cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stavanger domkirke
Byggestarten
Under krypten i Domkirken er det funnet trekullag fra en konstruksjon som er datert til perioden 800-950. Det er også funnet skjeletter som trolig er fra fra 1000-tallet. Dette indikerer at det har vært en annen kirke i nærheten, før dagens domkirke, men det kan også bare ha vært en kirkegård. Kirkegården dekket den vestligste delen av dagens kirkekor. I løpet av 1000-tallet var bispedømmer opprettet i Bjørgvin, Nidaros og Oslo. Stavanger bispedømme kan ha blitt skilt ut fra Bjørgvin. Bispedømmet omfattet dagens Rogaland, Agder, Valdres og Hallingdal, men når det fikk denne utstrekningen er ukjent. Nøyaktig etableringsår for bispesetet er ikke kjent, men ut fra kilder kan det ha vært en gang mellom 1100 (byggestart) og 1135 (biskop Reinalds dødsår).
VM i padling 2019
Kvinner
Ikke OL-klasser
Stavanger domkirke
Byggestarten
Gerhard Fischers vurderinger av alderen på Domkirken i 1964 er i stor grad knyttet til Oluf Kolsruds konklusjon om at bispesetet var fra omkring 1125. Fischer viser samtidig til at det er elementer i kirken som peker mot slutten av 1000-tallet. Mest presis er Fischer i det engelske sammendraget under omtalen av Domkirkens skip: ''The former suggest a period from about, or even prior to, 1100, and it may be questioned, whether an English master mason would have used "antiquated" details, if building operations were really started about 1125. It is a tempting theory, that before the bishopric was established, work was in progress on an earlier church.''
Rape Me
Eksterne lenker
All Apologies/Rape Me
Stavanger domkirke
Byggestarten
Edward Christopher Hohler sammenliknet detaljer i Domkirken med andre kirker, og med det som grunnlag mente han at Domkirken ble påbegynt omkring 1105. Han mente også at det sto en eldre kirke på stedet, og at den nye kirken ble bygget rundt denne. Den eldste kirken sto i den sørvestre delen av skipet og ble ikke revet før den nye kirken begynte å bli ferdig. Teorien begrunnes med de mange skjevhetene i kirken – han mente skjevhetene skyldtes dårlig sikt på grunn av den gamle kirken. Ved å sammenlikne størrelsen med andre samtidige norske kirker mente han at den var bygget som en kirke til en biskop, samtidig vektlegger han at kirken må ha vært påbegynt før kirkens inntekter økte kraftig gjennom tienden, og kirken fikk korbrødre. Tienden ble innført like etter 1111, da Sigurd Jorsalfare kom hjem fra sin reise til Det hellige land.
Morten Stige skrev i 1997 at Domkirken ut fra stilhistoriske kriterier ble påbegynt mellom 1095 og 1115, og avsluttet på midten av 1100-tallet.
Kirken i middelalderen
Olavsklosteret er kjent fra 1160-årene, men er nevnt ved fullt navn bare i en kilde, i et vitnebrev fra 1236. Klosteret kan ha blitt opprettet for å drive undervisning og prestetjeneste i tilknytning til Domkirken.
Kong Sverres sysselmann Einar Kongsmåg tok i 1205 tilflukt i vesttårnet i kirken, da baglerne overfalt byen. Han ble drept, etter først å ha blitt lovt fritt leide om han kom ut. Sankt Svithuns skrin, som ble brukt til å oppbevare relikviet etter Sankt Svithun, er omtalt første gang i forbindelse med bagleroverfallet.
Et domkapitel knyttet til Domkirken er nevnt i kilder første gang i 1236. Domkapitelet skulle gi råd til biskopen og fikk etter hvert også ansvar for å utnevne nye biskoper. Medlemmene av domkapitelet ble kalt kanniker eller korsbrødre, fordi de hadde plass i kirkens kor. Det nøyaktige antallet kanniker i Stavanger er ukjent, men kan ha variert mellom 4 og 14. Korsbrødrene hadde en gård kalt Brødregården eller Kommunsgården der det var rom for felles måltider, og denne lå omtrent på den nåværende Domkirkeplassen.
En stor bybrann i 1272 la store deler av byen og Domkirken i ruiner. Skadene på kirken var store, og antagelig gikk mye av inventaret og liturgiske gjenstander tapt. For å skaffe økonomiske midler til gjenreisningen ble det i perioden 1272-1297 utstedt en rekke avlatsprivilegier til bispedømmet. Avlat kunne innvilges dersom en troende besøkte en kirke på festdagene til bestemte helgener og gjorde bot for sine synder, og avlatsbrevet kunne forsterkes ved også å betale til kirken. Under gjenreisningen rev en ned restene av koret og tårnet, og lagde i steden et høygotisk kor med en lengde på over to tredjedeler av skipet. Gjenreisingen ble fullført under biskop Arne (1277–1303) omkring århundreskiftet 1300.
Bispegården lå i tilknytning til Domkirken, der hovedbygningen til Kongsgård ligger i dag. Gården er nevnt første gang i kilder fra 1297, og en kan finne rester av murene i kjelleren under Kongsgård. Bispekapellet mellom Domkirken og Kongsgård ble antagelig oppført etter bybrannen og fullført i 1290-årene.
Til Domkirken var det også knyttet undervisning av geistlige og sivile. De første spor av en katedralskole i Stavanger dukker først opp i slutten av 1290-årene, og den eldste kjente skolebygningen sto mellom Domkirken og Skolebekken (dagens Kongsgaten).
Mariakirken var en liten gotisk steinkirke, ikke større enn 20\times6,5 m, som lå ikke lenger enn 12 meter nord for Domkirkens skip. Kirken er nevnt i kilder fra 1290-tallet. Det er mulig at Mariakirken fungerte midlertidig under gjennoppbyggingen av Domkirken etter brannen, selv om den kanskje primært ble bygget som sognekirke. Etter reformasjonen ble kirkebygget brukt som rådhus og til slutt påbygd og benyttet som brannstasjon. Mariakirken ble revet i 1883.
Det finnes ikke tegn på at Domkirken fungerte som viktig pilegrimsmål i middelalderen, verken i skrevne kilder eller i arkeologisk materiale. Kultsenteret for den viktigste helgenen Sankt Svithun var alt vel etablert i England. Det finnes heller ikke rapporter om mirakuløse hendelser knyttet til vernehelgener og relikivier.
Reformasjonen
Den siste biskopen i Stavanger før reformasjonen i 1537 var Hoskuld Hoskuldsson. Han ble antagelig ført til Bergen og døde i fangenskap der. Under reformasjonen ble Domkirken plyndret, men det finnes ikke sikre kilder for hvordan dette i detalj skjedde. Det er mulig at dette skjedde etter ordre fra kongens befalingsmann Tord Rodt og at skrinet med relikviene etter Sankt Svithun ble sendt til Danmark, , men det finnes ikke sikkert belegg for dette. Både kirkene, katedralskolen og Olavsklosteret stod til nedfalls. Biskoptittelen var formelt opphevet og erstattet med tittelen «superintendent», men den gamle tittelen ble likevel brukt videre. Stavanger ble lagt inn under Bergen bispedømme. Den første biskopen i Stavanger etter reformasjonen var Jon Guttormsen.
Regnskapene for byggearbeidene på Domkirken i 1554-1556 gir et enestående innblikk i ombyggingen, der både taket, inngangspartiet, korgolvet og glassvinduer ble byttet ut eller endret. På tross av dette skrev superintendent (biskop) Jon Guttormsson til kongen allerede i 1557 at Domkirken faller snart ned, om den ikke får hjelp med det første. Han ville ha mer penger til kirken, og reiste også til København for å klage sin nød. I 1564 beskrev kong Frederik Domkirken som svært forfallen, og beordret geistligheten i bispedømmet til å betale en årlig avgift (”catedraticum”) til kirken for å holde den ved like.
Stavangerrenessansen
Se egen artikkel om Stavanger domkirkes pulpiturer.
På i første halvdel av 1600-tallet la generell økonomisk framgang grunnlag for fornying av kirkeinteriøret. Mange utenlandske håndverkere slo seg ned og bidro med viktige impulser til domkirken. Sentralt sto håndverkerne Thomas Snekker og Lauritz Snekker, sammen med malerne Peter Reimers og Gottfried Hendtzschel. Det er få spor etter denne såkalte Stavangerrenessansen i dagens domkirke.
I løpet av 1600-tallet fikk Domkirken ny prekestol, orgel, stolrader, pulpiturer, lyskroner, glassmalerier, altersølv, klokker og messeklær, det meste gitt som gaver fra byens borgere.
Sognekirke
På 1700-tallet var det mindre endringer i interiøret i kirken. Tidlig på 1700-tallet fikk kirken rødt teglsteinstak.
På 1600- og 1700-tallet var det populært blant de rike å legge graver under kirkegolvet, og en regner med at omkring 400 personer er gravlagt på denne måten. De aller rikeste fikk gravkammer i korkjelleren eller under vesttårnene. En rekke gravsteiner er bevarte. Skikken ble forbudt i 1805.
Domkirken var fra 1684 sognekirke for hele den daværende Stavanger by. I 1860 ble soknet delt, og Sankt Petri sokn opprettet. Sankt Petri kirke (Petrikirken) ble innviet i 1866.
Nyere tid
I perioden 1867-1874 gjennomgikk Domkirken et restaureringsarbeide under ledelse av arkitekt Conrad Fredrik von der Lippe (1833–1901). Lippe har i ettertid er blitt kritisert for å ha gjort for mange endringer. Arbeidet endret interiøret fullstendig og førte også til utvendige endringer. Mange detaljer fra 1600- og 1700-tallet ble fjernet, herunder stoler, gallerier, gravplater og kister. Det røde tegltaket ble erstattet med svart skifertak. Deler av den hvite kalkpussen ble fjernet, og vegger både utvendig og innvendig ble påført tykk sementpuss. I 1877 ble et varmluftsapparat plassert i korkjelleren.
EM i friidrett 1934 – 10 000 meter menn
Øvelsen 10 000 meter menn ble arrangert ved EM i friidrett 1934 i Torino, Italia.
Stavanger domkirke
Nyere tid
I 1934 fikk Fredrik Macody Lund i oppdrag å gjennomføre en bygningshistorisk undersøkelse. Da resultater fra arbeidet uteble, ble ansvaret for å fullføre dette arbeidet overlatt til Gerhard Fischer. Et større moderniserings- og restaureringsarbeide ble gjennomført i perioden 1939-1942. Blant annet ble trealteret skiftet ut med et klebersteinsalter, vinduet i vestfronten ble skiftet, kalklag fjernet, tiltak for bedring av inneklimaet gjennomført og nytt orgel installert.
EM i friidrett 1934 – 10 000 meter menn
Georg Braathe representerte Norge og kom på 4.-plass
Stavanger domkirke
Nyere tid
Etter andre verdenskrig startet en fjerning av utvendig puss på veggene, et arbeid som ble fullført rundt 1955.
1. mai 2020 ble Domkirken stengt for å få gjort en omfattende restaurering. Kirken vil være stengt fram til påsken 2023. Det skal blant annet legges vannbåren varme i kirkegulvet og alt elektrisk anlegg skal skiftes ut. På utsiden skal begge tårnene og deler av koret kalkes og få lyse overflater. I 2020 fant NIKU en sjakkbrikke fra middelalderen.
Arkeologiske undersøkelser i området ved Torget har ført at noen har spekulert i om Stavanger var en kaupang eller handelsplass omkring år 1000, men det er omdiskutert.
Vernehelgener
Katedralen er viet til Sankt Svithun, den angelsaksiske biskopen som levde og virket på 800-tallet. Den har derfor vært omtalt som Svithunskirken. Ifølge Anton Wilhelm Brøgger er Domkirken også viet til den hellige treenigheten siden den er en katedral, men det finnes ikke dokumenter som stadfester dette.
Domkirken hadde opprinnelig et armbein (en «armlegg») fra Sankt Svithun som skal ha kommet fra Sankt Svithuns skrin i Winchester eller Canterbury, avhengig av når beinet ble tatt ut. Armbeinet ble lagt i et nytt Sankt Svithuns skrin i Stavanger domkirke. Det er kjent at Sankt Svithuns helgenskrin i Winchester har blitt åpnet 1086 og i 1150. Det finnes imidlertid ingen skriftlige kilder som knytter Sankt Svithun til Stavanger før i 1204. Hvilket tidspunkt armbeinet ble brakt til Stavanger, kan en derfor bare gjette seg til. De fleste har ment at kirken fikk armbeinet samtidig med at kirken ble innviet – noe som har vært antatt å være omkring 1125. Christopher Hohler mener at relikvien må ha kommet før 1066. Eldbjørg Haug mener det var under perioden den danske Knut den mektige var konge i England (1016–35). Knut Helle mener at relikvien kan ha kommet så sent som i 1150. Relikvien kan også ha tilhørt den kirken som sto på stedet før domkirken ble bygget.
Kirken hadde i 1517 tilsammen 36 relikvier, ifølge en liste satt opp av biskop Hoskuld Hoskuldsson. I tillegg til armbeinet fra Sankt Svithun var det blant annet relikvier fra Jesus (en linklut med hans blod), jomfru Maria, Sankt Paulus, Sankt Andreas, evangelisten Markus, Sankt Olav, Sankta Sunniva, Sankta Barbara, Sankt Edmund, Sankt Valentin, Sankt Stefanus, Sankt Klemens, Sankt Kosmas, Sankta Juliana, Sankta Agata, Sankta Sigrida og Sankt Thomas av Canterbury.
Fra perioden 1275-1517 kjenner en om lag førti helgennavn knyttet til Domkirken, i bevarte brev, diplomer og testamenter.
Samlet kjenner en navn på 17-18 altre og stuker i Domkirken. En «stuke» er et lite hus eller avlukke inne i kirken, et sidekapell. Det har neppe vært mer enn 12–13 av disse i bruk samtidig. Altrene og stukene var i hovedsak viet til helgener: Høyalteret var trolig viet til Sankt Svithun. Fram til omkring 1350 er fem stuker omtalt i skriftlige kilder:
Biskop Alf testamentert i 1478 sitt løsøre til Høyalteret, samt til
I 1442 var det også et alter innviet til Sankt Vincent og i 1508 et alter innviet til Sankt Anna. Andre altre som er omtalt er
Hvor alle disse altrene var plassert i kirken er uvisst.
Våpenhuset
Våpenhuset er det første rommet en kommer til når en entrer hovedinngangen i vest.
Før brannen i 1272 var våpenhuset tårn, nærmere bestemt kirkens vesttårn. Ved graving under golvet har en funnet fundamentene til det gamle tårnet som skal ha vært kvadratisk. Det har vært diskutert hvorvidt tårnet kan ha vært bygd før skipet, kanskje som et vakttårn, men det er uvisst. Etter brannen ble tårnet tatt ned og erstattet med et lavt vestparti. I 1920–1921 var det en lengre diskusjon i lokalavisene om vesttårnet skulle bygges opp igjen, men prosjektet ble forlatt.
I våpenhuset finner en i dag to gravstøtter fra 1300-tallet: den ene for ombudsmannen Håkon fra Reve, død 1304, den andre for biskop Botolf Asbjørnson, død 1380. På veggen henger et epitafi av Anders Lauritzen Smith. Epitafiet viser Matias Tausan med sine to ektefeller. Over inngangspartiet finner en klokkespillet fra 1925 – landets eldste klokkespill. Det hadde opprinnelig 22 klokker. I 1997 ble spillet restaurert og utvidet med 27 nye klokker, slik at det i dag består av 49 klokker.
Overgangen mellom våpenhuset og skipet har i middelalderen vært mindre og kan ha vært på størrelse med en dør. Ved ombyggingen etter brannen i 1272 ble inngangspartiet ombygd og gjort større.
Skipet
Skipet hadde jordgolv med steinheller fram til 1860-tallet. Det ble da gravd to fot ned i bakken, lagt bjelkelag og golvplanker. Det eldste plankegolvet varte bare noen få år, da en hadde glemt å ventilere rommet under golvet. Golv er fra 1999 ble fjernet i 2020. I 2021 legges nytt betonggolv.
På toppen av kapitelene i vest er det utsmykking.
I skipet og sideskipene er det lysekroner og lampetter som ble laget av Emanuel Vigeland i 1924. De gamle ble lånt ut til andre kirker og kapeller, og noen ble lagt i krypten.
I middelalderen var det ståplasser for alle besøkende i kirken.
Fra 1500-tallet hadde en i den fremste delen av kirken faste trebenker med en port inn (kirkestoler). I 1844 ble de tidligere utskårne kirkestolene erstattet med nye malte kirkestoler. Om en midtgang på om lag fire meter satt kvinnene på den nordre siden og mennene på den søndre. En kunne kjøpe seg plasser mot en årlig avgift til kirken. Disse plassene var også salgsvare, og det kunne oppstå uenighet om hvem som eide seter i kirken. Det var også noen små halvsirkelformede og noen rektangulære gallerier langs begge sideveggene i midtskipet. De stakk ut mellom søylene og hadde inngang fra sideskipene. De som ikke hadde råd til sitteplasser, hadde ståplasser bakerst i kirken. Ordningen ble avviklet ved restaureringen på slutten av 1860-tallet.
Sideskipene
På den sørlige langskipsportalen i domkirken er det sikksakkborder og stilisert korsblomstmønster av enkel geometrisk karakter. Dette er et vanlig dekorinnslag knyttet til middelalderens steinkirker på Vestlandet og i Trøndelag, og en antar at den skyldes påvirkning fra ornamentikk knyttet til normannisk steinkirkearkitektur.
Tre sider av kapitelet på en halvsøyle i det søndre sideskipet er dekket av et middelalderrelieff som noen ganger omtales som Livstrekapitélet, «Syndebukkrelieffet» eller «Ragnarokrelieffet» etter ulike forsøk på tolkninger av motivet. Det skiller seg fra den anglo-normanniske stilen og er hugget i en lombardisk stil. Se egen artikkel om Stavanger domkirkes kapiteler.
På 1860-tallet ble vinduene i sideskipene skiftet ut med rundbuevinduer for å få dem i stil med resten av skipet.
Fram til 1860-tallet var det også i sideskipet avlåste kirkestoler som støtte ut mot ytterveggene, og som var eid av privatpersoner. De ble brukt under gudstjenester.
Lendeklede
Lendeklede er et enkelt, ofte skjørtliknende klesplagg som dekker hele eller deler av hoftepartiet.
Stavanger domkirke
Sideskipene
I sideskipet er det i dag fire epitafier i de endene av sideskipene som ble skåret og malt av Anders Lauritzen Smith i årene 1658-78: Ekteparet Marcus Christensen Humble og Anna Kristensdatter Trane, ekteparet Severin Pedersen Godtzen og Elisabet Kristensdatter Trane, ekteparet Johannes Hjermann og Anna Katrina Nilsdatter, og Severin Pedersen Fransen med hans to ektefeller Agnete Sørensdatter Godtzen og Mette Matsdatter Tausan. Alle epitafiene har portretter og rike utskjæringer i farger, med bibelske motiver og med våpenskjoldene til ekteparene. Iallfall våpnene Trane (Thrane) og Godtzen er slektsvåpen brukt gjennom flere generasjoner, mens de andre synes å være personlige våpenskjold. Våpnene på epitafiene har vanlig heraldisk utstyr med skjold, hjelm, hjelmklede og hjelmtegn.
Et eldre epitafium av ekteparet Elisabet Pedersdatter (død 1578) og lensherren Henrik Brockenhus (død 1588), med malte våpenskjold, er flyttet til Stavanger Museum. Et maleri av borgermester Henrik Hanssen fra 1660 er gått tapt.
De lange taklampene i sideskipene er utført av arkitekt Jonas Hidle (f. 1912) fra Stavanger.
Prekestol og orgel
Domkirken hadde en prekestol bygget i 1554 av Nils Olavson tømmermann. Neste prekestol ble gitt av Elisabet Pedersdatter (død 1578) og mannen Henrik Brockenhus. Dagens prekestol er laget i 1658 av Anders Lauritsen Smith. I utsmykkingen som viser en rekke bibelske motiver, inngår initialene og våpenskjoldene til lensherren Henrik Below og hans to ektefeller Johanne Lykke og Pernille Qvitzow. Han har derfor ganske sikkert betalt for prekestolen.
Det eldste orgelet var fra 1622, og den første organisten var Ludolphus Wilken. Han omtales fra 1623. Amtmann de Fine fortalte i 1749 at orgelet ble flyttet i 1655. På 1770-tallet sto det ved våpenhuset.
Koret
Fram til brannen i 1272 hadde kirken et kvadratisk romansk kor med sidelengder på 11,5 m. En kan fastslå dette ved de undersøkelsene som er gjort av fundamentrester i krypten under koret. Åpningen mot skipet var på 3,4 m. Etter brannen i 1272 ble deler av østveggen og det romanske koret revet. Koret ble forlenget til en lengde innvendig på 20,5 m. Bredden innvendig er 8 m. Det ble også bygget i en ny stilart – gotikk. Det ble også bygget to tårn i øst. Korets åpning mot skipet ble øket til 5,8 m under restaureringen på 1860-tallet. Før restaureringen var det en mindre åpning med en halvbue øverst.
Med en gang en kommer inn i koret er det på nordsiden en liten trapp med en dør til et trangt åttekantet tårn. En kan bare se tårnet fra utsiden. Denne har en trapp med 25 trinn. En kunne tidligere fortsette i en tretrapp til en var midt over koret, og derfra til de to tårnrommene over sakristiene.
Loftsrommene kan ha vært brukt som lagerrom for kostbarheter, men det er usikkert. Ved restaureringen på loftet i 1866, ble en messehagel eller korkappe funnet på loftet, men uten at det ble fortalt hvor loftet lå. Kappen har et bilde, som er tolket til å forestille Sankt Svithun. Brøgger skrev at den var et norsk klosterarbeid fra 1400-tallet. Haug mente at den er fra om lag 1520. Den er omsydd til et antemensale (alterforstykke), nå utstilt på Stavanger Museum. Det kan være at den kom fra Hospitalkirken i Stavanger.
Ved inngangen til sakristiet finnes skulpturer av kong Magnus Lagabøte, kong Eirik II Magnusson, samt hertug og senere konge Håkon V Magnusson. Opprinnelig hadde alle skulpturene skjegg, men to av dem ble hogd glattbarbert under restaureringen på 1860-tallet.
I koret finner en også blant annet:
En finner ikke alterlysestakene fra 1660-tallet, de ble solgt på 1860-tallet. Det var også tidligere en høy altertavle med utskårne figurer som dekker en stor del av vinduet. I november 1853 kom en «gal» mann inn og skar tavlen i stykker. Deretter fikk en installert en kopi av Bertel Thorvaldsens kristusstatue i Vor Frue kirke i København. I 1866 ble den flyttet til Petrikirken.
Tårnene
Koret har to tårn i øst. Nederst i hvert tårn er det et større rom. Rommet i det nordlige tårnet betegnes som sakristiet og det i sør for skrudhuset. Hvert av rommene er på 14,5 m². Sakristiet har trolig vært brukt som kapitelshus før reformasjonen.
Rasmus Tveteraas skrev at det i skrudhuset var en serie bilder med biskopene fra Reinald til Hoskuld Hoskuldsson, og så en ny rekke bilder fra superintendent Jon Guttormsen til bisp Jacob Jensen Jersin. Tveteraas oppgir ikke kilde for denne opplysningen. I dag finner en i skrudhuset malerier av biskopene fra 1925 og framover.
Over begge sakristiene er det tårnrom. Det ble bevilget penger til de spisse takene over tårnene i 1743, og tårnene fikk sine pyramideformede spir i 1746. Tårnrommene er ikke lenger i bruk.
Krypten
Se egen artikkel om krypten.
Krypten er rommet under koret. Det er en utvendig inngang (kjellerdør) til krypten rett ovenfor Bispekapellet. Det var opprinnelig en gravkjeller, men i dag er kjelleren gravd ut, innredet og brukes i menighetssammenheng. Det er da rett å bruke ordet krypt.
I 1929 var det lavt under taket, så en snaut kunne stå oppreist. Det første rommet var det største, og hadde tidligere vært brukt som fyrrom. I 1929 var det brukt som lagerrom. Fra dette rommet førte to forholdsvis smale rom parallelt videre inn under koret. I rommet som var nærmest Bispekapellet var det mange klebersteiner, en del var fra trappen som ble funnet under gravingen mellom Domkirken og Bispekapellet i 1917. Der var også fire klebersteinshoder. I det andre rommet var det et skifersteinlager, og om lag 15 store gravsteiner med innskrifter. Takhøyden i kjelleren ble hevet 45cm omkring 1940.
Begravelsesstedet viste tidligere den avdødes sosiale status. På 1700-tallet var de dyreste gravstedene i Stavanger i denne rekkefølgen: Under koret i Domkirken, i Urtegården, på Kirkegården og på Fattigkirkegården under Kleiva. Stanken fra gravkistene steg opp i kirkerommet, og måtte ventileres ut av krypten. Det ble gjort ved å ha et vindu med jerngitter uten glass. I 1805 ble det forbudt å gravlegge noen under kirkene, og omtrent på denne tiden tok en til å ta ut kister som sto under koret i Domkirken. Den store oppryddingen kom i 1866, da om lag 100 kister ble fjernet. Skjelettene ble gravlagt i en fellesgrav utenfor Domkirkens nordre side-utgang. I 1958 ble fire gravsteiner satt opp i Rektorhagen langs muren mot Bispekapellet. To middelaldergravsteiner fra krypten, og som har vært brukt igjen, er utstilt i våpenhuset. Flere gravsteiner er brukt som fundament for gjerdet til Kongsgård mot Haakon VIIs gate, noen er i Stavanger Museum, noen ved steinhoggeriet til Den kombinerte innretning og noen er brukt i Badedammen.
Under koret ble det i 1967 avdekket et ca. 80 cm tykt jordlag med kristne graver, et trekull-lag og fire stolpehull. Trekull-laget er eldre enn gravene. Kullaget kan være fra en brent trebygning som stolpehullene var en del av. En C-14-datering av kullaget ga at det var 56 % sjanse for at kullaget var fra perioden 860 og 1060. Senere har Paula Utigard Sandvik gjort flere dateringer. Det er to dateringer av et brannlag fra 800-tallet. To skjeletter og ett brannlag er trolig fra 1000-tallet. Ved graving i 1867 ble det blant annet funnet en tredobbel spiralring av gull. Spiralringer av gull var mest i bruk i romertid og folkevandringstiden.
Alessandro Marchetti
Alessandro Marchettí (født 16. juni 1884 i Cori i Italia, død 5. desember 1966 i Sesto Calende) var en italiensk luftfartøyingeniør som hadde spesialisert seg i fly med cantilevervingekonstruksjon.
Bakgrunn
Alessandro Marchettis far, Vincenzo, var ingeniør. Hans mor, Giulia neé Canevari, var datter av ingeniøren Raffaele Canevari, som hadde planlagt og utført noen av de mest skjelleettende infrastruklurelle prosjekter i det samlede Italia. Siden han kom fra en familie kjente ingeniører, tok han utdanning som sivilingeniør i universitetet i Roma «La Sapienza».
Virke
Han fattet interesse for flymaskiner og flyvning i 1909, etter å ha opplevd en oppvisning av Wilbur Wright på flyplassen Roma-Centocelle den 15. april det året. To år senere bygd han sitt første fly. Men det var først i 1921 Marchetti skulle finne sin plass blant de fremste luftfartøyingeniørene i Italias historie da SIAI tok kontakt med ham, i det neste året ble han forfremmet til selskapets ingeniørdirektør med ansvar for flyteknikk og design.
Italia var på 1930-tallet lednde i utformingen av fly, foran franskmenn, amerikanere og tyskere. Landet holdt mange verdensrekorder i fart og avstand. I tillegg til nyskapende bruk av lettmetaller, fra 1917 MVT, ble flyene som ble designet av Alessandro Marchetti preget av intelligent bruk av kryssfiner og tre av forskjellige typer, kombinert slik at de fikk de ønskede egenskaper av elastisitet eller stivhet. Bruken av metallkonstruksjoner var begrenset. Det er bare i de nyeste flymodellene at Marchetti hadde helmetalliske konstruksjoner.
Alessandro Marchetti ble særlig kjent for å ha designet og konstruert Savoia-Marchetti SM.79, et bombefly fra andre verdenskrig - men berømmelsen begynte allerede med et «flygende katamaran», Savoia-Marchetti S.55 i midten av 1920-tallet. Med utgangspunktet i S.55 og den nye vingekonstruksjonen basert på cantileverprinsippet med selvbærende evne skulle Marchetti utvikle fram 60 ulike prosjekter. Det siste var SM.102 som var bygd i 1948.
I den 5. desember 1966 etter lang tids sykehusopphold døde Marchetti i Busto Arsizio-hospitalet. Hele arbeiderstokken i SIAI fulgt ham i begravelsestoget.
Alice Whitty
Alice Whitty (født 24. mars 1934, død 7. januar 2017) var en canadisk høydehopper.
Hennes beste resultat i et OL var en tiendeplass i 1952.
Sigurd Henriksen
Sigurd Henriksen (født 26. oktober 2004) er en norsk skøyteløper som representerer Fana Idrettslag. Han er yngre bror av Sindre Henriksen.
Mellomriket i Egypt
Mellomriket i oldtidens Egypt (også kjent som perioden med gjenforening av Nedre og Øvre Egypt) er en historisk epoke mellom rundt 2050 f.Kr. og 1650 f.Kr. i Egypt som strekker seg fra etableringen av det ellevte dynasti og til slutten av det tolvte dynasti. I løpet av mellomriket ble Osiris den viktigste guddommen i egyptisk religion.
Atuarfik Nuussuaq
Skolen ble renovert i 1999, og har to lærerboliger.
Mellomriket i Egypt
Perioden består av to faser, ellevte dynasti, som ble styrt fra Teben, og det tolvte dynasti og framover som var sentrert rundt Lisht (rett sør for dagens Kairo). Disse to dynastiene ble opprinnelig betraktet å være den fulle utstrekning av dette forente kongedømme av både Øvre og Nedre Egypt, men dagens historikere betrakter nå det trettende dynasti som i det minste delvis tilhørende epoken mellomriket. En del forskere inkluderer også trettende og fjortende dynasti, som vanligvis inkluderes i andre mellomepoke, i mellomriket.
Atuarfik Nuussuaq
Atuarfik Nuussuaq
Mellomriket i Egypt
I mellomriket gjenoppsto Egypt som forent stat under faraoer som Amenemhet II og Senusret III. Mange litterære og kunstneriske prestasjoner kom i denne epoken, og senere generasjoner betraktet mellomriket som en klassisk periode og en «gullalder». I denne tiden ble mellomegyptisk et standardspråk for senere tids litterære produksjon. Det politiske tyngdepunktet ble etablert i nordlige Egypt. Kongepyramider ble fortsatt oppført, men i mindre skala og i lavere kvalitet. Det ble gjennomført militære felttog i både nord og sør, og befestede handelsstasjoner ble etablert i Nubia. Tendenser til desentralisering og ustabile forhold ved grensene førte til slutt til at mellomriket ble fragmentert og gikk over i andre mellomepoke.
Gjenforening under ellevte dynasti
Etter at det gamle rike brøt sammen, gikk Egypt inn i en periode med svak faraoisk makt og desentralisering hvor riket ble fragmentert i perioden som kalles for første mellomepoke. Mot slutten av denne perioden kjempet to rivaliserende dynastier, kjent av egyptologer som tiende og ellevte dynastier, om makten for hele landet. Ellevte dynasti basert i Teben styrte kun sørlige Egypt fra første katarakt og til tiende nome av Øvre Egypt. I nord ble Nedre Egypt styrt av det rivaliserende tiende dynasti fra Herakleopolis. Striden mellom nord og sør ble til sist avgjort av Mentuhotep II som kom på tronen i Teben i 2055 f.Kr. I løpet av Mentuhoteps fjortende regjeringsår, dro han fordel av et opprør i nomen til Thinis til å angripe Herakleopolis og hvor han møtte liten motstand. Etter å ha veltet den siste herskeren av tiende dynasti, begynte Mentuhotep konsolideringen av sitt herredømme over hele Egypt, en prosess som han fullførte i sitt 39. regjeringsår. Av denne grunnen er han ansett som grunnleggeren av mellomriket.
Mentuhotep III styrte i kun tolv år, en tid hvor han fortsatte konsolideringen av Tebens styre over hele Egypt, bygde en rekke med festninger i den østlige delen av Nildeltaet som forsvar mot trusler fra Asia. Han sendte også de første ekspedisjonene til landet Punt i løpet av mellomriket med skip som ble bygget ved enden av Wadi Hammamat ved Rødehavet. Mentuhotep III ble etterfulgt av Mentuhotep V, et navn som er påtagelig utelatt fra alle oldtidens egyptiske kongelister. Turinopapyrusen hevder at etter Mentuhotep III kom «sju kongeløse år». Til tross for dette fraværet er hans regjeringstid bevitnet fra noen få inskripsjoner i Wadi Hammamat som nedtegner ekspedisjoner til rødehavskysten og for brytning av stein for kongelige monumenter. Lederen for denne ekspedisjonen var hans vesir Amenemhat som mange egyptologer mener må være den framtidige farao Amenemhet I, den første konge av det tolvte dynasti.
Fraværet av Mentuhotep IV på kongelistene har fremmet teorien om at Amenemhet I tok tronen med makt. Det er ingen samtidige vitnemål om denne striden, men særskilte omstendelige bevis kan peke til eksistensen av en borgerkrig mot slutten av det ellevte dynasti. Inskripsjoner etterlatt av en viss Nehry, en haty-a av Hermopolis, antyder at han ble angrepet ved et sted kalt Shedyet-sha av styrkene til den regjerende kongen, men hans egne styrker sto imot. Khnumhotep, en myndighetsperson under Amenemhet I, hevder å ha deltatt i flåte på tjue skip for å pasifisere Øvre Egypt. Donald Redford har foreslått at disse hendelsene kan bli tolket som bevis for en åpen krig mellom to dynastier om den egyptiske tronen. Hva som er helt sikkert er at Amenemhet I som kom til makten var ikke selv av kongelig fødsel.
Tidlig tolvte dynasti
Fra det tolvte dynasti og framover begynte faraoene å holde stående hæravdelinger av veltrente soldater, inkludert også krigere fra Nubia. Disse hærene utgjorde grunnlaget av større hærer som reist for forsvar mot invasjon, eller for ekspedisjoner oppover Nilen, eller på tvers av Sinai. Imidlertid var mellomriket i hovedsak defensivt i sin militære strategi med festningsverker bygget ved første katarakt ved Nilen, på Nildaltaet og over Sinaihalvøya. Tidlig i sin tid ble Amenemhet I tvunget til å drive krigføring i Deltaregionen som ikke hadde fått så mye oppmerksomhet som Øvre Egypt i løpet av ellevte dynasti. I tillegg styrket hans forsvarsverkene mellom Egypt og Asia, bygget «herskerens murer» i den østlige delen av Nildeltaet. Kanskje som svar på denne vedvarende uroen, bygde Amenemhat I en nye hovedstad i nord kjent som Amenemhet Itj Tawy («Amenemhet, Griperen av De to land»). Det nøyaktige stedet for denne hovedstaden er i dag ukjent, men det var antagelig i nærheten av byens nekropolis, dagens Lisht. Teksten Nefertis profeti er datert til denne tiden, og hevder å være en prests orakelsvar fra det gamle rike, og som forutser en konge, Amenemhet I, som kommer fra langt sør i Egypt for å gjenopprettet kongedømmet etter århundrer i kaos.
Til tross for propagandaen hadde Amenemhet aldri eneveldig makt som faraoene i det gamle rike. I løpet av første mellomepoke hadde guvernørene i Egypts nomer, nomarkene, fått betydelig egen makt. Deres posisjoner hadde blitt arvelige, framfor å bli utnevnt av farao, og en del nomarker hadde inngått ekteskapsallianser med andre nomarker i nabonomer. For å styrke sin posisjon krevde Amenemhet registrering av landområder, modifiserte nomenes grenser, og utnevnte nomarker direkte når posisjonene ble ledige, men samtykket ellers med nomarksystmet, antagelig for å blidgjøre nomarker som var sterke nok til å motsette seg hans autoritet. Det ga mellomriket en mer føydal organisering enn Egypt tidligere hadde hatt eller ville få siden.
I sitt 20. regjeringsår etablerte Amenemhat sin sønn Senusret I som medregent, innførte således en praksis som kom til å bli gjentatt gjennom resten av mellomriket og på nytt i det nye riket. I hans 30. regjeringsår ble antatt myrdet i et palasskupp. Senusret, som drev krigføring mot libyske angripere, kom seg i all hast tilbake til Itjtawy for å overta styringen. I hans styre fortsatte han praksisen med direkte å utnevne nomarker, og underminerte selvstyret til de lokale presteskapene ved å bygge kultsentre over hele Egypt. Under hans styre presset egyptiske hærer sørover og inn i Nubia så langt som til andre katarakt, bygde en grensefestning ved Buhen og la hele nedre Nubia inn under riket som en koloni. I vest konsoliderte han sin makt over oasene, og utvidet handelskontakter inn Kanaan og Syria så langt som til Ugarit. I sitt 43. regjeringsår utnevnte Senusret sin sønn Amenemhet II som medregent, og døde i sitt 46. år.
Styret til Amenemhat II har ofte blitt karakterisert som hovedsakelig fredelig, men nedtegnelser av hans genut, eller dagbøker, har kast tvil om denne oppfatningen. Blant disse nedtegnelsen, bevart på tempelvegger ved Djerty og Memfis, er beskrivelser av fredsavtaler med bestemte syrisk-kanaanittiske byer, og militære konflikter med andre. I sør sendte Amenemhet en hær gjennom nedre Nubia for inspisere Wawat. Det synes ikke som om Amenemhet fortsatte sine forgjengeres politikk med selv å utnevne nomarker, men at disse igjen ble gjort arvelige igjen. Ytterligere en ekspedisjon til Punt er datert til hans styre. I sitt 33. regjeringsår utnevnte han sin sønn Senusret II som medregent.
Mellomrikets høydepunkt
Senusret III var en krigerkonge som ofte selv dro ut i felten. I hans 6. regjeringsår fikk han rensket opp en kanal fra det gamle rike ved første katatrakt for å lette reise til øvre Nubia. Han benyttet dette for å rette en rekke av brutale angrip i sitt 6., 8., 10., og 16. år. Etter disse seirene bygde Senusret en rekke av store festninger gjennom hele landet for å etablere formelle grenser ved Semna mellom de egyptiske erobringene og resten av Nubia. Personellet ved disse festningene ble beordret om sende hyppige rapporter til hovedstaden om bevegelsene og aktivitetene til de lokale innfødte medjaiere, en del av disse har blitt bevart, og avslørt hvor tett egypterne hadde til hensikt å kontrollere den sørlige grensen. Medjaiere fikk ikke tillatelse til å komme nord for grensen med skip, og kunne heller ikke krysse landet med sin tamdyr, men ble beordret om å reise til festningene for å drive handel. Etter dette sendte Senusret enda en hær i sitt 19. år, men snudde om grunnet unormal lav vannstand i Nilen, noe som kunne skade skipene hans. En av Senusrets soldater nedtegnet også en hær mot Kanaan, kanskje mot byen Sikem, den eneste referansen til en militær kampanje mot en lokalitet i Kanaan fra hele litteraturen i mellomriket.
Innenriks har Senusret blitt gitt æren for en administrativ reform som plasserte mer makt i hendene på øvrighetspersoner i den sentrale regjeringen fram hos de regionale autoritetene. Egypt var inndelt i tre waret, eller administrative divisjoner: Nord, Sør, og Overhode av Sør (henholdsvis kanskje Nedre Egypt, det meste av Øvre Egypt, og nomene av det opprinnelige kongedømmet Teben i krigen mot Herakleopolis). Hver region var administrert av en «referent», en «andrereferent», et form for råd, Djadjat, og en stab med mindre myndighetspersoner og skrivere. Makten til nomarkene synes å minskes betydelig og varig under hans styre, noe som har blitt forstått som indikasjon på at den sentrale regjeringen endelig hadde begynt å undertrykke dem, skjønt det er ingen nedtegnelser som antyder at Senusret foretok seg direkte aksjoner mot dem.
Senusret III fikk et varig etterdømme som en krigerfarao. Hans navn ble gjengitt av senere greske historikere som «Sesostris», et navn som deretter ble gitt til en sammensmelting av Senusret og flere krigerfaraoer fra det nye rike. I Nubia ble Senusret dyrket som en skytsgud av de egyptiske bosetterne. Hvor lenge hans styre faktisk varte er fortsatt en akademisk diskusjon. Hans sønn Amenemhet III begynte å styre etter Senusrets 19. regjeringsår, noe som har blitt betraktet som Senusrets høyeste antall datering. Imidlertid finnes en referanse til et År 39 på et fragment funnet i byggesteinene av Senusrets gravtempel som antyder muligheten av et lang samkongedømme med sin sønn.
Styret til Amenemhat III var høydepunktet til mellomriket i økonomisk framgang. Hans styre er bemerkelsesverdig for den grad som Egypt utnyttet sine ressurser. Gruvedrift på Sinai, som tidligere hadde kun blitt utnyttet for periodevise ekspedisjoner, ble nå operert på delvis fast basis, noe som er bevist ved bygging av hus, murer og selv lokale gravlunder. Det er 25 adskilte referanser til gruveekspedisjoner til Sinai, og fire ekspedisjoner i Wadi Hammamat, en av dem over 2000 arbeidere. Amenemhet styrket sin fars forsvarsverker i Nubia. og fortsatte opplegget med landgjenvinningssystemet i Faiyum. Amenemhet inviterte bosettere fra Kanaan til Egypt for å arbeide på egyptiske monumenter. Det er mulig at denne tilstrømningen av asiater var det som til sist førte til at hyksosene overtok Nedre Egypt.
Etter et styre på 45 år, ble Amenemhet III etterfulgt av Amenemhet IV, men dennes ni år lange styre er dårlig bevitnet. Hva som er klart for denne tiden er at den dynastiske makten var begynt å bli svekket. Det er fremmet flere årsaksforklaringer for dette. Samtidige nedtegnelser for Nilens nivåer for oversvømmelser har indikert at mot slutten av styret til Amenemhet III var det tørke og avlingen slo feil, noe som kan ha bidratt til å destabilisere dynastiet. I tillegg hadde Amenemhet III et ekstraordinært langvarig styre, noe som tenderer å skape problemer for etterfølger. Det siste argumentet kan kanskje forklare hvorfor Amenemhet IV ble etterfulgt av Sobekneferu, den første historisk dokumenterte kvinnelige farao av Egypt. Sobekneferu styrte ikke mer enn i fire år, og det synes som om at hun ikke hadde noen arvinger, og da hun døde kom det tolvte dynasti til en brå slutt, og det samme fikk gullalderen for mellomriket.
Tilbakegang
Etter at Sobeknefru døde, gikk tronen antagelig til Sekhemre Khutawy Sobekhotep, skjønt i eldre studier var Wegaf, som tidligere hadde vært «Store tilsynsmann av troppene», antatt å ha vært den neste som regjerte. Fra og med dette styret, ble Egypt styrt av en rekke kortvarige konger i mellom ti og femten år. Oldtidens egyptiske kilder anser disse som de første kongene av trettende dynasti, men begrepet «dynasti» er misledende da de fleste av disse kongene ikke var i slekt med hverandre. Navnene på disse kortvarige kongene er bevitnet på noen få monumenter og graffiti, og deres rekkefølge er kun kjent fra Turinopapyrusen, men denne kilden er ikke tillitvekkende i alle henseende.
Etter et innledende dynastisk kaos, kom en rekke faraoer som er bedre bevitnet og med lengre regjeringstid for rundt femti til åtti år. Den sterkeste farao i denne perioden var Neferhotep I. Han styrte i elleve år og opprettet effektiv kontroll over Øvre Egypt, Nubia, og Nildeltaet. Mulige unntak var kanskje Xois og Avaris. Neferhotep I ble faktisk anerkjent som overherre av Byblos, noe som indikerer at det trettende dynasti var i stand til å beholde mye av makten til det tolvte dynasti, i det minste opp til hans styre. Ved et tidspunkt i løpet av det trettende dynasti begynte Xois og Avaris å styre seg selv, herskerne av Xois ble til det fjortende dynasti, og de asiatiske herskerne av Avaris ble til hyksosene i det femtende dynasti. I henhold til Manetho, skjedde sistnevntes opprør under styret til Neferhoteps etterfølger, Sobekhotep IV, skjønt det er ingen arkeologiske bevis for dette. Sobekhotep IV ble etterfulgt av det korte styret til Sobekhotep V, som ble fulgt av Wahibre Ibiau, deretter Merneferre Ai. Wahibre Ibiau styrte i ti år, og Merneferre Ai styrte i tjuetre år, det lengste av noen farao fra det trettende dynasti, men ingen av disse to kongene etterlot seg så mange vitnemål som både Neferhotep og Sobekhotep IV. Til tross for dette, begge synes å ha holdt minst deler av Nedre Egypt. Etter Merneferre Ai var det ingen konge som etterlot seg sitt navn på noe objekt som er funnet utenfor sørlige Egypt. Det innleder den siste delen av det trettende dynasti da de sørlige kongene fortsatte å styre over Øvre Egypt, men da foreningen av Egypt gikk helt i oppløsningen, gikk perioden mellomriket over i neste epoke, andre mellomepoke.
Administrasjon
Da det ellevte dynasti gjenforente Egypt, måtte det opprettes en sentralisert administrasjon som ikke hadde eksistert i Egypt siden regjeringen i det gamle riket gikk under. For å gjøre dette ble det utpekt folk til posisjoner som hadde ramlet ut av bruk i den desentraliserte første mellomepoken. Fremst ble disse var vesiren. Vesiren var kongens førsteminister som håndtere alle daglige avgjørelser i regjeringen som kongens stedsfortreder. Det var en monumental oppgave, og derfor ble den ofte delt mellom to posisjoner, vesiren i nord og vesiren i sør. Det er usikkert hvor ofte det skjedde i mellomriket, men Senusret I hadde helt sikkert to samtidige fungerende vesirer. Andre posisjoner ble arvet fra provinsformen av regjeringen i Teben under det ellevte dynasti før gjenforeningen av Egypt. "«Oppsyn av forseglete varer» ble landet skatteminister, og «Oppsyn av eiendommen» ble kongen sjefsmarskalk. Disse tre posisjonene og «Skriveren av kongelige dokument», antagelig kongens personlige skriver, synes å inneholde de aller viktigste posisjonene i sentralregjeringen, om man skal verdsette antallet inskripsjoner på monumenter.
Foruten dette var det mange posisjoner i det gamle rike som hadde tapt sin opprinnelige betydning og blitt til kun æresbevisninger, men som nå ble gjenopprettet i sentralregjeringen. Kun myndighetspersoner av høy rang kunne ha tittelen «Medlem av eliten» som hadde blitt benyttet rundhåndet i den første mellomepoken.
Denne grunnleggende formen for administrasjonen fortsatte gjennom hele epoken med mellomriket, skjønt det er en del bevis for en betydelig reform av sentralregjeringen under Senusret III. Nedtegnelser fra hans styre indikerer at Øvre og Nedre Egypt ble inndelt i adskilte waret og styrt av adskilte administratorer. Administrative dokumenter og private segler indikerer en spredning av nye byråkratiske titler i løpet av denne tiden, noe som har blitt sett på som bevis for en større sentralregjering. Styret av den kongelige residens ble flyttet til en adskilt del av regjeringen. Militæret ble plassert i under kontrollen av en øverste general. Imidlertid er det mulig at disse titlene og posisjonene var langt eldre og rett og slett ikke ble nedtegnet på gravsteler grunnet religiøse konvensjoner.
Jordbruk og klima
Gjennom hele historien til oldtidens Egypt har de årlige oversvømmelsen av Nilen sørget for legge fruktbart slam igjen ved dens bredder som igjen gjorde det mulig å bygge opp et vellykket jordbruk som kunne fø på en stadig større befolkning. Det er bevis på at sammenbruddet til det tidligere gamle rike kan delvis ha hatt sin årsak i lave oversvømmelser som igjen resulterte i sult. Denne trenden synes å ha blitt reversert i løpet av de første år av mellomriket. Det er nedtegnet relativt høye vannstander for det meste av denne tiden og med en gjennomsnittlig oversvømmelse på rundt 19 meter over dens nivåer uten oversvømmelser. Årene med gjentatte høye nivåer for oversvømmelse samsvarer med de mest framgangsrike periodene for mellomriket. Det sammenfalt med regjeringstiden farao Amenemhat III. Dette synes å bli bekreftet i en del av litteraturen for perioden, slik som Amenemhats instruksjoner hvor kongen forteller sin sønn om hvordan jordbruket blomstret i hans tid:
Kunst
En av nyvinningene innenfor framstilling av skulptur under mellomriket var blokkskulptur, som fortsatte å være populært fram til ptolemeiske tidsalder bortimot 2000 år senere. Blokkstatuer besto av en mann sittende på huk med knærne trukket opp mot brystet og armene foldet om toppen av knærne. Ofte bar disse mennene en vid kappe som reduserte figurens omfang til enkel, geometrisk blokklignende form. Det meste av detaljene var reservert for hodet til den som ble avbildet. I en del tilfeller ble modelleringen av lemmene forenklet av skulptøren nesten til en abstrakt figur. Det var to grunnleggende former for blokkstatuer; en som hadde føttene fullstendig dekket av kappen, og en annen hvor føttene ikke var dekket. Hvis knærne var tildekket, kunne området foran dekkes av inskripsjoner.
Litteratur
Litteraturen i mellomriket ble ikke nedtegnet i skriftlige form før tidlig i 12. dynasti. Tekstene fra det gamle rike tjente hovedsakelig de guddommelige kulter, bevaring av sjelene i etterlivet, og dokumenter for praktisk bruk i dagliglivet. Det var ikke før i mellomriket at tekster ble skrevet for underholdning, fornøyelse og intellektuell nysgjerrighet. Det har vært spekulert om denne tiden også drev en prosess med å nedtegne muntlig litteratur fra det gamle riket. Det er kjent at en del muntlig poesi ble bevart i senere skrifter; eksempelvis ble sanger av typen «avfallbæreres sanger» bevart i skriftlige vers på gravinskripsjoner fra det gamle rike.
Faraoer fra tolvte dynasti og til attende dynasti er gitt æren for å ha etterlatt en del av de mest interessante papyri:
היסטוריה של מצרים העתיקה