cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rosenborg Ballklub
Koeffisient-rangering (UEFA)
Tabellen viser Rosenborgs plassering på koeffisient-rangeringen til UEFA (per 22. desember 2022):
Noter
<references group='note'/>
Buzz (album)
Buzz er et musikkalbum med Steps, utgitt 30. oktober 2000.
Albumet ble innspilt i 1999 og 2000. Dette var gruppa sitt siste album.
Grøsserne
Grøsserne – originaltittel Goosebumps – er en amerikansk grøsserserie for barn skrevet av R.L Stine. Serien handler om forskjellige barn som opplever skumle ting, og det finnes over 50 bøker i denne serien. R.L Stine har også skrevet noen «Grøssernes mysterier» der man kan velge forskjellige muligheter osv. Det finnes også en serie «Grøsserne 2000». Men det er flest grøsserne. De fleste av dem er skrevet på 1990 tallet. Noen grøsserne er f.eks: The night of the living dummy eller One day in Horrorland.
Noen av bøkene er oversatt til norsk.
Nepal Kamyunishta Parti (Ekda Kendra Masal)
Nepal Kamyunishta Parti (Ekda Kendra Masal) (Communist Party of Nepal (Unity Centre Masal) – Nepals Kommunistiske Parti (enhetssenteret Masal)) er et kommunistparti i Nepal, som fra starten av var leda av kommunistveteranen Mohan Bikram Singh.
NKP(EKM) er fra juni 2006 regjeringsparti i Nepal gjennom valgfronten Janamorcha Nepal. I Nepals overgangsregjering 2007 har JMN helseministeren.
I mai 2006 blei NKP(EKM) splitta i minst to partier. Høsten 2006 sprakk det ut minst to til.
Ytterste venstre i parlamentet slo seg sammen
NKP(EKM) blei stifta i 2002. Den 22. april blei sammenslutninga av NKP (Masal) og NKP (Ekda Kendra) proklamert.
Begge var parlamentariske partier med hver sin valgfront. Den 10. juli slo de seg sammen til en ny valgfront, Janamorcha Nepal (forkortelse JMN). Den fikk tilsammen 6 representanter i parlamentet.
NKP(EKM) var sannsynligvis det tredje største kommunistpartiet i Nepal, etter det moderate, parlamentariske UML, og det maoistiske, revolusjonære NKP (Maobadi). Det var i hvert fall nest størst av kommunistpartiene i parlamentarisk representasjon.
Ifølge programmet bygde partiet på marxismen-leninismen-Mao Zedongs Tenkning, og var for væpna revolusjon. Det samla de delene av den promaoistiske kommunistbevegelsen som var nærmest til å gå med i NKP (Maobadi).
De som sto nærmest og lengst fra maoistene
NKP(Ekda Kendra) blei før partisammenslåinga rekna som det av de legale partiene som sto maoistene nærmest. Etter 2001 hadde NKP(Maobadi) tilbudt dem sammenslutning. Generalsekretæren i det nye partiet, partinavn Prakash alias Narayan Kazi Shrestha, kom fra NKP (Ekda Kendra).
NKP(Masal) derimot, var leda av Mohan Bikram Singh, som hadde vært partileder for både Prachanda og Baburam Bhattarai. Etter at disse to hadde splittet seg fra ham, fikk Singh et ekstremt dårlig forhold til deres nye parti NKP (Maobadi). I 2002 blei Singh den politiske lederen for det sammenslåtte partiet NKP(EKM). Hans holdning blei også det nye partiets linje. Våren 2006, mens NKP(EKM) og NKP(M) deltok i en felles front som bekjempet diktaturet i Nepal, siterte pressa NKP(EKM)-ledere som i samsvar med Sings syn kalte NKP (M) sosialfascister.
Fraksjonskamper 2005-2006
Våren 2005 gikk partiet gjennom valgfronten JNM med i Sjupartialliansen for demokrati i Nepal.
Under forhandlingene mellom maoistene og Sjupartialliansen i Delhi i november 2005 og mars 2006, var både JNM og NKP (EKM) til stede (til tross for at NKP (EKM) formelt er med i Sjupartialliansen gjennom JNM), i tillegg til sjupartialliansens to dominerende medlemmer, Nepals Kongressparti og det store parlamentariske kommunistpartiet UML. En grunn kan ha vært at to fløyer i NKP(EKM) var uenige om taktikken i forhandlingene.
I samband med Delhi-forhandlingene kritiserte Mohan Bikram Singh åpent at NKP(EKM)s generalsekretær Prakash hadde forsøkt å få kontakt med NKP(Maobadi), ifølge Singh uten å være autorisert av partiet.
Etter demokratirevolusjonens seier i april 2006, fikk partiet gjennom valgfronten JNM tilbud om å sitte i Sjupartialliansens nye regjering.
Tilbudet skjerpa motsetningene i partiet, som hadde blitt kjent i løpet av det siste året. Et flertall i sentralkomiteen sa ja til tilbudet, mens et mindretall fordømte det som «mot partiets prinsipper» og sa det tjente maoistenes interesser.
Resten av 2006 skulle bli et annus horribilis for NKP(EKM), med gjentatte partisplittelser.
JMN (KC)
På et møte i Butwal den 26. og 27. mai stifta Singh-fløya sin egen fraksjon av JNM, støtta av 3 parlamentsmedlemmer. Til president og parlamentarisk leder for Singh-fløyas JNM blei valgt Chitra Bahadur KC, og til generalsekretær Dilaram Acharya.
Denne valgfronten blei fra mai 2006 til april 2007 ofte identifisert som Janamorcha Nepal (KC) (mens den opprinnelige organisasjonen også blei kalt JMN (Serchan)).
(I april 2007 skifta JMN (KC) navn til Rashtriya Jana Morcha (RJM). For å unngå forvekslinger med Rashtriya Jana Morcha som fantes fra 1999 til 2002, blir det nye RJM noen ganger kalt RJM(2007).)
De to fløyene delte i første omgang parlamentsrepresentantene, og tok 3 hver.
Som grunn for splittelsen blei oppgitt uenhighet om forhandlinger med maoistene og om demokratikampen.
Minoritetsfløya, leda av Singh, blei nå i praksis satt utafor Sjupartialliansens interne forhandlinger.
Den andre fløya var positiv til forhandlingene og ønska plass i regjeringa. Det blei etterhvert klart at majoritetsfløya, som var leda av partiets generalsekretær Prakash og JMNs leder og nye visestatsminister Amik Sherchan, var den gruppa i Sjupartialliansen og den nye regjeringa som sto nærmest maoistpartiet.
NKP (EKM) (Singh)
Sommeren 2006 blei det stadig tydeligere at ikke bare JMN, men også partiet NKP(EKM) reelt var splitta i to deler, som begge fortsatte å bruke samme navn.
Her er de identifisert med generalsekretærens navn i parentes:
Dette er partiet denne artikkelen handler om.
Dette er utbryterpartiet til Mohan Bikram Singh (og det 5. partiet han har leda).
Når det nye partiet reelt splitta seg ut fra det gamle NKP(EKM), er ikke klart. Ifølge noen nyhetsartikler kan det se ut som om Prakash-fløya først formelt ekskluderte Singh etter sommeren 2006.
Ny splittelse i august 2006
I august sprakk ei ny gruppe ut som laga sitt eget parti:
Dette partiet var leda av generalsekretær Bijaya Kumar og talsperson Narendraman KC. Enda en sentral person var Keeshab (eller Keeshav) Nepal. Ingen medlemmer av sentralkomiteen i det gamle partiet skal ha vært med.
Presseartikler hevda at NKP(2006) la seg nær maoistene. Det kritiserte ledelsene for de fløyene som hadde brutt med hverandre i mai, men spesielt Mohan Bikram Singh.
Det fikk lite oppmerksomhet i pressa og det politiske liv utover høsten.
Ifølge noen opplysninger gikk det i oppløsning over nyttår. I mai 2007 sa Prachanda i en tale i Kathmandu at NKP(2006) hadde gått opp i NKP(Maobadi) for flere måneder sida.
JMN(Ale)
På høsten 2006 gjennomgikk JMNs majoritetsfløy (leda av Sherchan), en ny splittelse.
Disse JMN-utbryterne sa også at de rekna seg som medlemmer av Sjupartialliansen. De forsøkte å komme inn på møtet der fredsforhandlingene mellom regjeringa og NKP(Maobadi) blei avslutta i november, og nominerte nye medlemmer til Nepals overgangsparlament. I tråd med det som nå var blitt praksis ved partisplittelser i Sjupartialliansen, blei de avvist over hele linja.
NKP (EKM) (Singh Shrish)
Ut fra partiet NKP (Ekda Kendra Masal) leda av Prakash, sprakk i oktober/november enda et nytt parti.
Dette partiet hadde som generalsekretær Ram Singh Shrestha, bedre kjent som Ram Singh Shrish, partinavn Rajbir. Han var tidligere generalsekretær i Mohan Bikram Singhs NKP(Masal) før sammenslåinga i 2002, men hadde i 2005-2006 kommet mer og mer på kant med Mohan Bikram.
Igjen brukte utbrytergruppa navnet NKP(EKM). Uheldigvis kom pressa derfor også ofte til å identifisere det ved å henge på et Singh i parentes:
En mindre forvirrende variant er NKP (EKM) (Singh Shrish). (Problemet blei løst i april 2007, da NKP(EKM) (Singh Shrish) gikk inn i et nytt parti, NKP (Ekikrit)).)
Våren 2007: Nye parlamentarikere, ny minister
Høsten 2006 kom det også ei ubekrefta melding om at partisekretær Prakash i det opprinnelige NKP(EKM) ønska at hans parti skulle slutte seg sammen med NKP(Maobadi). Hva Amik Sherchan og maoistpartiets ledelse mente om dette, er ikke kjent.
I Nepals overgangsparlament 2007 som blei konstituert den 15. januar, fikk NKP(EKM)s front JMN 3 nye representanter. JMN var nå igjen størst av de kommunistiske småpartiene med 4 plasser, like mange som NMKP, og en mer enn Mohan Bikram Singhs gruppe.
I Nepals overgangsregjering 2007 mista Amik Sherchan stillinga som visestatsminister, men fikk på ny tilbud om helseministeriet. (Sherchan hadde hatt begge ministerier). Partiet protesterte mot at det ikke hadde fått være med på avgjørelsen og unnlot å komme med kandidater, slik at regjeringa blei konstituert 1. april uten noe medlem fra JMN. Seinere nominerte JMN ikke en, men to ministerkandidater: Parlamentsgruppas leder Giriraj Mani Pokhrel, og lederen av partiets kvinneforbund, Shashi Shrestha. Regjeringsleder G. P. Koirala tok seg god tid med å reagere, men den 29. april blei Pokhrel innsatt som helseminister. (Noen avisartikler hevda at JMN ville få en ministerpost til seinere.)
I april 2007 registrerte Janamorcha Nepal seg som parti foran valget på grunnlovsgivende forsamling. Dette førte til at de to nye gruppene med samme navn fra 2006 måtte skrifte navn. NKP(EKM) blei dermed aleine om å ha valgfronten Janamorcha Nepal. Ettersom både NKP(EKM) (Sing Shrish) og deres valgfront JMN (EKM) (Ale) gikk inn i det nye NKP (Ekikrit), satt NKP(EKM) (Prakash) også igjen med bare en konkurrent om partinavnet, NKP (EKM) (Bikram Singh).
Masseorganisasjoner
(Denne oppsummeringa gjaldt for NKP (EKM) før partisplittelsene i 2006.)
Fronter i India:
Europa (mytologi)
Europa (gresk: Ευρώπη, Eurṓpē) var i henhold til gresk mytologi en fønikisk kvinne av høy rang. Hun har gitt navn til verdensdelen Europa. Fortelling om hennes bortførelse av Zevs i form av hvit okse er fortelling fra Kreta; som den ungarske mytografen og filologen Károly Kerényi har pekt på, «de fleste kjærlighetsfortellinger om Zevs går tilbake til eldre oldtid som beskriver hans mange ekteskap med gudinner. Det kan særlig bli sagt om fortellingen om Europa.»
Det var to konkurrerende myter om hvordan Europa kom inn i den greske verden. Begge er samstemte om at hun kom til Kreta, der den hellige oksen, okse dyrket i Midtøsten, er det overordnede tema. I den vanlige beretningen ble hun forført av guden Zevs i form av en okse, og ført til Kreta på hans rygg, der hun ble møtt av kong Minos. Den andre fortellingen er formidlet av historikeren Herodotos som sier at hun ble kidnappet av minoerne og førte henne til Kreta.
Den eldste litterære referansen til Europa er Homers Iliaden som er generelt datert til 700-tallet f.Kr. En annen tidlig referanse til henne er i et fragment av den hesiodiske Kvinnekatalogen som ble oppdaget i Oxyrhynchos, et gresk område i oldtidens Egypt. Det tidligste vasemaleriet som er sikkert identifisert som Europa er datert til midten av 600-tallet f.Kr..
Etymologi
Navnets etymologi (εὐρύς «vidt» eller «bredt» + ὤψ «øy(n)e» eller «ansikt») legger til grunn at Europa var en gudinne som trolig var representerte som en ku (som har et bredt fjes), i det minst på et symbolsk nivå. Hathor, en gudinne i egyptisk mytologi, ble i en del myter oppfattet som den himmelske ku som fødte universet og alle ting. Metaforisk kan navnet ha blitt rekonstruert ved en senere dato ha kommet til å bety «den intelligente» eller den «vidsynte», analogt med glaukopis (γλαυκώπις) som var tilskrevet Athene.
Imidlertid har forskerne Ernest Klein og Giovanni Semerano foreslått en mulig semittisk opprinnelse i akkadiske erebu, «å gå ned, nedstigning» (i hentydning av solen) som ville være en vestlig parallell.
Astarte og Europa
Innenfor området til fønikiske Sidon (i dag en del av Libanon) ble forfatteren Lukian (på 100-tallet e.Kr.) informerte om tempelet til den semittiske gudinnen Astarte som han likestilte henne med månegudinnen, og tilføyde at tempelet var hellig for Europa:
Paradokset, slik som det synes for Lukian, ville bli løst om Europa er Astarte i hennes forkledning som (bredfjesete) fullmånen.
Mytologisk opphav
Kildene skiller seg i detaljer om Europas familie, men de er enig om at hun var Fønikia og fra en slekt som gikk tilbake til Io, den mytiske nymfe som ble elsket av Zevs og forvandlet til en ku. Det er generelt sagt at Europa var datter av Agenor, den fønikiske kongen av byen Tyr; poeten Moskhos fra Siracusa gjør henne til moderdronningen Telefassa («den langtskinnende»), men andre steder er hennes mor oppgitt som Argiope («hvitt ansikt»), skjønt de begge er antagelig likestilte. Andre kilder, slik som Iliaden, hevder at hun er datter av Agenors sønn, den «solrøde» Føniks. Det er enighet i kildene at hun hadde to brødre, Kadmos, som brakte alfabetet til det greske fastlandet, og Kiliks, som landet Kilikia i Anatolia skal ha sitt navn etter.
Etter at Europa ble bortført av Zevs og havnet på Kreta, fødte hun tre sønner som Zevs var far til: Minos, Rhadamantys, og Sarpedon. Alle disse ble dommere i underverden da de døde. På Kreta giftet Europa seg senere med Asterion (stjernehersker) og ble stemor til hans datter Kreta (personifiseringen av øya av samme navn).
Det var to konkurrerende myter om hvordan Europa kom inn i den greske verden. De begge er enige om at hun kom til Kreta hvor den hellige okse var betydningsfull. I den mest kjente fortellingen ble hun forført av guden Zevs i form av en okse som pustet safran fra sin munn, og fraktet henne på ryggen til Kreta. Her ble hun ønsket velkommen av Asterion, men i henhold til en mer litteral, evhemeristisk versjon som begynner med historien om Perserkrigene til Herodotos, ble hun bortført av minoerne som også tok henne med til Kreta. Den mytiske Europa kan bli adskilt fra mytologien om den hellige oksen, som hadde blitt dyrket i Midtøsten. I 2012 oppdaget en arkeologisk ekspedisjon fra British Museum, ledet av libanesiske arkeolgen Claude Doumet Serhal på det arkeologiske funnstedet til den gamle amerikanske skole i Sidon mynter som avbildet Europa ridende på en okse med hennes slør flagrende over som bue, noe som er ytterligere et bevis på Europas fønikiske opphav.
Europa synes ikke å ha blitt dyrket direkte i en kult noe sted i antikkens Hellas, men ved den greske helligdommen i Lebadaea i Boiotia, nedtegnet Pausanias at Europa var epitet for Demeter: Til de olympiere som ble adressert av de som valfartet til grottehelligdommen til Trofonios fra Orkhomenos (også i Boiotia). Til denne var en ktonisk kult og orakel dedisert, og sier Pausanias: «lunden til Trofonios ved elven Herkyna... der er også en helligdom for Demeter Europa... barnepiken for Trofonios.»
Bortførelsen
Mytografene forteller at Zevs ble forelsket i Europa og besluttet å forføre eller bortføre henne; noe som stort det samme i greske myter. Han forvandlet seg til en hvit okse og lot seg blande i krøtterflokken til hennes far. Mens Europa og hennes terner samlet blomster, så hun oksen, strøk hans flanker, og til sist satte seg overskrev på ryggen dens. Straks grep Zevs muligheten, sprang ut i sjøen og svømte med Europa på ryggen til Kreta. Der avslørte han sin sanne identitet, og Europa ble den første dronning av Kreta. Zevs ga henne et halsbånd som var blitt smidd av Hefaistos og ytterligere tre gaver: Talos (en kjempestor bronsemann), Laelaps (en hund som alltid fanget sitt jaktbytte) og et kastespyd som aldri bommet på målet.
Myten om Europa og Zevs kan ha hatt sin opprinnelse i et hellig bryllup mellom de fønikiske guddommene Attar (`Aštar) og Astarte (`Aštart) i form av hornkveg. Etter å ha født tre sønner med Zevs, giftet Europa seg med kong Asterios. Sistnevnte er også navnet på Minotauros («Minos' okse») og samtidig en epitet for Zevs, og kan således være avledet fra navnet Attar (`Aštar).
I henhold til Herodotos' rasjonaliserende tilnærming ble Europa bortført av minoere som søkte hevn for den tidligere bortførelsen av Io, en prinsesse fra Argos. Hans variant av fortellingen kan ha vært et forsøk på å rasjonalisere en tidligere mye, eller presentere myten som kan ha vært forverret versjon av fakta, bortføringen av en fønikisk aristokrat, senere gjenfortalt uten forskjønnelse av Herodotos.
I litterære og kunstneriske framstillinger
I alle framstillinger, enten hun satt overskrevs på oksen, som i arkaiske vasemalerier, eller i en ødelagt metopefragment fra Sikyon, eller grasiøst sittende med begge beina til siden på kvinnevis som i en mosaikk fra Nord-Afrika, er det aldri spor av frykt hos Europa for hennes framtidige skjebne, men slo seg til ro mens hun holdt fast i et av hornene.
Fortellingen om Europa og oksen ble emne for en kort gresk epikk skrevet på midten av 100-tallet f.Kr. av Moskhos, født i Siracusa, en pastoral poet og en elev av den aleksandrinske grammatikeren Aristarchos fra Samothrake. Hans Europa er en epyllion (kort fortellende eposlignende dikt) som har blitt bevart fragmentarisk.
Ovid ga i Metamorfoser en beskrivelse av Jupiters (Zevs) forføring av Europa, og hvordan hun «med høyre hånd klamret seg til et horn, den andre fast om ryggen hans, hennes flagrende tunika fløt i vinden...» Poetens malerisk detaljer tilhørte anekdoten og fabelen.
Fortellingen er også nevnt i Nathaniel Hawthornes Tanglewood Tales (1853) som var rettet til barn og ungdom. Hans tilpassede gjenfortelling kalt «Dragon's teeth» (Dragens tenner) handler i all vesentlighet om Kadmos, hennes bror, men begynner med en omstendelig, men nedtonet versjon av Europas bortførelse av en vakker okse.
Inspirert av utgravningene av Knossos på Kreta av den egenrådige engelske arkeologen Arthur Evans var det mange kunstnere på 1900-tallet som grep fatt i det minoiske mytene om blant annet Europa, og behandlet oldtidens tema på moderne vis. Den tyske kunstneren Lovis Corinth undersøkte emnet av en ung pikes seksuelle oppvåkning i en rekke bilder fra 1919-1920. De samme mytene var også fruktbare for Pablo Picasso på 1930-tallet som ble besatt av ideen om Minotauros, og utforsket temaer om seksualitet og voldelig død i en rekke tegninger og trykk, inkludert Minotauromachie (1935), og tilhører blant det fremste av kunstnerens arbeid.
Overtagelse av navnet
Navnet Europa som en geografisk betegnelse kom i bruk av antikkens greske geografer som Strabon for å referere til en del av Trakia nedenfor Balkanfjellene. Senere under det romerske keiserdømmet ble navnet gitt til en trakisk provins. Det er avledet fra det greske ordet Εὐρώπη (Eurōpē) i alle språk som romanske, germanske, slaviske, baltiske, keltiske, iranske, uralske (ungarsk Európa, finsk Eurooppa, estisk Euroopa).
I boken Oriens-Occidens-Europa, oppsummerte Jürgen Fischer hvordan navnet kom inn i bruk, fortrengte todelingen Orienten-Oksidenten fra slutten av Romerriket og senantikken, som var et uttrykk for et delt rike, latin i vest (Roma) og gresk i øst (Konstantinopel).
På 700-tallet benyttet den kristne kirken begrepet «Europa» for riket til Karl den store, og det ble en vesentlig kilde for det moderne geografiske begrepet. Den første vitnemålet på begrepet «europeer» som en beskrivelse av folk fra den kristne, vestlige delen av kontinent ble benyttet spansk krønike på latin fra 754, Continuatio Hispana, tidvis tilskrevet en forfatter ved navn Isidore Pacensis, da i referanse til slaget ved Poitiers som var en kamp mot muslimske styrker.
Den europeiske union har også benyttet Europa som et symbol for en felleseuropeisk tanke, eksempelvis ved å oppkalle sin nettportal etter den mytologiske Europa, og avbildet på den greske €2-mynten og på flere gull- og sølvmynter (belgiske €10). Hennes navn opptrer også på frimerker som feiret Europarådet som ble første gang utgitt i 1956. Den andre serien av euro-sedler er kjent som Europa-serien og har hennes bilde som vannmerke og hologram.
Metallet og grunnstoffet europium, med kjemisk symbol Eu og atomnummer 63, ble navngitt i 1901 etter kontinentet.
Oppfinnelsen av teleskopet avslørte at planeten Jupiter, synbart for det nakne øye og kjent av menneskeheten siden forhistorisk tid, har en familie med måner. Disse ble navngitt etter gudens mannlige og kvinnelige elskere andre mytologiske personer knyttet til ham. Den minste av Jupiters galileiske måner ble oppkalt etter Europa; se egen artikkel om Europa (måne).
Randaberg stadion
Randaberg stadion er hjemmebanen til Randaberg Idrettslag sitt fotballag. Publikumsrekorden er på 3500 tilskuere, og ble satt mot Viking under en cupkamp i 2007.
Stadionet er foran 2008-sesongen rustet opp med ny tribune.
Nahua
Nahuaer er en gruppe av språklig beslektede urfolk i Mexico. Språket deres, nahuatl, tilhører den uto-aztekiske språkfamilien. Dette språket snakkes i en rekke dialekter, som til dels ikke er innbyrdes forståelige.
Nahuafolket stammer muligens fra den sørvestre delen av USA, hvorfra de vandret inn i det sentrale Mexico ca. 2000 f.Kr. De slo seg ned i Mexicodalen, og kom etterhvert til å dominere hele det sentrale Mexico. Noen av de viktigste høykulturene i Mesoamerika var nahuatl-språklige, slik som aztekerne, tepaneca-kulturen, acolhua-kulturen, tlaxcala-kulturen og flere. Det spekuleres i om noen av de tidligere kulturene, f.eks. Teotihuacán-kulturen og toltekerne også var nahuatl-språklige, men dette er ikke avklart.
Språket nahuatl snakkes i dag av 1,5 millioner mennesker i det sentrale Mexico, og nahua-folket er dermed det viktigste av Mexicos rundt 60 ulike urfolksgrupper.
RPG
RPG kan referere til:
Rakettdrevet granat
Teddy Moen
Theodore Curtis Moen (1965–2023) var en norsk fotballtrener og daglig leder i Norsk Fotballtrenerforening fra 1998 til sin død.
Moen var ansatt i Trenerforeningen fra 1998, og var en sentral bidragsyter i å bygge foreningen opp til en av de mest solide interesseorganisasjonene for fotballtrenere i Europa. Foreningen hadde per 31. desember 2012 over 2,200 medlemmer, gir ut magasinet Fotballtreneren, og arrangerer Nordens største fotballtrenertiltak, Cupfinaleseminaret, i november hvert år.
Teddy Moen var en av landets yngste trenere i toppfotballen da han ledet første halvdel av 1996-sesongen, men ble erstattet av Karsten Johannessen midtveis i sesongen. Moen dro videre til Grenland etter dette hvor han var spillerutvikler i Telemark Fotballkrets og assistenttrener i Odds Ballklubb under Lars Borgar Waage i 1. divisjon.
Moen døde 16. mai 2023 etter å ha blitt diagnostisert med uhelbredelig kreft i 2007.
1124 Stroobantia
1124 Stroobantia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 6. oktober 1928 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Duncan Shearer
Duncan Nichol Shearer (født 28. august 1962 i Fort William) er en skotsk tidligere fotballspiller.
Spillerkarriere
Han startet karrieren som 20-åring i klubben Clachnacuddin som spiller i Highland Football League, én av tre ligaer utenom det skotske seriesystemet. Han skrev under for Chelsea i 1983, men etter bare to kamper og ett mål på tre sesonger, gikk han til Huddersfield som da spilte i andre divisjon. I sin første kamp fra start skårte han hattrick for sin nye klubb (3-1 over Barnsley). Han ble klubbens toppskårer i sesongene 1986-87 og 1987-88 og ble stemt fram til årets spiller i klubben i 1988. Klubben rykket ned til tredje divisjon sommeren 1988 og han ble solgt til Swindon Town for £250.000.
Kjøpet var ny klubbrekord for Swindon som da hadde mistet sine to faste spisser, Jimmy Quinn og Dave Bamber. Han var en del skadet i sin første sesong, men skårte likevel 14 mål på 35 kamper og ble klubbens toppskårer den sesongen. De neste to sesongene var han også toppskårer for klubben og ble valgt inn på PFA Team of the Year for Division One våren 1992. I sesongen 1991-92, kjempet Swindon Town med Blackburn Rovers om å komme med i Play-off (3-6 plass) for opprykk til Premier League. Blackburn Rovers kjøpte Shearer for £800.000 i mars 1992, men solgte han videre til Aberdeen for £500.000 samme sommer etter Blackburn rykket opp til Premier League gjennom Play-off, derfor mente mange Swindon-supportere at Blackburn kjøpte Shearer mest for å svekke Swindon i kampen om Play-off plassen; han spilte bare seks kamper for Blackburn. Gjennom sesongen 2009-10, stemte avisen Swindon Advertisers lesere fram tidenes Swindon Town lag og Shearer ble kåret som én av to spisser (den andre ble Jan Åge Fjørtoft)
Han var en stor suksess i Aberdeen og vant den skotske cupen i 1995. Han spilte også i finalen i 1993 da Aberdeen tapte for Rangers.
I en alder av 35, gikk han i 1997 til Iverness Caledonian Thistle hvor han spilte to og en halv sesong og begynte å fokusere mer på en framtid som trener. Han la opp som spiller i 2000.
Trenerkarriere
Etter avsluttet spillerkarriere, ble han assistent manager under Steve Paterson i Iverness C. Thistle. I 2002 gikk begge til Aberdeen. Begge to forlot klubben etter en dårlig sesong i 2004.
Shearer returnerte til hvor han startet karrieren, Highland Football League, som manager for Buckie Thistle i oktober 2004. Klubben vant Aberdeenshire Cup to ganger og Aberdeenshire Shield én gang under hans ledelse, men mangelen på suksess i ligaen, gjorde at han fikk sparken i april 2008.
Annet
Sesongen 2009-10 stemte leserne av lokalavisen Swindon Advertiser fram sitt favorittlag gjennom tidene og Shearer ble stemt fram som tidenes beste spiss på Swindon Town.
Kongress-Polen
Kongress-Polen (polsk Kongresówka) eller Kongedømmet Polen (polsk Królestwo Polskie, russisk Царство Польское) var en russisk satellittstat (og deretter en del av Russland) og omfattet sentrale og østlige deler av Polen (bortsett fra Białystok-regionen), som kom under Det russiske keiserdømmet etter Wienerkongressen 1815.
Kongress-Polen var konstitusjonelt i personalunion med Russland. Staten ble dannet av Storhertugdømmet Warszawa etter Napoléon Bonapartes nederlag i Napoleonskrigene. Området hadde i begynnelsen noe autonomi, men ble snart annektert og innlemmet i Russland, og frihetene sterkt begrenset. Dette ledet i 1830 til novemberoppstanden, men opprøret ble knust året etter og førte til ytterligere innordning og russifisering av landet.
Det følgende året ble landet inkorporert i Russland, men eksisterte fortsatt formelt videre, men i en løpende prosess hvor Kongress-Polen fikk stadig mer redusert selvstyre og omdannet til en ordinær provins innen det russiske keiserriket.
22. januar 1863 ble det et nytt opprør, januaroppstanden.
Under første verdenskrig (etter 1915) ble området okkupert av Preussen og Østerrike som en del av kampene på østfronten. Etter krigen inngikk området i det nyopprettede og selvstendige Polen kjent som Andre polske republikk.
Field’s
Field's er et kjøpesenter som ligger på Arne Jacobsens Allé i bydelen Ørestad i København mellom Bella Center og Øresundsmotorvejen. Det åpnet 9. mars 2004. Navnet Field's henviser til at området tidligere var et beiteområde og skal samtidig signalisere at det er en markedsplass.
Zoë Porfyrogenita
Zoë Porfyrogenita (gresk: Ζωή, zoi som betyr «liv»), født ca. 978, død juni 1050, regjerte som bysantinsk keiser sammen med sin søster Teodora fra 19. april til 11. juni 1042. Hun satt også på tronen sammen flere medkeisere fra Romanos III i 1028 og til hun døde i 1050 mens hun var gift med Konstantin IX.
Field’s
Senteret er tegnet av arkitektfirmaet C.F. Møller i samarbeide med Steen & Strøm Danmark A/S og TK Development.
Zoë Porfyrogenita
Tidlig liv 978 - 1028
Som en ektefødt keiserlig prinsesse, en porfyrogenita, ble hun ansett som en mulig brud for den tysk-romerske keiser, Otto III i 996 som ledd i keiserhusenes plan eller ønske om å forene de to romerske rikene igjen. En delegasjon fra den tysk-romerske keiser i 1001, ledet av Arnulf II (erkebiskop av Milano) fikk i oppgave å velge en brud til Otto III blant Konstantins tre døtre. Den eldste, Eudocia var vansiret av kopper, mens den yngste, Theodora, var en svært ordinær jente. Arnulf valgte derfor den attraktive 23-åringen Zoë, noe hennes onkel, keiser Basileios II aksepterte. I januar 1002 ble hun ledsaget av Arnulf tilbake til Italia, men da skipet nådde Bari i Italia mottok de beskjeden om at Otto III var død. Zoë vendte derfor tilbake til Konstantinopel. En ny mulighet oppsto i 1028, da en utsending fra det vestromerske riket kom til Konstantinopel med et forslag til et keiserlig ekteskap. Konstantin VIII og den da femti år gamle Zoë avviste ideen da det kom for dagen at den påtenkte brudgommen Henrik III av Det tysk-romerske rike, sønnen til keiser Konrad II, bare var ti år gammel.
For å forhindre at andre menn skulle skaffe seg makt i keiserhuset nektet Basileios II sine nieser å gifte seg med bysantinske aristokrater helt til han døde. Zoë levde derfor et avsondret liv i keiserpalassets kvinneavdeling helt til etter at Basileios II hadde dødd barnløs og faren heller ikke etterlot seg noen sønner. Hun kom da plutselig inn i politikkens sentrum. Den første potensielle gemal for Zoë var den tidligere hertug (dux) av Antiokia, Konstantin Dalassenos, men han ble satt til side for Romanos Argyros, prefekten i Konstantinopel som også var hennes firmenning. De giftet seg den 10. november 1028 i keiserpalassets kapell, og den 12. november tok de sete på keisertronen.
Fra Romanos III til Mikael V: 1028-1042
Zoë tilbrakte flere år sammen søsteren Theodora i keiserpalasset og kom etter hvert til å hate sin søster. Hun hadde aldri tilgitt henne at hun var farens førstevalg til å gifte seg med Romanos og hun overtalte Romanos tiil å utnevne en av sine menn til å spionere på Theodora. Kort tid etter ble Theodora anklaget for å ha planlagt en konspirasjon mot keiseren, først sammen med Presian II av Bulgaria, deretter med Konstantin Diogenes, en administrativ leder i byen Sirmium i det nåværende Serbia, i 1031. Theodora ble tvangssendt i kloster og måtte avlegge nonneløftet.
Zoë var svært opptatt av at det makedonske dynastiet skulle bringes videre, og som nygift femtiåring prøvde hun desperat alle metoder for å bli gravid. Dette førte etterhvert til et svært anstrengt forhold i ekteskapet. Romanos begrenset fruens utgifter, men tolererte hennes mange affærer for å få barn. Zoë tok en av sine hoffmenn, Mikael IV Paflagonieren til elsker og ryktet spredte seg om at hun ønsket å gjøre ham til keiser. Den 11. april 1034 ble keiser Romanos III funnet død i sitt bad, og det ble spekulert i om han var blitt forgiftet av Zoë og Mikael og så kvalt eller druknet. Ryktet ble ikke svekket av at Zoë og Mikael giftet seg samme dag som Romanos døde. Mikael regjerte som keiser Mikael IV til sin død i 1041.
Zoë trodde Mikael skulle bli en mer hengiven ektemann enn Romanos hadde vært, men hun tok feil. Mikael overlot mye av makten til sin bror, evnukken Johannes Orfanotrofos, og Zoë ble nokså utmanøvrert. Zoë ble igjen innelukket i palassets kvinneavdeling og holdt under bevoktning, men Mikaels besøk ble mer og mer sjeldne. Zoë prøvde på et kupp mot keiseren i 1037 eller 1038, men det mislyktes.
I 1042 var det åpenbart at keiser Mikael IV var døende. Hans bror, Johannes evnukken, som var ivrig etter å beholde makten, tvang Zoë til å adoptere Mikael Kalafates som var sønn av Mikael IV’s (og Johannes’) søster. Den 10. desember 1041 døde Mikael IV. Hans nevø ble straks kronet som keiser Mikael V. Den unge Mikael kom raskt på kant med Johannes evnukken og forviste ham til klosteret i Monobatae. Han ble senere blindet og deportert til øya Lesbos hvor han døde i mai 1043. Zoë ble sendt til klosteret i Büyükada, den største av Prinseøyene i Marmarahavet etter å ha blitt beskyld for å ha planlagt drap på keiseren. Forvisningen av den legitime arvingen til det makedonske dynastiet førte imidlertid til et folkelig opprør i Konstantinopel. Mikael prøvde å beholde makten ved å hente Zoë tilbake til Konstantinopel, men den 19. april 1042 ble han avsatt og Zoë ble gjeninnsatt som keiserinne. Opprørerne krevde også at hennes søster Theodora ble innsatt som medkeiserinne, og hun ble hentet tilbake fra klosteret Petrion og kronet. Etter kroningen stormet opprørerne keiserpalasset og tvang Mikael V til å flykte til et kloster.
Regjeringstiden sammen Theodora og Konstantin IX: 1042-1050
Zoë grep makten umiddelbart og prøvde å sende Theodora tilbake til klosteret, men Senatet krevde at de to søstrene skulle regjere sammen. Deres første utfordring var å ta stilling til Mikael V’s skjebne. Zoë ønsket å tilgi og løslate ham, men den sterkere Theodora var bestemt på at han skulle straffes. Hun garanterte ham først sin sikkerhet, før hun blindet ham og sendte ham i kloster. Selve blindingen ble etter all sannsynlighet utført av keiserens skandinaviske væringgarde under ledelse av den senere norske konge Harald Hardråde. Haralds hirdskald Tjodolv Arnorsson skrev dette om episoden:
Av søstrene ble Theodora sagt å være den drivende kraft i administrasjonen, mens Zoë i navnet var den ledende. Den samtidige historikeren Michael Psellus hevdet at deres felles regjeringstid var mislykket, mens Johannes Skylitzes mente de oppfylte sine plikter godt.
Selv om Theodora og Zoë møtte opp sammen på møter i Senatet og når de opptrådte offentlig ellers, var det klart at deres felles regjeringstid var underlagt betydelig press. Zoë var fortsatt sjalu på Theodora og hadde ikke noe ønske om å administrere imperiet, men hun ville ikke tillate Theodora å drive offentlig virksomhet alene. Regjeringen delte seg etter hvert i to leirer som støttet hver sin søster. Zoë ønsket etter noen måneder å skaffe seg en ny ektemann, sin tredje, for å redusere Theodoras politiske innflytelse.
Zoë tenkte først på Konstantin Dalassenos som hadde blitt foreslått av hennes far tilbake i 1028, men han viste forakt for keiserinnen og ble forkastet. I Harald Hardrådes saga hevder Snorre at Harald, som da ledet væringgarden, hadde fridd til Zoës brordatter Maria, men at Zoë hadde sagt nei. Det ble da sagt at dette var fordi Zoë selv ønsket å gifte seg med Harald. Dette giftermålet ble det imidlertid ikke noe av.
Hennes neste valg var Konstantin Atroklines, en gift mann i administrasjonen som det også gikk rykter om at hun hadde hatt en affære med mens hun var gift med Romanos III. Denne Konstantin døde under uklare omstendigheter noen dager før bryllupet skulle finne sted, muligens forgiftet av sin daværende kone.
Zoë bestemte seg så for den kjekke Konstantin Monomakos, en annen tidligere flamme. De to ble gift den 11. juni 1042 uten deltakelse av patriarken Alexios I av Konstantinopel som nektet å forrette under et tredje ekteskap. Dagen etter ble Konstantin formelt utropt til keiser Konstantin IX sammen med Zoë og Theodora.
Den styrtrike og sjarmerende Konstantin hadde såpass med selvtillit at han tillot seg å ta med seg sin elskerinne Maria Sklerina til keiserpalasset, noe Zoë tilsynelatende ikke motsatte seg. Sklerina mottok også den honorære tittelen "Augusta", en tittel som ellers bare tilfalt keiserens ektefeller. Hun fikk rang etter Zoë og Theodora og gikk bak dem i offisielle prosesjoner og seremonier.
1125 China
1125 China er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 30. oktober 1957 ved Purple Mountain Observatory i Nanking.
Zoë Porfyrogenita
Regjeringstiden sammen Theodora og Konstantin IX: 1042-1050
Befolkningen så på Konstantins favoriseing av elskerinnen som en ren skandale, og ryktene begynte å spre seg om at Maria Skleraina planla å drepe både Zoë og søsteren Theodora. Dette førte til et folkelig opprør i Konstantinopel hvor mobben var nære på å antaste Konstantin under en religiøs prosesjon. Situasjonen roet seg da Zoë og Theodora viste seg på en balkong og forsikret om at det ikke var noen fare for deres liv.
Zoë var femti år da hun giftet seg første gang, men til tross for sin alder, giftet hun seg to ganger til. Ironisk nok var den dyktigste av hennes ektemenn den som var dårligst forberedt på å bli keiser, nemlig Mikael IV. Det sies at hun var utrolig vakker, og Michael Psellos kommenterte i sin nær samtidige historiekrønike "Chronographia" at "hver del av hennes var fast og i god stand". Hun var klar over sin egen sjarm og ønsket å beholde og bruke den så lenge som mulig. På typisk bysantinsk vis fikk hun mange rom i sine keiserinnekamre omgjort til laboratorier for utarbeidelse av hemmelige salver, og hun var i stand til å holde ansiktet fri for rynker til hun var seksti år.
Country blues
Country blues («landsens blues»; også omtalt som folk-blues, rural blues, backwood blues, downhome blues) er en gren av bluesen som fremføres akkompagnert av akustisk gitar, med opphav i områdene rundt elven Mississippi i USA. Den blandet blueselementer med trekk fra country og folkemusikk. Etter at blues’ fødsel i de amerikanske sørstatene, spredte den seg raskt utover landsbygda og andre steder og førte til en rekke regionale stiler. Det omfattet varianter som Memphis, Detroit, Chicago, Texas, Piedmont, Louisiana, Western, Atlanta, St. Louis, East Coast, Swamp (rundt Baton Rouge), New Orleans, Delta og Kansas City-blues.
Forskjellen mellom country blues og urban blues (city blues) er forstått som at førstnevnte er mer spontan i uttrykket og mer utflytende i uttrykket. Betegnelsen «country blues» ble til på begynnelsen av det 1900-tallet, mye som resultat av mange plateselskapers arbeid med å spille inn og markedsføre musikken til innflyttere. Det ble også gjort store dokumentasjonsarbeider, blant annet for Kongressbiblioteket av Alan Lomax.
Sjangeren har trekk fra ragtime, tidlig jazz, religiøs musikk, musikk fra Tin Pan Alley og musikalmusikk. Blant de mest fremtredende musikerne nevnes Robert Johnson og Charlie Patton og Blind Willie McTell.
Palmyra Atoll
Palmyra Atoll er en 12 km² stor atoll i det nordlige Stillehavet som administreres av den amerikanske regjering. Den er en del av USAs ytre småøyer.
Gjennomsnittlig årlig nedbørsmengde er omtrent 4 445 mm.
Boye Skistad
Boye Skistad (født 4. mars 1948) er en norsk idrettspersonlighet, kjent som spiller-, trener- og leder i både bandy og fotball. Han representerer Mjøndalen Idrettsforening og er tvillingbror til Brede Skistad.
Seiling under Sommer-OL 1948
Seiling under Sommer-OL 1948. Seiling var med på det olympiske programmet for niende gang under OL 1948 i London. Det ble konkurrert om fire olympiske titler og regattaene ble gjennomført utenfor Torquay på Englands sørkyst i perioden 3. til 12. august.
Boye Skistad
Fotball
Skistad spilte for Mjøndalen i perioden 1968–1979, med unntak av 1971 da han spilte seks kamper for Brann. For Mjøndalen fikk han 134 kamper og scoret 7 mål. Han spilte cupfinale i 1968 og tok sølv i serien i 1976.
Skistad var trener for Mjøndalen i flere sesonger. Med ham som trener tok Mjøndalen sølv i serien i 1986. Han rykket senere ned med laget. Dette gjentok seg i 1992. Da erstattet han svenske Leif Widèn som trener. Etter 13 av 22 kamper sto Mjøndalen med to poeng, men etter at Skistad overtok, kom seirene på rekke og rad. Han var nær ved å holde Mjøndalen i eliteserien, men det ble til slutt nedrykk.
Skistad har vært daglig leder for Norsk Toppfotball. I 2014 ble han tildelt Kniksens hederspris for mangeårig arbeid for norsk fotball.
Bandy
Boye Skistad var i en årrekke strateg i Mjøndalens bandylag, og har seks norgesmesterskap som spiller og trener og 56 landskamper. I perioden 1982–1985 var han norsk landslagstrener, og han var generalsekretær i Norges Bandyforbund i ti år. Skistad var en foregangsmann for å få innført bandy for kvinner i Norge.
Harry Kure
Harry Kure (født 12. april 1928, død 8. september 2007) var en norsk fotballspiller. Kure var venstreving for Sarpsborg på 50- og 60-tallet, og spilte også 16 landskamper (fem mål) for det norske. Kure var cornerspesialist, og det sies at han scoret minst åtte mål direkte fra corner i sin karriere - deriblant to i samme kamp mot Sandefjord.
Mange år etter at Kure hadde lagt opp, ble uttrykket «Harry Kure, Sarpsborg Fotballklubb, tar corner» et begrep i humorbladet KOnK, ofte gjengitt som billedtekst til et fotografi av Kure idet han tar en corner.
MF «Trondheim» (1992)
MF «Trondheim» er ei ferje bygget i 1992, til daværende Fosen Trafikklag og ruta Flakk–Rørvik. I 2008 ble sjøvirksomheten i Fosen Trafikklag en del av det nystartede rederiet FosenNamsos Sjø som i 2022 skiftet navn til Torghatten Midt. I 2010 tok Fjord1 over Flakk–Rørvik. Fra 2011 gikk ferja Hufthamar–Krokeide. I 2012 gikk ferja på grunn ved Krokeide. I 2015 fikk fergen motorstopp i Korsfjorden. Ferja gikk 9 timer med passasjerer om bord. I 2018 tok Fjord1 over sambandet. Fra 2019 er ferja tilbake på Flakk–Rørvik som C-ferge på fredager og søndager.
Den 17. april 2022 krasjet MF «Trondheim» inn i fergekaien på Flakk to ganger. Én passasjer fikk en nakkeskade. Det ble store materielle skader på baugporten.
Georg Calixt
Georg Calixt (født 14. desember 1586 i Medelby i hertugdømmet Slesvig, død 19. mars 1656 i Helmstedt) var en tysk evangelisk teolog. Han møtte motstand fra konservative lutheranere, som Johann Hülsemann, Johann Conrad Dannhauer og Abraham Calovius, siden han ikke kunne godta Konkordieformelen av 1577. Han er i litteraturen omtalt som synkretist, fordi han blandet elementer fra flere trosretninger.
Bakgrunn
Foreldrene til Georg Calixt var presten Johannes Callisen (kalt Calixt) og Catharina Richert, datter av borgermesteren i Flensborg. Etter fullført skolegang i Flensborg begynte han i 1603 å studere filosofi og filologi på universitetet i Helmstedt. Hans viktigste lærere var professorene Johannes Caselius og Cornelius Martini. Fra 1607 gikk Calixt over til å studere teologi.
I årene 1609 til 1613 foretok Calixt en studiereise gjennom Tyskland, i det som i dag er Belgia, Storbritannia og Frankrike. Disse vidstrakte reiser gjorde at han fant gode sider såvel i den reformerte kirken og i katolisismen.
Teolog
Georg Calixt ble kjent etter en disputas i 1614 med jesuitten Augustin Turrianus. Foranledning var slottsarvingen Ludolf Klenckes planlagte konvertering til den katolske kirke, noe hans mor ønsket å få ham fra. Calixt tok del ettersom hans lærer Cornelius Martini var blitt syk. Disputasen endte ifølge protestantiske kilder med seier for den unge Calixt. Men Klencke konverterte likevel. Denne disputasen førte til at Calixt fikk en lærerstilling ved Universitetet i Helmstedt som han hadde til sin død.
Calixt søkte i 1626 og i 1635 ansettelse ved Københavns Universitet, og kong Christian IV tenkte selv på å innkalle ham – overfor de brunsvigske hertuger skal han endog ha gjort fordring på ham som dansk undersått – men hans forsøk strandet på de danske teologers bestemte motstand, idet Calixt i mange henseender minnet om Niels Hemmingsen. Begge la som Melanchton særlig vekt på den kristelige etikk, og Calixt hevdet at etikken hadde en selvstendig stilling ved siden av dogmatikken. Etikk og dogmatikk fastholdt det almenkristelige og ved disse kunne man bedømme forholdet mellom de teologiske og konfesjonelle ulikheter.
Denne bestrebelse trådte hos Calixt frem i en klarere og mer utviklet form enn hos Hemmingsen. Han var overbevist om at mange av de artikler i bekjennelsesskriftene, symbolene, som atskilte de tre hovedkirker, var uvesentlige og lå utenfor det egentlige trosområde, og han var utrettelig i å mane til forlik, således at man kunne samle seg om de første fem århundrers symbolske bestemmelser – den såkalte consensus qvinqvesæcularis – særlig om den apostolske trosbekjennelse, som allerede fantes som felles bekjennelse i alle tre kirkesamfunn. Men han møtte heftig motstand, især fra de ortodokse lutheraneres side (de synkretistiske stridigheter etter religionssamtalene i Thorn i 1645). Calixt, som var en fredens mann og ireniker, ble tvunget til en stridsteolog.
Georg Calixt forstod seg selv som en forsvarer av den humanistiske teologien, slik den kom frem gjennom Philipp Melanchthons lære.
Ved sin død stod han tilsynelatende langt fjernere fra sitt mål enn da han begynte sin virksomhet, men indirekte hadde han allikevel gitt den lutherske ortodoksi et grunnstøt og banet veien for et friere teologisk syn, som også kom den danske kirke til gode ved de senere pietistiske bevegelsene.