cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaverkonsert (Grieg)
I moderne tid
Rachmaninov kalte a-moll-konserten «den beste pianokonsert som noensinne er skrevet», og snart var den et ikonisk verk i nasjonsbyggingen, på linje med Edvard Munchs maleri Skrik og Ibsens Peer Gynt. Da Oslo-Filharmonien debuterte i 1919, stod a-mollkonserten på programmet. Grieg klarte aldri å lage noe i like stort format, og selv avfeide han verdensberømte stykker som Morgenstemning og I Dovregubbens hall som noe som kom til ham som «lus og lopper på landet». Men når bybanen i Bergen stopper på Hop stasjon, annonseres dette med noen toner fra stykket, og i 1961 havnet a-mollkonserten høyt på britiske og amerikanske hit-lister, oppjazzet av Jimmy Wisner og omdøpt til Asia Minor - Lilleasia.
Kal Ho Naa Ho
Kal Ho Naa Ho (hindi: कल हो ना हो, urdu: کل ہو نہ ہو, engelsk: Tomorrow May Or May Not Be) er en bollywoodfilm som ble produsert i 2003. Handlingen i filmen foregår i New York City.
Skuespillere i filmen er blant annet Jaya Bachchan, Shah Rukh Khan, Preity Zinta og Saif Ali Khan. Filmen ble regissert av nykommeren Nikhil Advani og ble produsert og samskrevet av Karan Johar. Johar er bedre kjent som regissøren av hit-filmene Kuch Kuch Hota Hai (1998) og Kabhi Khushi Kabhi Gham (2001). Kal Ho Naa Ho er også kjent for filmmusikken som var en stor suksess både kommersielt og blant kritikere. Komponisten Shankar Ehsaan Loy ble tildelt National Film Award for Best Music Direction for denne filmen.
I motsetning til mange andre produksjoner på hindi fulgte filmskaperne internasjonal opphavsrett og fikk lisens til å bruke Roy Orbisons «Oh, Pretty Woman» til en lengre sekvens som ble filmet i gatene i New York. Etter hvert spilte filmen på verdensbasis inn mer enn 600 millioner Rs. Den gikk inn på andreplass i India blant filmene som spilte inn mest penger, og ble den bollywoodfilmen som spilte inn mest på det overesjøiske markedet det året.
Filmen ble vist på Valenciennes, Era New Horizons, Marrakech International og Helsinki Film Festival.
Handling
Naina Catherine Kapur er en pessimistisk student som bor i New York City sammen med sin mor Jennifer, funksjonshemmede bror Shiv, adoptiv-søster Gia og mormor Lajjo. Hun forsøker å studere til en Master of business administration, samtidig som Jennifer driver en liten mislykket kafé sammen med naboen Jaswinder «Jazz» Kapoor. Lajjo oppfører seg fiendtlig mot Jennifer og Gia, fordi hun tror at Gias adopsjon førte til at sønnen hennes (Jennifers ektemann og Nainas far) begikk selvmord. Naina har to bestevenner: klassekameraten hennes, Rohit Patel, og Jaspreet «Sweetu» Kapoor - søsteren til Jazz. Men livet hennes er kjedelig og blir overskygget av tapet av faren til Aman Mathur og at moren flytter inn ved siden av med onkelen hans, Pritam Chaddha.
Amans munterhet vinner gradvis over Nainas familie, og han begynner sakte å løse problemene deres for dem. Han foreslår at de forandrer kafeen til en ordentlig restaurant med indisk tema, og denne suksessen letter deres økonomiske byrder. Naina blir etter hvert forelsket i Aman. Rohit forelsker seg også i Naina, og ber Amans hjelp til å uttrykke følelsene sine. Men Naina oppdager et bryllupsfotografi av Aman og hans kone, Priya. Amans mor konfronterer ham deretter, med det som har skjedd.
Aman sier at han elsker Naina. Men han har bestemt seg for å skjule følelsene sine, fordi han er døende av en hjerte-sykdom. Han er faktisk ikke gift, i det hele tatt. Priya er hans barndomsvenn, og en lege. Aman lover å bringe Naina og Rohit sammen, før han dør. Han tror at Rohit vil være i stand til å forsørge Naina mye bedre enn han kan. Senere frir Rohit til Naina, og hun aksepterer. Men under forlovelsen til Naina og Rohit, får Aman et hjerteinfarkt. Men bare moren hans vet at han har blitt innlagt på et sykehus.
Produksjon
I 2003 begynte opptakene i New York City, og en stor del av filmen ble tatt opp i Toronto på grunn av produksjonskostnadene i New York City.
Slipp
Filmen ble sluppet i India 28. november 2003. KHNH var den andre bollywoodfilmen som ble sluppet i større skala i Tyskland tidlig i 2005 (den første var Kabhi Khushi Kabhie Gham). Etter at filmen ble sluppet har bollywoodfilmer blitt mer og mer populære i Tyskland, og andre indiske filmer har også blitt vist på prime time på fjernsynet og har solgt bra på DVD. I Polen ble filmen sluppet imai 2006 som Gdyby jutra nie bylo (If Tomorrow Never Comes), og i Frankrike i 2005 som New-York Masala.
Mottagelse
Kritikeren Taran Adarsh ga filmen 4 av 5 stjerner og sa: «Yes, kal ho naa ho does live up to the expectations. yes, the SRK-Karan Johar magic does cast a spell the third time around. The film works, courtesy SRK's incredible performance and Karan's deft writing.On the whole, kal ho naa ho has all it takes to emerge victorious. Keeping in mind its merits and the opening that the film has generated, KAL HO NAA HO should emerge a winner, setting new records in days to come!».
Av Planetbollywood.com fikk den 9.5 av 10 stjerner og dommen «Hands down this is the best film of the year, and deservingly so. Although Nikhil Advani started off in the backseat, it looks like from now on his job is in the director’s chair. With the support of Karan Johar and Papa Yash Johar, it’s almost impossible to go wrong.»
rediff.com ga dommen «worth watching!» og forklarte det med «The film is fresh in treatment and storytelling. Shah Rukh excels as the supercool Aman. You understand why it is difficult for Karan to work with any other actor, because SRK steals the show with a designer-made role. Given SRK's performance, it is all the more important to take note of Saif, whose Rohit Patel will be remembered just as much as his Sameer in Dil Chahta Hai. Saif is first-rate, and your heart goes out to this under-rated actor. Preity Zinta slips into character beautifully. Right from the preppy spectacles to her no-nonsense demeanor, Preity captures the spirit of Naina Kapur. She has never looked so pretty. Kal Ho Naa Ho will carry you with its exuberance.»
I anmeldelsen kritikeren Mayank Shekhar skrev for Mid-Day sa han «Yes, this is soft-focus, sweet background score, ‘life is simplistic’ escapist cinema. But the bottom line: at the end of the day, it works and is worth your entertainment bucks. And that’s saying a lot.»
Lydspor
Lydsporet ble sluppet i forskjellige formater 27. september 2003. Det offisielle slippet fant sted 29. september på Mumbais Taj Lands End's bankettsal, Salcette. Musikken ble dirigert av den premierte trioen Shankar-Ehsaan-Loy, mens teksten ble skrevet av Javed Akhtar. Musikken gjorde det bra på listene og albumet ble et av de mest suksessrike musikkalbumene det året. Shankar-Ehsaan-Loy fikk sin første «Filmfare Best Music Director Award» for lydsporet og dessuten «National Film Award for Best Music Direction».
Priser
Kal Ho Naa Ho ble nominert til mange priser, og vant en del av dem. Prisene tildelt filmen er angitt i fet skrift:
{| cellpadding=0 cellspacing=15
John O. Arnstad
John Olsen Arnstad (født 23. juni 1838 på Skatval i Nord-Trøndelag, død 14. juli 1919 samme sted ) var en norsk gårdbruker og politiker (V).
Han vokste opp på Østre Arnstad som sønn av gårdbruker Ola Petersen Arnstad og hustru Marit Johnsdatter Hammer. John var nest eldste gutt i en søskenflokk på ti. Han giftet seg i 1863 med Eli Johnsdatter Hollan og overtok hennes slektsgård, Østre Hollan på Skatval. Paret fikk åtte barn sammen, hvorav fire nådde voksen alder, deriblant Skatvals varaordfører Olav Arnstad og ordfører John Arnstad. De ble også besteforeldre til stortingsmann Johan A. Vikan.
Arnstad var medlem av Nedre Stjørdalen herredsstyre fra 1867 til herredsdelingen i 1902, unntatt én periode hvor han frabad seg gjenvalg, deretter medlem av Skatval herredsstyre. Han var Nedre Stjørdalens ordfører 1876–1883 og 1890–1891 samt Skatvals ordfører 1902–1907. Han var valgmann ved stortingsvalgene fra 1873, 2. vararepresentant til Stortinget fra Nordre Trondhjems amt i én periode, forlikskommissær, formann i fattigstyret samt medlem av ligningskommisjonen.
Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv av kong Haakon VII for sin langvarige samfunnstjeneste i 1916.
Giles Barnes
Giles Barnes (født 5. august 1988 i Barking, Stor-London, England) er en engelsk fotballspiller som spiller for Doncaster Rovers.
Klubblag
Barnes, som har vært en del av Derby sitt fotballakademi, skrev under på sin første profesjonelle kontrakt, en 3-årskontrakt, den 5. august 2005.
Han spilte sin første obligatoriske kamp for Derby da han kom inn som innbytter i 1. runde av Ligacupen mot Grimsby Town den 24. august 2005. I ligasammenheng debuterte han mot Crewe Alexandra den 11. september 2005, og han scoret sitt første ligamål for Derby i en kamp mot Watford den 4. mars 2006. Totalt fikk han med seg 19 ligakamper, og 1 kamp i ligacupen, i sin første sesong som profesjonell. I tillegg laget han 1 mål og fikk 2 gule kort.
I august 2006 skrev Barnes under på en ny 4-årskontrakt med klubben fra Derbyshire slik at han nå har kontrakt med Derby fram til sommeren 2010. I 2006/07-sesongen startet han de første ligakampene for Derby, men etter å ha fått rødt kort i en kamp mot Sheffield Wednesday den 23. september 2006 forsvant han ut av startoppstillingen for en periode. Foran ligakampen den 1. november 2006 mot Barnsley fikk han igjen tillit fra start, og etter å ha laget begge Derbys mål i denne kampen har han igjen etablert seg i klubbens startoppstilling. Totalt scoret Barnes 8 ligamål på 39 kamper i 2006/07-sesongen.
Kilder
Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1526-X
Odd Grythe
Odd Horn Grythe (født 14. november 1918 på Lillehammer, død 7. februar 1995 i Oslo) var en norsk journalist og filmarbeider.
Sammen med Oluf Reed Olsen skrev han manuskriptet til filmen Kontakt! (1956), og han hadde idéen til filmen Portrettet (1954).
Grythe ble ansatt i NRK i 1958 som programleder, først i radio og fra 1961 i fjernsynet, hvor han arbeidet til 1986. Han ledet Melodi Grand Prix sammen med Erik Diesen i februar 1960 og deretter NRK Fjernsynets åpningsshow Startskuddet går i august samme år. Deretter var han å se i programmet På direkten.
Grythe huskes nok best som mangeårig programleder for programserien Husker du?, som ble sendt på 1970- og 1980-tallet, der eldre ble underholdt i studio og via fjernsyn med sanger og underholdning fra tidligere tider. I 1981 var han programleder for spørreleken Fem rette.
Grythe var også åpen om sitt humanetiske livssyn og definerte seg selv som agnostiker.
Han var første gang gift med regissøren Kirsten Sørlie og andre gang med NRK-programleder Ada Haug. Med Sørlie fikk Grythe datteren Hilde Grythe, som er skuespiller.
Nesbru videregående skole
Nesbru videregående skole er en videregående skole på Nesbru i Asker kommune i Akershus.
Nesbru videregående skole er den eneste videregående skolen i Asker som har tilbud om International Baccalaureate (IB). Andre studieretninger på skolen er; alternativ opplæring TO og TBA, bygg- og anleggsteknikk, Studiespesialisering med forberedende International Baccalaureate og studiespesialisering.
Opplæringstilbud
Utdanningsprogram:
Historikk
Nesbru videregående skole tok i mot sine første elever i august 1980. Foruten nytilsettinger, ble lærere og ledelse overført fra Bekkestua videregående skole. Aage Eifring var skolens første rektor og fungerte frem til 1987. I 1988 tiltrådte Inger-Marit Øymo. Hun ble pensjonert i 2008, og Knut Jore kom da inn som skolens rektor. Skolens undervisningstilbud konsentrerte seg etter noen års drift rundt tre grunnpilarer: Allmene fag, estetiske fag og byggfag. Et tilrettelagt tilbud for psykisk utviklingshemmede elever (BA-klassene) startet opp i 1984. Et skoleløp som kombinerer arbeid, produksjon og opplæring (APO) startet opp i 1995. Skolen har derfor utviklet stor ekspertise innen spesialpedagogikk. Allmennfagene ble høsten 1993 supplert med et internasjonalt tilbud for de to siste skoleårene: International Baccalaureate (IB). IB er en internasjonal studieforberedende utdanning. Det legges vekt på kreativitet, fysiske prestasjoner og samfunnsengasjement. Med innføringen av Reform 94 var Nesbru tidlig ute med å tilby fordypning i mediefag innen allmenfaglig studieretning. Medier og kommunikasjon på yrkesfaglig studieretning startet opp i 2000. Utdanningsprogrammet har som målsetting å utvikle elevenes kreative evner innen bilder, tekst, lyd og farge. Reform 94 medførte også at Nesbru kunne, som eneste skole i vestregionen, tilby grunnkurs byggfag. Et nytt tilbygg med en ramme på 32 millioner kroner ble vedtatt av fylkets politikere. Skolen har, fra den sto ferdig høsten 1980 til dags dato, vært i en kontinuerlig utviklings- og ombyggingsprosess. I 2006 åpnet Nesbru et nytt, stort auditorium til 12 millioner kroner. I 2011 åpnet skolen en ny fløy med verksteder for bygg og anleggsteknikk.
Internasjonalisering
Foruten International Baccalaureate (IB) tilbyr Nesbru videregående skole følgende:
Studieprogrammet tilsvarer studiespesialiserende utdanningsprogram for Vg1 i forhold til fag og eksamen, men undervisningen foregår hovedsakelig på engelsk. I tillegg tilbys det prosjektbaserte faget “Meet the World”.
Våren 2002 startet skolens elever en Model United Nations gruppe, en mini-FN-klubb. Elevene arbeider med FN-problemstillinger, og forbereder deltakelse på samlinger. Skolen har blant annet vært representert i Slovakia, Kairo, Dublin, New York og Haag.
Gjennom FN-sambandet er Nesbru en FN-skole og har dermed tilgang på undervisningsmateriell, foredrag og etterutdanningskurs. Vi får tilbud om å delta i regionale FN-rollespill, og kan konkurrere om å lage en digital avis med FN som tema.
Nesbru er tilknyttet UNESCO gjennom ASP-nettverket Associated Schools Project. Skolen samarbeider med andre ASP-skoler, deltar på konferanser og legger vekt på å få internasjonale temaer inn i undervisningen.
European Youth Parliament er et internasjonalt læringsprogram hvor elever i videregående skole møtes for å drøfte sentrale politiske spørsmål og for å lære hvordan arbeidet i internasjonale demokratiske fora foregår. Elever fra alle studieprogram kan søke.
Nesbru har et utvekslingsprogram med Grotius College i Delft i Nederland. Elever på første trinn er med etter søknad. Skolen velger ut 12-15 deltakere. Elevene reiser til Delft på våren og bor hos vertselever. De nederlandske vertselevene kommer på gjenbesøk om høsten. Programmet omfatter ekskursjoner, workshops og idrett med et overordnet tema som f. eks. “Water Management.”
Vg2-klassene drar på studietur til byer som London, København, Wien, Barcelona, Cannes, Cern og Berlin. Målet er faglig utvikling, elevutveksling eller å besøke et av UNESCOs verdensarvsteder.
Hver høst arrangerer skolen internasjonal uke i forbindelse med FN-dagen 24. oktober. Nesbru videregående skole har i flere år samarbeidet med Kirkens Nødhjelp. På aksjonsdagen jobber elevene for å samle inn penger til to yrkesfaglige skoler i Jerusalem og Ramallah.
Nesbru videregående skole har kontakt med Hvalstad asylmottak. Gjennom fag, arbeid og kurs i regi av Menneskerettighetsakademiet møtes mennesker på tvers av språklige og kulturelle grenser.
Hans E. Kinck
Familie
Hans E. Kinck var sønn av distriktslege Otto Theodor Kinck (1832–1903) og Hanna Guliante Johannessen (1840–1923). Han var nevø av filologen Hans Ernst Kinck.
Kinck giftet seg med cand.real. Minda Ramm (1859–1924) i 1893. Hun virket selv som litteraturkritiker og oversetter, og ga ut fire skjønnlitterære verk, bl. a. Lommen (1898) og Fotfæstet (1918). Sammen fikk de døtrene Eli og Jeanette. Datteren Eli giftet seg i 1937 med filologen og litteraturkritikeren Hallvard Lie.
Barndom og oppvekst
Han ble født i Øksfjord i Finnmark der faren, Otto Theodor Kinck, var distriktslege. Faren hadde selv sterke kunstneriske interesser og har etterlatt seg en rekke malerier, også portretter av kone og barn.
Litt før Hans E. Kincks fylte to år, flyttet doktorfamilien til gården Skillingstad i Ytre Namdalen. Da han var seks år, flyttet de til gården Frøysnes i Bygland i Setesdal. Gutten lærte seg hurtig dialekten, og identifiserte seg med bøndene. "«Hans var som bekken om våren. Han levde dalens og dølenes liv, og om noen måneder talte han dølemålet så uavkortet at foreldrene ikke sjelden måtte bruke tolk og fingersproget for å komme til forståelse med ham.» (Gierløff 1923, 13)"I Setesdal levde han seg inn i en verden av sagn og folketro, og svingte med i folkelivet i fest og hverdag.
Da Hans E. Kinck var ti år gammel, flyttet familien til Tangerås i Strandebarm i Hardanger. Dette innebar en stor miljøendring. Kinck opplevde at Setesdal var full av mystikk og middelalder, mens Hardanger var mer rasjonalistisk."«For Hans var denne flytning som å ramle ut av en drøm; han har selv sagt at det var som å bli vekket av en hårdhendt lusing. Fra det middelaldrelige folkelivet i den bortgjemte og balladeagtige Setesdal til det friske, sjøsalte Hardanger med dets tungerappe og gløgge mennesker.» (Gierløff 1923, 26)"Med sitt skarpe språkøre tok han også her til seg dialekten og kom nær inn på folket.
Fra tidlig barndom av hadde Hans E. Kinck en usedvanlig evne til å ta inn over seg andre menneskers sinnsliv, og han begynte tidlig å skrive seg ut av alt det som trengte seg inn på ham. Men han hadde ingen planer om å bli dikter. Snarere lå det an til at han skulle bli lege som sin far."«Distriktslægen tittet gjerne på det han hadde skriblet, smilte og oppmuntret ham til det. «Slikt er en god selvkur mot en uutholdelig følsomhet!» sa han.» (Gierløff 1923, 49)."Senere ble han også kjent med Kristiania og de brede østlandsbygdene. Og ferden gikk rett som det var ut til de store kulturland i Europa.
Utdannelse
Hans E. Kinck tok examen artium i 1884 og studerte deretter dels i Tyskland og dels i Norge. Han vurderte å studere medisin, men satset så på filologistudier. Han ble cand.philol. i 1890 med fagene latin, gresk, norrønt, norsk og tysk. Som særpensum la han opp Goethe og Wergeland.
Han fullførte sin embetseksamen med laud, og skrev i 1892 en avhandling om forholdet mellom Edda-diktningen og ballader som skulle få stor betydning for ham som dikter. Avhandlingen ble først trykt i 1932 i tidsskriftet Edda, der den fyller 150 store sider. Avhandlingen inneholder flere nøkler til forståelse av hans diktning, men danner især bakgrunn for essaysamlingen Storhedstid og den enestående kulturpsykologiske novellen Mot ballade som utkom etter hans død i 1926.
Etter embetseksamen arbeidet han litt som lærer og bibliotekar, men det var skrive han egentlig ville.
Forfatterskap
Kinck hadde evner i flere retninger, og kunne nok blitt både lege og vitenskapsmann, men valgte forfatterskapet. Han satt inne med et rikt stoff. Med seg fra barndom og oppvekst hadde han et sjeldent kjennskap til ulike sider ved norsk natur og norsk folkeliv, og etterhvert satte han seg grundig inn i europeisk kultur og historie, spesielt den italienske. Alt dette preger verkene hans.
Söderbergelektroden
Söderbergelektroden er en kontinuerlig, selvbrennende karbonelektrode som anvendes i elektrometallurgiske smelteovner og som katode i elektrolysebaserte smelteverk. Før utviklingen av denne kullelektroden som brant direkte og kontinuerlig brukte man forhåndsbakte elektroder som krevde at en operatører måtte stoppe smelteovnene for å montere nye elektroder når den gamle var brukt opp.
Hans E. Kinck
Forfatterskap
Hans forfatterskap er imponerende i omfang, spennvidde og kvalitet. Som dikter og essayist hentet han sine emner dels fra norsk virkelighet, dels fra italiensk middelalder, renessanse og tidlig barokk. Han nådde høyt både som romanforfatter (bl.a. trilogien Sneskavlen brast), dramatiker (eksempelvis Driftekaren) og essayist (f.eks. Storhedstid, Mange slags kunst). Men aller høyest rager han i ettertiden som novellist (f.eks. samlingene Flaggermusvinger, Trækfugle, og den kulturpsykologiske novellen Mot ballade). Tage Aurell karakteriserte ham som Nordens ypperste novellist.
Söderbergelektroden
Elektroingeniøren Carl Wilhelm Söderberg (1876–1955) fikk den opprinnelige ideen til den kontinuerlige elektroden i 1916. Sammen med dr. ing. Mathias Ø. Sem ved Det norske selskab for Elektrokjemisk Industri (Elkem ASA) drev han forsøk på å utvikle en kontinuerlig elektrode ved å fylle en elektrodemasse av kull, tjære og bitumen inn i et jernrør med en jernkjerne som ble koplet til elektrisk kraft. Sammen med ingeniør Jens Westly utviklet han en modell med langsgående ribber på innsiden av elektrodemantelen for å bedre kontakten mellom denne og den bakte delen av elektroden. Til oppfinnelsens hovedpatent fra 1918 er det knyttet over 300 patenter.
Hans E. Kinck
Forfatterskap
De fleste av hans dramaer har italienske emner, og flere av novellene handler om nordboens møte med Syden, slik som i den nærmest klassiske novellen Chrysantemum og kunstnernovellen Renessance, begge fra samlingen Trækfugle (1899).
Söderbergelektroden
Söderbergelektrodens stålmantel fylles idag med en pasta bestående av kalsinert antrasitt, petrolkoks og bek. Elektrodemassen brennes til en fast karbonelektrode etterhvert som den forbrukes og mates nedover i ovnen. Når elektroden brukes i prosesser der jern ikke er skadelig for produktet, som ved fremstilling av råjern, mates stålmantelen ned og forbrukes sammen med elektroden. Nye seksjoner kan da sveises på oventil. Fra 1924 ble søderbergelektroden også tatt i bruk aluminiumindustrien. Ved bruk i aluminiumelektrolyse er mantelen stasjonær og bare selve karbonelektroden mates inn i elektrolysebadet.
Hans E. Kinck
Forfatterskap
Gjennombruddsverket var samlingen Flaggermusvinger (1895), som Per Thomas Andersen karakteriserer som «et ras av en bok», og som et eksempel på tidlig litterær ekspresjonisme. Han må til malerkunsten for å finne sammenlikningsgrunnlag: "«Enhver sammenlikning med tidligere og samtidig norsk diktning halter. Vi må til våre fremste malere for å finne paralleller. Hos det unge, uferdige geniet Halvdan Egedius, hos Nicolai Astrup og mesteren Edvard Munch var det i 1890-årene i ferd med å bryte fram en ny uttrykksheftighet som fikk gjenstander og figurer til å dirre og nekte å stå stille, som fikk farger til å flytte seg mot nye glødepunkter, og linjer til å krølle seg i helt nye krumninger, ja, som fikk realismen til å bøye av for trykket i det heftige eller pressede sinn. Selve den ytre virkelighet tok farge og lot seg forme av det nye trykket. Siden alt i kunst- og litteraturhistorien «skal» ha et navn som ender på -isme, kaller vi dette ekspresjonisme.» (Andersen 2001, 305)"Kinck skrev bl.a. om innestengte krefter og hudløse sinn. Personene i hans diktning lider ofte under knugende ensomhet og et dypt behov for fellesskap med andre mennesker. (Jf. Keisarinnepæretreet). Flere av novellene er hylende morsomme, men ofte er det slik at latteren brått blir sittende fast i halsen på leseren. Det er tilfellet med den kjente novellen Den nye Kapellanen. Flere sentrale personer hos Kinck gjennomlever på ulike måter det som har vært kalt for «medlidenhetens krise» (jf. Dina Leas bok fra 1941). Kincks evne til å skildre barnesinn er berømt (jf. Den lille hvide Dame). Vitalitet og eros er sentrale motiv, og blant hans noveller om kvinnesinn, står Hvidsymre i Utslåtten, Chrysantemum og Vårvinden går i det grønne i en særstilling i Kincks diktning og i norsk litteratur. Det som Inge Krokann kalte «Det store hamskiftet» i bondekulturen kan sies å være tema i Sneskavlen brast.
Söderbergelektroden
Oppfinnelsen førte til at Elkem ble et teknologiselskap med hele verden som arbeidsområde. En regner med at rundt 75 % av alle smelteverk basert på elektrisk kraft og reduksjonsovner verden over har kjøpt teknologien og utstyret fra Elkem. Selskapets forskningssenter ved Fiskaa bruk i Vågsbygd, like utenfor Kristiansand, er i dag en av verdens fremste laboratorium for ferrolegeringsindustrien.
Hans E. Kinck
Forfatterskap
Erik Rudeng skriver om Kinck i sin biografi om forleggeren Mads Wiel Nygaard: «(Kinck) ''var den lærdeste av landets skjønnlitterære forfattere og på flere måter den som samlet i seg de fleste av tiden brennende spørsmål. Hans omfattende forfatterskap artet seg nesten som en total gjennomgåelse av kulturhistorie, samfunnsendring og politikk: møtene mellom Syden og Norden, forholdet mellom middelalder og renessanse, romantikk og klassisisme, bønder og embedsmenn, by og bygd. Han behandlet industrialisering og utvandring, jobbetidens spekulasjon, klassekampen og tidens fremste politiske nyskapning: den italienske fascismen''.» Hans E. Kinck har hatt den vanskjebne å bli regnet som vanskelig, eller som en dikter for de få. Det er med Kinck som med mye stor kunst, at det kan kreves innsats for å trenge inn i den. Men han kan og gripe umiddelbart gjennom språkets poesi og musikalitet. I samband med en omtale av Kincks lyrisk-dramatiske verk Agilulf den vise, skrev den kjente kritikeren Sven Lange at Kinck er «en av de få i Norden som endnu holder poesiens flakkende lys mellem sine hender!».
Kinck og Bjørnson
Frem til 1890 viste Kinck seg tydelig påvirket av J.S. Welhaven, men senere frigjorde han seg fra den bundne formen. Han sa en gang at et dikt «skal være som et bryst som ånder». Til Bjørnson sa den unge Kinck at han følte seg ensom og fremmed blant nyromantikerne og «de dekadente». Bjørnson sa seg enig med en oppmuntring: «For det som De strever med, det er lenger fremme, det kommer en gang til å avløse tåken.» Han mente Kinck i større grad skulle gjennomarbeide bøkene sine, som Huldren og Ungt folk, men Kinck foretrakk å skildre et friskt førsteinntrykk, ikke en omstendelig utpensling der spontaniteten var borte.
Bjørnson kom også med en formaning om at Kinck måtte love seg selv og sin kone aldri å skrive slikt som kunne vekke usedelige tanker hos leseren. Hittil hadde jo Kinck vært «så fin på det punkt», sa Bjørnson: «Fortsett med det!» Bjørnson skrev om Kinck at «hans bondeskikkelser stiger lyrisk opp som dalens og fjellets utløste innhold. Bygdefolket er en mangestemmet forkynnelse av naturen de lever i og bakser med. I forståelse av det overgår han alle bondemålsdiktere tilsammen.» Men utgivelsen av Sus høsten 1896 imponerte ikke Bjørnson. «Egentlig holder De på med dette emne bestandig,» skrev han. «Men en gang må det da bli levende bilder i stedet for dette forbannede bavl.» Avsluttende anbefalte han Kinck å reise en tur til Italia.
Kinck hadde søkt hjelp og rettledning fra Bjørnson, som viste seg så dominerende at Kinck trakk seg tilbake. Han oppsøkte likevel Bjørnson da de begge var i Roma i 1898, men skal ha sagt til Christian Gierløff at det hadde vært best at han aldri hadde møtt Bjørnson personlig. Det toppet seg med Kincks artikkelserie Italienere i 1904, med blant annet et kritisk portrett av Gabriele d'Annunzio. Bjørnson var i harnisk da han skrev et skarpt forsvar for d'Annunzio, noe Kinck besvarte med en ironisk takk.
Han var kommet til å mislike Bjørnson for «hans påtrengende herskesyke og faderlighet». Kinck har selv påpekt likheten med skoledirektøren i Doktor Gabriel Jahr. Særlig reagerte Kinck på Bjørnsons skiftende standpunkter i unionsstriden og i spørsmålet kongedømme/republikk, et innslag av overfladiskhet og opportunisme som tydet på en mangel på ekte varme, ekte overbevisning. Kinck ga uttrykk for at Bjørnsons rolle som dikterhøvding og nasjonalskald måtte oppleves tyngende. I sin skildring av Giosuè Carducci skriver Kinck at en nasjonalskald skal ganske enkelt være landets største strupe, «han skal artikulere de mest alminnelige lyder», og Kinck uttrykker sin beundring for «den slags firskåren vitalitet».
Kinck hadde ingen sans for dikterhøvdinger, for nå hadde folket «trådt sine barnesko» og trengte ikke ledes lenger. Kinck skrev at Bjørnsons sterke side «ikke var pannehvelvet» - ikke mye bak pannebrasken. Kinck påtalte også at det ble sagt om Bjørnson at han «er bare seg selv, herlig utadvendt, uten en dunkel krok», der Kinck reagerte på idolisering av et selv uten dybde. Er det noe å etterstrebe? Bjørnson var opptatt av å vekke og samle, han vokste i kampen, mens Kinck skydde den for i stedet å vekke folk til selverkjennelse og ettertanke.
Suttungteatrets oppføringer av Kinck
Kincks dramaer er blitt betraktet som lesedramaer, men Suttungteatret på Tangen i Hedmark skapte tradisjon for hans dramatikk på scenen. Fra 1965 til 1988 ble de fleste av hans dramatiske verk oppført på Suttungteatret:
Minnesmerker
Kincks barndomshjem i Strandebarm er åpnet for publikum i samband med de årlige Kinck-dagane, en kulturinstitusjon skapt av Johan Storm Munch i 1988. Storm Munch overtok doktorgården på Tangerås i 1986 og har tatt vare på den med stor pietet.
I Strandebarm sentrum har billedhugger Gunnar Jansons Kinck-hode i bronse fått en fin plassering.
På Maihaugen på Lillehammer står Kinck-hytta, som opprinnelig sto i Mesnalia der Kinck gjerne ferierte med sin familie i årene 1906-1926.
Foran Deichmanske hovedbibliotek ved Regjeringskvartalet i Oslo står det et portrett i bronse av Kinck, på sokkel av granitt. Portrettet er utført av Gunnar Janson i 1932.
I Stavanger er han hedret med Hans E. Kincks gate i Tjensvollskråningen i Hillevåg bydel.
Kinck på lydbok, film og fjernsyn
Torleif Kippersund har lest inn en rikt utstyrt lydbok bestående av fire CD-er med novellene fra Flaggermusvinger (1895), utg. av Koien arbeidsteater, 2337 Tangen. Her bidrar Øyonn Groven Myhren med sang. Musikk: Wolfgang Plagge.
Flere komponister har latt seg inspirere av Kincks diktning, først og fremst Eivind Groven og Ludvig Irgens-Jensen.
De tre novellene Hvidsymre i utslåtten, Felen i vilde skogen og Den nye kapellanen ble filmatisert i 1992 av Emil Stang Lund under tittelen Flaggermusvinger.
Det foreligger også en fjernsynsproduksjon av novellen Naar æbler modner sig.
Samlingspartiet (Finland)
Samlingspartiet (finsk: Kansallinen Kokoomus, Kok., svensk: Nationella Samlingspartiet, Saml.) er et liberalkonservativt politisk parti i Finland. Samlingspartiet har, sammen med SDP og Centern, dominert finsk politikk i flere tiår. Samlingspartiet er også representert i Europaparlamentet, og er sterke tilhengere av det finske EU-medlemskapet og finsk medlemskap i NATO.
Samlingspartiet ble dannet ved avslutningen av den finske borgerkrigen i 1918, da monarkister fra Gammelfinska partiet og Ungfinska partiet fant sammen. Republikanerne dannet på sin side Framstegspartiet. Da Finland ble en parlamentarisk republikk, gikk Samlingspartiet inn for en sterk regjeringsmakt. Samlingspartiet stilte også på et sosialt reformprogram. Fra og med 1950-årene har Samlingspartiet gått i en mer liberal retning med vekt på personlig frihet og åpen markedsøkonomi. Under den kalde krigen anså partiet seg selv som et bolverk mot sovjetkommunistisk innflytelse i Finland.
Petteri Orpo har vært partileder siden 2016. Tidligere partileder Sauli Niinistö har vært Finlands president siden 2012, men det er tradisjon for at presidenten er partipolitisk uavhengig.
Politisk plattform
Ifølge partiets prinsipprogram ønsker det å bygge «et samfunn der menneskets egne valg, håp og behov bestemmer retningen for nasjonens utvikling.» Partiet forsvarer «personlig frihet, og fremmer menneskers muligheter til å ta egne valg, men uten å overse alles ansvar for eget liv, sine medmennesker og miljøet,» og mener at ideologien «kombinerer frihet med ansvar, demokrati og likeverd.» Samlingspartiet fremhever utdannelse, toleranse, belønning og omsorg, og er positive til multikulturalisme.
Partiets idéutvikling har kombinert konservatisme, liberalisme og sosial reformvilje. I dag omtales partiet helst som liberalkonservativt. Alexander Stubb har imidlertid hevdet at partiets politikk har vært «klart liberal» under Jyrki Katainens ledelse. I 2010 gikk partiets landsmøte inn for en kjønnsnøytral ekteskapslovgivning.
Utenrikspolitisk er Samlingspartiet utpreget positive til europeisk integrasjon, og ønsker å bygge en «økonomisk og politisk sterkere europeisk union» og «et EU som er mer effektivt og en mer fremtreden aktør i verdenspolitikken.» Partiet ønsker også at Finland skal søke medlemskap i NATO.
Historie
Partiet ble stiftet som Nationella samlingspartiet (Kansallinen Kokoomuspuolue) den 9. desember 1918 etter den finske borgerkrigen av monarkister i Finska partiet (Gammalfinska partiet), Ungfinska partiet og Folkpartiet. Republikanere fra disse tre tidligere partiene startet som en motvekt Framstegspartiet. Stiftelsesmøtet erklærte at «det trengs en nasjonal samling på tvers av gamle partiskiller som har mistet mening og altfor lenge splittet likesinnede borgere. Denne samlingens hovedoppgave må være å arbeide for å styrke de samfunnsbærende kreftene i vår nasjon. Lov og rett må håndheves strengt, og revolusjonære krefter må møtes kompromissløst. Men samtidig må konstruktivt reformarbeid fremmes.» Partiet ønsket å oppnå dette gjennom konstitusjonelt monarki og senere gjennom en sterk statsmakt innenfor rammene av en republikk. Partiet gikk også inn for en rekke sosiale og økonomiske reformer, slik som obligatorisk grunnskole, skattefinansiert helsevesen, progressiv inntektsskatt og eiendomsskatt.
I slutten av 1920- og tidlig i 1930-årene fikk trusler fra Sovjetunionen stor innflytelse på finsk politikk. Kommunister i Finland, med sovjetisk støtte, økte sin aktivitet, og Samlingspartiets første president, Pehr Evind Svinhufvud spilte en nøkkelrolle i å demme opp for Lappobevegelsen. Allikevel gikk Samlingspartiet i valgforbund med Fosterländska folkrörelsen ved valgene i 1933, noe som førte til et valgnederlag for Samlingspartiet. Juho Kusti Paasikivi sørget for at partiet brøt med Fosterländska folkrörelsen. Samlingspartiet ble allikevel holdt utenfor regjeringen frem til utbruddet av vinterkrigen, og den folkelige støtten vokste sakte. Under vinterkrigen og den finske fortsettelseskrigen satt partiet i samlingsregjeringer. Etter krigen forsøkte Samlingspartiet å fremstille seg selv som forsvarere av demokratiet mot kommunistene. Juho Kusti Paasikivi satt som president fra 1946 til 1956.
I 1951 skiftet partiet navn til Samlingspartiet, og det samme tiåret var også en tid for idémessig reform i partiet. Sosialkonservatismen og sterk statsmakt med nedtonet til fordel for personlig frihet, sosial markedsøkonomi og pluralisme. I 1958 brøt en fraksjon ut og dannet Kristdemokraterna. Samlingspartiet stod igjen utenfor regjering fra 1966 til 1987 på grunn av sin kritikk mot president Urho Kekkonen og finske kommunister. En ny generasjon politikere vant makten i partiet i 1970-årene, og ønsket å forbedre forholdet til president Kekkonen. Deres arbeid lyktes delvis i slutten av 1970-årene, men partiet ble værende utenfor regjering frem til Kekkonen gikk av.
Etter et svært godt valg i 1987 ble Harri Holkeri partiets første statsminister siden Paasikivi. Av flere grunner opplevde finsk økonomi en resesjon i Holkeris tid som statsminister, og man tapte valget i 1991. Samlingspartiet ble allikevel sittende i skiftende koalisjonsregjeringer frem til 2003, og satt deretter fire år i opposisjon. I 2007 kom partiet tilbake i regjering, og ble største parti for første gang i 2011. Jyrki Katainen ble statsminister, og året etter ble Sauli Niinistö valgt til president i et valgskred. Undersøkelser viser at Samlingspartiets tilhengere bor oftere enn befolkningen i gjennomsnitt i de sørlige delene av Finland og i byene. Av de store partiene er også Samlingspartiet det som har høyest andel kvinnelige velgere, og er det største partiet blant yngre velgere. Partiet er ikke tilknyttet noen sosial gruppe, men er særlig populært blant gründere.
SNCF
SNCF (Société nationale des chemins de fer français, De franske statsbaner) er et fransk offentlig foretak hvis oppgave er å tilby togtransport for passasjerer og frakt av gods, foruten drift og vedlikehold av jernbane-infrastrukturen i landet. Jernbanenettet er imidlertid ikke eiet av SNCF, men av Réseau Ferré de France (RFF). SNCF har omtrent 180 000 ansatte og et jernbanenett bestående av cirka 32 000 km. 1 500 km av dette er såkalt høyhastighetslinje og 14 500 km elektrifisert. Selskapet gjennomfører ca. 14 000 tog-operasjoner hver dag. Selskapets hovedkontor ligger i Paris.
Forretningsområde
SNCF er operatør for nesten hele Frankrikes jernbane-nettverk, inkludert TGV (Train à grande vitesse, som betyr "Høyhastighetstog"), Paris' Transilien lokaltog, og enkelte deler av RER (Réseau express régional, "Regionalt ekspress-nettverk"), et annet lokaltogsnettverk som betjener Paris.
Historie
SNCF ble etablert i 1938 ved nasjonaliseringen av Frankrikes fem største jernbaneselskaper. (Chemin de fer betyr 'jernbane', bokstavelig, 'vei [laget] av jern'). Disse var:
Den franske stat har 51% eierandel i SNCF og har støttet selskapet med store statlige subsidier. I 1970-årene etablerte SNCF TGV-programmet i den hensikt å lage verdens raskeste jernbanesystem. I 1981 ble den første TGV-linjen, fra Paris til Lyon, åpnet. TGV-linjer og TGV-teknologien er senere blitt solgt til flere europeiske land samt Sør-Korea.
Natural Selection (spill)
Natural Selection (NS, NaSe) er en modifikasjon til PC-spillet Half-Life utviklet av Unknown Worlds. Nåværende versjon er 3,2.
I Natural Selection kan spilleren velge mellom å spille på ett av to lag: romvesen (Kharaa) og menneskene (Marines). Visse gamemodes lar deg spille "Alien VS Alien" (AvA) eller "Marines VS Marines" (MvM). Spillet foregår typisk på Internett mot andre spillere, selv om datastyrte spillere (boter) kan lastes ned. Natural Selection er både et førstepersonsskytespill (FPS) og et sanntidsstrategispill (RTS), når en av marinesoldatene fungerer som leder, og styrer resten av laget sitt gjennom sin lederstol (Command Chair).
I «Natural Selection» må soldater fra USMC slåss mot Aliens (kalt Kharaa) spilt primært i førsteperson. Det er to spillmoduser i Natural Selection: Classic eller Combat. En av soldatene må komme seg til Command Chair for å lede resten av soldatene - og dermed bli utnevnt til «kommandant» og derfra kan denne karakteren få tak i forskjellige oppgraderinger, gi ordrer til alle de andre soldatene, og slippe ut nødvendige forsyninger.
Romvesen har ingen klart definert leder, og det må derfor kommunisere og samarbeide annerledes for å sikre at alle de forskjellige rollene oppfylles etter behov. Romvesenene begynner med en aktiv bikube, tilfeldig valgt fra de 3 bikubene spredt over kartet. Aktive bikuber kan helbrede skadde romvesener, eller gjenskape døde spillere. Soldatene kan få bedre helse, eller mer ammunisjon, som kan slippes i «pakker» (mot en kostnad) eller bli funnet gratis fra et våpenlager.
Spillet blir avsluttet når enten alle marinesoldatene (eller romvesenene) er døde, og ikke har flere muligheter til å gjenopplive seg. Men det finnes også andre muligheter, for eksempel å ødelegge hele kommando-området, eller ødelegge alle bikubene - eller drepe samtlige romvesen før den gjenværende bikuben er fullvoksen.
Notehake
Notehaken (også kalt fane, flagg, hale, vimpel), brukt innen musikknotasjon, er en vimpelaktig kurve som går ut fra enden av notehalsen. Haken plasseres alltid til høyre for notehalsen, og notehodet er alltid svart. Hakene kan også knyttes sammen ved hjelp av bjelker.
En stykk hake markerer 8-delsnoter. To haker markerer 16-delsnoter. Tre haker markerer 32-delsnoter. Med andre ord; dess flere haker dess hurtigere rytme. En note med en hake har en rytmisk varighet som er det dobbelte av en med to haker.
Kilder
www.musikkordboken.no
Black light
Black light, eller diskolys, er en lampe som avgir ultrafiolett lys (UV-lys). Slikt «lys» har kortere bølgelengde enn det som oppfattes av det menneskelige øye, mens UV-belyste objekter som klor-blekede tekstiler, spesielle blekk-typer (se fluorescens) og Gin & Tonic «lyser opp» og skaper spesielle effekter/synsinntrykk. Noen klær blir tilnærmet gjennomsiktige i blacklight. Fluorescerende kroppsmaling vil også lyse opp i UV-belysning, en effekt som utnyttes blant annet i teater og i blackminton.
Vanlige lysrør produserer i utgangspunktet ultrafiolett lys, og pulveret inni lysrøret «konverterer» lyset til et spekter vi kan se og ha bedre nytte av i dagliglivet.
Blacklight er mye brukt på diskotek, sikkerhets-sjekk av dokumenter og pengesedler som ofte er merket med blekk som lyser opp med blacklight. Ultrafiolett lys brukes for å påvise visse proteinholdige væsker. Skorpioner, katte-urin og enkelte andre dyr lyser også opp i blacklight.
Mannen som elsket Yngve
Handling
Romanen handler om et stort dilemma for bokas hovedperson - en tenåring som går i andreklassen i Stavanger.
Sammen med kompisen Helge og kjæresten Katrine utgjør Jarle Klepp den tøffeste gjengen på skolen. De forfekter kompromissløse standpunkt til livets basale spørsmål: Verdensordningen, musikken, hårsveisen og hvem holder mål og hvem som ikke gjør det.
Den til nå høyst heterofile Jarle forelsker seg i Yngve. Yngve er en innflytter som spiller tennis og som ligger lysår bak gjengen når det gjelder innsikt i livets store spørsmål. Jarle må være ærlig mot seg selv og sine egne følelser og kommer dermed inn i et nett av løgner overfor den gamle gjengen. Rollespillet går over styr og Jarle går brutalt på trynet.
Paraty
Paraty eller Parati er en by og en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil. Byen ble grunnlagt av portugisere i 1667. Kommunen grenser til nabokommunene Angra dos Reis, Cunha (SP), Ubatuba (SP) og São José do Barreiro (SP). Den har i overkant av 32 000 innbyggere (2007).
Byen er et populært turistmål på grunn av sin godt bevarte arkitektur fra kolonitida og sine nærliggende strender og fjell. Paraty og Ilha Grande ble i 2019 oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Idrettslaget Fri
Idrettslaget Fri er et idrettslag fra Espeland og Arna i Hordaland. Klubben ble stiftet 5. april 1929. Klubben har i dag grupper for blant annet friidrett, fotball og innebandy i tillegg til barneidrettsgrupper og trimgrupper.
Robert Clive
Generalmajor '''Robert Clive, 1. baron Clive av Plassey (1st Baron Clive of Plassey; født 29. september 1725 i Styche nær Market Drayton, Shropshire, England, død 22. november 1774 i London, England), også kjent som Clive av India''', var en britisk offiser og kolonialist. Han har fått æra for å sikre Det britiske ostindiske kompanis militære og politiske herredømme over Sør-India og Bengal, og for å ha langsiktig sikret India og den tilhørende rikdommen den britiske kronen. Han var dermed sammen med Warren Hastings, Bengals første generalguvernør, en av de viktigste personene i opprettelsen av det britiske styret i India.
Clive tjenestegjorde for kompaniet i India fra 1743 til 1767, da han for siste gang forlot India, hvor han hadde kjempa mot europeiske rivaliserende franskmenn og nederlendere og mot lokale indiske fyrster i blant annet en serie kriger kjent som de karnatiske kriger fra 1746 til 1763. Han er husket for sin seier i beleiringen av Arcot i 1751, slaget ved Trichinopoly i 1752 og slaget ved Chinsurah i 1759, og ikke minst for sin seier over nawaben av Bengal i slaget ved Plassey i 1757.
Han ble etter seieren ved Pôlashi den første britiske guvernøren for Bengal, men vende i 1760 tilbake til hjemlandet for å få tittelen «baron Clive av Plassey» der. Han ble deretter igjen kompaniets guvernør for Bengal fra 1765 til 1767, der han effektivt bekjempet korrupsjon og ineffektivitet. Han ble likevel anklagd for forseelser etter at han kom tilbake til Storbritannia, og begikk til slutt selvmord, selv om han i 1773 var blitt renvasket.
Rudolf Wolters
Rudolf Wolters (født 3. august 1903 i Coesfeld, død 7. januar 1983) i Coesfeld) var en tysk arkitekt og embetsmann mest kjent for sitt samarbeid med Albert Speer. Han var en nær venn med Speer, men også underordnet, og mottok papirer og dokumenter som ble smuglet ut fra Spandaufengslet mens Speer var innesperret der. Han bevarte dokumentene helt til Speer ble løslatt i 1966.
Etter løslatelsen av Speer kjølnet vennskapet raskt, Wolters protesterte på Speer sine anklager som ga Hitler og nazistene skylden for Holocaust og verdenskrigen.
T-banetog i Oslo
T-banetog i Oslo eies av Oslo Vognselskap. Sporveien T-banen har hatt en gammel vognpark der de eldste vognene er fra 1960-tallet. Imidlertid er det nå kun MX3000-tog i bruk. Mens T-banen i øst har hatt en svært homogen vognpark, de opprinnelige vognene var enerådende fra åpningen av og frem til 1990-tallet, har det i vest vært brukt mange ulike vogntyper. Eksempelvis var teakvogner fra 50-tallet mye brukt på Holmenkollbanen frem til 1995.
De vestlige forstadsbanene
Fra starten i 1898 hadde forstadsbanene mye forskjellig materiell. Bl.a:
«1000-serien» T1-T4
1000-seriens 1001-1105 (T1-2, T1-1 og T2) er de opprinnelige T-banevognene som ble kjøpt inn til åpningen av de østlige banene mellom 1964 og 1967. 1106-1135 (T3) ble anskaffet mellom 1969 og 1972 og 1136-1162 (T4) ble anskaffet mellom 1975 og 1977. Vognenene var den klart vanligste i trafikk, frem til MX3000 overtok denne statusen i 2008. 19. juni 2009 ankom togtypen for siste gang Ellingsrudåsen stasjon i ordinær trafikk. Det er planlagt at man tar vare på 6 vogner. Vognene er kun utstyrt med strømavtaker for strømskinne og kunne derfor ikke brukes på Holmenkollbanen.
«1300-serien» T5-T8
1300-seriens 1301-1333 (T5 og T6) ble anskaffet mellom 1978 og 1981. I tillegg ble noen vogner ombygd fra 1000-seriens 1147-1162 (T4) til 1334-1349 (T7 og T8) mellom 1985 og 1989. Vognene skiller seg fra 1000-serien blant annet ved at de er utstyrt med både strømavtaker for luftledning og strømavtaker for strømskinne. 1300-vognene kan dermed brukes over hele T-banenettverket, bortsett fra på Grorudbanen ovenfor Hasle stasjon på grunn av for lav tunnelhøyde. Utseendemessig skiller også vognene seg noe fra 1000-serien, de fleste vognene har for eksempel større vinduer i front, blant annet for å bedre oversikten ved kryssing av planoverganger. Grunnet forholdsvis få vogner av denne typen, ble de brukt nesten bare på linje 1 som tovognstog og 4/6 som trevognstog (1300-vogner ble brukt på Ringbanen siden T5-T7 har automatiske skiltkasser som gjør det enkelt å skilte mellom linje 4 og 6). 1300 var opprinnelig levert kun med takstrømavtakere, men ble siden ombygd for bruk på begge systemer. Før de østlige og vestlige banene ble koblet sammen i 1993 gikk 1300-vognene utelukkende på de vestlige baner, mens vogner i 1000-serien kun gikk på de østlige banene.