cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rothenburg ob der Tauber
Historie
Keiseren skjenket i 1116 Rothenburg til sin nevø hertug Konrad av Schwaben, som videreførte eierskapet til familien Hohenstaufen. Konrad ble i 1137 som Konrad III konge av Tyskland og holdt hoffet i Rothenburg. Da kongen døde i 1152, var sønnen Fredrik, kjent som «barnet av Rothenburg», bare 8 år gammel, så hans fetter Fredrik Barbarossa ble kronet til konge. Da sønnen Friedrich var 13 år gammel i 1157, skjenket Barbarossa ham Øst-Franken og Schwaben og ga ham tittelen hertug av Rothenburg.
I 1172 fikk Rothenburg status som by. De første bymurene ble bygget, hvorav Weisser Turm, Markusturm og Röderbogen fortsatt består.
Keiser Konrad IV pantsatte Rothenburg i 1251, men byen klarte å kjøpe seg fri. I 1274 ble byen en riksby. St. Jakobs-kirken ble påbegynt i året 1311, men ble først innviet i 1484. Byen ble ødelagt av et jordskjelv i 1356, mesteparten av bymurene raste sammen. Østre del av rådhuset ble ødelagt av brann i år 1501. Jødene ble jaget ut av byen i 1520, og synagogen og kirkegården ble ødelagt. Disse hadde allerede blitt flyttet i 1350.
Grev Albrecht von Bradenburg-Kulmbach tvang byen til å slutte seg til Schmalkalden-alliansen mot keiseren i 1552. Alliansen tapte, og byen ble tvunget til å overgi seg og til å betale en enorm krigserstatning. I 1572 startet byen byggingen av en rekke bygg under ledelse av arkitekt Leonhard Weidmann, som bl.a. det nye rådhuset, skolen, Spitalbastei, Baumeisterhaus og Hegereiterhaus.
Da tredveårskrigen brøt ut i 1618, ble byen et inkvarteringssted for tropper og ble plyndret. Kong Gustav II Adolf av Sverige oppholdt seg i Rothenburg i 1631. Byen ble beleiret og inntatt av franske tropper under ledelse av general Turenne i 1645. Ved freden i 1648 måtte byen igjen betale krigserstatning og måtte låne til dette. De siste soldatene forlot byen først i 1650, byen hadde mistet halve befolkningen, og byutviklingen stoppet opp. Med stagnasjonen befant den seg i en slags tornerosesøvn frem til tyske romantikere på 1800-tallet gjenoppdaget dens unike arkitektur og historie. Romantikerne anså byen som et levende symbol på det middelalderske Tyskland.
I 1802 mistet byen sin riksumiddelbarhet, og ble annektert av Bayern. Jernbanen nådde byen i 1873.
De allierte bombet området i slutten av andre verdenskrig. Under et bombetokt 31. mars 1945 ble 40 % av byen ødelagt. Takket være inngripen fra en amerikansk general som hadde besøkt byen før krigen, unngikk byen total ødeleggelse. I årene etter krigen har byen møysommelig blitt bygget opp igjen og rekonstruert til det opprinnelige. Den er i dag et viktig reisemål for utenlandske turister. Mesteparten av byens inntekter skriver seg fra turisttrafikk.
Karen Forkel
Karen Forkel (født 24. september 1970 i Wolfen) er en tidligere tysk friidrettsutøver og olympisk medaljør. På 1990-tallet var hun blant verdens beste spydkastere. Hennes største suksess kom under OL 1992 i Barcelona hvor hun tok bronsen med et kast på 66,86.
Forkel representerte SV Chemie Halle. Etter den tyske samlingen skiftet klubben navn til SV Halle. I karrieren var hun 1,72 høy og veide 63 kg.
Feidias
Feidias (gresk Φειδίας, på norsk også skrevet Fidias, Pheidias eller Phidias; født ca. 480 f.Kr., død ca. 430 f.Kr.) var sønn av Karmides og kjent som en av de største av alle klassiske skulptører. Selv om det ikke eksisterer noen originale verker i dag som med sikkerhet kan tilskrives ham, finnes det flere romerske kopier av verker man i ulik grad mener ble skapt av ham.
Feidias formga statuene av gudinnen Athene på Akropolis i Athen (Athena Parthenos på innsiden av Parthenon og Athena Promachos) og den enorme sittende Zevsstatuen i Olympia på 400-tallet f.Kr. Verkene i Athen ble antagelig bestilt av statsmannen Perikles i år 447 f.Kr. Perikles brukte penger fra Det athenske sjøforbundet for å betale Feidias for hans arbeid.
Første år og læretid
Av hans liv er det lite som er kjent med unntak av hans verker. Hans første bestilling var en gruppe av nasjonale helter med Miltiades som den sentrale figuren. Den berømte statsmannen Perikles bestilte også flere skulpturer til Athen fra ham.
Feidias og Perikles
I sin biografi over Perikles gir Plutark en redegjørelse over den omfattende kunstneriske aktivitet som ble satt i gang i Athen da Perikles satt med makten. Noe spesielt benyttet Perikles penger som var samlet inn av forbundet av greske stater for å bekjempe Persia for å dekorere sin egen by. Til alt hell for grekerne gjorde perserne, etter regimet til keiser Xerxes I, ikke noe bevisst forsøk på å angripe Hellas.
«I alle disse verker», sier Plutark, «var Feidias rådgiver og var oppsynsmann for Perikles». Feidias innførte sitt eget portrett og det av Perikles på skjoldet av sin statue av Athena Parthenos. Det var gjennom Feidias at Perikles’ fiender angrep ham. Det synes som om Fidias var nært knyttet til Perikles og var en dominerende åndsmakt i den athenske kunsten i denne tiden, men detaljene er uklare.
Død
Det er to motstridende redegjørelser av hvordan Feidias døde. I henhold til Plutark ble han gjort til et mål for Perikles’ fiender, anklaget for blasfemi ved å ha benyttet Perikles’ og sitt eget portrett på statuens skjold, og døde i fengsel i Athen, men i henhold til Philochorus, som er sitert av skoliast (fortolker) av Aristofanes flyktet han til Elis, sør på Peloponnes. Her gjorde han en stor statue av Zeus, men ble likevel henrettet av borgerne av Elis.
Av flere grunner er den første av disse fortellingene å foretrekke, det ville ikke ha vært mulig for ham å ha dødd i fengsel rett etter at han skapte Athena Parthenos på Akropolis ettersom han gjorde statuen av Zeus i Olympia etter hans tid på Parthenon.
Robert Kotsjarjan
Robert Sedraki Kotsjarjan (armensk Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան), født 31. august 1954 i Stepanakert i Nagorno-Karabakh) er en armensk politiker. Han var Armenias president fra 4. februar 1998 til 9. april 2008.
Kotsjarjan var en av lederne for bevegelsen i Nagorno-Karabakh som gikk inn for løsriving fra Aserbajdsjan. Da Nagorno-Karabakh erklærte seg selvstendig i 1992, ble Kotsjarjan den første presidenten i utbryterrepublikken, som har nær tilknytning til Armenia.
I 1997 forlot han denne posten da han ble statsminister i Armenia. I 1998 ble han valgt til president, etter at forgjengeren ble presset til å gå av. I 2003 ble Kotsjarjan gjenvalgt for en ny periode. Ved begge presidentvalgene har det kommet anklager om uregelmessigheter.
Ifølge grunnloven hadde ikke Kotsjarjan anledning til å stille til valg for en tredje periode. Ved presidentvalget 19. februar 2008 støttet han kandidaturet til sin statsminister, Serzj Sargsian, som vant valget.
1388 Aphrodite
1388 Aphrodite er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 24. september 1935 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Luvar
Luvar (Luvarus imperialis) er en piggfinnefisk med en kosmopolitisk utbredelse i alle varme hav. Den har en dråpeformet kropp som er sammentrykt fra siden. Den nesten vertikale panna gjør at arten er umiskjennelig.
Denne arten blir opptil 1,89 m lang og ca. 140 kg. Luvaren lever solitært og eter salper og kammaneter. Den lever for det meste epipelagisk, men er tatt ned til ca. 1000 m dyp.
Luvar er den eneste nålevende arten i familien Luvaridae, men fossile arter er kjent tilbake til eocen. Tidligere ble luvaren på grunn av morfologiske tilpasninger til et pelagisk levevis ofte regnet til makrellfiskene. Det er nå vist at den hører til Acanthuroidei, som ellers bare omfatter mindre fisker som lever på grunt vann.
Harper Lee
Nelle Harper Lee (født 28. april 1926 i Monroeville, død 19. februar 2016 samme sted) var en amerikansk romanforfatter som er kjent for sin Pulitzerpris-vinnende roman fra 1960, Drep ikke en sangfugl, som fortalte om rasismen hun var vitne til som barn i sin hjemby Monroeville i Alabama. Selv om Lee kun utga denne ene boken i løpet av et halvt århundre, ble hun belønnet med Presidentens frihetsmedalje for sitt bidrag til litteraturen. Lee mottok en rekke æresbevisninger, og avstod fra å uttale seg om sitt forfatterskap eller om litteratur generelt ved hver anledning. Hun assisterte sin nære venn Truman Capote med å gjøre research til boken Med kaldt blod (1966).
Romanen Drep ikke en sangfugl har vært pensum for generasjoner av skoleelever i USA, og er solgt i mer enn 30 millioner eksemplarer.
I februar 2015, da Harper Lee var 88 år gammel og bortimot blind og døv etter et slag i 2007, og etter å ha fastholdt hele livet at hun aldri ville utgi noen ny roman, formidlet hennes advokat en meddelelse fra henne om at hun var svært fornøyd over at manuskriptet til romanen Sett ut en vaktpost hadde dukket opp igjen. Manuskriptet hadde hun skrevet før hun skrev sin første utgitte roman, som ble gitt ut 55 år tidligere. Den nye romanen ble gitt ut i USA den 14. juli 2015, og det var da klart at den også ville bli gitt ut i minst 25 andre land, derunder i Norge.
Bakgrunn
Nelle Harper Lee ble født og vokste opp i den lille byen Monroeville i sørstaten Alabama. Hun var den yngste av fire barn av foreldrene Frances Cunningham (Finch) og Amasa Coleman Lee. Fornavnet Nelle var hennes bestemors navn stavet baklengs, og var det navnet hun selv brukte til daglig. «Harper Lee» brukte hun primært som forfatternavn. Hennes mor var husmor, mens hennes far var en tidligere avisredaktør, advokat og politiker. Han var også folkevalgt i Alabamas parlament fra 1926 til 1938. Som advokat forsvarte han en gang to svarte menn som var anklaget for å ha myrdet en hvit butikkeier. Begge klientene, far og sønn, ble hengt. Harper Lee hadde tre søsken, Alice Finch Lee (1911–2014), Louise Lee Conner (1916–2009) og Edwin Lee (1920–1951).
Som elev på videregående skole i Monroeville ble hun interessert i faget engelsk litteratur. Etter å ha tatt eksamen i 1944, studerte hun et år ved Huntingdon College i Montgomery, som kun tok opp kvinnelige studenter, og deretter begynte hun ved Universitetet i Alabama i Tuscaloosa, der hun studerte juss i flere år. Hun skrev i universitetetsavisen i Tuscaloosa, men fullførte aldri noen akademisk grad.
Drep ikke en sangfugl
I 1949 flyttet Lee til New York City, der hun fikk jobb som billettselger ved et flyselskap og skrev skjønnlitteratur på fritiden. Etter å ha skrevet flere lengre fortellinger fant hun en litterær agent i november 1956. En måned senere fikk hun en pengegave som julepresang fra noen velstående venner, med beskjeden: «Du har ett år fri fra jobben for å kunne skrive hva du måtte ønske. God jul.»
Hun benyttet tiden til å skrive og viste til sist et manuskript til Tay Hohoff, forlagsredaktør ved forlaget J. B. Lippincott & Co. På dette tidspunktet minnet teksten hennes mer om en rekke av sammenføyde fortellinger enn den romanen hun hadde tenkt seg. Under Hohoffs rettledning fulgte to og et halvt år med bearbeidelse av manuskriptet. Da romanen endelig var ferdig valgt hun å benytte navnet «Harper Lee» framfor å risikere at fornavnet hennes skulle bli forvekslet med «Nellie».
Romanen ble utgitt den 11. juli 1960 som Drep ikke en sangfugl og ble umiddelbart en bestselger. Den fikk også meget gode anmeldelser, og vant Pulitzerprisen for skjønnlitteratur i 1961. Med årene ble det solgt mer enn 30 millioner utgaver. I 1998 ble romanen stemt fram som «Århundrets beste roman» i en avstemning i magasinet Library Journal.
Som en dannelsesroman innenfor sørstatsgotikken er de fremste temaene i Drep ikke en sangfugl rasisme og urettferdighet, og tapt uskyld. Lee tar for seg emner som samfunnsklasser, personlig mot, medlidenhet og kjønnsroller i de amerikanske sørstatene. Romanen har i stor grad blitt benyttet i undervisningen i amerikanske skoler siden 1963 for særlig å se på spørsmål som intoleranse og rasistiske fordommer. Til tross for romanens innhold har den ofte blitt mål for kampanjer at den må fjernes fra klasserommene grunnet dens direkte bruk av samtidige etniske negative betegnelser som i dag betraktes som rasistiske i seg selv. Romanens rasistiske uttalelser, banning og direkte diskusjoner om voldtekt, fikk enkelte til å mene at den er uegnet og upassende for biblioteker og klasserom i USA. Ifølge American Library Association figurerte Drep ikke en sangfugl som nummer 21 i statistikken over hvilke bøker bibliotekene i USA mottok flest klager på i perioden 2000–2009. I perioden 2010–2019 var romanen helt oppe på 15. plass på den tilsvarende listen.
Lees barndomsvenn Truman Capote skrev omslagsteksten på førsteutgaven: «Noe sjeldent har blitt skrevet i denne meget vakre første roman: en forfatter med den mest levende følelse av liv, og den varmeste, mest autentiske følelsen av humor. En rørende bok; og så morsom...»
Handling
Atticus tar på seg å forsvare Tom Robinson, en afroamerikansk mann som har blitt anklaget for å ha voldtatt en hvit kvinne som heter Mayella Ewell. Mange i småbyen gir uttrykk for at Atticus burde ha nektet å ta oppdraget. De andre barna erter og plager Jem og Scout på grunn av faren, og kaller ham en «nigger-elsker». En kveld står Atticus overfor en gruppe rasende menn som vil lynsje Robinson. Situasjonen er spent, men når seksåringen Scout gjenkjenner faren til en klassekamerat i mobben, stiller hun ham på barns vis et uskyldig spørsmål, og dette punkterer lynsjestemningen og skaper forvirring blant mennene, som trekker seg tilbake og sprer seg.
Atticus vil ikke at barna skal være tilstede ved rettssaken, og intet sete er ledig nede i rettssalen, men pastoren i Calpurnias menighet inviterer Jem, Scout og Dell opp på balkongen som de svarte tilhørerne er henvist til. Under Atticus Finch' utspørring av Mayella Ewell og hennes far Bob Ewell, blir det åpenbart at de begge lyver når de påstår at Tom Robinson har forgrepet seg på Mayella. Det kommer for en dag at det var Mayella som gjorde tilnærmelser til Tom, og at faren hennes julte henne opp da han oppdaget dette. Familien Ewell har fra før av et rykte i byen som «white trash» (det vil si at de står nederst på rangstigen blant de hvite i byen), som ikke er til å stole på. Likevel blir Tom Robinson funnet skyldig av juryen – som er sammensatt kun av folk med europeisk avstamning. Jems tro på at rettssystemet er rettferdig får seg en alvorlig knekk. Atticus mener at det er gode muligheter for å få juryens kjennelse omstøtt slik at Tom Robinson blir en fri mann, men Tom blir skutt under et angivelig fluktforsøk fra fengselet; det viser seg at han ble truffet av 17 skudd.
Forholdet mellom romanen og forfatterens egen oppvekst
Som Lee er guttejenta Scout datter av en respektert advokat i en liten by i Alabama. Scouts venn Dell var inspirert av Lees barndomsvenn og nabo Truman Capote. Lee selv er modell for en figur i Capotes første roman, Andre stemmer, andre rom (1948). Selv om handlingen involverte et mislykket forsvar tilsvarende det som ble foretatt av hennes egen advokatfar, kan også en milepæl innen en rettssak i USA, en voldtektssak mellom ulike etniske grupper i 1931, Scottsboro-guttene, ha bidratt til å forme Lees sosiale samvittighet.
Mens Lee selv har nedtonet de selvbiografiske aspektene i boken, har Truman Capote nevnt figuren Boo Radley i Drep ikke en sangfugl og beskrevet detaljer som han betrakter som selvbiografiske: «I min opprinnelige versjon av Andre stemmer, andre rom, hadde jeg den samme mannen boende i huset som pleide å etterlate ting i trærne, og deretter tok jeg det ut. Han var en virkelig mann, og bodde rett ned i gaten for oss. Vi pleide å gå og ta de tingene ut av trærne. Alt hun skrev om der er fullstendig sant. Men du ser, jeg tok den samme tingen og arbeidet det inn i en form for gotisk drøm, gjort på en fullstendig annerledes måte.»
Sangfugler og den symbolismen som er assosiert med dem går igjen i romanen. Familiens etternavn Finch er også det samme som Lees mors pikenavn. Tittelens sangfugl er et nøkkelmotiv som første gang opptrer da Atticus gir barna luftgevær i julegave. Han advarer dem om at selv om de skyter spurver, må de aldri skyte en sangfugl. Forvirret over dette budskapet spør Scout sin nabo miss Maudie som forteller at sangfugler aldri skader andre levende vesener og kun sprer glede med sin sang. «Å drepe en sangfugl er å drepe det uskyldige og harmløse, som Tom Robinson.»
Mellomårene
Etter å ha fullført Drep ikke en sangfugl fulgte Lee Capote til Holcomb i Kansas for å assistere ham i undersøkelsen av det de tenkte kunne bli en artikkel om en liten bys reaksjon på mordet på en bonde og hans familie. Capote utvidet materialet til den sensasjonelle og omdiskuterte boken I kaldt blod (1966).
Etter utgivelsen av Drep ikke en sangfugl har Lee ikke gått med på noen intervjuer eller offentlige opptredener, og med unntak av noen få essayer har hun ikke utgitt noe annet. Hun har arbeidet med en oppfølger, Det lange farvel, men la den til sist til side som uferdig. På midten av 1980-tallet begynte hun på en dokumentarbok om seriemordere i Alabama, men la også denne til side da hun ikke ble fornøyd med resultatet. Da hun trakk seg tilbake fra offentligheten oppsto det spekulasjoner om nye utgivelser var på gang.
Drep ikke en sangfugl ble filmatisert i 1962 med Gregory Peck i hovedrollen, regissert av Robert Mulligan og med dramatisering av Horton Foote. Filmen fikk en Oscar for beste manus samme år. Lee uttalte at «Jeg mener det er en av de beste oversettelser av en bok til film som noen gang er gjort.» Hun ble kjent med Gregory Peck og ble venner med ham og hans familie. Pecks barnebarn, Harper Peck Voll, skal etter sigende ha blitt navngitt etter henne. Peck fikk også en Oscar for sitt portrett av Atticus Finch, far av romanens forteller Scout.
I 1966 skrev Lee et brev til en avisredaktør som svar på forsøkene til et skolestyre å få boken forbudt i Richmond i Virginia som «umoralsk litteratur»:
James J. Kilpatrick, redaktør av The Richmond News Leader, startet Beadle Bumble-fondet, et beskjedent fond for å gi en hjelpende hånd til ofre av offentlig tåpelighet og urettferdighet. Han opprettet fondet med bidrag fra leserne og senere benyttet det også til forsvare bøker like mye som mennesker. Etter skolestyret i Richmond beordret alle skoler å fjerne alle kopier av Drep ikke en sangfugl, skrev Kilpatrick: «En mer moralsk bok kan man knapt tenke seg.» I navnet av fondet tilbød han gratis kopier av romanen til alle skoleelever som skrev inn, og ved slutten av den første uken hadde han gitt bort 81 bøker.
Da Lee deltok ved Alabamas festival for historie og kulturarv i Eufaula i Alabama i 1983, presenterte hun essayet «Romance and High Adventure». Sent i 1978 tilbrakte hun en del tid i Alexander City i Alabama og drev undersøkelser for en planlagt dokumentarbok kalt The Reverend («Pastoren»).
2005–nåtiden
I mars 2005 kom Lee til Philadelphia – hennes første reise til byen siden signeringen med forlaget Lippincott i 1960 – for å motta ATTY-prisen for positive beskrivelser av advokater i kunstartene fra Spector Gadon & Rosen Foundation. På anmodning fra Gregory Pecks enke Veronique Peck, reiste Lee med toget fra Monroeville til Los Angeles i 2005 for å akseptere Los Angeles Public Librarys litterære pris. Hun var også tilstede ved et møte for studenter som hadde skrevet essayer basert på hennes verk, holdt årlig ved Universitetet i Alabama. Den 21. mai 2006 aksepterte hun en æresgrad fra Universitetet i Notre Dame i Indiana; avgangsstudenter hyllet henne med sine kopier av Drep ikke en sangfugl under seremonien.
Den 7. mai 2006 skrev Lee et åpent brev til Oprah Winfrey som ble utgitt i O, The Oprah Magazine i juli 2006, hvor hun fortalte om hvordan hun elsket bøker da hun var et barn og hennes dedikasjon til det skrevne ord. «Nå, 75 år senere i et overveldende samfunn hvor folk har bærbare PC-er, mobiltelefoner, nettbrett og sinn som tomme rom, trasker jeg fortsatt blant bøker.» Mens hun var tilstede den 20. august 2007 ved en seremoni hvor fire medlemmer ble innlemmet i Alabamas æresakademi, fikk hun forespørselen om hun ville holde en tale til forsamlingen. Hun svarte at «Det er bedre å være taus enn en tulling.»
Den 5. november 2007 overrakte George W. Bush henne Presidentens frihetsmedalje. Det er den høyeste sivile pris i USA og en anerkjennelse for enkeltpersoner som har gitt «en særlig fortjenstfull bidrag til samfunnet eller USAs nasjonale interesser, verdensfreden, kulturelle eller andre betydelige offentlige eller private bestrebelser.» I 2010 belønnet president Barack Obama henne med Den nasjonale medalje for kunstartene, den høyeste utmerkelse gitt av de amerikanske myndigheter «for framstående bidrag til kunstartenes utmerkelse, vekst, støtte og tilgjengelighet.»
I et intervju med en australsk avis uttalte pastor Thomas Lane Butts at Lee nå levde i behov av hjelp, bundet til rullestol, delvis blind og døv, og led av hukommelsestap. Han delte også at Lee hadde fortalt ham hvorfor hun aldri hadde skrevet igjen: «To grunner, jeg ville ikke gå gjennom presset og offentligheten jeg gjennomgikk med Drep ikke en sangfugl for hvor mye penger. For det andre, jeg har sagt hva jeg ville si og jeg vil ikke si det igjen.» Imidlertid sendte Harper Lee fra seg en uttalelse i 2015 hvor hun slo fast at hun levde og var lykkelig med reaksjonene til en ny roman, Sett ut en vaktpost, og i tillegg indikerte at hun var «ydmyk og forbløffet over at denne nå ville bli utgitt etter alle disse årene.»
Den 3. mai 2013 gikk hun til sak for å gjenvinne opphavsrettighetene til Drep ikke en sangfugl, og søkte uspesifisert skadeserstatning fra en svigersønn av hennes tidligere litterære agent og relaterte enheter. Harper Lee hevdet at mannen var engasjert i en plan for å bedra henne til å overføre opphavsrettighetene for boken i 2007 da hennes syn og hørsel forfalt og hun trengte omsorg etter å ha fått et slag. I september annonserte advokater for begge parter at de var kommet til en avtale.
Den 3. februar 2015 annonserte Lee at hun ville utgi sin andre roman, Sett ut en vaktpost, i midten av juli 2015. Romanen både er og ikke er en oppfølger til hennes første roman ettersom den ble skrevet før Drep ikke en sangfugl. Den nye romanen har også handlingsgang med lokalisering i Maycomb i Alabama som Scout kommer på besøk til fra New York tjue år senere. Harper Lee har sagt at hennes redaktør overtalte henne til å omarbeide en del av sekvensene i romanen hvor Scout har tilbakeblikk til sin barndom som en roman i sin egen rett — og at denne boken ble Drep ikke en sangfugl. Lee har uttalt at «Jeg var en forfatter for første gang så jeg gjorde som jeg ble fortalt... Den inneholder en figur kjent som Scout som en voksen kvinne, og jeg tenkte at det er en ganske hederlig prestasjon.» Hennes utgiver har sagt at det er usannsynlig at hun vil gjøre publisering på vegne av den nye romanen.
Dramatiske framstillinger
Harper Lee ble portrettert av Catherine Keener i filmen Capote (2005), av Sandra Bullock i filmen Beryktet (2006), og av Tracey Hoyt i TV-filmen Scandalous Me: The Jacqueline Susann Story (1998). I filmatiseringen av Capotes roman Andre stemmer, andre rom under samme tittel i 1995, ble figuren Idabel Thompkins, som var inspirert av Truman Capotes barndomsminner av Harper Lee som barn, framstilt av Aubrey Dollar.
Matthias Mayer
Karriere
Matthias Mayer vant sitt første FIS-renn i desember 2005.
Under junior-VM 2008 i spanske Formigal tok han sølvmedaljen i super-G. I tillegg ble han nummer 7 i storslalåm og nr. 13 i utfor.
Mayer fikk sin første pallplassering i verdenscupen 25. januar 2013 da han ble nummer to i super-G i Hahnenkammrennene i Kitzbühel.
I Sotsji 2014 vant han OL i utfor, 23 år gammel, som den yngste gjennom tidene. Da hadde han ennå ikke vunnet et eneste verdenscuprenn. Sin første seier i verdenscupen tok han i utfor under verdenscupfinalen i Lenzerheide 12. mars 2014.
Han er sønn av den tidligere alpinisten og OL-medaljøren Helmut Mayer.
Han tok gull i super-G under vinter-OL 2018.
Han tok bronse i utfor og gull i super-G under vinter-OL 2022 i Beijing.
Innvandrerbefolkningen i utvalgte kommuner
Innvandrerbefolkningen i utvalgte kommuner, basert på tall fra Statistisk sentralbyrå.
Oslo - 152 149
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Oslo etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Bergen - 26 489
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Bergen etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Stavanger - 18 434
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Stavanger etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Bærum - 15 589
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Bærum etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Trondheim - 15 479
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Trondheim etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Drammen - 12 493
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Drammen etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Kristiansand - 10 067
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Kristiansand etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Fredrikstad - 7 900
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Fredrikstad etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
Asker - 7 305
Tabell: De 20 største innvandrergruppene i Asker etter landbakgrunn per 1. januar 2009:
M*A*S*H sesong 5
Episodene fra sesong 5 (1976–1977) av TV-serien M*A*S*H
Eksterne lenker
List of M*A*S*H episodes
Mark Hughes
Leslie Mark Hughes (født 1. november 1963 i Wrexham i Wales) er en walisisk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er manager for den engelske klubben.
Som spiller er han mest kjent fra sin tid hos Manchester United. Kallenavnet «Sparky» fikk han på grunn av sin utdannelse som elektriker og sin spillestil. Han ble i 1985 kåret til PFA Young Player of the Year og har to ganger, i 1989 og 1991, blitt kåret til PFA Player of the Year. Han spilte 72 landskamper for s og scoret 16 mål.
Klubbkarriere
Han kom fra ungdomsakademiet til Manchester United, og ble straks en helt blant supporterne. I 1986 ble han solgt til for 2 millioner pund for å danne spisspar sammen med Gary Lineker. Men det gikk ikke altfor bra, og Hughes ble utlånt til. Den engelske manageren Terry Venables, ansatt i i 1984, fikk sparken i 1987, og den nye manageren ville satse på sine egne spillere. Dessuten hadde UEFA på denne tiden en regel som tilsa at ingen klubb i Europa kunne ha flere enn to utenlandske spillere på banen samtidig. Venables hadde i 1984 allerede hentet skotten Steve Archibald fra, og Archibald, Lineker og Hughes måtte veksle på å spille. Hughes trodde han hadde møtt veggen i sin karriere som fotballspiller, men ble i 1988 hentet tilbake til Manchester United av Alex Ferguson.
Nå fikk han en ny start på livet, og ble en viktig spiller på Manchester Uniteds suksessrike lag i begynnelsen av 1990-årene. Han spilte først i spisspar med Brian McClair og senere med Eric Cantona og var med på å vinne tidenes første utgave av FA Premier League i 1992–93.
Sesongen etter skulle han være svært delaktig i Uniteds første «The Double», da han i karakteristisk stil hamret inn mål etter mål. Mest kjent var han for sine harde og presise volley-skudd, og et av disse sørget for seier i semifinalen i FA-cupen mot. Etter å ha sikret seg sitt andre ligagull på rad, var han nå klar for Wembley der ble slått 4–0.
Han forlot Manchester United til fordel for nettopp Chelsea i 1995, etter totalt 345 ligakamper og 119 ligamål for United. Andy Cole var blitt kjøpt inn, og Hughes ville spille fast på et lag og forsto at det ikke var han som var førstevalget i United lengre. Men han hadde allerede oppnådd legende-status blant Manchester United-supporterne, og blir regnet som en av klubbens beste spillere gjennom tidene.
Han ble i Chelsea i tre sesonger før han var innom og  før han avsluttet spillerkarrieren med to sesonger for.
Trenerkarriere
Han startet sin managerkarriere med å lede Wales' A-landslag, etter endt spillerkarriere i Blackburn Rovers. Etter noen år med suksess som landslagstrener, dog uten å kvalifisere seg for noe mesterskap, returnerte han til Blackburn Rovers. Her tok han over som manager etter Graeme Souness i starten av 2004/05-sesongen. Blackburn har hatt suksess under Hughes, uten å vinne et eneste trofe. Den dyreste signeringen til Hughes i Blackburn var Benni McCarthy, som ble kjøpt fra FC Porto for 2 mill. pund, ca. 25 millioner norske kr. McCarthy visste seg i 2006/07-sesongen å være et smart kjøp, der han scoret 18 ligamål, 24 mål totalt.
I juni 2008 tok Hughes over etter at Sven-Göran Eriksson fikk sparken. I desember 2009 fikk Hughes sparken i jobben som manager for Manchester City, etter litt over et år i klubben.
Den 29. juli 2010 ble Hughes presentert som Fulhams nye manager, etter at Roy Hodgson ble manager i.
Den 23. november 2012 fikk han sparken i QPR.
Den 14. mars 2018 ble han ansatt som ny trener for. Den 3. desember 2018 fikk han sparken i Southampton.
Feiring kirke
Feiring kirke er en langkirke fra 1875 i Eidsvoll kommune, Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme.
Byggverket er i tømmer og kirken har 200 sitteplasser.
Kirken har inventargjenstander frra tidligere kirker, hvorav altertavle og orekestol er fra henholdsvis tidlig 1600-tall og 1693. I 1895 til 1925 ble det brukt en altertavle med en kopi av Adolph Tidemands bilde Oppstandelsen fra Bragernes kirke.
Adkomst til stedet er via Rv33. Det er kirkegård ved kirken.
Bubanza (provins)
Bubanza er en av de 17 provinsene i Burundi. Bubanza har 371,736 innbyggere (2011) og er 1089 km².
Kommuner
Provinsen er administrativt inndelt i fem kommuner:
Odd Eidem
Odd Eidem (født 23. oktober 1913 i Kristiania, død 10. juni 1988 på Nesodden) var en norsk journalist, forfatter og litteraturkritiker, og bror til forfatter og journalist Knut Eidem.
Biografi
Etter oppvekst på Hamar og examen artium (1931), ble han med i Mot Dag (1933), og lot seg inspirere av det Alf Larsen-ledede Janus. Hans forfatterskap ble innledet med en artikkel om den tyske immigrantlitteraturen (Hamar Arbeiderblad, 1935), og den politiske romanen Diktere i landflyktighet (1937). Tiden ga også studieopphold i Amsterdam (1934, 38) og Paris (1937).
Eidem studerte under A.H. Winsnes ved Universitetet i Oslo til magistergrad i litteraturhistorie (1938), og arbeidet derpå for Nansenhjelpen (1938–40). Under den andre verdenskrig var han bosatt på Syljuåsen, nordre Ring i Ringsaker, med blant andre Arne Skouen. Han satte tekst til komposisjonen Røkk Og Rull På Ring innspilt av Nora Brockstedt i 1957 med musikk av Hamar-komponisten Sverre Arvid Bergh.
Etter krigen ble han kjent for sitt virke i VG (1945–77) som korrespondent fra Berlin og Midtøsten. Derpå, etter noe sykdom, skrev han epistler for Aftenposten (1978–83), også utgitt (Under appelsintreet, 1981). Han ble en mye omtalt teater- og litteraturkritiker, slik vist i utgivelsene Sett fra min stol (1965), Tilskueren (1975) og Goddag og adjø til 19 herrer (1977). Hans egne drama, oppsatt på Nationaltheatret var Spillet om Bly-petter (1947), lystspillet MIN kvinne (1956) samt Guds gjøglere (1961) med bidrag fra komponisten Sverre Arvid Bergh og kunstneren Joseph Grimeland. Eidem forfattet også hørespill for Radioteatret i NRK, som Fredløs blant de døde, med Torolf Elster, André Bjerke, Arild Feldborg og Waldemar Brøgger.
Eidem oppnådde i 1950 å bli invitert til Sovjetunionen. Besøket oppsummerte han samme år på Dreyers forlag med boken Fransk visitt i Sovjet.
Han var opptatt av riksmålssaken og bidro til Riksmålsforbundets magasin Ordet, under ledelse av André Bjerke. Sammen med Carl Keilhau skrev Eidem og Bjerke to av De Bakvendte-bøkene (1950), og forfattet åtte Pedro-illustrerte sitat-samlinger, Det norske språk fra uke til uke (1949–66) basert på leseres innsendte. Eidem giftet seg med kritiker og journalist Bjørg Jønsson (1972) og redigerte Injurier (1965) med bidrag fra tretten samtidige kritikere av samtiden. I øvrig skrev han for Morgenbladet og ''Farmand.
Eidem var også kjent for sine flanerier (en sjangerblanding av novelle, epistel og kåseri med hyppige digresjoner) basert på oppvekst, samtid og reiser til Roma, Danmark, Thailand, Nord-Norge, Himalaya og USA. De er gjengitt i en rekke samlinger, den første utgitt under pseudonymet «Justino Valente» (1949), den kanskje mest kjente var Chianti og levertran (Hans Reitzels forlag, Danmark 1953; Kefir og Chianti, Cappelen 1958). De inneholder en rekke aforismer, deriblant «Nordmenn er sjelden spontane før de får tenkt seg om».
Eidem oppsummerte sin gjerning i boken Con amore – erindringshistorier (1983). Hans opptredener i radio kan høres i Gunnar Haugans CD-samling Hørerøret (NRK og Lydbokforlaget, 2006). At han led av Alzheimers, fremgår av en biografi skrevet av hans enke Bjørg Jønsson.
Henry Gjøslien
Henry Gjøslien (født 5. oktober 1900 i Lier, død 15. juni 1984) var en norsk langrennsløper som vant 50 km i Holmenkollen i 1927. Han representerte Ski- og Ballklubben Drafn i Drammen. Oscar Gjøslien var hans yngre bror.
Promise the Moon
Promise the Moon er et musikkalbum med Trond Granlund fra 1989.
Janne Ahonen
Janne Petteri Ahonen (født 11. mai 1977 i Lahtis) er en finsk skihopper. I januar 2008 vant han som førstemann sammenlagtseieren i tysk-østerrikske hoppuka for femte gang.
Karriere
Han ble dobbel juniorverdensmester i 1993 i Harrachov og i 1994 i Breitenwang.
I sesongene 1998/1999, 2002/2003, 2004/2005, 2005/2006 (sammen med Jakub Janda) og 2007/2008 vant han tysk-østerrikske hoppuka sammenlagt. I tillegg har han flere pallplasseringer fra store mesterskap, og har vunnet 36 enkeltrenn og har totalt 105 pallplasseringer i verdenscupen. Han vant verdenscupen sammenlagt i 2003/2004 og 2004/2005.
Ahonen er kjent for at han sjelden smiler, ikke en gang når han vinner. Han skal en gang ha blitt stilt spørsmål om dette og svart: «We are here to jump, not to smile» (Vi er her for å hoppe, ikke for å smile). Denne eiendommeligheten er forhistorien til Åge Aleksandersens sang «Janne Ahonens smil».
26. mars 2008 kunngjorde Janne Ahonen at han legger opp. 8. mars 2009 fortalte Ahonen i et intervju med den finske TV-kanalen MTV 3 at han planlagte å returnere til skihopping til høsten 2009. Han etablerte seg raskt i verdenstoppen på nytt og ble tatt ut på det finske laget til Vinter-OL 2010.
I 2009 ble boken «Kongeørnen» utgitt som en selvbiografi ført i pennen av journalisten Pekka Holopainen. I denne boken ga Ahonen et innblikk i hoppsportens virkelighet bak kulissene. Blant de mange historiene var det beretningen fra skiflygningsrennet i Planica 2005 som vakte mest oppsikt; Bjørn Einar Romøren satte i dette rennet verdensrekord med 239 meter, og Ahonen fulgte opp med et enda lengre svev. Han trakk seg imidlertid i landingen og klarte ikke å holde seg stående på 240 meter. Han fikk seg en kraftig trøkk, men nektet å la seg undersøke av lege. Årsaken var at han sammen med sin finske lagkamerat Risto Jussilainen hadde festet og drukket alkohol utover natten i forveien, og han var redd for at en legeundersøkelse ville ha avdekket at han hadde hoppet i promillerus.
I 2011 ble Ahonen tildelt Holmenkollmedaljen.
Han var flaggbærer for Finland under Vinter-OL 1998 i Nagano, og var igjen flaggbærer 20 år senere, under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.
Håbranner
Håbranner er en orden av store haier som forekommer i alle verdenshav. De har to ryggfinner (uten pigger) og en gattfinne.
Av de 15 artene sammenfattes
Markusløven
Symbolene til de fire evangelistene stammer fra kirkefaderen Ireneus av Lyon, som hentet symbolene fra kjerubene beskrevet i Esekiel 1: Midt i ilden viste det seg likesom fire skikkelser, som så slik ut: De hadde utseende som mennesker, men hver av dem hadde fire ansikter og fire vinger. De hadde menneskeansikt foran, og alle fire hadde løveansikt på høyre side, okseansikt på venstre side og ørneansikt bak. I kjerubernes ansikter så Ireneus Kristi natur og gjerning uttrykt, og løven henviste til Jesu styrke og majestet. Ireneus knyttet løven til Johannes, men Hieronymus foretrakk å knytte løven til Markus, og slik ble det.
Flagg og våpen
Markusløven er det heraldiske symbolet for Republikken Venezia. På grunn av byens rolle som viktig havneby, ble den etterhvert også et symbol for den italienske marine og handelsflåte.
Eksempler på bruk i flagg og våpen:
Vålerenga mot rasisme
Vålerenga mot rasisme (VMR) er en kampanje i regi av Vålerenga Fotball og supportergrupperingen Klanen. Kampanjen jobber for å bekjempe rasisme og vold på fotballbanen.
Internet Society
The Internet Society eller ISOC er en internasjonal organisasjon som arbeider for å fremme bruk og tilgang til Internett. ISOC oppgir at formålet deres er:
Vålerenga mot rasisme
VMR ble startet i 1996 i samarbeid med Klanen. Klanen hadde da et dårlig rykte på seg, og internt var det mange grupper som ønsket å spre rasisme og vold fra tribunen.
VMR sprer sitt budskap gjennom blant annet alle spillerne i Vålerenga Fotball. Alle lag i Vålerenga spiller med Vålerenga Mot Rasisme på draktene sine. A-lagsspillerne viser også tydelig at de er imot rasisme, og på Intility Arena blir det satt ut mange effekter med Vålerenga Mot Rasisme.
Internet Society
Medlemmene er både enkeltpersoner (for hvem medlemskap for tiden er gratis, og medlemskap er åpent for alle), samt selskaper, organisasjoner, regjeringer og universiteter.
Historie
ISOC ble offisielt dannet i 1992, og en av hensiktene med opprettelsen var å sørge for en selskapsmessig struktur for å underbygge prosessen for utvikling av standarder for Internett. Mange av drivkreftene på Internett-arenaen, så som Internet Engineering Task Force (IETF), var (og er fortsatt) meget uformelle organisasjoner sett fra et juridisk perspektiv. Det var økende behov for finansiell støtte og organisasjonsstrukturer. Internet Society ble registrert som en non-profit utdanningsorganisasjon.
I likhet med mange funksjoner og organisasjoner som er aktive innen Internett, så har vekst og utvikling vært så rask at intet enkelt perspektiv gir en forståelse av Internet Society. Fra et synspunkt er ISOC moderselskapet til IETF; og som sådan er alle IETF Request for Comments-dokumenter, inkludert de RFC’ene som beskriver "internettstandarder", copyrightet av ISOC (men dog fritt og gratis tilgjengelig til alle, inkludert ikke-medlemmer). Fra et annet perspektiv vokste ISOC ut fra IETF, for å støtte de funksjonene som krevde en selskapsstruktur i stedet for IETF’s ad-hoc tilnærming.
ISOC i dag
Storparten av arbeidet med standarder blir rettet gjennom Internet Engineering Task Force (IETF) og Internet Architecture Board (IAB). Enkelte funksjoner for begge organisasjonene blir støttet av fellesressurser, kjent som «the Secretariat» (sekretariatet).
De sponser også diverse publikasjoner, opplæringsseminarer og konferanser.
ISOC has kontorer i Virginia i USA og Genève i Sveits.
Styret (Board of Trustees)
Internet Society’s styre (Board of Trustees) er dets høyeste organ. Styret består for tiden av:
Tjenestemenn:
Virtuell 8086 modus
Virtuell 8086 modus, også kalt VM86 og virtuell reell modus, er en adressemodus for 32-bit mikroprosessorer i X86-arkitekturen som debuterte med Intel 80386 den 17. oktober 1985. VM86 gjør det mulig for programmer som er laget for reell modus under MS-DOS og beslektede operativsystemer, å kjøre direkte i beskyttet modus.
Virtuell 8086 modus benytter en segmentert minnemodell identisk med reell modus, og 21-bit adressering som gjør det mulig å implementere virtuell hukommelse gjennom paging.
Virtuell 8086 modus finnes ikke i X86-64 lang modus, og er derfor ikke til stede i 64-bit x86-prosessorer som kjører i 64-bit beskyttet modus. VM86 er likevel fortsatt til stede når X86-64-prosessorer kjører i 32-bit beskyttet modus. 64-bit utgaver av Microsoft Windows (Windows Server 2003, Windows Vista og Windows Server 2008) har derfor ingen DOS boks og kan heller ikke kjøre 16-bit Windows programmer.
Bruk av Virtuell 8086 modus
I Windows/386 2.1, Windows 3.0, Windows 3.1x, Windows 95, Windows 98, Windows ME og Windows NT 3.1 ble virtuell 8086 modus benyttet til å kjøre programmer for MS-DOS og beslektede systemer i virtuelle DOS maskiner. Det samme var tilfelle for OS/2 2.x. I SCO UNIX ble VM86 benyttet i programmet Merge, og i GNU/Linux er den tatt i bruk av abstraksjonslaget DOSEMU.
Såkalte «DOS-programmer» for DOS-utvidere, som kjører i 286 og 386 beskyttet modus, blir ikke utført i Virtuell 8086-modus. Slike programmer kjører i ordinær brukermodus.
Adressering
Utfordringen med å kjøre 8086 kode for reell modus i beskyttet modus, er at adresseringen av RAM er helt forskjellig i beskyttet modus og reell modus. I Virtuell 8086 modus er den segmenterte minnemodellen bevart av kompatibilitetshensyn. Samtidig er imidlertid mekanismen for paging aktiv i den flate minnemodellen til det underliggende operativsystemet. Beskyttelse av minnet og isolering av adressemodus er derfor nødvendig.
Avbrudd
Ved avbrudd i maskinvaren, programvaren og gjennom instruksjonen iret, blir VM86 modus slått av og prosessoren vender tilbake til full beskyttet modus for å håndtere avbruddet. Før håndteringen av avbruddet blir DS, ES, FS, og GS registrene lagt på stakken og nullstilte.
Lancelot Andrewes
Lancelot Andrewes (født 16. juli 1555, død 25. september 1626) var en engelsk geistlig og lærd som hadde en høy posisjon i den engelske kirke under regimene til dronning Elisabeth I og kong Jakob I. I løpet av den sistes regime var Andrewes biskop av Chichester og hadde ansvaret for oversettelsen av den autoriserte versjon av Bibelen, eller King James Version, som denne oversettelsen refereres til. Hos den engelske kirke er hans minnefest den 25. september med en «Lesser Festival».
Tidlig liv, utdannelse og ordinasjon
Andrewes ble født i 1555 i Barking, London av familie med gamle røtter i Suffolk. Hans far var herre av Trinity House. Lancelot gikk på Coopers frie skole, Ratcliff, i sognet Stepney og deretter på Merchant Taylors' School under Richard Mulcaster. I 1571 begynte han på Pembroke Hall, Cambridge og tok eksamen med BA, fortsatte til en MA i 1578. Hans akademiske rykte spredde så hurtig at ved grunnleggelsen i 1571 av Jesus College i Oxford ble han navngitt i charteret som en av de grunnleggende lærerne «uten hans medviten». Hans forbindelse til fakultet synes å ha vært rent spekulativ dog. I 1576 ble han valgt som medlem av Pembroke College, Oxford; i 1580 gikk han inn i den geistlige stand og i 1581 ble han opptatt MA ved Oxford. Som katekist (utspørrer) ved fakultet foreleste han om de ti bud (Decalogue, utgitt i 1630), noe som vekket stor interesse.
Karriere i løpet av Elisabeth I’s regime
Etter en periode som kapellan for Henry Hastings, 3. jarl av Huntingdon, leder for rådet i nord, ble han sogneprest i St Giles', Cripplegate, i 1588, og avleverte der skarpe prekener om fristelser i villmarken og om Fader vår. I en stor preken i påskeuken den 10. april 1588 forsvarte han trassig den engelske kirkes protestantisme mot den romersk-katolske kirke og anførte kirkereformatoren Jean Calvin som en ny skribent med rundhåndet lovord og hengivenhet.
Mattaponi
Mattaponi er en nordamerikansk indianerstamme som kan spore sin historie tilbake til Powhatankonføderasjonen av stammer under ledelse av høvding Powhatan. De hadde intet skriftspråk og overleverte sin historie ved hjelp av fortellekunst og symbolske tegninger.
Lancelot Andrewes
Karriere i løpet av Elisabeth I’s regime
Via innflytelsen til Francis Walsingham, dronningens leder for de nyopprettede etterretningstjenester, ble Andrewes utpekt til domherre av St Pancras i St. Pauls katedral, London, i 1589, og ble deretter rektor av hans eget fakultet i Pembroke foruten også kapellan for erkebiskop John Whitgift. Fra 1589 til 1609 var han domherre av Southwell. Den 4. mars 1590, som kapellan for dronning Elisabeth I, preket han for henne i en frittalende preken, og i oktober ga han sin introduksjonsleksjon i St. Pauls katedral hvor han kommenterte de fire første kapitlene av Første Mosebok. Disse ble senere satt sammen til verket The Orphan Lectures (De foreldreløse leksjoner, 1657).
Mattaponi
Stammemedlemmer kan nå finnes i King William County i delstaten Virginia på stammeland inntil Mattaponielven.
Lancelot Andrewes
Karriere i løpet av Elisabeth I’s regime
Andrewes likte å bevege seg blant folk, fant tid til å bli medlem av et samfunn eller klubb for oldtidsforskning hvor Walter Raleigh, Philip Sidney, Burleigh, Arundel, Herbert'ene, Saville, Stow, og Camden også var medlemmer. Dronning Elisabeth forfremmet han ikke videre av den grunn av hans opposisjon til overdragelsen av kirkelige avgifter. I 1598 avslo han bispedømmene Ely og Salisbury på grunn av de vilkår som var knyttet til posisjonene. Den 23. november 1600 ga han en kontroversiell preken om rettferdiggjøring, og året etter ble han utpekt til domprost av Westminster og ga mye oppmerksomhet til skolen der.
Karriere i løpet av Jakob I’s regime
Ved tronbestigelsen til Jakob I av England, hvor hans noe pedantiske måte å holde prekener på tiltalte kongen, steg Andrewes i gunst. Han assisterte ved kroningen og i 1604 tok andel i konferansen ved Hampton Court Palace.
Andrewes’ navn er det første på listen over de geistlige utpekt til å sette sammen en autorisert utgave av Bibelen. Han ledet «Det første Westminster-selskapet» som tok ansvaret for de første bøkene av Det gamle testamente (fra Første Mosebok til kongebøkene). Han fungerte i tillegg som en slags hovedredaktør for de øvrige prosjektene.
Ve (andre betydninger)
Ve har flere betydninger:
Lancelot Andrewes
Karriere i løpet av Jakob I’s regime
I 1605 ble han utpekt til biskop av Chichester og gjort til Lord High Almoner, en kirkelig embetstittel knyttet til det kongelige hushold i Storbritannia. I kjølvannet av oppdagelsen av Kruttsammensvergelsen ble Andrewes bedt om å forbedrede en preken for kongen i 1606. Her rettferdiggjorde Lancelot Andrewes behovet for å minnes feiringene og som siden fortsatte i de neste 400 år. I 1609 utga han Tortura Torti, et lærd verk som vokste ut av konfliktene fra Kruttsammensvergelsen og ble skrevet som et svar til katolske Roberto Bellarminos Matthaeus Tortus som angrep kongens krav om avlegge lydighetsed. Etter å ha flyttet til Ely i 1609 argumenterte han igjen mot Bellarmino i verket Responsio ad Apologiam.