cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toyotomi Hideyoshi
Bakgrunn
Hans far, Kinoshita Yaemon, hadde vært fotsoldat i hæren til Oda Nobunagas far. Ved fødselen fikk Hideyoshi fornavnet Hiyoshimaru, men forandret det til Tōkichirō. Da han begynte å arbeide for Oda Nobunaga i 1558 skiftet han fornavn til Kochiku. Oda Nobunaga ga ham kjelenavnet ham Saru (apekatt). I 1562 skiftet han fornavn en gang til og kalte seg Hideyoshi. I 1573 skiftet han familienavn fra Kinoshita til Hashiba. Familienavnet Toyotomi fikk han i 1586, da han ble utnevnt av keiseren til dajō daijin.
Enehersker
Fra å ha vært vanlig soldat for Oda Nobunaga tok han seg fram, først til å bli dennes fremste general og siden til selv å styre landet. Da Nobunaga ble myrdet, ble Hideyoshi utsett til en av de fire formynderne for Nobunagas arv; han lyktes imidlertid snart å legge Nobunagas koalisjon under seg.
I 1587 promulgerte Hideyoshi «Bateren tsuihō-rei», en forordning om å utvise de kristne (katolske) misjonærer. Dette initierte den første kristenforfølgelse i landet.
Kampaku
Hideyoshi atskilte ved lov samurai- og bondestendene. Bøndene fikk ikke lenger lov til å forlate sitt bosted eller å besitte våpen. Hideyoshis styrker dro land og strand rundt og samlet inn bøndenes våpen. Denne prosess er i ettertid blitt kalt «sverdjakten». Metallet fra de nedsmeltede våpnene skulle omtøpes til en kjempefigur av Buddha til folkets vern.
Megler
En megler kan også referere til en endestolpe i trapp som formidler overgangen mellom gulv og trapp og fungerer som støtte til et gelender (håndløper/håndlist).
Pireus
Pireus (nygresk Πειραιάς, Pireás, gammelgresk Πειραιεύς, Peiraieus) er en havneby i Hellas. Byen ligger sørvest for Athen og er den viktigste havnebyen i Hellas. Helt siden det antikke Hellas har den fungert som Athens havneby og er i dag vokst i ett med Athen. Administrativt er den en del av Stor-Athen. Byen ble sterkt bombet av tysk-italienske soldater i 1944. Innbyggertallet til Pireus dimos (kommunen) (Δήμος Πειραιώς) er på rundt 175 000. Pireus prefekturområde, som inkluderer noen av øyene i Saroniabukta, har et folketall på rundt 540 000. Fotballaget Olympiakos er fra Pireus.
Historie
Themistokles, grunnleggeren av den greske marine, så hvilke fordeler Pireus bød på som havn, og begynte i 493 f.Kr. en systematisk utbygging av stedet. Han bygde festningsverk og moloer (Themistokles' murer) rundt de tre naturlige havnene Turkolimano, Zea og Kantharosbukten. Det ble også bygget en mengde båthus, der skipene kunne legges opp for vinteren. Videre ble det oppført store lagerhus for utstyr til flåten.
Under Peloponneskrigen i år 404 f.Kr. ble festningsverket rundt Pireus rasert av spartanerne. Dette ble bygd opp igjen 10 år senere.
Pireus opplevde en stor blomstringstid som sjøfarts- og handelsby på 400- og 300-tallet f.Kr., men i år 86 f.Kr. ble havnene ødelagt og Athen plyndret, og etter dette ble ikke Pireus noen større havn før i moderne tid. I middelalderen var denne storheten skrumpet inn til en fiskerlandsby, og som ble kalt Porto Leone («løvehavnen»). Grunnen til dette navnet var en stor antikk løvestatue som sto ved innseilingen til havnen.
Etter frigjøringen fra tyrkerne vokste både Athen og Pireus raskt, og Pireus var igjen Hellas' viktigste havn. I dag er Pireus et sentrum for all gresk skipsfart, noe som før hadde befunnet seg på øya Syros i Kykladene. Ved siden av Athen er Pireus den mest betydelige industribyen i Hellas, med et vidtgående lokalt selvstyre.
Kentriko Limani (hovedhavnen)
Kentriko Limani (hovedhavnen) er den største og viktigste i Pireus, og ble allerede i antikken anlagt som handelshavn. Her hadde Perikles sine store kornlagre i det 5. århundre før Kristus. I dag er dette det havneområdet de fleste øyhoppere har vært innom, og er kaiområde for de skipene som går til Kykladene og de Saroniske øyene. Her finner en også skipsagenturene og billettkontorene til ferjene videre ut i Egeerhavet.
Ved det innerste havnebassenget (i nord) fantes det i antikken et sumpområde, og der finner en fortsatt spor etter Themistokles' og Konans murer. I vest, ved jernbanestasjonen Larissa, sto et tempel for Athene.
Zea-havnen
Zea-havnen ligger sør/øst for hovedhavnen, på den andre siden av den hodeformede halvøya Akti. Denne runde, naturlige havnen var den egentlige marinebasen til Themistokles. Det ble bygget sterke ringmurer og moloer som nesten lukket havnen inne. Den kunne stenges helt ved hjelp av kjettinger. Havnebassenget hadde plass til 200 middels store, utrustede krigsskip. Om vinteren ble disse dokksatt og reparert under tak. Rester av de 196 båthusene kan ennå sees i strandkanten.
I dag er Zea-havnen den viktigste greske yachthavnen med plass til ca. 350 båter. Videre er det landingsplass for luftputebåter og også havn for hydrofoiler (Flying Dolphins).
Turkolimano (Mikrolimano)
Turkolimano (Mikrolimano) er den minste av de tre havnene i Pireus. Også denne er helt rund, og ligger sørøst for de to andre havnene. På hver av de to halvrunde moloene sto det fyrtårn som overvåket den ca. 40 meter trange passasjen. Også her kan en se rester atter de antikke båthusene.
Akropolis Munykhia
Over havna Turkolimano ligger det eldste stedet fra antikkens Pireus. Dette 90 meter høye fjellet var stedet for en arkaisk helligdom for gudinnen Artemis. Det er dessverre så godt som ingen antikke ruiner tilbake fra dette, med unntak av noen 4 meter høye befestningsmurer. Langs kysten er det funnet rester etter en helligdom for Asklepios, innhugde termer i fjellet (Zenons huler).
Det arkeologiske museum
Dette er et svært interessant museum, som viser funn fra Pireus-området fra klassisk, hellenistisk og romersk tid. Samlingene inneholder en rekke gravrelieffer, bronsevåpen, statuer og romerske portretter. De mest kjente gjenstandene er noen flotte bronseskulpturer, blant annet en Apollon-statue fra ca. 600 f.Kr., en Athene-statue fra ca. 400 f.Kr. og to av Artemis. Museet er åpent alle dager, unntatt mandag, fra 8:30 til 15:00.
Pillar
Pillar er et kristent rockeband fra Oklahoma i USA. Bandet ble stiftet i 1998 i Kansas.
Pernille Fisker
Pernille Fisker (født 13. mai 1982) er en dansk håndballkeeper for Gjerpen Håndball. Hun har også kamper for det danske landslaget.
Lena Nilsson
Lena Nilsson (født Ruth Lena Nilsson 4. januar 1962 i Sankt Görans församling i Stockholm) er en svensk skuespiller.
Biografi
Nilsson er oppvokst i Fruängen i Stockholms sørlige forsteder og har i intervjuer betegnet seg selv som en typisk forstedsjente. Hun begynte med å danse ballett, men ble siden interessert i skuespill i forbindelse med at hun 1984 til 1986 fikk en del statistoppgaver på Dramaten.
Nilsson ble rask berømt og litt av et tenåringsidol da hun fikk den kvinnelige hovedrollen i ungdomsfilmen PS Sista sommaren (1988), en oppmerksomhet hun senere har følt en viss usikkerhet for. Samtidig med denne filminnspillingen kom hun i 1987 inn på Teaterhögskolan i Stockholm og etter eksamen i 1990 har hun vært knyttet til Dramaten, der hun hadde sin første store rolle i Jag är inte Rappaport (1989) og spilte regelmessig der fram til 1995 samt deretter mer sporadisk som Vildanden (2000) og som den onde kongsdatteren Goneril i Kong Lear (2003). Andre roller på Dramaten var Albees Zoo stories, Söderbergs Gertrud, Albees Tre långa kvinnor og Arthur Millers En handelsreisendes død. På samme tiden var hun i 1994 med på å starte Teater Plaza og satt i styret inntil virksomheten kom ut for all slags problemer og etter hvert opphørte omkring tusenårsskiftet. Der hadde hun blant annet fått oppmerksomhet for rollen i Rumäner (1997) som ble laget i samarbeide med Teater Galeasen. Tidligere hadde hun også fått lovord for sin rolle i Gertrud på Sibyllan (1993). I 2001 regissert hun sitt eget stykke Lotta för Konsthögskolan på Kilen.
Lena Nilsson har ofte fremstilt sterke og selvstendige kvinner, enten det dreier seg om roller i klassikeroppsetninger, kriminalpoliti som i et par filmatiseringer av Sjöwall-Wahlöös romaner (Polis polis potatismos, 1994 og Roseanna, 1994) eller moren i TVs adventskalender Kaspar i Nudådalen (2001). Dette var også noe som var merkbart i filmdebuten. Dette uttrykkes for en stor del gjennom en utstrålning som mest kjennetegnes av en selvsagt scenenærvær og fraværet av store gester og manerer. Det er også egenskaper som brakte ros fra kritikerne for hennes tolkning av hovedrollen i den filmen som ellers ikke fikk så god kritikk, Det sjunde skottet (1998), der en kritiker uttalte seg om hennes gudbenådede gave i å bære på en hemmelighet som vekker publikums nysgjerrighet. Hun må ikke forveksles med den andre skuespillerinnen Lena Nilsson (født 1945).
Ole Jørgen Rølsåsen Berg
Ole Jørgen Rølsåsen Berg (født 25. mai 1994) er en norsk tidligere fotballspiller. Han har spilt for Nybergsund IL-Trysil. Han ble tatt med på A-laget før sesongen 2011 etter overbevisende treningskamper for A-laget før starten av 1. divisjon. Han fikk sin debut i Adeccoligaen i hjemmekampen mot Ham-Kam, i en kamp Nybergsund Trysil vant 4-0. Han kom inn i det 89. minutt som innbytter for Adis Maglic.
My Love
«My Love» er en sang av Paul McCartney og hans gruppe Wings. Sangen ble først utgitt på albumet Red Rose Speedway fra 1973.
«My Love» var en kjærlighetserklæring til hans kone Linda McCartney. Sangen omtalte han selv som den nye «Yesterday», og ble en umiddelbar suksess. Sangen føk rett til topps på hitlistene i USA og ble gruppas første #1-hit.
Den blir også hyppig spilt på McCartneys turneer den dag i dag, og regnes som en av hans vakreste kjærlighetsanger.
Fiorenzo Marini
Fiorenzo Marini (født 14. mars 1914 i Wien, død 25. januar 1991) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1960 i Roma.
Marini ble olympisk mester i fekting under OL 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i kårde. De andre på laget var Giuseppe Delfino, Alberto Pellegrino, Carlo Pavesi, Edoardo Mangiarotti og Gianluigi Saccaro.
Jason Friedberg
Jason Friedberg (født 13. oktober 1971) er en amerikansk filmregissør og manuskriptforfatter. Han er best kjent for filmserien ____ Movie, som inkluderer hans manuskriptarbeide på den første Scary Movie film, samt å være instruktør på både Epic Movie og Date Movie. Han arbeider ofte sammen med sin gode partner venn, Aaron Seltzer som han har laget alle sine filmer sammen med. De har sammen også skrevet adskillige andre satire manuskripter, som ennå ikke er blitt filmatisert, som «Raunchy Movie» og «Remembering the Titans on Any Given Sunday Gives Me the Varsity Blues». De har også fullført manuskriptutgaver av «Little Green Men» og «The Year without Santa Claus»", samt «H.R. Pufnstuf» og en omskrivning av «Scary Movie 3: Episode I – Lord of the Brooms». Alle manuskriptene er for tiden under utvikling.
Hvalstrand bad
Hvalstrand bad og Ingierstrand bad i Bunnefjorden er de to viktigste, offentlig tilgjengelige badene på hver sin side av Oslo fra mellomkrigstiden og i de første tiårene av etterkrigstiden, og er fortsatt åpne for publikum.
I 1996 ble bygningene fredet etter å ha blitt total-renovert. Restaurantbygningen drives i dag som restaurant og selskapslokale av Sult AS. Området eies av Asker kommune, og er statlig sikret som offentlig friluftsområde med egen forvaltningsplan.
Hajo Meyer
Hajo Meyer (født 12. august 1924 i Bielefeld, død 23. august 2014) var en tysk-nederlandsk forfatter som har skrevet boken Het einde van het Jodendom (The End of Judaism) i 2003, der Israel anklages for å misbruke Holocaust for å rettferdiggjøre forbrytelser mot etniske palestinere.
Han var leder for organisasjonen A Different Jewish Voice.
Gro Knutsen
Gro Knutsen (født 14. november 1972) er en håndballspiller for Gjerpen Håndball.
Politiloven (Norge)
Politiloven, fullstendig tittel '''lov 4. august 1995 nr. 53 om politiet''', er en norsk lov som regulerer politiets arbeid. Loven fastslår blant annet politiets oppgaver samt reglene for politiets inngrep og maktanvendelse.
Politiloven trådte i kraft 1. oktober 1995. Samtidig ble blant annet lov 13. mars 1936 nr. 3 om politiet opphevet.
Politiets formål og virke er nedfelt i politilovens § 1: «Politiet skal gjennom forebyggende, håndhevende og hjelpende virksomhet være et ledd i samfunnets samlede innsats for å fremme og befeste borgernes rettssikkerhet, trygghet og alminnelige velferd for øvrig.»
Leah Poulos
Leah Jean Poulos (født 5. oktober 1951 i Berwyn i Illinois) er en amerikansk tidligere skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1972 i Sapporo, 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Poulos vant en olympisk sølvmedalje under Vinter-OL 1976 i Innsbruck. Hun kom på andreplass på 1,000 meter skøyter, bak Tatjana Averina fra Sovjetunionen.
Fire år senere, under Vinter-OL 1980 i Lake Placid vant hun to sølvmedaljer, hun ble nummer to på de to korteste distansene. På 500 meter bak Karin Enke fra Øst-Tyskland og på 1,000 meter vant Natalja Petrusiova fra Sovjetunionen.
Leah Poulos var en periode gift med skøytesprinteren og -treneren Peter Mueller, og hun vant sine OL-medaljer i 1980 under navnet Leah Poulos-Mueller.
Linjespektrum
Et linjespekter er et emisjonsspekter eller absorpsjonsspekter som dannes når et stoff sender ut eller absorberer EM-stråling. Linjespekter blir altså en fellesbetegnelse for disse to spektrene.
Republikken Ambrosia
Republikken Ambrosia (italiensk: Repubblica Ambrosiana) var en stat som ble opprettet da den siste Viscontihertugen Filippo Maria Visconti døde. Republikken erstattet for en kort periode hertugdømmet Milano, men eksisterte bare i årene 1447 til 1450, da hertugdømmet ble gjenopprettet.
Fronden
Fronden var en periode med borgerkrigslignende uroligheter i Frankrike mellom 1648 og 1653, i tiden under kardinal Mazarins regentskap da Ludvig XIV var umyndig. Ordet fronde betyr «slynge», og henspiller på de våpen den parisiske pøbelen knuste motstandernes vinduer med.
Konflikten foregikk i to omganger: Parlementsfronden (1648–49) var en reaksjon på skattepolitikken og byråkratiet som hadde blitt etablert under kardinalene Richelieu og Mazarin. Oppstanden hadde sitt utspring hos parlementet (en type domstol) i Paris, men hadde også støtte blant byens befolkning. Det ble reist barrikader i Paris, og kongefamilien måtte flykte fra byen. Etter freden i Westfalen vendte fyrst Condé tilbake med sin hær og beleiret Paris. Konflikten endte etter lite blodsutgytelse med freden i Rueil i mars 1649.
Fyrstefronden (1649–53) ble ledet av misfornøyde adelsmenn og prinser, som Gaston av Orléans (kongens onkel), den ovennevnte fyrsten av Condé, Henri de Turenne og flere andre. Opprørerne hadde støtte fra Spania, men innbyrdes motsetninger gjorde alliansen mellom fyrstene ustabil, og Mazarin seiret endelig i 1653.
Tina Larsen
Tina Larsen (født 27. november 1984) er en håndballspiller for Flint håndballklubb.
Djurgårdens IF Hockey
Djurgårdens IF Hockey Svensk:Djurgårdens IF Ishockeyförening er en svensk ishockeyklubb, grunnlagt i 1922 og som holder til i Stockholm.
Djurgården har vunnet svenske mesterskapet i ishockey 16 ganger hvorav seks på rad 1958–63 og de har vunnet Europacupen i ishockey to ganger, 1990 og 1991. Roland Stoltz, Sven Tumba og Lasse Björn er tre legendariske spillere som alle har blitt verdensmestere og spilt over 200 landskamper.
Espen Knutsen spilte der en rekke sesonger, og han satte også svensk poengrekord i sluttspillet. Peter Forsberg hadde den forrige rekorden.
Patrick Thoresen spilte for DIF i sesongene 2004/05 og 2005/06, mens Morten Ask spilte for DIF i sesongen 2006/07. 31. mars ble det klart at DIF rykker ned i Allsvenskan etter sesongen 2011/12 etter en 2-0 tap mot Leksands IF mens Rögle BK vant med 5-3 mot BIK Karlskoga.
Rivaler
En annen rival i hockey er Färjestad BK, hovedsakelig på grunn av de mange tøffe sluttspillmøtene mellom lagene. Lagene har møttes elleve ganger i sluttspillet (hvorav fem finaler), Djurgården vant de seks første sluttseriene.
Suportere
Djurgårdens støttespillere har vært organisert i foreninger siden 1947, da Djurgårdens supporterklubb ble dannet. Foreningen arrangerte bussturer til bortekamper for medlemmene, men det var ingen organisert hæl. I løpet av midten og slutten av 1970-tallet begynte hælene imidlertid å bli organisert, og i 1981 ble Blue Saints Supporters 'Association dannet. Navnet oppstod etter at Djurgårdsklacken sang "Å når de hellige marsjerer inn", da Djurgårdens hockeyspillere gikk på rettens is. I 1997 endret Blue Saints navn til Järnkaminerna etter voldelige hendelser, noe som førte til at foreningen mottok negativ kritikk fra media og publikum.
I dag er Järnkaminerna den største av Djurgårdens supporterforeninger, med flere tusen medlemmer. Tilhengerne kommer hovedsakelig fra Stockholm-regionen, men det er lokale landlige foreninger over hele landet.
Før hver hjemmekamp spilles Sjung för gamla Djurgår'n, en sang som har eksistert siden 1970-tallet. Tilhengerne har et stort antall hyllestlåter til sitt eget lag, og hater rim mot motstanderne som brukes på kampdagen.
Buddy Moss
Eugene «Buddy» Moss (født 16. januar 1914 i Warren County i Georgia, død 19. oktober 1984 i Atlanta, Georgia) var en amerikansk bluesgitarist, -sanger og -munnspiller. Han kan regnes som et bindeledd mellom Blind Blake og Blind Boy Fuller i utviklinga av østkystbluesen. Han fikk en todelt karriere; etter en lovende start med opptak utover på 1930-tallet ble karrieren avbrutt av en seks år lang fengselsdom i 1935. Han ble imidlertid gjenoppdaga på 1960-tallet, og gjorde en del innspillinger og opptredender på 1960- og 70-tallet.
Omkring 1928 kom han til Atlanta, og her innleda han et samarbeid med de noe eldre gitaristene Curley Weaver og Robert "Barbecue Bob" Hicks. I 1930 ble de første opptaka gjort med trioen, som plateselskapet Columbia Records kalte «The Georgia Cotton Pickers». I 1933 ble de første opptaka gjort i hans eget navn, akkompagnert av Weaver og Fred McMullen. I mellomtida hadde han lært seg gitarspill, og hadde begynt å opptre sammen med Blind Willie McTell i Atlanta. Under opptakene i 1933 viste Moss seg som en så skikkelig gitarist og sanger at alle elleve sangene som han spilte inn i løpet av de fire dagene opptakene varte, ble utgitt på plate.
Moss har sjøl oppgitt Barbecue Bob som sin viktigste inspirasjonskilde på gitar, men forskere har også påpekt innflytelse fra Blind Blake. Sannsynligvis har det også foregått en gjensisdig påvirkning mellom Moss og Blind Boy Fuller.
I 1933 ble det også gjort opptak med Moss på munnspill, der han sammen med Moss, Weaver, McMullen, og sangeren Ruth Willis ble lansert under navnet «The Georgia Browns». Det var imidlertid som gitarist og sanger Moss gjorde seg mest bemerket som på denne tida. I 1934 ble de første soloopptakene gjort, og Moss var nå blitt et navn som solgte, og som ble spilt i radio overalt i Sørstatene. I 1935 var han på nytt i studio, denne gangen sammen med "The Singing Christian" Josh White. Alt lå til rette for en stor karriere, da han mot slutten av året ble arrestert, tiltalt og dømt til en lang fengselsstraff for drapet på kona. Både den gangen og seinere er det reist mye tvil om grunnlaget for dommen, men Moss måtte sone flere år, inntil han ble løslatt på prøve i 1941.
Kort etter ble han kjent med munnspilleren Sonny Terry og gitaristen og sangeren Brownie McGhee, og disse tre gikk i studio sammen i oktober 1941. USAs inntreden i andre verdenskrig med påfølgende rasjonering på skjellakk betydde en brå slutt på all innspilling og plateutgivelser for mange artister – blant dem Moss, Terry og McGhee. Bare de kommersielt mest interessante artistene ble utgitt, og på denne tida var interessen for akustisk blues fra sørstatene for nedadgående. Moss fortsatte å opptre mer sporadisk i Virginia og North Carolina og sammen med Curley Weaver i Atlanta, men kunne ikke lenger leve av å spille. Over en 20-årsperiode hadde han en lang rekke ulike jobber – som heisfører, lastebilsjåfør og tobakksarbeider.
Sjøl om han ofte ble referert til som kilde, så Moss lenge ut til å være glemt og oversett av bluesrenessansen som satte inn på slutten av 1950-tallet. En dag i 1964 fikk han nyss om at Josh White skulle gi en konsert ved Emory University i Atlanta, og han oppsøkte sin gamle partner bak scena etter konserten. Dermed var han gjenoppdaga, og ble overtalt til å ta opp igjen spillinga. Utover på 1960- og 70-tallet opptrådte han på flere større festivaler og scener både i Georgia og i andre stater, bl.a. på Newport Folk Festival i 1969, på Electric Circus i New York og på John Henry Memorial Concert i West Virginia.
Likevel var Buddy Moss i det store og hele glemt av publikum da han døde i Atlanta i 1984. Seinere er imidlertid så å si alt som han spilte inn mellom 1930 og 1941 blitt gjenutgitt på plate, først og fremt av det østerrikske selskapet Document, og interessen for Moss må sies å ha vært stigende i seinere år.
Vallensbæk
Vallensbæk er en by i Storkøbenhavn, administrasjonssenter i Vallensbæk kommune og ligger ved Køge Bugt. Den har 16 109 innbyggere (2019). .
Vallensbæk har strand, lystbåthavn og friluftområdet Vallensbæk Mose.
L.A. Candy
L.A. Candy er en roman skrevet av Lauren Conrad, stjernen i MTVs The Hills.
L.A. Candy er en halvbiografisk roman om en 19 år gammel kvinne som flytter til Los Angeles og blir stjerne i et TV-show. L.A. Candy er Lauren Conrads første roman, og en oppfølger vil bli utgitt i februar 2010.
The Thom Bell Sessions
The Thom Bell Sessions '77 er en EP av Elton John. EP-en ble gitt ut i 1979 og ble produsert av Thom Bell og Clive Franks.
Berlins historie
Berlin er hovedstaden i Tyskland. Byen ble grunnlagt på 1200-tallet, men det var først som hovedstad i Kongeriket Preussen fra 1701 at den kom til å spille en stor rolle i europeisk historie.
Etter istiden
Funn av bearbeidet flint og bein synes å tyde på en bosetning i området som utgjør dagens Berlin for omkring 60,000 år siden. På denne tiden, som faller inn under Weichsel-istiden (115,000-9,600 år siden), var store deler av dagens nordlige og østlige Tyskland dekket med is. I sin sørlige ekspansjon nådde isen sin maksimale utstrekning til Glogau-Baruther Urstromtal, rundt 75 km sør for Berlin, for omkring 20,000 år siden. For 19,000 år siden var lavlandet til de yngre morenene igjen isfritt. For 18,000 år siden ble dalen Berliner Urstromtal dannet av det flytende smeltevannet fra isbréene, og som alle urstrømdalene i det nordlige Mellom-Europa, ble den dannet av sanden fra enorme mengder smeltevann. Elven Spree benyttet dette dalsystemet til sin flyt nordover, fra det som nå er Ebersbach, Neugersdorf og Kottmar i Oberlausitz i Sachsen og nordover til dagens Spandau og ut i Nordsjøen. Her og der dannet de lavere elvedalene til Spree en Tundra, og i vest dominerte det fuktige lavlandet og våtmarker utseendet til dalen.
Platåene Barnim og Teltow dannet seg i parallell med det senere løpet til Spree. Med isens tilbakegang begynte ville dyr som rådyr, hjort, elg og villsvin å komme inn i området og fortrengte reinsdyr. Følgene var at jegere begynte å etablere permanente bosetninger i området. Fra det 9. årtusen f.Kr. har jegere og fiskere etterlatt pilspisser, skraper og steinøkser. Fra det 7. årtusen f.Kr. er det bevart en maske, som trolig ble brukt under jakt og som ble ansett som magisk.
Tidlig historie
I år 98 beskrev Tacitus området kalt Germania. Det som nå er Berlin befant seg utenfor grensene for Romerriket, og germanske stammer kontrollerte området. I folkevandringstiden forflyttet de seg til nye områder, og ble mest sannsynlig herskere i de invaderte områdene i Vestromerriket. Slaviske folkegrupper fra øst bosatte seg i området mellom elvene Elben og Oder på 500-tallet. Tidlig på 800-tallet grunnla lokale slaviske stammer en by som ble kalt «Berolina», som betyr «en dam på en elv». Det var en liten by på handelsveien mellom Sør-Europa og Østersjøen.
Kobberavtalen
Kobberavtalen var en avtale mellom Norge og Storbritannia som ble inngått i august 1916, under første verdenskrig. For å kunne importere foredlet kobber måtte Norge gå med på å utstede utførselsforbud for kis, som Tyskland hadde behov for til sin krigsindustri.
Berlins historie
Tidlig historie
I 948 tok Otto I den store kontrollen over den slaviske befolkningen i området og grunnla de tyske bispedømmene Havelberg og Brandenburg. Etter Ottos død i 983 gjorde slaverne opprør og drev germanerne ut fra det som er dagens Brandenburg. Klostrene ble brent og prestene og germanske myndighetspersoner ble drept eller forvist.
Kobberavtalen
Bakgrunn
Den viktigste grenen av bergverksdriften i Norge i årene frem mot første verdenskrig var utvinningen av kis (kobberkis og svovelkis). Kisen ble brukt til fremstilling av svovelsyre, og fra avbrannen etter denne prosessen kunne det trekkes ut kobber. I 1913 ble det utvunnet 500 000 tonn svovelkis. Noen av de viktigste gruvene var Sulitjelma Gruber, Løkken verk og Stord gruver. Nesten 30% av svovelkisen ble eksportert til Storbritannia, mens noe over 20% gikk til Tyskland. Til tross for store forekomster av kis måtte imidlertid Norge importere kobber, siden landet ikke foredlet kisen selv.
Norsk kobbereksport og -import i krigens første år
I begynnelsen av krigen falt produksjonen av kis i Norge, men i 1915 var det høykonjunktur for de norske bergverkene. Den norske kisen var særlig etterspurt i Tyskland, som på grunn av landets beliggenheten var blitt utestengt fra verdensmarkedet. Samtidig som Norge eksporterte kis, ble det imidlertid fra senhøsten 1915 vanskeligere å importere foredlet kobber, ettersom Storbritannia hadde inngått en hemmelig avtale med de amerikanske kobbereskportørene. Britene gjorde det klart at Norge måtte stanse eksporten av kis til Tyskland for å få tilgang til foredlet kobber.
Forhandlinger om en kobberavtale
I april 1916 tok den britiske ministeren i Norge, Mansfeldt Findlay, kontakt med utenriksminister Ihlen med forslag om en avtale. Han foreslo at Norge skulle utstede eksportforbud for alle kobberholdige produkter, med unntak av eksport i bytte mot foredlet kobber. Importen skulle foregå gjennom en bransjeforening, og Storbritannia skulle forplikte seg til å kjøpe et visst kvantum kis.
Berlins historie
Germanerne vender tilbake
På begynnelsen av 1100-tallet erobret saksiske konger de slaviske områdene i Brandenburg. De slaviske innbyggerne ble drevet ut, eller underlagt germanske føydalherrer. Mange etterkommere av overlevende slavere bor fremdeles i området, som sorberne i Brandenburg og Saksen.
Kobberavtalen
Forhandlinger om en kobberavtale
I juli opplyste Ihlen representanter for gruvene om situasjonen. Etter forhandlinger seg imellom ble gruvene så enige om å opprette en forening av gruver som ville komme til å bli rammet av et eksportforbud. Imidlertid krevde de at gruver som produserte kobberfattig svovelkis måtte kunne stå utenfor avtalen. Dermed ble «Foreningen for eksport av norsk kobberholdig svovlkis», ofte kalt «Kiseksportforeningen», dannet. Medlemmene var Folldal gruver, A. Huitfeldt & Co., Nils Juul & Co., Reitan gruver, Meråker gruver, Løkken verk, Røros kobberverk, Røstvangen gruver, Sulitjelma gruver, Svanøy gruver og Vigsnes gruver.
Berlins historie
Germanerne vender tilbake
I 1150 tok Albrecht I av Brandenburg formelt over Berlin etter Prabislav, den siste vendiske kongen.
Berlin og Cölln
Rundt 1200 ble to små byer grunnlagt ved elven Spree: Cölln (fra lat: colona, «koloni») og Berlin. Cölln blir først nevnt i dokumenter fra 1237, Berlin i 1244. Den første kjente omtalen av Berlin med byrettigheter stammer fra 1251, tilsvarende 1261 for Cölln. I 1307 dannet de to byene et formelt samarbeid om politiske og militære saker, og deltakelse i Hansaen.
Berlin og Cölln lå langs begge sidene av Spree, i det som i dag er Berlins Mitte-distrikt. Rundt 1400 hadde de to byene rundt 8000 innbyggere.
I 1417 ble Fredrik I av Brandenburg av Hohenzollern-familien kurfyrste av Brandenburg. Hohenzollerne skulle regjere Berlin fram til 1918. Da Berlin ble residensby for Hohenzollerne måtte byen oppgi sin deltakelse i Hansaen, og hovednæringen gikk fra handel til produksjon av luksusvarer til hoffet. Berlinerne var ikke tilfredse med disse endringene, og de gjorde opprør mot kongen i 1447. Opprøret ble slått ned, og som et resultat mistet befolkningen mange av sine politiske og økonomiske rettigheter.
Preussen
I 1701 kronet Fredrik I seg selv til konge i Preussen (ikke konge av Preussen, siden han ikke hersket over hele Preussen). Han var mest interessert i dekor, og beordret bl.a. byggingen av slottet Charlottenburg vest i byen. Fredrik I gjorde Berlin til hovedstad i Preussen. Sønnen, Fredrik Vilhelm I (soldatkongen) var derimot en nøysom konge, som sentraliserte og forbedret den prøyssiske staten, og gjorde Preussen til en viktig militærmakt i Europa.
I 1709 ble Berlin og Cölln, sammen med de omkringliggende forstedene Friedrichswerder, Dorotheenstad og Friedrichstadt slått sammen under navnet Berlin, med tilsammen 60 000 innbyggere.
I 1740 ble Fredrik II (Fredrik den store) konge av Preussen. Fredrik II var lidenskapelig opptatt av musikk, poesi og filosofi, og i hans regjeringstid ble Berlin et senter i opplysningstidens Europa. Fredrik II fikk oppført flere kjente bygninger i Berlin. Nesten alle står den dag i dag, slik som de franske og tyske domene på Gendarmenmarkt, Sankt Hedwigkatedralen, og Statsoperaen i Berlin, det kongelige bibliotek (i dag Staatsbibliothek zu Berlin) og prins Henriks slott (nå Humboldt-universitetet) langs paradegaten Unter den Linden.
Under den barnløse Fredrik IIs nevø, Fredrik Vilhelm II fulgte en stagnasjonstid for Berlin. Fredrik Vilhelm II var motstander av opplysningsideene, og innførte sensur som et undertrykkende maktmiddel.
Berlin ble en kort periode i 1760 okkupert av den russiske hæren under sjuårskrigen
I 1806 inntok Napoléon Bonaparte byen. Etter dette fulgte politiske reformer, og frie valg ble innført i 1807.
I 1810 fikk Berlin sitt første universitet, det som nå er Humboldt-universitetet. Dets første rektor var Johann Gottlieb Fichte.
I løpet av første halvdel av 1800-tallet økte Berlins innbyggertall fra 200 000 til 400 000, noe som gjorde byen til Europas fjerde største. Flere monumentale bygg av arkitekten Karl Friedrich Schinkel fra denne perioden preger Berlins historiske sentrum den dag i dag, som Neue Wache (1816–1818), Schauspielhaus på Gendarmenmarkt (1819–1821) og Altes Museum på Museumsinsel (1823–1830).
Revolusjonene i 1848 nådde også Berlin, men Fredrik Vilhelm IV slo ned opprøret og svarte med å innføre innsnevringer i stemmeretten til kun å gjelde de mest velstående borgerne. Dette systemet ble stående frem til 1918.
I 1861 ble Vilhelm I konge av Preussen. Han utnevnte liberale ministre og skapte et håp om nye reformer, men utnevnelsen av Otto von Bismarck til statsminister gjorde slutt på dette håpet.
Det tyske riket
Preussen var den dominerende faktoren i samlingen av Tyskland. Da Det tyske riket ble grunnlagt i 1871 ble Vilhelm I keiser, Bismarck kansler, og Berlin rikshovedstad.
På denne tiden hadde Berlin blitt en industriby med 800 000 innbyggere. Utbedring og utbygging av infrastrukturen var påkrevd, og i 1896 startet konstruksjonen av U-Bahn (ferdigstilt i 1902). Områdene rundt bysentrum, som Kreuzberg, Prenzlauer Berg, Friedrichshain og Wedding ble tett bebygd med bygårder for arbeiderklassen.
Det forente Tyskland ble på mange måter mer demokratisk enn hva Preussen og de fleste andre tyske statene var før samlingen. Det ble opprettet en Riksdag, og alle menn hadde stemmerett i riksdagsvalget. Samtidig måtte lovforslag også godkjennes av et Bundesrat, som fungerte som et overhus. Her var den prøyssiske innflytelsen såpass stor at mange lovforslag kunne blokkeres.
Første verdenskrig førte til sult i Berlin. Vinteren 1916/1917 var 150 000 mennesker avhengige av matforsyninger, og det brøt ut flere streiker. Etter at krigen var over abdiserte den reaksjonære og anti-demokratiske keiser Vilhelm II. Sosialdemokraten Philipp Scheidemann og kommunisten Karl Liebknecht proklamerte begge en tysk republikk. De neste månedene ble Berlin en kamparena for de stridende politiske grupperingene.
Weimar-republikken
Tysklands nederlag i første verdenskrig hadde sendt landet ut i kaos. Utstrakt matmangel, store sosiale forskjeller, impulser fra den russiske revolusjonen og de store tapene i krigen gjorde at det var en reell fare for revolusjon etter russisk mønster også i Tyskland.
Den 23. november 1918 gjorde soldatene i Berlin opprør. Opprøret ble brutalt slått ned. Dette førte til en splittelse på venstresiden, og kommunistene løsrev seg fra det sosialdemokratiske SPD og dannet sitt eget parti, KPD. Flere forsøk fra kommunistene på å skape en arbeiderstat ble slått ned av de sterkt høyreorienterte frikorpsene. Kommunistlederne Rosa Luxemburg og Liebknecht ble drept av et frikorps den 15. januar 1919. Den 19. januar ble det avholdt valg i Tyskland. Ettersom både den ekstreme venstresiden og den ekstreme høyresiden var dårlig organisert, vant moderate krefter valget. På grunn av urolighetene i Berlin dro den nyvalgte nasjonalforsamlingen til Weimar, der en ny grunnlov, Weimarforfatningen, ble utformet. Denne grunnloven var i samtiden ansett som svært liberal og progressiv.
<div style="background:#ffdddd; border:3px groove silver; float:right; margin:0.5em 0 1em 1em; padding:5px 20px 10px 15px; clear:right;"> Historiske befolkningstall
1618: 10 000
1709: 60 000
1755: 100 000
1800: 172 100
1830: 247 500
1880: 1 124 000
1925: 4 036 000 (etter utvidelse av byområde i 1920)
2003: 3 388 477
I 1920 utvidet man Berlins bygrenser til omliggende byer som Charlottenburg, Köpenick og Spandau og dannet «Stor-Berlin» (Groß-Berlin). Byens innbyggertall ble slik nesten doblet over natten, fra to millioner til nærmere fire millioner innbyggere.
Den økonomiske situasjonen var vanskelig, ettersom Tyskland måtte betale store summer i krigserstatning etter Versaillestraktaten. Regjeringen reagerte med å trykke opp så mye pengesedler at inflasjonen kom ut av kontroll. På det verste var en amerikansk dollar verdt rundt 4,2 trillioner mark. Fra 1924 bedret situasjonen seg på grunn av nye forordninger fra de allierte maktene, amerikansk hjelp og en bedret økonomisk politikk. Berlins «gullalder» kunne begynne. Den ble kontinentets største industriby. Personligheter som Walter Gropius, Albert Einstein og Bertolt Brecht gjorde byen til et kulturelt og intellektuelt senter i Europa. Byen kunne friste med forretninger på linje med London og et pulserende natteliv på linje med Paris, med utallige kaféer, nattklubber og teatre.
I 1922 ble jernbanenettet som bandt sammen Berlin og de omkringliggende forstedene, elektrifisert og ombygd til S-Bahn, og året etter åpnet Tempelhof lufthavn.
I tiden før det økonomiske krakket i 1929 hadde Tyskland 450 000 arbeidsløse. Dette året vant det nasjonalsosialistiske partiet de første setene i byparlamentet i Berlin. Selv om den politiske situasjonen i andre deler av Tyskland var kaotisk, lyktes sosialdemokratene å danne et stabilt demokratisk styre i Preussen, og Berlin var hele tiden en sosialdemokratisk høyborg. Den 12. juli 1932 ble den sosialdemokratiske prøyssiske regjeringen under Otto Braun avsatt i et militærkupp. Republikken nærmet seg sammenbruddet under trykket fra ekstreme krefter både på høyre- og venstresiden. 30. januar 1933 ble Adolf Hitler kansler.
Det tredje riket
Berlin var aldri noe senter for den nasjonalsosialistiske bevegelsen i Tyskland, som hovedsakelig hadde sine røtter i Bayern og Østerrike. Som hovedstad for Weimar-republikken og en utpreget rød og liberal by sto Berlin for det meste av det nasjonalsosialistene ville nedkjempe, men byen fortsatte likevel å være hovedstad under det såkalte «tredje riket».
Den 27. februar 1933 ble Riksdagsbygningen stukket i brann. Dette ga nasjonalsosialistene muligheten til å sette til side grunnloven gjennom en egen fullmaktslov, og åpne for forfølgelse og arrestasjon av NSDAPs motstandere. Massearrestasjonene som fulgte var begynnelsen på de dramatiske begivenhetene som i løpet av en knapp måned førte til at rikskansler Hitler etter hvert kunne etablere seg som diktator, særlig etter De lange knivers natt og Hindenburgs død det følgende året. Den 10. mai 1933 gjennomførte SA og nasjonalsosialistiske ungdomsorganisasjoner den berømte bokbrenningen på Opernplatz (nå Bebelplatz) ved Unter den Linden, etter initiativ fra Joseph Goebbels, den tyske propagandaminister. Nasjonalsosialistene brente denne dagen over 20 000 bøker av bl.a. jødiske forfattere, og kjente forfattere som Thomas Mann, Heinrich Heine og Karl Marx.
I 1933 bodde rundt 170 000 jøder i Berlin. Dette utgjorde en tredjedel av hele den jødiske befolkningen i Tyskland, og 4 % av Berlins innbyggere. En tredjedel av disse var fattige innvandrere fra Øst-Europa, som hovedsakelig bodde i et strøk nær Alexanderplatz kalt Scheunenviertel. Rundt 1939 bodde fremdeles 75 000 jøder i Berlin. 50 000 av dem ble deportert til konsentrasjonsleirer, hvor de fleste ble myrdet. Mellom 5 000 og 7 000 jøder i Berlin unngikk deportasjon ved å leve i skjul eller anonymt uten jødiske identitetspapirer og uten påbudt jødestjerne på klærne som såkalte Taucher («dykker»). Tilsammen rundt 1400 jøder overlevde den nasjonalsosialistiske terroren i skjul i Berlin, i tillegg var det 800 syke og døende jøder på det jødiske sykehuset i Wedding.
Tre mil nord for Berlin lå konsentrasjonsleiren Sachsenhausen, som hovedsakelig holdt sovjetiske krigsfanger og politiske opponenter. Sachsenhausen hadde underleirer i nærheten av fabrikker hvor fangene måtte arbeide. Flere av disse underleirene lå inne i selve Berlin.
I 1936 ble de olympiske sommerlekene holdt i Berlin, og dette ble brukt som et utstillingsvindu for Hitler og det nasjonalsosialistiske riket. I denne forbindelse ble forfølgelser av forskjellige grupper dempet eller lagt på is, og mange lot seg imponere av den tyske statens sosiale ordninger.
Hitler ville gjøre Berlin om til Welthauptstadt Germania, en by ingen før hadde sett maken til, etter planer av i første rekke Albert Speer. Bare et fåtall av de enorme bygningene og monumentene ble påbegynt før alle ressurser måtte settes inn i det tyske krigsmaskineriet under andre verdenskrig. Blant de bygg og anlegg med nasjonalsosialistisk arkitektur som ble oppført i disse årene var Olympiastadion, Tempelhof internasjonale lufthavn, Rikskanselliet og Reichsluftfahrtministerium.
Civilstyrelsen
Civilstyrelsen er en dansk statlig myndighet etablert den 15. oktober 2004 ved en sammenslåing av deler av Civilretsdirektoratet og Sekretariatet for Retsinformation og Erstatningsnævnets sekretariat. Det skjedde i forbindelse med at familierettsområdet ble overført fra Justisministeriet og Civilretsdirektoratet til det nyopprettede Ministeriet for Familie- og Forbrugeranliggender og Familiestyrelsen. Civilstyrelsen hører under Justitsministeriet og har omkring 55 medarbeidere.
Berlins historie
Berlin under andre verdenskrig
I løpet av krigen var behovet for arbeidskraft økende, samtidig som det meste av byens mannlige befolkning ble skrevet ut til militærtjeneste. Dette ble søkt løst med omfattende transport av tvangsarbeidere fra okkuperte land og krigsfanger. Denne nye arbeidskraften levde uder svært ulike forhold, hvor særlig tvangsarbeiderne fra vestlige land fikk en viss bevegelsesfrihet i byen. Dette gjorde at Berlin i løpet av krigen ble en ganske internasjonal by med stort innslag av utlendinger.
Videre ble husmangelen forsterket, både som følge av rivearbeidene fra slutten av 1930-tallet i forbindelse med påbegynnelsen av Welthauptstadt Germania, men senere også som følge av den allierte bombingen av byen. Dette førte blant annet til fordrivelse av byens jøder fra deres boliger for å frigjøre disse til andre tyske borgere som ikke var etniske jøder.
Den 20. januar 1942 sammenkalte Reinhard Heydrich femten høyt rangerte medlemmer av SS, NSDAP, den nasjonalsosialistiske politiledelsen og ledere av ulike departement til en konferanse i Berlin ved innsjøen Wannsee. Wannsee-konferansens formål var å samkjøre den allerede påbegynte utryddelsen av jødene i den tyske maktsfære, det som senere er kjent som holocaust.
Den allierte bombingen av Berlin startet i 1943 (en tidlige angrepsfase ble gjennomført høsten og vinteren 1940 som et ledd i britisk krigspropaganda). Bombetoktene på tyske storbyer økte i omfang, og i 1944 var det ikke uvanlig at over 1000 4-maskiners bombefly deltok i toktene. Den 18. mars 1945 alene deltok 1250 amerikanske fly i et angrep på Berlin. Den allierte bombingen gjorde enorme materielle skader, men lyktes ikke å knekke det tyske samfunnet innenfra, som var den uttalte målsetningen fra blant andre Arthur Travers Harris, sjef for RAF Bomber Command. Det ble sluppet rundt 67,000 tonn bomber over byen i løpet av krigen. Det utstrakte nettet av tilfluktsrom bidro til at dødstallene var relativt sett lave, rundt 50,000 for hele krigen, til sammenligning ble det i London sluppet 30,000 tonn bomber under slaget om Storbritannia, og de sivile dødstallene var rundt 30,000. Videre fikk bombingen noe av den samme effekten som i London, da samholdet på tvers av tidligere skillelinjer blant byen befolkning ble sterkere.
Slaget om Berlin
Den 16. april 1945 satte 2,5 millioner sovjetiske tropper i gang angrepet på Berlin. Hitler hadde bestemt seg for å bli i byen, samtidig som han erklærte at byen skulle holdes for enhver pris. Etter to ukers harde kamper hadde mesteparten av byen kommet på sovjetiske hender, og den 30. april begikk Hitler selvmord i førerbunkeren.
Ødeleggelsen på bygninger og infrastruktur var nær total i store deler av bykjernen, og alt i alt en femtedel av byens bygningsmasse lå i grus ved krigens slutt i mai 1945. I Øst-Berlin var halvparten av boliger skadet og i 1982 fortsatt mange boligblokker ikke skikkelig reparert. Det var stort sett kvinner (60.000 såkalte Trümmerfrauen ) som ryddet byens ruiner med håndkraft etter krigen. Ruinmassen ble blant annet brukt til å lage det kunstige Teufelsberg som består av 26 millioner m3.
Delingen av Berlin
Etter krigen ble byen delt mellom de seirende maktene. Bonn ble provisorisk hovedstad i Vest-Tyskland. Vest-Berlin ble delt inn i britisk, fransk og amerikansk sektorer, mens Sovjetunionen okkuperte den østlige delen av byen, og gjorde den senere til hovedstad i DDR. Den vestlige delen ble sett på som en demokratisk utpost midt inne i det som ble Østblokken, og fikk derfor stor betydning under den kalde krigen. Vest-Berlin ble av de allierte ikke regnet som del av Vest-Tyskland.
Generalene Sjukov, Weeks og Clay ble 29. juni 1945 enige om at vestmaktene skulle bruke visse veier, jernbaner og luftkorridorer gjennom den sovjetiske sonen til Berlin. Det ble ikke utarbeidet noen protokoll fra møtet. Avtalen innebar at flytrafikken skulle foregå uten kontroll fra sovjetisk side, mens landtrafikken kunne kontrolleres av sovjetiske myndigheter.
I 1946 ble det avholdt valg til Berliner Stadtverordnetenversammlung. SPD ble det største partiet med 48,7 %, CDU fulgte med 22,2 % og det sovjettro SED 19,8 %. Sovjetiske myndigheter begynte da å hindre samarbeid i kommandaturaen blant ved hyppig bruk av veto. Situasjonen ble forverret etter møte mellom utenriksministrene i desember 1947 og kommandaturaen sluttet å fungere. Fra januar 1948 innførte sovjetiske myndigheter stadige hindringer for transport mellom de vestlige sonene og Berlin. Passasjertogene sluttet 22. april 1948 og veitrafikken stanset 15. juni. Den sovjetiske delegasjonen trakk seg fra kommandaturaen 1. juli. Den sovjetiske representanten trakk seg fra kontrollrådet 20. mars 1948.
De tre vestlige okkupasjonsmaktene gjennomførte med virkning fra 21. juni en valutareform til tyske mark i sine soner. Valutareformen gjaldt ikke Berlin. Sovjetunionen krevde da rett til å gi lover for hele Berlin, la til grunn at Berlin i økonomisk henseende var en del av den sovjetiske sonen, at Sovjetunionen alene skulle stå for kommadanturaen, og annonserte valutareform for østsonen inkludert hele Berlin. De tre vestlige landene svarte 25. juni med å innføre den nye tyske mark i Vest-Berlin. Sovjetiske militære stanset umiddelbart resterende jernbanetrafikk mellom Vest-Berlin og de tre vestlige. Berlinblokaden var da i gang.
Berlinblokaden
Den økende politiske forskjellen mellom de allierte og Sovjetunionen førte til at sovjeterne sperret av områdene rundt Vest-Berlin den 24. juni 1948. Britiske og amerikanske myndigheter svarte med trappe opp lufttrafikken mellom sine sektorer av Berlin og de vestlige sonene. Høsten 1948 var striden opp for FNs sikkerhetsråd og Sovjetunionen etablerte samtidig en ny magistrat som skulle være den utøvende sivile administratoren for hele Berlin. Den magistrat som ble satt i fellesskap i 1946 fikk da i praksis sitt virkeområde begrenset til de tre vestlige sektorene av byen. På denne måte ble byens sivile administrasjon delt i to. De vestlige kommandantene konstaterte i desember 1948 at kommandaturaen hadde sluttet å fungere for byen som helhet, men åpnet for at arbeidet kunne gjenopptas. De tre vestlige okkupantene fortsatte deretter å utøve kommandaturaens myndighet i de tre vestlige sektorene.
Forsøket på å presse ut vestmaktene varte til 11. mai 1949, og innbyggerne i Vest-Berlin fikk i mellomtiden fløyet inn forsyninger via «luftbroen til Berlin». Totalt ble 2 250 000 tonn forsyninger levert til Berlin under blokaden, og på det meste landet et fly hvert minutt. Tilsammen ble det foretatt 277 804 flyvninger. Pilotene på fraktflyene, som hovedsakelig landet på Tempelhof lufthavn, pleide av og til å kaste ut søtsaker til barna når de gikk inn for landing. Flyene fikk derfor tilnavnet «Rosinenbomber» (rosinbombere) på folkemunne. I New York ble de fire maktene enige om å fjerne alle hindringer på transport, kommunikasjon og handel mellom Berlin og okkupasjonssoner, og mellom de vestlige og østlige soner fra 12. mai 1949. De fire utenriksministrene møttes i Paris 28. mai for å diskutere Berlin-spørsmål inkludert spørsmålet om valuta for byen, møtet ga ingen resultater. Dette var det siste forsøket på å gjenoppta den felles administrasjonen av Tyskland.