cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
South Goa (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 639,962 innbyggere i distriktet, mot 589,095 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 64,63 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 10,06 % i 2011 mot 11,18 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 930 i 2011 mot 937 i 2001.
Augustin Pyramus de Candolle
Augustin Pyramus de Candolle (født 4. februar 1778 i Genève, død 9. september 1841) var en sveitsisk botaniker.
Bakgrunn
Candolles familie nedstammet opprinnelig fra en av de gamle familiene som var bosatt i Provence i Frankrike, men som hadde flyttet til Genève på slutten av det 16. århundre for å unnslippe religiøs forfølgelse fra myndighetene og kirkens menn. I en alder av syv år fikk Candolle et alvorlig tilfelle av hydrocephalus, som i betydelig grad påvirket store deler av hans barndom. Han skal likevel hatt en stor evne til læring og han kunne meget lett ta til seg kunnskap. Candolle viste store egenskaper innenfor litteratur og han hadde en stor evne til å skrive dikt.
Botanisk innsats
Candolle oppdaget at planter har en nær-24-timers syklus i konstant lys, noe som tilsier at en intern biologiske klokke eksisterer blant planter. I 1796 flyttet Candolle til Paris etter å ha mottatt invitasjon fra den franske geologen Déodat Gratet de Dolomieu. Candolles botaniske karriere begynte med hjelp fra René Louiche Desfontaines, som anbefalte Candolle for arbeide med herbariet til Charles Louis L'Héritier de Brutelle sommeren 1798. Den posisjonen forhøyet Candolle sitt omdømme for omverdenen. Candolle etablerte sitt første genus, Senebiera, i 1799.
Candolles første arbeider var Plantarum Historia Succulentarum (fire bind, 1799) og Astragalogia fra 1802. I 1806 publiserte Candolle verket Synopsis Plantarum in flora Gallica descriptarum. Candolle tilbrakte deretter de neste seks somrene med å kartlegge store deler av landbruket i Frankrike etter anmodning fra den franske regjeringen, og verket fra dette omfattende arbeidet ble publisert i 1813. I 1807 ble Candolle utnevnt til professor i botanikk ved det medisinske fakultetet ved Universitetet i Montpellier. Candolle er kjent for å ha satt Charles Darwin på sporet av evolusjonsteorien, som Darwin senere ble verdenskjent for.
Candolle tilbrakte resten av sitt liv i et forsøk på å utdype og fullføre sitt naturlige system for botaniske klassifiseringer. Candolle publiserte de innledende arbeidene i Regni vegetabillis systema Naturale, men etter to bind innså han at han ikke kunne fullføre prosjektet i en så stor skala som først var planlagt. Derfor begynte Candolle å arbeide på det noe mindre omfattende verket Prodromus Systematis Naturalis Regni Vegetabilis, som ble publisert i 1824. Candolle var imidlertid bare i stand til å fullføre omtrent to tredjedeler av hele det planlagte verket. Likevel var han i stand til å karakterisere over hundre familier av planter, og han kunne dermed bidra til å kartlegge det empiriske grunnlaget for generell botanikk.
Augustin de Candolle døde den 9. september 1841 i Genève, etter å ha vært syk i mange år. Candolle var 63 år gammel da han døde.
DC. er den offisielle autorforkortelsen.
Xiangtan
Xiangtan (kinesisk: 湘潭; pinyin: Xiāngtán) er en by på prefekturnivå ved elven Xiangjiang i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen grensene anslås (2004) til 2,83 millioner.
Administrative enheter
Xiangtan består av to bydistrikter, ett fylke og to byfylker:
Samferdsel
Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong), og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.
Kinas riksvei 320 går gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Tekken (videospill)
Tekken (japansk: 鉄拳 «jernknyttneve») er et slåssespill utviklet av japanske Namco til arkademaskiner i 1994, og i 1995 gitt ut til PlayStation. Spillet er det første i Tekken-serien. Tekken var et av de første kampsportspillene i 3D. Spilleren blir plassert på en arena med én motstander, styrt av et menneske eller datamaskinen, og skal bekjempe denne. I enspillerdelen er det en historie knyttet til kampene, som hver gang leder spilleren videre til neste slåsskamp.
Særtrekk
Spillet skiller seg ut fra andre kampsportspill fra den tiden særlig ved at hver knapp henviser til en lem på kroppen, og å kombinere knapperekkefølger for å utføre et spesialangrep blir dermed med intuitivt. Det samme gjelder for de senere spillene i serien. I kampsport-miljøer har Tekken-serien en tendens til å foretrekkes overfor andre kampspill, da mye av kampteknikken stammer fra virkeligheten.
North Goa (distrikt)
North Goa er et distrikt i den indiske delstaten Goa. Distriktets hovedstad er Panaji.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 817,761 innbyggere i distriktet, mot 758,573 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 60,25 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 9,19 % i 2011 mot 10,56 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 911 i 2011 mot 938 i 2001.
Vernadskijryggen
Vernadskijryggen er en vulkangruppe nord på øya Paramusjir i Kurilene i Russland.
Kenny Garrett
Kenny Garrett (født 9. oktober 1960 i Detroit, Michigan, USA) er en amerikansk jazzsaksofonist og fløytist som har vunnet Grammy Award. Han ble kjent da han var medlem av Duke Ellington Orchestra, og Miles Davis sitt band som ganske ung mann.
Biografi
Kenny Garrett ble født i Detroit, Michigan 9. oktober 1960. Hans far var snekker og amatørtenorsaksofonist som kun spilte som en hobby.
Garretts karriere skjøyt fart da han ble med i the Duke Ellington Orchestra i 1978 , senere ledet av Dukes sønn Mercer Ellington. Tre år senere spilte han i Mel Lewis Orchestra og Dannie Richmond Quartet.
I 1984, spilte han inn sin første plate som bandleder, Introducing Kenny Garrett, på plateselskapet CrissCross. Etter dette spilte han inn to album på plateselskapet Atlantic Records; Prisoner of Love og African Exchange Student. Etter dette signerte han avtale med plateselskapet Warner Bros. Records, og har siden det holdt seg til dem. I løpet av sin karriere har han spilt med en rekke storheter innen jazz, blant annet Miles Davis, Art Blakey, Freddie Hubbard, Woody Shaw, McCoy Tyner, Pharoah Sanders, Brian Blade, Marcus Miller, Chick Corea, John McLaughlin, Herbie Hancock, Bobby Hutcherson, Ron Carter, Elvin Jones, og Mulgrew Miller.
Norgesbesøk
Garrett har holdt konserter to ganger under Kongsberg Jazzfestival i 1996 og 1999, og under Oslo Jazzfestival i 2011.
Medvirkende
Med Miles Davis
Med Marcus Miller
Med andre artister (Kun et utvalg av de over 230+ innspillingene han har medvirket til)
Mørk papirveps
Mørk papirveps (Polistes biglumis) er en art i familien stikkeveps. Den er eneste art i underfamilien Polistinae som er funnet i Norge.
Utbredelse
Mørk papirveps er utbredt i Europa, Nord-Afrika og Asia. I Norge er den sjelden og er funnet bare på sør- og østlandet.
Utseende
Mørk papirveps varierer i størrelsen og er mellom 14-16 millimeter lang. Fargene er typiske for stikkvepser, gult og svart. Vingene er svakt brunlige. Bakkroppen er spindelformet, det første bakkroppsleddet er mye smalere enn ledd nummer to.
Mørk papirveps har kjever med parallelle sider, hos de andre artene stikkveps i Norge er kjevene mer trekantet. De store fasettøynene har en kraftig innskjæring i fremkanten, slik at de får en C-form. På toppen av hodet, mellom fasettøynene, finnes tre punktøyne.
Arbeiderne er sterile hunner som har eggleggningsrøret omdannet til en stikkebrodd. Brodden har noen små mothaker, men disse er for små til at brodden sitter igjen, derfor kan samme veps stikke flere ganger. Brodden står i forbindelse med giftkjertler. Normalt er giften ufarlig for mennesker, men enkelte kan få allergiske reaksjoner.
Levevis
Mørk papirveps er rovdyr og lever av andre mindre dyr, ofte larver til insekt som lever i vegetasjonen. Dersom byttet har bein eller vinger, fjernes disse med de kraftige kjevene. Larvene blir matet med en blanding av byttedyr, nektar og spytt.
Mørk papirveps hører til blant de sosiale insektene og danner svermer. Bolet er på sitt største utpå sensommeren. Inntil da har larvene blitt utviklet til sterile arbeidere, men nå dannes hanner og kjønnsmodne hunner. Disse parer seg. Hver høst (vinter) dør svermen ut og bare de befruktede hunnene, kalt dronningene overlever vinteren. Om våren danner hver dronning en ny sverm.
Bamblefeltet
Bamblefeltet er et geologisk område i Kongsberg-Bamblefeltet som er en del av det sydnorske svekonorvegiske grunnfjellsskjold. Området strekker seg langs kysten fra Langesundsfjorden i nordøst til Kristiansand i sørvest. Provinsen grenser i nordvest mot Telemarksfeltet og i øst mot Rognsåsens kambrosilurske rygg i østre Bamble kommune, som er den sørvestligste buffersonen mot Oslofeltet. Også provinsene ved Kongsberg og opp til Modum er av liknende alder og karakter, derav betegnelsen Kongsberg-Bamblefeltet.
Mest kjent blant intrusive, nyere granitter er den røde Grimstad-granitten, og Herefoss-granitten.
For om lag 600 millioner år siden var de høye norske fjellkjedene slitt ned, og i øst sank deler av landet ned under havet. Det ble dannet kambrosilurske avsetninger av sand, slam, leire og skalldyr på havbunnen, som i dag fremstår som en vegg av sedimentære bergarter nordøst for Bamblefeltet. Det landfaste grunnfjellet i selve Bamblefeltet ble samtidig videre nedslitt, og slik det i dag fremtrer i øst var det trolig synlig for 500 millioner år siden.
I perm-tiden oppstod en av jordklodens verste økologiske katastrofer. Bregneskogene i nord ble erstattet av ørken, og det oppstod mot slutten av perioden for om lag 250 millioner år siden sterk tektonisk aktivitet med jordskjelv og vulkanisme særlig nordøst for Bamblefeltet. Lava veltet opp av milelange sprekker blant annet fra Vestfold, og en stor revne etterlot en graben som strekker seg fra Porsgrunn til Kristiansand. Denne perm-grabenen ble valgt for jernbane-trasseen da Sørlandsbanen ble anlagt. Bamblefeltet med grabenen forble derimot tørt land, og dette forklarer det generelle fraværet av sedimentære bergarter i Bamblefeltet.
I siste istid ble grunnfjellet skurt i vesentlig sørøstlig retning, og skapte de glatte svabergene som trekker tusener til denne kyststripen hver sommer. Raet la seg på land langs Vestfold men ved Mølen løper det ut i havet og følger kysten vest for Langesundsrenna og videre noen kilometer fra kysten som et undervannsrev. Det når i Kragerø over havflaten i form av Jomfruland, men fortsetter deretter undersjøisk videre sørvestover med en enslig avstikker til strandsonen ytterst på Tromøya.
Bergverksdrift
Bamble og Kragerø har forekomster av sjeldne mineraler som solstein (cordieritt) og kornerupin.
Sorunda
Sorunda er et tettsted i Nynäshamn kommune i Stockholms län i landskapet Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 307 innbyggere.
8. januar
8. januar er den åttende dagen i året. Det er 357 dager igjen av året (358 i skuddår).
Navnedag
Torfinn og Turid, tidligere navnedag: Erhard
Fødsler
Se flere som er født 8. januar i Kategori:Fødsler 8. januar.
Dødsfall
Se flere som døde 8. januar i Kategori:Dødsfall 8. januar.
Hồ Xuân Hương
Hồ Xuân Hương (kinesisk, pinyin ; født 1772 på slutten av Lê-dynastiet, død 1822) var en vietnamesisk poet som skrev med skriftformen chữ nôm. Hương regnes som en av de viktigste litterære personene i landets historie, og kalles for «nôm-poesiens dronning».
Hun antas å ha vært gift minst to ganger, siden diktene hennes henviser til to forskjellige ektemenn, Vinh Tuong, en lokal tjenestemann, og Tong Coc, en noe høyere rangert tjenestemann. For Tong Coc var hun en annenrangs kone – en konkubine – en rolle hun tydeligvis ikke var fornøyd med («som tjenestekvinnen, men uten betalingen»). Dette ekteskapet varte imidlertid ikke lenge, siden Tong Coc døde seks måneder etter bryllupet deres.
Resten av livet bodde hun i et lite hus nær Hồ Tây i Hanoi. Hun livnærte seg som lærer, og må ha reist en del, da det finnes dikt av henne om flere steder i nordlige Vietnam.
Siden de fleste av hennes verker var skrevet på chữ nôm hjalp hun til med å høyne vietnamesiskens status til et litterært språk. Det har imidlertid blitt funnet dikt av henne skrevet på klassisk kinesisk, så hun var ikke en purist.
Sverige under Sommer-OL 1976
Sverige under Sommer-OL 1976. 116 sportsutøvere fra Sverige deltok i seksten sporter under Sommer-OL 1976 i Montréal. Sverige kom på 12.-plass med fire gull- og en sølvmedalje.
Vriessundet
Vriessundet eller Miyabelinjen er et sund mellom de to største øyene i Kurilene. Det ligger mellom nordøstsiden av Iturup og sørvestsiden av Urup, og knytter Okhotskhavet i vest til det åpne Stillehavet i øst. Sundet er 42 km bredt.
Sundet er kalt opp etter den nederlandske utforskeren Maarten Gerritsz Vries, som var den første kjente europeeren som utforsket området i 1643.
Hotel Norge (Bergen)
Hotel Norge by Scandic, også kjent som Hotel Norge eller bare Norge, tidligere Radisson Blu Hotel Norge, er et hotell som ligger ved Nedre Ole Bulls Plass i Bergen. Hotel Norge ble bygget første gang i 1885, og er dermed blant byens eldste hoteller. I 1961 ble hotellbygget revet, før et nybygg ble åpnet i 1964 med 240 rom. I 1987 ble hotellet utvidet til 347 rom. Ved ombyggingen i 2016-18 ble hotellet utvidet til 415 rom.
Historie
Våren 1885 kjøpte Actieselskabet Hotel Norge to eiendommer av murmester J.G. Nielsen for kr 80.000. Bygningene lå ved Maartmannshaven nokså nært både jernbanestasjon og skipsanløp. Bygningen ble ombygd, og 10. juni 1885 ble hotellet åpnet med en herremiddag for 60 personer. Hotelldirektøren Georg Pommerenk kom fra Hamburg og hadde bred erfaring med hotelldrift. Han leide hotellet for mellom kr 12.000 og 15.000 årlig over en syvårsperiode. Spisesalen ga plass til 70-80 gjester og serverte à la carte-middag hele dagen til kr 1,50, omtalt som «godt kjøkken» i Baedekers reisefører i 1885. I august 1885 besøkte statsminister Gladstone hotellet, og omtalte en «utsøkt lunsj» han fikk servert, med trostekotelett. Det var neppe den vanlige lunsjen som ble servert i hotellets gatekafé til 50 øre. Mot et tillegg fikk man spise ved direktørens bord. Pommerenk inviterte byens kunstnere til hotellets biljardrom i håp om at dette ville tiltrekke andre, men Bergens herrer foretrakk å spise middag i klubber, skjermet for allmuens blikk.
Hotell Norge hadde da 42 rom, fordelt i to sammenbygde bolighus med fasade tegnet av arkitekt John Faye. Direktøren Georg Pommerenk skal personlig ha delt ut et guidehefte og kart over Bergen til hotellets gjester, ettersom folk mente hotellet lå for langt unna sentrum, som den gang lå rundt Vågen.
Napoleon 3.s enke, keiserinne Eugénie, overnattet på hotellet sommeren 1890, tilfeldigvis samtidig med den nyutnevnte tronarvingen erkehertug Franz Ferdinand av Østerrike-Ungarn.
I 1916 tok det fyr i hotellet under bybrannen, men det var blant bygningene som ble reddet. Filmstjernene Mary Pickford og Douglas Fairbanks bodde der i 1924, Roald Amundsen i 1926. Edvard Grieg og Christian Michelsen kom innom når de var i sentrum. Men 30. september 1961 stod den gamle bygningen for fall. 250 gjester var invitert til avskjedsfesten, og sang med Lothar Lindtner «Norge, mitt Norge, snart sover du tyst...» Avskjedsfesten ble sendt direkte på radio med Jakob Skarstein som programleder. Han oppfordret lyttere i hele landet til å sende telegram med en siste hilsen til hotellet, helst på vers. Og så mange telegrammer ble sendt at telegrafstasjonene både i Oslo og Bergen brøt sammen. Deretter tok det tyve mann og et lodd på 1.200 kilo fem måneder å rive hotellet. Materialene ble kjørt til Tonningsneset på sørsiden av Store Lungegårdsvann, der restene av gamle Hotel Norge fremdeles ligger som fyllmasse. Kranselag ble holdt 23. august 1963 med to hundre involverte samlet i bankettsalen til toner av Salhuskvintetten. 1.300 gjester var invitert da det nye hotellet åpnet 3. november 1964. Feiringen pågikk tre kvelder på rad. Bergens ordfører Harry Hansen kalte nybygget for «et optimismens monument».
Da hotellet stengte høsten 1961, ble Montana i Johan Blytts vei 30 tatt i bruk som avlastninghotell, mens det i 1964 åpnet som vandrerhjem.
Hotel Norge har vært drevet under flere forskjellige operatørselskap. I oktober 1996 tok Radisson SAS over driften. I 2009 ble samarbeidet med SAS avsluttet, og samtlige Radisson-hoteller som var del av kjeden, ble omprofilert til Radisson Blu, en merkevare for hoteller i den amerikanske hotellkjeden Radisson Hotels. Hotellet ved Ole Bull Plass fikk navnet Radisson Blu Hotel Norge. I 2015 overtok kjeden Scandic Hotels hotellet, og stengte det for totalrenovering i 2016, før det ble gjenåpnet 29. juni 2018.
Southeast Chicago gasskraftverk
Southeast Chicago gasskraftverk er et varmekraftverk på 3141 E 96th Street i Chicago i delstaten Illinois i det sentrale USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 352 MW, fordelt på 8 like store blokker / turbiner. Operatør er Exelon Corp. Brenselkilden er naturgass. Det stod ferdig i 2002.
Charles Samuel Bovy-Lysberg
Charles Samuel Bovy-Lysberg (født 1. mai 1821 i Genève i Sveits, død 14. februar 1873) var en sveitsisk pianist og komponist. Han er også kjent under navnet Charles Lysberg.
Lysberg fikk sin første musikkopplæring ved forskjellige musikkskoler i Genève og i 1835 dro han til Paris, der han studerte under ledelse av anerkjente musikere som Frédéric Chopin og Franz Liszt. Lysberg giftet seg i 1848 og bosatte seg etter giftermålet i sin kones slott i Dardagny, som ligger i nærheten av Genève. Lysberg var bosatt der resten av livet, og holdt flere konserter i Genève og de​​ omkringliggende byene, i tillegg til å arrangere flere konserter med en rekke andre musikere. Han publiserte også sin egen musikk.
Lysberg underviste også i musikk ved det anerkjente Conservatoire de Musique de Genève i 1848 og 1849 og igjen mellom 1870 og 1973. Lysberg komponerte mer enn 150 musikalske verk, de fleste av disse stykkene var korte verker som egnet seg best for piano. Stykkene var veldig populære i Genève på Lysbergs egen tid, men de fleste av dem er nesten helt glemt i dag. En gate i Genève ble oppkalt til minne om Lysberg og ble omdøpt til rue Bovy-Lysberg.
Solen (navn)
Solen er et sjeldent bretonsk mannsnavn og kvinnenavn.
Etymologi
Navnet er antakelig relatert til den skotske helgenen Solonius, som også har gitt opphav til navnet på den tidligere bretonske kommunen Saint-Solen. Som kvinnenavn, kan navnet også ha opprinnelse i det lavlatinske navnet Sollemnia, dannet av sollemnis, «religiøs».
De franske formene av navnet er Solène og Solange.
Utbredelse
Navnet Solen er sjelden. Det er kjent brukt i Frankrike som mannsnavn og kvinnenavn og i USA som mannsnavn.
Den franske formen Solange er et mye brukt kvinnenavn i mange fransktalende land i Afrika.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Zhangjiajie
Zhangjiajie (kinesisk: 张家界; pinyin: Zhāngjiājiè) er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (2004) til 440 000, men hele prefekturet har 1,53 millioner innbyggere.
Det vernede fjellområdet Wulingyuan ligger i byprefekturet. Det samme gjør Fengtan-demningen som er en 113 meter høy buedam i You-elva.
Shaoyang
Shaoyang (kinesisk: 邵阳; pinyin: Shàoyáng) er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen anslås (2004) til 7,24 millioner.
Byen er sete for Shaoyang-universitetet. I fylket ligger også Baoqing-Shaoyang kullkraftverk som skal bygges ut til hele 1.920 MW produksjonskapasitet.
Blant kjente borgere var historikeren og diplomaten Tsiang Tingfu, og den lærde mandarinen Wei Yuan fra den siste del av Qing-dynastiets tid.
Shaoyang
Kinas riksvei 207 løper gjennom prefekturet, både gjennom selve byen Shaoyang (bydistriktene) og gjennom fylkene Shaoyang og Xinshao. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.
Kinas riksvei 320 går gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Furan
Furan er en fargeløs flyktig væske med søtlig lukt. Den er en hetrosyklisk svakt aromatisk ring med 6 π-elektroner med en termokjemisk stabiliseringsenergi på 27,2 kcal/mol (jevnført med 45,8 kcal/mol for benzen). Flere derivater av furan har stor betydning.
Reaktivitet
Furan kan i sine reaksjoner opptre som et alken eller som en aromatisk forbindelse. Eksempel på det første er som dienen i Diels-Alder-reaksjoner:
Som eksempel på det andre kan nevnes at furan er mer reaktivt enn benzen i elektrofil aromatisk substitusjon og kan lett nitreres, sulfoneres etc.
Fylkesvei 705
Fylkesvei 705 (Fv705) går mellom Hell i Stjørdal og Brekken i Røros.
Den tar av fra fylkesvei 950 ved Hell og går sørover forbi østenden av Selbusjøen til Selbu sentrum, videre retning sørøst til Tydal. Fra Tydal går veien sørover til Aursunden og østover langs Brekkfjorden til Brekken der den møter fylkesvei 31.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei. 2014 ble strekningen mellom Hell og Trondheim lufthavn overført til fylkesvei 950.
Veien følger den urgamle Romboleden fra svenskegrensen ved Stugudalen til Trondheim som ble brukt av pilegrimer til fots eller med ridehest i middelalderen.
Changde
Changde (kinesisk: 常德; pinyin: Chángdé), tidligere Langzhou, er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Hunan i Sør-Kina. Befolkningen innen bygrensene ble anslått til 458 000 i 2004, og innen hele prefekturet til ca. 6 millioner.
Nå er byen et administrativt senter og et lagrings- og utskipningssted for olje, korn, bomull, medisinske urter, tekstiler, lær og foredlede matvarer.
Historie
I Changde-prefekturet er det en rekke paleolittiske og neolittiske arkeologiske funnsteder, hvorav rundt 500 er identifisert.
I historisk tid var byen et administrasjonssete som kontrollerte fjellfolkene i det vestlige Hunan. Et fylke, ved navn Linyuan, ble etablert i det 2. århundre f.Kr.
I 589 ble navnet endret til Wuling, og under Tangdynastiet (618–907) ble det sete for prefekturet Lang. Under Songdynastiet (960–1279) ble prefekturets navn endret til Tingzhou, og 1164–74 ble det høyprefektur og fikk navnet Changde. Denne status beholdt det til 1912, da høyprefekturene ble avskaffet, og byen ble fylkessete.
Sent på 1800-tallet ble Changde et velstående handelssenter. Mange kinesiske forretningsselskap, og — etter 1905, da det ble åpnet for uternrikshandel her — utenlandske selskaper, hadde kontorer her for innkjøp av ris, bomull, tung-olje og tømmer, slik at Changdes økonomiske innflytelse strakk sålangt som til det nordlige Guizhou, sørvestre Hubei og deler av det sørøstre Sichuan. Handelshusene i Taho-kvarteret i byen kontrollerte en stor del av nordvestre Hunans økonomi.
Ved slaget ved Changde i 1943 ble det benyttet kjemiske og biologiske våpen.
Kulturminnen
Sutrasøylen av jern i Changde (Changde tiechuang, 常德铁幢) ble i 1982 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Administrative enheter
Changde består av to bydistrikter, ett byfylke og seks fylker:
Samferdsel
Kinas riksvei 207 løper gjennom prefekturet, gjennom fylkene Li og Linli, og så selve byen Changde (byprefekturene). Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.
Eulogio Cantillo
Eulogio Cantillo (født 13. september 1911, død 9. september 1978 i Miami) var cubansk general i Fulgencio Batistas hær, og kjempet mot Fidel Castros 26. juli-bevegelse i provinsen Oriente. Provinsen ble i 1975 delt opp i provinsene Holguín, Santiago de Cuba, Granma, Camagüey og Las Tunas.
Offensiven som Cantillo ledet pågikk sommeren 1958 under navnet Operacion Verano, og hadde som eneste mål å knuse gerilja-troppene til Fidel Castro som hadde tilføyd hæren flere nederlag siden våren 1957. Offensiven mislyktes, i stor grad fordi Cantillos soldater kjempet i et uvant terreng (skogene og jungelen i Sierra Maestra) og fordi store deler av hæren var umotivert og demoralisert. De var opplært til å kjempe mot regulære tropper og ikke mot 26. juli-bevegelsens gerilja-taktikk som gikk ut på å slå til med voldsom ildkraft i det ene sekundet og forsvinne i jungelen i sekundene etter.
Verano-offensiven
Cuba hadde våren 1958 en regulær arme på 24 bataljoner på vel 20 000 soldater. Av dette fikk Cantillo 14 bataljoner med vel 12 000 soldater og der en stor del var utrente rekrutter.
Cantillo omringet fjellkjeden Sierra Maestra, satte opp veisperringer for å forhindre forsyninger til geriljaen og angrep fra nord for å drive geriljaen ned mot sørkysten. Lyktes han i det, kunne han dra bedre nytte av flyvåpen og artilleri enn i Sierra-Maestras jungler og skoger der geriljan var så godt som usynlig.
Canillos første større angrep kom 28. juni 1958 med utgangspunkt i området omkring sukkermøllen Estrade, like nord om Santiago de Cuba. Angrepet ble slått tilbake av Che Guevaras geriljatropper som lyktes å ta livet av 86 soldater mens Guevaras tropp kun mistet 3 mann. Flere av Cantillos soldater mistet livet da hærens armerte biler kjørte inn på en vei som geriljaen hadde minelagt.
Den 11. juli kom kampene om La Plata / el Jigüe. Tanken var å omringe geriljaen som da hadde sin største styrke ved fjellet Turquino Peak i Sierra Maestra. En av Cantillos bataljoner angrep fra nord. Igjen ble de overfalt og mange drept eller tatt til fange. En annen bataljon ble ilandsatt sjøveien ved La Plata for å komme den første bataljonen til unnsetning. Framrykningen ble imidlertid effektivt stoppet av gerilja-ild kort innenfor strandsonen. Ilden var vanskelig å besvare siden geriljasoldatene lå skjult i jungelen. En tredje bataljon ble kommandert inn i øst fra Santiago de Cuba, men den ble hindret av veisperringer som geriljaen kontrollerte. Etter vel en uke overga bataljonen i sør seg til geriljaen. Ca 250 soldater ble tatt til fange mens 40 var blitt drept og 30 såret. Igjen hadde geriljaen kun mistet 3-4 av sine egne.
General Cantillo besluttet å trekke tilbake bataljonen i øst som stanget mot geriljaens veisperringer. Han planla et bakhold, hvis geriljaen fulgte etter. Dette førte til kampene om Las Mercedes, omtrent midt inne i Sierra Maestra. For andre gang etter kampene ved Alegria del Pio i desember 1956 (se Granma) ble geriljaen lurt inn i et bakhold. Over 70 geriljasoldater ble drept i kampene om Las Mercedes, og blant disse også 26. juli-bevegelsens comandante René Ramos Latour. Fidel Castro klarte å få de fleste i sin tropp ut av bakholdet. Han åpnet deretter forhandlinger med general Cantillo; de såkalte Estrade-forhandlingene, oppkalt etter sukkermøllen Estrade der forhandlingene fant sted.
Finalen
Forhandlingene medførte at Cantillo 8. august 1958 inngikk en hemmelig våpenhvile med 26. juli-bevegelsen, og dermed var hele Verano-offensiven over. Årsakene til våpenhvilen er uklare. Noen hevder at Cantillo sympatiserte med geriljaen mens andre igjen hevder at Cantillo fortsatt trodde at Castro hadde over 2 000 veltrente og veldisiplinerte gerilja-soldater. Derfor trengte han våpenhvilen til å omgruppere egne styrker og kunne slå bedre tilbake mot geriljaen. Fidel Castro på sin side kunne imidlertid – i ly av våpenhvilen – iverksette resten av 26. juli-bevegelsens motoffensiv, den såkalte Cauto-kampanjen.
I løpet av de påfølgende 4 månedene fikk 26. juli-bevegelsen økt tilslutning fra en rekke parter; frivillige, desertører fra Batistas hær, PSP (Partido Sosialista Popular) og Det Revolusjonerære Direktorat (El Directorio Revolucionario). Sammen sørget de for revolusjonens endelige seier 1. januar 1959.
Charles Bickford
Charles Bickford (født 1. januar 1891 i Cambridge, Massachusetts, død 9. november 1967 i Los Angeles) var en amerikansk skuespiller.
Liv og virke
Bickford arbeidet som tømmerhogger frem til han begynte som fyrbøter og brannmann i United States Navy, og hadde tenkt å studere ved Massachusetts Institute of Technology (MIT) før en venn fikk ham til å prøve seg med en rolle i teater. Bickford likte seg så mye ved teateret at han ga opp sine planer om å studere ved MIT. Han gjorde sin profesjonelle teaterdebut ved John Craig Stock Company på Castle Square Theatre i Boston.
Nickford ble for alvor kjent etter å ha spilt sammen med Greta Garbo i filmen Anna Christie (1930). Bickford ble tre ganger nominert til Academy Award i kategorien Beste mannlige birolle, for hans opptredener i filmene The Song of Bernadette (1943), The Farmer's Daughter (1947) og Johnny Belinda (1948). Andre kjente opptredener inkluderer hans roller i filmer som Whirlpool (1948), En stjerne blir født (1954) og The Big Country (1958).
På 1950-tallet var Bickford vert for TV-serien The Man Behind the Badge. Han fortsatte å opptre på flere prestisjefylte prosjekter helt frem til sin død. Bickford hadde flere gjesteroller i TV-serier som The Barbara Stanwyck Show og The Eleventh Hour. Han ble tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 1965 utga Bickford sin selvbiografi og døde i Los Angeles av en infeksjon i en alder av 76 år. Han etterlot seg sønn, Rex og en datter, Doris.
Dikembe Mutombo
Dikembe Mutombo Mpolondo Mukamba Jean Jacque Wamutombo (født 25. juni 1966 i Kinshasa), oftest omtalt som Dikembe Mutombo, er en tidligere profesjonell basketballspiller fra Den demokratiske republikken Kongo.
NBA
Mutombo har totalt spilt for totalt syv forskjellige klubber i NBA, men har spilt for klubben Houston Rockets siden 2004. Mutombo ble trukket opp til NBA av Denver Nuggets i første runde som nummer fire totalt i 1991. Han spilte lenge i klubben, helt til 2003. Den 15. juli 1994 signerte han en kontrakt med Atlanta Hawks, og ble 22. januar 2001 byttet til Philadelphia 76ers sammen med Roshown McLeod til bytte mot Theo Ratliff, Toni Kukoc, Nazr Mohammed og Pepe Sanchez. Allerede året etter, den 6. august 2002, ble han, til tross for den dyre prisen som måtte betales for han i Philadelphia, byttet til New Jersey Nets til bytte mot Keith Van Horn og Todd MacCulloch før han signerte enda en ny kontrakt med klubben New York Knicks den 9. oktober 2003. Året etter, den 5. august 2004, ble Mutombo byttet til Chicago Bulls i bytte mot Jamal Crawford og Jerome Williams før han ble byttet til Houston Rockets den 8. september 2004 til bytte mot Adrian Griffin, Eric Piatkowski og Mike Wilks. Mutombo signerte sin andre kontrakt med denne NBA-klubben den 1. oktober 2007. 23. april 2009 annonserte Mutombo sin tilbaketrekning fra NBA etter 18 års spill i ligaen.
West Medway kraftverk
''West Medway kraftverk er et varmekraftverk 3141 E 96th Street i West Medway i delstaten Massachusetts i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 173 MW, fordelt på 3 like store blokker/turbiner. Operatør er Exelon Corp. Brenselkilden er naturgass og fyringsolje. Det ble kjøpt fra Boston Edison i 2002.
Per Imerslund
NS' venstreside
Imerslund tilhørte venstresiden blant de norske nasjonalsosialistene, knyttet til Ragnarok-gruppen og sterkt preget av den såkalte Völkisch-bevegelsen i Tyskland. I denne tenkningen var ættetenking og etnisk renhet sentrale begreper. Bevegelsen oppfattet historien som en evig strid mellom etniske grupper og denne kampen måtte vinnes om ikke det nordiske mennesket skulle gå til grunne. De så jøder, frimurere, katolikker og kommunister som krefter som ødela germanerne og proklamerte derfor kamp mot disse. Deres avvising av kristendommen førte i Norge til at de vendte seg til de norrøne gudene. Per Imerslund ble derfor karakterisert som revolusjonær nasjonalsosialist, blant annet i biografien Det ariske idol. Imerslund var før og under krigen en sterk Quisling-motstander.
Maio
Maio (portugisisk for mai) er den østligste av øyene i øygruppen Sotavento på Kapp Verde. Maio ligger sør for øya Boa Vista og øst for Santiago. Øya har fått sitt navn etter at europeiske oppdagelsesreisende så øya for første gang 1. mai 1460. Maio er kjent for sine trær, noe som er uvanlig for Kapp Verde.
Per Imerslund
Tidlig liv – Norge og Tyskland
Faren Thorleif var opprinnelig fra Elverum og moren Maria fra Kristiania. Faren var på dette tidspunktet en vellykket forretningsmann. Han drev forretningen Imerslund & Co, som fremdeles eksisterer som musikkforretning. Thorleifs far hadde bidratt økonomisk til etableringen. Han ønsket etter hvert å etablere seg i Tyskland som han så som mulighetenes land, og allerede før første verdenskrig var han på forretningsreiser til keiserriket. Etter hvert satte Thorleif alle farens penger over styr, blant annet gjennom spekulasjoner under verdenskrigen og mislykkede etableringer. Men i mars 1920, mens de fortsatt hadde penger, flyttet familien – Per hadde fått søsteren Eva i 1914 – til Tyskland, og sønnen Per opplevde nøden og elendigheten i kjølvannet av den tapte krigen. Denne sto i kontrast til den materielle tryggheten han selv opplevde. Faren Thorleif var imidlertid ikke så innstilt på et nært familieliv og sønnen fikk aldri noen god kontakt med faren. Farens stadige homofile sidesprang slet på ekteskapet og førte til at morens oppmerksomhet ytterligere ble fjernet fra barna. Tiden var preget av kampen mellom nasjonalistiske og sosialistiske bevegelser. I familiens borgerlige miljø fikk Frikorpsene en helterolle og preget nok hans holdning til det senere Sturmabteilung (SA).
Familien hadde en omflakkende tilværelse, med stadige nye adresser. Dette var både fra tiden i Oslo (fram til 1920), senere i Hamburg ([1920–1921) og Berlin (1921–1923). Farens økonomiske spekulasjoner og forretningsmessige risikovilje var en hovedårsak til de stadige opp- og nedturer i familiens økonomi.
Maio
Øyas areal er på 269 km². Øyas høyeste fjell, Monte Penoso på 436 moh, ligger på østkysten i en liten fjellkjede.
Per Imerslund
Tidlig liv – Norge og Tyskland
I 1923 gikk faren konkurs. Ekteskapet fortsatte hovedsakelig som et proforma-ekteskap hvor begge ektefeller tok seg tilfeldige mannlige elskere uten å bestrebe seg på å skjule dette. Per havnet på Königliche Paul-Gerhardt-Schule i Lübben i Spreewald sørøst for Berlin, en privatskole med prøyssisk disiplin. Familien lånte et gods av en tidligere kollega av faren, hvor de ble de boende til 1926. Per flyttet etter et år til et elevinternat i Lübben.
Den unge Imerslund hadde problemer med å innordne seg skolens disiplinkrav. Men her fikk han de første innføringene i Völkisch-tenkningen og han utmerket seg etter hvert med idrettslige ferdigheter og friluftsliv. Men hans skyhet og usikkerhet gjorde nære vennskap vanskelig. Sommerferiene ble tilbrakt i Norge, og særlig trivdes han i farfarens hus i Elverum. Da han og Eva vendte tilbake fra Norgestur høsten 1926, fikk de beskjed om at de skulle flytte til Mexico.
Oppholdet i Mexico 1927-1928
Den unge Imerslund innledet her et seksuelt forhold til den tretten år eldre huslæreren, tyskeren Hans-Dietrich Disselhoff, og det var en tilleggsbelastning for ham da han visste at Disselhoff samtidig hadde et seksuelt forhold til moren. Han antok med rette at Disselhoff også hadde et forhold til faren.
Disselhoff hadde internasjonal erfaring og nasjonalsosialistisk forankring. Han hadde kjempet i Freikorps Löwenfeld, et av frikorpsene av tidligere soldater fra Den tyske keiserlige flåte.
Hamar 1928–1929
Han begynte i august 1928 på reallinjen på Hamar offentlige skole for høyere allmenndannelse (senere Hamar katedralskole). Faren hadde sørget for at han ble innlosjert på hybel hos skolens rektor, Karl Otto Nilssen, som var farens onkel.
Blant de vennskapene han knyttet her var Stein Barth-Heyerdahl.
Fram
Studentersamfunnet Fram var et sosialt samlingspunkt og en arena for politiske diskusjoner blant skoleungdommen på Hamar. Dette var politiske brytningstider og en stadig økende politisk polarisering, både nasjonalt og internasjonalt. Den nasjonalt orienterte høyreside, som han identifiserte seg med, fryktet en nasjonal oppløsning og sosialistisk omdanning av samfunnet i en kommunistisk retning.
Blant debattantene og deltakerne i miljøet var blant andre senere statsråd Andreas Cappelen og forfatteren, filmmannen Sigurd Evensmo og musikkmannen Sverre Bergh.
Det var i denne perioden Imerslund utviklet sin Völkisch-tenkning, som han ble kjent med særlig på skolen i Lübben. Men han opplevet også et miljø som delte hans tanker og oppfatninger og hvor disse kunne bli videreutviklet. Han hadde aldri opplevet et velfungerende demokrati eller politisk og sosial ro.
I hans ungdomsopprør lå det en sterk forakt for hva han oppfattet som borgerskapets perspektivløse holdninger og egoisme som han hadde opplevet med egne foreldre.
Tilbake i Mexico 1930–1932
Faren Thorleif gikk igjen konkurs, og kunne ikke betale for sønnens opphold på Hamar. Faren hadde finansiert sine ulike forretningsmessige eventyr med sin fars penger, og dro ham med i dragsuget. Med sine siste penger kjøpte faren Thorleif en mindre gård i Mexico, beliggende i et ørkenområde. For den malariasyke Thorleif passet dette klimaet bedre.
Området ble sagt å inneholde arkeologiske artifakter, og Imerslund tilbød seg å komme sammen med Hans-Dietrich Disselhoff som han hele tiden hadde holdt brevlig kontakt med. Disselhoff hadde stor faglig interesse av dette, han var under avslutning av sin doktorgrad, 30 år gammel, og trengte praktisk erfaring å vise til når han skulle ut på arbeidsmarkedet. I påvente av at Disselhoff skulle fullføre doktorgraden og for å finansiere reise og opphold i Mexico for dem begge, var den unge Imerslund tilbake i Tyskland høsten 1929 som bygningsarbeider på en gårdsutvidelse hos noen av foreldrenes tidligere venner. Denne høsten kom han også i kontakt med den politiske diskusjonen.
Våren 1930 var han tilbake i Mexico sammen med Disselhoff. Noe arkeologisk materiale ble også funnet. Disselhoff reiste etterhvert hjem, mens Per ble i Mexico og streifet rundt på hesteryggen og levde av det han tjente på antikvitetene og som kvegdriver.
Han fikk melding om at farfaren døde i juni 1931.
Oppholdet forsterket ytterligere hans ry som en internasjonal eventyrer da han senere vendte tilbake til Norge.
Gatekamper med SA i Berlin 1932–1933
Imerslund resite nå til Berlin, hvor han ble oppfordret til å fortelle om disse gjennom en avisartikkel, og dette danner grunnlaget for romanen Hestene står salet.
Men han orienterte seg mer mot den politiske aktivismen og identifiserte seg med nasjonalsosialistene. Han lot seg rekruttere inn i de aksjonistiske SA-avdelingene og bodde i perioder på hjem for SA-tropper og vanket i såkalte Sturm-lokaler for SA-menn.
SA-fløyen representerte den revolusjonære, arbeiderorienterte, anti-kapitalistiske tenkningen innen den tyske nasjonalsosialismen. Det fantes en utbredt skepsis mot Hitler og andre sentrale nasjonalsosialister på grunn av deres kontakter i storkapitalen, blant industriherrene og de gamle maktstrukturene. Hans miljø og tenkning var preget av anarkistisk politikerforakt.revolusjonære, arbeiderorienterte, anti-kapitalistiske tenkningen Slik ble ikke den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 den grunnleggende samfunnsendringen SA-miljøene ønsket. (Oppgjøret mellom fløyene i NSDAP kom til et endelig høydepunkt da SA-fløyen ble eliminert under den såkalte «lange knivers natt» 30. juni 1934, da blant annet SAs leder Ernst Röhm ble myrdet.)
Partidager i Nürnberg 1935
Imerslund dro til Tyskland og besøkte de massive partidagene til NSDAP i Nürnberg 10.–16. september 1935. Temaet for denne rikspartidagen var Rikspartidag for Frihet og de nye tyske raselovene ble introdusert her. Under disse partidagene traff Imerslund mange internasjonale meningsfrender, blant annet representanter for British Union of Fascists, den italienske fascistbevegelsen og den finske fosterlandsbevegelsen. Men særlig gjorde stifteren av den rumenske Jerngarden, Corneliu Zelea Codreanu, et sterkt inntrykk.
Her traff han også Hans S. Jacobsen, en norsk sosialøkonom og skipsmegler som ble en viktig ideologisk faktor for ham. Jacobsen ga ut tidsskriftet Ragnarok, og både tidsskriftet og Jacobsen som person ble et talerør og samlingspunkt for denne gruppen.
Nasjonalsosialistisk venstreopposisjon
Kretsen med Per Imerslund besto blant andre av Stein Barth-Heyerdahl, Hans S. Jacobsen, Geirr Tveitt, Tor Strand og Otto Sverdrup Engelschiøn og Albert Wiesener. Denne var i sterk opposisjon til Quisling og Nasjonal Samling som de så som en ryggløs, vassen utgave av nasjonal tekning som var altfor influert av kristen tankegang. Bare det at de for eksempel brukte presten og frimureren Kjeld Stub som en av sine mest brukte talere var diskvalifiserende i seg selv. Slik sett var minipartiet Nasjonal Samling mer eller mindre som de andre partiene og representerte ikke noe reelt alternativ.
Imerslund og vennene la vel så mye vekt på siste leddet i sin nasjonalsosialisme. Her var fellesskapløsninger, planøkonomi, gjerne høyt skattetrykk, offentlig eide institusjoner og sosiale systemer viktige for å få samfunnet ut av den sosiale nøden den private kapitalens grådighet og ryggløse politikere hadde fått landet inn i. Denne tenkningen var sterkt skeptisk til hele førerprinsippet, da makten skulle gå nedenfra og opp, fra aksjonistene som hele tiden var herdet i kamp og til ledere som også er aktivt deltakende i kampen og kjente denne. Kun slik kunne lederne få legitimitet. Og kampen sto mot de nevnte nedbrytende kreftene og denne sosialismen var slik sett nasjonal og nyhedensk og ikke en del av en internasjonal ideologi.
Avstanden til Quisling og hans livsfjerne, kvasikristne, abstrakte tenkning var derfor meget stor og ble av denne gruppen ansett for å være helt perspektivløs. Forakten for Quisling og NS ble enda tydeligere under okkupasjonen da denne kretsen også så på Quisling som en løpegutt for de tyske okkupantene som etter gruppens mening ikke hadde noe her å gjøre. Henrettelsen av Gunnar Eilifsen ble oppfattet som den åpenbare avsløringen av regimet.
Arbeidstjenesten 1936
Imerslund var en utpreget handlingsorientert aktivist, og trivdes dårlig med pratende polemikere. Politikk var å handle, og Norge som land skulle bygges. Han ble derfor en av drivkreftene bak Arbeidstjenesten, organisert i første rekke av Imerslund, Tor Strand og reklame- og filmmannen Walter Fyrst. Hensikten var ikke først og fremst å bøte på arbeidsløsheten, men idealistisk: å fremme dugnadsånd for nasjonen blant ungdom. Denne Arbeidstjenesten var inspirert av den tyske Riksarbeidstjenesten og dannet opptakt til den tvungne NS Arbeidstjeneste (AT) som nazistene senere innførte under den tyske okkupasjonen. Arbeidstjenesten skulle bokstavelig talt rydde ny mark for nye småbruk. De brøt opp stubber, drenerte, fjernet stein og bygget vei, tungt kroppsarbeid i og med den norske naturen. Med morgenrevelje klokken 06.00, politisk høytlesing før frokost, tungt arbeid og streng disiplin skulle de håpefulle herdes. Politiske motstandere prøvde å latterliggjøre tiltaket, og påpekte at dyrkingen av slitet og den maskuline kraft hadde klare homoerotiske undertoner.
Den første arbeidsleiren i Arbeidstjenestens regi var i Stor-Elvdal sommeren 1936. Imerslund hadde med stor suksess ledet og organisert rekrutteringen fra Midt-Norge og kastet seg over de praktiske oppgavene med stor energi. Men han ble ofte slått ut av malariaanfall, med tilhørende høy feber og dårlig allmenntilstand. Likefullt var han en sentral person på arbeidstjenesten, beundret som en profet av de andre utfra sin fargerike bakgrunn og hele sin fysiske fremtoning.
Men Imerslund og den Quislingskritiske fløyen hadde bare begrenset suksess med å distansere dette tiltaket fra Nasjonal Samling. De stilte seg bak Johan B. Hjorts opposisjonelle linje innen NS, og satte stor pris på Hjorts besøk i leiren i Stor-Elvdal. Dette var første gang Imerlund traff Hjort. Arbeidstjenesten var ikke politisk nøytral med dens idealisering av bonden og forakt for politikere, livsfjerne teoretikere og byfolk som var snyltere, herunder mange innen NS. Arbeidstjenestens farger var rødt og svart: blod og jord; rase og natur smeltet sammen.
Imerslund hadde på denne tiden hadde fått gitt ut Das Land Noruega i Tyskland, og arbeidet med den norske oversettelsen Hestene står salet til Gyldendal. Samtidig med at han hadde kåserier i NRK, men det var klart at det var i Arbeidstjenesten praktiske handling han følte seg hjemme, mer enn som forfatter og skribent.
Innbruddet hos Trotskij
Det vakte oppstandelse i mange politiske miljøer da regjeringen Nygaardsvold sommeren 1935 ga oppholdstillatelse til den sovjetiske revolusjonshelten og nære Lenin-medarbeideren Lev Trotskij, heller ikke overraskende i Imerslunds miljø. En forutsetning for oppholdstillatelsen var at Trotskij ikke drev politisk virksomhet. Hans miljø tvilte på om Trotskij i det hele tatt hadde falt i unåde hos Josef Stalin, og var sikker på at han drev politisk undergravingsarbeid. Dette ønsket de å finne beviser for og slik både få Trotskij ut av landet. Slik ville de sette den nye arbeiderpartiregjeringen i forlegenhet og vise for all verden at Arbeiderpartet fortsatt var et marxistisk, revolusjonært parti med internasjonal orientering man ikke kunne stole på.
Det fikk internasjonal oppmerksomhet at Trotskij hadde kommet til Norge etter fire og et halvt år i Tyrkia og to år i Frankrike. Blant journalister og andre med ukjente hensikter var ikke Imerslund og hans miljø de eneste som spanet rundt huset hvor Trotskij og hans familie var innlosjert på det lille stedet Heradsbygda rett utenfor Hønefoss. Det var en strøm av særlig utenlandske besøkende til Trotskij, av dem angivelig mange jøder, og fantasiene var store om hva som ble diskutert og angivelig instruert.