cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pendelferge
Pendelferge med sidelasting
Passasjerferger med midtåpning for passasjerfart har eksistert fra gammelt av, og er fremdeles et kjennetegn på de finske lokalferjene i Helsinki som egentlig er en storby i ett skjærgårdlandskap med øyer, halvøyer og sund. I nyere tid var det redusert til et samband, Suomenlinnan lautta eller Sveaborgferja mellom hovedtorget i Helsinki og øya Sveaborg som har blitt et populært utfluktssted for både fastboende og turister. Sambandet ble åpent i 1952 med M/S «Soukki» på 35 m lengde og 9 m bredde med plass for 450 passasjerer og to biler. Denne fergen var likevel ikke den første av sin sort i Helsinki, den første pendelfergen i Finlands historie, M/S «Korkeasaari-Högholmen», senere omdøpt til M/S «Emma» var levert for Helsinki-Korkesaari fergestrekningen i 1949. Da fergestrekningen til Korkesaari ble stengt i 1988, var de to fergene i det samme sambandet til Sveaborg. I 2004 kom en tredje ferge, M/S «Suomenlinna II» («Soukki» het også «Suomenlinna») som en moderne variant av Helsinki-ferjen.
Den kanadiske byen Halifax ligger mot et sund som skilte fastlandet fra øya Nova Scotia, hvor byen Dartmouth ligger på den andre siden. Der hadde det gått ferjer mellom de to byene helt siden 1752 fram til åpningen av Angus L. Macdonald-broen i 1956. Til tross for dette fortsatte ferjesambandet med to åpne pendelferger, «Dartmouth II» og «Halifax II» som ble ombygd til lukkede ferger før disse ble erstattet av nye ferger bygd i stål i 1979. Biltrafikken var oppgitt til fordel for passasjerfrakt, og det ble mulig å ha flytende ferjebrygger i tidevannshavna. Derfor ble «Dartmouth III» og «Halifax III» bygd som side loaders med midtåpning for passasjerene. En tredje ferge, «Woodside I» var levert i 1986 til Halifax. Alle tre ferger har VSP propeller som gir dem høy manøversevne. De tre fergene ble erstattet i 2014-2018 av fem nye ferger, «Christopher Stannix», «Craig Blake», «Viola Desmond», «Vincent Coleman» og «Rita Joe» som ikke skilt seg mye fra forgjengerne. Disse er 24 meter lang, 9,45 meter bred med plass for 390 passasjerer fordelt i to dekk. I Frankrike er det en ferjestrekning mellom Blaye og Lamarque på den øvre delen av Gironde hvor tidevannsforskjellene i et våtmarksområde tvunget fram spesielle løsninger. En skrånende ferjekai ble lagt på Port de Lamarque, som tidlig hadde en «flygende bro» i form av en flyttbar rampe, men med nyere pendelferger som «Côtes de Blaye» siden 1971 og «Sébastien Vauban» siden 2014 fulgt dette til skjeve sideåpninger i stigende vinkel for ombord- og ilandkjøring. «Sébastien Vauban» levert til det franske selskapet i 2014 er 60 meter lang og 12,96 m bred som en moderne pendelferge (amphidrome) tilpasset de spesielle forholdene.
Da de eldre fergene med svingbart dekk skulle erstattes i nyere tid av mer kapable ferjefartøyer, var det ikke mulig å sette inn ordinære bilferger på alle fergesamband på den skotske vestkysten. Dermed måtte en ny type utvikles, sideloaders med store sidemonterte ramper som kan senkes ned på fergekaien. Ikke alle sideloaders var pendelferger, som «Eilean Dubh» sjøsatt i 1951 med midtåpning med ramper på begge sider og høy forskip. «Rosehaugh» introdusert på fergestrekningen kalt Kessock Ferry var en pendelferge med fire sideramper som var ikke plassert i endene eller midtskips, men på kantene, sjøsatt i 1967 og hadde VSP propelldrift, med kapasitet for 17 biler og 150 passasjerer.
En av de siste sideloaders var levert i 2001, MV «Corran» på 351 gt, 42 meter lang og 15 m, med kapasitet for 28 biler og sideramper på styrbord side, dels mot endene som på «Rosehaugh». Reservefergen for MV «Corran» er MV «Maid of Glencoul» fra 1976.
Pendelferge med katamaranskrog
De første pendelfergene i historien var dampkatamaraner med skovlhjuldrift i 1812–1822, de var populært i begynnelsen, men var sterkt hemmet av problemet med drivis om vinteren ettersom den nordamerikanske ferjetrafikken måtte foregå året rundt. Drivis som drevet inn i kanalene påførte skader på maskineriet og skovlhjulene, og det hendt så hyppig at de var kalt «ice catchers». De ble erstattet av nye ferjer med konvensjonelle enkeltskrog etter sjøsettingen av «Hoboken» i 1822. Men katamaranferjene overlevd i Mississippivassdraget hvor det kunne være meget grunt med sedimenter spesielt i den nedre Mississippi, fra 1832 til 1939, de siste eksemplene som «Algiers» og «New Orleans» på 500 gt ved året 1925 var benyttet som bilferger med sideåpninger på begge sider.
Innføringen av propelldrift betyr at pendelfergefartøyet ikke kunne ha katamaranskrog som ville ha vært komplisert. Den første moderne pendelfergen med katamaranskrog som settes i ordinær bilfergetrafikk er den norskbygde MF «Stavanger» levert til fergerederiet Stavangerske for Ferjesambandet Stavanger–Tau i 2003. Hurtigbåtbyggeren Fjellstrand A/S i Omastrand hadde utviklet frem FerryCat 120 ved å bygge et lettvektet aluminiumsskrog utstyrt med fire dreibare azimut-thrustere på hver ende av skrogene, som kunne ha dobbelt så stor marsjfart som en pendelferge (12–14 knop) med sin marsjfart på 22 knop. «Stavanger» ble populært blant de reisende, men var tatt ut av sambandet etter syv år og senere overført til Ferjesambandet Lavik–Oppedal i 2015.
FerryCat 120 var ikke en stor suksess for byggeren som hadde få ordrer. To FerryCat 120-ferjer var levert til rederiet Istanbul Demiz Otobüslevi (IDO) i Istanbul, Tyrkia ut av en opprinnelig ordre på fire skip - den ene av de leverte var døpt «Recep Tayyip Erdogan» etter den tyrkiske statsministeren den gang. Tallet «120» antyder det totale tallet på personbiler på et 80 m langt og 21,4 m bredt skip på 2,434 bruttotonnasje, med plass for 400 til 600 passasjerer som kunne ha en stor utsiktsalong under broen med dreibart styrekonsoll.
Fjellstrand hadde et ambisiøst prosjekt, FerryCat 240 sist nevnt i 2012, som ville ha vært 126 meter lang og 21,5 m bred med plass for 240 personbiler og over 600 passasjerer, som skulle ha diesel eller LNG motordrift og toppfart på 22 knop. Men FerryCat 120 var brukt som utgangspunktet for det neste prosjektet, ZeroCat 120, verdenshistoriens første ordinære batterielektriske bilferge/pendelferge som kom i tjeneste i 2014 på ferjestrekningen Lavik–Oppedal under navnet MF «Ampere», som er bygd på samme lest med sidebygg der det var et overbygg. En ny katamaranferge med utsiktsalong ble sjøsatt i 2018, MF «Kommandøren», som videreutvikling fra ZeroCat 120 som Flyver ZeroCat 120 på 87,5 m lengde og 21 m bredde på 2,998 tonn.
De største pendelferjene
Den største pendelferjen i oktober 2021 målt etter tonnasje er «Coastel Inspiration» med søsterskipene «Coastel Renaissance» og «Coastel Celebration» av Coastel-klassen på tre skip bygd av cruiseskipsverftet Flensburger Schiffbau-Gesellschaft i Flensburg, Slesvig-Holstein i Tyskland. Denne klassen som også omtales som «Super-C class», var levert til British Columbia Ferry Services Inc. fergeselskapet i den kanadiske provinsen Britisk Columbia i 2007 for sambandet mellom fastlandet og Vancouver Island. De er 160 meter lang og 28,2 meter bred med 10,034 tonn som størst deplasement selv om det kan varieres fra skip til skip, «Coastel Inspiration» som det tyngste er på 21,980 gt. De er bilferger med kapasitet for 370 kjøretøyer fordelt på flere dekk og 1,650 passasjerer.
Det har vært store pendelferger som passasjerferge, jernbaneferge og bilferge siden midten av 1800-tallet.
Det amerikanske jernbaneselskapet Central Pacific Railroad (CPR) hadde åpnet den første transamerikanske jernbanen mellom øst og vest i mai 1869 sammen med Union Pacific Railroad, men det var først i oktober 1869 det var mulig å reise fra kyst til kyst etter traseen til Oakland Pier mot San Franciscobukten ble åpent. For å komme videre til den voksende storbyen San Francisco ble et jernbanefergesamband opprettet mellom Oakland og San Francisco i 1871, men en mer direkte rute fra nord til Oakland måtte krysse Carquinez-stredet der Sacramentoelven renner ut i bukten. Tidevannsstrømmene er så sterk, at mindre jernbaneferger ikke var mulig - dermed valgt CPR å bygge det største ferjefartøyet i verden som skal kunne ta hele det transamerikanske toget i én overgang.
Broingeniør Arthur Brown tok pendelfergekonseptet til det ytterst ved å konstruere den tiltenkte fergen som en flyende bro av massiv konstruksjon i tømmer med jernforsterkning, valget av billig tømmer skyldes lett tilgjengelighet på høykvalifiserte tømmer mens jern og stål måtte skipes fra østkysten. «Solano» var det største ferjefartøyet i sin samtid med en grosstonnasje på 3,549 tonn med en lengde på 128 m og bredde på 35 m etter sjøsettingen i 1879. Det var også ansett som det største trefartøyet som noensinne hadde blitt bygd. Under overgangen fra Benica til Port Costa kan «Solano» frakte to lokomotiver og 24 passasjervogner, eller opptil 48 togvogner fordelt på fire spor. Det måtte ha fire ror forut og akterut for å manøvrere seg på den strie elven. Et søsterskip, «Contra Costa», overtok prestisjen som den største ferjen i verden i 1914 ved å være få meter lengre. De ble begge utrangert etter åpningen av Benicia-Martinez jernbanebroen i 1930. Felles for de to gigantferger er at de hadde fire svære skorsteiner.
I den amerikanske østkysten var det også store pendelferger i slutten på 1800-tallet, blant annet «John W. Garrett» sjøsatt i 1887 for jernbanefergeruten mellom to togstasjoner i Baltimore, for at tog fra sør skal kunne fortsette mot nord. Stålfergen på 1,344 tonn var 111 m / 351 engelsk fot lang og 41 engelsk fot bred med tre spor med plass for 15 vogner, og lokomotivet om bord kunne motta vann fra vanntankene under overgangen. Etter en tunnel under bysentrum ble åpnet i 1895 ble fergen solgt til Norfolk og senere solgt til Mississippi i 1910. Der ble den utrangert og ombygd til lastepram i 1915. En av de største pendelferjene i Europa siden 2016, «Texelstroom», trafikkerte ferjesambandet mellom Den Helder på det hollandske fastlandet og den vestfrisiske øya Texel som en kombinerte passasjer- og bilferge med plass for 1,750 passasjerer og 340 personbiler fordelt på opptil fire dekk med på- og avstigningsåpninger på to dekk for rask gjennomstrømning ettersom overgangen tok bare tjue minutter. I likhet med forgjengerne har «Texelstroom» ikke forstavn eller akterstavn, er 135,40 meter lang og 27,90 meter bred på 15,483 gt i tonnasje. Den er hybriddrevet med LNG-gass og biodiesel med batteriassistanse, ved å ha solcellepaneler på værdekket. Verdens største elektriske ferge i oktober 2021 er MF «Bastø Electric» for sambandet mellom Horten og Moss over Oslofjorden i Norge, som leveres fra Tyrkia som batteriferje i 2021 til fergerederiet Bastø Fosen, den er også en pendelferge utformet etter norske spesifikasjoner som riksvegferje med kapasitet for 200 personbiler og 600 passasjerer på et 144 meter langt og 21 meter bredt skrog på 7,911 tonn etter samme mønster med mindre endringer som eldre dieseldrevne Bastø-pendelferger, ved å ha felles basisdesign. Batteriene om bord på denne pendelfergen er svært kraftig på 4,300 kWh og to søsterskip vil i senere tid settes inn i fergestrekningen.
De to eldre pendelferger, «Bastø IV» og «Bastø VI» ombygges for elektrisk drift ettersom basisdesignet ikke krevde strukturelle omleggelser. Det er også mulig å ha autonom styring under menneskelig overvåkning. Plassen som den største pendelfergen etter antall personbiler i Norge i dag (2021) går til den eldre «Bastø III» levert fra Polen i 2005, til tross for mindre dimensjoner på 116,2 m i lengde og 19,5 m i bredde med bruttotonnasje på 7,310 tonn har den plass for 212 personbiler.
Det er fra Norge en av største pendelfergeprosjektene er kjent, administrerende direktør Nils Brokstad hos Bastøfergen A/S i 1986 utarbeidet planer om en «superferge» som vil ta 1,200 passasjerer og 400 personbiler ettersom Oslofjordtunnelen var under planlegging for en planlagt åpning i 1990. Tunnelbyggingen var forskutt frem til 1997, og prosjektet ble kansellert. Men det som Brokstad hadde startet, ledet trolig til den største pendelfergen i Norges historie, den norskbygde MF «Vestfold» levert fra Trønderveftet, Hommelvik i 1991 - et flerdekks pendelfergefartøy på 120 m lengde og 19 m bredde med en bruttotonnasje på 8,383 tonn, med plass for 700 passasjerer og 250 personbiler. Den ble satt inn i Horten-Moss sambandet, og var solgt til Italia i 1999 hvor den ble satt inn i Messina-sambandet mellom fastlandet og Sicilia.
Frankrike
Den franske pendelferjen kalles amphidrome i Frankrike, de minste pendelfergene for korte ferjestrekning i elver som Seinen og Girone kunne være flatbunnet med nedstikkende propellthrustere/VSP propell eller vannjetmotor, kan ha store utfallende fallemmer på begge ender. Det franske ordet Bac står for ordet «ferge» i det franske språket.
Italia
Pendelfergen kalles traghetto bidirezionali, dvs. toretnings ferje. Messina-fergesambandet trafikkeres av store pendelferger mens mindre ferger kalt motozattera kan sees i mindre samband på alperinnsjøene og omkring Venezia i nord.
Tyskland
Den tyske pendelfergen kalles doppelendfähre, de fleste bilfergene i innenriksferjetrafikk som kalles autofähre eller bilferge, er oftest av pendelfergetypen. Noen få fergesamband er på åpen hav i Nordsjøen og Østersjøen, mange har VSP-propelldrift.
Danmark
Danske pendelferger som på dansk omtales som dobbelt-ender færger med propelldrift som en regel er ment for korte fergesamband, som ø-færger, øhavsfærger og fjordfærger etter bruksområde.
Sverige
Pendelfergene finnes i forskjellige typer etter disses tiltenkte funksjon fra den stockholmske passasjerfergen til den statlige vägfärjen i Sverige.
Onkel Toms Hütte undergrunnsstasjon
Onkel Toms Hütte undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Den er på linjen U3.
Området har navnet sitt fra Harriet Beecher Stowes antislaveriroman Onkel Toms hytte. I 1885 åpnet en lokal huseier ved navn Thomas et sjenkested i den sørlige kanten av Grunewald. For å verne kundene mot regnet bygget han flere mindre hytter i uteserveringsdelen av sjenkestedet. Disse hyttene ble kjent som Toms hytter. Dette navnet minnet såpass om romantittelen at området etterhvert ble kjent under dette navnet.
Severn (nordlige Ontario)
Severn River er en elv nord i provinsen Ontario i Canada. Den er den tredje lengste elven i provinsen, med en samlet vassdragslengde på 982 km og et nedbørsfelt på 102.800 km². Litt av nedbørsområdet ligger i nabostaten Manitoba i vest. Elven har 8 sideelver, og sitt utspring i Deer Lake i vest. Den renner nordøstover via Severnsjøen (Severn Lake) og ut i Hudson Bay ved tettstedet Fort Severn. Fort Severn ble etablert av Hudson's Bay Company i 1689 og har vært kontinuerlig bebodd siden den tid.
Ska
Ska er en musikkstil som startet på Jamaica tidlig på 1960-tallet. Den var påvirket av mento (en lokal form for calypso) og rhythm ’n’ blues. Ska er kjennetegnet ved en utpreget rytmikk, ofte med fremtredende offbeat, og har gitt opphav til blant annet reggae, dub og dancehall. Ska har også påvirket mange andre musikksjangre, ikke minst punk.
Ska er både dansemusikk og sosial protest. Tekstene ironiserer ofte rundt klasseskiller, rasediskriminering og kjønnsstereotypier.
Jamaicansk ska
Blant de originale jamaicanske ska-artistene var Desmond Dekker & The Aces, Prince Buster, The Skatalites, Toots and the Maytals og Peter Tosh, samt Bob Marley etter at han kom tilbake til Jamaica etter et USA-opphold i 1967. I løpet av 1960-tallet ga ska opphav til rocksteady, en langsommere musikkform, som på sin side ble videreutviklet til den enda langsommere reggae.
Musikken var særlig populær i den jamaicanske subkulturen Rude boys, som oppstod blant arbeidsløse ungdommer. De imiterte overklassen ved å kle seg i hvite skjorter, svarte dresser, slips og hatter. Sammen med ska og rocksteady spredte Rude boy-kulturen seg til Storbritannia, hvor den ble blandet med skinhead-bevegelsen.
Mange ska-låter er viet «Rudy» – prototypen av en rude boy. Eksempler er «A Message to You, Rudy» av The Specials og «Rudie Can't fail» av The Clash.
Two tone-ska
The Clash og No Doubt hører til punk-artistene som har vært sterkt påvirket av ska. I Norge har The Aller Værste! og The Monroes vært de mest fremtredende representantene for ska-(inspirert) musikk på denne tiden.
Ska i dag
En tredje ska-bølge oppstod midt på 1990-tallet og pågår fortsatt i dag. Denne er kjennetegnet av en internasjonalisering, ved at det ble dannet ska-band i mange ikke-engelsktalende land.
I Norge regnes blant annet Hopalong Knut, Lame Ducks, No Torso, Ska Patrol, Skanksters og SKA-frika til denne bølgen. MT Hammed er et Ska-band fra Oslo dannet tidlig på niititallet som forsatt er i aktivitet i 2017. Et annet er The Phantoms fra Oslo dannet i 1996 og fortsatt aktive 2017.
Anogrammaslekten
Anogramma-slekten (latin: Anogramma), er en liten slekt av bregner innenfor hestesprengfamilien (Adiantaceae), med få (antakelig 6) gjenlevende arter. Den henføres i moderne, internasjonal systematikk til en familie man kaller Pteridaceae, og som omfatter også hestespreng-gruppen.
De har fertile blad i midten, og normalt sporehus i alle bladflikene.
Disse bregnene er ytterst sjeldne og har vokst på øyer på den sørlige halvkule, inklusive Australia. Arten Anogramma Ascensionis vokste på St. Helena, men ble i moderne tid utryddet på grunn av tap av naturlige livsmiljø.
Arter
Denne slekten omfatter i alle fall 6 kjente arter:
Tischeria dodonaea
Tischeria dodonaea er en sommerfugl som tilhører familien luggmøll (Tischeriidae). Den er bare funnet i Østfold og Agder i Norge.
Utseende
En liten (vingespenn 6 – 7,5 mm), brungul møll. Den ligner på eikeminérmøll (Tischeria ekebladella), men er tydelig mindre og mer tettbygd, dessuten litt lysere på farge. Antennene er trådformede, gulaktige og litt over halvparten så lange som forvingen. Hodet, forkroppen og forvingen er brungule, bakkroppen og bakvingen mørkgrå. Larven er lysgul, den mørke tarmen skinner gjennom. Hodekapselen er rødbrun, og den har brune plater på det første og siste kroppsleddet.
Levevis
Arten er knyttet til eik (Quercus spp.), lenger sør i Europa også til søtkastanje (Castanea sativa). Egget legges på oversiden av et eikeblad og klekkes i august – september. Larven lager en brungul eller rødaktig flekkmine på bladets overside. Larven kaster ut alle ekskrementer gjennom en åpning og minen er derfor helt fri for disse. Når eika feller bladene om høsten, faller larven med bladet, spinner seg inn i en kokong inne i minen og overvintrer der. De voksne sommerfuglene flyr i juni – juli.
Utbredelse
Den er utbredt over det meste av Europa. I Norge er den bare funnet på noen få lokaliteter i Østfold og Agder.
François Mansart
François Mansart (født 13. januar 1598 i Paris, død 23. september 1666 samme sted) var en fransk arkitekt. Han tilkjennes æren for å ha introdusert klassisismen i den franske barokkarkitekturen. Encyclopædia Britannica beskriver ham som den mest talentfulle og kvalifiserte blant 1600-tallets franske arkitekter, hvis arbeider er «kjennetegnet av deres høye grad av raffinement, subtilitet og eleganse». Han var grandonkel av Jules Hardouin Mansart.
Bakgrunn
Mansart var ikke utdannet arkitekt, men var sønn av en av de kongelige snekkerne og byggmesterne. Moren var baker, og Mansart kom fra en familie med byggmestere, arkitekter og billedhuggere. Hans far døde da han var tolv år, og moren døde året etter. I de neste årene bodde han fram til 1617 hos slektningen Germain Gaultier, som var billedhugger og byarkitekt i Rennes. Deretter flyttet han til onkelen Marcel Le Roy, en anerkjent murermester i Toulouse, hvor Mansart arbeidet og gikk i lære i årene 1618 til 1621.
Han arbeidet en periode i tegnestuen til Salomon de Brosse som var den mest brukte arkitektene under Henrik IV og lærte seg arkitektfaget her.
Mansardtak
Han har gitt navn til takformen Mansardtak. Mansart gjorde utstrakt bruk av denne takformen, som ofte er firesidige skråtak som er knekket i to soner, den øvre slakere og den nedre brattere og gjerne med vinduer, noe som skapte ekstra innvendig areal i loftetasjen.
Arbeider
De fleste av Marsarts arbeider er i dag enten revet eller bygget om. Mansart påbegynte blant annet kirken Val-de-Grâce i Paris, men det mest kjente stående, intakte arbeidet er Château de Maisons, i dag kalt Château de Maisons-Laffitte i kommunen Maisons-Laffitte ved Versailles i departementet Yvelines. Bygningen er helt symmetrisk og også interiøret er intakt, herunder en stor trappeoppgang.
Privatliv
Den ugifte og barnløse Mansart ble i sin samtid en av Paris' rikeste ikke-adelige menn, som samlet en enorm formue blant annet i fast eiendom. Han var kjent for sin elegante klesstil og kultiverte livsform. Dette brakte ham imidlertid også fiender, og han ble utsatt for rykter og bakvaskelser. Det ble gitt ut et anonymt skriv, kalt «Mansarades», med en rekke angivelige pikante detaljer om hans liv, hvor forfatteren både påstod at han var homofil og at arbeidene han sto for var slurvete gjennomført og ikke i henhold til den kvalitet han oppga.
Denne kampanjen mot ham lyktes imidlertid ikke, da de toneangivende kreftene i samfunnet fortsatte å bruke ham, i anerkjennelse av hans dyktighet og organisasjonsevne.
Kurfürstenstraße undergrunnsstasjon
Kurfürstenstraße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Kurfürstenstraße er på linjen U1. Stasjonen ligger i nærheten av Bülowstraße undergrunnsstasjon som betjener U2-linjen
Stasjonen ligger ikke langt fra gaten Potsdamer Straße.
516 Amherstia
516 Amherstia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 20. september 1903 av Raymond Smith Dugan fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Amherst College, hvor Dugan hadde studert.
Borgeravis
En borgeravis er en avis hvor innholdet er et resultat av borgerjournalistikk. I en borgeravis er innholdet brukergenerert og ikke produsert av en fast stab av profesjonelle journalister.
Eksempler på borgeraviser er: Wikinews, OhmyNews og iReport.com
Stormy Weather
Teksten
Sangen forteller om skuffelse, ettersom teksten «There's no sun up in the sky» viser en kvinne som bønnfaller hennes mann om å komme tilbake. Været er en metafor for sangerens følelser: «Stormy weather since my man and I ain't together, keeps raining all the time».
Tekstlinjene «when he went away
the blues walked in and met me,
if he stays away
Engelskspråklige versjoner
Ethel Waters sang den først på nattklubben The Cotton Club i Harlem. Den har senere blitt innspilt av så ulike artister som Frank Sinatra og Clodagh Rodgers.
Leo Reisman's Orchestra hadde den største slageren på plate, men Ethel Waters' versjon gjorde det også bra.
Hennes innspilling av sangen fra 1933 ble opptatt i Grammy Hall of Fame i 2003, og Library of Congress inkluderte sangen i National Recording Registry.
Lena Horne spilte første gang inn «Stormy Weather» for RCA Victor i 1941. I 1943 spilte hun inn en annen versjon av sangen til filmen av samme navn, som hun gjorde på utlån til 20th Century Fox fra Metro-Goldwyn-Mayer. Horne spilte den inn fem ganger i løpet av sin karriere. Hennes versjon ble opptatt i Grammy Hall of Fame i 2000.
Ike & Tina Turner spilte inn sangen og ga den ut på albumet Delilah's Power i 1977.
Norske versjoner
Marit Carlsen og Ove Borøchstein har skrevet en norsk tekst på dialekt. Finn Evensen har skrevet en annen norsk tekst. Carlsens og Borøchsteins norske tittel er «Sørvest kuling». Evensens versjon heter «Bordet fanger».
Bergprekenen
Bergprekenen, også kalt Jesu bergpreken, er en av de mest kjente tekstene i Det nye testamente i den kristne Bibelen, hvor Jesus fra Nasaret gjennom en tale eller preken gir etisk undervisning om Guds rike og hva det betyr å være disippel. Jesu store tale står gjengitt i kapitlene 5-7 i Evangeliet etter Matteus. Parallellen i Lukasevangeliet kalles Sletteprekenen.
Innhold, betydning og innflytelse
Saligprisningene, lignelsen om lys og salt, bønnen Vår far («Fader vår»), Den gyldne regel («nestekjærlighetsbudet») og lignelsen om huset bygd på fjell inngår alle i Bergprekenen. Talen innledes med de ni «saligprisningene» der Jesus priser de gruppene salige som mangler forutsetninger for å lykkes i denne verdenen.
Bergprekenen er en viktig referanse i kristendommen og vestlig kultur, fordi den oppsummerer mye av Jesu lære. I tillegg har flere dagligdagse uttrykk som «ulv i fåreklær» og «perler for svin» sin opprinnelse i Bergprekenen. Den er således også en viktig språklig referanse.
Geografi
Jesus gikk "opp i fjellet", som ikke henviser til et spesielt fjell, men ifølge tradisjonen er det Eremos, like utenfor Kapernaum, som nå kalles Saligprisningsfjellet. Andre hevder at Karn Hattin, et fjell lengre syd passer bedre med beskrivelsen i Bibelen.
Atlantic Airways
Atlantic Airways (færøysk: Atlantsflog) er Færøyenes nasjonale flyselskap. Selskapet ble grunnlagt i 1987, og første flygning gikk fra Færøyene til København 28. mars 1988. Selskapet var eid av færøyske myndigheter inntil desember 2007, da 33% av selskapet ble solgt og det ble børsnotert på OMX Nordic Iceland med tickerkode FO-AIR. Atlantic Airways har hovedbase på Vágar og har derfra ruteflygninger til Aalborg, Billund, Oslo, Bergen, Kristiansund, Trondheim, København, Milano, Barcelona, London, Reykjavík, Shetland, Stockholm, Narsarsuaq og Stavanger. Selskapet hadde ruteflygninger til Oslo mellom sommeren 2002 og sommeren 2007.
Selskapet fraktet i 2015 267 126 passasjerer, og hadde 171 ansatte. Innenriks flyr selskapet med sine helikopter til Tórshavn, Mykines, Koltur, Klaksvík, Svínoy, Hattarvík, Kirkja, Skúvoy, Stóra Dímun og Froðba.
Atlantic Airways fløy fast charter for Aker Stord mellom Stord og Molde i forbindelse med Ormen Lange-utbygningen. I tillegg fløy selskapet fast charter til Alta med arbeidere til Snøhvitutbygningen. Etter uhellene med SAS Dash8-Q400 flyene, har Atlantic Airways operert en del ruter for SAS, bl.a. Stavanger-København og København-London City
Flåte
Selskapet har fire fly i sin flåte, én British Aerospace RJ-100, to British Aerospace RJ-85 og en helt ny Airbus A319. Selskapet flyr også tre Bell-helikopter. Helikopterne brukes til flygning til forskjellige steder på øygruppen, til redning og til offshoreflyvning. Atlantic Airways leier også sine fly ut til chartervirksomhet. Atlantic Airways vil i løpet av 2013 motta to nye Airbus A319 som de vil bruke i rutetrafikken deres, men også på nye charteroppdrag for blant annet Atlantis Reiser. Når Atlantic Airways har mottatt sine nye Airbus A319 vil de sende tilbake de tre British Aerospace flyene til deres leasorer.
Johnny Moss
Johnny Moss (født 14. mai 1907, død 16. desember, 1995) var en amerikansk profesjonell pokerspiller. Han blir sett på som en legende i det amerikanske pokermiljøet og vant de to første World Series of Poker. Han var også en av de første til å bli innviet i Poker Hall of Fame.
Tidlig i sin karriere som pokerspiller spilte han mot den mye eldre Nick «the Greek» i en periode over fem måneder i en pokermaraton arrangert av Benny Binion. Moss skal etter sigende ha vunnet et sted mellom $2 000 000 og $4 000. På slutten av denne maratonen uttalte Nick «the Greek» noe som har blitt kanskje det mest kjente pokersitatet: «Mr. Moss, I have to let you go.»
Texas Hold'em starthånden A 10, er oppkalt etter Moss.
Strømsåstunnelen
Strømsåstunnelen er en 3,496 meter lang tunnel som forbinder Mjøndalen med Drammen sentrum. Hele tunnelen ligger i Drammen kommune. Den er en del av europavei 134, og er toveiskjørt. Sprengingen av Strømsåstunnelen startet våren 1996, og tunnelen ble åpnet for ordinær trafikk den 16. oktober 2001.
Tunnelen har siden åpningen blant annet hatt problemer med kondensdannelse, derfor er den skiltet med et varsel om duggproblemer.
Mickey Simmonds
Mickey Simmonds (født 31. januar 1959 i Derbyshire) er en engelsk musiker, kjent som keyboardspiller for Mike Oldfield, Fish og Camel.
Simmonds er mest kjent for sitt arbeid med Mike Oldfield, Fish og Camel, men han har også arbeidet med flere artister som Paul Young, Art Garfunkel, Joan Armatrading, Jennifer Rush, Marillion, Imagination, Judie Tzuke, The Rutles, Elkie Brookes, Breathe, Buck's Fizz, Alfonso XII, Bill Nelson, Peter Green, Juicy Lucy, Kiki Dee, The Diesel Band, Renaissance og mange flere. Mickey deltok blant annet på tre Mike Oldfield-album; Islands, Earth Moving og Heaven's Open.
Særpreget til Simmonds er at han kan spille for 2 personer, det vil si han kan spille på to keyboards samtidig. På Camels verdensturné i 1992, som ble utgitt på albumet Never Let Go, gjorde han det mulig for bandet å turnere med 4 personer mot normalt 5. Han deltok også på utgivelsen Harbour of Tears med Camel. Simmonds mestrer for øvrig også andre instrumenter som gitarog bass, og han har vist et særeget talent ved at han kan spille keyboard med føttene sine.
I 1999 ga han ut soloalbumet The Shape Of Rain som har et lydbilde med blanding av Pink Floyd, Alan Parsons Project, Genesis og Vangelis. I dag bor Mickey Simmonds i Elmbridge, England hvor han delvis har trukket seg tilbake av familiære grunner og produserer for mindre, ukjente band.
Hufsa
Hufsa (svensk Mårran) er en av figurene i Tove Janssons bøker om Mummitrollet, utgitt fra 1945 til 1970. Hun introduseres i den tredje boka, Trollmannens hatt. Hufsa er en taus, truende, mystisk, og monsterliknende skikkelse.
Hufsa tegnes i Janssons stiliserte illustrasjonsstil som et vesen med stor, uformelig og klumpete kropp, en blanding mellom et lite fjell og et tungt, slepende lakenspøkelse.
Beskrivelser i bøker og filmer
Hufsa introduseres i Trollmannens hatt (1948). Der beskrives Hufsa som en «hun», kald og nifs, taus og urørlig, og med «runde, uttrykksløse øyne». Hun kommer og går i mørke og kulde, og der hun har stått, fryser bakken til is. Hufsa sprer frykt i den idylliske og vennlige Mummidalen, men Mummimamma gir henne til sist en magisk flosshatt, og dermed glir Hufsa «bort uten et ord, som en gråkald skygge». Trollmannens hatt blir en erstatning for Trollmannens rubin, som Tufsla og Vifsla har, og som Hufsa tror kan gjøre hennes kalde sjel varm.
I Mummipappa på eventyr (1950) presenteres Hufsa mer som et tradisjonelt monster enn senere framstillinger der hun portretteres som mildere, men mer ensom og misforstått. Jokseren, Snusmumrikkens far, forteller blant annet om en slektning som ble spist av Hufsa, og da Mummipappa, Fredriksen, Jokseren og Fjomsedyret er ombord i en båt i nattemørket, hører de jaktsangen hennes på land og at hun jager et offer som kommer til å bli spist levende. I den animerte TV-serien I Mummidalen fra 1990-tallet er handlingen skrevet om til at Hufsa egentlig bare er ensom og derfor jager denne personen. I boken snakkes det også om «hufser», som tyder på at dette er en egen art, og ikke bare ett individ.
I Trollvinter (1957) setter Hufsa seg på et bål i søken etter å få varme, men ender opp med å slukke det. Her representerer Hufsa det farlige, og med det den smertefulle løsrivelsen fra barnets trygge verden som Mummitrollet gjennomgår. I bildeboka Hvem skal trøste Knøttet? (1960) er Hufsa det truende, farlige, som Knøttet må overvinne for å redde Nurket. Her er likevel Hufsa «framstilt som nokså troskyldig. […] hendene henger slapt og initiativløst ned langs siden.» Hufsa kan derved like gjerne oppfattes som en ytre konkretisering av en indre, abstrakt motstander: Knøttets egen redsel.
Hufsa dukker også opp i boken Pappaen og havet (1965) - hvor hun fremdeles representerer ensomhet og kulde, i tegnefilmversjonene og i tegneserien Mummitrollet.
I de senere bøkene vil Hufsa bare ha varme og er ikke egentlig slem, og er også forelsket i Mummitrollet. Figuren har blitt oppfattet som et uttrykk for både ensomhet, ulykkelighet, utenforskap, vinterdepresjon, vinter og død , og som «en personifikasjon av kontaktløsheten». Hun er og også blitt knyttet til tradisjoner i finsk mytologi, og sett som symbol på en «truende og overmektig ytre fiende – Finlands geografiske beliggenhet tatt i betraktning.»
Utenfor bøkene
Det norske black metal bandet Arcturus har skrevet en sang om Hufsa. Den finnes utgitt på albumet Sideshow Symphonies fra 2005.
Puritanerdrakt
Puritanerdrakt (på engelsk Purtian dress) er den klesdrakten som Oliver Cromwells engelske puritanerne bar da de reiste over til Amerika som «pilegrimene» med «Mayflower» i 1621. Dette er en forenklet utgave av den flamske barokkdrakten som var på moten omkring 1620. Draktene mangler for eksempel de rike kniplingsarbeidene og sløyfene som ellers var vanlig i overklassemoten.
Puritanernes drakter var sydd av svart eller billigere, grått stoff. Mennene bar folderike knebukser og tilhørende vams, køllert eller flasketrøye med skjøter i form av flasker (fliker), og store, hvite bladkrager. Over dette ble det båret kappe i spansk, rundskåret stil og en høy filthatt med tilspisset pull, på engelsk gjerne kalt capotain, på hodet. På beina ble det båret høye kravestøvler i tidens mote.
Puritanermoten fra 1620 levde videre blant de europeiske nybyggerne i Amerika, og kom tilbake til Europa i en noe modernisert utgave på slutten av 1700-tallet da fredsavtalen etter De forente staters krig med England skulle undertegnes i Paris. Den «nye» drakten var laget av ull og uten overdrevne utsmykninger. Den påvirket særlig den engelske, borgerlige mannsdrakten. I Tyskland fikk den tilnavnet wertherdrakt etter den den romantiske hovedpersonen i Goethes roman Den unge Werthers lidelser som ble beskrevet med en slik moderne, ungdommelig og «reformvennlig» fritidsdrakt. I Frankrike ble stilen kalt á l'anglaise («på engelsk vis») som en klar motsetning til rokokkomotens silkebroderte mannsdrakt a la française («på fransk vis») som var preget av et tilnærmet evig hoffliv.
Zdeněk Šenkeřík
Zdeněk Šenkeřík (født 19. desember 1980 i Gottwaldov, daværende Tsjekkoslovakia) er en tsjekkisk fotballspiller. Han er vanligvis spiss, og spiller for den tsjekkiske klubben Slavia Praha.
Puritanerdrakt
Galleriet viser avbildninger av puritanerdrakter tolket i patriotiske historieillustrasjoner av Jean Leon Gerome Ferris (1863–1930).
Zdeněk Šenkeřík
Slavia Praha
Den 19. september 2007 lagde han Slavia Prahas første mål i Mesterligaen i en kamp mot Steaua București som endte med en 2-1 seier.
Puritanerdrakt
Se også
1600–50_in_Western_European_fashion
Zdeněk Šenkeřík
Stabæk
Den 31. mars 2009 meldte Stabæk at Šenkeřík skrev under en utlånsavtale som varte frem til 1. august. Šenkeřík ble imidlertid ingen suksess, og returnerte raskt til Tsjekkia.
EENet
Eesti Hariduse ja Teaduse Andmesidevõrk (engelsk: Estonian Educational and Research Network) eller bare EENet er en statlig, ideell organisasjons som ble grunnlagt i august 1993 av det estiske utdanningsdepartementet. Deres oppgave er å styre, koordinere og utvikle et høykvalitets datanettverk for Estlands forskning-, utdanning- og kulturfellesskap. Siden 1997 har EENet vært et statlig organ underlagt det estiske departementet for utdanning og forskning.
EENet tilbyr permanente internettilkoblinger, webhosting, e-post, ftp og DNS-tjenester. Utviklingsprosjekter (for eksempel Estonian GRID) kjøres i samarbeid med universiteter og institutter.
EENet har ansvaret for Estlands nasjonale toppnivådomene, «.ee» EENet er koblet til GÉANT2-nettverket via en 2.4 Gbps datakanel.
517 Edith
517 Edith er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. september 1903 av Raymond Smith Dugan fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Dugans søster Edith Dugan Eveleth.
Kristian Blystad
Kristian Blystad (født 18. mars 1946 i Bergen) er en norsk billedhugger med base i Sarpsborg. Han har utdanning fra Bergens Kunsthåndverkskole og Statens kunstakademi (1972–1976).
Blystad ble i 2007 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for sin innsats som billedhogger og bidrag til norsk og internasjonal arkitektur. Han mottok Anders Jahres kulturpris i 2011.
Han debuterte på Vestlandsutstillingen i 1968. Blystad har hatt utsmykningsoppdrag blant annet ved Regjeringsbygget, Stortinget, Sjøkrigsskolen, Norsk vegmuseum og Operahuset i Oslo. I Ulvik står Kristian Blystads monument over Olav H. Hauge. Han er representert med skulpturen Lekende hest ved Kistefos-Museets skulpturpark. Han er også representert i Nasjonalmuseet, Astrup Fearnley Museet, Bergen Billedgalleri og var festspillutstiller i Bergen i 1994.
Sammen med Jorunn Sannes og Kalle Grude har Kristian Blystad bidratt til Operahuset i Oslo. «det er nettopp i eksteriøret at kunsten er så integrert at den nesten blir usynlig», skriver Lars Elton i en omtale i VG og fortsetter: de ''«har laget detaljer i taklandskapet som er så subtile at folk under gitte lysforhold bokstavelig talt snubler over dem. Det er små forhøyninger, skråskjæringer som samler vann og ulike overflater på marmoren. Dette spiller sammen med arkitekturen og bidrar sterkt til at lyset blir en medskapende faktor i opplevelsen av operaens arkitektoniske kvaliteter».''
I 2013 vant Blystad konkurransen om en statue av Christian Frederik foran Stortingsbygningen. Den ble avduket i forbindelse med Grunnlovsjubileet i 2014.
Skulpturen «Liggende hode i granitt» ble brukt på et frimerke i serien Norsk kunst III i 2009.
Steinspranget (Oslo)
Steinspranget (7–67, 2–68) er en vei på Lambertseter i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Feltspatveien til en snuplass sør for Kvartsveien.
Navnet ble vedtatt i 1951, og i området er også en rekke andre veier med navn hentet fra geologien.
Veien har blokker i borettslagene Steinspranget, Rabben og Avstikkeren.
Andrej Kolkutin
Andrej Kolkutin (russisk Андрей Колкутин, født 1957 i Smoljaninovo i Primorskij kraj i Russland) er en russisk kunstner. I 1982 fikk han sin eksamen fra Repin kunstakademi i Leningrad. Kolkoutine lager mest oljemalerier på lerret og grafiske verk, men har også laget malte relieffer og skulpturer av tre. Han har vokst opp i Sovjetunionen, som var en ateistisk stat, og ble døpt som voksen på slutten av Sovjettiden, da sensuren ble mildere. Som følger har han også tatt den ortodokse kirke til seg gjennom kunsten sin.
Motiv og stiluttrykk
Kolkutin er kjent for sine merkelige motiver ofte med simple mennesker fra den russiske provinsen og fra Bibelen. Suprematistiske elementer kombineres med figurative elementer og tradisjoner fra den russiske ikonkunsten. Skjeve bygninger og spillkort utgjør rammen omkring motivet. I de russiske ikonene har Kolkutin funnet inspirasjon til en spesiell fargetone, som han skaper gjennom å først male lerretet med en eller flere nøytrale grunnmalinger. Fargene som males ovenpå blir ofte lette og nærmest gjennomsiktige.
Kolkutins kunst hører til den delen av den postsovjetiske kunsten, som er blitt kalt overlevelsens kunst. Dette er ikke en gruppe, men består av mange enkeltkunstnere. Selv om disse kunstnerne fordyper seg i kunsthistoriske tradisjoner, bekjenner de seg ikke til en enkelt -isme. Kolkutin benytter stilarter fra tidligere epoker i russisk kunsthistorie som inngår i en dialog med den postmoderne og postkommunistiske tidens stilarter. (Kolkutin, 1997) Hans interesse for middelalderen er årsaken til at spillkort ofte forekommer på motivene. Kolkutin viser derimot liten interesse for den kunsthistoriske perioden med mimesis, der man forsøkte å gjengi virkeligheten på lerretet. Kolkutins verker karakteriseres av deres simple oppriktigheten og en motvilje mot alt som er falskt. Det handler om å finne inn til essensen av tilværelsen (Bjørnager, 2006). Men det må skje i de små hverdagsting som Kolkutin forsøker å fastholde og som ellers ville forsvinne.
Kunst representert
Dessuten seperatutstillinger i blant annet USA, Tyskland, Kina, Danmark, Bulgaria, Polen og Belgia.
Caterpillar
Caterpillar Inc. (fra engelsk for «sommerfugllarve», forkortet CAT, Inc.) er et amerikansk selskap av anleggsutstyr, verdens største produsent av bygge- og anleggsmaskiner og gruveutstyr, samt diesel- og propanmotorer og gassturbiner til industribruk. I 2018 ble Caterpillar rangert som nummer 73 på Fortune 500-listen og nummer 265 på Global Fortune 500-listen. Caterpillar-aksjen er en del av Dow Jones Industrial Average. Varemerket Caterpillar er kjent for den gule fargen, og på engelsk omtales framdrift med belter ofte som «larveføtter». Det engelske ordet for «larve» er caterpillar.
Hejing
Hejing (kinesisk: 和静县; pinyin: Héjìng Xiàn; uigur: خېجىڭ ناھىيىسى / Hecing Nahiyisi) er et fylke i det autonome prefektur Bayin'gholin i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Caterpillar
Historie
Sent på 1800-tallet holdt Daniel Best og Benjamin Holt på med utvikling av damptraktorer for landbruket. I 1904 hadde damptraktorer vært i bruk på åkrene i California i 14 år, og noen ganger ble disse sittende fast i det bløte jordsmonnet, spesielt etter regn. De svære maskinene var vanskelig å få løs, selv med store hestespann. Holt hadde en idé – hvorfor ikke la kjøretøyet ta med seg veien? Den 24. november 1904 la han et belte med treklosser på rundt hjulene på Holt No. 77, testtraktoren sin. Resultatet var oppløftende, og den moderne beltetraktoren var født.
Hejing
Befolkningen var på 168,888 innbyggere i 1999.
Hejing ligger nordvest i det autonome prefekturet Bayingolin, nærmere bestemt sør i den sentrale delen av Tian Shanfjellene i Xinjiang. Blant de femten fylkene og byene som grenser til Hejing ligger storbyen Ürümqi 190 kilometer i luftlinje nord for fylket, mens prefekturets hovedstad – byfylket Korla – ligger 80 kilometer sør for Heijing. I fylket er 29 forskjellige etniske grupper bosatt, blant disse mongoler, Han, uighurer og Hui.
Caterpillar
Historie
Selskapet Caterpillar ble stiftet 15. april 1925 da Holt Manufacturing Company fra Stockton i California og C.L. Best Gas Traction Company fra San Leandro i California slo seg sammen og dannet Caterpillar Tractor Co. Salget det første året kom opp i USD 13 millioner, og i 1929 hadde det klatret opp til USD 52,8 millioner. Salget fortsatte å gå opp selv gjennom depresjonen på 1930-tallet.
Etter sammenslåingen var selskapet tidlig ute i å ta i bruk dieselmotorer. Caterpillar-produkter ble tatt med verden rundt under andre verdenskrig av den amerikanske marinen, som bygget flyplasser rundt i Stillehavet. Etter krigen økte selskapets størrelse raskt, og det første utenlandskontoret ble startet i 1950, noe som markerte Caterpillars utvikling til å bli et multinasjonalt selskap.
Hejing
Administrative enheter
Storkommuner: Kommuner:
Caterpillar
Historie
På 1980-tallet gikk selskapet nesten konkurs da etterspørselen dabbet av. Caterpillar var også involvert i store konflikter mellom arbeidere og ledelse på 1980- og 1990-tallet. Mot slutten av 1990-tallet tok økonomien seg opp igjen og selskapet gikk bedre.
Hejing
Administrative enheter
Dessuten fem gårdsfarmer.
Caterpillar
Historie
Caterpillar har også vært involvert i flere kontroverser. Én er leveranse av utstyr til den israelske hæren, som har brukt dette i konflikter med palestinerne. En annen er bruk av Caterpillar-utstyr i skogbruk i sårbare områder eller i rovdrift på naturen.
Caterpillars produkter går fra diesel- og gassmotorer og gassturbiner til strømaggregater/generatorsett, beltetraktorer, hydrauliske gravemaskiner, veihøvler, tunge terrenggående lastebiler, jordbrukstraktorer. De brukes i byggebransjen, til vegbygging, gruvedrift, skogbruk, i energibransjen og til transport. Caterpillars beltetraktorer ga inspirasjon til de første stridsvognene som kom under første verdenskrig.
Wimbledon (London)
Wimbledon er et område i bydelen Merton sørvest i London. Det er lokalisert 11,4 km sørvest for sentrum av London ved markeringspunktet Charing Cross. Det ligger sør for Wandsworth, nordøst for New Malden, nordvest for Mitcham, vest for Streatham og nord for Sutton.
Området er mest kjent for tennisturneringen Wimbledon Championships og for fotballklubben Wimbledon FC, som i 2003 flyttet fra London til Milton Keynes og året etter skiftet navn til Milton Keynes Dons FC. I dag er den mest kjente klubben i Wimbledon AFC Wimbledon, som ble grunnlagt av Wimbledon FCs fans.
Wat Buddhapadipa, det første buddhistiske tempel som ble bygd i Storbritannia og det eneste thai-buddhistiske tempel i Europa, ligger i Wimbledon.
I Wimbledon ligger også Den norske skolen i London.
Historie
Wimbledon har vært bosatt siden minst jernalderen da en bygdeborg ved Wimbledon Common, et stort åpent grøntområde i dagens Wimbledon, er antatt bygget, den nest største i London-området. Konturene av bygdeborgen, populært kalt for «Caesar’s Camp», dekker et område på rundt 11 acre og er datert til rundt 200-tallet f.Kr. (lenge før Julius Cæsars invasjon av Britannia).
Den opprinnelige kjernen til Wimbledon var på toppen av åsen i nærheten av Wimbledon Common, et område som nå lokalt kalles for «landsbyen». Landsbyen ble referert til som Wimbedounyng i et charter signert av kong Edgar den fredsommelige i 967. Stedsnavnet Wimbledon har betydningen «Wynnmans høyde/ås» og hvor det siste elementet, -don, er avledet fra det keltiske ordet dun, «høyde, borg». Wynmann var en lokal landeier. Stedsnavnet er vist på kart fra 1786 over London som Wimbleton, og den nåværende stavingen synes å ha blitt fastlagt tidlig på 1800-tallet, den siste i en lang rekke av varianter.
På den tiden da Domesday Book ble sammenstilt, i tiden rundt 1087, var Wimbledon en del av herregodset Mortlake og ble av den grunn ikke nedtegnet i eget navn. Eierskapet til godset Wimbledon skiftet eier mange ganger i historiens løp. Godset ble eid av kirken fram til 1398 da Thomas Arundel, erkebiskop av Canterbury, kom på kant med kong Rikard II og ble landsforvist. Eiendom ble konfiskert og ble krongods.
Snakkeboble
Snakkeboble er et bobleformet tekstfelt som blir brukt for å presentere tale fra figurene i en tegneserie eller liknende bildeuttrykk.
Snakkebobler er grafiske symboler som kan ha forskjellig form. Størrelsen er tilpasset tekstmengden slik at den den avrundete boblekonturen omslutter teksten og får en «hale» eller spiss som viser hvor ordene eller lydene kommer fra. Utseendet på boblen, halen og bokstavene, og plasseringa av dem, kan også variere med hvordan eller hva som sies.
Tankebobler er bobler som uttrykker tanker, og har en skyliknende kontur og retningsspiss i form av små, stigende bobler.
En takkete boblekontur kan vise at ordene ropes ut eller at lyden kommer fra et elektrisk apparat. Fortellerkommentarer i plasseres vanligvis i et firkantet tekstfelt inntil rammen på bilderutene i tegneserien.
Replikker som er plassert i snakkebobler er blitt et av de vanligste kjennetegnene ved tegneserier, men det finnes fortsatt enkelte serier der tale, kommentarer og lyder står skrevet under bilderutene. Dette er særlig vanlig i gamle norske tegneserier, som for eksempel Jens von Bustenskjold og Stomperud.
Bingen kapell
Bingen kapell er en langkirke fra 1924 i Øvre Eiker kommune, Viken fylke.
Amadeus (album)
Amadeus er et musikkalbum med Gustav Lorentzen.