cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alexander Hegius
Hegius er mest anerkjent for sin pedagogiske innsats. Han forenklet og forbedret undervisningsmetodene, og fjernet uegnede gamle bøker som hadde vært i bruk i århundrer. Skolen i Deventer økte i ry under hans ledelse, og inspirerte store mengder til innsats som lærere og oppdragere. Skoleplasser for fattige elever ble finansiert av inntektene fra de rikere. Hegius' personlighet gjorde sterkt inntrykk ved dype fromhet, høye moral, ydmykhet og enkelhet. Kort før sin død fordelte han all sin eiendom blant Deventers fattige.
Blant Hegius' elever var Erasmus, Murmellius og Mutianus.
Hegius ble ikke kjent som forfatter, men noen små traktater, brev og dikt ble utgitt av Jakob Fabri i 1503 i Deventer.
De nordlige korstog
De nordlige korstog eller Østersjøkorstogene var korstog som ble utført av de katolske kongene i Danmark og Sverige, og Den tyske orden mot Nord-Europas hedninger langs Østersjøen. Svenskene og tyskerne hadde også korstog mot de russisk-ortodokse kongedømmene i nord. Noen av disse korstogene ble kalt korstog i sin samtid, men de fleste, særlig de svenske fikk denne betegnelsen av nasjonal-romantiske historikere på 1800-tallet.
Områdene i Baltikum ble etter hvert kolonisert av tyskere, svensker og dansker. Finnene, esterne, latvierne, litauerne og gammelprøysserne konverterte til kristendommen. Også norske styrker deltok, både konger og privatpersoner ble med på korstogene i Østersjøen.
Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39
Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 var den tredje offisielle antarktisekspedisjonen til det tyske riket. Den ble iverksatt av Hermann Göring som en del av Fireårsplanen, og Helmut Wohlthat ble gitt i oppdrag å lede planlegging og forberedelser. Ekspedisjonen ble hovedsakelig gjennomført av økonomiske hensyn: ved å søke etter nye fangstfelt for den tyske hvalfangstflåten skulle den tyske avhengigheten av import av margarin og fett reduseres. Planen var å legge grunnlaget for en fremtidig tysk annektering av en sektor i Antarktis, og forberedelsene til ekspedisjonen ble gjort i strengeste hemmelighet. Målet med ekspedisjonen var området mellom 20° vest og 20° øst.
Forberedelser
I juli 1938 ble kaptein Alfred Ritscher betrodd oppgaven med å lede en ekspedisjon til Antarktis. I løpet av få måneder lyktes det å sette sammen og utruste en ekspedisjon med hovedformål å skaffe topografisk kunnskap for den tyske hvalfangstflåten. Samtidig skulle det gjennomføres et vitenskapelig program innen biologi, meteorologi, oseanografi og jordmagnetisme langs kysten, og det skulle foretas rekognosering med fly i det ukjente innlandet.
Siden det bare var et halvt år tilgjengelig for forberededelser måtte Ritscher ta til takke med det som var tilgjengelig av skip og fly. Etter en hastig omgbygging av skipet MS «Schwabenland» og de to Dornier Wal-sjøflyene «Boreas» og «Passat» forlot ekspedisjonen  Hamburg 17. desember 1938.
Gjennomføring
Den 19. januar 1939 nådde ekspedisjonen fram til Kronprinsesse Märtha Kyst og oppdaget hittil ukjente isfrie fjellområder inne på kontinentet. I løpet av sju rekognoseringsflygninger mellom 20. januar og 5. februar 1939 ble det fotografert et område på 350 000 km². Ved vendepunktene ble metallpiler med suverenitetsmerker droppet for å kunne hevde suverenitet over området. På ytterligere åtte «spesialflygninger», der også Ritscher deltok, ble særskilt interessante områder filmet og fargefotografert. Ombord i «Schwabenland» og på havisen ved kysten ble biologiske undersøkelser gjennomført, men utstyret tillot verken sledeekspedisjoner på isbremmen eller landing med sjøfly i fjellområdene.
Områdene mellom 10° vest og 15° øst som de hadde observert fra skip eller fly ble døpt Neuschwabenland. I mellomtiden hadde den norske regjeringen mottatt informasjon fra hvalfangere om den tyske aktiviteten, og 14. januar 1939 ble sektoren mellom 20° vest og 45° øst erklært som norsk territorium med navnet Dronning Maud Land.
Ekspedisjonen forlot kysten av det antarktiske kontinentet 6. februar 1939 og gjennomførte ytterligere oseanografiske undersøkelser i området på Bouvetøya og Fernando de Noronha på hjemreisen. Den 11. april 1939 kom «Schwabenland» tilbake til Hamburg.
Vitenskapelig utbytte
I 1942 ferdigstilte Otto von Gruber topografiske kart over østre Neuschwabenland i skala 1:50 000 og et oversiktkart over Neuschwabenland. Blant de nyoppdagede områdene ble for eksempel Kraulfjella oppkalt etter ekspedisjonens los Otto Kraul. Behandling av resultatene fra vestre Neuschwabenland ble avbrutt av andre verdenskrig og en stor del av de 11 600 skråfotografiene gikk tapt i krigen.
Ved siden av bildene og kartene som ble offentliggjort av Ritscher overlevde bare ca. 600 flyfoto krigen. Disse ble imidlertid ikke gjenfunnet før i 1982. Resultatene av de biologiske, geofysiske og meteorologiske undersøkelsene ble først publisert mellom 1954 og 1958. Ritscher planla en ny ekspedisjon med mer egnede fly, men på grunn av utbruddet av andre verdenskrig ble denne aldri gjennomført.
Offentlig omtale
Forberedelsene til ekspedisjonen ble hemmeligholdt, og offentligheten, og det var bare lokalpressen i Hamburg som gjorde notis av tilbakekomsten. Ekspedisjonens geologen, Ernst Herrmann, publiserte i 1941 en populærvitenskapelig bok som i mer enn 60 år var den eneste rapporten til et bredere publikum. Den knappe informasjonen førte til at det i den følgende tiden oppsto myter og konspirasjonsteorier rundt ekspedisjonen og det nylig oppdagede Neuschwabenland.
Zjukovskij
Zjukovskij (russisk: Жуко́вский) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger ved elva Moskva, rundt 35 km sørøst for Moskva sentrum. Innbyggertall: 101 328 (folketelling 2002).
Historie
Ut av datsjabosetningen Otdykh (russisk: Отдых) oppsto i 1930 Stakhanovo (russisk: Стаханово), med status som bymessig bosetning. 1947 fikk Stakhanovo bystatus og sitt nåværende navn. Byen er oppkalt etter den russiske vitenskapsmannen Nikolaj Jegorovitsj Zjukovskij, som regnes som den russiske luftfartens far.
Næringsliv
Zjukovskij er det viktigste senter for russisk luft- og romfart. I Sovjettiden var byen, som militært støttepunkt, ikke tilgjengelig. I dag er den midtpunktet for den russiske flyforskning – med flere kontrollstasjoner og rullebaner, deriblant den største i Europa med en lengde på 5,4 km og en bredde på 120 m.
Dessuten finner man, blant mange andre, følgende forskningsinstitutter og høyskoler:
Dessuten finner den internasjonale luft- og romfartsutstillingen MAKS sted her annet hvert år.
Cabell County
Cabell County er et fylke i den amerikanske delstaten Vest-Virginia. Det ligger vest i staten og grenser mot Mason County i nordøst, Putnam County i øst, Lincoln County i sørøst og mot Wayne County i sørvest. Det har også grense mot delstaten Ohio i nord og vest.
Cabell Countys totale areal er 746 km² hvorav 17 km² er vann. I 2000 hadde fylket 96 784 og administrasjonssenteret ligger i byen Huntington.
Dokka
Dokka er et tettsted og administrasjonssenteret i Nordre Land kommune i Innlandet. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger like nord for Randsfjorden. Dokka er handelssted for bygdene omkring, og har flere kjøpesentre: Bergfossenteret, Bondlidsenteret og Sentrum. En helg i juni har Dokka sine Sommerdager.
Dokka har barneskole, ungdomsskole, videregående skole, flere barnehager, et eldrehjem, ungdomsklubb og bibliotek.
Samferdsel
Fylkesvei 33 kommer sørfra, langs østsiden av Randsfjorden. Den fortsetter nordvestover til Etnedal og Bjørgo. Fylkesvei 245 går sørover på vestsiden av Randsfjorden. Fylkesvei 250 går gjennom/forbi Aust-Torpa (Se Torpa), over Vingromsåsen og ned til Vingrom, ca. 6 kilometer sør for Lillehammer. Veien er 46,1 kilometer lang.
Valdresbanen er en nedlagt jernbane med forbindelse til Gjøvikbanen, og gikk opprinnelig fra Eina til Fagernes. Strekningen Eina–Dokka ble åpnet i 1902 under navnet Landsbanen, og i 1906 ble Valdresbanen frem til Fagernes offisielt åpnet. Persontrafikken ble innstilt på banen fra 31. desember 1988, mens det fortsatte å kjøre godstog til Dokka fram til 31. mars 1999. Mellom Hov og Dokka er det mulig å sykle dresin.
Joel Sánchez
Joel Sánchez (født 15. september 1966) er en meksikansk friidrettsutøver.
Han representerte Mexico under Sommer-OL 2000, hvor han tok bronse på 50 kilometer kappgang.
Guds tjener
Guds tjener (latin: Servus Dei) er en ærestittel innen Den katolske kirke. Den gis av en biskop til en avdød person, hvis liv og arbeid blir undersøkt med sikte på å iverksette en helligkåringsprosess. Helligkåringsprosesser er under jurisdiksjon av Kongregasjonen for helligkåringer.
Etter dette følger en eventuell saligkåring, som gir tittelen den salige, noe som forutsetter at det er anerkjent et mirakel ved forbønn til vedkommende. Det siste steget er helligkåring, hvor vedkommende får tittelen hellig eller sankt, forkortet st..
Tittelen «Guds tjener» (latin: Servus Dei) må ikke forveksles med Servus Servorum Dei (Tjener av Guds tjenere), som er en av pavens mange titler.
DOF
DOF kan vise til:
Sindelfingen
Sindelfingen er en by i Tyskland i delstaten Baden-Württemberg med rundt 60 000 innbyggere. Byen ligger omtrent 15 km sørvest for Stuttgart. Hvis en begynner i øst grenser byen til Stuttgart, Leinfelden-Echterdingen (Landkreis Esslingen) så vel som Böblingen, Aidlingen, Grafenau, Magstadt og Leonberg (alle Landkreis Böblingen). Byen glir faktisk i ett med Böblingen. Økonomien i byen er hovedsakelig basert på bilindustrien, særlig fabrikken Daimler AG. I middelalderen lå det et veveri i byen, og i dag står moteindustrien fremdeles sterkt.
Geografi
Sindelfingen ligger utenfor den nordøste randen av den øvre „Gäu“ sør for naturreservatet Glemsskogen mellom elven Schwippe som har sitt utspring i byen, og Sommerhofenbekken. Den høyeste punktet til Sindelfingen ligger på 532m, den laveste på 409m over havet.
Bystruktur
Sindelfingen består av den egentlige byen så vel som de to bydelene Maichingen og Darmsheim som ble tilknyttet i 1971. For tiden oppstår en ny bydel, den såkalte „Flugfeld“ (flyplass). Flugfelden er et fellesprosjekt mellom Sindelfingen og Böblingen.
I kjernebyen er det noen boligområder som har egne navn som Spitzholz, Eichholz eller Hinterweil.
Historie
Som svaret på bygrunnlegelsen til Böblingen i 1250 fulgte Sindelfingens bygrunnlegelse i 1263. Allerede før bymuren var ferdig, innbyggerne til Böblingen angrep Sindelfingen som gjorde av den to nabobyene store rivaler. Men Sindelfingen ble en ubetydelig by for lang tid.
På 1800-tallet ble Sindelfingen en betydelig veverby. I 1900-årene fulgte en stor økning av industrien. I 1914 bosettes seg Daimlerverket i Sindelfingen. Sindelfingen vokste til en betydelig industriby. Derfor ble byen sterkt ødelagt i løpet av den andre verdenskrig. Byen som hadde et innbyggerantall av 8500 til krigsavslutningen, passerte 20 000 innbyggere i 1957. Dette medført t byen ble: „Große Kreisstadt“.
Under regionsreformen i 1971 byen oppnådde byen dagens utstrekning. I 1990 var Sindelfingen vertsby for tiende „Landesgartenschau Baden-Württemberg“.
Religion
Da byen hørte til Württemberg siden 1300-årene, ble byen protestantisk under hertug Ulrich i 1535 som følge av reformasjonen. Hovedkirken er Martinskirken, en av den eldste kirkene til landet (ordinasjonen i 1083). Alle fire menigheter danner den protestantiske helmenigheten Sindelfingen. Etter reformasjonen katolikker er i Sindelfingen siden enden av 1800-årene. Den første katolske kirken er kirken „Zur Heiligsten Dreifaltigkeit“ som ble bygd i 1952.
I Sindelfingen er det også organiserte menigheter tilhørende blant annet De frie evangeliske forsamlinger, Medodistkirken, Baptistsamfunnet, Den nyapostoliske kirke og et kristnet tyrkisk samfunnet (Türkçe Konusan Kilise Toplulugu). Mange Sindelfingenborgere tilhører ikke-kristne trossamfunn. De meste er muslimer, som i mellomtiden har en egen moské.
Byrådet
Byrådet består av 45 representanter siden den siste valget på 13. juni 2004.
Aleksej Vojevodin
Aleksej Vojevodin (født 9. august 1970) er en russisk friidrettsutøver.
Han representerte Russland under Sommer-OL 2004, hvor han tok bronse på 50 kilometer kappgang.
Sindelfingen
Borgermester
Den første borgermesteren til landsbyen, den såkalte „Schultheiß“, ble navnet i 1255. I 1271 ble navnet en Schultheiß til byen. Siden 1930 den første mannen i byen ble kalt „Bürgermeister“. På 1. februar 1962 Sindelfingen ble „Große Kreisstadt“ og så ordføreren blir nevnet „Oberbürgermeister“. Denne blir valgt for åtte år.
Ordfører siden 1819
Våpen og flagg
Sindelfingens våpen viser tre hjortehorn over et svart kors. Hjortehorn symboliserer tilhørigheten til Württemberg. Byflagget er svart-kvitt. Våpenet og flagget har en lang tradisjon.
Vennskapsbyer
Siden 1955 Sindelfingen står fadder til fordrevne fra byen Würbenthal i Sudetenlandet.
Økonomi og infrastruktur
Sindelfingen er preget av bilindustrien, særlig Daimler AS. Med rund 33000 arbeidere driften er konsernets største på jorden. I middelalderen lå det et veveri i byen, og i dag står moteindustrien fremdeles sterkt her. Stadtwerke Sindelfingen GmbH som er 37,4% byeid, gjør energien og vannet.
Trafikk
Sindelfingen ligger nærmest motorveien A 81 (Würzburg–Gottmadingen) som krysser seg med A 8 nordøst i byen. Dessuten har Sindelfingen tilknytning til forbundsveien B 464 (til Reutlingen) og B 14 (til Stuttgart). Sindelfingen har ikke regelmessige jernbaneforbindelser. Fra 2010 skulle kjøre den nye S-banen S60 (S-banen Stuttgart) med stoppesteder i Sindelfingen og bydelen Maichingen. For tiden er det to stoppesteder på området til Böblingen (S1 stoppested Goldberg og stasjonen Böblingen for regionale tog) som er fort oppnåelig fra Sindelfingen. S-banene og bussene er del av VVS (Verkehrsverbund Stuttgart / trafikkforbundet Stuttgart). Lufthavnen Stuttgart er også fort oppnåelig med S-banen eller bilen.
Byverk
Den gamle rådhuset og Martinskirken (1083) er kjennetegn til byen. Annet severdigheter er:
Æresborgerer
Disse personene er æresborgerne av Sindelfingen:
Sønner og døtre
(Württemberg)|“Ulrich von Württemberg“]]
Litteratur
Band 2 fra "Deutsches Städtebuch“. Handbuch städtischer Geschichte – Im Auftrage der Arbeitsgemeinschaft der historischen Kommissionen og med hjelp av den „Tyske Städtetagen“, den „Tyske Städtebunden“ og den „Tyske Gemeindetagen“, uttgav fra Erich Keyser, Stuttgart, 1961 Mikrochip. Filderstadt 2003 (ISBN 3-935129-09-2) Sindelfingen 1988 Rademacher: Reich an Vergangenheit. Römer und Alamannen in Sindelfingen.'' Sindelfingen 2004 (Schriftenreihe des Stadtarchivs Sindelfingen, Band 6), ISBN 3-00-014744-6 Stuttgart 2000 (Materialhefte zur Archäologie in Baden-Württemberg, Band 55), ISBN 3-8062-1497-2
Li Xueju
Li Xueju (født i april 1945 i fylket Gongzhuling i provinsen Jilin i Kina) er en kommunistisk politiker i Folkerepublikken Kina. Siden 2003 har han vært minister for sivile anliggender.
Li ble medlem av det kinesiske kommunistiske parti i januar 1966. Han ble i 1975sekretær i den kinesiske kommunistiske ungdomsligas komite i Siping. Han kom så inn i ligaens sentralorganisasjon, og gikk på den sentrale partiskole i Beijing.
Siden 1988 har han virket ved Ministeriet for sivile anliggender, med unntak av en periode fra 1996 til 2001 da han hadde sentrale partiembeder i Chongqing.
Yeldos Ikhsangaliyev
Yeldos Ikhsangaliyev (født 8. juli 1978) er en kasakhstansk judoka.
Han representerte Kasakhstan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i tredje runde.
Kandahar internasjonale lufthavn
Kandahar internasjonale lufthavn  (referert til av ISAF som Kandahar lufthavn KAF) ligger 16 km sørøst for Kandahar i Afghanistan. Det fungerer som landets nest viktigste internasjonale lufthavn, og som en av de største militære baser som kan betjene opp til 250 fly av alle typer.
Flyplassen ble konstruert og bygget av USA på slutten av 1950-tallet. Den ble okkupert av Sovjetunionen i 1980 under den sovjetiske krigen i Afghanistan. Etter Sovjets tilbaketrekning forble flyplassen under kontroll av Najibullah's regjering til den gikk av i 1992. Deretter overtok lokale krigsherrer og Taliban kontroll over flyplassen før den USA-ledede invasjonen i slutten av 2001.
Etter 2007 har flyplassen har blitt reparert og utvidet. Den brukes nå både av militære og sivile fly. Flyplassen drives av den Resolute Support Mission og de Afghanske nasjonale sikkerhetstyrker (ANSF). Afghanistans flyvåpen (AAF) har en egen base i flyplassen, og det afghanske nasjonale politiet sørger for sikkerhet inne i terminalen.
Byggingen (1956-1962)
Flyplassen ble bygget mellom 1954 og 1962 av amerikanske entreprenører til en kostnad på 15 millioner USD. Den har stor likhet med typiske amerikanske flyplasser på den tiden. Dens opprinnelige formål var tekniske mellomomlandinger og tanking en lang rekke stempelmotorfly mellom Midtøsten og Sørøst-Asia. Imidlertid, etter at jetflyene ankom, ble det ikke lenger behov for disse mellomlandinger og flyplassen ble lite brukt.
Siden flyplassen ble utformet som en militær base, er det sannsynlig at USA hadde til hensikt å bruke den i tilfelle det ville bli opptrapping av krigen mellom USA og den tidligere Sovjetunionen. Mens USA var opptatt av å bygge Kandahar internasjonale lufthavn, var Sovjet opptatt i nord, med å bygge ut Kabul internasjonale lufthavn.
Sovjetisk invasjon
Under den sovjetiske okkupasjonen av Afghanistan ble flyplassen brukt intensivt av det Sovjetiske flyvåpenet, både som et logistisk anlegg for å fly tropper og forsyninger, og som en base for luftangrep mot lokale mujahedinske grupper.
Kampene i Kandahar-området var spesielt intense. Imidlertid ble Kandahar flyplassen relativt uberørt og Terminalbygget var i stor grad intakt ved slutten av krigen. Rullebanen  fikk omfattende skader som senere ble reparert av De forente nasjoner på midten av 1990-tallet for å kunne ta imot  humanitære flyginger.
Taliban-tiden
Flyplassen ble på denne tiden for det meste brukt til militære og humanitære formål. Tok imot regelmessige flygninger i regi av FN og den Internasjonale Røde Kors-Komiteen til og fra Kabul, Jalalabad, Herat og Peshawar (Pakistan).
Ariana Afghan Airlines (det nasjonale flyselskapet i Afghanistan) benyttet den av og til for flyvninger fra Kandahar til Pakistan og noen få steder i Afghanistan (Herat, Kabul, Jalalabad).
Flyplassen kom i medias søkelys under det spennende drama som utspant seg  da pakistanske terrorister som tilhørte Harkat-ul-Mujahedinske, kapret og landet Indian Airlines Flight 814 på flyplassen i desember 1999. Indiske myndigheter i India krevde sikker frigivelse av passasjeren mot å løslate tre påståtte pakistanske terrorister fengslet i India.
I det 21. århundre
Under Operation Enduring Freedom i slutten av 2001 var  Kandaharflyplassen en av de første  baser som koalisjonen etablerte i Afghanistan.
Store kamper mellom Taliban og lokale anti-Taliban-styrker hadde blitt utkjempet på flyplassen bare noen dager tidligere, og da koalisjonens tropper ankom ble det funnet forlatte våpen, inkludert en BM-21 fortsatt lastet med raketter - spredt rundt terminalen. Australske og kanadiske spesialstyrker var blant de første koalisjonstropper til å flytte til Kandahar-flyplassen, og innen julaften hadde den amerikansk-ledede koalisjonen etablert seg med minst 1 000 tropper.
Carter Braxton
Carter Braxton (født 16. september 1736 i King and Queen County, Virginia, USA død 10. oktober 1797) var en av de som undertegnet USAs uavhengighetserklæring.
Fylket Braxton County i Vest-Virginia er oppkalt etter ham.
Bryce Dallas Howard
Bryce Dallas Howard (født 2. mars 1981 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller. Hun er datter til skuespilleren og filminstruktøren Ron Howard. Hun har vært gift med skuespilleren Seth Gabel siden 2006, og de har en sønn sammen, som ble født i 2007.
Som skuespillerinne er hun sett på som en av de mest lovende i sin generasjon. Hun er mest kjent for å ha hatt roller i Spider-Man 3 fra 2007 (som Gwen Stacy, i Terminator Salvation fra 2009 (som Kate Connor og i The Twilight Saga – Eclipse fra 2010 (som Victoria), men har også hatt hovedroller i filmer som The Village fra 2004 og Manderlay fra 2005.
Rhododendronslekta
Rododendron (bokmål) eller rhododendron (riksmål; fra gresk rhódon «rose» og déndron «tre»; også alperose eller vestlandsrose) er en slekt i lyngfamilien som med sine nærmere tusen arter regnes som verdens største planteslekt. De fleste artene har fargerike blomster. Flere av artene er eviggrønne. De blomstrer på våren eller forsommeren, og kort etter vokser nye blad ut. Rhododendronslekten finnes som krypende fjellplanter, som små og store busker og som trær på opp til 30 m. Bladene kan være fra under en cm til nesten en meters lengde. Plantene er vanligvis saktevoksende.
Habitat og utbredelse
I vill tilstand finnes rhododendron i alle klimasoner fra tropene til arktiske strøk og fra havnivå opp til nesten 6.000 m. Rhododendron er utbredt i det meste av Asia, inklusiv Japan, med hovedutbredelse i Himalayaområdet fra Nepal og Sikkim til provinsene Yunnan og Sichuan i Kina. De tropiske artene finnes mest i Indonesia, Malaysia, Filippinene og på Ny-Guinea der det vokser hele 164 arter. Ellers vokser det rhododendronarter i Europa og i Nord-Amerika og noen få arter helt nord i Australia. Det finnes ingen ville rhododendroner i Afrika eller i Sør-Amerika.
I Norge forekommer artene lapprose (Rhododendron lapponicum) og finnmarkspors (Rhododendron tomentosum). Mer enn 400 av rhododendronartene finnes i ulike private og offentlige samlinger i Norge.
Det finnes en art som er oppkalt etter en nordmann, Rhododendron amundsenianum, som vokser i Yunnan i Kina. Navngiveren, østerrikeren Freiherr Heinrich von Händel-Mazzetti (1882-1940), oppkalte den etter misjonæren Edward Amundsen, som han hadde truffet under en reise i Yunnan.
Noen arter har blitt et problem på grunn av sterk spredning. Dette gjelder særlig Rhododendron ponticum på De britiske øyer som har spredt seg over store områder og fortrengt annen vegetasjon. Et av problemene dette medfører, er forgiftninger av husdyr. Under norske forhold er det svært sjelden at rhododendron sår seg i naturen. I kjente samlinger som arboretet på Milde og Svinviks arboret kan en imidlertid se at noen arter etablerer seg i vill vegetasjon. Klimaet langs Norges vestkyst har i de senere år blitt likere klimaet på De britiske øyer. Spredning av rhododendron i naturen kan derfor bli et problem i løpet av de neste tiårene. Rhododendron er giftig både for husdyr og mennesker. Særlig utsatt i Norge er sauer som går ute om vinteren og har lite annet å beite på. Honning produsert av nektar fra rhododendron kan forgifte mennesker, men det har sjelden dødelig utgang.
Mange arter tåler kulde, men de liker ikke å tørke ut. Rhododendron er en såkalt surjordsvekst, pH-verdien bør være rundt 4,5. De fleste artene vokser derfor ikke på kalkholdig jord. De større artene foretrekker å ha noe skygge, mens de alpine dvergbuskene liker full sol. De samme gjelder de fleste asaleaartene.
Løvfellende rhododendronarter blir i dagligtale ofte kalt asalea. En annen kjent gruppe er de såkalte japanasaleaene, småvokste i hovedsak eviggrønne planter med rik blomstring. Disse har vært kultivert i Japan i århundrer, og et stort antall hybrider har blitt frambrakt. De velkjente juleasaleaene som selges som potteplanter, hører til denne gruppen. Tropiske rhododendronarter er samlet i gruppen Vireya. Disse har liten betydning i hagebruket utenom i varme områder.
Rhododendron arboreum er nasjonalblomst i Nepal. Rhododendron niveum er statstre i Sikkim i India. Rhododendron catawbiense er statsblomst for Vest-Virginia og er også med i flagget for delstaten. Rhododendron macrophyllum, den dominerende arten på den nordamerikanske vestkysten, er statsblomst for delstaten Washington.
Hybridiseringsarbeid
Rhododendronarter er lette å krysse med hverandre, og arbeidet med å lage krysninger, eller hybrider, startet straks de første artene ble innført i kultur. Til å begynne med var fargespekteret en hadde å arbeide med svært begrenset, men da Rhododendron arboreum med sine dyprøde blomster ble innført i 1809, satte hybridiseringsarbeidet virkelig fart. Neste store milepæl var oppdagelsen av gulblomstrende arter. Senere har det vært mye fokus på at også bladene skal ha prydverdi, og noen hybrider dyrkes nesten for bladprakt alene. Arbeidet med å krysse rhododendronarter har resultert i nærmere 30 000 registrerte hybrider. Disse har navn som Furnival's Daughter, Pink Pearl, Curlew og Morgenrot. Noen få hybrider har norske navn (Madame Felle og Bergensiana). Pink Pearl (bildet til venstre) er en de mest populære rhododendronhybrider gjennom alle tider. Kun et begrenset antall av alle frambrakte hybrider er i kommersielt salg. Kjente hybridisører er Hans Hachmann, Halvdan Lem, Warren Berg og Peter Cox. Hybridene er registrert i The International Rhododendron Register and Checklist som utgis av The Royal Horticultural Society i England. De aller fleste rhododendroner som plantes i privathager, er hybrider. Rene arter er uvanlige i hagene i dag med unntak av hos samlere. I Norge har gamle og meget hardføre hybrider som Grandiflorum, Cunningham's White, Nowa Zembla og English Roseum vært dominerende i hagene helt opp til siste del av 1900-tallet. I de senere år har de såkalte Yakushimanum-hybridene og Repens-hybridene fått stor utbredelse. Stadig flere gulblomstrende hybrider har også fått innpass på det norske markedet, men ingen av dem kan vel sies å være fullgode ennå. Alle hybridisører drømmer om å lage en rent blå rhododendronhybrid. Til nå har ingen kommet nærmere enn lyseblå eller blålilla.
Innsamlinger
Rhododendronarter har gjennom flere hundre år blitt samlet inn i naturen og overført til Europa og senere Nord-Amerika som hageplanter. I starten var denne innsamlingen ganske tilfeldig, men i etter hvert ble den utført av profesjonelle «plantejegere» (plant hunters) som var utsendt fra vitenskapelige institusjoner eller av velstående samlere. De største innsamlingene foregikk i Asia og særlig i Himalaya-området mellom ca. 1850 og 1950. Innsamlere var ofte ute i flere år av gangen og mange gjennomgikk mye slit og strabaser under primitive forhold. Noen av innsamlere ble drept og endog torturert av lokale stammefolk. At en del av innsamlerne i tradisjonell kolonial ånd opptrådte arrogant kunne nok også være en medvirkende årsak til noen av disse tragediene. Den kinesiske borgerkrig og den kommunistiske seier i 1949 satte en forløpig stopp for plantejakt i Kina, men fra 1980 har igjen vestlige botanikere kunnet samle inn Rhododendron og andre planter i kinesiske fjellområder. I våre dager tar en innsamlingstur fra noen dager til noen uker, og innsamlerne har stort sett vanlig turistkomfort. Innsamlinger av planter er i dag regulert av bl.a. Washington-konvensjonen om internasjonal handel med utryddingstruede arter (CITES). Alle rhododendronhybrider som i dag dyrkes som hageplanter, har sitt opphav i disse innsamlingene av ville planter.
De mest kjente plantejegerne som virket i perioden 1850-1949 er:
Systematikk
Den botaniske systematikken for rhododendronslekten er komplisert og gjenstand for strid mellom fagfolkene. Dette skyldes nok først og fremst slektens størrelse og at mange arter ligner mye på hverandre. Mange arter har også et stort utbredelsesområde slik at der er vanskelig å si om en har med flere arter og gjøre eller bare varianter innen samme art. Det hører også med til historien at det i årene 1900-49 kom så mye nytt plantemateriale til Europa at botanikerne mistet oversikten. Sir Isaac Bayley Balfour ved Edinburghs botaniske hage laget da et midlertidig klassifikasjonssystem der han delte inn artene i såkalte «serier». Balfour hadde tenkt at denne inndelingen skulle avløses av et endelig system, men da The Rhododendron Society i 1930 ga ut verket The Species of Rhododendrons som fulgte Balfours system, ble det etablert som «god latin». På den måten fikk man presentert et etterlengtet system i galskapen, men den uferdige systematikken ble også sementert og godtatt som endelig for lang tid framover.
Tyskeren Herman Sleumer lanserte i 1949 et forslag til en ny systematikk for Rhododendron: Ein System der Gattung Rhododendron (= Et system for slekten Rhododendron). Tyske forskere var ikke populære i England rett etter krigen, og verket ble ikke oversatt til engelsk før i 1980, men Sleumers system ble etter hvert anerkjent, om enn med sterk motstand fra noen fagfolk. Fra 1973 og utover begynte James Cullen og David Chamberlain ved Royal Botanic Garden i Edinburgh en ny revisjon av rhododendronslekten, og de bygget i hovedsak på Sleumer. Resultatet av dette arbeidet har blitt kalt «Edinburgh-revisjonen». Balfour-serier er nå byttet ut med «underslekter», «seksjoner» og «underseksjoner», «arter» og «varianter», mer i tråd med tradisjonell botanikk, og mange tidligere selvstendige arter er slått sammen. De nyeste forsøkene på å forstå slektskapet mellom rhododendronartene bygger på genetikk og DNA-forskning. Sentralt i dette arbeidet står Loretta Goetsch og hennes medarbeidere Andrew Eckert og Benjamin Hall. De har prøvd å sette opp et rhododendronstamtre ved hjelp av analyse av visse gener, og en stille revolusjon holder kanskje på å bryte ut fra laboratoriene deres. Siste ord er definitivt ikke sagt i denne lange diskusjonen. Per i dag ser den etablerte systematikken av rhododendronslekten slik ut:
Slekten er delt inn i underslekter, seksjoner, underseksjoner, arter, underarter og varianter. Disse er så organisert i fire store og fire små underslekter:
Sykdommer og skadeinsekt på rhododendron
Rhododendroner har vært regnet for å være friske busker som sjelden blir angrepet av sykdommer. Dette har endret seg de senere årene, og minst to nye alvorlige sykdommer er kommet inn i Norge. Det synes klart at mildere vintrer gir bedre forhold for for eksempel soppsykdommer. Noen av de alvorligste hører til familien Photophtora.
Phytophtora ramorum er en algesopp som i USA har forårsaket epidemiske angrep på eikeskog. Den kalles også Sudden oak death – ”plutselig eikedød” og angriper også andre slekter enn Rhododendron. I Europa har soppen blitt påvist i flere land, bla. Belgia, Frankrike, Spania, Storbritannia, Nederland og Tyskland. I Norge ble det første angrepet registrert i 2002, på innførte rhododendronplanter i hagesenter. Soppen kan gjøre stor skade og må bekjempes radikalt der den oppdages.
Phytophtora kernoviae er en nær slektning av P. ramorum som også angriper rhododendron. Den er ikke påvist i Norge ennå, men et økende problem på De bitiske øyer. Soppen kan bli innført til Norge med planteimport.
Phytophthora cinnamomi, rotråte er en sopp som angriper røttene på rhododendron. Planten visner sakte, og det er som regel for sent å gjøre noe når den oppdages.
Rhododendron er ikke svært utsatt for insektangrep, men det er noen viktige unntak:
Snutebiller (Otiorhynchus sp.) De voksne insektene spiser av bladene og etterlater synlige hakk i bladkanten. De dreper vanligvis ikke planten. Larvene angriper røttene, og disse kan ta livet av unge planter. Bekjempelsen er vanskelig. Manuell fjerning av biller i mørket er mest effektivt.
Rhododendrontege (Stephanitis rhododendri) er et insekt som sitter på undersiden av bladene hos rhododendron og suger ut plantesaften slik at bladene blir misfarget på begge sider. Insektet kan også leve på andre planter, f.eks. tyttebærlyng. Rhododendrontegen kan spre seg kraftig når den først er kommet inn i hagen. Den kan til en viss grad bekjempes med sprøyting.
Grøa
Grøa er et tettsted i Sunndal kommune i Møre og Romsdal. Tettstedet har innbyggere per 1. januar.
Fosnes kapell
Fosnes kapell er et lite kapell i Fosnesvågen nordøst på Jøa i Namsos kommune i Trøndelag. Kapellet ligger ved Fosnes gamle kirkegård, er i tre og har omtrent 45 plasser. Fosnes gamle kirkegård er fortsatt i bruk.
Grøa
Beliggenhet
Grøa ligger i Sunndalen omtrent ni kilometer øst for kommunesenteret Sunndalsøra. Her ligger også Leikvin Kulturminnepark med bl.a. Sunndal Bygdemuseum, gravhauger fra jernalderen, Lady Arbuthnotts eiendom Elverhøi og Philipshagen med rhododendronskog som har eksistert siden siste del av 1800-tallet. Tettstedet omfatter gartneri, boligområder, samfunnshus, barneskole, barnehage, idrettsbane og lysløype.
Geografi
Geografisk omfatter tettstedet Grøa ca 4 km av Drivas hoveddalføre, Sunndalen. Gjennom området flyter Driva og deler tettstedet i to. Grøa nord og Grøa sør er knyttet sammen med bro over elven. Ca. 400 m vest for bebyggelsen på Drivas sørside tar Driva opp sideelven Grøa som kommer fra Grødalen, en seterdal parallelt med hoveddalføret. På sørsiden av tettstedet går Rv70, på nordsiden den gamle riksvegen som nå er kommunal vei.
Fosnes kapell
Det blir holdt gudstjeneste på den gamle kirkeplassen hver Olsok.
Grøa
Oppvekst
Grøa er egen skolekrets med barneskoletrinn og skolefritidsordning på Løykja skole. Skolen har 71 elever på klassetrinnene 1-7 og 17 ansatte. Ungdomsskoleelevene blir kjørt med buss inn til Sunndalsøra for å gå på felles ungdomsskole på Sande for hele kommunen. I 2013 gjorde Sunndal kommunestyre vedtak om endringer i barnehagestrukturen. Etter dette endres strukturen på Malurten barnehage, slik at fra 1. august inneværende år er Malurten barnehage tilbake i det opprinnelige barnehagebygget, samt avdelingen for femåringer er lagt til Grøaveien i bygget som huset samvirkelaget.
Lag og foreninger
Stedet har et rikt foreningsliv med barneforening, 4H, idrettslag (stiftet i aug. 1959), bygdekvinnelag, husmorlag, rideklubb, musikkorps og sangkor.
Fellesskap
Grøa samfunnshus er tettstedets flerbrukshus. Grøa idrettslag har egen lysløype for fotturer, sykling og som om vinteren er preparert med tråkkemaskin for skiløype når det er snøforhold til det. Løypa er tre km lang og ligger ved Løykja skole.
Severdigheter
Sunndal Bygdemuseum-Leikvin Kulturminnepark Skorgafossen, Sommerstid kan man observere denne imponerende naturperlen. Vinnufallet, Norges høyeste og verdens 6. høyeste fossefall.
Caroline Herschel
Caroline Lucretia Herschel (født 16. mars 1750 i Hannover, død 9. januar 1848 samme sted) var en tysk-britisk astronom, og søster av astronomen William Herschel. Hennes viktigste bidrag til astronomi var oppdagelsen av flere kometer, spesielt den periodiske kometen 35P/Herschel-Rigollet.
Tidlig liv
Herschel var født i Hannover og hennes foreldre var Isaak Herschel og Anna Ilse Moritzen. Faren var av jødisk opprinnelse. Hun hadde en bror med navn William Herschel.
Da Herschel var 10 år fikk hun tyfus, noe som gjorde at hun sluttet å vokse, og ble bare ca. 129 cm høy. På grunn av dette trodde ikke familien hennes at hun noen gang kom til å bli gift, og at det var best for henne at hun forble stuepike. I stedet ble hun en utmerket astronom i samarbeid med sin bror William.
Astronomisk arbeid
Williams interesse for astronomi startet som en hobby, og han holdt mange foredrag for familien om det han fant ut. Etter hvert ble Caroline like interessert som William. Etter hvert som William utviklet seg i bruk av teleskop, ble Caroline hans assistent.
Når hun hadde tid, studerte hun himmelen med et 27-tommers newtonsk teleskop. Med dette teleskopet oppdaget hun sin første komet i 1786. I perioden 1786-97 oppdaget hun åtte kometer.
Da William døde i 1822, fortsatte Caroline med sine astronomiske studier, blant annet å bekrefte og kontrollere sin nevø John Herschels arbeid. I 1828 fikk hun Royal Astronomical Societys gullmedalje for sitt arbeid. Ingen kvinne hadde før blitt tildelt denne prisen.
I 1835 fikk hun sammen med Mary Somerville, som de første to kvinnene noensinne, æresmedlemskap i Royal Astronomical Society. Hun ble også valgt som medlem i Royal Irish Academy. I 1846 fikk ble hun tildelt gullmedalje for vitenskap av kongen av Preussen.
Hun døde i Hannover den 9. mars 1848. Hun er gravlagt i Hannover, på kirkegården i Gartengemeinde.
Arnt Egil Rånes
Arnt Egil Rånes (født 20. april 1973 i Osen, Trøndelag) er en norsk musiker, best kjent som gitarist og mandolinist i namsosbandet D.D.E.. Han ble medlem høsten 1992 etter at bandet hadde skiftet navn fra After Dark og er den eneste av bandmedlemmene som ikke var medlem av forløperbandet.
Rånes har gått ett år ved på konservatoriet i Trondheim, vært rektor i et år ved Åfjord Musikkskole og spilt i flere band. Han driver i dag eget lydstudio hjemme i Namsos og er også aktiv i showgruppa Kveli Rånes Bremseth sammen med Sigmund Kveli og Harald Morten Bremseth.
Al Di Meola
Al Laurence Dimeola kjent som Al Di Meola (født 22. juli 1954 i Jersey City i New Jersey i USA), er en amerikansk fusion-/jazzrock-/jazzgitarist.
I tillegg til en mengde egne plater og prosjekter, er han mest kjent for sitt samarbeide med gitaristene John McLaughlin og Paco de Lucia i eksplosive, akustiske settinger, samt for sin tid i Chick Coreas Return To Forever. Innovativ, lynrask og banebrytende innen elektro-akustisk jazz, men med røtter også innen latino, flamenco og verdensmusikk. På topp i gjentatte kåringer over «best gitarist» i Guitar Player Magazine, Down Beat og andre ledende musikktidsskrifter.
Tian Chengping
Tian Chengping (født i januar 1945 i fylket Daming i provinsen Hebei i Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker. Han ble i 2005 landets arbeidsminister.
Tian ble medlem av det kinesiske kommunistiske parti i april 1964. Han har hatt høyere partiverv i distriktet Xicheng i Beijing og i provinsen Qinghai, der han også ble guvernør i 1993. Senere var han partisjef i provinsen Shanxi (1999-2005).
Han er sønn av Tian Ying, en tidligere viseguvernør av Hubei.
Martin Boonzaayer
Martin Boonzaayer (født 1. november 1972) er en amerikansk judoka.
Han representerte USA under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i tredje runde.
SS «Norway»
SS «Norway», opprinnelig SS «France», (IMO: 5119143) var et norsk-registrert cruiseskip eid av norske Klosters Rederi og som var operert av det norsk-amerikanske cruiserederiet Norwegian Caribbean Lines (NCL), senere Norwegian Cruise Line. Skipet ble bygd i 1962 som byggnummer G19 ved det franske verftet Chantiers de l'Atlantique i Saint-Nazaire. Hun ble opprinnelig levert for Compagnie Générale Transantlantique (CGT) som det luksuriøse atlanterhavsskipet SS «France» og seilte i transatlantisk fart mellom Le Havre, Southampton og New York fra 1962 til 1974.
Etter å ha ligget i opplag i nesten fem år på samme sted, ble «France» i 1979 reddet av den norske rederen Knut Utstein Kloster, som på denne tid opererte det norsk-amerikanske cruiserederiet Norwegian Caribbean Line (NCL). Kloster kjøpte skipet fra Akram Ojjeh for 18 millioner dollar (skrapverdi) og omdøpte henne til SS «Norway» i juni 1979. Skipet ble deretter slept til det tyske verftet Hapaq-Lloyd Werft i Bremerhaven, hvor hun gjennomgikk betydelige modifikasjoner til 130 millioner dollar som passet henne bedre til cruisefart. Konverteringen tok mindre enn ett år å fullføre, under konverteringen ble blant annet halvparten av maskinkraften fjernet siden dette ikke var nødvendig i den trafikken skipet skulle inn i, dermed ble drivstoffbehovet redusert fra 800 tonn til ca. 200 tonn i døgnet. I tillegg ble det bygget et stort Lido-dekk på akterskipet hvor det også ble bygget et stort utendørs svømmebasseng, det ble også bygget et mindre utendørs svømmebasseng på soldekket mellom tvillingskorsteinene.
SS «Norway» ble levert til Klosters Rederi AS (Knut Utstein Kloster) og Norwegian Caribbean Line den 24. april 1980. Hennes første destinasjon som flaggskipet til NCL ble landet hun bar navnet til, hun ankom Kristiansand den 2. mai 1980 og seilte videre gjennom Oslofjorden om morgenen den 3. mai og ankom Oslo, der hun ble døpt av Olav V ved Akershus Festning. Jomfruturen startet fra Oslo den 6. mai 1980 via Southampton dit hun ankom dagen etter, videre seilte hun over Atlanteren og avsluttet jomfruturen sin med ankomst New York om morgenen den 16. mai 1980, hvor hun ble eskortert inn av det norske skoleskipet SS «Christian Radich» sammen med noen av New Yorks brannbåter og helikoptre.
I 1990 ble skipet ombygget og påbygget med to nye prefabrikkerte dekk på et verkstedopphold ved Lloyd Werft i Bremerhaven, dekkene som inneholde 135 nye suiter gjorde at hun fikk en større passasjerkapasitet på 2 560 passasjerer og en større bruttotonnasje på 76 049 BT. Ombyggingen skapte sterke reaksjoner for mange skipsentusiaster etter at disse nye dekkene ble påmontert, man mente at disse ødela de klassiske linjene til skipet.
Den 25. mai 2003 ble skipet alvorlig skadet av en kjeleeksplosjon i fyrrommet da hun lå ved kai i Miami i Florida, en times tid etter at hun hadde kommet fra et 7 dagers cruise i Karibia. Om bord var det et passasjerantall på 2 135 og et mannskap på 911 besetningsmedlemmer. Kjeleeksplosjonen ble fanget opp på video fra en videoamatør som viste SS «Norway» sammen med to andre cruiseskip ved havn i Miami, der plutselig en massiv sort røyksky ble blåst ut gjennom vingene og toppen på den bakerste skorsteinen. Åtte filippinske besetningsmedlemmer mistet livet og nitten andre besetningsmedlemmer ble skadet etter eksplosjonen, alle passasjerer ble raskt evakuert uten skader. Kjeleeksplosjonen skadet ikke bare fyrrommet, men også skott, dører og dørrammer tre dekk over der kjeleeksplosjonen fant sted.
SS «Norway» ble slept ut av Miami den 27. juni 2003 med kurs mot Europa, destinasjonen var ennå ikke kjent, men spekulasjoner førte til Bremerhaven i Tyskland for tiltenkte reparasjoner. På seilasen var det et mannskap på 88 besetningsmedlemmer, skipet ankom Bremerhaven den 24. juli 2003 hvor hun her ble liggende i opplag i to år. Norwegian Cruise Line hadde bestemt seg den 17. mars 2004 for å ikke reparere skipet, som medførte at NCL annonserte med denne overskriften den 23. mars 2004: "The Norway will never sail again" — "Norway vil aldri seile igjen". Eierskapet til skipet gikk til morselskapet til NCL, Star Cruises, som i april 2005 besluttet å ta over skipet og slepe henne til Port Klang i Malaysia for å bruke henne som hotellskip, «Norway» ankom Malaysia den 10. august 2005 og ble liggende for opplag frem til et salg til skipsopphugging ble anordnet i desember 2005. I januar 2006 besluttet Star Cruises å løfte salget av skipet til et skipsopphuggingsselskap.
Den 13. februar 2006 blir SS «Norway» omdøpt til SS «Blue Lady» og solgt til det indiske skipsopphuggeriselskapet Haryana Ship Breakers Pvt. Ltd. i mai 2006. Den 6. mai 2006 blir «Blue Lady» slept fra Port Klang i Malaysia til Alang i India, der hun delvis blir tatt opp på stranden den 15. august 2006 for avventing. Saken vakte medienes interesse på grunn av forekomsten av skadelige stoffer ombord, særlig de store mengdene av asbest, som ville sette verftsarbeidernes helse i fare. Hun ble derfor liggende strandet i Alang mens saken rullet i indiske domstoler frem til 2007 da skrapingen av skipet ble satt i gang. Skrapingen av skipet ble i hovedsak fullført innen slutten av 2008. Skrapprisen for det store skipet var beregnet til nærmere 12 millioner dollar.
SS «France»
SS «France» ble bygget for å være Frankrikes nasjonalsymbol, og var det siste atlanterhavsskipet som ble konstruert for luksuriøse transatlantiske krysninger. Skipet ble døpt og lansert av Madame Yvonne de Gaulle (fruen til daværende president, Charles de Gaulle) den 11. mai 1960, og var verdens lengste passasjerskip noensinne konstruert (315,66 meter), hun var også en av totalt fire atlanterhavsskip i verden som var over 1 000 fot i lengde, de andre var SS «Normandie», RMS «Queen Mary» og RMS «Queen Elizabeth». SS «France» var flaggskipet til CGT / French Line fra 1961 til 1977 (hun er også vært nevnt som landets flaggskip).
SS «France» var et to-klasse skip, hvor hun tok 407 passasjerer på første klasse og 1 637 passasjerer på turist klasse, og trafikkerte mellom Le Havre, Southampton og New York med kombinerte regulære fem dager / netter transatlantiske krysninger med sporadiske vintercruise. I de siste årene, for å spare drivstoff, tok krysningene seks dager / netter.
Skipets skrog var strømlinjeformet siden skipet var lang og slank, og var en modifisert versjon av skroget til super super-atlanterhavsskipet SS «Normandie», med en tilsvarende "whale back"-baug, men med en oppdatert hekk (bakende).
Det mest ikoniske og mest merkbare som gjorde skipet så spesiell og fremtredende, var hennes to uvanlige tvilling skorsteiner, designet med å gi utblåsning gjennom vingene på hver side. Denne type design var ganske revolusjonerende for sin tid, og faktisk på begynnelsen av 1980-tallet oppdaget cruiserederiet Carnival Cruise Line dette konseptet, og innlemmet det på sitt første nybygg, MS «Tropicale», som til slutt førte til at dette ble Carnivals sitt arkitektoniske varemerke med sin flåte bestående av flere "mega" cruiseskip som fulgte årene etter.
Da SS «France» ble tvunget ut av transatlantisk fart og lagt opp for opplag i 1974 i hennes hjemby i Le Havre, hvor hun ble liggende forglemt i nesten fem år, ble møtt av forferdelse av mye av den franske befolkningen, som resulterte en sang laget av Michel Sardou med tittelen "Le France". Låten om skipet solgte 500 000 på bare ti dager.
SS «Norway»
Som SS «Norway» var hun flaggskipet til Norwegian Caribbean Line (NCL) (senere Norwegian Cruise Line) fra 1980 til rundt 2001, hun var verdens største passasjerskip og cruiseskip hele to ganger i periodene 1980—1988 og 1990—1996. Skipet som bar Norge som sitt navn var sjøfartsnasjonens stolthet, hun ble døpt av Olav V den 3. mai 1980 ved Akershus Festning i Oslo, og er fortsatt det eneste skipet i verden som fikk lov å føre det blå og hvite FN-flagget som symbol på hennes internasjonale mannskap på 52 ulike nasjoner.