cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helen Keller
Liv og yrke
Keller og Sullivans foredragsturné ble en viktig inntektskilde for de to kvinnene, som hadde en meget stram økonomi. Men reisevirksomheten innebar en helsemessig belastning, særlig for Sullivans svake øyne. En kveld under turneen sviktet Sullivans syn, og en lege ble tilkalt i all hast. Han konstaterte at Sullivan var utslitt, og at turneen var årsaken. Foredragsvirksomheten ble derfor avviklet så snart det var praktisk mulig.
Anne Sullivan døde i 1936.
I 1955 reiste Helen Keller rundt i verden og hjalp personer som hadde mistet synet som følge av krigshandlinger. I 1960 skrev hun boken Light in My Darkness, hvor hun argumenterte for Emanuel Swedenborgs teorier.
Helen Keller ble den 14. september 1964 tildelt Presidentens frihetsmedalje av president Lyndon B. Johnson.
Politisk aktivisme
I tillegg til å være anerkjent taler og skribent, var Helen Keller også radikal sosialist og pasifist. Hun jobbet aktivt for Socialist Party of America mellom 1909 og 1921, hvor hun støttet deres kandidat Eugene Debs for hans kamp for den amerikanske arbeiderklassen.
Hun ble etterhvert god venn med Mark Twain; begge to ble ansett å være politisk radikale, noe som ofte førte til at journalister ikke oppfattet deres egentlige politiske standpunkter. Keller var fra før av sett på som både intellektuell og modig, men etter at hun erklærte seg sosialist, begynte pressen å fokusere nærmere på hennes svakheter. Keller ble medlem av Industrial Workers of the World (IWW) i 1912, som følge av sin motstand mot parlamentarisk sosialisme og sitt engasjement for arbeiderklassen. Hun skrev for IWW fra 1916 til 1918, og artiklene hun fikk på trykk avspeilet hennes sterke engasjement for blinde og andre funksjonshemmede.
I 1973 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.
Bøker og artikler
Keller skrev 12 bøker og en rekke artikler.
Som elleveåring skrev hun historien The Frost King (1891) og sendte den til rektoren på Perkins School for the Blind i fødselsdagsgave. Han lot historien komme på trykk i tidsskriftet som skolen sendte ut til tidligere elever. Deretter trykket et annet tidsskrift Kellers historie. Kort tid etter fikk det siste tidsskriftet, som het The Goodson Gazette, et brev fra en av Kellers lærere som fortalte at Kellers historie var svært lik en fortelling skrevet av forfatteren Margaret Canby. Det ble en del oppstuss om saken, og onde tunger hevdet at elleveåringen hadde begått et bevisst plagiat. Selv hevdet hun at hun måtte ha hørt eller lest Canbys fortelling, men ikke husket at dette skjedde. Hun omtalte senere hendelsen med beklagelse, og også Anne Sullivan kommenterte saken i ettertid. Blant annet viste Sullivan til at hennes unge elev hadde hatt for vane å absorbere språk og uttrykk fra Sullivans høytlesning, og inkorporere dette i sine egne brev, dikt og fortellinger.
22 år gammel utgav Helen Keller selvbiografien The Story of My Life (1903). Den ble utgitt på norsk i 1904 under tittelen Mit Liv; oversettelsen var gjort av Kathrine Faye-Hansen.
Senere fulgte The World I Live In (1908) og essaysamlingen Out of the Dark (1913). Hennes «spirituelle biografi» My Religion ble utgitt i 1927; boken utkom senere under den nye tittelen Light in My Darkness.
Ettermæle
Helen Keller har for ettertiden blitt sett på som grensesprengende med hensyn til utvikling av handicappede personers evner, og Anne Sullivan regnes også som en pionér innen dette arbeidet. I hjemstaten Alabama ligger Helen Keller Hospital.
Ferner Jacobsen
Ferner Jacobsen AS er en familieeid bedrift for eksklusive klær med tre butikker, én i Oslo på Karl Johans gate, én i Fredrikstad og én på Fornebu.
Historie
Ferner Jacobsen AS ble etablert i 1926 av Ferner Jacobsen (født 20. juni 1885, død 7. juli 1964), som åpnet butikk i Hollendergården i Stortingsgata 14 i Oslo. Jacobsen hadde siden 1916 drevet City Magasin i Kirkegata 30, senere Rosenkrantz' gate 20, men solgte denne butikken i 1932.
Da Jacobsen døde i 1964, ble driften overtatt av sønnene Johan Martin Ferner (født 22. juli 1927, død 24. januar 2015) og Finn Ferner (født 10. mars 1920, død 11. mars 2001). I dag er Johan Martin Ferners sønn Carl-Christian Ferner største eier, mens Øyvind Hjelkrem-Haug er daglig leder.
Bedriften hadde 55 ansatte i 2012.
Franz Karl av Østerrike
Erkehertug Frans Karl Joseph av Østerrike (født 7. desember 1802 i Wien, død 8. mars 1878 samme sted) var den andre sønnen til keiser Frans II av Det tysk-romerske rike og hans andre hustru Maria Teresa av Napoli-Sicilia. Han var far til to keisere, Franz Josef I av Østerrike og Maximilian av Mexico.
Slaget om Vimyhøyden
Slaget om Vimyhøyden (engelsk: Battle of Vimy Ridge) var et slag utkjempet mellom tyske og hovedsakelig canadiske styrker under første verdenskrig. Siden det var et av de første slag der canadiske styrker opererte på egen hånd, fikk det meget å si for den canadiske nasjonale selvbevisstheten.
Forløp
Vimy var blant de best befestede områdene på hele vestfronten og de allierte vurderte det som en uinntagelig festning. Britene og franskmennene hadde i flere år forsøkt å innta høyden med store tap, franskmennene alene mistet 150 000 soldater under ett forsøk i 1915. Strategisk var høydedraget svært viktig, da den var den eneste naturlige barrieren.
De allierte besluttet å gjennomføre et nytt angrep i 1917, valget falt på canadierne, og for første gang ble de fire divisjonene i det canadiske korpset (Canadian Corps) benyttet samlet. Den britiske 5. infanteridivisjon deltok også under angrepet. Canadierne hadde lært av de mislykkede britiske og franske forsøkene og besluttet å prøve ut nye taktikker på troppenivå blant annet utstrakt bruk av maskingeværer som (Lewis Gun), samt å gi grundig orientering og detaljerte kart ikke bare til befalet og offiserene, men også til menige soldater. De bygget opp en kopi av Vimyhøyden bak egne linjer og tilbragte mange måneder på å drille på angrepet.
Slaget
2. april 1917 begynte de canadiske styrkene verdens største artilleribeskytning frem til da, på en uke skjøt de canadiske styrkene over en million granater mot de tyske stillingene. Artilleriangrepet var så hardt at det kunne høres helt til London. Under artilleridekning avanserte det 30 000 mann store canadiske korpset 9. april, og på under 2 timer hadde tre av de fire canadiske divisjonene nådd sine mål. De siste målene ble nådd i løpet av kvelden. 12. april kontrollerte de canadiske styrkene hele høyden.
Etter slaget
Angrepet kostet de canadiske styrkene 3598 drepte og 7104 sårede. De tyske styrkene ved Vimyhøyden mistet i samme periode 6604 drepte og sårede. Slaget fikk lite å si på det strategiske nivået, men den psykiske effekten var stor, for de alliertes del var den sterkeste tyske befestningen på vestfronten beseiret med forholdsvis minimale tap.
Slaget gav også canadierne rykte på seg for å være de beste allierte soldatene.
Det britiske bombeflyet Vickers Vimy er oppkalt etter slaget.
Vimymonumentet
På Vimyhøyden ligger nå det canadiske Vimymonumentet, som er Canadas største krigsmonument. Grunnen det står på er gitt i gave av den franske regjering til den canadiske.
Zou Yan
Zou Yan (kinesisk: 邹衍, pinyin: Zou Yǎn, Wade-Giles: Tsou Yen, født 305 f.Kr., død i 240 f.Kr.) var en tenker i de hundre skolers æra i kinesisk filosofi. Zou Yan var en kjent lærd person på akademiet i Jixia i staten Qi.
Joseph Needham, en britisk sinolog, beskriver Zou som «den virkelige grunnleggeren av all kinesiske vitenskapelig tenkning». Hans lære systematiserte to aktuelle teorier i løpet av stridende staters tid: Yang og Yin og de ​​fem elementene (tre, ild, jord, metall og vann).
Alle skriftene til Zou Yan er gått tapt og er kun kjent gjennom sitater i andre kinesiske tekster.
Værra me mæ hjæm
Værra me' mæ hjæm er Terje Tyslands ellevte plateutgivelse og ble utgitt på Plateselskapet AS i 1990. Albumet lå sju uker på VG-lista med en fjerdeplass som beste plassering.
British Standard Pipe
ISO 7 er en standard for rørgjenger basert på British standard pipe thread (BSP) dekker mange typer rør og hvordan en ekstern (han) kan kobles sammen med en intern (hun) rørende.
BSP og ISO 7-gjenger må ikke forveksles med amerikanske NPT-gjenger.
Mørke krefter
Mørke krefter (originaltittel: The Dead Zone) er en amerikansk skrekk-thriller fra 1983 regissert av David Cronenberg. Filmen handler om en ung lærer som blir liggende i koma i fem år etter en bilulykke. Når han våker oppdager han at han er i besittelse av en evne til å forutse dramatiske hendelser i fremtiden. Hovedrollen spilles av Christopher Walken, mens sentrale biroller spilles av Brooke Adams, Herbert Lom, Tom Skerritt og Martin Sheen. Manus er basert på Stephen Kings bok med samme tittel fra 1979.
Handling
Den unge læreren John Smith blir utsatt for en bilulykke og blir liggende i koma i fem år. Da han våkner har kjæresten har forlatt ham og giftet seg med en annen. Mens han fremdeles er under opptrening på sykehuset oppdager han at det har skjedd noe høyst bemerkelsesverdig med ham selv: Når han rører ved et menneske, kan han se dramatiske hendelser som enten rammer vedkommende eller de som står vedkommende nær. Dermed kan han forhindre at fryktelige hendelser skjer.
Etter en rekke fryktelige hendelser hvor Johns synskhet har vært direkte innblandet, trekker han seg tilbake fra omverdenen og forsøker å leve isolert fra resten av verden. Hans handlekraft settes imidlertid på en ny og mye større prøve da han vikles inn i de ambisiøse planene til en fremadstormende politiker som holder en politisk kampanje der John er bosatt. John tvinges til å ta sitt livs vanskeligste valg.
Økonomi og popularitet
Den ble moderat suksess på amerikanske kinoer, hvor den innbrakte drøyt 20 millioner dollar. Produksjonskostnadene var på rundt 10 millioner dollar.
Anmelderne
Den ble godt mottatt av anmelderne og har fått så mye som 90 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen gav den 3,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Aftenposten, Dagsavisen og VG gav den terningkast fire, mens Dagbladet gav den to.
Priser
Den vant Saturn Award i klassen beste skrekkfilm. Den vant flere mindre filmpriser.
Annet
Filmen dannet utgangspunktet for TV-serien The Dead Zone, som gikk originalt på USA Network fra 2002 til 2007.
I rollene
(utvalg)
Dariénplanen
Dariénplanen var et mislykket forsøk av Skottland på å etablere en koloni kalt «New Caledonia» på Panamaeidet på 1690-tallet. Kolonistene ankom 2. november 1698, og etter å ha prøvd seg på to steder forlot de siste overlevende kolonien i februar 1700.
Beskrivelse
Det sene 1600-tallet var økonomisk en vanskelig tid for Skottland. En rekke tiltak for å bote på den desperate situasjonen ble statuert av parlamentet i 1695. Bank of Scotland ble grunnlagt, og skolesystemet ble omgjort. Dette gav Skottland et relativt stort overtak i overfor England, ettersom England utviklet kommunal utdannelse relativt sent.
Men landet ble likevel ytterligere rammet i 1995. Det hadde problemene til felles med store deler av Europa. I årene 1695-97 herjet en katastrofal hungersnød i det som senere er blitt Estland, Finland, Latvia, Norge og Sverige, og anslagsvis to millioner døde i Frankrike og det nordlige italienske landene. 1690-årene var Skottlands kaldeste tiår på 750 år, som dokumentert av forskning på årringer på trær.
I løpet av 1600-tallet hadde England profitert stadig mer og mer av sine oversjøiske kolonier, ikke minst i Nord-Amerika. Siden 1603 var kongen av England også konge av Skottland (ved at de skotske Stuarts hadde arvet den skotske trone), men trass i dette fikk ikke skottene tilgang til de engelske kolonier. Koloniene stod den gang under handelskompaniers forvaltning; de hadde sine respuktive områder som de hadde kongelig patent på. Det var dermet kompaniet som bestemte, også mover hvem som hadde rett til å reise til koloniene eller ta del i kolonienes handel. Skottene forble utestengtre ellersom de ikke var engelske borgere.
Skottene hadde tidligere sendt kolonister til den engelske kolonien New Jersey i Nord-Amerika, og hadde hadde etablert en mislykket koloni, Stuart's Town, i det som senere skulle bli South Carolina. Skottlandskompaniet ble snart involvert i Dariénplanen, en ambisiøs plan utarbeidet av bankieren William Paterson. Planens mål var å etablere en koloni på Panamaeidet - der avstanden over det amerikanske dobbeltkontinent var på det smaleste mellom Atlanterhavssiden og Stillehavet i håp om å kunne drive handel med Det fjerne østen. Det var dette mål som langt senere førte til byggingen av Panamakanalen.
Skottlandskompaniet klarte raskt å finne støtte for planen i London, men den engelske regjeringen var imot idéen ettersom man var i krig med Frankrike og ikke ville havne i trengsmål samtidig med Spania, som gjorde krav på Panamaeidet som del av Ny Granada. De engelske investorene ble derfor nødsaget til å trekke tilbake sine bud.
Tilbake i Edinburgh lyktes kompaniet å innhente 400.000 pund på et par uker, takket være investeringer fra alle deler av samfunnet. Det var langt fra bare de rikeste som investerte. Totalt fikk kompaniet samlet inn tilsvarende en tredjedel av hele Skottlands tilganger.
Skottene trodde dessuten at kolonien i seg selv skulle være et tropisk paradis med vennskapelige indianere som var villige til å handle med dem. I stedet viste det seg at området var en ugjestmild jungel med dårlig jordsmonn, og urinnvånere (kunafolket) som var totalt uintresserte av de handelsvarer som skottene hadde tatt med seg, istedet for god jordbruksutrustning som de ville ha. Skottene var dårlig utrustet og utsatte av uavbrutt regn. De ble angrepet av spanjolene i Cartagena, og ble samtidig nektet støtte fra engelskmennene i Vestindien. Dette førte til at kolonien ble oppgitt, og de fleste av kolonistene døde av sult eller sykdommer. Bare 1.000 overlevde, og bare ett skip klarte å ta seg tilbake til Skottland. Ett skip nådde Port Royal på Jamaica, men ble nektet hjelp fra engelskmennene etter ordre fra det engelske parlament.
Dariénplanens sammenbrudd nevnes ofte som en av foranledningene til Acts of Union av 1707. Engelsmennene gikk med på å dekke den skotske regjeringens gjeld til sin befolkning, noe som trolig også var en av grunnene til at Unionsakten ikke møtte like stor motstand i Skottland som de tidligere forsøkene på å forene landene.
Kinas nasjonale radio
Kinas nasjonale radio (kinesisk: 中央人民广播电台; pinyin: Zhōngyāng Rénmín Guǎngbō Diàntái, engelsk offisielt navn: China National Radio – CNR) er den nasjonale radiokringkaster i Folkerepublikken Kina. Den har sitt hovedkvarter i Beijing.
Historie
Infrastrukturen for senderen begynte med en radiosender fra Moskva som ble satt opp i Yan'an 延安. Den ble den første radiostasjonen etablert av Det kinesiske kommunistparti.
I Vest ble den kjent som Yan'an Nye Kina radiostasjon, med to timers sending hver dag. I Kina ble den kalt Yan'an Xinhua kringkaster, som ble etablert 30. desember 1940.
Den 25. mars 1949 fikk den navnet Shanbei Xinhua kringkaster etter at den ble flyttet fra Yan'an. Den begynte å sende fra Peiping under navnet Peiping Xinhua kringkaster. Den 5. desember 1949 fikk den navnet Den sentrale folkekringkaster, to måneder etter proklamasjonen av Folkerepublikken Kina. Den hadde da 15,5 timers sending daglig.
Mao Zedong understreket den 5. mai 1951 at alle innbyggere skulle lytte til stasjonen. «Det sentrale presse- og kringkastingsnivå» var pådriver for å få alle skoler, militærforlegninger og foffentlige organisasjoner av alle slag til å installere mottaksuststyr og høyttalere. I 1960-årene ble 70 millioner høyttalere satt opp slik at sendingene kunne nås av 400 millioner kinesere på landsbygden.
Radiostasjonen ble hovedkvarter for politisk propaganda under kulturrevolusjonen. . Stasjonen fikk senere navnet Kinas nasjonale radio'. Stasjonen har nå (2007) ni kanaler som har utsendinger på 198 timer daglig via satellitt. Kanal 3 音乐之声er en ren musikkanal. Kanal 4 都市之声er en lokalradio for Beijing. Kanal 5 中华之声og kanal 6 神州之声har sine sendere rettet mot Taiwan. Kanal 7 华夏普通  (Huaxia Radio) sender for området rundt Perleflodens delta (med Guangzhou, Hongkong og  Macao. Kanal 8 民族之声retter seg mot de nasjonale minoriteter. Kanal 9 文艺之声sender underholdning, blant annet komedie og fortellinger som føljetonger.
Stasjonen har 40 korrespondentkontorer over hele landet inklusive Hongkong og Macao, og har sendt korrespondenter til Taiwan.
Mount Logan
Mount Logan er Canadas høyeste fjell og det nest høyeste fjellet i Nord-Amerika (etter Denali). Mount Logan er 5 959 meter høyt og ligger i Yukon. Det er kjent for ekstreme temperaturer; 26. mai 1991 ble det målt -77.5 °C, det kaldeste utenfor Antarktis. Det ble først besteget 23. juni 1925.
Mount Logan er oppkalt etter Sir William Edmond Logan, en kanadisk geolog og grunnlegger av the Geological Survey of Canada (GSC). Fjellet er blitt foreslått omdøpt til Mount Trudeau etter den kanadiske statsministeren Pierre Trudeau.
Marmeleiro
Marmeleiro er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Bendik Havdal Eriksen
Bendik Havdal Eriksen (født 21. august 1990 i Hamar) er en norsk sportsjournalist og var tidligere aktiv ishockeyspiller som spilte back for Storhamar YA. Han har også spilt for Furuset Ishockey og Gjøvik Hockey.
Eriksen er journalist for Hamar Arbeiderblad og har "Puckpodden" sammen med Eirik Johansen hos Hamar Arbeiderblad. Eriksen har også jobbet som sportsjournalist i Verdens Gang.
Roy Wagner
Roy Wagner (født 2. oktober 1938 i Cleveland, død 10. september 2018 i Charlottesville) var en amerikansk professor i sosialantropologi med et bredt og innholdsrikt forfatterskap. Wagner har øvet innflytelse på flere norske sosialantropologer, som for eksempel Arve Sørum og Stein Erik Johansen.
Wagner tok sin doktorgrad ved University of Chicago i 1966 ved forskning fra Ny Irland. Han regnes som ekspert på Melanesia. De sentrale temaer i den tidlige avhandlingen var hvordan vitenskapelig tilnærme seg subjektive fenomener som tenkning, representatsjoner og symboler. Særlig hadde Wagner fokus på hvordan de kulturelle forhold konstituerer virkelighet langt ut over bare å representere den. Dette siste temaet har fulgt Wagner som et hovedanliggende i hans senere verker.
Lie Yukou
Lie Yukou (kinesisk: 列圄寇 / 列禦寇; pinyin: Lìe Yǔkòu; Wade–Giles: Lieh Yü-k'ou) var en filosof som levde omkring 400 f.Kr. og ifølge tradisjonen skribenten av verket Liezi.
Landnåmabok
Landnåmabok (Landnámabók) er en fortelling skrevet på slutten av 1100-tallet om Islands bebyggelse i landnåmstiden (ca. 874-930). Den omtaler alle landnåmsfolkene og deres slekt. Boka har med omkring 3 000 personnavn og 1 400 stedsnavn. Av landnåmsfolkene var 13 kvinner og 412 menn.
Landnåmaboka forteller om hvordan Island ble bosatt fra omkring 870. Det begynner med Ingolf Arnarsson som bosatte seg i Reykjavík og hans krav på land.
Lie Yukou
I dag regner man imidlertid med at deler av verkets innhold har blitt til etter hans tid.
Landnåmabok
Boka inneholder en rekke ættelister som fører sporene tilbake til Norge, men også mindre fortellinger om livet på Island i den første tiden.
Lie Yukou
Han skal ha bodd i staten Zheng. Man har ikke så mange opplysninger om hans person.
Landnåmabok
Boka er en uvurderlig kilde for både historie og genealogi. Av de 415 landnåmsfolkene oppgir boken at rundt 130 kom direkte fra Norge, rundt 40 fra Frostatingslov-området, rundt 85 fra Gulatingslov-området, og rundt ti fra Østlandet. Fra området ved Irskesjøen kom 50-60, resten hadde ukjent hjemland, men de fleste av disse hadde skandinaviske navn eller tilhørte en skandinavisk ætt.
Analyser av Y-kromosom bekrefter at de fleste islandske menn stammer fra Norge. Analyser av mitokondrielt DNA viser at flertallet av kvinnene kom fra området ved Irskesjøen. De kan ha vært treller, men det vet vi ikke.
Landnåmskvinnen Åsgerd Asksdatter hadde drept en av kongens menn i Norge, og dro med sine barn og sin halvbror til Island.
Cindy Lee Berryhill
Cindy Lee Berryhill (født	12. juni 1965) er en amerikansk sanger og sangskribent. Hun ble født i Silverlake og vokste opp i ulike deler av California. Hun regnes som en av tilhengerne av den såkalte Anti-folk-sjangeren.
Landnåmabok
Kolskeggr hinn vetri (eller fróði) kan ha vært med på å skrive Landnåmaboka. Det spekuleres også på om Are Torgilsson Frode har bidratt. På 1200-tallet ble den (hvilken versjon?) utvidet av andre forfattere.
Cindy Lee Berryhill
Hennes debutalbum, Who's Gonna Save The World (Rhino/Capitol) kom ut i oktober 1987 og ble etterfulgt av Naked Movie Star (Rhino/WEA) i 1989, produsert av Lenny Kaye.
Landnåmabok
Det er tre overleverte versjoner av Landnåmaboka:
Julian Byng
Julian Hedworth George Byng, 1st Viscount Byng of Vimy (født 11. september 1862 i Wrotham Park i Middlesex i England, død 6. juni 1935 i Thorpe-le-Soken i Essex) var en britisk offiser som tjenestegjorde under første verdenskrig, blant annet som sjef for det canadiske korpset. Han ble feltmarskalk og var den 12. generalguvernøren i Canada.
Liv og virke
Byng inntrådte i kavaleriet i 1883 og deltok som major i boerkrigen 1899-1902, ble generalmajor i 1909, generalløytnant i 1916 og general i 1917.
Ved utbruddet av verdenskrigen ble Byng sjef for 3. armékorps ved Dardanellene (Suvia). I mai 1916 ble han sjef for det kanadiske armékorps og vant som sådan slaget ved Vimy 9. april 1917 og ble i juni samme år sjef for 3. armé. Han ble gitt baronverdighet for sine fortjenester i krig (han ble viscount i 1928). Byng tok avskjed i 1919.
Han var i perioden 1921-1926 generalguverør i Canada. Generalguvernørutnevnelsen skjedde i samråd med canadiske myndigheter.
Han ble i 1928 utnevnt til politisjef i London.
Marquinho
Marquinho er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Arkitekt Rivertz’ plass (Oslo)
Arkitekt Rivertz’ plass er en plass på Sagene i bydel Sagene i Oslo.
Plassen ligger ved krysset mellom Uelands gate og Griffenfeldts gate (Ring 2). Tidligere het plassen Ivar Aasens plass. Plassen fikk sitt nåværende navn 11. desember 1952 etter arkitekt Kristen Tobias Rivertz, som særlig er kjent for Det Rivertzke kvartal, boligkomplekset som ble bygget i 1912 rett nord for Arkitekt Rivertz’ plass.
Franz Strauss
Franz Strauss (født 26. februar 1822 i Parkstein, Bayern, død 31. mai 1905 i München) var en tysk musiker og komponist. Han var en anerkjent valthorn-virtuos og spilte dessuten klarinett og gitar. Han var far til den berømte komponisten Richard Strauss.
Franz Strauss ble i 1871 professor ved Hochschule für Musik und Theater München i München.
Han hadde en svært konservativ musikksmak og holdt wienerklassisistene Haydn, Mozart og Beethoven høyt i ære. Han påvirket sin sønn Richards tidlige utvikling ved å få ham til å konsentrere seg om klassikerne og unngå datidens moderne musikk.
Karihaugveien (Oslo)
Karihaugveien (89, 22–102) er en vei på Furuset og Karihaugen (i bydelene Stovner og Alna) i Oslo. Den går fra Jerikoveien til kommunegrensen til Lørenskog, der den skifter navn til Solheimveien (fylkesvei 352). Veien går i hovedsak parallelt med E6, men krysser over og under denne et par ganger.
Navnet ble vedtatt i 1979. Tidligere var veien regnet som en del av Strømsveien.
Doery Smith
Mellom 1957 og 1960 utgav han litteraturtidsskriftet Segelfoss Tidende, som hovedsakelig inneholdt stoff knyttet til Knut Hamsuns forfatterskap.
ISO 3166-2:SD
ISO 3166-2:SD er Sudans del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Sudan er det definert koder for 17 delstater.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er SD, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Sudan. Andre del er to bokstaver.
Endringer
Følgende endringer i Sudans oppslag har blitt kunngjort i nyhetsbrev fra ISO 3166/MA siden ISO 3166-2 først ble utgitt i 1998:
Grunnkretser i Hamarøy kommune
Grunnkretser i Hamarøy kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Hamarøy kommune, Nordland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Phryganopsychidae
Phryganopsychidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i.
Utbredelse
Det fire kjente artene lever i Asia. Familien finnes både i den palearktiske sone og orientalske delen av kontinentet.
Tore Sanderud
Tore Sanderud (1919–2007) var en norsk embetsmann, som blant annet var rådmann i Hamar før han fikk stillingen som direktør for Norsk Tipping i 1977.
Han ble cand.jur. i 1943 og jobbet deretter i Finansdepartementet før han i 1953 ble kontorsjef i Hamar kommune. Han ble rådmann i 1963, hvor han tok over etter Sigurd Pedersen.
Lushan (fjell)
Lushan (kinesisk: 庐山, pinyin: Lúshān, «Lu-fjellene») er et fjellområde i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Den er en del av bydistriktet Lushan i byprefekturet Jiujiang som ligger sør for byens sentrum. De ble tidligere også kalt Kuanglu (匡庐).
De er kjente for naturskjønnhet, en rekke buddhist- og taoist-tempel, og konfucianske landemerker. Fjellene dannear en oval som er rundt 25 km lang og 10 km vid. De har elven Chang Jiang i nord og Poyangsjøen i øst. I nord ligger byen Jiujiang og i sør Nanchang.
Lu-fjellene er en del av Lushan nasjonalpark, som ble oppført på UNESCOs liste over verdsarven i 1996. Det høyeste punktet er Hanyangtoppen (大汉阳峰) på 1 474 moh.
Fjellene har en viktig stilling i kinesisk kultur. De har alltid vært et populært reisemål og er ofte nevnte i kinesisk litteratur. Forfattere som har omtalt fjellene er blant andre Tao Yuanming, Bai Juyi, Su Dongpo og Mao Zedong.
Vaxholm kommune
Tettsteder
Vaxholm kommune har fire tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Ivan V av Russland
Ivan V av Russland (på russisk: Иван V Алексеевич Романов) (født 6. september 1666, død 8. februar 1696) var sønn av Aleksej I av Russland og tsar sammen med sin bror Peter den store 1682-1696.
Hans regjering var kun formell, da han var både fysisk og psykisk handikappet. Han deltok ikke i regjeringsarbeidet, men viet sitt liv til bønn, faste og pilegrimsreiser.
Mellomkrigstiden
Mellomkrigstiden er i den vestlige verden forstått som perioden mellom slutten av første verdenskrig i 1918 og begynnelsen av andre verdenskrig i 1939, mer spesifikt mellom den 11. november 1918 (våpenstillstanden i Compiègneskogen) og 1. september 1939 (det tyske Polen-felttoget). Perioden var markert av uro i mye av verden mens Europa strevde med å komme seg etter den første verdenskrigen.
Bakgrunn
I Nord-Amerika var den første delen av mellomkrigstiden preget av stor fremgang, men dette endret seg drastisk med den store depresjonen i 1929. Det er også relevant å se på finanskrisen når man ser på mellomkrigstida. Børskrakket i 1929 gjorde det veldig mye vanskeligere å bygge opp land etter første verdenskrig. I Tyskland brukte de arbeidsløsheten til å bygge opp landets infrastruktur og tungindustri.
Etter andre verdenskrig ble synet på mellomkrigstiden endret, fra å bli sett som en periode med fred, til en slags langvarig våpenhvile mellom de to verdenskrigene.
Storselsøy
Storselsøy er benevnelsen på den nordlige halvdelen (tilhørende Rødøy kommune) av Hestmannøy i Nordland. Lokalbefolkningen bruker som oftest kortversjonen Selsøy.
Den sørlige halvdelen (tilhørende Lurøy kommune) av Hestmannøy kalles Hestmona.
Storselsøy
Henry Endsjø
Henry Eugen Endsjø (født 31. mars 1894 i Kristiania, død 23. juni 1973) var en norsk journalist, redaktør og pressemann. Han var mangeårig journalist i Aftenposten, og var avisens sjefredaktør fra 1941 til 1945. Ledelsen i Aftenposten bestod i denne perioden også av sjefssekretærene (redaksjonssekretærene) Simon Wright Flood og Arne Pauss Pausett og redaktør Doery Smith. Endsjø begynte som redaksjonssekretær i Smaalenenes Amtstidende i 1914 og ble ansatt som journalist i Aftenposten i 1917. Han var redaktør for Smaalenenes Amtstidende 1918–1919, og begynte i 1919 igjen i Aftenposten. Han ble sjefsekretær (redaksjonssekretær) i Aftenposten i 1927 og ble senere redaktør for A-magasinet, Aftenpostens ukemagasin, en stilling han hadde frem til han ble avisens sjefredaktør. Endsjø var under andre verdenskrig også styremedlem i NTB og president i Norsk Presseforbund.
Etter krigen ble han dømt til 12 års tvangsarbeid.
Han ble gift i 1928 med Ingeborg Cathrine Margrethe (Thrine) Munthe (f. 1905), datter av Johan Fredrik Næser Munthe og barnebarn av forsvarsminister og kommanderende general i Norge Adolph Frederik Munthe. Thrine Munthes tante Thrine Schibsted (født Munthe) var eier av Aftenposten.
Ole Soelberg
Ole Ingebrigtsen Soelberg (født 11. oktober 1798 i Soknedal, død 2. januar 1874 i Strinda) var en norsk gårdbruker og politiker.
Han var innvalgt på Stortinget fra Søndre Trondhjems amt 1833–1838, 1842–1847 og 1851–1856, og satt i Lagtinget, Stortingets militærkomité, Stortingets kirkekomité, Stortingets veikomité og Stortingets protokollkomité. Sammen med Mikkel Nilsson Grendahl, Ingebrigt Haldorsen Sæter og Diderik Iversen Tønseth var Ole Soelberg blant de fire fremste haugianerne som ble valgt til stortingsmenn for Søndre Trondhjems amt, flere av dem også samtidig.
Soelberg var medlem av Strinda herredsstyre i en årrekke og ordfører i periodene 1839–1843, 1846–1849 og 1856–1861. Av andre lokale verv kan nevnes direktør i Strindens Sparebank, forlikskommissær og valgmann.
Soelberg var bondesønn fra Soknedal. Han hadde bakgrunn som underoffiser i jegerkorpsene i Holtålen og Selbu, og solgte slektsgården Oppstu Sør-Solberg og kjøpte gården Hegdalen i Strinda herred utenfor Trondhjem i 1835. Året etter solgte han Hegdalen og kjøpte Øvre Rotvoll i samme herred. Soelberg solgte Øvre Rotvoll for å opprette Rotvoll landbruksskole der i 1860, og kjøpte gården Hesthagen ved Gløshaugen samme år.
Ole Soelberg var far til Lars Soelberg og oldefar til Olaf Løhre.
Ottar Vigerstøl
Ottar Vigerstøl (født 26. mai 1971) er en norsk musiker og lydtekniker fra Arendal.
Han har bakgrunn som trommeslager i Clawfinger, og er involvert i flere bandprosjekter i hjembyen, blant andre Clutterbillies, Tyholmen Blues Artilleri og Vikarbandet.
Han arbeidet som tekniker/turnéleder i perioden 1997–2002 for en rekke artister. Blant andre var han i 1997 backline- og monitortekniker i USA med det svenske bandet Drain STH, samt tekniker på europaturneen til Type O Negative samme år. I 1999 var han PA-rigger og turnéleder for Monsters of Millenium turneen, og for Jessica Folcker sommeren samme år. Han har også vært teknisk ansvarlig for Canal Street-festivalen i flere år.
Vigerstøl har drevet firmaet Tempo ad Lib siden 2002.
Marumbi
Marumbi er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Frederiksværkbanen
Frederiksværkbanen er en dansk jernbanestrekning mellom Hundested og Hillerød på Sjælland. Strekningens lengde er 36,3 km, den ble åpnet fra Hillerød og Frederiksværk i 1897, til Hundested i 1916.
Sidelinjen mellom Hillerød og Frederikssund var opprinnelig planlagt som forlengelse av Midtbanen, dette var fastlagt i en lov fra 1908. I 1925 var strekningen ferdig utbygd, bare skinnene manglet. På grunn av forskjellige interessekonflikter ble strekningen aldri satt i drift. Bare delstrekningen mellom Hillerød og Brødeskov var ferdigbygd i 1950, som del av en ny trasé for Frederiksværkbanen. Resten av strekningen ble aldri tatt i bruk, men den er fremdeles godt synlig på flyfotos.
Hestmona
Hestmona er det egentlige navnet på øya Hestmannøy i Nordland fra gammelt av, men brukes nå som benevnelse på den sørlige halvdelen av øya. Denne halvdelen tilhører Lurøy kommune. Den nordlige halvdelen av Hestmannøy heter nå Storselsøy og tilhører Rødøy kommune. Øyas høyeste punkt er Hestmannen, som ligger 571 meter over havet.
Jihad salafi
Jihad salafi, eller salafistisk jihadisme er en retning innen Salafi-islam som støtter voldelig jihad. Begrepet ble skapt av forskeren Gilles Kepel for å beskrive tilhengere av Salafi som begynte å utvikle en interesse for voldelig jihad på midten av 1990-tallet. Utøvere blir ofte referert til som Salafi jihadis eller Salafi jihadister. Journalist Bruce Livesey estimerer tilhengerne til mindre enn 1 prosent av verdens 1,9 milliarder muslimer. Andre beregner prosentandelen til å være betydelig høyere, men det er ingen autoritative målinger på forekomsten av voldelig jihadisme i den muslimske befolkningen.
Taxila
Taxila er en by og et arkeologisk sted i Punjab-provinsen i Pakistan, vest for Islamabad og Rawalpindi, på grensen mellom Punjab og nordvestre grenseprovinsen.
Taxila står på listen til UNESCO over verdensarvens verneverdige steder. Det ble lenge fryktet at den arkeologiske byen skulle bli ødelagt, men innsats fra Pakistans myndigheter har ført til at det ikke lenger er frykt for at området skal bli ødelagt.
Historie
Taxila (da kalt Taksh-shila) var et antikt buddhistisk læresenter, forbundet med silkeveien over Khunjerab-passet, som tiltrakk seg studenter fra hele verden. Den ble også kalt Takshashila på sanskrit i antikkens India.
Dareios I underla Taxila til persiske akamenide-dynastiet rike ca. 518 f.Kr., før Aleksander den store erobret byen i 326 f.Kr. og satte en makedonsk garnison der, men det greske styret endte i 317 f.Kr. Den blomstret i løpet av det første til det femte århundret (se Gandhara). Lokalisert i krysset mellom tre betydelige handelsruter, var det et viktig økonomisk og strategisk sted.
Ifølge tradisjonen besøkte Apostelen Tomas Taxila.
Cæsarion
Cæsarion (gresk: Καισαρίων; «lille Cæsar»), fulle navn og titler var Ptolemaios XV Filopator Filometor Cæsar (gresk: Πτολεμαῖος ΙΕʹ Φιλοπάτωρ Φιλομήτωρ Καῖσαρ; født 23. juni 47, død august 30 f.Kr.) var formelt den siste konge og farao av det ptolemeiske kongedømme i Egypt fra 2. september 47 f.Kr. til 12. august 30 f.Kr., men var samregent med sin mor, dronning Kleopatra. Mellom Kleopatras død den 12. august 30 f.Kr. og opp til sin egen død den 23. august, var han formelt enehersker som farao. Han ble drept på ordre av Octavianus, som ble den romerske keiser Augustus. Cæsarion var den eldste sønnen til Kleopatra og muligens den eneste sønnen til Julius Cæsar, som han ble oppkalt etter.
Liv
Cæsarion ble født i Alexandria i Egypt i 47 f.Kr. Hans mor Kleopatra insisterte på at han var sønn av Julius Cæsar. Det ble sagt at Cæsarion hadde arvet Cæsars utseende og væremåte, men Cæsar selv anerkjente ham tilsynelatende aldri offisielt. Uansett må Cæsar ha tillatt at han benyttet hans navn. En moderne biografi over Kleopatra har skrevet at «det er umulig i dag å avgjøre Cæsars faktiske reaksjon.» Kleopatra sammenlignet også sitt forhold til sin sønn med den egyptiske gudinnen Isis og Cæsarion tilsvarende med Isis' guddommelige barn Horus. Saken ble omtvistet da Cæsar adoptivsønn Augustus kom i konflikt med Kleopatra. hans tilhenger Gaius Oppius skrev en pamflett som forsøkte å bevise at Cæsar aldri kunne ha hatt farskap til Cæsarion.
Cæsarion tilbrakte to av sine tidligste år, fra 46 til 44 f.Kr., i Roma hvor han og hans mor var Cæsars gjester. Den egyptiske dronningen og hennes sønn bodde på et av Cæsars landssteder. Forholdet mellom Kleopatra og Cæsar var åpenbart for det romerske folket og det var en skandale ettersom Cæsar fortsatt var gift med Calpurnia Pisonis. Men Cæsar fikk til og med reist en gyllen statue av Kleopatra representert som Isis i tempelet til Venus Genetrix, den mytiske stammoren til Cæsars familie, og som var plassert utenfor Forum Julium. Det synes som om Kleopatra håpet at hennes sønn til sist ville etterfølge sin far som leder av den romerske republikk foruten som hersker av Egypt. Kleopatra var også tilstede i Roma da Cæsar ble myrdet den 15. mars 44 f.Kr. Hun reiste deretter med Cæsarion tilbake til Egypt.
Cæsarion ble gjort til medregent av sin mor den 2. september 44 f.Kr. da han var tre år gammel, men han var naturligvis kun konge i navnet og Kleopatra var den som hadde all autoritet. For egypterne var det utenkelig at en kvinne skulle styre alene. Ved å gjøre sin mindreårige sønn til «konge» hadde hun spillerom til å gjøre som hun ville. Hun ga ham samtidig epitetene Theos Filopator Filometor (= «Den far- og morelskende Gud»).
I løpet av den spente tidsperioden som ledet opp til den endelige konflikten mellom Marcus Antonius og Augustus, delte Antonius kontrollen over den romerske republikken med Octavianus og Lepidus i det andre triumvirat. Sistnevnte Lepidus ble etter hvert presset ut av Octavianus i 36 f.Kr., noe som etterlot ham og Antonius som rivaler. To år senere, i 34 f.Kr., ga Antonius diverse større landområder i øst og titler til Cæsarion og sine egne tre barn med Kleopatra. Cæsarion ble erklært som gud og gitt tittelen «konge av konger». Denne grandiose eller stortalende tittelen var «uovertruffent i håndteringen av det romerske klientkonge-forholdet» og kunne bli sett på som «truende for 'storheten' til det romerske folket». Mest truende var det for Octavianus da hans maktbase hvilte på hans status som Julius Cæsars grandnevø og adopterte sønn. Antonius erklærte at Cæsarion var Cæsars sanne sønn og arving. Disse proklamasjonene, kjent som donasjonene i Alexandria, førte til et endelig brudd for Antonius' forhold til Octavianus som da benyttet seg av den romerske krenkelsen over donasjonene til skaffe seg støtte for å gå til krig mot Antonius og Kleopatra.
Etter Antonius og Kleopatras nederlag i sjøslaget ved Actium utenfor kysten av Hellas, synes det som om Kleopatra har lært opp Cæsarion til å ta over som «enehersker uten hans mor». Hun kan ha hatt til hensikt å gå i landflyktighet, kanskje med Antonius, som muligens hadde et håp om få trekke seg tilbake slik Octavianus hadde tillatt Lepidus å gjøre. Da Octavianus invaderte Egypt i 30 f.Kr. sendte Kleopatra sin sønn Cæsarion, på den tiden 17 år gammel, til havnebyen Berenike Troglodytika ved Rødehavet (omtrent 825 km sør for dagens Suez og 260 km øst for Aswan). Hensikten var å plassere ham i trygghet, og en mulighet til å rømme til India. Octavianus erobret Alexandria den 1. august 30 f.Kr. etter at Antonius' styrker hadde desertert til ham. Denne datoen markerer også den offisielle annekteringen av Egypt til den romerske republikk.
Marcus Antonius begikk selvmord før Octavianus selv ankom den egyptiske hovedstaden. Kleopatra fulgte etter ved å begå selvmord den 12. august. Cæsarions voktere, inkludert hans lærer, ble enten selv lurt av falske løfter om nåde til å føre gutten tilbake til Alexandria, eller kanskje de forrådte ham. Nedtegnelsene er uklare. Historikeren Plutark sier at Cæsarion faktisk hadde sluppet unna til India, men var gitt falske løfter om å få kongedømmet Egypt:
Octavianus er antatt å ha fått Cæsarion henrettet i Alexandria på råd fra den greske filosofen Areios Didymos, som parafraserte Homer ved å si: «Det er skadelig å etterlatte for mange cæsarer.» De nøyaktige omstendighetene til hans død har ikke blitt dokumentert, men det er populært blitt antatt at han ble kvalt.
Cæsarion er hovedpersonen i et dikt skrevet i 1918 av Konstantinos Petrou Kavafis.
Beskrivelser
Det er få avbildninger bevart av Cæsarion. Det er antatt det er ham som er avbildet på levningene av en statue som funnet i Alexandrias havn av den franske undervannsarkeologen Franck Goddio i 1997. Han er også portrettert to ganger i relieff, da som en voksen farao, sammen med sin mor ved Hathortempelet i Dendera.
I tillegg til sitt greske navn og titler, hadde Cæsarion også et fullt sett med kongelige egyptiske navn:
Disse oversettes som:
Matelândia
Matelândia er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Isjim (elv)
Isjim (russisk: Ишим, kasakhisk: Есил – Esil) er ei elv i Russland og Kasakhstan. Den er en venstre sideelv til Irtysj, og er 2450 km lang, med et tilsigsfelt på 177 000 km².
Elva har sitt utspring i Nijazfjellene på det kasakhiske høyland, hvor den renner mot vest og nordvest, for det meste i en smal dal mellom steinete bredder. Nedenfor Nur-Sultan (tidligere Astana), Kasakhstans hovedstad, vider dalen seg ut, og elva blir bredere og mer forgreinet. Den går vestover i en stor bue, først mot nordvest, senere mot sørvest. Ved byen Derzjavinsk snur Isjim brått mot nord og deretter nordøst, og løper ut på den vestsibirske slette. Den renner over de flate Isjimsteppene i grenseomådene mellom Kasakhstan og Russland, med brede elvesletter med meandere og tallrike kroksjøer. Lenger inn i Russland, nord for byen Isjim, går elva gjennom et myr- og sumplandskap, før den munner ut i Irtysj ved Ust-Isjim.
Nedbøren i Isjims tilsigsfelt kommer i all hovedsak om vinteren, som snø. Elva fryser til i begynnelsen av november, og blir under isen til april–mai. Vårflommen har sitt maksimum i mai–juni. I elvas nedre løp kan den bli opp til 15 km bred under flomtoppen. Middelvannføringen 215 km fra munningen er 56,3 m³/s, maksimum 686 m³/s.
Elva er farbar for båter fra Petropavlovsk og 270 km sørover, og fra Vikulovo 100 km nord til munningen. Isjim brukes til vannforsyning og irrigasjon. I elva finnes de mindre reservoarene Vjatsjeslavskoje og Sergejevskoje.
Byer ved Isjim
I Kasakhstan:
I Russland:
Ole Greger Lillevik
Hans forskning har i stor grad vært rettet mot miljøterapeutisk arbeid og trusler og vold i klientarbeid. Han har vært medforfatter av flere artikler og bøker innen sitt fagområde.
I 2014 fikk han formidlingsprisen som deles ut av Norges arktiske universitet UiT Narvik (daværende Høgskolen i Narvik). Han delte prisen med førstelektor Wivi-Ann Tingvoll ved Avdeling for helse og samfunn.
Grunnkretser i Sula kommune
Grunnkretser i Sula kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Sula kommune, Møre og Romsdal, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Åshild Lofthus
Åshild Lofthus (født 18. april 1971) er en norsk snøbrettkjører fra i Vinje i Telemark. Hun kjørte tidligere aktivt for Burton frem til 1993, gjorde det best innenfor de alpine grenene. Hun ble flere ganger europamester og verdensmester og ble verdensmester senest i 1993. Hun er tidenes mestvinnende snowboarder i Norge.
By- og bygdelista (Hamar)
By- og bygdelista (BBL) er en lokal liste som stiller til valg i Hamar kommune. Det har hatt representanter i kommunestyret siden de første gang stilte til valg i 1991, og har fra 2019 14 kommunestyrerepresentanter. Fra 1999 til 2011 var Einar Busterud ordfører i Hamar. Han representerte BBL. Partiet hadde den nest største kommunestyregruppa fra 1995 til 2007, den neste perioden var de størst med over 40 % av stemmene. I 2011 tok ikke Busterud gjenvalg, og BBL tapte valget.
Partiet fikk 12,6 % oppslutning i 91, 19,7 % i 95, 24,5 % i 99, 28,1 % i 03 og 42 % i 2007.
BBL ble startet på bakgrunn av motstanden mot sammenslåing av kommunene Hamar og Vang, og motstanden mot å anlegge en stor vei gjennom Hamar sentrum. Partiet er lite preget av politisk ideologi. Blant annet var det et RV-medlem som sto øverst på lista i 1991, mens et Høyre-medlem sto på tredjeplass. Knut Faldbakken var en av personene som var med å stifte lista i 1991.
Gwon Yul
Gwon Yul (hangul권율; hanja: 權慄; romanisert: Gwon Yul/Kwŏn Yul; høflighetsnavn: 언신/彦愼/Eonsin/Ŏnshin; posthumt navn: 충장/忠莊/Chungjang/Ch'ungchang; født 1537, død 1599) var en koreansk general og øverstkommanderende for Kongedømmet Joseon som suksessfullt ledet de koreanske styrkene mot Japan under Imjinkrigen, de japanske invasjonene av Korea på slutten av det sekstende århundre. Han er best kjent for slaget om Haengju, hvor beseiret en japansk hær på 30,000 mann med en styrke på under 3,000.
Bakgrunn
Gwon Yul stammet fra den høyt ansette Andong-Gwon-klanen. Faren hans var Gwon Cheol, som var yeonguijeong, tilsvarende statsminister, for Joseon-hoffet. Riktignok begynte ikke Gwon sin politiske eller militære karriere før han var 46. Det var i 1582 at han ført ble utnevnt til en stilling i Joseon-regjeringa, og han ble deretter forfremmet til en rekke ulike stillinger, inkludert til borgermester av Ŭiju i 1591.
Imjinkrigen
Da de japanske styrkene invaderte Korea i 1592 ble Gwon utnevnt til borgermester for Gwangju i Jeolla-provinsen og ble gitt den militære kommandoen over regionen. Gwon og hans medkommandant Yi Gwang dro mot Hanseong for å slutte seg til hovedstyrken. Riktignok ble Yi beseiret av japanerne i Yongin, mens Gwon klarte å trekke seg tilbake til Gwangju, hvor han samlet en styrke på omtrent 1,000 militssoldater.
Slaget ved Ichi
Da de japanske styrkene i Gemusan i Jeolla begynte å bevege seg for å innta Jeonju flyttet Gwon hæren sin til Ichi, en port itl Jeonju. 10,000 japanske soldater under Kobayakawa Takakage angrep Ichi, hvor omtrent 1,000 av Gwons menn kjempet og vant slaget. Gwon overvåket enheten sin ved selv å henrette desertører, og kommandanten for Gwons baktropp, Huang Jin, fortsatte å sloss selv om han hadde blitt skutt med gevær. Slaget endte, men en gjenerobring av Jeolla-provinsen.
Beleiringen av Doksan
Den koreanske regjeringen anerkjente Gwons heltedåd og utnevnte han til guvernør for Jeolla det følgende året. Gwon ledet så en hær på 10,000 mann til Gyeonggi for å igjen gjenerobre Hanseong, hvor han ble møtt av lokale militser og munker, som gjorde Gwon i stand til å samle en hær på 20,000 mann. Gwons tropper ble utplassert i Doksan-festningen nær Suwon. Japanerne under ledelse av Ukita Hideide beleiret festningen i over en måned, og Gwons styrer begynte å gå tom for vannforsyninger. En dag beordret Gwon at flere hester skulle utstilles på festningsmuren og bades med riskorn. På avstand så det ut som om hestene ble badet med store mengder vann. Japanerne ventet på at koreanernes vannforsyning skulle gå tom, og da de så dette mistet de moralen sin og trakk seg tilbake til Hanseong. Gwon fulgte etter de tilbaketrekkende japanerne og påførte dem tap på over 3,000 mann. Etter krigen bygde kong Seonjo et monument på toppen av Doksun kalt Saemadae, "stedet hvor hestene ble vaset," som en hyllest ti Gwon. Etter slaget beordret Joseon-regjeringa Gwon å marsjere nordover for å kjemte mot japanerne i Hanseong.