dårlig forfatning at de ikke ble gjeninnsatt i trafikken. A-vogn nr. 9 ble utrangert i 1946 og sendt til Avløs der den ble plukket fra hverandre sammen med en tilhengervogn A nr. 20. I verkstedet ble delene satt sammen til en ny motorvogn med samme vognkasse som Type C1. Takbuer, vegger, deler av rammen for vognkassen, banemotorene og vinduer samt boggier og innredningsdetaljer var gjenbrukt på den nye motorvognen. Det elektriske utstyret medregnet kontrollersystemet var nytt fra Vickers, og boggiene fikk en betydelig ombygging.
5. september 1949 var den første driftsdag for 403 som fikk økenavnet «Nordenggubben» som fikk så store innkjøringsproblemer at den var betegnet som en teknisk katastrofe i de første årene. Arbeiderne i verkstedet på Avløs tok viktig lærdom av erfaringene med 403 som gradvis ble utbedret fram til midten av 1950-tallet. Dette gjorde at konstruksjonen av nye C2-vogner som nr. 404 kunne gjennomføres med færre problemer og mindre innkjøringsproblemer.
C2-vognene
Syv stykker ble bygget på verkstedet på Avløs gjennom gjenbruk av A-vognene som toretningsvogner med førerrom i hver ende bygget i stål. Vognkassen var konstruert på samme basis som Type C1 som selvbærende konstruksjon. Forskjellen mellom vogntype C1 og C2 var at C1 hadde 6 vinduer på hver side, C2 hadde 8, C1 hadde trykkluftdrevne luftevinduer og C2 hadde manuell heving og senking av vinduer. C1 hadde i tillegg mer avrundede former ("bruskasse"), mens C2 var mer firkanta ("ølkasse"). Den meste synlige forskjellen var under midtinngangen med et «skjørt» - der 403 skilte seg ut med skjørt langs hele vognsiden. Som med C1 hadde midtinngangen to skyvedører på hver side. Disse vognene fikk numre 403 til 409 i likhet med alt materiell på vestbanene.
«A-vognsprosenten» ble mindre for hver vogn som var bygget på Avløs, med 406 ble det satt inn mer moderne komponenter og innredning, de gamle vinduene fra A-vognene som var gjenbrukt på 403 og 404 ble erstattet på 405 med større vinduer og luftevinduer tatt fra C1-vognene. Med 406 ble moderne vinduer som kunne senkes halvt ned, tatt i bruk for resten av C2-vognene. Alle C2-vognene var bygget med utstyr fra Vickers at de senere var betegnet som «C2 (Vickers)».
Ved 1982 etter den siste ombyggingen på Avløs var C2-vognene 403, 404, 405, 406 og 407 ombygget for togkjøring med nye komponenter for kopling med andre C1-vogner som var også ombygget med dødmannsknapp. 403 og 404 var modernisert i 1970 med nye sideviduer og kontaktorer samt elektrisk utstyr fra Siemens. C2-vognene 408 og 409 var ikke ombygget og kunne ikke kjøres i tog med C1 eller C3-vogner.
The Eternal Grind
The Eternal Grind er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av John B. O'Brien.
Type C2
C2-vognene
I mai 1995 foretok C1-vognen nr. 428 (308) og C2-vognen nr. 405 de siste turer som avskjed etter Smestedbanen var satt under ombygging for T-banestandard. Turene ble kjørt mellom Jar og Majorstuen først i tog, men etter motortrøbbel hadde rammet 428 var bare 405 tilbake som avsluttet den siste turen den 16. mai 1995.
Vogn 405 er utstilt på Sporveismuseet på Majorstuen
The Eternal Grind
Handling
Men de to brødrene får etter hvert problemer på grunn av en annen søster, Jane, som Ernest ønsker å gjøre til sin elskerinne. Men en rasende Mary forsøker å tvinge ham, med våpen, til å gifte seg med Amy.
Tåkedis
Tåkedis er en form for dis med små vanndråper i luften. Den kan oppstå som en naturlig del av været eller ved vulkansk aktivitet, og er vanlig i kald luft over varmere vann, i utåndet luft i kulde og i sauna. Man kan også få dannet kunstig tåkedis med spraybokser hvis fuktforholdene ligger til rette for det.
Heggedal gård
Heggedal gård, gårdsnr. 79, er en gård i Askerbygda i Asker kommune i Akershus i Viken fylke. Gården har fått sitt navn fra elven Hegga, som renner fra Heggsjø i Kjekstadmarka.
Tåkedis
Den eneste forskjellen mellom tåkedis og tåke er sikten. Dersom sikten er mindre enn 1 kilometer kalles det tåke, ellers er det tåkedis eller tørrdis. Sett fra avstand er tåkedisen blåaktig, mens tørrdisen er mer brunfarget.
Heggedal gård
Det lå tre husmannsplasser under Heggedal gård: Kverna, Nyhus og Haugen.
Tomt for Christiania Tændstikfabrik ble utskilt i 1872.
Christiania Tændstikfabrik
Christiania Tændstikfabrik var en fyrstikkfabrikk i Heggedal som var i drift fra 1875 til 1895.
Det første året hadde fabrikken 15 fyrstikkmaskiner og 69 fast ansatte (hvorav 28 barn under 15 år). I tillegg, jobbet 150 personer med å lime fyrstikkesker hjemme. I 1891 var antallet fast ansatte økt til 230, hvorav 60 var barn under 14 år.
Christiania Tændstikfabrik brant ned natt til 10. desember 1895 og ble ikke bygget opp igjen.
Erik Beier Jensen
Erik Beier Jensen (født 12. april 2000) er en norsk ishockeyspiller, som spiller for Frisk Asker.
Jasey-Jay Anderson
Jasey-Jay Anderson (født 13. april 1975 i Montréal, Québec) er en canadisk snøbrettkjører som har deltatt under Vinter-OL i 1998, 2002, 2006 og 2010. Han vant gull i 2010 i øvelsen parallell storslalåm. Anderson bor i Mont-Tremblant ved Montréal.
Erik Beier Jensen
Han er yngre bror av Tom Beier Jensen, som er europamester i leirdueskyting.
Jasey-Jay Anderson
Anderson er Canadas mest dekorerte snøbrettkjører. Han har blitt verdensmester i alle tre slalåmøvelser i sin karriere, og en olympisk gullmedalje i parallell storslalåm. I tillegg til å være firdobbel verdensmester har Anderson hatt suksess i verdenscuprenn. Anderson vant fire sammenlagte verdenscupseire fra 2000-2004 og to sammenlagte verdenscupseire i snowboardcross i 2001-02 og 2005-06. Bak disse titlene lå 19 pallplasseringer i parallell storslalåm og 19 pallplasseringer i snowboardcross.
Erik Beier Jensen
Idrettskarriere
Han deltar ved Vinter-OL for ungdom 2016.
Jasey-Jay Anderson
Andersons beste olympiske plassering før Vancouver 2010 var en femteplass i snowboardcross i Torino. Han kom på 20.-plass i parallell storslalåm i 2006.
Når han ikke står på snøbrett driver han en blåbærgård i Mont-Tremblant i Quebec.
Martinskirken
Martinskirken er en tidligere kirke i Stavanger. Den er kjent i kilder fra perioden 1286 til 1330. Det er uvisst hvor den har stått, når den ble bygget og når den gikk ut av bruk.
Navnet hadde kirken etter helgenen Martin av Tours, som er kjent som en av de tidligste franske munkene og levde på slutten av 300-tallet.
Plassering
Carl Lous i 1868 og Boye Strøm i 1888 fortalte et sagn om at Martinskirken sto ved en skrent ved Breiavatnet, og at den raste ut i vatnet. Strøm legger også til at sagnet er usikkert. Anton Wilhelm Brøgger plasserer i 1915 Martinskirken nær Stiftelsesgata på østsiden av Breiavatnet, trolig med bakgrunn i det samme sagnet. Johs. Westlye skrev ca. 1925 at en formodning om at Martinskirken har vært ved foten av den nåværende Breibakken eller på høyden av Kongsgata ved Stiftelsgata hadde mye for seg. Han forteller likevel ikke hvorfor han mente det hadde mye for seg.
Ludvig Daae viste i 1899 til en hypotese fra Claudius Jacob Schive om den lå i dagens Rolfsenbygget i krysset Prostebakken og Kirkegata, der Schive hadde funnet gamle murer og rester etter begravelser. Videre at bygården Mortensgård på Skagen kunne ha sammenheng med Martinskirken. Knut Helle mente i 1975 at Martinskirken kunne ha vært øst for Vågen, som ville være en naturlig plassering for en soknekirke for Stavanger by. Han plasserer også kirken ved Rolfsenkvartalet i sitt kart, men med et spørsmåltegn knyttet til plassering. Motforestillingen mot denne plasseringen er at kirken i såfall sto på Arnegård. Det er ikke noen tegn på at Arnegård har hatt geistlige grunneiere.
Kildene forteller at Martinskirken var «i» Stavanger. En har med det som grunnlag argumentert for at kirken må ha vært innenfor bygrensene.
Prester, klokker og funksjon
De prestene vi kjenner fra kirken er Aslak i 1295, Bilef som vikarprest i 1298 og Sakse i 1330. Vi kjenner også Heming klokker fra 1296.
Vi kan forstå kildene som at Martinskirken har vært en soknekirke, men uten at vi vet noe om hva soknet omfattet. Knut Helle mente i 1975 at soknet kunne ha vært Stavanger by.
Sporadene
Sporadene, tidligere Nordlige Sporadene (gresk: Βόρειες Σποράδες) er en gresk øygruppe i Egeerhavet som ligger langs østkysten av Hellas, nordøst for øya Évvia (Euboea). Den består av 24 øyer, fire som er fast bosatt: Alonnisos, Skiathos, Skopelos og Skiros.
Administrasjon
Sporadene er delt i to regioner (periferier): Thessalia (de fleste øyene) og Sentral-Hellas (Skiros og noen få ubefolkede øyer). Thessaliske Sporadene er organisert i den regionale enheten Sporadene (Περιφερειακή ενότητα Σποράδων).
Som en del av reformene i selvstyre av 2011 ble den regionale enheten Sporadene opprettet ut av deler av tidligere prefekturet Magnesia. Den er underinndelt i tre kommuner. Disse er:
Peer Gynt
Peer Gynt er et dramatisk dikt av Henrik Ibsen, skrevet i 1866-1867 og utgitt 14. november 1867. Stykket ble først uroppført som skuespill på Christiania Theater i Christiania 24. februar 1876 med musikk av Edvard Grieg. Det er det mest kjente norske teaterstykket gjennom tidene, og blir fremdeles spilt over hele verden, både i klassisk nasjonalromantiske og i kunstnerisk eksperimentelle oppsetninger.
Dikteposet inneholder psykologi og symbolikk, men har allikevel en tilgjengelig ytre handling. I det «filmatiske manuset smelter poesi sammen med samfunnssatire og realistiske scener sammen med surrealistiske». Både fortellingen, som delvis foregår i et norsk bondemiljø på 1800-tallet, og beskrivelsen av hovedpersonen, storløgneren Peer Gynt, har vært med på å forme bildet av tradisjonell norsk kultur og nordmenns oppfatning av seg selv og det typisk norske, enten det er sneversyn eller utferdstrang.
Bakgrunn
Hovedpersonen er basert på sagnfiguren Per Gynt, og Ibsen kunne trekke veksler på mange inspirasjonskilder. Spesielt stor innflytelse hadde vennen Paul Botten-Hansens fortellinger, Ibsens egne erfaringer fra stipendreisen gjennom Gudbrandsdalen i 1862 og sist, men ikke minst Peter Chr. Asbjørnsens Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn. Ibsen brukte også sin egen familie som bakgrunn for figurer i dette og andre skuespill; hovedpersonens far, Jon Gynt, anses å være basert på hans egen far Knud Ibsen – «sønnens dom over farens ødselhet lyder her både streng og bitter» – mens den respekterte Rasmus Gynt låner navn fra Ibsen-slektens egen stamfar, Rasmus Ibsen. I et brev til Georg Brandes bekreftet Ibsen at han hadde brukt sin egen familie og barndomserindringer «som en slags modell ved skildringen af livet i den rige Jon Gynts hus», mens han i et brev til Peter Hansen avslørte at hans egen mor, Marichen Altenburg, «med fornødne overdrivelser har afgivet modellen til Mor Åse». I portrettet av moren som Mor Åse bekrefter han søsteren Hedvigs «beskrivelse av en oppofrende og selvutslettende kvinne». En nærliggende tolkning av at Jon Gynt og Mor Åse er basert på hans foreldre, er at Peer Gynt er Ibsen selv; figuren har da også visse likhetstrekk med Ibsen i hans selvvalgte og årelange eksil, og dikteriske skaperkraft.
Adolphe Mengotti
Adolphe Mengotti (født 12. november 1901, i Valladolid i Spania, død 1984) var en sveitsisk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Peer Gynt
Bakgrunn
Peer Gynt var det siste av Ibsens skuespill som var skrevet på rim. Ibsen ga det selv undertittelen et dramatisk dikt, og de fem aktene kalles handlinger. Det er skrevet som et lesedrama, og var i første omgang ikke beregnet til oppføring på scenen. Stykket har fantastiske elementer – i motsetning til de senere realistiske skuespillene til Ibsen. Det har blitt hevdet at først med fremveksten av moderne filmkunst vil det være mulig å yte dramaet rettferdighet på en måte som ikke kan oppnås på en teaterscene.
Stykket tok et oppgjør med en mentalitet Ibsen mente å kjenne igjen i den typiske nordmann. Slutten regnes som problematisk, men det har vært fremholdt at Solveig representerer verdier i den norske mentaliteten det kan være verdt å ta vare på, framfor de verdiene Peer viser når han er seg selv nok. Stykkets posisjon i Ibsens forfatterskap, og hvordan det representerer hans holdning til nasjonalromantikken, debatteres fortløpende.
Adolphe Mengotti
Mengotti vant en olympisk sølvmedalje i fotball under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det sveitsiske laget som kom på andreplass, bak Uruguay, i fotballturneringen.
Peer Gynt
Første handling
På Hægstad viser det seg at Ingrid har stengt seg inne på stabburet, og Mads, brudgommen, klynker og klager over det. Til gårds er det også kommet en innflytterfamilie fra Hedalen. De er haugianere, og har to døtre, Solveig og lille Helga. Peer blir oppmerksom på Solveig og byr henne opp, men da hun forstår hvem han er, trekker hun seg skremt. Ryktet har gått foran ham. Peer har aldri sett ei jente som Solveig, og vil gjerne snakke mer med henne. Hun trekker seg unna, og Peer tar til takke med brennevin istedenfor, og når Solveig kommer igjen er han full. Brudgommen kommer tilbake og spør Peer om hjelp med Ingrid, og Peer svarer med å røve bruden til fjells, mens bonden sverger hevn.
Syvende armé (USA)
Syvende armé (Seventh Army) er en armé i den amerikanske hæren, også kjent som U.S. Army, Europe (USAREUR). Den utgjør det største amerikanske forbandet som er utplassert i Europa. USAREUR er en overkommando i den amerikanske hæren med ansvar for alle hærens styrker i Europa. Syvende armé var det første amerikanske forbandet på denne størrelsen som deltok i kamphandlinger i annen verdenskrig. Den ble opprettet for å ta kommandoen over de amerikanske styrkene under operasjon Husky, invasjonen av Sicilia.
Peer Gynt
Annen handling
Peer vraker Ingrid etter en natt med henne, og nå er det hun som sverger hevn. Peer vil ikke ha henne, og sammenligner henne med Solveig – til slutt er det bare hun som holder mål: «Djevlen stå i alle kvinner, uten én!» Solveig, mor Åse og Solveigs foreldre leter etter ham, mens Peer ser at han er jaget av hele bygda. Mens han er der oppe får han selskap av tre seterjenter som lokker ham med seg til en vill natt i selet, og dagen etter er han i tung bakrus. Han hallusinerer, og slår seg i svime mot et fjellstykke.
Adolphe Mengotti
Sveits vant over Litauen med 9-0 i den innledende runden. I åttendelfinalen møtte de Tsjekkoslovakia, første kampen sluttet uavgjort 1-1 og omkampen vant Sveits med 2-1. De beseiret Italia med 2-1 i kvartfinalen og Sverige med 2-1 i semifinalen. Finalen, som ble spilt 9. juni 1924 på Stade de Colombes med 41,000 tilskuere, tapte de til Uruguay med 0-3.
Peer Gynt
Annen handling
Resten av akten er en drøm Peer har. Han møter en grønnkledd kvinne (huldra), som sier hun er datter av Dovregubben. Peer slår frampå med at han er kongssønn, og sammen rir de inn i Dovregubbens hall. Her krever Dovregubben at han skal bli som en av dem, et troll, og Peer går med på mange av kravene trollkongen stiller. Et av dem er at han skal være seg selv – nok! Dette er trollenes slagord og våpenmerke. Peer trekker seg imidlertid i siste liten da han skjønner han må gjøre et endelig valg (å la seg snitte i øyet slik at han ikke lenger kan skjelne rett fra galt). Da krever Dovregubben at han skal ta ansvar for det barnet datteren hans bærer på – skapt av begjær (Peer har ikke rørt henne). Peer nekter og avslører seg som den han er, og blir nærpå drept av småtrollene, inntil klokkene kimer etter ham. Trollene rømmer, og han våkner i stummende mørke, og i kamp med et vesen som kaller seg «meg selv» eller «den store bøygen». Peer finner ikke form på det, og blir stadig tvunget til å «gå utenom», noe han gjentar for seg selv gjennom resten av stykket. Til slutt roper han på Solveig, og klokkene ringer etter ham. Bøygen forsvinner, og Peer våkner utenfor en seterbø. Lille Helga er kommet med mat til ham, og Solveig har sendt henne. Peer gir henne en sølvknapp til minne om seg.
Tredje handling
Peer er fredløs på fjellet. Han bygger en hytte han kan bo i, og mens han arbeider med det, kommer Solveig til ham, og sier at hun har brutt med sin familie og valgt å være hos ham resten av livet. Peer blir jublende glad for dette, og ber henne gå inn i hytta. Med det samme hun er innenfor, kommer en «gammelaktig kvinne» til ham med en stygg guttunge i hånda. Hun presenterer seg som den grønnkledte, og sier Peer skal ta ansvar for ungen, som har vokst ganske raskt. Hun truer ham og sier hun kommer til å være der hver gang han er sammen med Solveig. Dette kan Peer ikke fri seg fra, og han minnes de andre jentene han har hatt. Han velger straks å «gå utenom», det vil si å rømme. Når Solveig spør, svarer han at han har noe tungt å hente. Men han ber henne vente på ham, og det sier hun seg villig til.
Peer rekker såvidt ned igjen til Åses dødsleie, og dikter en visjon av noe han tror er Paradiset, før han reiser ut av landet.
Fjerde handling
Peer er blitt en holden forretningsmann med et kobbel av internasjonale venner. Han har slått seg opp fra ingenting, og har drevet med slavehandel, misjonering, salg av gudebilder, etc. Han lever etter regelen om at «den som ei gjør ondt, gjør godt», og holder alltid med den som ser ut til å vinne. Han er opportunistisk og kynisk, og vennene svikter ham til slutt, og lar ham stå igjen på stranda uten skip. Han ser imidlertid skipet gå i lufta og forsvinne i havet.
Peer finner de stjålne klærne etter en beduinhøvding, og blir mottatt som den gjenkomne profet når han viser seg for de lokale stammene. Han prøver å forføre Anitra, høvdingens datter, men lykkes bare måtelig, før han blir ranet igjen, og står der som den han var. Da bestemmer han seg for å bli historiker i stedet, og reiser til Egypt, mens han postulerer at «kvinnene, de er en skrøpelig slekt» (rett etter denne replikken kommer Solveigs sang).
I Egypt hører han Memnon-støtten synge, og møter Sfinksen i Giza. Han spør sfinksen som han spurte Bøygen, «hvem er du», og straks møter han Begriffenfeldt, forstanderen for dårekisten i Kairo. Her, får han vite, skal han utropes til keiser på «selvets fundament» fordi han har løst sfinksens gåte. Han bryter sammen til slutt, og roper etter «alle dårers formynder», dvs. Gud.
Femte handling
Peer er på vei hjem til Norge etter mange års utlendighet. Han er blitt en gjerrig og gretten gammel knark, med lite annet enn menneskeforakt i seg. På båten møter han den fremmede Passasjer, som ønsker å låne liket hans når han er død. Det blåser opp til storm og skipet forliser. Peer redder seg i land på bekostning av livet til skipskokken: Den hvelvede livbåten bærer bare en.
Vel hjemme kommer Peer først til en begravelse hvor presten beretter om en mann som sviktet nasjonen ved å unndra seg krigen, men som på den andre siden gjorde en livsinnsats for å berge sin familie. Så kommer Peer til Hægstad hvor det er auksjon. Ingrid er død, og han møter igjen Mads Moen og smeden Aslak, som giftet seg med Ingrid etter at hun kom ned fra fjellet. Peer auksjonerer bort fantasielementer fra sitt eget liv. Han får høre ryktene om at Peer Gynt er hengt i utlandet. Ingen kjenner ham igjen.
Oppe på heia blir han plaget av røster som minner ham på det han ikke gjorde med livet sitt: Sanger han ikke sang, verker han ikke øvde, tårer han aldri felte, spørsmål han aldri stilte. Han møter også mor Åse igjen, som anklager ham fordi hans paradisvisjon var lite annet enn en gal vei til himmelen. Deretter møter han Knappestøperen, som forteller ham at han har forspilt livet sitt, og må smeltes om, fordi «Mester», altså Gud, ikke vil la åndelig materiale («metallverdi») gå til spille. Han har verken vært dydig eller syndig nok til å få et hinsidig liv i henholdsvis himmelen eller helvete. Peer ber om henstand, han vil dokumentere, gjennom vitners attester, at han har vært seg selv. Han møter Dovregubben på pengejakt, og ber ham om en slik attest, men Dovregubben mener bestemt at Peer har levd livet som et bergtroll, en egoist. Han blir skrytt opp i været av trollenes aviser, som snakker om «det trollelig-nasjonale»: «Vårt nok gir trollets stempel til mannen, og så nevner han deg som eksempel».
Bak veggen står fremdeles knappestøperen og venter på ham ved den siste korsveien. «Og så får vi se om – jeg sier ikke mer».
Peer Gynt på scenen
Peer Gynt hadde urpremiere på Christiania Theater 24. februar 1876, med Henrik Klausen som Peer. Senere er stykket oversatt til en lang rekke språk og er blitt oppført på scener over hele verden. Det er fortsatt et av verdens mest spilte teaterstykker.
Den mest kjente versjonen av Peer Gynt er de årlige oppførelsene under Peer Gynt-stemnet ved Gålåvatnet i Gudbrandsdalen. Forestillingene ved Gålåvatnet var i regi av Svein Sturla Hungnes fra 1988 til 2013, og ble spilt for siste gang på sitt 25-årsjubileum i august 2013. I 2014 var det en ny forestilling ved Gålåvatnet, med Erik Ulfsby som regissør og Mads Ousdal som Peer Gynt.
Ibsens Peer Gynt har også flere ganger vært oppført av Agder teater i et steinbrudd i Fjæreheia ved Grimstad, i regi av Bentein Baardson.
Repertoardatabasen på ibsen.nb.no har pr. 17. mars 2014 registrert 9,670 oppsetninger av Peer Gynt fra urpremieren i 1876 og frem til i dag.
Musikk
Da Peer Gynt ble uroppført på teater i 1876, var det til Edvard Griegs musikk. Grieg var likevel ikke den første til å sette musikk til Ibsens drama. I slutten av 1860-årene skrev svenske August Söderman (1832–1876) en rekke stykker for sang og klaver til verket.
Andre norske komponister som har skrevet scenemusikk til Peer Gynt er Arne Nordheim (1931–2010) i 1969 og Håkon Berge (født 1954) i 1978.
I 1938 skrev den tyske komponisten Werner Egk (1901–1983) en opera med tittelen Peer Gynt. Etter oppføringen av Egks versjon, som ble uroppført i november 1938, skrev propagandaminister Joseph Goebbels i sin dagbok 1. februar 1939 «Jeg er svært begeistret og det samme er Føreren. En nyoppdagelse for oss begge.»
I 1979 tonesatte dessuten den sovjetrussiske komponisten Alfred Schnittke (1934–1998) Ibsens stykke som ballett.
Den nye teaterproduksjonen av Peer Gynt ved Gålåvatnet i 2014 hadde også fått et nytt musikalsk uttrykk. Kjetil Bjerkestrand skrev musikken. Mens tidligere forestillinger har hatt et orkester, komponerte Bjerkestrand for et ensemble på syv musikere som er en mer integrert del av forestillingen. Blant musikerne på scenen i 2014 var blant annet Arve Tellefsen.
I 2014 fikk Ibsens dramatiske historie ny tekst i en samtidsopera med musikk og libretto skrevet av den estiske komponisten Jüri Reinvere (født 1971). Hans versjon hadde urpremiere på Den Norske Opera & Ballett 29. november dette året. Den tyske originalteksten ble gjendiktet til norsk av Tor Tveite. Oppsetningen av Reinvere-operaen fikk blandet kritikk.
Filmatisering
Peer Gynt er filmatisert flere ganger:
Inspirasjonskilde i Gudbrandsdalen
Henrik Ibsen skriver i et brev til forleggeren sin i København, 8. august 1867:
Peder Olsen Hågå (1732-85) fra Vinstra ble utpekt som modell for Ibsens Peer Gynt, og 16. mai 1932, på hans 200-årsdag, ble det avduket en minnestein over Hågå utenfor Sødorp kapell; men i ettertid er Per Laurissen Hågå fra 1600-tallet utpekt som en vel så sannsynlig kandidat. Flere sagn ble fortalt av Per Åsmundstad til bygdehistorikeren Pål Kluften rundt 1920:
Det første Peer Gynt-stemnet fant sted i 1928, og siden 1967 har stemnet vært arrangert årlig, som en feiring av den lokale Per Gynt i møte med Ibsens Peer Gynt. Under stemnet vises blant annet en friluftsoppsetning av skuespillet, og Årets Peer Gynt blir delt ut.
Peer Gynt-gården, Hågå, består av 15 gamle hus. Fra Vinstra starter dessuten «Peer Gyntveien» over Gålå til Gausdal og «Peer Gynts setervei» via Rondablikk til Kvam.
Peer Gynt-parken
Peer Gynt-parken er en skulpturpark på Løren i Oslo, anlagt for å hedre Henrik Ibsen. Peer Gynt-parken er en monumental presentasjon av skuespillet, akt for akt. Peer Gynt-parken ble etablert i Ibsenåret 2006 av Selvaag, selskapet som står bak boligbyggingen i Løren-området. Enkelte av skulpturene i parken er bestillingsverk, mens de fleste er et resultat av en internasjonal skulpturkonkurranse.
Peer Gynt-skolen i Oslo
Byrådet i Oslo vedtok 14. desember 2006 at en ny kombinert ungdoms- og videregående skole på Bjørndal i Oslo skulle hete «Peer Gynt-skolen». Navnevalget var kontroversielt, da elever, det lokale bydelsutvalget, navnerådet, ungdomsrådet og eldrerådet ønsket et navn med lokal tilhørighet. Etter lang tids diskusjon gikk Bystyret den 28. mars 2007 imot dette navnevalget, og ba byrådet gjøre om avgjørelsen. Siden 2016 er skolen delt i Bjørnholt skole og Bjørnholt videregående skole.
Samiske kommunenavn (Troms)
Samiske kommunenavn i Troms (fnr 19) angir kommunenavn i Troms fylke som har en alternativ samisk form.
De samiske kommunenavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk. Dette skjer i grenseområder mellom språkene. Det er ni forskjellige former av samisk; sørsamisk, umesamisk, pitesamisk, lulesamisk, nordsamisk, skoltesamisk, enaresamisk, kildinsamisk og tersamisk. Det er også to utdødde former, kemisamisk og akkalasamisk. Bare nordsamisk er tatt med i denne oversikten for Troms fylke.
Serenade (album)
Serenade er et musikkalbum med Kirsti Sparboe, utgitt i 1977.
Bowline kraftverk
Morgantown kraftverk er et gasskraftverk og oljekraftverk i Charles County i delstaten Maryland, utenfor Washington, DC i USA. Anlegget ligger vel elva Potomac River. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 139 MW, fordelt på 3 turbiner. Dette er et av delstatens største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1970 og stod ferdig i 1974. Brenselkilden er olje og naturgass. Kraftverket eies 100% av Mirant siden 1999, og har 76 ansatte.
Superstitioniidae
Superstitioniidae er en gruppe (familie) av skorpioner. Denne familien omfatter bare én art fra de tørre områdene i det sørvestlige USA.
Utseende
Superstitionia donensis er en ganske liten skorpion (20-25 mm), gulbrun, ofte med lysere striper langs ryggen. Pedipalpene (klørne) er ganske korte, halen forholdsvis lang med en kraftig brodd ytterst.
Levevis
Arten lever i tørre områder der den kan være ganske vanlig. Om dagen finner man dem gjerne under steiner.
Farlige arter
Ingenting er kjent med sikkerhet, men det er grunn til å tro at arten er harmløs for mennesker.
Utbredelse
Familiens eneste art er bare kjent fra det sørvestlige USA. Slektsnamnet kommer fra fjellkjeden Superstition Mountains i Arizona, der den først ble funnet.
Systematisk inndeling
Noen arter som før ble regnet til denne familien er nå oveført til Typhlochactidae.
Tørrdis
Tørrdis eller ølrøyk er et værfenomen i atmosfæren der støv, røyk og andre partikler fører til dårligere sikt i fravær av vanndamp. Den oppstår når støv- og røykpartikler samler seg opp i relativt tørr luft. I værsituasjoner der disse partiklene ikke sprer seg, kan konsentrasjonen bli så stor at de utgjør en helsefare. Tett tørrdis forårsaket av industriell forurensning blir også kalt smog.
Kilder for tørrdispartikler er trafikk, industri, skogbranner og andre branner, jordbruk, samt sand f.eks. fra Sahara som med vinden bæres til Sør-Europa og Kanariøyene.
Tørrdis har ofte en brunaktig farge, mens tåkedis, som består av vanndråper i luften, er mer blågråaktig. Mens tørrdis oppstår i relativt tørr luft, dannes tåkedis i fuktig luft der tørrdispartiklene til og med kan opptre som kondensasjonskjerner for tåkedisdråpene.
Tørrdis i Sørøst-Asia
Tørrdis er et vanlig problem i Sørøst-Asia på grunn av skogbranner i Indonesia, og da særlig Sumatra og Kalimantan. Disse brannene fører med seg røyk til Brunei, Indonesia, Filippinene, Malaysia, Singapore, Thailand og av og til Guam og Saipan. De økonomiske tapene på grunn av slike branner ble i 1997 estimert til 50-60 milliarder kroner. Dette inkluderer skader på jordbruk, skogsområder, landområder, helse, transport, turisme og andre områder. I oktober 2006 ble Malaysia, Singapore og Malakkastredet rammet av tørrdis på grunn av branner i Indonesia. Sørvestlig vind blåste røyken over Malakkastredet.
Som følge av dette har Association of Southeast Asian Nations (ASEAN) dannet en avtale kalt Regional Haze Action Plan (RHAP) for å varsle og overvåke branner i området.
Masin (distrikt)
Masin er et distrikt i provinsen Huari i regionen Ancash i Peru. Distriktets nasjonale statistikkode er 021009 og hovedstaden er Masin. Distriktet ble opprettet den 2. februar 1956.