cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Symfoni nr. 5 (Bruckner)
Format
III. Scherzo: Molto vivace (d-moll)
IV. Finale: Adagio – Allegro moderato (B-dur)
Alle bortsett fra tredje sats begynner med pizzicato-strykere, derav det ovennevnte kallenavnet. Pizzicato-figurene er symmetriske i den forstand at de ytre satsene deler en figur mens midtsatsene deler en annen.
Instrumentering
Symfonien er orkestrert for ett par hver av tverrfløyter, oboer, klarinetter, fagott, med fire valthorn, tre trompeter, tre tromboner og en basstuba sammen med pauker og strykere. Tubaen ble lagt til i 1878 (samme år la Bruckner en til hans fjerde symfoni).
1876-versjonen
Denne versjonen forblir upublisert. I 1997 ble et første forsøk på rekonstruksjon – ved å inkludere musikk fra førsteutkastet fra 1876 (red. William Carragan) – spilt inn av Shunsaku Tsutsumi med Shunyukai symfoniorkester. I 2008 var Takanobu Kawasaki i stand til å sette sammen de originale konseptene (1875–1877) til symfonien fra manuskriptene Mus.Hs.19.477 og Mus.Hs.3162 ved det østerrikske nasjonalbiblioteket; disse ble spilt inn av Akira Naito med Tokyo New City Orchestra. Etter John F. Berkys oppfatning er Naitos innspilling «den beste tilgjengelige CD-en for å presentere noen av Bruckners tidlige tanker for denne massive symfonien.» I denne versjonen er symfonien orkestrert uten basstuba, og det gis mer fremtredende plass til strykeinstrumentene. Tempoet til Adagio-introduksjonene i første og fjerde sats, samt tempoet i andre sats, er orkestrert «alla breve», det vil si betydelig raskere enn i 1878.
1878-versjonen
Dette er versjonen som vanligvis utføres. Den finnes i nesten identiske utgaver av Robert Haas (utgitt 1935) og Leopold Nowak (1951). Nowak-versjonen har blitt endret to ganger, i 1989 («den andre reviderte utgaven») og 2005 («den tredje reviderte utgaven»). Alle disse er i regi av MWV, Musikwissenschaftlicher Verlag der Internationalen Bruckner-Gesellschaft i Wien. Uansett utgave blir 1878-versjonen noen ganger overflødig kalt for «originalversjonen», kanskje for å skille den fra den ikke-autentiske Schalk-versjonen.
Innspillinger
Den første innspillingen av noen del av symfonien ble gjort av Dol Dauber med hans salongorkester i 1928 for HMV; den inkluderte bare scherzo-satsen, i et arrangement av Schalk-utgaven. Den første innspillingen av det komplette verket ble gjort av Karl Böhm med Staatskapelle Dresden i 1937 ved bruk av den nye Haas-utgaven. (Böhm vendte aldri tilbake til dette verket.)
Også bemerkelsesverdig er Bernard Haitink, som spilte inn symfonien kommersielt tre ganger. I 1971 spilte han inn Haas-utgaven med Concertgebouw-orkestret for Philips. I 1988 vendte han tilbake til Haas-utgaven, denne gangen med Wienerfilharmonien. I 2010 spilte han inn Nowak-utgaven med Bayerns Radiosymfoniorkester for BR Klassik; denne innspillingen fikk god mottagelse.
Sergiu Celibidache, Herbert von Karajan, Stanisław Skrowaczewski, Herbert Blomstedt og Daniel Barenboim er også kjente bidragsytere til diskografien av Bruckners Femte symfoni. Takashi Asahina spilte inn Bruckner Fifth flere ganger. Musikkritiker Norman Lebrecht valgte ut Georg Tintners innspilling for Naxos Records som en av århundrets 100 beste plater og krediterte den med å endre kritikernes holdning til plateselskapet: «Det høres faktisk ut som om Tintner hadde ventet hele livet på å gi denne forestillingen.»
Olu Olamigoke
Olu Olamigoke (født 19. september 1990) er en amerikansk-nigeriansk friidrettsutøver som konkurrerer i tresteg.
Han representerte Nigeria under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i kvalifiseringen i tresteg.
Konfekt
Konfekt er esker med små sjokoladekledde biter med forskjellig innhold. Det brukes i dag både om bitene, om eskene og om forskjellige andre varianter av innpakning.
Begrepet forveksles ofte med smågodt eller på enkelte dialekter: Småsnop eller småslikk som faller bedre sammen med engelsk confectionary.
I Norge er de klassiske konfekteskene fra Freia oppkalt etter kongene våre, mens Sfinx er et produkt fra Nidar.
Denne konfekttypen fås kjøpt i løs vekt i mellomeuropeiske land, der firmaer med tradisjoner fra flere hundre år tilbake fortsatt lager den. Noen lager dem for hånd fortsatt. Tradisjonen er tatt opp igjen også i Norge, men er per 2008 begrenset til nærdistriktet rundt produsenten og noen få andre salgssteder.
Konfetti
Konfetti var tidligere strimler av papir, ofte farget, som ble brukt ved feiringer og festlige avskjeder. Strimlen var rullet opp, og den som kastet holdt igjen den ene enden, mens rullen spredte seg. Den andre part skulle forsøke å fange strimmelen og dra til den delte seg for å markere et skille.
Konfekt
Lamín Llambionada Кандытарская прадукцыя Llaminadura Cukrovinka Golosina Gozoki Slatkiši Şîranî Bellaria Édesség മിഠായി Añaka Slaščica Kẹo
Konfetti
I perioden da fjernskriverne og før det telegrafapparatene, leverte lange remser med tekst (ticker tape) var det vanlig at mange slike ble spart opp og sluppet ut som del av nyttårsfeiringen rundt Times Square i New York. Spesielt børs og banker hadde store mengder på lager.
Skikken har blitt utvidet til også å dekke kasting av små papir- eller plastbiter, gjerne glitrende, som blir kastet ved feiringer. Til brylluper var det vanlig å strø ris på bruden, noe som i dag bare forekommer unntaksvis, mens glitter er vanlig.
Várzea Grande (Mato Grosso)
Várzea Grande er en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil.
Russifisering
Russifisering refererer dels til offisielle og uoffisielle politiske intensjoner i Russland og Sovjetunionen, med mål om å spre den russiske majoritetskulturen til minoriteter rundt om i landet. Dette avspeiles blant annet i spredning av det russiske språket, på bekostning av lokale slaviske, uralske og andre minoritetsspråk.
De to hovedretningene av russifiseringen er politikk og kultur. Det hevdes også at tvangforflytninger av folkegrupper til fordel for den russiske befolkningsgruppen også er en slags russifisering. I politikk innebærer det delvis å gi russere høyere embeter og bedre tjenester.
En form av russifiering er å bruke det offisielle kyrilliske alfabetet for språk som opphavelig brukte latinsk alfabet, eksempelvis tatarsk og karelsk.
Et eksempel på russifisering finner man i den ukrainske byen Mariupol. Byen ble erobret av russiske styrker under Russlands invasjon av Ukraina 2022. Store deler av byen ble hardt skadd under angrepene, og etter erobringen fortsatte rivingen av bykjernen med sikte på å sette opp nye bygninger tegnet av russiske arkitekter. Ukrainske monumenter, som monumentet over Holodomor, ble fjernet. Gatenavn ble endret, for eksempel fra Miru Prospekt ("Fredens gate") til Lenina Prospekt ("Lenins gate"). Russisk pensum ble innført i skolene, formidlet av lærere sendt inn fra Russland. Folk ble sendt til filtreringleire for å avdekke sympati med Ukraina. Barn ble adoptert bort til russere. Ukrainere som nekter å godta russisk statsborgerskap i de okkuperte områdene, kan bli deportert. Russlands president Vladimir Putin begrunner dette med at «Det er viktig og nøye å gjøre dette arbeidet slik at folk føler tilhørighet til et enkelt økonomisk, pedagogisk, kulturelt rom i landet vårt» og at «Det er vårt folk».
Kartoffelrækkerne
Kartoffelrækkerne også kalt Farimagsgade-kvarteret er et kvarter i København ved Sortedamssøen som består av 480 hus bygget av Arbejdernes Byggeforening i perioden 1873–1889.
Kartoffelrækkerne ble bygget etter engelsk forbilde og er tegnet av arkitekt Frederik Bøttger. Husene var arbeiderboliger som kom i stand etter initiativ av distriktslege F.F. Ulrik og arbeiderne ved Burmeister & Wain.
Muscicapa
Muscicapa er én av hele ti slekter i delgruppen Muscicapinae i fluesnapperfamilien (Muscicapidae), som videre inngår i gruppen av sangfugler (Passeri) blant spurvefuglene (Passeriformes). Slekten teller 16 arter (kanskje 17), som alle er insektetere, og forekommer i Den gamle verden, hvorav det biologiske mangfoldet er størst i Det fjerne østen, men flere arter opptrer også i Afrika. Bare gråfluesnapper (M. striata) kan hevdes å være eurasisk, siden den hekker både i Europa og i vestlige deler av Asia. Den overvintrer imidlertid i Afrika sør for Sahara. Hele ti arter er monotypiske.
Etymologi
Slektsnavnet følger av de to latinske ordene musca, som betyr fly, og capere, som betyr fange.
Kartoffelrækkerne
Av hensyn til forsvaret av København var det opprinnelig ikke tillatt å bygge i området hvor rekkehusene står. I stedet ble det dyrket poteter (kartofler) og da husene ligger side om side på elleve gater i snorrette rekker, kalte man dem for «Kartoffelrækkerne». Plasseringen medførte imidlertid diskusjon da Arbejdernes Byggeforening i sin tid kjøpte jorden. I foreningens gamle forhandlingsprotokoller er det referert en opphetet debatt om plasseringen som skulle være så «fjerntliggende», at man ikke kunne by noen å reise så langt frem og tilbake hver dag. Husene ville simpelthen komme til å ligge så langt fra byen at ingen fornuftige mennesker ville overta dem.
Rekkehusene ble bygget for å skaffe arbeiderklassen hygieniske boliger som de også kunne betale. Koleraepidemier herjet på 1800–tallet i de skitne og tett befolkede arbeiderkvarterene lenger inne i byen. Epidemiene skyldtes i høy grad de elendige forholdene i den dårligste delen av bebyggelsen samt et mangelfullt renovasjons- og kloakksystem. Som konsekvens av epidemiene bygget legeforeningen Brumleby og andre byggeforeninger bl.a Arbejdernes Byggeforening, fulgte etter.
Muscicapa
Taksonomi
Typearten for denne slekten er gråfluesnapper (M. striata), som opprinnelig ble beskrevet av Peter Simon Pallas i 1764 som Motacilla striata.
Det hersker i øyeblikket ikke full konsensus om artene i denne slekten. Gråfluesnapperen kan bli splittet i to, fordi arten består av to distinkte klader som splittet lag alt for omkring 1,1 millioner år siden. Som et resultat kan tyrrenfluesnapper (M. tyrrhenica) bli skilt ut som en selvstendig art. Dette anerkjennes imidlertid ikke i øyeblikket av Birds of the World og den såkalte Clementslista, men IOC World Bird List v.10 anerkjenner den. Den blir imidlertid ikke tatt med i inndelingen under, siden det ikke hersker generell konsensus om artsstatus i øyeblikket.
Kartoffelrækkerne
For å få lov å kjøpe en av de nye arbeiderboligene måtte man innbetale en riksdaler som innskudd til Arbejdernes Byggeforening.
Byggingen ble finansiert ved at arbeiderne betalte et ukentligt bidrag til byggeforeningen. Husene ble fordelt ved loddtrekning blant foreningens medlemmer. De som ikke vant et hus i loddtrekningen kunne etter 10 år heve innskuddet hos byggeforeningen igjen, med renter. Vinnerne av boligene betalte sine hus over en periode på 25 år.
Muscicapa
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Sangster et al. 2010 og Zuccon & Ericson 2010. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
Hoklingen
Hoklingen er en innsjø i Levanger kommune i Trøndelag.
Kartoffelrækkerne
Husene var dengang for dyre til at en familie kunne bo i dem alene og derfor var de innredet til to eller tre familier i hvert hus.
Hoklingen
I 1973 ble et Handley Page Halifax hevet fra Hoklingen. Flyet hadde vært med på angrepet på slagskipet «Tirpitz» og måtte nødlande på innsjøen. Flyet er utstilt på Royal Air Force Museum London i Storbritannia.
Gunnar Carlquist
Nils Vilhelm Gunnar Carlquist (født 3. februar 1889 i Knästorp i Skåne i Sverige, død 19. november 1963 i Lund) var en svensk historiker og biblioteksmann.
Biografi
Carlquist var historiker og disputerte i 1920 på en avhandling om Carl Fredrik Scheffer och Sveriges politiska förbindelser med Danmark 1752-1765. Framfor alt ble han kjent som personhistoriker og fikk 1937 i oppdrag å utgi et nytt herdaminne for Lunds stift. Dette begynte å komme ut i 1943 og han utgav ni omfangsrike bind. Etter hans død fortsatte arbeidet av andre, det ble ferdig i år 2006. Tilsammen omfatter Carlquists herdaminne nær 9000 sider, hvorav Carlquist selv rakk å publisere 4600. Det inneholder utførlige biografier over ca 6000 prester og detaljerte personopplysninger om mer enn 100.000 familiemedlemmer.
I 1953 ble han æresdoktor i teologi, som erkjentlighet for sitt kirkehistoriske arbeid.
Han var hovedredaktør for Svensk uppslagsbok 1929-37 og 1944-55 der han forfattet ca. 1600 artikler i første opplag og 600 i den andre, signert G. Cqt. Han tilhørte redaksjonen for Svenskt biografiskt lexikon fra 1938.
St Cuthberts evangelium
St Cuthberts evangelium, også kjent som Stonyhurst evangeliet eller St Cuthbert Johannesevangelium er en innbundet evangeliebok som inneholder Johannesevangeliet fra slutten på 600-tallet e.kr, skrevet på latin. Den ble plassert i graven til St. Cuthbert av Lindisfarne, Nordøst i England, sannsynligvis noen få år etter hans død i 687. Denne pent dekorert skinninnbinding er den tidligste kjente vestlige bokbinding som har overlevd, og både de 94 vellum-arkene og bokinnbindingen er fremdeles i fremragende stand med tanke på bokens alder. Selv om man lenge antok at dette var Cuthbert personlige utgave av evangeliet, som det finnes tidlige referanser til, og den ble regnest som en av relikvie av den hellige Cuthbert, er boken nå antatt å stamme fra kort tid etter Cuthbert død. Det var nok en gave fra Monkwearmouth-Jarrow klosteret, hvor det ble skrevet, og ment for å bli plassert i St Cuthbert kiste da hans levninger ble plassert bak alteret på Lindisfarne i 698.
Det er antatt at den forble i kisten gjennom dens lange reise etter 875, da den ble flyttet fra Lindisfarne i frykt for vikinginvasjonene, og endte opp i Durhamkatedralen. Boken ble funnet inne i kisten og fjernet i 1104 da relikviene av Cuthbert ble flyttet innenfor katedralen. Den ble utstilt der sammen med andre relikvier, og viktige besøkende skal ha fått lov til å bære boken i en skinnpose rundt halsen. Det antas at evangeliet etter oppløsningen av klostrene i England av Henrik den VIII mellom 1536 og 1541 gikk over til private samlere. Det ble til slutt gitt til Stonyhurst College, jesuittenes skole i Lancashire.
Fra 1979 var det på et langsiktig lån fra den britiske jesuittprovinsen til British Library, katalogisert som lån 74. Den 14. juli 2011 lansert British Library en innsamlingsaksjon for å kjøpe boken for £ 9 millioner (US $ 14.3M), og den 17. april 2012 annonserte man at kjøpet hadde blitt gjennomført, og boken nå er British Library Additional MS 89000. Det britiske nasjonalbiblioteket planlegger å vise evangeliet i både i London og Durham, over like lang tid på begge steder. De beskrev dette manuskriptet som den «tidligste bevarte og intakt europeiske bok og en av verdens mest betydningsfulle bøker».
Med en sidestørrelse på bare 138 ganger 92 millimeter er St Cuthberts evangelium en av de minste overlevende angelsaksiske manuskripter. Den hovedsakelig udekorerte teksten er Johannesevangeliet på latin, skrevet på en måte som har blitt ansett som en modell for elegant enkelhet.
Antoine Claire Thibaudeau
Antoine Claire Thibaudeau (født 23. mars 1765, død 8. mars 1854) var en høytstående fransk politiker under og etter den franske revolusjon. Som forfatter skrev han flere historiske verker om de hendelser han hadde vært vitne til.
Liv og virke
Han var sønn av Antoine de Thibaudeau (1739–1813), som var en kjent advokat og jurist i Poitiers og assisterende ved Stenderforsamlingen 1789. Antoine Claire ble advokat i 1787 og i 1789 fulgte han sin far til Stenderforsamlingen i Versailles. Da han kom tilbake til Poitiers i oktober organiserte han øyeblikkelige en lokal revolusjonær klubb, og i 1792 vendte han tilbake som medlem av Nasjonalkonventet.
Thibaudeau ble medlem av partiet La Montagne («Fjellet) og stemte for at kong Ludvig XVI skulle dø uten betingelser. Uansett vekket han noe mistenksomhet da han avslo å bli medlem av Jakobinerklubben. I mai 1793 ble han sendt på spesialmisjon vestover for å forhindre at hans departement ble medlem av den føderalistiske bevegelse. Han var særlig opptatt av pedagogiske saker, mest betydningsfullt er organiseringen av museet i Louvre. Det var ham som sikret inkluderingen navnet til Thomas Paine, den amerikanske revolusjonære, i listen for amnesti for girondene. Skrekkveldets faser gjorde ham til moderat, noe han viste etter Robespierres fall ved å bidra til å få avsluttet terroren.
Han ble sekretær og deretter president for Nasjonalkonventet for en kort tid. Han tjenestegjorde i Comité de salut public («Komitéen for almen sikkerhet»). Etter det rojalistiske opprøret den 5. oktober 1795, motsatte han seg de som ville utsette oppløsningen av konventet. Ved valgene til Corps Législatif, «det lovgivende korpset», ble han valgt med ikke mindre enn 32 departementer. Det var kun ved innblanding av Boulay de la Meurthe at unnslapp transport etter statskuppet den 4. september 1797, og han vendte da tilbake for å praktisere som advokat.
Etableringen av det franske konsulatet førte ham tilbake til offentlig liv. Han ble gjort til prefekt for departementet Gironde, og deretter til medlem av statsrådet hvor hans arbeid var lovverket. Han hadde på denne tiden tilliten til Napoléon Bonaparte, og han ga ham sin helhjertede støtte. Han skjulte ikke helt sin misnøye med opprettelsen av Légion d'Honneur (Æreslegionen), av Konkordatet og av at Napoléon aksepterte konsulatet på livstid, og hans utnevnelse som prefekt for Bouches-du-Rhône med påfølgende forvisning fra Paris var en konsekvens av dette.
Louis Marie de La Revellière-Lépeaux
Louis Marie de La Revellière-Lépeaux (født 24. august 1753 i Montaigu i Vendée, død 24. mars 1824 i Paris) var en fransk politiker under den franske revolusjon, og leder av teofilantropene.
Antoine Claire Thibaudeau
Liv og virke
Som deltaker i Napoléons hundre dagers styre etter at han først hadde abdisert, ble Thibaudeau nødt til å flykte ut av landet etter slaget ved Waterloo og ved den andre restaurasjonen i Frankrike for å unngå å bli dømt som kongemorder. Han dro til Lausanne og i løpet av sin landflyktighet bodde han i Wien, Praha, Augsburg og Brussel. Han tilbrakte tiden med å skrive flere større historiske verker. Julirevolusjonen i 1830 gjorde det mulig for ham å reise tilbake til Frankrike, og han levde lenge nok til å bli medlem av det keiserlige senatet under Det andre franske keiserdømme. I 1852 ble han utnevnt av Napoleon III til senator.
Louis Marie de La Revellière-Lépeaux
Den franske revolusjon
Tredjestanden i provinsen Anjou valgte våren 1789 La Révellière-Lépeaux til representant til États généraux. I 1791 ble han med ed opptatt i Høyesterett, og ble med i ledelsen av forvaltningen av departementet Mayenne; derfra ble han i september 1792 deputert til Nasjonalkonventet. Han sluttet seg til girondistene og gikk inn for at Frankrike utyvidet sitt territorium ved anneksjoner.
Antoine Claire Thibaudeau
Liv og virke
Han døde i Paris i mars 1854 da han var 88 år gammel.
Louis Marie de La Revellière-Lépeaux
Den franske revolusjon
Selv om La Révellière-Lépeaux stemte for henrettelse av kong Ludvig XVI, var han ikke generelt enig i alt som de mest revolusjonære politikerne mente. Han var et av medlemmene av komiteen for offentlig sikkerhet. Hans navn sto øverst på listen over styremedlemmer som ble valgt ut til denne komiteen.
Av hans kollegaer var han i aller sterkest allianse med Jean-François Reubell, Jean Nicolas Paul François Barras og i mindre grad med enkelte andre politikere. Men en rekke andre politikere var gjenstand for hans udødelige hat.
Revellière-Lépeaux var innsatt som en moderat president av det utøvende organ mellom 29. juli 1796 og 1. november 1796.
Hans politikk var i stor grad preget av en bitter fiendskap mot den kristne religionen. Han ble lederen av de såkalte teofilantropene (av gresk theos, gud, filos, venn, og anthropos, menneske), det vil si Guds og menneskenes venner, et deistisk samfunn opprettet i 1796 i Paris i den hensikt å gi passende tilknytningspunkt for den tids gudstjenestlig-religiøse behov. Den første offentlige sammenkomsten fant sted den 15. januar 1797.
Han ble i 1799 tvunget til å forlate sine politiske verv. Han utgav sine memoarer som pensjonist på forskjellige steder i Frankrike og han kom for første gang tilbake til Paris, cirka ti år senere, men han tok ikke del i offentlige eller politiske anliggender.
Rovedderkoppen
Rovedderkoppen (dansk: ) er en dansk stumfilm fra 1916 i regi av August Blom. Manuset ble skrevet av Carl Th. Dreyer. Det bygde på Sven Elvestads roman, Rovedderkoppen, fra 1908.
Rovedderkoppen ble forbudt av den norske filmsensuren.
Handling
Den beryktede internationale forbryteren, fru Valentine Kempel, har leid en leilighet i byens sentrum og utstyrt den med enorm luksus. Derfra kaster hun sitt nett av intriger ut over byen. Stakkars uskyldige ofre som blir fanget i hennes nett. Det er ikke for ingenting at hun har tilnavnet Rovedderkoppen.
Hennes seneste offer er Charlie Falkenberg, en ung kunstmaler. Han er naiv og svermerisk som et barn. Gjennom sitt vesens trolldom har hun lykkes helt med å fordreie hodet hans. Mannen vil gå i døden for henne. Valentine Kempels eneste mål er å lokke Charlie Falkenberg til å begå en forbrytelse.
Hun oppfordrer ham til å forfalske sin velstående brors signatur på en veksel. Falkenberg nekter dette og bestemmer seg for å ta sitt liv, da han heller ikke tør vise seg for Rovedderkoppens øyne igjen. Grosserer Falkenberg sverger at han skal hevne brorens død og kontakter detektiven Asbjørn Krag. Rovedderkoppen får kjennskap til dette gjennom sine tallrike spioner. Hun planlegger å få stemplet grosserer Falkenberg som falskspiller. Dette mislykkes grunnet Krags snarrådighet.
Rovedderkoppen lar seg ikke influere av nederlaget og tar tøffere midler i bruk. Hun tar Falkenbergs kjæreste i sin makt. Det lykkes Krag å få til et møte med Rovedderkoppen på Grand. Det blir en stor oppgave for ham å finne Falkenbergs kjæreste. Han får hjelp av en mann, som gjerne vil ut av Rovedderkoppens nett. Krag greier å komme helt inn i Rovedderkoppens hjem, hvor han kaster sin forkledning og tvinger henne til å avsløre hvor hun har skjult Falkenbergs kjæreste. Det holder på å gå galt for Krag, når Rovedderkoppen lykkes i å trykke på en hemmelig knapp, som alarmerer hennes hjelpere. Snart er det nettet, som hun har kastet ut etter andre, slått sammen omkring henne selv.
Inge Lehmann
Inge Lehmann (født 13. mai 1888 i København, død 21. februar 1993 samme sted) var en dansk seismolog og geofysiker som oppdaget jordens indre kjerne. I 1936 postulerte hun på grunnlag av eksisterende seismiske data, eksistensen av en indre kjerne med andre fysiske egenskaper enn den ytre, i stedet for en enkelt flytende kule. Seismologer, som ikke før hadde klart å legge frem en fungerende hypotese for å forklare observasjonen om at P-bølgen skapt av jordskjelv slakket ned i jordens indre, godtok hurtig konklusjonen hennes.
Oppvekst og utdanning
Inge Lehmann ble født og vokste opp i Østerbro, en del av København. Faren hennes var en eksperimentell psykolog ved navn Alfred Georg Ludvik Lehmann (1858–1921). Hun mottok skoleutdanning fra en pedagogisk progressiv videregående skole ledet av Hanna Adler, Niels Bohrs tante. Ifølge Lehman selv var det faren og Adler som mest påvirket henne intellektuelt.
Hun studerte matematikk ved Københavns Universitet og University of Cambridge, med avbrudd grunnet dårlig helse. Hun fortsatte matematikkstudiene i Cambridge fra 1910 til 1911 ved Newnham College. I 1911 vendte hun tilbake fra Cambridge grunnet utmattelse og satte studiene til side en stund. Hun utviklet gode beregningsevner på et aktuarkontor der hun jobbet i noen år før hun vendte tilbake til studiene ved Københavns Universitet i 1918. Hun fullførte candidatus magisterii i fysisk vitenskap og matematikk i løpet av to år. Da hun vendte tilbake til Danmark i 1923, takket hun ja til en stilling ved Københavns Universitet som assistent for J.F. Steffensen, professor i aktuarvitenskap.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Wilhelm Orlik-Rückemann (født 1. august 1894 i Lemberg i Galizien i Østerrike-Ungarn, død 18. oktober 1986 i Ottawa i Canada) var en polsk general, militær kommandant og en av pionerene for armert krigføring i Polen.
Inge Lehmann
Karriere
Etter noen år i arbeid i forsikringsbransjen ble hun assistent for Niels Erik Nørlund, som ga henne oppgaven om å sette opp seismologiske observatorier i Danmark og Grønland. Begynnelsen for Lehmanns interesse for seismologi dateres til denne perioden. I 1928 sto hun i geodesieksamen og takket ja til stilling som statsgeodet og avdelingsleder for seismologi ved Danmarks Geodætisk Institut ledet av Nørlund.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Bakgrunn
Orlik-Rückemann ble født i den østerrikske delen av dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, i byen Lemberg som under den polske periode het Lwów og i den sovjetiske Lvov, og etter hans død ble Lviv i det selvstendige Ukraina. Han var an en polsk familie med jødiske røtter.
Inge Lehmann
Karriere
I publikasjonen titulert P', var Lehmann den første til å tolke P bølgeankomster som uforklarlig dukket opp i P bølgeskyggen av jordens indre som refleksjoner av jordens indre kjerne. Andre ledende seismologer på den tiden, som Beno Gutenberg, Charles Richter og Harold Jeffreys, tok til seg denne forklaringen innen to til tre år. Andre verdenskrig og den tyske okkupasjonen satte kjepper i hjulene for Lehmanns arbeid og muligheten hun hadde til å holde kontakt med internasjonale kolleger.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Bakgrunn
Han begynte i 1912 på studier på fakulteter for vei- og bro-ingenjører ved Lwóws teknologiske universitet. Studiene ble avbrutt av utbruddet av første verdenskrig. I 1914 meldte Orlik-Rückemann seg til frivillig tjeneste i de polske legioner, der han så tjenestegjorde med distinksjon i forskjellige kommandoposter i det 6. infanteriregiment. Etter edskrisen i 1917 ble han innkalt til den østerriksk-ungarske hær, der han tjenestegjorde i det 19. geværregiment.
Inge Lehmann
Karriere
I 1952 ble Lehmann vurdert for professorat ved Københavns Universitet, men ble til sist ikke oppnevnt. I 1953 pensjonerte hun seg fra sin stilling ved det geodetiske institutt. Hun flyttet så til USA i flere år og samarbeidet med Maurice Ewing og Frank Press om undersøkelser av jordskorpen. I dette arbeidet oppdaget hun en annen seismisk diskontinuitet som ligger mellom dybdene 190 og 250 km og bærer nå navnet Lehmanndiskontinuiteten etter henne.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Den polske armé
Den 4. november 1918 ble han med i den polske armé. Under den polsk-ukrainske krig i 1919 ble han tatt til fange av ukrainerne, men senere løslatt etter at Piłsudski inngikk en allianse med Symon Petljura. Orlik-Rückemann ble da sendt til skolen for de væpnede styrker og fikk kommando over en liten stridsvognsenhet utstyrt med franske FT-17-stridsvogner. Under den polsk-bolsjevikiske krig ble han en av de polske styrkers mest fremgangsrike stridsvognskommandant, og under slaget ved Warszawa den 16. august 1920 ble han forfremmet til oberst og gitt kommando over 1. stridsvognsregiment.
Etter krigen forble Orlik-Rückemann i den polske hær og til 1. mai 1927 sjef for 1. stridsvognsregiment. Han tok også utdannelse ved fakultetet for stridsvognskommandanter ved Ecole Superieure de Guerre i Paris. Etter hans enhet ble lagt ned, ble Orlik-Rückemann overført til Krigsministeriet, og i januar 1928 ble han nestkommanderende for 23. infanteridivisjon.
Inge Lehmann
Priser og utmerkelser
Hun mottok mange utmerkelser for sine vitenskapelige prestasjoner, blant dem Gordon Wood-prisen (1960), Emil Wiechert-medaljen (1964),  Videnskabernes Selskabs guldmedalje (1965), Tagea Brandt Rejselegat (1938 og 1967), Fellow i Londons Royal Society i 1969, William Bowie-medaljen  (1971, som første kvinne), og Amerikas seismologiske samfunns medalje i 1977. Hun mottok æresdoktorgrader fra Columbia University i 1964 og fra Københavns Universitet i 1968 i tillegg til tallrike æresmedlemskap.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Den polske armé
Den 27. februar 1932 ble Orlik-Rückemann kommandant for 9. infanteridivisjon og året etter forfremmet til brigadegeneral. I desember 1938 ble han nestkommanderende for elitestyrken det polske grensekorps og den 8. august 1939 dens kommandant.
Den polske forsvarskrig i 1939
Kort før utbruddet av annen verdenskrig ble Orlik-Rückemanns styrker fratatt nesten alle sine reserver som ble overført til det vestlige Polen for å forsterke forsvaret der. Ved utbruddet av det tyske Polen-felttog 1. september og Sovjetunionens invasjon av Polen den 17. september kunne Orlik-Rückemanns styrker bare markere symbolsk motstand mot de overveldende sterke angripere. For å avverge sine styrkers umiddelbare ødeleggelse bestemte Orlik-Rückemann seg for en retrett fra den 300 kilometer lange grense i området Polesie og trenge gjennom til Warszawa og til uavhengige Polesie-gruppe under general Franciszek Kleeberg.
Inntil 22. september samlet han om lag 8.000 mann og innledet sin marsj mot Warszawa. Stadige trefninger med Den røde armé slet på hans soldaters stridsmoral. For å avverge sammenbruddet bestemte Orlik-Rückemann seg for et større slag mot de sovjetiske styrker. Under slaget ved Szack den 28. september klarte hans styrker å knuse den sovjetiske 52. geværdivisjon. Den 30. september krysset enheten elven Bug og nådde landsbyen Wytyczno, noen 20 kilometer sørøst for Włodawa. Dagen etter ble hans enhet angrepet av den sovjetiske 45. geværdivisjon, forsterket med stridsvogner og artilleri. Etter 15 timers intens strid var de polske forsyninger nesten uttømte. Orlik-Rückemann delte da enheten i mindre grupper og beordret dem til å bryte gjennom til Samodzielna Grupa Operacyjna Polesie på egen hånd. De fleste av gruppene lyktes med dette med bare mindre tap.
Inge Lehmann
Priser og utmerkelser
Asteroiden 5632 Ingelehmann er oppkalt etter henne.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Den polske forsvarskrig i 1939
Etter stridighetenes avslutning i Polen klarte Orlik-Rückemann å unnslippe arrest og krysse grensen til Litauen. Derfra kom han seg over til Sverige, og før oktober var omme var han i Storbritannia. Der tjenestegjorde han for den polske armé i eksil i forskjellige stabsstillinger.
Inge Lehmann
Priser og utmerkelser
I 1997 etablerte den Amerikanske geofysiske union Inge Lehmann-medaljen for å ære «fremragende bidrag til forståelsen av strukturen, oppbygningen og dynamikken til jordens skorpe og mantel».
I anledning 127-årjubeleet for hennes fødsel dediserte Google en verdenomspennende Google Doodle til hennes ære.
Wilhelm Orlik-Rückemann
Etter andre verdenskrig
Fra 1945 til 1947 arbeidet han for det britisk-organiserte Polish Resettlement Corps (Polski Korpus Przysposobienia i Rozmieszczenia). Han ble fratatt sitt polske statsborgerskap av de kommunistiske myndigheter i Polen og forble i eksil. Først bodde han i London, og i 1972 flyttet han til sin familie som allerede var i Ottawa i Canada.
Orlik-Rückemann døde den 18. oktober 1986 i Ottawa.
Det søte liv til sjøs
Serien følger tvillingene Zack og Cody Martin og ikke minst London Tipton hos deres nye hjem, S.S. «Tipton», et cruiseskip som eies av faren til London Tipton, der de får skolegang i «Seven Sea High». Skolen der de fleste kommer i trøbbel og ugang.
Returnerende stjerner til serien er Brenda Song, Dylan Sprouse, Cole Sprouse og Phill Lewis. Nykommere til serien inkluderer Debby Ryan, Matthew Timmons og Erin Cardillo.
Cody og Zack Martin
Zachary Zack Martin (Dylan Sprouse) er vanligvis den som er mest skolelei, og utagerende av tvillingene og styrer juice-baren på skipet.
London Tipton
Karakteren London Tipton (Brenda Song) er datter av Wilfred Tipton, eieren av Tipton hotell (Tipton Hotel) og SS Tipton. Hun er en åpenbar parodi av Paris Hilton. Alt fra stort pengeforbruk, fjollete utgifter og navnet på karakteren (London/Paris og Tipton/Hilton). Men det er nok også masse som ikke stemmer. Det skal tross alt skinne gjennom at serien skal ha innspill av mye komedie. Det blir på samme måte som karakteren Kelly Bundy (Christina Applegate) i serien Married with children (Våre verste år – norsk)
Selv om man aldri ser hvordan Mr Tipton ser ut siden han alltid er omringet av sikkerhetsfolkene sine, så er han ofte nevnt i serien. Det kommer også tydelig fram at foreldrene hennes ikke kommer overens, noe som ikke akkurat gjør det lettere for henne å omgås foreldrene sine. Det kommer tydelig fram i en av episodene når hun skal feire bursdagen sin. Da hun må booke inn foreldrene sine i hver sin ving av hotellet, i håp om at de ikke skal møte på hverandre. Men det går jo selvfølgelig ikke helt etter planen, og problemene eskalerer etter hvert.
London er en korttenkt, bortskjemt, tenårings-datter av ekstremt rike foreldre. Hun snakker ofte til Mr Moseby (Phill Lewis), om problemene sine. London har også mange morsomme sider ved karakteren sin. Når hun er fornøyd og/eller tror hun har gjort noe bra eller smart, klapper hun ivrig, mens hun sier «Hurra for meg!». Selv om det virker som om London lever den ultimative drømmen som rik-tenåringsjente, var ikke hennes barndom så veldig bra. Mye tyder på at hun har oppvokst uten foreldrene sine og vært oppdratt av barnepiker og tjenere., men det kommer også tydelig fram at hun savner begge foreldrene sine veldig mye.
På «SS Tipton» får London noen nye venner vi ikke før har sett i forgjengeren Tipton hotell. Bailey Pickett (Debby Ryan)blir hennes romkamerat og Woody Fink (Matthew Timmons)blir en annen klassekamerat London utnytter når hun får muligheten. Hun får engang lurt han til å være butleren sin, når ei av de rike jentene hun kjenner til, kommer på besøk på båten. Allerede første episode har hun gjentatte ganger gitt bestikkelser til andre. Det har vært alt fra dyre smykker, klær og sko. Så hun bruker pengene sine, dvs. faren sine penger, til å få viljen sin.
Seriene i sin helhet spiller ut mange konsekvenser av noe uskyldige grep en ungdom kan komme til å gjøre. Det kommer også mange komiske og pinlige utfall av det de finner på. Det skal også sies at det er ikke bare London som dummer seg ut i denne serien, selv om hun er den flinkeste.
Woody
Woody Fink (Matthew Timmons) gjør alltid et godt førsteinntrykk. For eksempel letingen etter det ekstra undertøyet, som sjokkerte Cody. Han er mer en snekker enn en gluping, men han er alltid en god venn for Zack, Cody, London og Bailey. Han elsker tegneserier, og har en vrangforestilling av den ekte verden. Det at han tror at havfruer finnes kommer av det. Han beviser også at motsetninger tiltrekker hverandre. Spesielt med tanke på at han og Cody er venner.
Marion Moseby
Mr. Moseby (Phill Lewis) ble hotellederen i Tipton Hotell, deretter nå som cruise-manager på SS Tipton. Han snakker med et stort vokabular, og hans signaturuttrykk er «Lykke til med det!». Han blir ofte irritert på Zack og Cody og oppfører seg som om han ikke bryr seg om guttene, men har faktisk en god del av følelser for dem.
Mr Moseby er mer far for London, enn hennes egen egen far er. Han sa han har undervist London i fagene matematikk og engelsk (det tok 14 år). Han prøvde også å lære London hvordan man kjører en bil (hun kjørte inn i en vegg på hotellet). Ikke for at hun trenger kunne kjøre bil selv, for hun har privatsjåfør til limousinen. Han bryr seg om London og behandler henne som sin egen datter og hjelper henne med hva det skulle være. Han liker alt ryddig og organisert. Han har også en stor interesse for minigolf, og er svært god.
Bailey Pickett
Bailey Pickett (Debby Ryan) er en liten bondegårdsjente fra Kettlecorn, Kansas. Hun spiller en gutt i starten for å få plass, men ettersom man finner ut at hun er jente, blir hun tvunget til å dele rom med London Tipton. Bailey er en elev på Seven Seas High og deltar i samme klasse med sine nye venner Zack, Cody, London og Woody. Hun kom på skipet for å forlate gården fordi hun hater det faktum at byen er så liten. Hun får seg også en ny gris med navn Grisby, som hun fant i Papegøyeøya.(seerne får bare se grisen i to episoder)
Episoder
Se Liste over episoder i The Suite Life On Deck
Symfoni nr. 6 (Bruckner)
Ifølge Robert Simpson gjør symfonien likevel et umiddelbart inntrykk av rik og individuell uttrykksevne – selv om den sjeldent fremføres og ofte sees på som den «stygge andungen» blant Bruckners symfoniske verk: «Temaene er usedvanlig vakre, dens harmoni har øyeblikk av både dristighet og subtilitet, instrumenteringen er den mest fantasifulle han til nå hadde oppnådd, og den besitter en mestring av klassisk form som til og med kunne ha imponert Brahms.»
Format
Symfonien er i fire satser:
I. Majestoso (A-dur)
II. Adagio: Sehr feierlich (F-dur)
III. Scherzo: Nicht schnell — Trio: Langsam (A-dur)
IV. Finale: Bewegt, doch nicht zu schnell (a-moll → A-dur)
Instrumentering
Orkestreringen av den sjette symfonien samsvarer med Bruckners vanlige, om enn særegne, teknikker. Akkurat som i hans andre symfoniske verk er det ingen tydelige tegn på ekstrem virtuositet i partituret, og linjene er enkle. Den sjette symfonien er orkestrert for 2 tverrfløyter, 2 oboer, 2 klarinetter, 2 fagotter, 4 valthorn, 3 trompeter, 3 tromboner, basstuba, pauker og strykeseksjon. Bruckner veksler vanligvis mellom solo- og tutti-seksjoner, i tillegg til å legge på lag med instrumenter for å gi tekstur og vise ulike tema-grupper.
Revisjoner og utgaver
Den Sjette er den eneste Bruckner-symfonien som er unntatt fra eventuelle revisjoner av komponisten. (Den femte, Sjette og Syvende representerer Bruckners selvtillitsperiode som komponist, og sammen med den uferdige Niende, utgjør de en gruppe av symfoniene som han ikke reviderte i stor grad. ) Den Sjette ble først utgitt i 1899, en oppgave som ble overvåket av Bruckners tidligere elev Cyrill Hynais. Denne utgaven omfattet noen få minutters endringer fra Bruckners original, inkludert repetisjonen av andre halvdel av trioen i tredje sats. Den neste utgaven dukket opp først i 1935, fra Robert Haas under regi av Internationale Bruckner-Gesellschaft (IBG). I 1952 publiserte Leopold Nowak, som overtok Haas' jobb, en utgave som var en kopi av Bruckners originale partitur fra 1881. I 1986 utstedte IBG en «revisjon» av innsatsen til Hynais, Haas og Nowak, og i 1997 publiserte den Nowak på nytt.
Versjonen av den Sjette fremført under ledelse av Mahler for premieren i 1899 ble aldri publisert; Mahler hadde gjort betydelige endringer i hele partituret før den forestillingen, uten godkjennelse fra den avdøde Bruckner. Det finnes også en uautentisk utgave av Franz Schalk.
Zoot Allures
Zoot Allures er det tjueandre albumet av den amerianske rockmusikeren Frank Zappa, utgitt i oktober 1976 og hans eneste utgivelse på the Warner Bros. Records. På grunn av en rettstvist med sin tidligere manager, Herb Cohen, ble Zappas innspillingskontrakt midlertidig flyttet fra DiscReet Records til Warner Bros.
Tittel
Tittelen er en spøk med det franske uttrykket "Zut alors!", som betyr en mild overraskelse.
Albuminformasjon
Albumet ble opprinnelig planlagt som en dobbel-LP, men Zappa omgjorde, redigerte og kortet ned sporlisten til det som til slutt ble et singelalbum. Zappa spilte en prøveutgave av det originale albumet for magasinet Circus i 1976, som hadde en annerledes og litt feilaktig sporliste som inkluderte låtene «Sleep Dirt», «The Ocean Is the Ultimate Solution», «Filthy Habits» og «Night of the Iron Sausage». De første tre sporene ble utgitt på albumene Sleep Dirt fra 1979 og Läther som ble utgitt i 1996, etter Zappas død. «Night of the Iron Sausage» er fortsatt ikke utgitt.
Zappa spilte inn albumet etter at han hadde fullført verdensomspennende turnê med et band som inkluderte Napoleon Murphy Brock på tenorsaksofon og sang, Andre Lewis på keyboard, Roy Estrada på bassgitar og Terry Bozzio på trommer. Dette bandet spilte bare på live-sporene «Black Napkins» der kun Terry Bozzio var med på studioinnspilling, selvom Andre Lewis og Roy Estrada bidro med bakgrunnsang. Etter Zappas død, ble en av bandets konserter i 1976 utgitt som FZ:OZ.
Sanger
«Black Napkins», en av flere gitardrevne låter på Zoot Allures, begynte som temaer som senere ble til låten «Sleep Dirt». Opptredenen som høres på albumet er hentet fra Zappas konsert i Osaka, Japan 3. februar 1976, og redigert for utgivelse. Sammen med «Zoot Allures» og «The Torture Never Stops«», ble «Black Napkins"» en signaturlåt for Zappa, som ble spilt på alle live-konserter og mange offisielle utgivelser.
«Wonderful Wino«» ble opprinnelig utgitt på Jeff Simmons' 1970-album, Lucille Has Messed My Mind Up. Albumet som var delvis produsert av Zappa (selvom det var kreditert "La Marr Bruister"), inkluderer også tittelsporet, som senere dukket opp på albumet Joe's Garage fra 1979.
I albuminformasjonen på Sheik Yerbouti fra 1979, skriver Zappa at «Friendly Little Finger» (fra Zoot Allures) ble laget med hjelp av "xenochrony". (Xenochrony er når man tar f.eks. en gitarsolo eller andre musikalske partier fra de originale sammenhengene og plasserer dem i en helt annen sammenheng, for å skape en helt uventet, men fin effekt.)
CD-utgivelser
Den første CD-utgivelsen av Zoot Allures, utgitt av Rykodisc, har forskjellige mikser og redigeringer enn den originale vinyl-LP'en. Vinyl-versjonen inneholder en lenger utgave av «Disco Boy», inkludert forskjellige opptak av en trummemaskin (det første kun tre sekunder langt) og et lenger fade-out som gjorde sporets lengde til duration 5:27, isteden for på den originale CD'en der lengden er 5:11. På editeringen på den remastrede CD-versjonen fra 2012 CD version fra Universal Music blir de originale vinyl-mixene og redigeringene, med forbedret lydkvalitet brukt i motsetning til den originale CD.
Sporliste
Alle låter skrevet av Frank Zappa, bortsett fra «Wonderful Wino», skrevet av Jeff Simmons.
Personell
Musikere
Produksjon
Syndle
Syndle er en innsjø som ligger i Grimstad kommune i Agder. Vannet har utløp gjennom den korte Syndleelva til Rorevannet, som igjen renner ut i Nidelva. Vest i Syndle ligger Lundesanden, som er en mye brukt badeplass.
I full symfoni II – Med Kringkastingsorkesteret
I full symfoni II – Med Kringkastingsorkesteret er et konsertalbum med Vamp og KORK. Albumet ble utgitt den 25. oktober 2010.
Bladkongen
Den hadde premiere i Danmark 7. juli 1916.
Harpefossen skisenter
Harpefossen Skisenter er et norsk vintersportssted som ligger i Hjelmelandsdalen i Stad kommune, ti kilometer fra Nordfjordeid sentrum og er det største skisenteret i Sogn og Fjordane.
Anlegget i dag
Skisenteret har per 2014 seks skitrekk (hvorav to tautrekk) og 13 alpine nedfarter i alle kategorier. Lengste nedfart er 3,5 km og høydeforskjellen i anlegget nærmere 600 meter. Anlegget omfatter også et stor skileikområde og jibbepark. Det er kafe både på Harpefossen og Furuhogane. Anlegget har også snøproduksjon og flomlys, og kan tilby skiutleie og skiskole. Harpefossen er et av åtte alpinanlegg i Nordfjord og på Sunnmøre som har felles heiskort gjennom Alpepass.
Alpinanlegget har store områder for frikjøring både med utgangspunkt fra de tre fjelltrekkene, men også fra fjelltopper i umiddelbar nærhet til anlegget; Blåfjell, Storegga, Øyanakken, Ljosuregga og Blåsalen.
Når det gjelder langrenn så er det på Harpefossen 2,5 km lysløype i forbindelse med skiskytterstadion, samt en rundløype på 10 km innover Hjelmelandsdalen til Brekka på fylkesgrensa mot Møre og Romsdal. Det blir også kjørt opp turløyper på fjellet fra toppen av Kjenndalsheisen innover til Steinegga.
Om sommeren er det tilbud om fjordhestriding i Hjelmelandsdalen fra Harpefossen og utleie av terrengsykler. Det er også tilbud for utfor sykling på Furuhogane. Det er et stort og variert turløypenett (100 kilometer) i Hjelmelandsdalen og fjellene rundt. Løypene og stiene er merket, gradert og skiltet.
Det finnes muligheter for overnatting på campingplass, leilighet eller hytter på Harpefossen eller på de lokale hotellene Balsnes gard, Nordfjord Hotell og Bryggen Hotel.
Det er også utstrakt hyttebygging i umiddelbar nærhet til skianlegget på Harpefossen og på østsiden av anlegget har det i perioden fra 2006 blitt opparbeidet infrastruktur for rundt 200 hyttetomter. Rundt halvparten av disse er solgt og bebygd.
Historie
Anlegget så dagens lys i desember 1967 – som et resultat av iherdig dugnadsinnsats av Haugen Idrettslag og privatpersoner. Daværende navn var A/S Harpefossen Skitrekk. Da anlegget åpnet besto det av en 700 meter lang tallerkenheis av typen POMA med tilhørende nedfart (Kristianløypa). Året før hadde grunneier Kristian Kjørstad åpnet Harpefossen Fjellstove nederst i anlegget.
Høsten 1971 ble skitrekket forlenget fra Lystelighogen midt i fjellsida opp til toppen på Steinane (780 moh). Heisstasjonen B-20 ble byttet ut med en større B-50 stasjon med større kapasitet. Det ble også ryddet alpinløype på vestsiden av skitrekket (Botnaløypa). I 1976 ble det laget en ny alpinløype fra toppen på Steinane og vestover til Dalenakken og tilbake til Lystelighogen (Utforløypa).
Den neste store utbyggingen kom i 1981 når B-trekket ble forkortet til 700 meter og flyttet nærmere alpinløypa på vestsida, mens et nytt skitrekk av typen Poma H-210 med stor kapasitet ble bygget opp til toppen på Steinane. Det ble også bygget et tautrekk i nederste del av anlegget fra Fjellstova og opp til starten på fjellheisene. I 1986 ble det bygget en ny alpintrase vestsida av anlegget fra Lystelighogen til påstigningen av fjellheisene (Olaløypa).
Da Haugen IL fikk tildelt NM i alpint i 1988 ble det bestemt at kapasitet igjen måtte utvides og det ble da bygget et nytt tallerkentrekk parallelt med H-trekket på østsida. I 1990 endra anlegget navn fra Harpefossen Skitrekk til Harpefossen Skisenter. I 1992 ble B-trekket fjernet, mens tautrekket nederst i anlegget ble erstattet av to brukte tautrekk av typen pony lift. Året etter kom det også på plass nytt moderne flomlysanlegg i hovedtraseen.
Fjellstova på Harpefossen brant ned i 1998 og et nytt leilighetsbygg og en moderne kafe ble bygd opp som erstatning. I 1999 gikk skisenteret konkurs, men ble startet opp igjen samme år under navnet Nordfjord Skisenter med Haugen Idrettslag og Stårheim Idrettslag som aksjonærer. Navnet ble i 2005 endret tilbake til Harpefossen Skisenter og samme år kom også Harpefossen Hyttegrend med som aksjonær i selskapet.