cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horatio Nelson
Ungdom
Som gutt lekte han ved fiskebåtene i nærheten av havnen «Burmingham Ovary». Nelsons far, Edmund Nelson, var en sogneprest med elleve barn. Siden familien hadde lite penger, ble Nelson sendt til sjøs for å tjenestegjøre i den britiske marinen, i en alder av tolv år. Horatio Nelsons møte med havnen «Port of Kent», ble en skummel opplevelse. Det ble problematisk for gutten å komme seg ut til skipet sitt «Raisonnable», og når han tilslutt kom var han ikke ventet.
I syv år krysset Nelson havene fra det kalde arktiske farvann til Indias hete. Da Nelson var i India ble han livstruende syk. Den eneste sjansen han hadde for å overleve var å bli transportert tilbake til et kaldere klima i England. På denne seilasen hjem til England skrev den unge sjømannen i dagboken sin: «I will be a hero, I will brave every danger». Denne troen holdt han livet ut.
Nelson får kommando
Etter en tiårs periode med fred var England på nytt i krig, og denne gangen med Frankrike. Nelson fikk kommandoen over «Agamemnon», og ble sendt til Korsika for å angripe to franske fort der. Under ett av angrepene ble han truffet av en splint i det høyre øyet. Han ble blind på dette øyet for alltid.
Ikke lenge etter var han tilbake i kamp igjen. Da han seilte for å møte Admiral Jervis ved kapp St Vincent, ble han omringet av en spansk flåte på tyve skip. Dette var en tåkete morgen, så for ikke å trekke til seg oppmerksomhet ved å fyre av skudd, lot han som ingenting og seilte uoppdaget gjennom de spanske skipene.
Admiral Nelson
Kontreadmiral Nelson, nå med kommandoen over «Thesus», ble sendt i blokadetjeneste utenfor havnen i Cádiz der den spanske flåten lå for anker. Nelson kunne ikke angripe flåten, og de kunne ikke forlate havnen. Dette var til stor frustrasjon for Nelson. Men så hørte han et rykte om at spanske skip med gullast ombord hadde ankommet Santa Cruz på Tenerife. Nelson bestemte seg for å kapre dette skipet. Angrepet ble en katastrofe, mange ble drept da de prøvde å bli landsatt på øya, og Nelsons høyre albu ble truffet av et skudd fra en kanon. I sinne nektet han å bli hjulpet da han ble ført tilbake til «Thesus». Den eneste måten å redde hans liv på, var å amputere armen. Dette var svært smertefullt, og den eneste bedøvelsesmiddelet var rom. Etter operasjonen ble Nelson sendt hjem for å komme seg.
København
Da Danmark-Norge nektet å gå med på å løse opp forbundet, brøt det ut i et stort slag, kjent som slaget på Københavns red. Nelson fikk problemer med å få skipene sine bak fiendens linjer. Mesteparten av slaget ble utført ved at det ble avfyrt bredside mot bredside mellom den britiske og dansk-norske linja. Under slaget fryktet Admiral Parker at de skulle tape, og han kommanderte alle engelske skip i retrett. Men Nelson var overbevist om en seier. han satte langkikkerten foran det blinde øyet sitt og sa: «I really do not see this signal!» Britene vant dette slaget, og bare ett skip fra den dansk-norske flåten overlevde. De andre skipene ble enten brent, senket eller tatt som prise.
Trafalgar
To år senere kom nyhetene om at Napoleon hadde kronet seg selv til keiser av Frankrike. For å kunne herske over hele Europa visste Napoleon at han måtte overvinne den engelske flåten for å kunne erobre England. Napoleon sendte den franske admiralen Villeneuve til sjøs med en stor flåte.
Nelson satte seil fra Portsmouth i «Victory» som var det største skipet i Royal Navy. Dette har blitt ett av de mest berømte skip i historien, og ligger i tørrdokk i Portsmouth. I hele to år lekte Nelson og Villeneuve katt og mus med hverandre. Begge admiralene ville slåss, men på rett sted til rett tid. En tidlig oktobermorgen i 1805, utenfor Kapp Trafalgar, støtte de to flåtene på hverandre, i det som senere er kjent som slaget ved Trafalgar. Rett før slaget begynte, beordret Nelson opp et signal til den britiske flåten. Signalet lød: «England expects every man will do his duty».
Det var i dette slaget Nelson falt. Han ble truffet av en muskettkule i ryggen. Det ble beordret at det ble lagt et lommetørkle over ansiktet hans slik at ikke mennene skulle se at han ble båret ned under dekk. Tre timer etter skuddet, 21. oktober 1805, døde Nelson av skadene. Tross Nelsons død vant britene dette avgjørende slaget som resulterte i at Napoleon måtte gi opp tankene om en invasjon i England. Hele England sørget over tapet av en helt. Det var en tradisjon å begrave de falne til sjøs for å unngå forråtnelse ombord. Men for å ære Nelson, gav mannskapet brennevinsrasjonene sine bort for at de kunne konservere liket til det ble fraktet til England for å få en ordentlig begravelse. Nelson ligger begravd i St Paul`s Cathedral.
Fortsatt den dag i dag, på den 21. oktober, reiser alle offiserene i The Royal Navy seg for å utbringe en stående skål til ære for Nelson, mens de sier i kor: «The immortal memory».
Miloslav Pokorný
Miloslav Pokorný (født 5. oktober 1926 i Praha, død 8. november 1948 i Den engelske kanal) var en tsjekkoslovakisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.
Pokorný vant en olympisk sølvmedalje i ishockey i vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han var med på det tsjekkoslovakiske laget som kom på andreplass i turneringen bak Canada
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Både Tsjekkoslovakia og Canada vant sju kamper og spilte en uavgjort. Kampen mellom Tsjekkoslovakia og Canada endte 0-0 og begge lagene fikk 15 poeng. Canada vant serien på bedre målforskjell, +64 mål 69-5 mot Tsjekkoslovakias + 62 mål 80-18.
Pokorný omkom i en flyulykke 1948. Flyet mellom Paris og London med spillere på tsjekkoslovakias herrelandslag i ishockey krasjet i Den engelske kanal.
Al-Hasakah (guvernement)
al-Hasakah (arabisk: Al Ḥasaka) er et guvernement i det nordøstre Syria, som grenser til Tyrkia i nord og Irak i øst. Hovedstaden i guvernementet er byen al-Hasakah. Guvernementet er kjent for god jordbruksjord, rikelige vannressurser, pen natur og mange arkeologiske funnsteder.
Ved folketellingen i 2004 hadde guvernementet 1,275,118 innbyggere, hvorav 458,193 bodde i byer, mens 816,925 bodde på landet. Hver husholdning hadde gjennomsnittlig 7,0 medlemmer. I 2010 ble befolkningen estimert til 1,477,000 personer.
Administrativ inndeling
Guvernementet er inndelt i fire distrikter (manāṭiq): Distriktene er videre inndelt i underdistrikter (nawāḥī).
Større byer, og deres befolkning per 2004:
Arkeologiske funnsteder
Langs Khaburelva, som strekker seg 440 km gjennom guvernementet, er det rester etter noen av jordas eldste sivilisasjoner. Noen arkeoliske funnsteder er:
Dungeon Keeper
Grensesnitt
Grensesnittet er basert på strategispillsjangeren. Spilleren kontrollerer en hånd ved hjelp av datamusen som tillater spilleren å bruke ett sett menyer på venstre side av skjermen, og som tillater spilleren å bygge rom og bruke magi. Spilleren kan også bruke hånden til å plukke opp sine egne monster og slippe dem igjen et annet sted på spillerens eget territorium.
Hånden tillater også spilleren å slå noen elementer i spillet: Slår spilleren til ett eget monster så vil det ta litt skade og det vil skynde seg med hva den holder på med, kyllinger i klekkeriet vil eksplodere og noen feller kan utløses. Fiendtlige monster kan også slås, men bare dersom de er fanger i fengselet eller torturkammeret.
Hovedkameraperspektivet er i fugleperspektiv som kan bli rotert eller forstørret etter spillerens ønske. Spilleren kan også ta over kontrollen av et monster som tillater spilleren å navigere som om det var førstepersonsskytespill. Dette tillater spilleren å bruke monsterets evner og utforske nye områder. Spilleren har også et kart tilgjengelig over hele nivået.
Nivåene er alle delt inn i et rutenett (for det meste usynlig) som bygger opp verdenen. Et hvilket som helst antall monster kan være på en rute, men bare en felle eller et rom kan bli plassert pr. rute.
Verdenskartet består i begynnelsen av 20 fiksjonelle, idylliske land. Etter hvert som spilleren overtar et land om gangen, vil landet som er beseiret bli ødelagt, forvrengt og ondt. Til slutt vil kartet ha forvandlet seg fra en fredelig og idyllisk plass til en verden som kan minne om helvete.
For hvert nivå man starter, vil rådgiveren fortelle om landet og dets attributter. Dette har ingen betydning for nivået i seg selv, men det blir komisk, siden rådgiveren ikke kan forstå seg på all godheten i befolkningen. For eksempel: «This region of dreaming underlings is ruled by the beautiful Lady Catherine. She's kind, and fair, and doesn't imprison or torture her subjects...for some reason.» Etter at nivået er beseiret, vil rådgiveren fortelle om «forbedringene» i det ødelagte landet.
Spillet opptrer på bestemte måter etter hvilken dato det blir startet på. På bestemte datoer vil dikt eller bursdagshilsener dukke opp under oppstarten. Det er også et eget nivå som bare er tilgjengelig på en dato har fullmåne.
Konsept
Hjertet i fangehullet er spillerens eget liv. Hvis det blir ødelagt, taper spilleren nivået og han må begynne på nytt. Sammen med hjertet starter spilleren med noen «Imper» som fungerer som arbeidsstyrken. Impene graver tunneler og overtar nøytrale eller fiendtlige landområder for spilleren, de forsterker også veggene, graver og samler gull og kan transportere lik, fanger eller gjenstander. Impene er ikke aggressive og veldig redde, og angriper derfor aldri, med unntak hvis de er fanget eller er helt, desperate.
Så snart Impene har begynt å arbeide kan spilleren begynne å bygge infrastrukturen: Hi til monsterene, et klekkeri som skaper kyllinger som fungerer som mat og et skattkammer som er brukt til å lagre gull. Så snart spilleren har overtatt en «portal», vil monsterene begynne å ankomme. Typen av monster som ankommer avhenger av hvilke rom du har og størrelsen på de. Etter hvert som spilleren kommer til nye nivå, vil nye rom bli tilgjengelige.
Noen monster kan bare skaffes på spesielle måter. Ved å la monster sulte i fengsel skapes det skjeletter. Ved å la monster dø i torturkammeret vil det gjøre dem til spøkelser. Døde fiender som blir transportert til gravplassen vil skape vampyrer.
Spillet har også sin egen økologi. Der noen monster er hverandres naturlige fiender og vil bli sinte dersom de er i nærheten av hverandre, eller begynner å angripe hverandre dersom de er i det samme hiet. Spillere kan ofte se at fluer (Fly) og edderkopper (Spider) slåss. Også hvis Horned Reaper går berserk vil den angripe alle monster som krysser dens sti. Trollmenn (Warlock) vil også finne det irriterende hvis andre raser er inne i biblioteket samtidig som de forsker. Hvis trollmannen er over nivå 1 så vil den skyte ildkuler på andre monster inne i biblioteket.
Målet for spilleren i hvert nivå er å overvinne alle fiendtlige helter og/eller andre voktere slik som deg selv.
The Deeper Dungeons
The Deeper Dungeons er en utvidelsespakke som ble utgitt i 1997. Den inneholder 15 nye nivåer, og har forbedret kunstig intelligens hos motstanderne.
Dungeon Keeper Gold Edition
Dungeon Keeper Gold Edition var ingen etterfølger, men en samlepakke som inneholdt Dungeon Keeper, The Deeper Dungeons, 3D-oppdateringene og et eget program for å lage egne nivåer. Mesteparten av tilleggene i denne pakken ble lagt ut på Bullfrog sin hjemmeside, og Gold Edition ble tatt av produksjon.
Dungeon Keeper 2
Dungeon Keeper 2 er etterfølgeren som ble gitt ut juni 1999. Den inneholdt en helt ny spillmotor. DK2 brukte også figurer i full 3D i motsetning til sprites som i originalen.
Dungeon Keeper 3: War for the Overworld
Dungeon Keeper 3 ble annonsert gjennom en forhåndsvisning som var tilgjengelig på noen Dungeon Keeper 2-CD-er, men spillet ble kansellert i mars 2000. Etter at fusjonen med Electronic Arts ble ferdigstilt i 2001 opphørte Bullfrog som eget varemerke.
Spillet War for the Overworld, utviklet av Subterranean Games og utgitt i 2015, er et strategispill inspirert blant annet av Dungeon Keeper-serien og tar navnet direkte fra Dungeon Keeper 3. Spillet ble finansiert gjennom Kickstarter.
Dungeon Keeper Online
NetDragon Websoft, en kinesisk online-spillutvikler, annonserte i desember 2008 at de hadde inngått samarbeid med Electronic Arts for å utvikle et MMORPG basert på Dungeon Keeper-lisensen. Spillet ville kun være tilgjengelig i Kina, Taiwan, Hongkong og Macao.
Maulana
Maulana (مولانا) er en hederstittel som tildeles respekterte muslimske ledere, ofte slike som har gjennomgått madrassa (en slags koranskole). Det arabiske ordet betyr direkte oversatt «vår herre» eller «vår mester».
Tilsvarende begrep på andre språk er:
Jan-Carl Raspe
Bakgrunn
Raspe vokste opp i Øst-Berlin, men befant seg i Vest-Berlin da grensen ble stengt 13. august 1961 og Berlinmuren ble reist. Han ble boende der hos en onkel og tante. I 1963 tok han abitur («artium») i Vest-Berlin. Han studerte deretter først kjemi, senere sosiologi ved Freie Universität Berlin. I 1967 ble han medlem av den venstreradikale studentorganisasjonen Sozialistischer Deutscher Studentenbund. Senere fullførte han studiene og ble kjæreste med Marianne Herzog, som var en venninne av Ulrike Meinhof.
Rote Armee Fraktion
I 1970 ble Raspes og Herzogs leilighet tilholdssted for gruppen som skulle bli Rote Armee Fraktion. Raspe hadde den tekniske kunnskapen til å fremstille bomber og laget dem som ble brukt under anslagene i 1972. Han deltok også i bankran.
Gjennom en gisselaksjon ved den vesttyske ambassaden i Stockholm i 1975, samt bortføringen av arbeidsgiverpresident Hanns-Martin Schleyer og den parallelle kapringen av Landshut i 1977, forsøkte RAF og en palestinsk organisasjon å presse den tyske regjeringen til å løslate Baader, Raspe og andre terrorister fra fengsel. Regjeringen, som var ledet av Helmut Schmidt, valgte å ikke gi etter for kravene.
Raspe ble om morgenen 18. oktober 1977 funnet med skuddsår i hodet i Stammheim-fengselet, etter å ha skutt seg selv med en pistol. Han døde samme dag av skadene. Samme morgen ble også RAF-lederne Andreas Baader og Gudrun Ensslin funnet døde i sine respektive fengselsceller. Den 9. mai året før hadde også Ulrike Meinhof blitt funnet død i fengselet.
På slutten av 1960-tallet hadde Raspe angivelig et seksuelt forhold til den norske presten Øyvind Foss mens de begge var studenter i Berlin. Foss fortalte om sine opplevelser med Raspe i boken ''Jeg elsket en terrorist. Et oppgjør med Baader-Meinhof''. Denne boken fikk stor oppmerksomhet i Norge da den kom ut i 1981.
Namibias historie
Tidlig historie frem til det 19. århundre
Det er generelt antatt at buskmenn (eller san) skal ha vært de tidligste innbyggerne i regionen som tilsvarer dagens Namibia. Senere innbyggere inkluderer namaqua og damara eller berg dama. Bantu-språklige ovambo og herero migrerte fra nord rundt det 14. århundre.
Den ugjestmilde Namibørkenen var en formidabel barriere for europeisk utforskning frem til sent i det 18. århundre da reisende, handelsmenn, jegere og misjonærer utforsket området. I 1878 annekterte Storbritannia Walvis Bay på vegne av Kapp-kolonien, og området ble innlemmet i Kapp det gode håp i 1884. I 1883 krevde en tysk handelsmann, Adolf Lüderitz, resten av kystregionen etter forhandlinger med en lokal høvding. Forhandlinger mellom Storbritannia og Tyskland førte til Tysklands annektering av kystregionen, utenom Walvis Bay. Året etter anerkjente Storbritannia landet bak opp til 20° øst som tysk innflytelsessfære. En region, Caprivi-stripen, ble del av Sydvest-Afrika etter en avtale inngått 1. juli 1890 mellom Storbritannia og Tyskland. Tyskland fikk Caprivi-stripen som gav adgang til Zambezi-elven og derfra til tyske kolonier i Øst-Afrika, og øya Helgoland i Nordsjøen, mens britene tok øya Zanzibar i Øst-Afrika i bytte.
Tidlig 20. århundre
17. desember 1920 påtok Sør-Afrika seg administrasjonen av Sydvest-Afrika under betingelsene i artikkel 22 i konvensjonen til Folkeforbundet og en mandatsavtale med Folkeforbundsrådet. Mandatsavtalen gav Sør-Afrika full kontroll over administrasjonen og lovgivningen over territoriet. Den krevde at Sør-Afrika fremmet materielle og moralske gode forhold og folkets sosiale fremgang.
Etter annen verdenskrig
Ettersom de europeiske maktene gav sine kolonier og territorier i Afrika uavhengighet i 1960-årene, økte presset på Sør-Afrika for å gjøre det samme i Namibia. FN-forsamlingen trakk tilbake Sør-Afrikas mandat etter at den internasjonale domstolen i 1966 avviste en klage fremført av Etiopia og Liberia mot Sør-Afrikas fortsatte tilstedeværelse i territoriet.
Den namibiske selvstendighetskrigen
Den internasjonale domstolen opprettholdt FNs autoritet over Namibia i en rådgivende vurdering i 1971 og slo dermed fast at det sørafrikanske nærværet i Namibia var ulovlig og at Sør-Afrika dermed var forpliktet til å trekke tilbake sin administrasjon umiddelbart. Domstolen gav også medlemslandene i FN råd om å avstå fra å gi lovlig anerkjennelse eller assistanse til det sørafrikanske nærværet.
Internasjonalt press for uavhengighet
De vestlige medlemmene i FNs sikkerhetsråd, inkludert Canada, Frankrike, Vest-Tyskland, Storbritannia og USA (kjent som den vestlige kontaktgruppen), satte i 1977 i gang et felles diplomatisk forsøk på å få en internasjonalt akseptabel overgang til uavhengighet for Namibia. Dette forsøket førte til fremleggelsen av sikkerhetsrådets resolusjon 435 for å løse det namibiske problemet i april 1978. Forslaget, kjent som FN-planen, ble utarbeidet etter lange konsultasjoner med Sør-Afrika og den vestlige kontaktgruppen. Den krevde valg i Namibia under FNs overoppsyn og kontroll, avslutning av fiendtligheter fra alle parter og restriksjoner på aktivitetene til det sørafrikanske og namibiske militæret, paramilitæret og politiet.
Sør-Afrika gikk med på å samarbeide med gjennomføringen av resolusjon 435. Likevel ble det holdt valg i Namibia i desember 1978 som trosset FN og som ble boikottet av SWAPO og noen få andre politiske partier. Sør-Afrika fortsatte å administrere Namibia gjennom sin innsatte multirasekoalisjon. Forhandlinger etter 1978 fokuserte på saker som overoppsyn av valg forbundet med innføring av FN-planen.
Forhandlinger og overgang
I mai 1988 førte et amerikansk meglerteam ledet av Chester A. Crocker, amerikansk assisterende statssekretær for afrikanske saker, forhandlere fra Angola, Cuba og Sør-Afrika og observatører fra Sovjetunionen, sammen i London. Intens diplomatisk manøvrering karakteriserte de neste syv månedene mens partene utarbeidet en avtale som skulle skape fred i regionen og gjøre det mulig å gjennomføre sikkerhetsrådets resolusjon 435 (UNSCR 435). 13. desember 1988 gikk Cuba, Sør-Afrika og Folkerepublikken Angola med på en total cubansk tilbaketrekning fra Angola. Denne avtalen, kjent som Brazzaville-protokollen, etablerte en felles observasjonskommisjon (JMC) med USA og Sovjetunionen som observatører, som skulle overvåke gjennomføringen av avtalen. En bilateral avtale mellom Cuba og Angola ble underskrevet ved FNs hovedkvarter i New York 21. desember 1988. Samme dag ble en trepartsavtale mellom Angola, Cuba og Sør-Afrika underskrevet der Sør-Afrika gikk med på å si fra seg kontrollen over Namibia i løpet av kort tid. Tragisk nok var ikke Bernt Carlsson til stede ved signeringsseremonien. Han ble drept på Pan Am 103 som eksploderte over Lockerbie i Skottland 21. desember 1988, på vei fra London Heathrow Airport til JFK Airport, New York. Den sørafrikanske utenriksministeren Pik Botha og en mindre delegasjon på 22 skulle ha reist med det samme flyet. Deres bestilling på Pan Am 103 ble imidlertid avbestilt i siste minutt, og Botha tok den tidligere Pan Am 101-avgangen til New York.
UN-styrt overgang
Innføringen av UNSCR 435 startet offisielt 1. april 1989 da Louis Pienaar, generaladministratoren for Namibia utnevnt av Sør-Afrika, satte i gang prosessen som skulle gjøre territoriet uavhengig. Tidligere FN-kommisjonær og nå FNs spesialrepresentant Martti Ahtisaari ankom Windhoek for å lede observasjonstjenesten i FNs assisterende overgangsgruppe (UNTAG).
Overgangen fikk en vaklende start fordi det ble påstått at rundt 2000 væpnede medlemmer av folkets frigjøringshær i Namibia (PLAN), SWAPOs militære ving, hadde krysset grensen fra Angola i det man antok var et forsøk på å etablere et militært nærvær i det nordlige Namibia. Dette til tross for skriftlige forsikringer fra SWAPO-president Sam Nujoma til FNs generalsekretær om å overholde våpenhvilen og kun bruke ubevæpnede namibiere. UNTAGs Ahtisaari fulgte råd fra den britiske statsministeren Margaret Thatcher som besøkte det sørlige Afrika på den tiden, om å autorisere en begrenset kontingent av sørafrikanske tropper til å bistå det sydvestafrikanske politiet i arbeidet med å gjenopprette ro og orden. En periode med intense kamper fulgte, der 375 soldater fra PLAN ble drept. I et hastig sammenkalt møte i den samlede observasjonskomiteen i Mount Etjo, et reservat utenfor Windhoek, ble man enige om å begrense de sørafrikanske styrkene til basen og sende PLAN-elementene tilbake til Angola. Mens det problemet ble løst, fortsatte mindre uroligheter i nord gjennom overgangsperioden.
I oktober 1989 ble Pretoria etter ordre fra FNs sikkerhetsråd tvunget til å demobilisere rundt 1600 medlemmer av Koevoet (afrikaans for kubein). Koevoet-saken hadde vært en av de vanskeligste UNTAG stod overfor. Denne kontrarevolusjonære enheten ble opprettet av Sør-Afrika etter at UNSCR 435 ble vedtatt, og den var derfor ikke nevnt i avtaleforslaget eller andre relaterte dokumenter. FN anså Koevoet som en paramilitær enhet som skulle ha vært nedlagt, men enheten fortsatte å operere i nord i tungt bevæpnede konvoier. I juni 1989 fortalte spesialrepresentanter for generaladministratoren at denne gruppen var totalt uforenelig med avtaleforslaget som krevde at politiet skulle være lett bevæpnet. Videre var flesteparten av Koevoet-personellet ganske upassende for fortsatt ansettelse i det sørvestlige afrikanske politiet (SWAPOL). Sikkerhetsrådet krevde derfor i resolusjon 640 (1989) som ble vedtatt 29. august at Koevoet skulle nedlegges og at dens kommandostrukturer skulle avvikles. Den sørafrikanske utenriksministeren, Pik Botha, annonserte 28. september 1989 at 1200 tidligere medlemmer av Koevoet skulle demobiliseres med effekt fra dagen etter. Ytterligere 400 ble demobilisert 30. oktober. Disse demobiliseringene ble utført under oppsyn av UNTAGs militære observatører.
Den elleve måneder lange overgangsperioden forløp relativt glatt. Politiske fanger ble gitt amnesti, diskriminerende lovgivning ble fjernet, Sør-Afrika trakk alle sine styrker tilbake fra Namibia og rundt 42 000 flyktninger vendte trygt og frivillig tilbake under beskyttelse av FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR). Nesten 98% av de registrerte velgerne deltok i valget av medlemmer til grunnlovsforsamlingen. Valgene ble holdt i november 1989 og ble betegnet som frie og rettferdige av FNs spesialrepresentant Ahtisaari. SWAPO fikk 57% av stemmene, litt mindre enn de to tredjedelene som var nødvendig for å ha frie hender i revideringen av rammeverket til grunnloven som ikke var blitt formulert av FNs syvende kommisjonær Carlsson, men av Louis Pienaar, generaladministratoren for Namibia utnevnt av Sør-Afrika. Den demokratiske Turnhalle-alliansen fikk 29% av stemmene. Grunnlovsforsamlingen holdt sitt første møte 21. november 1989 og valgte enstemmig å bruke grunnlovsprinsippene fra 1982 i Namibias nye grunnlov.
Uavhengighet
Innen 9. februar 1990 hadde grunnlovsforsamlingen skrevet og vedtatt en grunnlov. Uavhengighetsdagen 21. mars ble bivånet av tallrike internasjonale representanter, inkludert nøkkelpartene, FNs generalsekretær og presidenten i Sør-Afrika som sammen bekreftet formell namibisk uavhengighet. Sam Nujoma avla ed som landets første president.
Kystenklaven Walvis Bay og tolv øyer ble overført til Namibia fra Sør-Afrika 1. mars 1994. Dette var resultatet av tre års bilaterale forhandlinger mellom de to regjeringene og etableringen av en overgangsautoritet (JAA) i november 1992 til å administrere det 780 km² store territoriet. Den fredelige løsningen av denne territorielle disputten som gikk tilbake til 1878, ble lovprist av det internasjonale samfunnet, da det oppfylte føringene som FNs sikkerhetsråds resolusjon 432 (1978) som erklærte at Walvis Bay skulle være en integrert del av Namibia.
Critics’ Choice Television Award
Critics' Choice Television Award er en utmerkelse som presenteres av amerikanske Broadcast Television Journalists Association (BTJA). Prisen ble etablert i 2011, og den første seremonien ble holdt 20. juni 2011. Det var først den fjerde seremonien som ble sendt direkte på TV for første gang i prisens historie, den 19. juni 2014 på kanalen The CW. I oktober 2014, fikk A & E Network eksklusive rettigheter til å kringkaste seremoniene i 2015 og 2016.
Vegar Eggen Hedenstad
Vegar Eggen Hedenstad (født 26. juni 1991) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Karriere
Han har blant annet drevet med håndball, langrenn samt friidrett, men valgte å satse på fotball tolv år gammel. Hedenstad var elev ved Norges Toppidrettsgymnas i Bærum. Han har tidligere spilt for Elverum Fotball, som han vant gull i KM smågutt med i 2005.
Han debuterte på A-laget til Elverum i 3. divisjon som 14-åring. Hedenstad ble hentet til Stabæk Fotball i 2008-sesongen, som han ble seriemester med samme år. Han spilte også kamper på U-17 landslaget. Han ble norsk mester i fotball for juniorer (G-19) i 2008, og sølvvinner i 2009, begge ganger med Stabæks elite juniorlag.
17. juli 2012 signerte Hedenstad en fireårs kontrakt med Bundesligaklubben SC Freiburg, for en overgangssum i nærheten av 4,7 millioner kroner.
Funksjonsgraf
En funksjonsgraf er en grafisk framstilling av en matematisk funksjon. Det vanligste er å bruke et kartesisk koordinatsystem, med to akser (oftest kalt x- og y-aksen). Er funksjonen en funksjon av x, setter vi for hver x-verdi inn den korresponderende y-verdien. For eksempel er den matematiske funksjonen y=f(x)=ax+b en rett linje, mens illustrasjonen til høyre viser en tredjegradsfunksjon.
Vegar Eggen Hedenstad
Karriere
3. april 2016 skrev han en treårskontrakt til sommeren 2019 med den tyske klubben FC St. Pauli. Eggen Hedenstad var Bossmann-spiller og gikk dermed gratis til St. Pauli 1. juli 2016.
Rosenborg
Han var med som gjestespiller da Rosenborg vant JET-turneringen i 2007.
9. februar 2017 skrev han under en 4-årskontrakt med Rosenborg.
25. februar 2017 fikk han sin debut for Rosenborg i treningskampen mot svenske GIF Sundsvall.
29. mars 2017 var han med å vinne Mesterfinalen i fotball for menn 2017. Kampen var også hans offisielle debut for Rosenborg.
2. april 2017 fikk han sin Eliteserie-debut for Rosenborg mot Odd.
8. juli 2017 scoret han sine to første Eliteserie-mål for Rosenborg mot Sandefjord.
I sesongen 2017 var han med å vinne Eliteserien.
I sesongen 2018 var han med å vinne Eliteserien og Cupfinalen.
Landslaget
15. januar 2012 fikk han sin første landskamp for mot.
Aslak
Aslak er et mannsnavn avledet av norrønt áss, «gud», og lákr som er en sideform av leikr, «kamp».
Utbredelse
Oslac er kjent brukt i England fra 700-tallet til 1000-tallet.
ÁslakR og ÁslæikR er kjent brukt i elleve runeinnskrifter fra vikingtiden. Dette er et nokså lite antall, så navnet var neppe blant de aller mest brukte i Norden på den tiden. Aslak var et vanlig navn i Norge i middelalderen. Over 190 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Navnet er kjent brukt i den norske middelalderballaden «Heming og Harald kongjen». Aslak har i nyere tid hatt størst popularitet som døpenavn i Norge på slutten av 1800-tallet, men var ikke vært blant de mest mest brukte døpenavnene.
Aslak er i dag et relativt sjeldent navn. Det er mest brukt i Norge og Finland.
Neope
Neope er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Middelsstore til nokså store, brune, forholdsvis smalvingede sommerfugler. Vingene har ofte øyeflekker. Undersiden er gråspraglete.
Utbredelse
Denne slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Gene Clark
Harold Eugene Clark (født 17. november 1944 i Tipton, Missouri, død 24. mai 1991 i Sherman Oaks, Kalifornia), kjent som Gene Clark var en amerikansk sanger, gitarist og låtskriver.
Tidlig liv
Clark ble født i Tipton, Missouri, nummer 3 av 13 barn i en familie med irsk, tysk og indiansk herkomst. Hans familie flyttet til Kansas City i Missouri, der han som gutt begynte å lære å spille gitar og munnspill av sin far. Han begynte raskt å spille låter av Hank Williams og dessuten sanger av tidlige rockere som Elvis Presley og The Everly Brothers. Han begynte å skrive sanger da han var 11 år gammel. Da han var blitt 15 år, hadde han utviklet tenorstemme, og han dannet et band, "Joe Meyers and the Sharks". Som mange i samme alder, utviklet en interesse for "folk music" på grunn av populariteten til The Kingston Trio. Da han var ferdig på Bonner Springs High School, i Bonner Springs, Kansas, i 1962, startet han sin egen folk gruppe, The Rum Runners.
Dannelsen av The Byrds
Clark ble invitert til å bli medlem av et lokalt folkmusikk band, the Surf Riders, i Kansas City. 12. august 1963 spilte han med det bandet da han ble oppdaget av The New Christy Minstrels. They leide ham inn, og han spilte in to album med det ensemblet før han sluttet tidlig i 1964. Etter å ha hørt The Beatles, sluttet Clark i The New Christy Minstrels og flyttet til Los Angeles, hvot han møtte en tilhenger av "folk music" og The Beatles, Jim (senere Roger) McGuinn på 2the Troubadour Club2. I 1964 begynte de to å samle sammen til et band som ble til The Byrds.
Clark skrev, eller skrev sammen med andre medlemmer i The Byrds, mange av The Byrds' mest kjente sanger fra The Byrds' tre første album, som for eksempel «I'll Feel a Whole Lot Better», «Set You Free This Time», «Here Without You», «You Won't Have to Cry», «If You're Gone», «The World Turns All Around Her», «She Don't Care About Time» og «Eight Miles High». Han spilte i begynnelsen rytmegitar i bandet, men overlot dette til David Crosby og begynte å opptre med tamburin og munnspill.
Bassisten Chris Hillman fortalte i et intervju mange år senere om hva han husket om Gene Clark. Kan sa at: "I en periode var Gene selve kraften i The Byrds, ikke McGuinn, og ikke Crosby". Han sa at "det var Gene Clark som først kom styrtende ut på scenen, som en ung "Prince Valiant". Ikke mange i publikum klarte å ta øynene vekk fra Clark. Han var låtskriveren. Han hadde talenter som ingen andre av oss hadde enda. Hvilke deler av hans sjel kom opp med sanger som «Set You Free This Time», «I'll Feel A Whole Lot Better», «I'm Feelin' Higher», «Eight Miles High«»? Så mange storartede sanger! Vi lærte masse om å skrive sanger av ham og i den prosessen lærte vi en hel del om oss selv".
The Byrds ledelse bestemte at McGuinn skulle ha førstestemmen på de mest populære sangene og Bob Dylans sanger. Denne skuffelsen, kombinert med Clarks motvilje mot turnering (inkludert en lronisk frykt for å fly) sammen med de andre medlemmene i bandets misnøye med den de ekstra pengene Clark fikk for låtskrivingen sin, ledet til internt uvennskap, og Clark forlot gruppen tidlig i 1966. Han flyttet først tilbake Kansas City før hanflyttet til Los Angeles der han dannet "Gene Clark & the Group" sammen med Chip Douglas, Joel Larson og Bill Rhinehart.
Solokarriere, kort retur til The Byrds og Dillard and Clark
Columbia Records (The Byrds' plateselskap) signerte Clark som soloartist, og i 1967 kom hans første solo album, Gene Clark with the Gosdin Brothers. The Gosdin Brothers ble valgt til å backe Clark fordi de hadde samme manager, Jim Dickson, og fordi Chris Hillman, som spilte bassgitar på albumet, hadde spilt sammen med The Gosdin Brothers på midten av 1960-tallet da Clark og brødrene Gosdin spilte sammen i bluegrassbanded The Hillmen fra det sørlige Kalifornia. Albumet var en unik blanding av pop, countryrock og psykedeliske spor. Albumet ble godt mottatt av musikkskribentene, men uheldig nok for Clark, så ble albumet utgitt samtidig med The Byrds' album Younger Than Yesterday, også på Columbia, og delvis fordi hans 18-mmåneders fravær fra publikum førte til en kommersiell fiasko.
Gene Clark begynte å tvile på solokarrieren sin og kom med igjen i The Byrds in oktober 1967 da David Crosby hadde sluttet i bandet etter at han fikk ukontrollert panikk i Minneapolis. Clark sluutet i bandet igjen etter bare tre uker. I denne korte tiden med The Byrds, opptrådte Clark med bandet på The Smothers Brothers Comedy Hour.
I 1968 signerte Clark med A&M Records og begynte å samarbeide med banjospilleren Doug Dillard. Gitaristen Bernie Leadon (senere medlem i The Flying Burrito Brothers og The Eagles), bassisten Dave Jackson og mandolinspilleren Don Beck ble med for å danne kjernen av "Dillard & Clark". I tillegg ble Michael Clarke ble med en kort stund som trommeslager i bandet, før han ble medlem i The Flying Burrito Brothers. De ga ut to album, The Fantastic Expedition of Dillard & Clark (1968) og Through the Morning, Through the Night (1969).
The Fantastic Expedition of Dillard & Clark var stort sett akustisk countryrock. Albumet innehold blan annet sangene «Train Leaves Here This Morning» (et samarbeide mellom Clark og Leadon, senere innspilt av Leadon i 1972 sammen med The Eagles på ders debutalbum) og «She Darked the Sun» (som også ble innspilt av Linda Ronstadt på hennes album Silk Purse fra 1970). Albumet Through the Morning, Through the Night inneholdt mer tradisjonell bluegrass, men inneholdt også elektriske instrumenter. Dillard's kjæreste, Donna Washburn, ble med i gruppen som bakgrunnssanger, noe som ledet til at Leadon forlot bandet. Skiftet til tradisjonell bluegrass fikk også Clark til å miste interesessen. Sangen «Through the Morning, Through the Night», som også er tittelen på albumet, er skrevet av Clark. Sangen ble brukt av Quincy Jones i soundtracket til Sam Peckinpahs film The Getaway fra 1972. Låten ble også innspilt av Robert Plant og Alison Krauss på albumet Raising Sand fra 2007 (sammen med blant annet låten «Polly come Home», en annen sang Clark hadde skrevet). Ingen av de to albumene med Dillard & Clark klatret høyt på hitlistene, men de er nå ansett som gode eksempler country rock og progressiv bluegrass. Samarbeidet med Dillard vekket Clark's kreativitet, men bidro til en økning av Clarks alkoholproblemer. Dillard & Clark ble nedlagt i 1969 da Clark og Leadon forlot bandet. I denne perioden bidro Clark, Leadon, Jackson og Beck på debutalbumet til Steve Young, Rock Salt & Nails, utgitt i november 1969.
Apraksi
Apraksi er en nevrologisk tilstand som innebærer tap av evnen til å utføre innlærte bevegelsesmønstre, selv om den rammede ønsker og er fysisk i stand til å utføre bevegelsen. Det foreligger ikke lammelser eller nedsatt følelse i de muskelgruppene som skulle bli brukt ved bevegelsen. Heller ikke skyldes det at pasienten ikke forstår den oppgaven som skal utføres. Vedkommende får bare ikke til å gjøre det.
Gene Clark
Solokarriere, kort retur til The Byrds og Dillard and Clark
I 1970 begynte Clark å arbeide med en sy singel, der han spilte inn sammen med det originale Byrds. De to innspilte sangene, «She's the Kind of Girl» og «One in a Hundred«», ble ikke utgitt på den tiden, på grunn av lovmessige problemer. Senere ble de inkludert i albumet Roadmaster fra 1973 In 1970 og 1971 bidro Clark med sang og to komposisjoner, «Tried So Hard» og «Here Tonight» til et album av The Flying Burrito Brothers.
Apraksi
Årsaken er en hjerneskade. I de fleste tilfeller er skaden lokalisert nær de områdene i hjernebarken som styrer språket. De ligger i hjernens venstre hemisfære. Derfor vil pasienter med apraksi også ha afasi.
Gene Clark
Solokarriere, kort retur til The Byrds og Dillard and Clark
Frustrert av musikkindustrien førte til at Clark kjøpte et hus i Albion i Kalifornia og giftet seg med tidligere go-go danser og Bell Records produksjonsassistent Carlie Lynn McCummings i juni 1970. Med henne fikk Clark to ssønner, Kelly og Kai Clark. I en slags pensjonstilværelse, ventet han på royalties fra tiden med The Byrds fra det yidlige 1970-tallet, og dessuten inntekter fra The Turtles' låt «You Showed Me», en tidligere uutgitt komposisjon av McGuinn og Clark fra 1964 omarrangert av Chip Douglas.
Apraksi
Apraksi er svikt i utføringen av viljestyrte, målrettede handlinger som ikke skyldes lammelser, tap av følesans eller forandringer i bevegelsesapparatet.
Gene Clark
White Light og Roadmaster
I 1971 ga Clark ut sitt andre soloalbum, White Light. Albumet ble produsert av gitaristen Jesse Ed Davis. Albumet er intimt, poetisk og for det meste akustisk med Davis's slidegitar. Albumet inneholder spor, som «With Tomorrow«», «Because of You«», «Where My Love Lies Asleep» og «For a Spanish Guitar» (som Bob Dylan anså som en av de beste sanger som noen gang var blitt skrevet). Alt materiale var skrevet av Clark, med unntak av Richard Manuel og Bob Dylans «Tears of Rage«». Albumet fikk god kritikk, men ble ingen komersiell suksess, bortsett fra i Nederland, hvor den ble stemt fram til årets album av rockmusikk-kritikere. Igjen var det lite promotion for albumet og Clark nektet å foreta en promotion turné hvilket påvirket salget av albumet.
På våre 1971 ble Clark ansatt av Dennis Hopper for å bidra på sporene «American Dreamer» og «Outlaw Song» til American Dreamer, en dokumentar om redigeringen av The Last Movie. En nyinnspilt og lengre versjon av låten «American Dreamer» ble senere brukt i filmen The Farmer, sammen med en instrumental versjon av den samme sangen pluss «Outside the Law (The Outlaw)», en nyinnspilling av «Outlaw Song».
I 1972 prøvde Clark å spille inn et nytt album. Progressen var langsom og dyr, og A&M stoppet prosjektet før det var ferdig. Resultatet ble åtte spor, inkludert «Full Circle Song» og «In a Misty Morning», sammen med låter innspilt med The Byrds i 1970 og 1971 («She's the Kind of Girl» og «One in a Hundred«») og med The Flying Burrito Brothers ("Here Tonight"). Albumet ble utgitt i 1973 som Roadmaster, kun i Nederland
Byrds
Clark sluttet i A&M i løpet av 1972 for å være med på nystarten av Byrds. They spilte inn albumet Byrds, som ble utgitt i mars 1973 av Asylum Records. Albumet gjorde det relativt bra på hitlistene (U.S. No. 20), men plasseringen levde ikke opp til plateselskapets forventninger like etter den store suksessen til Crosby fra (Crosby, Stills, Nash & Young) og Hillman (medlem av Stephen Stills's band Manassas). Clarks komposisjoner «Full Circle» og «Changing Heart» og Neil Young coverne på hvilke Clark sang førstestemmen («See the Sky About to Rain» og «Cowgirl in the Sand») ble ansett som de klart beste på et album som ikke fikk særlig god kritikk. Sorgfull over de dårlige kritikkene og ikke særlig glad over Crosbys innsats som plateprodusent, gjorde at medlemmene bestemte seg for å oppløse bandet. Clark ble en kort stund med i McGuinn's sologruppe, der han debuterte med låten «Silver Raven», hans mest feirede post-Byrds sang.
No Other
På basis av kvaliteten av Clarks bidrag på albumet Byrds, signerte David Geffen ham til Asylum Records tidlig i 1974. Plateselskapet hadde god kontakt med artister tilhørende tidens "singer-songwriter"-bevegelse og hadde den følelsen for musikk som Clark ikke hadde opplevd siden han var medlem i The Byrds. Da han komponerte albumet, satt han gjerne med en notisbok og en akustisk gitar ved det vinduet i hjemmet sitt som hadde utsikt over Stillehavet, og gav ham inspirasjon.
"No Other" ble produsert av Thomas Jefferson Kaye med en stor mengde studiomusikere (inkludert medlemmer av The Section og The Allman Brothers Band) og bakrunnssangere, som ga No Other som ga albumet en blanding av elementer fra countryrock, folk, gospel, soul og korsang med poetisk og mystisk tekst. Selvom albumet ble rost av kritikerne, så gjorde de uvanlige arrangementene at sangene skapte et begrenset publokum. De høye produksjonskostnadene (over 100 000 dollar) gjorde sitt til at albumet ble lite promotert og rakk ikke høyere på "Billboard album chart" enn nummer 144. I 2013, opptrådte medlemmer av bandene Beach House, The Walkmen, Grizzly Bear og Fleet Foxes albumet i sin helhet i en rekke konserter.
Da Clark vendte tilbake til Los Angeles for å spille in albumet resulterte det i en tilbakevending til en hedonistisk livsstil og det akselererte oppløsningen av ekteskapet hans. Desillusjonert av profesjonell og ekteskapelig feil, dro han på sin første soloturnē der han spilte på colleger og klubber sammen med Roger White (sologitar og bakgrunnsang) og Duke Bardwell (elektrisk bass, bakgrunnsang og akustisk gitar). Den trommeløse trioen kalte seg "Gene Clark and the Silverados".
I 2019 ble en remikset versjon av No Other utgitt.
Two Sides to Every Story
Etter den kommersiell nedturen med No Other, ble Clark usikker på sin artistiske retning. I 1975 og 1976 hadde han hintet til pressen at han dannet en samling av "kosmiske" sanger der han blandet countryrock med R&B og funk, hvilket dannet lydbildet på hans forrige album. I 1976 spilte han inn ti demoer som kombinerte country og folkemusikk med et lite strøk av kosmisk musikk. Disse demoene ble sendt til RSO Records, som raskt kjøpte ut Clarks Asylum-kontrakt og ga ut Two Sides to Every Story i 1977. Albumet, med en blanding av bluegrass, tradisjonell honky tonk, med gjenlyder fra aøbumet No Other («Sister Moon») og countryrock (et nytt arrangement av «Kansas City Southern») ble produsert av Thomas Jefferson Kaye.
Ettervirkningene av Clark's skilsmisse gjenspeiles i albumets tittel og flere av Clarks komposisjoner, bl.a. «Sister Moon», «Lonely Saturday», «Past Addresses», «Silent Crusade» og «Hear the Wind». Album inneholder også coverversjoner av «In the Pines» (en viktig del av Clarks live-repertoar med the Silverados) og «Give My Love to Marie» av James Talley. Nok en gang ble hans følsomme ballader ingen suksess på U.S. charts. I sine forsøk på å finne et publikum for sine låter, ble han kvitt sin flyskrekk og dro ut på en internasjonal promotion-tur med The KC Southern Band. Rundt seks uker før han døde i 1991, fortalte Clark intervjueren Bill Wasserzieher at han selv anså Two Sides to Every Story som sitt beste album, kun "truet" av No Other.
McGuinn, Clark & Hillman
På sin turnê i Storbritannia, hendte det at Clark spilte på samme sted som de tidligere Byrds-medlemmene Roger McGuinn og Chris Hillman, som ledet hvert sitt band. Kort etter tilbakekomsten til USA, begynte Clark og McGuinn å turnere som en akustisk duo. Etter at Hillman også slo seg sammen med sine tidligere bandmedlemmer, ble de en trio spm kalte seg "McGuinn, Clark & Hillman" og signerte en platekontrakt med Capitol Records. Produsert av "The Albert Brothers" (som nylig hadde produsert Crosby, Stills & Nash's 1977 comeback-album), albumet McGuinn, Clark & Hillman (1979) var en slags gjenfødelse av både låtskrining og utførelse for Clark, som så på seg selv som gruppens dominerende kreative styrke. Han skrev fire sanger til albumet, bl.a. «»Backstage Pass«» (som blant annet handler om hans flyskrekk), «Release Me Girl» (et disco-inspirert samarbeide med Thomas Jefferson Kaye), den UFO-inspirerte «Feelin' Higher» og «Little Mama».
Mange kritikere følte at album's produksjon og disko-influerte "soft rock-rytmer" ikke var flatterende for gruppen, men album havnet som No.39 på Billboard 200 (der låten «Don't You Write Her Off», skrevet av McGuinn, havnet som No.33 i mai 1979) og fikk en RIAA gull, og solgte nok til å få en oppfølger. McGuinn, Clark and Hillman's andre utgivelse var albumet City. Selv om den til slutt ble utgitt i 1980, på grunn av en kombinasjon av Clarks ustabilitet (grunnet blant annet av hans eksperimentering med heroin) og det at han mislikte gruppens musikalske retnining (særlig når det gjaldt produksjonen til Ron og Howard Albert) hvilket resulterte i at album ble kreditert "Roger McGuinn & Chris Hillman featuring Gene Clark". Til tross for all misnøyen, laget Clark sangen "Won't Let You Down". I 1981, hadde Clark gått ut av gruppen, og Roger McGuinn og Chris Hillman spilte inn albumet McGuinn/Hillman som ble utgitt 1980.
Rehabilitering, Firebyrd og So Rebellious a Lover
Clark flyttet til Hawaii med Jesse Ed Davis for å prøve å få en slutt på sin avhenighet av rusmidler, og ble der til slutten av 1981. Da han returnerte til Los Angeles, samlet han sammen et nytt band, The Firebyrds. I 1982 fortsatte Clark med å spille inn det som til slutt skulle bli albumet Firebyrd. Mens han ventet på at albumet skulle bli gitt ut, slo Clark seg sammen med Chris Hillman og andre i en gruppe kalt Flyte, som aldri klarte å få noen platekontrakt, så bandet ble fort oppløst. Den endelige utgivelsen av Firebyrd i 1984 på samme tid som det dukket opp "janglerockere" som R.E.M. og Tom Petty, som hadde skapt en ny interesse for The Byrds. Clark fikk også nye tilhengere på den roots-bevisste "Paisley Underground Scene" i Los Angeles. Senere samme år, fikk han en ny status da han deltok som gjest i the Long Ryders. I en innspilling arrangert av Saul Davis spilte Clark inn et album sammen med Carla Olson fra The Textones, med tittelen So Rebellious A Lover (som inkluderer låtene «Gypsy Rider» og «Del Gato«») i 1986. Albumet har bidrag fra Chris Hillman, Stephen McCarthy (fra The Long Ryders) og Randy Fuller (fra The Bobby Fuller Four) og var arrangert og produsert av trommeslageren Michael Huey.