cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lisboa-traktaten
Lisboa-traktaten, også kalt Reformtraktaten (norsk: Traktaten om endring av Traktaten om den europeiske union og Traktaten om Det europeiske fellesskap), ble undertegnet 13. desember 2007 i Lisboa, og trådte i kraft 1. desember 2009.
Lisboa-traktaten opphevet systemet med de tre søyler (Det europeiske fellesskap og samarbeidsområdene for henholdsvis utenrikspolitikk og politi- og strafferettslig samarbeid) og erstattet det med et enhetlig rettssystem under navnet Den europeiske union. Den europeiske unions pakt om grunnleggende rettigheter ble juridisk bindende.
Europaparlamentet s myndighetsområde ble utvidet, blant annet ved at Den alminnelige lovgivningsprosedyren ble den ordinære prosedyren i EUs lovgivning. De nasjonale parlamentene fikk større innflytelse.
Rådet kan etter Lisboa-traktaten fatte de fleste av sine avgjørelser med kvalifisert flertall, noe som betyr at medlemslandene bare unntaksvis har vetorett. Kravene til kvalifisert flertall ble endret, slik at det nå er tilstrekkelig at 14 av 27 medlemsland stemmer for, men bare dersom de samtidig representerer minst 65 prosent av EUs befolkning.
«Det europeiske borgerinitiativet» ble innført, Det europeiske råd fikk en fast president, EU fikk en utenriksminister og det ble etablert en ny diplomatisk tjeneste for EU, kalt Den europeiske utenrikstjeneste.
TEUV tilsvarte omtrent den foreslåtte Traktaten om en forfatning for Europa som ble forkastet ved folkeavstemninger i Frankrike og Nederland i 2005. Alle henvisninger til ordet forfatning ble imidlertid strøket.
Bakgrunn
Da franske og nederlandske velgere ved folkeavstemninger i 2005 avviste Traktaten om en forfatning for Europa, tok EU en «tenkepause». Tenkepausen ble erklært avsluttet da Tyskland i 2007 overtok formannskapet.
Det europeiske råds møte i juni 2007
Den 21. juni 2007 møttes det europeiske råd i Brussel for å bli enige om grunnlaget til en ny traktat som skulle erstatte Traktaten om en forfatning for Europa. Møtet fant sted under Tysklands formannskap, og forbundskansler Angela Merkel ledet forhandlingene i egenskap av fungerende president for det europeiske råd.
Etter å ha behandlet en rekke andre emner, deriblant beslutningen om å innlemme Kypros og Malta i eurosonen den 1. januar 2008, startet forhandlingene om den nye traktaten. Møtet var ment å finne sted mellom 21. og 22. juni, men måtte forlenges til 23. juni kl. 5, før resultatet ble offentliggjort.
Møtet endte opp med et 16-siders utkast, som skulle danne grunnlaget for forhandlingene om en ny traktat. Regjeringslederne ble enige om å innkalle til en regjeringskonferanse – det eneste organ som kan endre EU-traktater. Regjeringskonferansens beslutninger må ratifiseres av alle medlemsstatene. Tidligere regjeringskonferanser fant sted i Nice (Nice-traktaten) i 2001, i Amsterdam i 1997 (Amsterdamtraktaten) og i Maastricht i 1992 (Maastricht-traktaten).
Dette utkastet fikk navnet «Reform-traktaten», for å klargjøre at den nye traktaten ikke skulle erstatte tidligere EU-traktater, var ment å forandre Roma-traktaten og Maastricht-traktaten ved å tilføye store deler av innholdet i Traktaten om en forfatning for Europa. Etter press fra Storbritannia og Polen, ble man også enige om en tilleggsprotokoll der disse landene fikk unntak fra EUs Charter for grunnleggende menneskerettigheter.
Regjeringskonferanse i juli 2007
Portugal hadde overtatt presidentskapet i EU den 1. juli 2007, og fikk støtte fra blant annet Tyskland om at regjeringskonferansen skulle finne sted i løpet av Portugals presidentskapsperiode. Regjeringskonferansen for Lisboa-traktaten fant derfor sted mellom 21. og 24. juli 2007 i Portugal.
Etter forhandlingene i juni 2007, hvor man ble enige om et 16-siders rammeverk for den nye traktaten, fant utarbeidelsen av den nye traktaten sted den 23. juli 2007. Regjeringskonferansen åpnet etter en kort seremoni.
Det portugisiske presidentskapet presenterte deretter et 145 siders dokument (med 132 ekstra sider bestående av 12 protokoller og 51 erklæringer) med tittelen «Utkast til avtale som endrer Traktaten om Den europeiske union og Traktaten om etablering av Det europeiske fellesskap». Dette dokumentet dannet utgangspunktet for forhandlingene.
Før åpningen av regjeringskonferansen hadde Polen uttrykt ønske om å reforhandle voterings-systemet som man hadde blitt enige om i juni 2007, men dette ble trukket tilbake etter press fra de fleste av de andre medlemslandene.
I motsetning til forfatningstraktaten vil Lisboa-traktaten endre de eksisterende traktater og ikke erstatte dem.
Traktaten følger rådene fra Amato-gruppen om å erstatte Maastricht-traktaten med forfatningstraktatens første kapittel, samt å endre Romatraktaten slik at den rommer det meste av forfatningstraktatens tredje kapittel. I tillegg vil Roma-traktaten bli omdøpt til «Traktaten for etableringen av Det europeiske fellesskap».
Lisboa-traktaten består av kryss-referanser som erstatter eksisterende avtaler, og er ikke ment å være en traktat i seg selv. Dette er i tråd med tradisjonelle prosedyrer for endring av EU-traktater.
Det europeiske råds møte i oktober 2007
Den 18. oktober og 19. oktober 2007 møttes ledende jurister fra alle EUs medlemsland i Lisboa. De ble enige om navnet Lisboa-traktaten, ettersom signeringen ville finne sted i Lisboa i Portugal.
Toppmøtet ble ledet av José Sócrates, fungerende president av det europeiske råd, og vedtok følgende justeringer:
Signering
Lisboa-traktaten ble signert den 13. desember 2007 av statslederne for de 27 EU-landene under en høytidelig seremoni i Jerónimos klosteret i Lisboa i Portugal.
Europakommisjonens president José Manuel Durão Barroso kommenterte hendelsen slik: «Fra dette gamle kontinentet, er et nytt Europa født. For første gang er de landene som en gang var splittet av et totalitært gardin, nå forent i støtten av en felles avtale som de selv hadde forhandlet frem». Frankrikes president Nicolas Sarkozy sa til reportere at «Europa var blokkert, uten å vite hvordan vi skulle bevege oss fremover, og vi fant løsningen gjennom denne traktaten». Storbritannias statsminister Gordon Brown møtte ikke opp, og traktaten ble i hans sted signert av David Miliband. «Dette er en dag for Europa å se fremover», sa han. Under sin tale sa Portugals statsminister José Sócrates at «dette var det europeiske prosjekt som mange generasjoner drømte om og andre før oss kjempet for, med en visjon for fremtiden».
Ratifisering
Etter å ha blitt signert i Lisboa, må Lisboa-traktaten i tillegg bli ratifisert av hvert enkelt medlemsland i EU, enten gjennom folkeavstemning eller gjennom flertall i de nasjonale parlamentene.
Under toppmøtet i juni 2007 fikk Tyskland medhold i at alle 27 EU-land måtte ratifisere avtalen forut for europaparlamentsvalget i midten av 2009.
Statslederne i de fleste EU-landene ønsket ikke folkeavstemninger om traktaten. I Østerrike, Finland, Ungarn, Polen og Slovenia var kravet for parlamentarisk ratifisering et kvalifisert flertall fra 2/3 av nasjonalforsamlingene. I Tsjekkia og Slovakia var det nødvendig med et kvalifisert flertall på 3/5 av representantene. I de øvrige EU-landene kreves et simpelt flertall.
Kun Irland var ifølge landets grunnlov forpliktet til å holde en folkeavstemning om traktaten.
Beslutningene om å ratifisere traktaten gjennom de nasjonale parlamentene, har ikke skjedd uten motstand. I flere EU-land har diverse politiske grupperinger gjort forsøk på å tvinge politikerne til å legge traktaten ut til folkeavstemning.
I Tyskland og Tsjekkia fikk motstandere av traktaten medhold i sine krav om at forfatningsdomstolene skulle avgjøre hvorvidt det er i strid med landenes grunnlov å ratifisere Lisboa-traktaten uten folkeavstemninger. For Tysklands vedkommende innledet forfatningsdomstolen den 10. februar 2009 en ny høring for å avgjøre om traktaten er grunnlovsstridig.
Den 11. juni 2008 hadde 15 EU-land ratifisert traktaten, og 8 EU-land lagret ratifiseringsinstrumentene i Roma.
Irland
Folkeavstemningen i Irland fant sted den 12. juni 2008, med 3,051,278 stemmeberettigede. Valglokalene var åpne mellom kl. 7 og kl. 22, lokal tid, og opptellingen begynte kl 9 den 13. juni.
Resultatet ble offentliggjort senere på ettermiddagen, og viste et nei-flertall på 53,4 %. Oppmøtet ved folkeavstemningen var 53,1 %
Den 13. juni 2008 oppfordret Europakommisjonens president José Manuel Durão Barroso de resterende EU-landene til å fortsette ratifiseringen av Lisboa-traktaten. Han fikk støtte av Frankrikes statssekretær for Europeiske spørsmål, Jean-Pierre Jouyet, og Italias utenriksminister Franco Frattini. Den 14. juni 2008 oppfordret Frankrikes president Nicolas Sarkozy om å fortsette ratifiseringsprosessen, og tilføyde at Irlands nei «ikke skal få lov til å utvikle seg til å bli en krise». Storbritannias regjering erklærte at Taoiseach Brian Cowen «må komme frem til en løsning på krisen og neglisjere kravene om å forkaste traktaten». Storbritannias Europa-minister Jim Murphy insisterte på at folkeavstemningen i Irland «ikke betyr at traktaten er død».
Under et møte i Europakommisjonen den 19. juni 2008, fikk Irland en frist til oktober 2008 til å løse problemene som utfallet av folkeavstemningen hadde medført. Den 12. desember 2008 erklærte Brian Cowen at en ny folkeavstemning ville bli avholdt i oktober 2009.
Den andre folkeavstemningen i Irland fant sted den 2. oktober 2009. Resultatet ble et ja-flertall på 67,1 %, og en valgdeltagelse på 59 %.
Den 3. november 2009 hadde alle 27 EU-land ratifisert traktaten, og den 13. november 2009 var alle ratifiseringsinstrumentene lagret i Roma.
Detaljer
Fotnoter
1 Ratifisering av Ålands parlament var ikke nødvendig for at traktaten skal tre i kraft
Innhold
Lisboa-traktaten beholdt de fleste institusjonelle delene av forfatningstraktaten: En fast EU-president, en EU-utenriksminister, samme fordeling av plassene i parlamentet og en setning om utmeldelse av EU.
På den annen side inneholdt Lisboa-traktaten ikke statslignende ordet «forfatning». Referanser til EU-symboler som hymne, flagg, nasjonalsang og motto ble også fraværende. Traktaten sier heller intet om at EU-lovgivningen har forrang fremfor nasjonal lovgivning. Det ble tidligere foreslått å erstatte de nåværende forordninger og direktiver med betegnelsen lov.
Traktaten gir landene en mulighet for å stå utenfor EU-samarbeidet på områder som politi og kriminallovgivning, etter ønske fra Storbritannia. Maktfordelingen mellom medlemsstatene og unionen er gjort klarere ved å fastslå at der er snakk om en toveisprosess, og at det også kan bli fjernet suverenitet fra unionen og tilbake til nasjonalstatene.
Stemmevekt
Et kvalifisert eller dobbelt flertall utgjør, ifølge den gjeldende Nice-traktaten, støtte fra 258 av 345 stemmer i EUs ministerråd.
Dette flertallet tilsvarer stemmer fra 74 % av medlemslandene, men representerer bare 62 % av EUs borgere. De fire landene med flest innbyggere, Tyskland, Storbritannia, Frankrike og Italia har 29 stemmer, mens Spania og Polen har 27 stemmer.
I Forfatningstraktaten ble det kvalifiserte flertallet forsøkt endret til å utgjøre stemmer fra 55 % av medlemslandene, som representerer 65 % av EUs borgere. Alle 27 EU-land, bortsett fra Polen, ønsket også en slik endring i Lisboa-traktaten. Polen ønsket i stedet et kvadratrotsystem som utjevner vekten av stemmer mellom de største og minste landene.
Den tyske regjeringen gikk til slutt med på å forhandle med Polen, og toppmøtet endte i et kompromiss den 23. juni 2007. De nåværende stemmereglene fra Nice-traktaten beholdes fram til 2014. I overgangsperioden 2014–2017 gjelder de nye reglene med flertall fra 55 % av medlemslandene og 65 % av EUs befolkning, men åpner for unntak. Unntakene opphører i 2017. I 2014 trer også en ny versjon av Ioannina-kompromisset fra 1994 i kraft. Det vil gi små land muligheten til å gjenoppta drøftelser av EU-avgjørelser, som landet misliker.
Charter for grunnleggende rettigheter
Det 54 artikler lange Charter for grunnleggende rettigheter omtaler EU-borgernes politiske, sosiale og økonomiske rettigheter. I Forfatningstraktaten var disse rettighetene integrerte i traktaten, og var juridisk bindende.
Lisboa-traktaten refererer til dette charteret, uten at EF-domstolen kan tvinge EU-land til å endre deres lovgivning. Storbritannia nektet å akseptere at dette charter skulle påvirke eller overprøve britisk lovgivning. Polen fikk tilføyd en setning om at det ikke vil påvirke de nasjonale regjeringers makt innenfor «offentlig moral og familien».
Europakommisjonen
Det nåværende antallet på 27 EU-kommissær beholdes etter at Irland fikk stoppet et forslag om å redusere antallet fra 2014.
Fast president
Det ble innførte at EU-toppmøtene skulle ledes av en fast president – Presidenten for Det europeiske råd – for 2 1/2 år av gangen. Alle øvrige EU-ministermøter skulle fortsatt ledes av en minister fra det landet som har formannskapet for Rådet. Formannskapet skulle fortsatt roteres hvert halve år.
Utenrikspolitikk
Traktaten innførte en fast «utenriksminister», kalt Unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk. Representanten skulle lede utenriksministermøter og ville også bli nestformann for Europakommisjonen.
Storbritannia var motstander av å utvide EUs innflytelse i utenrikspolitikken. EF-domstolen vil nå ikke ha jurisdiksjon på dette området. Kommisjonen og Parlamentet fikk heller ikke den utenrikspolitiske makt som de var tiltenkt gjennom forfatningstraktaten. Storbritannia ønsket dessuten at den felles utenriksministerens diplomatiske betjening skulle bestå av nasjonale og ikke EUs embedsmenn. Traktaten fastslo således flere steder at den ikke gir EU større utenrikspolitisk makt.
Justispolitikk og politi
Storbritannia ønsket ikke å delta i EU-samarbeidet på det justispolitiske området og heller ikke delta i politisamarbeidet. Storbritannia fikk dermed et forbehold som liknet om det danske rettsforbeholdet. Storbritannia skulle selv bestemme om landet på et senere tidspunkt ville tilslutte seg EU-lovgivningen på dette området.
EU som juridisk person
Lisboa-traktaten innførte EU som en juridisk person.
Nasjonalforsamlingene
Lisboa-traktaten styrket de nasjonale parlamentenes rolle i EUs beslutningsprosess noe ved å gi dem åtte, ikke som tidligere seks, uker til å gjennomgå Europakommisjonens lovforslag før behandlingen av disse fortsetter i EUs lovgivende forsamlinger.
Det europeiske borgerinitiativet
Det europeiske borgerinitiativet ble innført ved Lisboa-traktaten. Dersom én million borgere i EU skriver under, kan de tvinge Europakommisjonen til å fremsette et lovforslag.
Utvidelse
Den nye traktaten inneholder formuleringer om at kommende medlemsland skal overholde EU-samarbeidets verdier dersom de ønsker å være medlem av unionen.
Et nederlandsk forslag om å bevare kriterier for ytterligere utvidelser i den nye traktaten har ikke blitt fullt ut implementert siden man fryktet at forslaget ville føre til dommer hos EF-domstolen, som dermed vil få det siste ordet om hvem som vil kunne innlemmes i EU, og ikke politikerne.
Under toppmøtet i juni 2007 lyktes det den nederlandske statsminister Jan Peter Balkenende å sikre visse opptagelseskriterier i traktaten. Kriteriene gjør det vanskeligere for land som gjerne ønsker å være medlemmer å få sine søknader godkjent, siden de gir mer makt til de nasjonale parlamentene fremfor kommende EU-lovgivning.
Uttreden
Lisboa-traktaten har en klausul, artikkel 50, som gir hver medlemsstat rett å tre ut av unionen.
Skedsmo Fotballklubb
Skedsmo Fotballklubb ble stiftet 11. desember 1980, etter at Skedsmo Idrettslag (stiftet 7. juni 1929) ble oppløst i de forskjellige særidrettene. Skedsmo FK er mest kjent for sitt damelag i årene rundt 1990, med blant annet Trine Bjarmann. Hennes bror, Torgeir Bjarmann, er forøvrig SFKs mest kjente, mannlige fotballspiller, med senere karriere i Lillestrøm SK.
Serie og Cup fra år 2000
! Sesong ! ! Pl. ! SP. ! V ! U ! T ! + ! - ! P !Cup
Overganger før nyttår 2012
UT: Tony Baybutt – Åkrene (lån), Andreas Bakke – Skjetten, Stian Jarnbjo – Egen JR stall, Zsymon Krolikowski – Lørenskog, Lars Engebråthen – lagt opp, Lars Jørgen Mork – Ull/Kisa, Przemyslav Peszczynski – lagt opp, Wazgel Saleh – militæret, Zhiar Sorchi – Gjerdrum, Bartlomiej Stolc – lagt opp, Victor Wikstrøm – Lag opp, Cristiano Alexander Øverbye – militæret.
INN: Erfan Kamali fra Raumnes & Årnes, Jonas Kordahl – fra Skjetten, Ben Okechukwu Sundayaso fra Høland, Asgeir Ørn Olafsson – fra KR Reykjavik, Amir Abbas Bagherzadeh – fra Fjellhamar, Farid Rahim – fra Fjellhamar, Vegar Sørum – fra egen JR stall, Andreas Eriksen – fra egen JR stall, Kim Marius Olsen – fra Vestli, Willy Zamble – fra Fjellhamar
Overganger før nyttår 2011
UT: Ousman Touray (Lillehammer FK) Martin Bjørkeng (Lagt opp) Vegard Pettersen (Lofoten) Adrian Boberg (tilbake til Strømmen fra lån) Michael Stolc (Lagt opp) Andre Schelander (Åkrene IF)
INN: Stian Jarnbjo (jr avdeling) Wasgel Saleh (Kløfta) Cristiano Alexander Øverbye (Kløfta) Kristoffer Langerud (Nannestad FK) Lars Gøran Engebråten (Grei IF) Marius Edvardsen (jr avdeling)
Overganger før nyttår 2010
UT: Mathias Hoftvedt (militæret) Anders Fagerhus (Åkrene IF) Farid Rahim (Åsane FK) Andreas Bakke (Askøy IL) Lasse Rustadbakken (Sørumsand IF) Kim Griffiths (Gitt seg) Mardin Taware (Skjetten SK) Emil Pevik (Rælingen SK) Kim Roskifte (Lagt opp) Tony Kahn (Lagt opp) Ruhan Ramadani (Lagt opp) Mikael Olsen (Melbu)
INN: Mats Jarnbjo (Ull/Kisa) Adrian Boberg (Strømmen IF – Lån) Vegard Pettersen (Lofoten) Michael Stolc (Ukjent) Lars Jørgen Mork (Jr avdeling) Kenneth Stovner (Jr avdeling) Stefan Da Silva (Jr avdeling) Szymon Rudolf Krolikovski (Oslo Allianse)
Damelaget
Historisk har Skedsmo hatt et godt damelag, som var med i Østlandsserien i 1980-årene, og senere rykket opp til 1. divisjon. I 1987 vant klubbens juniordamelag finalen i Norway Cup mot Jardar 4-3, og spillerne fra dette laget dannet grunnstammen i damelaget som spilte i Østlandsserien i 1985/86, og som spilte seg opp til 1. divisjon i 1989. Trener i oppbyggingsårene var Thore Høyert. Senere overtok blant andre Tom Nordlie. I 1989 endte laget på 7.-plass med 6 seire, 2 uavgjort og 10 tap. I 1990 endte laget på 6.-plass, men i 1991 kom det på sisteplass, med bare en seier og 4 uavgjort. I 1992 spilte laget i andre divisjon og i 1993 i tredje divisjon. Deretter var det slutt på damelaget. To av de mest kjente spillerne på laget var Elin Krokan (senere Sprint/Jeløy og landslaget) og Elisabeth Gransbråten.
Damelaget har igjen startet opp etter mange år uten noe senior lag for damer på Skedsmokorset. Laget blir ledet av den unge treneren Alper Göksu som tidligere har spilt for både Lørenskog IF og Lillestrøm SK. Han måtte legge opp på grunn av hjertefeil og har derfor begynt å satse på en trener karriere. Laget består av mange ukjente jenter, og damelaget har startet opp igjen for å gi et tilbud til unge damer som er over junioralderen.
Skedsmo har hatt to spillere på det norske A-landslaget for kvinner: Anette Igland og Anne Jensen, begge i 1990.
Hurtigløp på skøyter
Som Skedsmo IL arrangerte laget Allround-NM på skøyter 1978 for damer på Skedsmo Stadion.
Følgende løpere har hentet medalje i norgesmesterskap på skøyter for Skedsmo IL:
Hu Hanmin
Hu Hanmin (tradisjonell kinesisk: 胡漢民, forenklet kinesisk: 胡汉民, pinyin: Hú Hànmín; født 9. desember 1879 i Panyu i Guangdong i Kina, død 12. mai 1936 i Guangdong) var en av de tidligere ledere av Kuomintang (KMT), og en svært viktig politiker på høyrefløyen innen Kuomintang.
Liv og virke
Hu Hanmin tok jureneksamen da han var 21 år gammel. Han studerte i Japan fra 1902, og ble med i Tongmenghui som redaktør av《Minbao》i 1905.
Årene 1907-1910 deltok han under flere væpnede oppstander. Kort etter Xinhairevolusjonen i 1911 ble han utnevnt til guvernør av Guangdong og hovedsekretær for den provisjonelle regjering. Han deltok i den annen revolusjon i 1913, og ble med Sun Yat-sen til Japan da den revolusjonen slo feil. Der opprettet de Det kinesiske revolusjonære parti.
Hu bodde i Guangdong fra 1917 til 1921 og arbeidet for Sun Yat-sen, først som transportminister og deretter som hovedrådgiver.
Hu ble i januar 1924 valgt til et sentralt medlem av Kuomintangs eksekutivkomite. I september fungerte han som visegeneralissimo, da Sun Yat-sen dro fra Guangzhou til Shaoguan.
Sun døde i Beijing i mars 1925, og Hu var da en av de tre mektigste skikkelsene i Kuomintang. De andre to var Wang Jingwei og Liao Zhongkai. Liao ble snikmyrdet i august samme år, og Hu ble mistenkt og arrestert. Etter Ninghansplittelsen i 1927 støttet Hu Chiang Kai-shek og ble leder for den lovgivende yuan i Nanjing. Den 28. februar 1931 ble han satt i husarrest av Chiang på grunn av uenighet rundt den nye provisoriske konstitusjon. Internt partipress tvang Chiang til å slippe ham fri.
Etter dette ble Hu en mektig leder i Sørkina, og formulerte tre motstandsprinsipper: Motstand mot japansk invasjon og massaker, motstand mot militante kommunister, og sist, men ikke minst motstand mot den selvutropte leder Chiang Kai-shek. Anti-Chiang-fraksjonene i KMT trakk til Guangzhou for å etablere en rivaliserende regjering der. De krevde Chiangs avgang fra de to postene som både president og statsminister.
Borgerkrig ble bare avverget ved det at japanerne invaderte Mandsjuria, og dermed fikk man annet å tenke på.
Hu besøkte Europa og innstilte sine politiske angrep på Chiang Kai-shek i juni 1935. Dunder første sesjon av Kuomintangs femte konferanse i desember 1935, ble han in absentia valgt til formann for komiteen for alminnelige anliggender. Hu returnerte til Kina i januar 1936 og bodde i Guangzhou til han døde av hjerneblødning den 12. mai 1936.
Hus politiske kongstanke var at en persons individelle rettigheter var en funksjon av vedkommendes nasjonale tilhørighet og dcelaktighet.
Colonia Nicolich (kommune)
Colonia Nicolich eller Nicolich er en kommune (spansk: municipio) i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Colonia Nicolich.
Geografi
Colonia Nicolich grenser i nord mot Barros Blancos og Pando, i øst mot Ciudad de la Costa, i sør mot Paso Carrasco, og i vest mot Montevideo-departementet.
Historie
Nicolich ble grunnlagt 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Rubén Moreno (2010-2015).
Carnaby Street
Carnaby Street er ei gågate i bydelen Soho i London, et par kvartaler sør for Oxford Street og et par kvartaler øst for Regent Street. På 1960-tallet var skreddere og forretninger i Carnaby Street sentrale i utvikling av en ny mote som etter hvert fikk gjennomslag i hele den vestlige verden.
Gata regnes å være anlagt på 1680-tallet, og det første huset som vites å ha stått her, var Karnaby House. I løpet av 1800-tallet skjedde en industrialisering av Carnaby Street, da en rekke systuer ble oppretta for herreskredderne i Savile Row. På 1950-tallet begynte noen av skredderne i Carnaby Street å selge klær etter eget design for direkte salg, og særlig dresser for den framvoksende gruppa av motebevisst vestkantungdom som gikk under betegnelsen mods. I løpet av noen få år på 1960-tallet ble Carnaby Street verdensberømt for sine trendy unisexbutikker.
Mot slutten av 1960-tallet tydet mye på at Carnaby Street var i ferd med å miste sin betydning, og selv om flere forsøk er gjort både fra myndighetenes side og de næringsdrivende selv på å gjenvinne gammel storhet, må Carnaby Street sies å ha blitt offer for sin egen suksess. Tilstrømninga av turister har ført til en framvekst av butikker som henvender seg til et udifferensiert turistmarked med standardiserte og masseproduserte produkter, mens trendsetterne har flytta til andre steder i London. Gaten var også kjent som Hard Rock/Metall gaten i London.
Triunfo Potiguar
Triunfo Potiguar er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Rock County (Minnesota)
Rock County er et fylke i den amerikanske delstaten Minnesota. Det ligger i det sørvestlige hjørnet av staten og grenser mot Pipestone County i nord, Murray County i nordøst og mot Nobles County i øst. Det har også grense mot delstatene Iowa i sør og Sør-Dakota i vest.
Rock Countys totale areal er 1 251 km² hvorav 1 km² er vann. I 2000 hadde fylket 9 721 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Luverne som også er fylkets største by.
Forvaltningspolitikk
Forvaltningspolitikk betegner politikkområdet som dreier seg om overordnede spørsmål knyttet til organisering, styring, ledelse og samarbeid innenfor den offentlig forvaltningen, inkludert felles administrative og tekniske løsninger. Offentlig sektor omfatter staten, fylkeskommunene og kommunene, men begrepet forvaltningspolitikk brukes oftest i tilknytning til statsforvaltningen.
Selv om forvaltningspolitikk skiller seg fra annen politikk ved at den er rettet innover mot det administrative apparatet, så er de overordnede målene forvaltningseksterne. Forvaltningspolitikken er et virkemiddel for å ivareta verdier som demokratisk politisk styring, rettssikkerhet i offentlig myndighetsutøvelse, og effektiv ressursbruk og måloppnåelse. Den er også tverrsektoriell, dvs. den gir allmenne retningslinjer for utforming av forvaltningen på tvers av departementssektorer.
Kjernen i forvaltningspolitikken er å fastlegge mål og videreutvikle virkemidler for en god forvaltning.
Perspektiver på forvaltningspolitikk
Det finnes et smalt og et bredt perspektiv på forvaltningspolitikk. Innenfor det første perspektivet ser man på forvaltningen som et redskap for å utøve sektorpolitikk og yte tjenester. Samtidig skal den sørge for at politikkutviklingen er samordnet og tjenesteytingen er tilpasset brukernes behov på tvers av tradisjonelle sektorgrenser. Et bredere perspektiv på forvaltningspolitikken ser også forvaltningen som en integrert del av et politisk system. Forvaltningens utforming blir da viktig også for å ivareta verdier som demokrati, deltakelse, åpenhet, tilgjengelighet, rettssikkerhet, partipolitisk nøytralitet og faglig uavhengighet. Forvaltningspolitikken skal aktivt bidra til å oppfylle og vedlikeholde disse verdiene.
I begge disse perspektivene vil det normalt være bred konsensus om mål som styrbarhet, effektivisering, deltakelse, åpenhet osv. Virkemidlene man bruker vil det også være enighet om, men kanskje med noe ulik vektlegging.
Forvaltningsmeldingen
Stortingsmelding nr 19 (2008–2009) Ei forvaltning for demokrati og fellesskap handler om det som er felles for hele statsforvaltningen. Meldingen beskriver
Fiskeridirektoratet (Norge)
Fiskeridirektoratet ble etablert i Bergen i 1900 og er myndighetenes rådgivende og utøvende organ innenfor fiskeri- og havbruksforvaltning i Norge. Direktoratet er underlagt Nærings- og fiskeridepartementet og ledes av fiskeridirektøren. Fiskeridirektoratet skal bidra til å oppfylle Nærings- og fiskeridepartementets overordnede mål, som er å sikre rammevilkårene for en lønnsom og bærekraftig fiskeri- og havbruksnæring, samt annet marint basert næringsliv. Direktoratet gir råd til departementet om hvordan fiskeri- og akvakulturnæringen bør forvaltes, og kontrollerer at lover og regler blir fulgt.
Fiskeridirektoratet skal fremme lønnsom og verdiskapende næringsaktivitet gjennom bærekraftig og brukerrettet forvaltning av marine ressurser og marint miljø.
Hovedkontoret er plassert i Bergen og direktoratet har rundt 420 årsverk fordelt på 20 kontorer langs Norges kyst.
Frank Bakke-Jensen tiltrådte som Fiskeridirektør 1.desember 2021.
Peter Coyote
Peter Coyote (født 1941) er en amerikansk skuespiller og forfatter.
Coyote er utdannet ved Grinnell College i 1964. Han flyttet deretter til San Francisco hvor han hvor han ble medlem av San Francisco Mime Troupe. I 1967 var han med på å danne den anarkistiske teatergruppen «Diggers», som drev med improvisasjonsteater. Han var politisk aktiv på venstresiden på 1960-tallet.
Coyote filmdebuterte i Die Laughing (1980). Han har siden medvirket i filmer som Døden i sumpene (1981), E.T. (1982), Skjult trussel (1982), Kniven er eneste vitne (1985), Bitter Moon (1992), Sphere (1998) og Behind Enemy Lines II: Axis of Evil (2006). Han har også medvirket i en rekke tv-produksjoner. Blant annet hadde han sentrale roller i miniserier som Echoes in the Darkness (1987) og The Disappearance (2017). Han hadde en fast rolle i Law & Order: LA og The 4400, og hadde i tillegg gjentatte gjesteroller i serier som blant annet Brothers & Sisters og Perception.
Han gav i 1998 ut selvbiografien Sleeping Where I Fall: A Chronicle.
Coyote er Zen buddhist.
Periskop
Et periskop virker som en avansert kikkert. For at dette skal brukes kan vi ikke være dypere enn 13,5 meter (ellers rekker ikke periskopet over vannflaten). Periskopet har også infrarødt kamera som gjør det mulig å se i mørket.
Alv Schiefloes veg
Alv Schiefloes veg (1–39) er en vei på Charlottenlund og Jakobsli øst for Trondheim som strekker seg fra sørlig til nordlig retning fra Carl Lønseths veg før den vender østover til Jakobslivegen. Veien fungerer som adkomstveg for frittstående eneboliger, og er en gjennomfartsvei for boligbebyggelsen i området. Nærmeste kollektivtilbud for Alv Schiefloes veg er med AtB og deres bussforbindelser med rutene 14 og 102 fra holdeplassen Idrettsplassen ved Jakobslivegen.
Veien er oppkalt etter journalist, lokalpolitiker og visesanger Alv Schiefloe (1873–1951), som for øvrig skrev flere stykker til Hjorten Revy- og Varietéteater.
Varaldsøy
1. januar 1902 ble Varaldsøy skilt ut som egen kommune med 1 661 innbyggere.
1. januar 1965 ble det meste av Varaldsøy med 511 innbyggere slått sammen med Fjelberg og Kvinnherad kommuner samt et område nord for Skånevikfjorden/Åkrafjorden i Skånevik kommune til den nye Kvinnherad kommune.
En del av Mundheim krets i Varaldsøy med 300 innbyggere ble fra samme tidspunkt slått sammen med deler av Jondal, Kvam og Strandebarm kommuner til den nye Kvam kommune.
Fylkesvei 126 går fra ferjekaia til Gjuvsland. Øya har ferjeforbindelse til Årsnes i sør og Gjermundshamn i vest.
Arnold Böcklin
Biografi
Böcklin ble født 1827 i Basel, nord i Sveits. Han fikk undervisning i tegning i hjembyen, før han fra 1845 til 1847 studerte ved Kunstakademie Düsseldorf sammen med Johann Wilhelm Schirmer, Theodor Hildebrandt og Rudolf Wiegmann. I 1847 tok han og Rudolf Koller en studietur til Belgia, der han ble svært imponert av Peter Paul Rubens sine verk. I 1848 dro han til Paris og besøkte Louvre. Deretter var han i lære ved atelieret hos kunstneren Johann Gottfried Steffan. Frem til 1850 arbeidet han i Basel, der han malte sine første karakteristiske landskapene.
Fra 1850 til 1857 jobbet han tidvis i Roma. I løpet av sine syv år der, var han under sterk påvirkning av Gaspard Dughet og Francis Dreher. Böcklin giftet seg i 1857 og slo seg ned i Basel. I 1858 fikk han ulike kommisjoner til å male matsalen til en rikmannsvilla i Hannover. Fra 1860 til 1862 underviste han ved Sachsen Kunstskole i Weimar, der maleriet Jagd von Diana i 1862 var hans første store bestillingsverk.
I det samme året, returnerte Böcklin til Italia der han besøkte Napoli og Pompeii. I løpet av denne tiden kom han frem til den karakteristiske stilen sin, med skarpe konturer, intens fargeglød og ofte en mytologisk komposisjon med mytiske skapninger. Fra 1871-1874 bodde han i München, der han i 1872 malte Selbstbildnis mit fiedelndem Tod (Selvportrett med fiolinspillende Død). Fra høsten 1874 til april 1885 bodde han i Firenze. Det var her han malte de fem versjonene av bilde Toteninsel.
Fra 1885 til 1892 bodde og arbeidet Böcklin i Hottingen i Zürich. Etter et hjerneslag i 1892 bosatte han seg ​​i Firenze, og flyttet senere til sin eiendom i Fiesole. Böcklin døde i San Domenico og ble gravlagt på den protestantiske kirkegården, Campo Santo degli Allori, i Firenze.
Inspirasjon for andre verk
Flera av Böcklins verk har inspirert flere andre kunstnere. Komponisten Max Regers Vier Tondichtungen nach A. Böcklin op.128 (1913) tar for eksempel opp følgende fire: Der geigende Eremit, Im Spiel der Wellen, Die Toteninsel og Bacchanal. Dødens øy har dessuten vært inspirasjonskilde til både Toteninsel (1898) av den svenske komponisten Andreas Hallén (1846–1925), Ithaka op. 21 (1904) av Wilhelm Stenhammar (1871–1927) og Dödens ö (1909) av russeren Sergei Rachmaninov (1873–1943).
Trygve Bolstad
Trygve Bolstad (født 3. januar 1951 i Odda) er en norsk industriarbeider og politiker (Ap).
Han var industriarbeider ved Odda Smelteverk fra 1978, medlem av ledergruppen fra 1988 og de ansattes representant i styret fra 1999. Han har også vært veileder i AOF innen arbeidsmiljø og omstillingsprosesser siden 1986, nestleder i LO i Odda 1990–1994, leder i Odda herreds Arbeiderparti fra 1995, medlem av Odda kommunestyre og formannskap siden 1999 og politisk rådgiver i Nærings- og handelsdepartementet i 2001. Bolstad har også innehatt en rekke styreverv i kommunale selskap og foretak.
Bolstad er onkel til Høyre-politiker Eivind Nævdal-Bolstad.
Zetherini
Zetherini er en liten gruppe av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Bortsett fra slekten Callarge, som det er usikkert om hører til her, lever alle artene i den Orientalske faunaregion (Sørøst-Asia). Medlemmene i Zetherini etterligner gjerne giftige arter i gruppen monarksommerfugler (Danainae), og kan variere mye i utseende etter hvilke arter de etterligner.
Utseende
Forholdsvis store (vingespenn gjerne rundt 70 mm) sommerfugler, slanke med store, brede vinger. Noen slekter (Neorina, Xanthotaenia) er mørkebrune med gule skråstriper på forvingene, mens andre er mørke med mange lyse lengdestriper (Zethera, Penthema).
Etterligner giftige arter
En stor del av Zetherini etterligner sannsynligvis giftige monarksommerfugler, og unngår dermed å bli spist av fugler. Mulige modeller finnes i monarksommerfugl-slektene Danaus, Euploea og Ideopsis.
Systematisk inndeling
Artstallene følger Tree of Life
West Riding of Yorkshire
West Riding of Yorkshire er en av de tre historiske delene av Yorkshire i England. Fra 1889 til 1974 var det et administrativt grevskap, offisielt kjent som County of York, West Riding. Stattholderområdet inkluderte da City of York, og ble kalt West Riding of the County of York, and the City and County of the City of York.
Området dekket omtrent det som har blitt West Yorkshire, South Yorkshire, Craven, Harrogate og Selby i North Yorkshire samt noen mindre deler av Lancashire, Stor-Manchester og East Riding of Yorkshire.
Gammel inndeling
Mens de fleste engelske grevskap ble inndelt i hundreds eller wapentakes var Yorkshire så stort at det først ble inndelt i thrydings, fra norrønt þriðing, «tredjedel». Dette ordet ble forvansket til riding. I tillegg til North, East og West Ridings var City of York, definert som området innenfor bymurene, en egen enhet. Hver thryding ble så delt inn i wapentakes.
Grevskapet
Grevskapet ble opprettet i 1889 gjennom Local Government Act 1888, og dekket det historiske området med unntak av noen større byområder som ble grevskapsdistrikter. Det var opprinnelig fire av disse: Bradford, Leeds, Halifax og Sheffield. City of York var et grevskapsdistrikt, men ble inkludert i stattholderområdet og i folketellingsområdet. Etterhvert ble det flere grevskapsdistrikter: Rotherham i 1902, Barnsley og Dewsbury i 1913, Wakefield i 1915 og Doncaster i 1927. De eksisterende grevskapsdistriktenes grenser ble også utvidet.
Fra 1898 var Wakefield administrasjonssenter for grevskapet, og dette ble tatt over av West Yorkshires grevskapsråd i 1974.
Grunnkretser i Eidskog kommune
Grunnkretser i Eidskog kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Eidskog kommune, Innlandet, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Bertil Palm
Bertil Palm (født 7. mai 1921, død 17. april 1989) var en svensk fotballspiller. Palm, som var midtbanespiller, spilte i Allsvenskan 1945 til 1947 for Helsingborgs IF, samt for Råå IF fra 1950 til 1952.
Palm spilte også en landskamp for Sverige, i 1950.
Oklahoma
Oklahoma (engelsk uttale: ) er en delstat som ligger i den sørlig-sentrale regionen i USA. Oklahoma City er delstatens hovedstad og største by. Med ca. 3,5 millioner innbyggere er Oklahoma den 28. mest folkerike delstaten i USA. Delstaten ble opprettet i det som var Indianerterritoriet den 16. november 1907, og ble den 46. delstaten som ble med i unionen.
Med sine små fjellrekker, prærier og østlige skoger ligger mesteparten av Oklahoma i regionene Great Plains og Ozark Highlands. Sistnevnte er spesielt utsatt for tordenvær. Mange av dagens innbyggere har tyske, irske og innfødt amerikanske stamfedre. Det tales mer enn 25 indianerspråk i delstaten, et antall som overgår alle andre delstater. I dag finnes det flere hovedkvarter for indianerstammer i denne delstaten enn i noen annen. Oklahoma ligger i et område der tre kulturelle regioner møtes, og delstaten har historisk vært tilholdssted for kvegfarmere, nybyggere i sør og et offisielt stadfestet indianerterritorium.
Max Ernst
Bakgrunn
Han vokste opp i en praktiserende katolsk troende familie. Max Ernst var den tredje av ni barn til døvstumlæreren og maleren Philipp Ernst (1862–1942) og hans hustru Luise, født Kopp (1865–1949). Sin første kontakt med malerier fikk han gjennom faren - han malte sin fem år gamle sønn i 1896 som Jesuskind - Jesusbarnet.
Oklahoma
Religiøst er delstaten en del av «bibelbeltet», et område hvor den konservative evangeliske kristendommen dominerer. Delstaten er altså kjent for å være konservativ, men allikevel har det mer liberale demokratiske partiet flere registrerte velgere enn det konservative republikanske.
Max Ernst
Virke i Frankrike, USA og igjen i Frankrike
Han ble amerikansk statsborger i 1948 og fransk i 1958. Ernst hadde bosatt seg i Paris i 1921 og oppholdt seg 1941–1948 i USA. Ved utbruddet av andre verdenskrig ble han i 1939 internert noen uker som tysker. Da Tyskland okkuperte Frankrike ble han arrestert av Gestapo og rømte og flyktet til USA med hjelp fra Peggy Guggenheim som han giftet seg med. Guggenheim-familien var jødisk og hun var i fare i Frankrike. Flukten gikk via Marseille og Lisboa i det nøytrale Portugal. Hennes onkel etablerte Solomon R. Guggenheim Foundation og hun medvirket selv til Guggenheimmuseet i Venezia.
Oklahoma
Delstaten er en stor produsent av naturgass, olje og mat. Andre viktige næringer er luftfart, energi, telekommunikasjon og bioteknologi. Oklahomas økonomi er i sterk vekst, og den er blant de ledende delstatene i USA når det gjelder vekst i bruttonasjonalproduktet. I tillegg er veksten i BNP per innbygger tredje størst i landet. Oklahoma City og Tulsa er Oklahomas største økonomiske baser. Oklahoma kan kalles en urbanisert delstat, da hele 60 % av befolkningen bor i tettbygde strøk.
Max Ernst
Virke i Frankrike, USA og igjen i Frankrike
Etter skilsmisse fra Peggy Guggenheim giftet han seg med Dorothea Tanning. Bryllupet var samtidig med Man Ray, hans gode venn, og Juliet Bowner.
Oklahoma
Etymologi
Statens navn Oklahoma kommer fra Choctaw-frasen okla humma, som betyr det røde folk. Choctaw-lederen Allen Wright foreslo navnet i traktatforhandlingene med de føderale myndighetene i 1866 angående bruken av navnet Indian Territory, og så for seg en indianerstat kontrollert av USAs inspektør for indianersaker. Oklahoma ble senere brukt som de facto-navn på Oklahoma-territoriet, og navnet ble offisielt godkjent i 1890, to år etter at området ble åpnet for hvite nybyggere.
Max Ernst
Virke i Frankrike, USA og igjen i Frankrike
Ernst flyttet tilbake til Frankrike i 1953. Hans første kone Luise Straus døde i Auschwitz.
Oklahoma
Historie
Det har blitt bevist at indianere vandret gjennom Oklahoma under siste istid, men de første permanente bosetningene fantes nær grensen til Arkansas mellom 850 og 1450 e.kr. Spanjolen Francisco Vásquez de Coronado reiste gjennom Oklahoma i 1541, men det ble likevel franske oppdagere som gjorde krav på området først på 1700-tallet. Områdene forble franske til 1803, året da amerikanske myndigheter kjøpte alt fransk land vest for Mississippi-elven. Kjøpet ble kalt Louisiana-kjøpet.
Max Ernst
Virke i Frankrike, USA og igjen i Frankrike
Han var en av de fremste utøverne innen dadaismen og surrealismen. Han deltok på documenta 1, 2, 3 og posthumt på documenta 8.
To av hans verker er registrert som beslag som entartet.
Oklahoma
Historie
I perioden mellom 1866 og 1899 ble indianerstammer i området tvunget til å gå med på nye lover. Dette førte til at de føderale myndighetene fikk mer innflytelse i Indianerterritoriet, og flere hvite nybyggere fikk tilgang til områdene. I 1866, rett etter borgerkrigens slutt, ble sentrale og vestlige områder overtatt av føderale myndigheter. Noen av disse områdene ble gitt til andre stammer, men den sentrale delen, kalt unassigned lands (utildelte områder), forble myndighetenes eiendom. Det ble undertegnet lover som gjorde det lovlig å bygge jernbanelinjer gjennom indianerterritoriets områder.
Delstaten Oklahoma
Den nye delstaten ble et viktig område for den kommende oljeindustrien, og oppdagelsene av olje gjorde at byene vokste betraktelig, og velstanden økte. Tulsa var kjent for å være «verdens oljehovedstad» i store deler av 1900-tallet, og investeringer i oljeindustrien la mye av grunnlaget for delstatens økonomi.
I 1930-årene begynte noen områder av delstaten å kjenne konsekvensene av dårlige jordbrukmetoder, tørke og vind. Mange av områdene i Oklahoma ble i denne tiden rammet av stor tørke og usedvanlig høye temperaturer, noe som gjorde tusenvis av jordbrukere fattige. Etter en 20-års periode fram til 1950 hadde delstaten mistet 6,9% av sine innbyggere. Som svar på dette satte myndighetene inn tiltak for lagring av vann. Dette oppnådde de ved å lage kunstige innsjøer, og innen 1960-årene fantes det flere enn 200 kunstige sjøer i delstaten, flere enn i noen annen amerikansk delstat.
Oklahoma City ble i 1995 rammet av Oklahoma City-bombingen, et av de verste terrorangrepene i amerikansk historie. Oklahoma City ble bombet den 19. april 1995 av Timothy McVeigh og Terry Nichols som detonerte eksplosiver utenfor kontorbygningen Alfred P. Murrah Federal Building. 168 mennesker ble drept i angrepet, blant dem 19 barn.
Timothy McVeigh ble senere dømt til døden ved bruk av giftsprøyte. Partneren Terry Nichols ble dømt for 161 overlagte drap, og fikk en livstidsdom uten mulighet for benåding.
Geografi
Oklahoma er den 20. største delstaten i USA med sine 181 196 km², hvorav 110 508,8 km² er land og 1981,1 km² er vann. Delstaten ligger i en region som kalles Heart-land. I tillegg er den en av seks delstater i området grensestripen. Den grenser mot Kansas i nord, Missouri i nordøst, Arkansas i øst, Texas i sør og øst og mot New Mexico og Colorado i nordvest. Grensen til New Mexico er svært kort, mot den smale stripen Oklahoma Panhandle.
Topografi
Southwest Tablelands Ecoregion har et landskap som ligner mer på det man finner i det sørvestlige USA – områder med platåfjell såvel som juv og gressletter – enn det man finner ellers i delstaten. I den nordvestlige delen av Oklahoma finnes det store sletter, et område som tilhører økoregionen de store slettene. Områdene er kuperte og flate, og inneholder svært få naturlige skoger. I tillegg er jorden ganske tørr.
Delstaten har tre sentrale fjellkjeder: Ouachitas-, Arbuckles- og Kiamichifjellene. I tillegg kommer det flere små fjellkjeder, og Oklahoma inkluderer også deler av Ozarkfjellene i sin geografi. Sammen med Black Hills i South Dakota, er Ozark- og Ouachitafjellene de eneste store høylandene mellom Rocky Mountains og Appalachene.
Oklahomas høyeste fjell, Black Mesa (1516 moh.) ligger helt vest i delstaten.
Det laveste punktet ligger 88 meter over havoverflaten og ligger helt sørøst, i en elv kalt den lille elven («Little river»). Cavanalåsen ved Poteau har blitt kalt «den høyste åsen i verden» av lokale myndigheter. Man tar da utgangspunkt i at topper som er 2000 fot over flaten er definert som fjell. Cavanalåsen rager 1999 fot (609 meter) over platået.
Flora og fauna
Skoger dekker 24 % av Oklahoma, og med sine 200 innsjøer laget av demninger, har den det høyeste antallet kunstige sjøer i landet.
Staten har mange hvithalehjorter, rødgauper, wapitier og fugler som vaktler, duer, kardinaler, hvithodede havørner, rødhalevåker og fasaner. I prærienes økosystemer er amerikanske bisoner, storpræriejerpe, præriegrevlinger og beltedyr vanlige, og delstaten har store bosetninger av præriehunder i de vestlige områdene.
I Ouachitafjellene finner man økosystemet med de største biologiske forskjellene i delstaten. Her lever svartbjørner, rødrever, grårever og elveotere side om side, sammen med omtrent 330 andre virveldyr.
Beskyttede landområder
Oklahoma har 50 statsparker, seks nasjonalparker og to nasjonalt beskyttede skoger eller gressmarker. Over 6 % av delstatens skoger er offentlige, inkludert den vestlige delen av Ouachita National Forest, den største og eldste nasjonalskogen i det sørlige USA. I det sentrale Nord-Oklahoma ligger Tallgrass Prairie Preserve som dekker 158 km², og blir dermed den største beskyttede høygress-prærien i verden. Økosystemet i reservatet inkluderer kun 10 % av det området som tidligere dekket 14 delstater. I tillegg til dette reservatet finner man et præriereservat i sørvestlige deler av delstaten – Black Kettle National Grassland – som dekker 127 km².
Klima
Oklahoma er en delstat som blir dominert av varme og kalde luftmasser som kolliderer øst for Rocky Mountains. Dette resulterer i mye varierende vær gjennom hele delstaten, fra den sørøstlige delen der det er fuktig subtropisk klima, til vestlige deler hvor det hersker steppeklima.