cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fast Times at Ridgemont High
Handling
Filmen er en løst sammensatt skildring av livet på en amerikansk high school på 1980-tallet. Her skildres personer som Stacy og Lindas seksuelle bomskudd via den driftige Brads raske karriere i fast food-verden til Spicoli som den ultimate surferen. Man får oppleve hvordan de vokser opp midt i all «sex, drugs og rock'n roll».
Om filmen
Filmen kom på 29.-plass på listen over de mest innbringende kinofilmene i USA i 1982.
Den ble godt mottatt av anmelderne og har fått 78 % på Rotten Tomatoes.
Filmen var hovedinspirasjonskilden til en kortlivet TV-serie fra 1986 kalt Fast Times.
I 2005 ble filmen funnet betydningsfull nok av USAs Library of Congress til å bli bevart av deres National Film Registry.
Theiß kraftverk
Theiß kraftverk er et varmekraftverk i Gedersdorf i Østerrike. Det har en installert produksjonskapasitet på 775 MW. Blokk A ble installert i 1974, mens blokk B åpnet i 1976. Brenselkilden er steinkull, fyringsolje og naturgass. Gasstilførselen kommer med West-Austria-Gas-rørledningen, mens oljen kommer med små tankskip via Donau. Operatør er Energieversorgung Niederösterreich (EVN) AG.
Anlegget er svært moderne, og fra 2008 er det installert kogenerasjon med en av Europas største fjernvarme-leveranser. Stabiliteten i leveransen sikres ved å varme opp vann i Europas største beholdningstank (Fernvärmespeicher) i sittslag med et volum på 50 000 m³, som bidrar til fjernvarmenettet for 5 000 boliger.
De totale CO2-utslippene i 2008 var 351 000 tonn.
Fylkesvei 3048
Fylkesvei 3048 går mellom Brufoss og Holm i Larvik kommune.
Traséer: Brufoss – Hvarnes (19,6 km), Hvåra bru – Holm (12,0 km)
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 220 (Vestfold).
Imbabura
Provinsen Imbabura er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Ibarra.
Carchi
Carchi er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Tulcán.
Audun Østerås
Audun Erling Østerås (født 20. januar 1947 på Elstad i Harran i Nord-Trøndelag) er en tidligere norsk rådmann og politiker (Sp).
Jim Lanier
Jim Lanier (født 28. oktober 1940 i Washington, D.C. i USA) er en amerikansk hundekjører fra Chugiak i Alaska.
Audun Østerås
Han er utdannet siviløkonom fra NHH fra 1972. Han har drevet gård i 20 år og undervist i den videregående skolen i 10 år. Østerås var rådmann i Høylandet kommune 1987–1994, fylkesrådmann i Nord-Trøndelag fylkeskommune 1994–2003 og administrasjonssjef i fylkeskommunen 2003–2008.
Jim Lanier
Lanier vokste opp i Fargo i Nord-Dakota, før han flyttet til Alaska i 1967. Han startet med hundekjøring i 1977, men hadde ikke deltatt i noen konkurranseløp før han deltok i Iditarod 1979. Totalt har han deltatt 10 ganger i verdens lengste hundesledeløp, og hans beste plassering er nummer 18 i 2004.
Lanier er gift med den russiske hundekjøreren Anna Bondarenko, og i tillegg til hundekjøring jobber han som patolog.
Audun Østerås
Han var medlem av Høylandet kommunestyre 1976–1983, i én periode som varaordfører, og medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 1978–1987. Østerås har vært styremedlem ved Riksteatret og Sparebanken Midt-Norge samt styreleder ved Namdals folkehøgskole.
Surinam under Sommer-OL 1968
Surinam deltok under Sommer-OL 1968. En mannlig sportsutøver fra Surinam deltok i friidrett under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Dette var andre gangen Surinam deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Iloilo
Iloilo er en filippinsk provins i landsdelen Visayas. Den ligger i regionen Western Visayas og på øya Panay. Provinshovedstaden er Iloilo City. I nord ligger provinsen Capiz og mot vest provinsen Antique. Mot sør og øst er det hav, og de nærmeste øyene er provinsen Guimaras eller tilhører provinsene Negros Occidental eller Cebu.
Historie
Navnet griper tilbake til 1200-tallet. Malayene hadde da utforsket landet og i 1213 organiserte de Madjaas-konføderasjonen. De delte området i tre provinser og kalte dem Akean, Hantik og Irong-Irong. Irong-irong betyr som en nese, og kan være basert på den geografiske observasjon at hovedbyen, dagens Iloilo City, ligger på et nes.
Rundt år 1566 grunnla den spanske erobrer Miguel Lopez de Legaspi de første spanske bosetting i området i det som nå er Iloilos forstad Oton. Havnen gav en økonomisk oppblomstring på 1800-tallet. Øst-Asias første golfbane ble anlagt i 1855 i Sta. Barbara, og den internasjonale havnen og jernbanelinjen som ble bygget var de første på Filippinene utenfor hovedøya Luzon. Det ble ekspoprtert jordbruksprodukter og tekstiler herfra til land i hele verden, og byen fikk mange europeiske og kinesiske innvandrere. I 1933 ble flyselskapet Iloilo-Negros Air Express Co. opprettet; det var Asias første private flyselskap.
Politisk inndeling
Iloilo er delt i 2 "cities" (bykommuner) og 42 "municipalities" (landkommuner).
Nimadi
Nimadi er et indoariske språk i Nimar-regionen i Madhya Pradesh i India, som grenser til Maharashtra. Nimadi snakkes i distriktene Barwani, Øst Nimar, Vest Nimar og deler av Dhar. En berømt forfatter som skrev på nimani var den sene Gaurishankar Sharma.
Barrolândia
Barrolândia er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
Ric Flair
Richard Morgan Fliehr (født 25. februar 1949), bedre kjent som Ric Flair, også kjent som «Nature Boy» (ofte forkortet til Naitch), er en amerikansk fribryter som nå er pensjonert (innlemmet i WWE Hall of Fame 29. mars 2008, og han hadde sin siste kamp dagen etter [Wrestlemania XXIV]). Han har vært World Champion 16 ganger. Ric Flair er den eneste (sammen med Kurt Angle og Bret Hart) som har vært WWE Champion, WWE Intercontinental Champion, WCW Champion og WCW United States Heavyweight Champion. Det er i skrivende stund (27.05.2009) diskusjoner mellom Ric Flair og WWE om hvorvidt han skal igjen gå inn i en aktiv rolle som wrestler for selskapet, tross tidligere forsikringer fra Flair om at han ikke ønsket å gjøre dette på grunn av hvor høyt han satte ærbødigheten som ble vist han da han, formelt sett, forlot bransjen under "Wrestlemania weekend" i 2008 (Wrestlemania XXIV Hall of Fame Induction Seremony" 29.03.2008, Wrestlemania XXIV 30.03.2008 & Monday Night Raw 31.03.2008), og han ville dermed holde "æren" ved sin tilbaketrekning ved like ved ikke å gjøre flere wrestlingkamper. I flere "shoot-intervju" har han likevel gjort tydelig uttrykk for at han "klør" etter å komme tilbake inn i ringen, og nå kanskje vil det faktisk også skje. – Tiden vil vise.
Trinidad og Tobago under Sommer-OL 1968
Trinidad under Sommer-OL 1968. Nitten sportsutøvere, alle menn, fra Trinidad og Tobago deltok i fem sporter under Sommer-OL 1968 i Mexico by. De vant ikke noen medaljer.
Parque Harriague
Parque Harriague er en park i Salto by i det nordvestlige Uruguay.
Parken avgrenses av Av. Juan Harriague, Treinta y Tres, Rincón og Misiones. I parken finnes en dyrehage, markeder og et teater.
Parken ble i 12. desember 1951 oppkalt etter Juan Harriague.
Lori Townsend
Townsend bodde i både Washington og Minnesota før hun flyttet til Alaska. Hun startet med hundekjøring i 1987, og debuterte i hundesledeløpet Iditarod i 1996. Totalt har Townsend deltatt tre ganger i verdens lengste hundesledeløp, og hennes beste plassering er fra 1996, da hun ble nummer 40.
Kvadrant
Aksene i et koordinatsystem deler inn planet i fire adskilte områder, kvadranter. Man nummerer dem vanligvis mot klokken/motsols, med starten i den øvre høyre kvadranten.
Glassverksgata (Gjøvik)
Glassverksgata (3–5) er en gate i Gjøvik bysentrum. Den løper ut fra Bakkegata i nordvest og ender som blindvei like nord for Gjøvik Rådhus. Ved utløpet av Bakkegata krysser den Gjøviks hovedgate, Storgata. Glassverksgata har 5 nummer – og er oppkalt etter det tradisjonsrike Gjøvik Glassverk, som var berømt for sine glassprodukter i den spesielle fargen Gjøvikblå.
Glassverksgata heter på folkemunne mest Knivstikkeren.
Uruguay under Sommer-OL 1968
Uruguay under Sommer-OL 1968. 27 sportsutøvere fra Uruguay deltok i åtte grener i Sommer-OL 1968 i Mexico by. De vant ingen medaljer.
Asp (fisk)
Asp (Aspius aspius på latin) er en ferskvannsfisk i karpefamilien. I motsetning til andre karpefisker spiser aspen andre fisker. I Norge forekommer fisken bare i deler av Glomma, Haldenvassdraget, Øyeren og Svelle.
I Norsk rødliste for arter 2006 ble asp angitt som sårbar etter kriteriet om forekomst i få lokaliteter. Seinere har imidlertid IUCN bestemt at dette kriteriet bare kan benyttes dersom man også har identifisert en eller flere trusler mot de aktuelle lokalitetene. Her i landet reproduserer trolig asp bare i Glomma, Haldenvassdraget og Øyeren, men det kan ikke pekes på noen alvorlige og umiddelbare trusselfaktorer. Den oppfyller derfor ikke lenger noen av IUCNs kriterier for rødlisting, og blir følgelig ikke inkludert i Norsk rødliste for arter 2010.
Asp finnes primært i elver med moderat strøm og i store innsjøer. Om våren går den opp i rennende vann hvor den gyter på grusbunn, vanligvis i stim. Førstegangsgytende fisker er normalt sett 4-5 år gamle. De 80 000–200 000 eggene gyter fritt i vannet og fester seg til grus, steiner og vannplanter. Avhengig av vanntemperatur, klekkes eggene etter 10–17 døgn.
Dudusinae
Dudusinae er en gruppe (underfamilie) av sommerfugler som tilhører familien tannspinnere (Notodontidae). De forekommer bare i Sørøst-Asia, der det er kjent snaut 50 arter fordelt på 11 slekter. De er forholdsvis store, kraftige, tett hårete sommerfugler.
St. Mary’s (Scillyøyene)
Byen Hugh Town ble solgt til innbyggerne i 1949, mens resten av øya tilhører hertugdømmet Cornwall.
Tungurahua (provins)
Provinsen Tungurahua er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Ambato.
Bolívar (Ecuador)
Provinsen Bolívar er en provins i Ecuador. Hovedstaden er Guaranda.
Papoose Peak Jumps
Papoose Peak Jumps var et skihoppanlegg i Squaw Valley i California, USA. Det lå i hellingen til fjellet Little Papoose Peak. Anlegget ble brukt under vinter-OL 1960 og besto av tre hoppbakker med K-punkt 80, 60 og 40 meter. Den største bakken ble brukt i spesielt hopp, mens den mellomste bakken ble brukt i kombinert.
Hoppanlegget ble konstruert av den tyske hoppbakkekonstruktøren Heini Klopfer. Det ble bygd sommeren og høsten 1958, og den første internasjonale konkurransen var prøve-OL i februar 1959. Etter OL ble anlegget for det meste liggende ubrukt og forfalt. Det ble satt i stand igjen til det nasjonale USA-mesterskapet i 1976, men ble deretter hensatt til forfall igjen. I dag er alle hoppbakkene revet.
Bakkerekord i den største bakken var 93,5 meter, satt i OL-rennet 28. februar 1960 av Helmut Recknagel (Tyskland).
Belsnickel
Belsnickel, også kalt Belschnickel, Belznickle, Belznickel, Pelznikel og Pelznickel (pelzen betyr «pryle», mens Nickel er kjæleform av Sankt Nikolaus på samme måte som Nisse) eller Pelzmärtel, også kalt Pelzemärtel, Pelzermärtel, Pelzamärdl og Pelzmartin (Märtel er kallenavn på Sankt Morten, Martin av Tours), er navn på en oppdiktet skikkelse som opptrer som tradisjonell gaveutdeler i førjulstida i henholdsvis regionen Pfalz i den sørvestre delen av Tyskland langs Rhinen, Saarland og Odenwald-området i Baden-Württemberg og i regionen Franken.
Belsnickel og Pelzmärtel blir tradisjonelt framstilt som en gammel mann, gjerne kledt i pels. Han kommer med gavesekken til barna på Nikolaustag (nilsmesse) 6. desember eller på Martinstag (martinsdag eller mortsensmesse) 11. november. De lydige og snille har tradisjonelt fått nøtter og frukt, mens uskikkelige barn har fått smake kjeppen.
Skikken med Belsnickel er også blitt videreført blant barnefamilier i Pennsylvania Dutch-miljøet i USA, det vil si blant etterommere av tyske immigranter i deler av landet. Der er Belsnickel en skummel figur som legger kullbiter i julestrømpene til barna dersom de ikke har vært snille.
Belsnickel er i slekt med andre juleskikkelser som er gaveutdelere og hjelpere til Sankt Nikolaus i europeisk folklore, for eksempel Knecht Ruprecht i Nord-Tyskland, djevelbukken Krampus i Østerrike og «negerslaven» Zwarte Piet i Nederland.
Bernardo Sayão
Bernardo Sayão er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
Dreiers minne
Dreiers minne er en liten hytte dels bygget inn i fjellet på vestsiden av Geitfjellet i Bymarka ved Trondheim.
Man vet ikke nøyaktig når hytta ble bygget, og av hvem, men det antas at den ble reist rundt 1900. Under Andre verdenskrig ble hytta brukt som skjulested fra tyskerne. Like før krigen ble hytta satt i stand av den meget friluftsinteresserte kiropraktoren Henrik Dreier (1883–1962).
Dreiers minne er i dag åpen for offentligheten, og vedlikeholdes på frivillig basis. Hytta rommer sitteplasser for 8-10 personer, og er utstyrt med både svartkjel og en liten vedovn.
Italia dei Valori
Italia dei Valori, IdV) («Verdienes Italia», IdV) er et populistisk og sentrumsorientert italiensk antikorrupsjonsparti, ledet av dommeren Antonio Di Pietro, mannen som sto bak de omfattende korrupsjonsavsløringene tidlig på 1990-tallet. Partiet er medlem av European Liberal Democrat and Reform Party (ELDR). Partiet er en nær alliert av sentrum-venstrepartiet Partito Democratico.
Frankfurts undergrunnsbane
Frankfurts bybane (U-Bahn) er et kombinert T-bane/bybane/trikke-system i den tyske byen Frankfurt am Main. Den første strekningen ble åpnet i 1968, de andre strekningene ble utbygd etappevis.
Bybanenettet er tilrettelagt som et blandet system, der linjene gjennom sentrum har metrostandard og de perifere strekningene er utbygd som bybane. I dag består bybanen av 9 linjer med tilsammen 65 km som føres via tre sentrale tunnelstrekninger (strekningene A, B og C) gjennom sentrum, der de danner en trekant. Linjenettet har 84 holdeplasser, derav er 27 underjordiske. Det daglige passasjerantallet er rundt 300 000, i 2008 ble 112 millioner passasjerer transportert.
Siden 1996 drives bybanen av Verkehrsgesellschaft Frankfurt am Main mbH (VGF), et selskap som tilhører byen Frankfurt am Main. Det meste av banens materiell og infrastruktur eies av dette selskapet. Banen er medlem av Rhein-Main-Verkehrsverbund (RMV), et tariffsystem som dekker hele det sydlige Hessen.
Linje U4 hadde full metrostandard før den i 2008 ble forlenget fra Seckbacher Landstraße til Enkheim. Linje U5 kjører delvis som trikk. En fjerde hovedtrasé D er under utredning. Linjene U8 og U9 ble satt i drift 12. desember 2010 da strekning Ds delstrekning mellom Niederursel og Kalbach ble åpnet.
Hovedstrekningene
Bybanenettet suppleres av S-Bahn Rhein-Main (S-Bahn) som dekker Frankfurt og den omliggende regionen, og av Frankfurts trikkenett som dekker de bydelene som ikke har bybane.
Sergei Hohlov-Simson
Sergei Hohlov-Simson (født 22. april 1972 i Pärnu) er en estisk tidligere fotballspiller og trener.
Klubbkarriere
Hohlov-Simson startet sin klubbkarriere hos FC Flora Tallinn i 1992, hvor han spilte to sesonger uten at han fikk spille seriekamper. I 1995 meldte han overgang til serierivalen JK Tervis Pärnu, før han i 1997 dro tilbake til Flora Tallinn. I sin andre periode i klubben spilte han 49 seriekamper og noterte seg for seks scoringer, og var med på å vinne Meistriliiga både i 1997 og 1998, samt den estiske cupen Eesti Karikas i 1998. I 2000 meldte han overgang til JK Viljandi Tulevik, hvor han noterte seg for syv seriekamper, før han samme år dro videre til FC Kuressaare.
I 2000 ble Hohlov-Simson utenlandsproff da han skrev under på en kontrakt med den israelske klubben Hapoel Kfar Saba. Her slet han med på å få spilletid, og ble følgelig lånt ut til Hapoel Tayibe hvor han noterte seg for 20 seriekamper ut 2000/2001-sesongen. Høsten 2001 ble han tilbudt kontrakt av Hamarkameratene, som da spilte i 1. divisjon. Han debuterte for klubben den 9. september 2001 i en seriekamp borte mot Hødd (2–2), da han kom inn som innbytter for Per Sören Johansson i andre omgang. I januar 2002 vendte han tilbake til hjemlandet og skrev under en toårskontrakt med FC Levadia Tallinn. Han spilte 90 seriekamper, og fikk med seg ett seriemesterskap og to cupmesterskap frem til han la opp ved sesongslutt 2006.
Landslagskarriere
Hohlov-Simson fikk sin debut for i en vennskapskamp borte mot  den 10. juli 1992 (2–1). Hans første landslagsmål kom i en VM-kvalifiseringskamp hjemme mot den 5. oktober 1996 (1–0). Han fikk totalt 58 landskamper for Estland og noterte seg for to landslagsmål frem til 2004.
Trenerkarriere
Den 26. juli 2011 ble Hohlov-Simson ansatt som trener for Levadia Tallinn, hvor han ledet klubben i 21 kamper før han i januar 2012 ble ansatt i klubbens administrasjon.
Fylkesvei 669
Fylkesvei 669 (Fv669) går mellom Hopen i Smøla og Sandvika i Aure.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Frem til 2019 var fylkesvei 6200 del av veien, slik at denne var ført som ringvei.
BMW M10
BMW M10/M12 er en stempelmotor med fire sylindre i rekke som ble produsert av BMW mellom 1961 og 1988. Sylindervolumet varierte fra 1 499 cm³ til 1 990 cm³.
Motoren ble utviklet av den kjente ingeniøren og racerføreren Baron Alex von Falkenhausen. Han ble bedt om å utvikle en motor med lavt sylindervolum (1,3 liter), men mente dette ikke var tilstrekkelig til selskapets fremtidige behov. Derfor utviklet han en motorblokk som kunne utvides til 2,0 liter, og leverte den med et sylindervolum på 1,5 liter.
Motoren var svært populær, ble produsert i mer enn 3,5 millioner eksemplarer, og ble produsert i mer enn 20 år.
M10-motoren ble også svært populær innen motorsport. Den ble først benyttet i European Touring Car Championship, så i Formel 2 og Deutsche Rennsport Meisterschaft (hvor den fikk montert en turbolader av Paul Rosche).
M10-motoren ble deretter benyttet i Formel 1, og vant mesterskapet i 1983 med førerne Nelson Piquet og Brabham – noe svært få 20 år gamle gatemotorer har klart. Det samme gjelder økningen i effekt: tyve ganger, fra 75 hk til omkring 1 500 hk.
BMW S14-motoren fra den første BMW M3 var basert på M10.
BMW M40-serien erstattet M10 sent på 1980-tallet.
M115
Brukt i:
M118
Brukt i:
M05
Brukt i:
M15
Brukt i:
M17
Brukt i:
M31
Brukt i:
M41
Brukt i:
M10
Brukt i:
M10B18
Brukt i:
Måseskjæret 1
Måseskjæret, Kahrsegården eller Holen er et lyststed med adresse Måseskjæret 1 i bydelen Sandviken i Bergen. Lystedet har fått sitt nåværende navn fra holmen like utenfor. Bygningen ble oppført av Christopher Kahrs i 1795. Huset er en enetasjes bygningen med et høyt valmtak og midtark. Hovedfasaden preges av to symmetrisk plasserte innganger. Dette er et dobbelthus og trolig holdt herskapet til i den nordlige delen og pakteren til mot syd.
Eiendommen var i familien Kahrs eie fram kaptein Martin Borthen overtok denne i 1916. Senere ble den overtatt av Bergen kommune og i en periode planla man å rive huset og gjenreise det på Gamle Bergen Museum.
Lyststedet Måseskjæret ble fredet av Riksantikvaren i 1927.
Jonathan Safran Foer
Jonathan Safran Foer (født 1977) er en amerikansk forfatter, mest kjent for sin debutroman Alt blir klart og betydelig (2002). Foer bor i Brooklyn, New York City med sin kone, forfatteren Nicole Krauss. Paret skiltes i 2014.
Biografi
Foer ble født i Washington, DC og har studert filosofi og litteratur på Princeton University. Tidig fikk han et stort antall priser og stipendier for sitt forfatterskap. Han har publisert noveller og andre tekster i Paris Review, Conjunctions, The New York Times og The New Yorker.
En reise til Ukraina i 1999, dit han dro for å forske i sin farfars liv, ble begynnelsen til hans debutromanen Alt blir klart og betydelig. Boken fikk mange priser, blant annet National Jewish Book Award og Guardian First Book Award. Alt blir klart og betydelig ble filmatisert, regissert av Liev Schreiber med Elijah Wood i hovedrollen.
I sin andre roman, Ekstremt høyt og utrolig nært (2005, på norsk 2006), bruker Foer terrorhandlingene i New York den 11. september 2001 til å fortelle historien om den 9 år gamle Oskar Schell.
Foer er vegetarianer.
Svend Tråseth
Svend Tråseth (Traaseth, Trådset, Trosset) (født 1699 i Fåberg, død 1769 i Sør-Aurdal) var en norsk byggmester, kjent for oppførelsen av flere kirkebygninger i Gudbrandsdalen og Valdres.
Det er sannsynlig at han stod som ansvarlig for byggingen av Fåberg kirke i 1720-årene og Lillehammer kirke i 1733. I 1735-36 var han byggmester for Bagn kirke i Sør-Aurdal, og i 1735-37 for Aurdal kirke, Nord-Aurdal. Han bygde tårn til Elverum kirke i 1737 og takrytter til Hedalen stavkirke i 1738. I 1749-50 bygde han Bruflat kirke i Etnedal. Alle kirkene hans var laftede korskirker.
Isbading
Isbading er en aktivitet som bare kan drives om vinteren og av og til tidlig på våren. Den går ut på å gå i vannet mellom isflak eller i en råk med eller uten badetøy.
De mest filmede isbaderne finnes i dag trolig i Moskva, hvor nyttårsbadet er en begivenhet som de faste pressebyråene får med seg hvert år.
Svend Tråseth
I Bagn i Valdres virket han også som gjestgiver.
Isbading
Aktiviteten har trolig lengst ubrutt tradisjon i Finland i tilknytning til sauna-bruk.
Venezuela under Sommer-OL 1968
Venezuela under Sommer-OL 1968. Tjuetre sportsutøvere fra Venezuela deltok i fem sporter under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Venezuela kom på delt 29.-plass med en gullmedalje.
Isbading
Også i Norge finnes isbadere, selv om dagens klima ikke alltid sørger for at sesongen blir særlig lang. Den vanligste regelen er at man må ta 15 svømmetak for at et bad skal regnes som et offisielt isbad.
U-Bahn
U-Bahn er det tyske begrepet for T-bane eller undergrunnsbane. Se også S-Bahn.
Følgende T-banesystemer finnes i Tyskland:
I Østerrike:
Kolahalvøya
Kolahalvøya (kildinsamisk: Куэлнэгк нёа̄ррк, Kuelnegk njoaarrk, ;, Kolskij poluostrov) er ei halvøy lengst nordvest i Russland. Halvøya utgjør størstedelen Murmansk oblast, og den ligger nesten fullstendig nord for polarsirkelen. Den grenser til Barentshavet i nord og Kvitsjøen i øst og sørøst. Byen Murmansk er den mest befolkede bosetningen på halvøya, med en befolkning på over 300,000 ifølge den russiske folketelling av 2010.
På tross av halvøyas nordlige beliggenhet fører dens nærhet til Golfstrømmen til usedvanlig høye temperaturer om vinteren, men også kraftig vindkast grunnet temperaturforskjellene mellom land og Barentshavet. Somrene er kjølige, med en gjennomsnittlig julitemperatur på +11 C°. Halvøya er dekket av taiga i sør og tundra i nord, hvor permafrost begrenser trevekst, noe som fører til et landskap dominert av buskvekster og gress. Halvøya livnærer et lite utvalg pattedyr, og dens elver er viktige leveområder for atlanterhavslaks. Kandalaksja naturpark, opprettet for å beskytte ærfuglbestanden, ligger ved Kandalaksjabukta.
Selv om norddelen av halvøya allerede var bosatt i det sjuende til det femte årtusen f.Kr., forble resten av området ubebodd frem til det tredje årtusen f.Kr., da forskjellige folkeslag begynte å ankomme fra sør. På tross av dette var det kun samefolket igjen innen det første årtusen f.Kr. Norge hadde råderett over Kola frem til 1265. Dette endret seg på 1200-tallet da russiske pomorer oppdaget velstanden av vilt og fisk på halvøya. Ikke lenge etter fulgte tributtinnsamlere fra Republikken Novgorod, og halvøya ble gradvis en del av Novgorod. Ingen permanente bosetninger, derimot, ble etablert av novgoroderne før 1400-tallet.
Republikken Novgorod måtte avstå halvøya til Storfyrstedømmet Moskva i 1471, men den russiske innvandringen stoppet ikke. Flere nye bosetninger ble etablert på 1500-tallet, og same- og pomorfolket ble tvunget til livegenskap. I den siste halvdel av 1500-tallet ble halvøya omstridt mellom Tsar-Russland og Danmark-Norge, som førte til et sterkere russisk nærvær. Innen slutten av 1800-tallet hadde den innfødte samebefolkningen hovedsakelig blitt tvunget nordover av russerne, samt komier og nenetsere som migrerte hit for å unnslippe reinsdyrsykdomepidemier i deres hjemland. I 1916 ble Romanov-na-Murmane (dagens Murmansk) grunnlagt, og ble fort den største byen på halvøya.
Sovjettiden var vitne til en kraftig befolkningsvekst, selv om den forble avgrenset til urbaniserte områder langs kysten og jernbanene. Samefolket ble tvunget til kollektivisering, og halvøya ble sterkt industrialisert og militarisert, hovedsakelig grunnet dens strategiske posisjon, og oppdagelsen av apatittforekomster på 1920-tallet. På grunn av dette fikk halvøyas naturmiljø stor økologisk skade, blant annet av forurensning fra militært radioaktivt avfall, og nikkelsmelting.
Etter Sovjetunionens fall fikk økonomien en nedgang, og befolkningen begynte fort å minke. Mellom 1989 og 2002 mistet Murmansk oblast nesten 25 % av sin befolkning; mellom 2002 og 2010 nesten 100,000 flere. Til tross for dette fikk økonomien en svak oppgang på starten av 2000-tallet, og halvøya forblir den mest industrialiserte og urbaniserte regionen i Nord-Russland.
Kari Andreassen
Kari Andreassen (født 10. oktober 1968) er styreleder i Omsorgsbygg KF og konstituert bydelsdirektør i bydel Vester Aker. Fra desember 2018 til juni 2019 var hun konstituert direktør for Utdanningsetaten i Oslo. Tidligere har hun vært bydelsdirektør i bydelene Ullern, Frogner og Søndre Nordstrand. Hun har tidligere vært rådmann i Grue kommune, der hun ble ansatt i 2007. Hun er også tidligere styreleder i Kongsvinger IL Toppfotball. Hun er utdannet Kommunalkandidat med master i Public Administration.
Kolahalvøya
Beliggenhet og oversikt
Halvøya ligger lengst nordvest i Russland, og nesten fullstendig nord for polarsirkelen; den grenser til Barentshavet i nord og Kvitsjøen i øst og sørøst. Geologisk sett tar halvøya opp den nordøstlige kanten av Det baltiske skjold. Den vestre grensen til halvøya strekker seg langs meridianen fra Kolabukta gjennom Kola-elvens elvedal, Imandra, og elven Niva til Kandalaksjabukta, selv om noen kilder dytter grensen helt til Russlands grense til Finland. Med en mer restriktiv definisjon dekker halvøya omtrent 100,000 km2. Den nordre kysten er bratt og høy, mens sydkysten er flat. Den vestre delen av halvøya er dekket av to fjellkjeder: Khibiny-fjellene og Lovoziorskije Tundry; sistnevnte inneholder halvøyas høyeste punkt — Tsjasnatsjorr, som er 1191 moh. Kejvij-vannskillet ligger i den sentrale del. Fjellreliefene av Murman- og Kandalaksjakysten strekker seg fra sørøst til nordvest, noe som speiler halvøyas orografiske hovedtrekk.
Administrativt består territoriet av Lovozerskij og Terskij rajon, deler av Kandalaksjskij og Kolskij rajon, samt territorier underlagt byene Murmansk, Ostrovnoij, Severomorsk, Kirovsk, og deler av territorier underlagt Apatity, Olenegorsk, og Poljarnye Zori.
Naturressurser
Fordi den siste istid fjernet det øverste av jordas sedimentlag, er Kolahalvøya ekstremt rikt på forskjellige malm og mineraler på overflatenivå, blant annet apatitt og nefelin; kopper, nikkel, og jernmalm; glimmer; kyanitter; keramiske materialer, samt sjeldne jordarter og ikkejernholdig malm. Forekomster av byggmaterialer som granitt, kvartsitt, og kalkstein finnes også rikelig. Kiselgurforekomster er vanlig nær innsjøer, og brukes til å produsere isolasjon.
Klima
Nærheten til Golfstrømmen fører til usedvanlig høye vintertemperaturer, noe som fører til betydelige temperaturforskjeller mellom land og Barentshavet, og i fluktuerende temperaturer ved kraftige vindkast. Sykloner er typisk i de kalde sesongene, selv om de varme sesongene er karakterisert av antisykloner. Monsunvinder er vanlig i de fleste områder, med syd- og sydvestlig vind dominerende i vintermånedene, og med noe utpreget østlig vind i sommer. Sterke stormvinder blåser i omtrent 80–120 dager i året. Murmankystens vann er varme nok til å forbli isfri selv på vinterstid.
Den gjennomsnittlige temperatur i januar er omtrent -10 C°, med kaldere temperaturer mer typisk for de sentral deler av halvøya. Gjennomsnittstemperaturen i juli er +11 C°. De laveste temperaturer målt når -50 C° i de sentrale deler av halvøya, og -35 til -40 C° ved kysten. De høyeste målt når +30 C° på nesten alle deler av halvøya. Rim kan begynne så tidlig som august, og kan vare så lenge som til mai og til og med juni.
Flora og fauna
Halvøya er dekket av taiga i sør og tundra i nord. På tundraen begrenser kalde og vindfulle forhold, samt permafrost, treveksten, noe som fører til et landskap dominert av gress, villblomster, og busker som dvergbjørk og multe. I nordlige kystområder er stein- og busklav vanlig. Taigaen i sør består hovedsakelig av furu og gran.
Hvithval er den eneste hvalart som er vanlig rundt halvøya. Andre delfiner, inkludert kvitskjeving, kvitnos, og nise, samt store hvaler, som grønlandshval, knølhval, blåhval, og finnhval, besøker også området.
Kandalaksjabukta og Barentshavet er viktige yngleplasser for storkobbe og ringsel. Haverter er sjeldne, og endemisk til Barentshavet. Grønlandsseler kan også ses av og til.
29 ferskvannsfiskearter anerkjennes på halvøyas område, inkludert ørret, stingsild, gjedde og abbor. Elvene er et viktig habitat for atlanterhavslaks, som vender hjem fra Grønland og Færøyene for å yngle i ferskvann. Som et resultat av dette har sportsfiske utviklet seg, med en rekke hytter og leirer tilgjengelig for sportsfiskere. Kandalaksja naturpark, etablert i 1932 for å beskytte bestanden av ærfugl, er organisert i tretten inndelinger med beliggenhet i Kandalaksjabukta, samt langs kyster av Barentshavet.
Hydrologi
Kolahalvøya har mange små, men raske, elver med stryk. Den viktigste av dem er Ponoj, Varzuga, og Umba, Teriberka, Voronja, og Jukanga. De fleste elvene har sitt utspring fra innsjøer og sumper, og samler vann fra smeltende snø. Elvene blir fryst om vinteren, selv om områdene med sterke stryk fryser senere, eller ikke i det hele tatt.
Store innsjøer er Imandra, Umbozero, og Lovozero. Det er ingen innsjøer med areal på mindre enn 0,01 km². Sportsfiske finnes i området.
Økologi
Kolahalvøya har lidd stor økologisk skade, hovedsakelig fra forurensning fra militær (hovedsakelig maritim-) produksjon, industriell apatittutvinning, og militært atomavfall. Omtrent 137 aktive, og 140 utrangerte eller ubrukte maritime kjernereaktorer, produsert av det sovjetiske militære, finnes på halvøya. I 30 år ble atomavfall dumpet i havet av Nordflåten og Murmansk Shipping Company. Det er også bevis for forurensning fra Tsjernobylulykken i 1986, med kontaminasjon funnet i reinsdyrkjøtt og andre dyr, og fra de kontrollerte atomsprengningene i 1972 og 1984, 21 kilometer nordvest for Kirovsk. I tillegg finnes flere atomvåpenprøvefelt og radioaktivavfallslagere på øya.
Den største industrielle forurenseren er Nornickel i Montsjegorsk — med de store smelteverk ansvarlig for over 80 % av svoveldioksid-utslipp og for nesten alt nikkel og kopper-utslipp. Andre større forurensere er varmekraftverket i Apatity og Murmansk.
Tidlig historie
Fiskerhalvøya nord på Kolahalvøya ble bosatt allerede i det sjuende til det femte årtusen f.Kr. I det tredje til det andre årtusen f.Kr. ble halvøya bosatt av folk som kom sørfra (dagens Karelia). Innen slutten av det første årtusen f.Kr. var halvøya kun bosatt av samer, som ikke hadde deres egen stat, levde i klaner styrt av en eldre, og drev hovedsakelig med reinsdyrgjeting og fiske. Kola var frem til Novgorod-traktaten av 1265 under de norrøne kongenes jurisdiksjon. Etter 1265 fortsatte Kola som felles skattland for Norge og fyrstedømmet Novgorod. På 1100-tallet oppdaget russisk pomorer fra Onega-kysten de nedre delene av Nordre Dvina, halvøya og dens rikdommer av vilt og fisk. Pomorene organiserte jakt- og fisketurer, og startet handel med samene. De kalte også Kvitsjøkysten til halvøya Terskij-kysten (russisk: Те́рский бе́рег) eller Terskaja-landet (Те́рская земля́).
Innen slutten av 1100-tallet utforsket pomorene nordkysten helt til Finnmark, noe som fikk nordmennene til å opprette en sjøvakt i området. Pomorene kalte nordkysten Murman – en forvanskning av «nordmann». Murmanskfjorden, som var innenfor de gamle norske grensene, betyr egentlig «Nordmannsfjorden».
Novgoroderne
Pomorene ble snart fulgt etter av tributtinnsamlere fra Republikken Novgorod, og Kolahalvøya ble gradvis del av Novgorod. En traktat fra 1265 av Jaroslav Jaroslavitsj med Novgorod nevner Tre Volost (russisk: волость Тре), som senere også blir nevnt i andre dokumenter datert så sent som 1471. I tillegg til Tre nevner novgorodiske dokumenter fra 1200- til 1400-tallet nevner også Kolo Volost, som grenset til Tre omtrent langs linjen mellom Kildinøya og Turij-odden til Turijhalvøya. Kolo Volost lå vest for den linjen, mens Tre var øst for den.
Innen 1200-tallet ble en formalisering av grensen mellom Republikken Novgorod og Skandinavia tydelig. Novgoroderne, sammen med karelerne som kom fra sør, nådde kysten til det som i dag er Petsjenga rajon, og delen av Varangerfjordens kyst nær Vorijema, som idag er en del av Norge. Samebefolkningen ble tvunget til å betale tributt. Nordmennene derimot forsøkte også å få kontroll på landområdene, noe som førte til væpnet konflikt. I 1251 førte en konflikt mellom karelerne, novgoroderne, og den norske konges tjenere til etableringen av en novgorodisk delegasjon i Norge. Også i 1251 ble den første traktaten med Norge signert i Novgorod angående samelandene, og tributtinnsamlingssystemet, noe som gjorde at samefolket måtte betale tributt til både Norge og Novgorod. Ifølge traktatens vilkår kunne novgoroderne samle tributt fra samene så langt som til Lyngentuva, som er et landemerke på Fiskerhalvøya i Varangerfjordens sørlige innløp, mens nordmennene kunne samle inn tributt på hele Kolahalvøya, bortsett fra i den østre delen av Terskij-kysten. Ingen statsgrenser ble etablert ved traktaten av 1251.
Avtalen førte til en kort periode med fred, men væpnet konflikt fortsatte ikke lenge etter. Nedskrivninger dokumenter angrep av novgoroderne og karelerne mot Finnmark og Nord-Norge så tidlig som 1271, og fortsatt godt inn på 1300-tallet.Fyrstedømmet Novgorod utførte tilsammen 11 angrep langs Norskekysten helt ned til Troms fylke. Den offisielle grensen mellom Novgorod, Sverige og Norge ble etablert ved traktaten i Nöteborg den 12. august 1323. Avtalen fokuserte hovedsakelig på det karelske nes, og grensen nord for Ladoga.
En annen traktat som tok for seg grensene i nord var traktaten i Novgorod, signert med Norge i 1326, som endte tiår med grensetrefninger i Finnmark. Per avtalens vilkår avstod Norge alle krav på Kolahalvøya. Derimot tok ikke traktaten for seg situasjonen med samefolket som betalte tributt til både Norge og Novgorod, og praksisen fortsatt til 1602. Mens traktaten av 1326 ikke definerte avtaler i detalj, bekreftet den grensedemarkasjonen fra 1323, som fortsatte å være mer eller mindre uendret i 600 år, frem til 1920.
På 1400-tallet begynte novgoroderne å etablere permanente bosetninger på halvøya. Umba og Varzuga, de første dokumenterte permanente bosetninger opprettet av novgoroderne, daterer tilbake til 1466. Over tid hadde alle kystområder vest for elven Pjalitsa blitt bosatt, noe som opprettet et territorium der mesteparten av befolkningen var fra Novgorod. Administrativt var området delt inn i Varzuzhskaya og Umbskaya volost, som ble regjert av en posadnik fra området ved Nordre Dvina. Republikken Novgorod mistet herredømmet over begge disse voloster til Storfyrstedømmet Moskva etter slaget ved Sjelon i 1471, og republikken i seg selv sluttet å eksistere i 1478 da Ivan III inntok byen Novgorod. Alle territorier som tilhørte Novgorod, inkludert de på Kolahalvøya, ble en del av Storfyrstedømmet Moskva.
Russisk bosetning
På tross av økonomisk aktivitet tok ikke permanent bosetning seg opp før 1860-tallet, og den forble sporadisk helt frem til 1917. Kolas befolkning i 1880, for eksempel, var kun rundt 500 personer i 80 hushold, sammenlignet med 1900 personer i 300 hushold i 1582. Transportfasiliteter eksisterte nærmest ikke, og kommunikasjon med resten av Russland var uregelmessig. 1887 så en tilstrømming av komier og nenetsere som migrerte til halvøya for å unnslippe reinsdyrsykdomsepidemier i deres hjemland, og de brakte med seg store reinflokker, noe som førte til økt konkurranse om beiteland, en konflikt mellom komier og samer, og en marginalisering av den lokale samebefolkningen. Innen slutten av 1800-tallet hadde de fleste av samene blitt tvunget nordover, med etnisk russisk bosetninger sør på halvøya. Landsbyen Lovozero ble det kulturelle sentret for samene.
I 1894 var halvøya vertskap for den russiske finansministeren, som ble overbevist om områdets økonomiske potensial. Dermed ble en telegraf- og telefonlinje strukket til Kola i 1896, noe som forbedret kommunikasjonen til fastlandet. Muligheten for en jernbane ble også vurdert, men det ble ikke iverksatt da. I 1896 ble Alexandrovsk (nå Poljarnyj) grunnlagt, og vokste så fort at den ble tildelt bystatus i 1899; Kolsky Ujezd ble omdøpt Alexandrovsky ved den anledning.
Under første verdenskrig befant den dårlig utviklede halvøya seg i en strategisk viktig posisjon, da kommunikasjon mellom Russland og de allierte ble kuttet av, og de isfrie havnene på Murmankysten forble den eneste måten å sende forsyninger til østfronten. I mars 1915 ble konstruksjonen av en jernbane fremskynder, og jernbanen ble raskt åpnet i 1916, selv om den kun var delvis konstruert og dårlig bygd. I 1916 ble Romanov-na-Murmane (dagens Murmansk) grunnladt som endepunktet til den nye jernbane; byen vokste raskt til å bli en av de største på halvøya.
Sovjettiden og moderne historie
Sovjetisk makt ble etablert på halvøya 9. november (os. 26. oktober) 1917, men området ble okkupert av Trippelententen i perioden mars 1918 til mars 1920. Alexandrovsky Ujezd ble omgjort til «guvernementet Murmansk» av den sovjetiske myndighet juni 1921. Den 1. august 1927 kunngjorde «Den helrussiske sentrale eksekutivkomité» (VTsIK) to beslutninger: «Om etableringen av Leningrad oblast» og «Angående grensene og sammensetning av Leningrad oblasts okruger», og ifølge disse ble Murmansk-guvernementet omgjort til Murmansk okrug (som ble delt inn i seks distrikter) og inkludert inn i Leningrad oblast. Dette arrangementet eksisterte kun frem til 28. mai 1938, da okrugen ble separert fra Leningrad oblast, og slått sammen med Kandalaksjsky rajon i «Den karelske autonome sovjetiske sosialistrepublikk» (Kareliske ASSR), og omgjort til dagens Murmansk oblast.
Alt i alt var sovjettiden vitne til en betydelig befolkningsøkning (799,000 i 1970 vs. 15,000 i 1913), selv om mesteparten av befolkningen forble konsentrert i de urbane områder langs jernbanene og kysten. Mesteparten av de tynt befolkede områdene i utkanten av de urbaniserte områdene ble brukt til reinsdyrgjeting. I 1920–1940 ble byen Kirovsk og flere arbeidsbosetninger etablert på halvøya.
Tusener ble deportert til Kola mellom 1930-tallet og 1950-tallet, og i 2007 var over to tusen av deres etterkommere fortsatt bosatt her. En betydelig del av folket deportert til Kola var bønder - «kulakker» - fra Sør-Russland som ble offer for «dekulakisering». Fangearbeid ble ofte brukt for å bygge nye fabrikker og for arbeid i de som alt var bygd: i 1940, for eksempel, ble hele Severonikel metallurgiske minekompleks gitt til NKVD.
I 1992 opprettet Finland åtte varslingsstasjoner for radioaktivt nedfall på Kola, for å bli varslet om atomulykker i området få mil fra norskegrensen. Ifølge finsk strålevern har dette aldri fungert. Siden 1996 ble telefonlinjene til Finland liggende brakk, og den skyldige var meteorologisk institutt i Murmansk, som skulle betjene linjene og betale regningene. Finnene antok at linjene ble «brukt til andre formål». Finland hadde investert millionbeløp i systemet til ingen nytte.
Befolkning
Historisk har halvøyas befolkning, grunnet dens nordlige plassering, vært liten: i 1913 for eksempel bodde kun 13,000–15,000 der; hovedsakelig langs kystene. Oppdagelsen av store naturressurser og industrialisering førte til en eksplosiv vekst i sovjettiden. Innen 1970 var halvøyas befolkning rundt 799,000. Denne trenden snudde på 1990-tallet, etter Sovjetunionens fall. Befolkningen til hele Murmansk oblast gikk ned fra 1,150,000 i 1989 til 890,000 i 2002 til 795,000 i 2010.
Per folketellingen i 2010 bestod befolkningen hovedsakelig av russere (89,0 %), ukrainere (4,8 %), og hviterussere (1,7 %). Andre betydelige grupper er komier (~1600 innbyggere), samer (~1600), og karelere (~1400). De innfødte samene er hovedsakelig konsentrert i Lovozerskij rajon.
Historisk bakgrunn
På midten av 1500-tallet utviklet torskefisket langs Murmankysten i nord seg. 1560-tallet var vitne til en rask vekst i internasjonal handel, med russiske handelsmenn fra hele landet som ankom halvøya for å handle med handelsmenn fra Vest-Europa. I 1585, derimot, ble handelen flyttet seg til Arkhangelsk, selv om bosetningen på Kola fortsatt fikk lov til å handle sine lokalproduserte varer.
På 1600-tallet fikk saltutvinningen en nedgang da lokalprodusert salt ikke kunne konkurrere med billig salt produsert ved regioner av Kama-elven. Utbredt ulovlig jakt førte også til betydelig mindre produksjon fra perlejakt. Derimot ble kommersiell reinsdyrgjetning mer populært, selv om dens bidrag til økonomien forble ubetydelig frem til 1800-tallet. Innen slutten av 1600-tallet ble sesongbasert fiske- og jaktbosetninger nord på halvøya veldig vanlig.
Peter den store, som anerkjente den politiske og økonomiske viktigheten til halvøya, promoterte dens industrier og handel; derimot ble området neglisjert etter Sankt Petersburg ble grunnlagt i 1703, og mesteparten av shippingruter flyttet seg hit. I 1732 ble store forekomster av sølv i sin naturlige form oppdaget på Medvezsjy-øya i Kandalaksjabukta, og kobber-, sølv-, og gullforekomster funnet i de nedre dragene til elva Ponoj. Derimot, på tross av pågående forsøk i de neste to århundrer, var det ingen kommersiell suksess. Ved slutten av 1700-tallet lærte lokalbefolkningen om torvproduksjon fra nordmenn, og begynte å brukte torv for varme. Tømmerindustri utviklet seg i området på 1800-tallet, hovedsakelig i Kovda og Umba.
Sovjettiden var vitne til en drastisk industrialisering og militarisering av halvøya. I 1925–1926 ble betydelige forekomster av apatitt oppdaget i Khibiny-fjellene, og den første apatittlasten ble sendt kun få år etter, i 1929. I 1930 ble sulfidforekomster oppdaget i Montsjegorsk-området; i 1932–1933 ble jernmalmforekomster funnet nær elva Ionas øvre drag; og i 1935 ble betydelige forekomster av titanmalm funnet i området rundt dagens Afrikanda.
Kollektiviseringen på 1930-tallet førte til konsentrasjon av reinsdyrflokker i kolkhozer (kollektive gårdsbruk), som, videre ble konsolidert til et part storskala statseide gårder sent på 1950-tallet til tidlig på 1970-tallet. Innen midten av 1970-tallet ble statsgårdene videre konsolidert til kun to, basert i Lovozero og Krasnosjtsjelje. Konsolideringene ble rasjonalisert gjennom nødvendigheten av å isolere gjeterne fra de militære installasjonene, samt behovet for å oversvømme visse områder for å bygge hydroelektriske kraftverk.
Fiske, som var den tradisjonelle industrien i området, var alltid ansett som viktig, selv om visse produksjonsvolum forble ubetydelig fram til starten av 1900-tallet. På 1920-tallet til 1930-tallet ble Murmansk tråleflåte opprettet, og fiskeinfrastrukturen begynte å utvikle seg intensivt. Innen 1940 stod fiske for 40 % av oblastens, og 80 % av Murmansks økonomi.
Under den kalde krigen var halvøya marinebasen for en stor del av sovjetiske marine- og luftstyrker, noe som gav beskyttelse fra, og utgjorde trussel mot Nord-Norge.
Moderne økonomi
Etter den økonomiske nedgang på 1990-tallet, begynte oblastens økonomi å få en oppsving i det første tiår på 2000-tallet, selv om det var i en rate som var under statsgjennomsnittet. I det er Kolahalvøya den mest industrialiserte og urbaniserte regionen i Nord-Russland. Hovedhavnen er Murmansk, som er det administrative senter for Murmansk oblast og den fryser ikke til om vinteren. Selv om halvøyas strategiske betydning har blitt mindre etter den kalde krigen, har halvøya uansett den høyeste konsentrasjon av atomvåpen, kjernereaktorer, og kjernereaktorfasiliteter i Russland, med antall kjernereaktorer alene større enn i noen annen region i verden.
Gruvedriften er grunnlaget for oblastens økonomi, og gruvearbeid forblir de største arbeidsgiverne i monostader som Apatity, Kirovsk, Zapoljarnyj, Nikel, og Montsjegorsk. Kola Mining and Metallurgical Company, en del av Nornickel, utfører nikkel-, kopper-, og platina-gruveoperasjoner på halvøya. Andre store gruveselskap er blant annet OAO Apatit, som er den største produsent av fosfater i Europa; OAO Olcon, en av de ledende produsentene av jernmalmkonsentratene i Russland; og OAO Kovdorskij GOK, en gruve- og prosesseringsforetak av malm.
Fiskeindustrien, selv om det er betydelig under det sovjetiske produksjonsnivå, forblir lønnsomt, og forsynte Russland med 20 % av sitt fiskebehov i 2006 og volumene vokste stødig i perioden 2007–2010. Murmansk er hovedbase for tre fiskeflåter, blant annet Russlands største, Murmansk tråleflåte. Fiskeoppdrett, særlig laks og ørret, er en voksende industri.
Energisektoren er representert av Kola kjernekraftverk nær Poljarnje Zori, som produserer omtrent halvparten av all energi, og et nettverk av omtrent 17 hydroelektriske og to varmekraftverk, som genererer den andre halvpart. Energioverskuddet stod for omtrent 20 % av den totale genererte energi, og blir overført til Russlands forente energisystem, samt eksportert til Norge og Finland via NORDEL-systemet.
Jiaotonguniversitetet i Beijing
Beijing Jiaotong-universitet (kinesisk: 北京交通大学; pinyin: Běijīng Jiāotōng Dàxúe), fra 1949 til 2003 kjent som Det nordlige Jiaotong-universitet (北方交通大学; pinyin: Běifāng Jiāotōng Dàxúe) er et universitet i Beijing i Kina.
Det har campus i Xizhimen i bydistriktet Haidian.
Dets historie går tilbake til Shanhaiguan Beiyang jernbaneskole og Nanyang offentlige skole, begge grunnlagt av Qing-dynastiets regjering i 1896.
Bom Jesus do Tocantins (Tocantins)
Bom Jesus do Tocantins er en kommune i delstaten Tocantins i nordregionen av Brasil.
Juan Gris
José Victoriano González-Pérez (født 23. mars 1887 i Madrid i Spania, død 11. mai 1927 i Borriana), bedre kjent som Juan Gris, var en spansk maler og billedhogger som levde og arbeidet det meste av livet i Frankrike. Han er best kjent for sine bidrag til å utvikle kubismen.
Kunstner
I 1906 kom han til Paris og fant seg tilrette blant de unge kunstnerne Henri Matisse, Georges Braque, Fernand Léger og Amedeo Modigliani. Han ble snart klar over nærværet av Pablo Picasso, som kom fra samme land. Gris betraktet på en måte Picasso som lærer og veileder, mens Gertrude Stein bemerket at «Pablo gladelig hadde sett mannen fjernet fra kartet». Gris malte i 1912 et portrett av Picasso som er et kubistisk bidrag malt av andre enn Georges Braque eller ham selv. Modigliani laget et portrett av Gris i 1915.
Silsand skole
Silsand skole kan referere til to skoler i Lenvik i Troms:
Curtiss Golden Flyer
Curtiss Golden Flyer var et eksperimentelt fly utviklet og bygget av amerikaneren Glenn Curtiss i 1909.
Juan Gris
Kunstner
I 1924 tegnet han scenografien og kostymene til Ballets Russes ledet av danseren Sergei Diaghilev.