cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berge Furre
Opprørsk arbeiderpartimann
Gjennom studentlaget kom Furre i kontakt med miljøet rundt avisen Orientering. Avisen var særlig i utenrikspolitikken kritisk til Arbeiderpartiet, med markerte skikkelser på venstresiden i AP som helsedirektør Karl Evang, forfatteren Sigurd Evensmo og Knut Løfsnes som toneangivende. Finn Gustavsen var redaksjonssekretær. Et av Furres første bidrag i avisen var en artikkel til forsvar for Ragnar Forbech.
Sammen med Kaare Sollund sto Furre i spissen for det såkalte påskeopprøret i Arbeiderpartiet. Sosialistisk studentlag hadde vedtatt en resolusjon mot at Nato-landet Vest-Tyskland skulle få ha atomvåpen. I løpet av påsken 1958 klarte Furre og Sollund, med hjelp fra blant andre Finn Gustavsen og Torild Skard, å få et flertall av stortingsgruppen i Arbeiderpartiet (45 av 78) til å undertegne resolusjonen, trass i at det var i strid med den linje partiledelsen, særlig representert ved utenriksminister Halvard Lange, sto for. Dette vakte stor harme i partiledelsen, og ifølge Viggo Hansteen skal Haakon Lie ha sagt til Furre: «Berge Furre, dette skal bli din grav!». «Eller dykkar», svarte Furre.
I mars 1959 var Furre del av en timanns-gruppe under ledelse av Kjell Gjøstein Resi som dro på en studiereise til Øst-Tyskland, organisert av Sambandet Norge-Folkedemokratiene og Georg Rosef. Dette fikk AUF under ledelse av Bjartmar Gjerde til å suspendere medlemskapet til Furre, Resi og Sollund for ett år. Sosialistisk studentlag nektet å akseptere suspensjonene, og resultatet ble at hele studentlaget ble ekskludert fra Arbeiderpartiet.
Ole Kristian Salater
Ole Kristian Harr Salater (født 10. mai 1928 i Levanger) er en norsk musiker (gitar og bass), kjent fra 50-tallets jazz-arena der han medvirket i orkestre ledet av Frank Ottersen og Robert Normann. Han var ansatt i NRK (1976–), og komponerte verker som Levangersuite (1991) og Sounds of scandinavia (Sonor Records, 1997).
Berge Furre
Opprørsk arbeiderpartimann
I 1961 ble også Finn Gustavsen, Knut Løfsnes og flere andre ekskludert fra Arbeiderpartiet, og flere ønsket nå å stifte et nytt parti til venstre for AP. Furre var i utgangspunktet skeptisk til å stifte et parti nå. Han mente tiden fram til stortingsvalget i 1961 var for kort, og at «en partidannelse etterfulgt av knall og fall i valget kunne ødelegge alt». Han ville heller at det i første omgang skulle dannes en sosialistisk organisasjon. Da det ble klart at et overveldende flertall i kretsen rundt Orientering, anført av Per Maurseth, Sigbjørn Hølmebakk og Ragnar Wold, ønsket en partistiftelse, ble Furre likevel med.
Sosialistisk Folkeparti
Sosialistisk Folkeparti ble stiftet lørdag 15. april 1961 under et møte i Norsk bygningsindustriarbeiderforbunds hus. Furre innledet søndag morgen og sa blant annet: «Det må ikkje bli eit einsidig fredsparti... ...men eit sosialistisk parti basert på norsk røyndom». Under partiets første ordinære landsmøte i juni 1961 ble Knut Løfsnes valgt til formann og Berge Furre til sekretær. Furre var partisekretær og heltidspolitiker fram til 1964. Gustavsen beskrev det som at Furre regjerte «på trange partikontor med trange budsjetter. Han bar partiets arkiver i innerlommene til de sprakk. Men hodet sprakk ikke».
Ved valget 11. september fikk det nye partiet 2,4 % oppslutning på landsbasis og i Oslo 6,3 %. Partiet fikk to representanter på Stortinget, Finn Gustavsen fra Oslo og Asbjørn Holm fra Nordland. Det gjorde at partiet kom «på vippen». Arbeiderpartiet var nå avhengig av støtte fra SF for å ha flertall. Kings Bay-ulykken høsten 1962 førte til Kings Bay-saken i Stortinget sommeren 1963, hvor SFs to representanter støttet de borgerlige partienes mistillitsforslag mot Gerhardsenregjeringen. Furre hadde i interne møter i SF vært skeptisk, men støttet til slutt at SF skulle stemme for mistillitsforslaget. Einar Gerhardsen måtte gå av, og John Lyng dannet en borgerlig koalisjonsregjering. John Lyngs regjering ble felt av AP og SF allerede ved tiltredelseserklæringen og så erstattet av en ny Gerhardsenregjering. SF fikk likevel hard kritikk for å ha felt en arbeiderpartiregjering, og som partisekretær arbeidet Furre aktivt for å mobilisere og motivere medlemmer og sympatisører gjennom det han beskrev som «den hardeste kamp vi har hatt siden partiet ble stiftet». I rollen som historiker fastslo Furre 20 år senere at «kommunevalet [i 1963] vart ein kalddusj for regjeringsstormarar av begge slag». . Arbeiderpartiet gikk fram, og både SF og de borgerlige gikk tilbake.
I 1964 trakk Furre seg som partisekretær og gikk tilbake til universitetet, nå som historiestudent. Han hadde nå ingen formelle verv i partiet, før han ble valgt inn i sentralstyret i 1969. I den interne striden i SF på siste del av sekstitallet, som førte til at ungdomsorganisasjonen SUF brøt ut i 1969 under navnet «SUF (m-l)» (forløperen til AKP (m-l)), engasjerte ikke Furre seg før høsten 1968. Han skrev en artikkel i Orientering, kalt «Den indre krisa i SF». Her skriver han at «...eg har alltid vore - og er framleis mot eit brot [med SUF]», men samtidig argumenterer han for at en avklaring er nødvendig og kommer med sterk kritikk av SUFs metoder og politiske plattform. Han iverksatte også «SF-aksjon 1969» - en vervingskampanje som forhindret at SUF og deres støttespillere fikk flertall på årsmøtet i Oslo SF i 1969. Ifølge Gudleiv Forr ble det «en hovedoppgave for Furre å ta kampen opp mot ekstremistene i partiet». I et intervju fra 1981 sa Furre om denne perioden
Furre ble medlem av sentralstyret fra 1969. Torolv Solheim ble ny leder. Stortingsvalget 1969 ble en katastrofe for SF. De fikk 3,4% av stemmene, nesten en halvering siden 1965, og ingen representanter på tinget. Gustavsen og Holm hadde begge vært på Stortinget siden 1961, og begge hadde takket nei til en ny periode før valget. Særlig at Finn Gustavsen hadde trukket seg helt ut av politikken ble av mange regnet som årsak, sammen med bråket rundt splittelsen, til det dårlige resultatet. Høsten 1970 var det krisestemning i partiet. Furre sendte et brev til Finn Gustavsen «der det ikke ble spart på noe» for å få ham tilbake i partiet og skrev blant annet: «Vi må atterreisa SF som eit tiltrekkande politisk alternativ, og det kan berre du gjera». Det førte fram. Gustavsen kom tilbake og ble leder av partiet i 1971, med Furre og Ola Bonnevie som nestformenn.
Kampen mot norsk medlemskap i EF ble avgjørende for revitalisering av SF. «EF berga oss» sa Furre i 2010. Furre satt i styret for Folkebevegelsen mot norsk medlemskap i EEC og deltok blant annet i en TV-debatt mot daværende kommunalminister Odvar Nordli. Her ble Nordli, ifølge Dagbladets Arne Skouen, «demontert på fjernsynsskjermen» av Furre. Folkeavstemningen i 1972 endte med et klart nei-flertall.
Som nestleder i SF hadde Furre en sentral rolle i prosessen som førte nei-kreftene på venstresiden sammen i Sosialistisk Valgforbund før stortingsvalget 1973. Valgforbundet besto av SF, NKP, AIK (Demokratiske Sosialister) og partiløse venstreorienterte.
Stortingsrepresentant og landbrukspolitiker
Furre var stortingsrepresentant for Sosialistisk Venstreparti (SV) fra 1973 til 1977, . Finn Gustavsen var den eneste av SVs 16 representanter som hadde erfaring fra Stortinget. Arbeiderpartiet var avhengig av deres støtte for å få flertall, men de «hadde få ideer om hva vippeposisjonen skulle brukes til - og hvordan.» Gustavsen ble parlamentarisk leder, og Torild Skard ble lagtingspresident. Berge Furre ble formann for landbrukskomiteen. Han var også medlem av den utvidede utenriks- og konstitusjonskomité og valgkomitéen. Furre overtok som parlamentarisk leder i 1975 fram til Reidar T. Larsen overtok i 1976.
Furre hadde allerede i 1961 skrevet et kapittel om «Full jamstilling for jord- og skogbruk» til SFs første partiprogram. Kravet var at «dei som har jord- og skogbruk til hovudnæring får full økonomisk og sosial jamstelling med andre næringsgreiner». Gudleiv Forr mener likevel at «det var den akademiske tilnærmingen til landbruket som gjorde Berge Furre til landbrukspolitiker» og viser til hans hovedoppgave i historie fra 1968, «Mjølk, bønder og tingmenn».
Kravet om jamstilling var på plass også i Valgforbundets program for 1973-75. Det ble støttet av sentrumspartiene, og også Høyre var villige til å være med på det. Arbeiderpartiet var imidlertid mot. Kåre Willoch skriver at Furre som formann i landbrukskomiteen «ga kravene om kroner og øre til næringen en ideologisk overbygning, som ga dem ytterligere gjennomslagskraft». Furre klarte ved hjelp av næringsorganiasjonene og samtaler med de andre partiene å legge press på landbruksminister Torstein Treholt og finansminister Per Kleppe, og Norges Bondelag skrev brev med krav om «opptrapping til industriarbeiderlønn». Natten mellom 1. og 2. desember fattet Stortinget «det historiske jamstillingsvedtaket».
Forr beskriver dette som «den nye landbrukspolitikken som Furre ble en drivende kraft bak i Stortinget». Det vedtatte målet om jamstilling med industriarbeiderlønn ble erklært nådd i 1982 og sto seg helt til Gunhild Øyangens tid som landbruksminister på 1990-tallet. Furre sa selv i 1999 at han trodde dette vedtaket «gjorde det mogeleg for jordbruket å overleva Gunhild Øyangen». Furre mottok i 1996 «Norges Bondelags jubileumspris for godt bondevett» og ble i 2011 æresmedlem i Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Tidligere leder i Norges Bondelag Harald Milli har omtalt ham som «en helt for norsk landbruk».
Leder av SV
Sosialistisk Valgforbund møttes til «samlingskongress» 14. mars 1975, og der ble Sosialistisk Venstreparti formelt stiftet. SF ønsket Berge Furre som leder av det nye partiet, men spenningen mellom SF og NKP var stor, og det lå lenge an til kampvotering mellom Furre og Roald Halvorsen. «SF kunne ikke godta Halvorsen, enkelt sagt fordi han var kommunist, mens NKP ikke kunne godta Furre, enkelt sagt fordi han var antikommunist», skriver Rossavik. Etter hektisk møtevirksomhet gjennom natten fant man Berit Ås som kompromisskandidat.
I 1976 ble Furre valgt som leder av SV. Han var fortsatt ikke uomstridt, men hadde imponert også mange kritikere som parlamentarisk leder og som mannen bak jamstillingsvedtaket, en av SVs sjeldne seiere på Stortinget. Han skulle bli gjenvalgt som leder tre ganger og satt som leder fram til 1983. I løpet av denne tiden fullførte han den krevende samlingsprosessen og tok ifølge Erik Solheim «full kontroll» over partiet som leder på landsmøtet i 1979. I 1981 hadde Furre fått tilbud om å bli forlagssjef i Det Norske Samlaget og vurderte å trekke seg som partileder. Han ble imidlertid overtalt til å ta en periode til. Furre tok ikke gjenvalg i 1983 og ble etterfulgt av Theo Koritzinsky.
Listesaken og Loran C-saken
I 1977 var det to kontroversielle saker hvor SV var i fokus, i ettertid kjent som listesaken og Loran C-saken. Furre var i mindre grad involvert i den første, men hovedperson i den andre.
SV-politikeren Ivar Johansen hadde ved hjelp av åpne kilder laget lister over ansatte i overvåkningspolitiet. Dette ble gjort kjent gjennom et intervju med Johansen i Arbeiderbladet 1. august, og Johansen antydet at disse kunne bli offentliggjort i Ny Tid. Furre uttalte til Dagbladet at «Det kan bli aktuelt å offentliggjøre navnene på dem som har overvåket folk på venstresiden i norsk politikk... ...Etter at vi selv er blitt kartlagt, har jeg full forståelse for at Ivar Johansen, Ny Tid og andre kartlegger oss». Dagbladet tok dagen etter på lederplass sterk avstand fra eventuell offentliggjørelse og Furres «velsignelse» av dette. Politiet satte i gang et stort apparat for å oppspore listene og beslagla dem etter det historikeren Jostein Nyhamar beskrev som «en til dels sterkt farsepreget leteaksjon». Ifølge Otto Hauglin hadde også Furre på et tidspunkt kopi av listene.
Navigasjonssystemene LORAN-C og OMEGA ble etablert på norsk territorium på begynnelsen av 1960-årene. Loran C var til stor hjelp for amerikanske ubåter som førte atomvåpen, og etableringen av systemet hadde ikke vært vedtatt i Stortinget. SV mente at etableringen av disse navigasjonssystemene var i strid med norsk base- og atompolitikk, og at opprettelsen av disse anleggene ikke var vedtatt av Stortinget på en konstitusjonelt forsvarlig måte. Etter at Arent M. Henriksen og Finn Gustavsen hadde tatt opp saken i Stortinget satte regjeringen i 1975 ned et utvalg ledet av Andreas Schei som fikk i oppdrag å utrede forhold rundt den konstitusjonelle fremgangsmåten ved etableringen av navigasjonssystemene. Bare en begrenset del av utvalgets rapport ble gjort offentlig, og saken ble behandlet i lukket møte i Stortinget.
SV ønsket at utvalgets rapport skulle offentliggjøres, og Furre gikk ut og truet med at han ville bryte taushetsplikten og offentliggjøre rapporten dersom ikke regjeringen gjorde det. Ifølge Yngvar Ustvedt erklærte Furre og Gustavsen allerede under Stortingets lukkede behandling at de ikke ville respektere hemmeligstemplingen, men fritt sitere fra hele rapporten. Rossavik skriver at Furre og Gustavsen «følte seg bundet av taushetsløftet», men var under hardt press fra hovedstyret i SV hvor særlig Steinar Stjernø sto hardt på at dersom regjeringen ikke selv offentliggjorde fakta skulle SV gjøre dette. Rossaviks framstilling stemmer overens med det Gustavsen skrev i 1979, at beslutningen om å true med offentliggjøring var tatt av Furre alene etter «opphetede diskusjoner i hovedstyret». Furre sa i 2010 til Rossavik at han så det slik at han enten måtte si seg villig til å legge ut om Loran C eller trekke seg som partileder.
I 1977 ble det opprettet en protokollkomité (i henhold til Stortingets forretningsorden § 14a) for å vurdere om det skulle reises riksrettstiltale mot Furre og Gustavsen. Komiteens flertall mente at Furre og Gustavsen hadde brutt taushetsplikten ved å røpe hemmeligstemplede opplysninger. Flertallet fant likevel at andre forhold tilsa at det ikke burde reises tiltale, mens komiteens representanter fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mente at det burde reises tiltale. Odelstinget voterte over saken i et møte 1. februar 1979. Forslaget om å henlegge saken ble vedtatt med 47 mot 44 stemmer.
Ole Paus skrev visen «Berge Furre Boogie Woogie» om denne saken, utgitt på platen Nye Paus-posten i 1977.
Disse sakene bidro ifølge Nyhamar «utvilsomt sterkt til SVs nederlag ved stortingsvalget i 1977», og «det var særlig Furres og Gustavsens brudd på taushetsplikten velgerne ikke godtok». «Folk ville ganske enkelt ikke godta et løftebrudd» skrev Einar Gerhardsen i 1978. «Aldri, verken før eller siden, har det vært så tungt å drive valgkamp for SV» skrev Erik Solheim i 1999 om situasjonen i 1977. Solheim beskriver Furre og Gustavsens opptreden som «heroisk» og skriver at han moralsk «forsvarer dem fullt ut». Han konkluderer imidlertid med at «det neppe var samsvar mellom betydningen av de nye opplysningene offentligheten fikk del i og den belastningen det hele ble for partiet.» Furre selv oppsummerte etter valget at «Valkampen spora av over på saker vi ikkje kunne vinna».
Partiveteran
Furre hadde fortsatt verv i SV etter at han gikk av som leder. Han var medlem av hovedstyret fra 1983 til 1987, leder av SVs internasjonale utvalg fra 1987 til 1989 og medlem av samme til 1993. Under de interne stridighetene i SV på 1990-tallet regnes han som en støttespiller for Erik Solheim. Ifølge Solheim var det Furre som ga venstreopposisjonen (av Forr beskrevet som «de gammelsosialistiske tradisjonsbærerne» ) anført av Hans Ebbing tilnavnet «museumsvokterne».
I 1994 ga han ut skriftet Nei til EU i serien «Gyldendals pamfletter.»
Øvrig liv og virke
Han var medlem av Lundkommisjonen 1994–1996. Furre var professor i historie ved Universitetet i Tromsø mellom 1985 og 1986. Han var professor i kirkehistorie ved Universitetet i Oslo fra 1991, samtidig som han var medlem i Oslo Bispedømmeråd og hadde en rekke andre kirkelige verv. Som student var han formann (titulert «Formand») av Det Norske Studentersamfund i 1959.
Furre har skrevet en rekke bøker, særlig om historiske og politiske emner. Det er spesielt det 20. århundrets norske historie som er hans tema, med fokus på politisk historie og mellomkrigstiden. Furres bok Norsk historie 1905-1990 : vårt hundreår, er en vanlig innføringsbok i norsk historie på en rekke universiteter og høgskoler.
Hans store biografi om presten og avisgründeren Lars Oftedal kom i 1990, året før han fikk sitt professorat i kirkehistorie. Biografien var i to bind, der fotnotene utgjorde bind 2.
Berge Furre har forsket en del på karismatiske bevegelser i den tredje verden, og var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.
Målsaken
Berge Furre var tidlig engasjert i målsaken og var som tenåring med å stifte gymnasiastmållaget Von i Oslo. Han brukte nesten konsekvent nynorsk i sitt politiske arbeid, med unntak av noen få brev han sendte som partisekretær. Da han satt i Nobelkomiteen sammen med Ole Danbolt Mjøs ble komiteens erklæringer og annonseringer framført på nynorsk. På slutten av 1960-tallet engasjerte Furre seg for en fornyelse av målbevegelsen, og han har blitt beskrevet som «den sentrale strategen som la det teoretiske grunnlaget for målrørsla i ei ny moderne tid og leidde mållaget inn i 70-tallet med ein ny politikk.» Han var redaktør for debattboken Målreising 1967, hvor sluttkapitlet som innebar en avvisning av tilnærmingslinja til bokmål, «vart ståande som eit arbeidsprogram for Noregs Mållag dei neste åra».
Furre har hatt flere sentrale verv i målbevegelsen. Han var formann for Målpolitisk programnemnd i Noregs Mållag i 1966-67, styremedlem i mållaget fra 1968 til 1970, redaktør for Syn og segn fra 1966-71, nestleder for styret i Det Norske Teatret 1986-97 og leder 1997-2004.
I 2003 ble Berge Furre tildelt Norsk språkpris av Norsk Språkråd for bøkene Soga om Lars Oftedal og ''Vårt hundreår. Norsk historie 1905-1990''. I begrunnelsen het det blant annet at
Han ble også tildelt Storegutprisen i 2003. I forbindelse med hundreårsjubileet til Noregs mållag i 2006 ble Berge Furre utnevnt til æresmedlem («Heidersmedlem»).
Nobelkomiteen
Furre ble medlem av Den Norske Nobelkomite i 2003, og han etterfulgte da Hanna Kvanmo som representant fra SV. Han var medlem og nestleder av komiteen fram til 2008, i hele perioden med Ole Danbolt Mjøs som leder. Ifølge Geir Lundestad samarbeidet Furre godt med Mjøs, men bidro også til at «venstresiden» dominerte og at Kaci Kullmann Five og Inger-Marie Ytterhorn fikk lite gjennomslag. I årene Furre var medlem ble prisen tildelt Shirin Ebadi, Wangari Maathai, Mohamed ElBaradei/Det internasjonale atomenergibyrået, Muhammad Yunus/Grameen Bank, Al Gore/FNs klimapanel og Martti Ahtisaari. «Det lett å sjå spora av furrehaldningar i fredspristildelinga til Shirin Ebadi, Wangari Maathai og no sist Muhammad Yunus» skrev Olav Garvik i 2007. Furre ble ifølge Lundestad «merkbart svakere» de siste årene han satt i komiteen. «Det var trist å se, men tonen i komiteen ble bedre.»
Kristen-sosialist
Berge Furre tilhørte den politisk radikale delen av norsk kristenliv som ofte kalles kristensosialister. Så lenge han var politisk aktiv, la han seg forholdsvis lavt med denne delen av seg selv, men ble senere et aktivt medlem i kirkelige fora som bispedømmeråd og kirkemøte.
Han var også predikant ved gudstjenester og ble ordinert som prest i Den norske kirke på Hamar i 1998 - 42 år etter teologistudiet. Han var tidlig ute med støtte til de homofile i kirken.
Berge Furre-saken
I 1994 ble Berge Furre oppnevnt til medlem av Lund-kommisjonen som skulle undersøke de hemmelige tjenestene i Norge. Furre hadde da i en årrekke vært mistenkt for å være agent for den østtyske etterretningstjenesten Stasi, på tross av at Stasi-arkivene, som på dette tidspunktet var åpnet, ikke ga holdepunkter for dette. Men Berge Furres politiske samarbeidspartnere gjennom mange år, som Knut Løfsnes og Georg Rosef, la tydelige spor etter seg i Øst-Europa. Det var «en samlet vurdering» av Furres forbindelser i og utenfor Norge som Overvåkingspolitiet mente gav grunnlag for en ekstra granskning av ham, da det ble kjent at han skulle inn i Lund-kommisjonen. Det ble satt i verk etterforskning av Furre mens Lund-kommisjonens arbeid pågikk, uten at Justisdepartementets ledelse ble informert. Senest i perioden 1979 til 1983 hadde han hatt en rekke samtaler med KGB-offiser Stanislav Tsjebotok i Oslo, noe han senere også bekreftet selv.
Avsløringene knyttet til den ekstraordinære granskingen av Furre førte til at daværende leder for Politiets overvåkningstjeneste Hans Olav Østgaard måtte gå av. De var også sterkt medvirkende til at daværende olje- og energiminister Grete Faremo, som hadde vært justisminister mens etterforskningen pågikk, motvillig måtte forlate regjeringen for å markere politisk ansvar for skandalen.
Berge Furre var gift med Torild Skard 1962–1965 og med Elisabeth Aagot Koren fra 1970. Han døde 11. januar 2016 etter lengre tids sykdom.
Guidobaldo del Monte
Guidobaldo del Monte (født 11. januar 1545 i Pesaro, død 6. januar 1607 i Mombaroccio), titulert Marki del Monte, var en italiensk matematiker, filosof og astronom.
Bakgrunn
Guidobaldo del Monte kom fra en velstående familie som stammet fra Urbino. Hans far Ranieri var en aktet soldat og forfatter av to verker om militærarkitektur (befestninger). Hen ble hedret av hertug Guidobaldo II av Urbino og gjort til marchese del Monte, en tittel som Guidobaldo arvet.
Fra 1564 studerte del Monte matematikk ved universitetet i Padova. Om noen avslutningseksamen er intet kjent, men det var da heller ikke alminnelig at velstående adelige ble underkastet noen avgangsvurdering. I Padova ble han venn med dikteren Torquato Tasso, som han muligens hadde kjent fra Urbino, der denne var oppvokst.
Karriere
Del Monte tok så del i tyrkerkrigene i Ungarn. De kom offisielt til en avslutning i 1568.
Deretter befattet han med studier innen matematikk, mekanikk, astronomi og optikk. Omkring år 1588 inspiserte han på oppdrag av Ferdinando I de’ Medici, storhertugen av Toscana, festningsverkene der.
Forskning
Guidobaldo del Monte var mangeårig venn og finansiell begunstiger av Galileo Galilei; han spilte en viktig rolle for sistnevntes kallelse til Pisa og Padova og korresponderte med ham. Han var også venn av Federico Commandino, som han hadde studert matematikk under i Urbino, og med Bernardino Baldi, som omtrent samme tid hadde studert under Commandino.
Han utførte før år 1601 et eksperiment for bestemmelsen av banene til storskuddsprosjektiler lignende de som Galilei beskrev i sine Discorsi.
Han betfattet seg med lysets brytning i vannet, men offentliggjorde ikke noe om dette i sin levetid. Del Monte var interessert i de forskjellighste maskiner, for eksempel befattet han seg med archimediske skruer for vanntransportering. Sammen med sin lærer Commandino forbedret han proporsjonalsirkelen.
Del Monte skrev to astronomiske verker: Planisphaeriorum (1579) og Problematum astronomicorum (1609).
Hans verk om perspektiver, Perspectivae libri sex (1600), gjelder som renessansens fremste verk om dette tema.
Østafjells
Østafjells, østenfjells eller austafjells, er et begrep som beskriver et landområde som ligger øst for fjellet eller fjellene. Begrepet benyttes oftest som en betegnelse på området øst for fjellkjeden Langfjellene, som starter ved Setesdalsheiene i sør og ender ved Dovrefjell i nord, og deler det sørlige Norge i Vestlandet og Østlandet. Begrepet østafjells benyttes ofte i meteorologi, da det ofte er et værskille langs fjellene. I norske værmeldinger består østafjells av Østlandet pluss Agder og Telemark.
Opprinnelig ble begrepene søndensfjeldske (Østlandet) og nordenfjeldske (Vestlandet, Trøndelag og Nordlandene) benyttet for å dele Norge i to hoveddeler, senere kom begrepene vestenfjells og østenfjells for å gi landet en ytterligere inndeling.
Gela
Byen ble grunnlagt i 688 f.Kr. av nybyggere fra Rhodos og Kreta, 45 år etter at korinterne grunnla Syrakus øst på øya. Grekerne hadde mange kolonier på Sicilia og på det sørlige italienske fastland, og det greske kulturområdet der ble kalt Magna Graecia av romerne. Aischylos døde i Gela i 456 f.Kr.. Fra Gela ble også andre deler av Sicilia hellenisert. I 405 f.Kr. ble byen ødelagt av Karthago, men byen ble snart ombygd ved hjelp av Syrakus. I 282 f.Kr. ble byen definitivt ødelagt av Phintias av Agrigento. En ny by ved navn Terranova di Sicilia ble grunnlagt på samme sted i 1233 e.Kr. av keiser Fredrik II. I 1928 ble navnet endret til Gela.
August Albertsen
August Albertsen (født 1877, død 1956) var en norsk arkitekt. Han ble uteksaminert fra Trondhjems Tekniske Læreanstalt i 1900 og utdannet seg videre ved Technische Hochschule i Berlin til 1901. Deretter var han i praksis hos arkitektfirmaet Quedlinburg A/H frem til 1902 før han var byggeleder for Thomas Angells Hus i Bispegata 4 i Trondheim frem til 1904.
Gela
Gela er sørlige endepunkt for Europavei 45.
August Albertsen
I perioden mellom 1904 og 1917 var han verksmester ved Nidaros domkirkes restaureringsarbeider, hvor han blant annet tegnet en ny verkstedsbygning som ble oppført i 1914. Da arbeidene med restaureringen stoppet som følge av «systemstriden», begynte Albertsen i en ny stilling som byarkitekt for Trondheim kommune. Her tegnet han blant annet en vaskeribygning, en kjøkkenbygning og Trondhjem yrkesskole samt flere bolighus i nøktern nyklassisime. Han tegnet også Bakke bru sammen med Olaf Nordhagen i 1927. Albertsen ble ansatt som ny byggeleder ved domkirkens restaureringsarbeid fra 1926, og satt i denne stillingen frem til 1948.
Thunderbolt
Thunderbolt er et norsk heavy metal-band etablert i 2000, med musikk inspirert av band som Iron Maiden, Helloween, Black Sabbath, Bad Brains og Entombed.
Etter at bandet Lash Out i 1999 gikk lei av å spille Hardcore punk etter flere år med problemer med plateselskaper, skiftet de stilart til mere typisk heavy metal og skiftet navn til Thunderbolt. Bandet spiller metal-musikk uten ironi og uten å være svulstige eller pretensiøse, men forsøker å smelte klassisk heavy metal sammen med energien til nyere hardcore.
Demoen Bandits at 6 O'Clock ble utgitt i 2000, og bandet fikk flere tilbud om platekontrakt. De signerte med FaceFront / WME i Skandinavia og med Massacre Records utenfor Skandinavia for deres utgivelse av debutalbumet Demons and Diamonds. Albumet ble rimelig godt mottatt i norsk og internasjonal presse. Bandet har også blitt omtalt i VG og Dagbladet.
Etter Demons and Diamonds spilte bandet flere konserter og festivaler i Norge, Tyskland og ellers i Norden i tidsrommet fra 2003 og ut 2005. Innspillingen og miksingen av oppfølgeren Love and Destruction ble etter sigende gjort ferdig sommeren 2005 og sluppet i februar 2006.
Thunderbolt var ett av to oppvarmingsband for King Diamonds Europa-turné i 2006 og de var også oppvarmingsband for Sabatons Europa-turné i 2007.
Finnerödja
Finnerödja er et tettsted i Laxå kommune i Örebro län i landskapet Västergötland i Sverige. Det ligger cirka 15 kilometer sørvest for Laxå. I 2010 hadde tettstedet 604 innbyggere.
Lundermoen
Lundermoen (også kalt Lunderåsen) er et tettsted i Lillestrøm kommune i Viken. Tettstedet hadde innbyggere per, og ligger omtrent tre kilometer øst for Frogner og 11,5 kilometer nordvest for Sørumsand.
Paul de Vivie
Paul de Vivie (født 29. april 1853, død 27. februar 1930), alias Velocio var en fransk sykkelturist, skribent og sykkelambassadør. Han var en tidlig forkjemper for benyttelse av girsystem på sykkel.
Sophie av Mecklenburg
Sophie av Mecklenburg (født 4. september 1557 i Wismar, død 4. oktober 1631 i Nykøbing slott i Nykøbing Falster) var som ektefelle til kong Fredrik II dronning i Danmark.
Bakgrunn
Hun var datter av hertug Ulrik av Mecklenburg-Schwerin og Elisabeth av Danmark.
Ekteskap med den danske konge
Hun ble etter en forlovelse på ett år 15 år gammel viet til kong Frederik II. Vielsen fant sted 20. juli 1572 på Københavns slott.
Kong Frederik II og dronning Sophie hadde sju barn:
I sine dagboksnotater omtaler Frederik II ektefellen som «min Soffye». Hun fulgte ham på reiser rundt i landet, men blandet seg aldri inn i regjeringssaker. Hun samlet på folkeviser, og oppmuntret Anders Sørensen Vedel til å utgi Danske Viser.
Enke
Som 31-åring ble dronning Sophie enke. Sønnen Christian var kun 11 år gammel, og for ung til å over tronen. Det ble derfor innsatt et formynderstyre. Forholdet mellom enkedronningen og riksrådet var dårlig.
Etter Frederik IIs død blandet hun seg inn i politikken. Hun prøvde energisk å skaffe sine yngre sønner andel i hertugdømmene. I 1594 ble hun tvunget til å trekke seg tilbake til sitt livgeding på Nykøbing slott på Falster.
Enkedronningens økonomiske evner som godseier gjorde at hun etterlot seg en stor arv. Etter sin død i 1631 ble hun begravet i Roskilde domkirke.
David Bowie
David Bowie (født David Robert Haywood Jones; 8. januar 1947 i Brixton i London, død 10. januar 2016 på Manhattan i New York City) var en britisk sanger, komponist, multi-instrumentalist, musikkprodusent, arrangør, maler og skuespiller. Han var involvert i musikkbransjen i over fem tiår, og ble betraktet av kritikere og andre musikere som en innovatør, særskilt for sitt arbeid i 1970-årene.
I 1975 fikk Bowie sin første store amerikanske suksess med både singelen «Fame» og albumet Young Americans, i en sjanger Bowie kalte for «plastikk-soul». Både singelen og albumet nådde førsteplassen på hitlistene. Lydbildet markerte et radikalt stilskifte som fremmedgjorde mange av hans britiske tilhengere til å begynne med. Han forvirret og forbløffet forventningene til både plateselskapet og publikum ved å spille inn elektronisk musikk på albumet Low (1977). Samarbeidsprosjektene med Brian Eno ble senere kjent som «Berlin-trilogien» og besto av Low, etterfulgt av "Heroes" (1977) og Lodger (1979), som begge nådde øverst på den britiske hitlistene og ble kritikerrost.
Bowie hadde også en sporadisk filmkarriere. Blant hans roller var hovedrollefiguren i The Man Who Fell to Earth (1976), major Celliers i Merry Christmas, Mr. Lawrence (1983), goblinkongen Jareth i Labyrinth (1986), Pontius Pilatus i The Last Temptation of Christ (1988), og som Nikola Tesla i The Prestige (2006). Han hadde også mindre roller og opptredener i andre spillefilmer og TV-filmer.
Bowies innflytelse, som beskrevet av hans biograf David Buckley, var at han utfordret kjerneverdiene i rockemusikken i sin tid. Musikkanmelderen Brad Filicky skrev at i over fem tiår var Bowie «en musikalsk kameleon, som utfordret og dikterte trendene like mye som han tilpasset seg til dem, påvirket mote og popkulturen.» Gjennom karrieren solgte han rundt 140 millioner plater verden over. I Storbritannia ble han belønnet med ni platina-plater, elleve gull-plater og åtte sølv-plater, og i USA mottok han fem platina og sju gull. Han ble innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame i 1996. Bowie toppet den norske singellista Topp 20 med singlene «Cat People (Putting Out Fire)» og «Let's Dance», i tillegg til albumlista Topp 40 med albumene Let's Dance i 1983, The Next Day i 2013 og hans siste album Blackstar i 2016.
Han sluttet å turnere og holde konserter fra 2004, og hans siste sceneopptreden fant sted under en veldedighetskonsert i 2006. I 2013 kom albumet The Next Day etter en pause på ti år fra plateinnspilling. Bowie var musikalsk aktiv til det siste; hans siste album, Blackstar, kom fødselsdagen 8. januar 2016, to dager før han døde av leverkreft. Bowie etterlot seg kona Iman, deres datter Alexandria Zara Jones (født 2000), og sønnen Duncan Jones (født 1971) fra hans første ekteskap med Angie Bowie.
Første år
Bowie ble født i Brixton, en bydel midt i London. Hans mor, Margaret Mary «Peggy» (pikenavn Burns), kom fra Kent fra fattige irske innvandrere som først hadde bosatt seg i Manchester, og jobbet som servitør. Hans far, Haywood Stenton «John» Jones, kom fra Yorkshire, og arbeidet med markedsføring av en veldedighetsforening for barn. Familien bodde i 40 Stansfield Road, i nærheten av grensen for det sørlige Londons områder Brixton og Stockwell. Bowie gikk på barneskole i Stockwell til han var seks år og fikk et omdømme som et begavet og målbevisst barn, og en trassig bråkmaker.
I 1953 flyttet familien til forstaden Bromley, hvor han to år senere begynte på Burnt Ash Junior School, en grunnskole for elever i alderen 7-11 år. Hans stemme ble betraktet som «tilstrekkelig» av skolekoret, og ble ansett som over gjennomsnittlig på blokkfløyte. I en alder av ni år ble hans dans under det nylig introduserte faget for musikk og bevegelse betraktet som påfallende fantasifullt; lærerne kalte hans tolkninger for «livlig kunstnerisk» og hans balanse for «forbausende» for et barn. Det samme året ble hans interesse i musikk ytterligere stimulert da hans far kom hjem med en samling av amerikanske singelplater av musikere som Frankie Lymon & the Teenagers, The Platters, Fats Domino, Elvis Presley og Little Richard. Han hørte sangen «Tutti Frutti», og fortalte senere at: «Jeg hadde hørt Gud!» Elvis Presleys innflytelse på ham var tilsvarende ettertrykkelig: «jeg så en kusine av meg danse til ... «Hound Dog» og jeg hadde aldri sett henne stå opp og bevege så mye til noe annet. Musikkens kraft gjorde et stort inntrykk på meg. Jeg begynte å skaffe meg plater umiddelbart etter det.» Ved slutten av det påfølgende året han skaffet seg en ukulele og baljebass og begynt å spille skiffle sammen med venner. Han begynte også å øve seg på piano. Hans framtoning på scenen var basert på en blanding av både Presley og Chuck Berry, inkludert bevegelsene til forbildene. Etter avslutningseksamen ved Burnt Ash, begynte han på Bromley Technical High School, nåværende Ravens Wood School.
Det var en uvanlig skole, som biografen Christopher Sandford skrev:
Bowie fikk en alvorlig skade på skolen i 1962 da hans venn George Underwood slo ham i øyet under en slåsskamp om ei jente. Legene fryktet at han ville bli blind på dette øyet. Etter en rekke med operasjoner i løpet av en sykehusperiode på fire måneder, konkluderte legene at skaden kunne ikke bli helt leget, og Bowie fikk varig dårlig dybdesyn og en fast utvidet pupill (anisokori). Til tross for krangelen og skaden, forble Underwood og Bowie gode venner. Underwood lagde senere omslagene til de første albumene fra Bowie.
1962–67: Tidlig karriere til debutalbum
Etter å ha gått over fra plastikksaksofon til et skikkelig instrument i 1962, dannet Bowie sitt første band da han var 15 år. The Konrads spilte gitarbasert rock ved lokale ungdomstreff og bryllup, og hadde en besetning på mellom fire og åtte medlemmer, Underwood var blant dem. Da Bowie forlot skolen det påfølgende året, informerte han foreldrene om sine ambisjoner om å bli popstjerne. Hans mor sørget straks for å få ham ansatt som assistent hos en elektriker. Frustrert over at de andre medlemmene i gruppa ikke var like målbevisste, forlot Bowie The Konrads og ble med i et annet band, The King Bees. Han skrev til den nylig suksessfulle maskinentreprenøren John Bloom og inviterte ham til «å gjøre for oss hva Brian Epstein gjorde for The Beatles — og tjene enda en million.» Bloom svarte ikke på tilbudet, men det var hans henvisning til Dick James' partner Leslie Conn som førte til Bowies første personlige kontrakt.
Conn begynte raskt å promotere Bowie. Debutsingelen, «Liza Jane», kreditert Davie Jones og The King Bees, fikk ingen kommersiell suksess. Bowie var misfornøyd med The King Bees og deres repertoar av bluessanger fra Howlin' Wolf og Willie Dixon og sluttet i denne gruppa mindre enn en måned senere. Han ble så medlem av bluesbandet Manish Boys, som spilte musikk med elementer av folkemusikk og soul. «Jeg drømte om å bli bandets Mick Jagger,» kunne Bowie senere minnes. «I Pity the Fool» ble ingen større suksess enn «Liza Jane» og Bowie fortsatte videre til et annet band, The Lower Third. Dette var en bluestrio sterkt påvirket av The Who. Den neste singelen, «You've Got a Habit of Leaving», gjorde det ikke noe bedre og signaliserte slutten på Conns kontrakt. Bowie erklærte at han ville slutte med popmusikk for heller å «studere pantomime hos Sadler's Wells», men fortsatte uansett i The Lower Third. Hans nye manager, Ralph Horton, ble senere viktig for Bowies overgang til soloartist. Han var straks over i en ny gruppe, The Buzz, og samarbeidet med dette bandet førte til sangerens femte singelutgivelse, «Do Anything You Say», som gjorde det like dårlig som de tidligere utgivelsene. Mens han spilte med The Buzz, ble Bowie også medlem av bandet The Riot Squad. Deres innspillinger, som inkluderte en sang av Bowie og en del sanger fra Velvet Underground, ble ikke utgitt. Ken Pitt, introdusert av Horton, overtok som Bowies manager.
1968–71: Space Oddity til Hunky Dory
Bowie møtte danseren Lindsay Kemp i 1967 og begynte i hans danseklasse i London Dance Centre. Det var da han møtte Kemp at hans interesse for image «virkelig blomstret», fortalte han i 1972. «Han levde på sine følelser, han var en vidunderlig innflytelse. Hans liv dag for dag var de meste teatralske jeg noen gang hadde sett, noensinne. Det var alt jeg tenkte bohemen antagelig var. Jeg ble medlem av et sirkus.» Under studiet av dramatisk kunst under Kemp, fra avantgardeteater og pantomime til commedia dell'arte, ga Bowie tankene om å skape en figur han kunne presentere for verden. Bowie skrev sangen «Over the Wall We Go», en satire over livet i et britisk fengsel. Sangen ble i 1967 utgitt på singel med sangeren Oscar, som senere ble kjent som musikalskuespilleren Paul Nicholas. En annen komposisjon, «Silly Boy Blue», ble utgitt av Billy Fury det påfølgende året. I januar 1968 koreograferte Kemp en dansescene for BBC-dramaet The Pistol Shot i sceneantologien Theatre 625. Han benyttet Bowie sammen med en av de andre danserne, Hermione Farthingale. De to begynte å henge sammen og flytte deretter sammen i en leilighet i London. Farthingale spilte akustisk gitar og dannet en gruppe sammen med Bowie og gitaristen John Hutchinson; mellom september 1968 og tidlig i 1969 ga trioen et lite antall konserter som kombinerte folkemusikk, merseybeat, poesi og pantomime. Bowie og Farthingale gikk fra hverandre tidlig i 1969 da hun dro til Norge for å delta i en film, Song of Norway, Dette gikk sterkt inn på ham og flere sanger, blant annet «Letter to Hermione» og «Life on Mars?», er referanser til henne, og i videoen for sangen  «Where Are We Now?» bar han en T-skjorte med ordene «Song for Norway». De ble sist gang sett sammen i januar 1969 for filmingen av Love You till Tuesday, en 30 minutter lang film som først ble vist i 1984 med hensikt å promotere talentet Bowie, og viste framføringer av Bowies sanger, inkludert en den gang ennå ikke utgitt utgave av «Space Oddity».
Etter at Farthingale gikk fra ham, flyttet Bowie inn hos Mary Finnigan som hennes leieboer. I løpet av denne perioden opptrådte han i en reklame for iskrem, og ble vraket for en annen reklame for sjokolademerket Kit Kat. I februar og mars 1969 dro han på en kort turne med Marc Bolans duo Tyrannosaurus Rex, som tredjemann på plakaten med pantomime. 11. juli 1969 ble singelen «Space Oddity» utgitt, fem dager før oppskytningen av Apollo 11. Singelen nådde topp fem på den britiske hitlisten. Bowie fortsatte å bevege seg bort fra rock og blues, som begynte med hans samarbeid med Farthingale, ved at han slo seg sammen med Mary Finnigan, Christina Ostrom og Barrie Jackson for å drive en klubb for folkemusikk på søndagskveldene ved puben Three Tuns i Beckenhams High Street.
Bowie ble inspirert og påvirket av bevegelsen Arts Lab, som utviklet seg til det populære Beckenham Arts Lab. Arts Lab drev en fri konsertfestival i en lokal park, noe som ble emnet for hans sang «Memory of a Free Festival». Bowies andre album utkom i november; opprinnelig utgitt i Storbritannia som David Bowie, noe som skapte forvirring med hans første album som hadde samme tittel, og den tidlige amerikanske utgivelsen ble isteden titulert Man of Words/Man of Music; det ble gjenutgitt internasjonalt i 1972 av plateselskapet RCA som Space Oddity. Albumet hadde filosofiske post-hippie-tekster om fred, kjærlighet og moral, dens akustiske folkrock ble tidvis beleiret av hardere rock, men albumet ble ingen kommersiell suksess ved sin første utgivelse.
Bowie møtte modellen Angela Barnett i april 1969. De giftet seg innen et år. Hennes innflytelse på ham var umiddelbar, og hennes medvirkning i hans karriere var omfattende. Dette førte til at hans manager Ken Pitt fikk begrenset innflytelse, noe Pitt ble frustrert av. Etter å ha etablert seg selv som soloartist med «Space Oddity» begynte Bowie å føle at han manglet «et band på heltid for opptredener og innspillinger — folk han kunne relatere til personlig.» Denne mangelen ble framhevet av hans kunstneriske rivalisering med Marc Bolan som på denne tiden fungerte som hans gitarist på innspillinger. Et band ble satt sammen: John Cambridge, en trommeslager som Bowie møtte ved Arts Lab, sammen med Tony Visconti på bass og Mick Ronson på gitar. Som bandet The Hype skapte gruppas medlemmer karakterer for seg selv og kledte seg i omfattende kostymer. Dette bebudet glamstilen, og The Hype skiftet etter hvert navn til Spiders from Mars. Etter en katastrofal premierekonsert ved London Roundhouse, gikk de bort fra band-konseptet og presenterte Bowie som soloartist. Deres innledende arbeid i studioet ble skjemmet av en opphisset krangel mellom Bowie og Cambridge over sistnevntes trommestil og som endte med at Bowie rasende anklaget ham for å ødelegge albumet. Cambridge sluttet og ble erstattet av Mick Woodmansey. Ikke lenge etter sparket han sin manager Pitt og erstattet ham med Tony Defries, noe som kom til føre til år med rettstvist og hvor Bowie til sist ble tvunget til å betale kompensasjon.
Innspillingen fortsatte og resulterte i Bowies tredje album, The Man Who Sold the World (1970), og som inneholdt referanser til schizofreni, paranoia, og vrangforestillinger. Albumets tunge rockestil og med et nytt backingband ble albumet en markant avskjed fra stilen med akustisk gitar og folkrock som var blitt etablert med Space Oddity. For å promotere albumet i USA, finansierte plateselskapet Mercury Records en reklameturne fra kyst til kyst mellom januar og februar 1971, bestående av intervjuer med radiostasjoner og øvrig media. Bowie utnyttet sin androgyne framtoning til å sjokkere og å skape interesse. På det opprinnelige omslaget på den britiske utgaven av The Man Who Sold the World som kom to måneder senere, var Bowie avbilde i en kjole. Bowie tok kjolen med seg og hadde den på seg under intervjuer, noe som appellerte til kritikerne, inkludert magasinet Rolling Stones John Mendelsohn som beskrev ham som en «henrivende, bortimot forvirrende minnende om Lauren Bacall». Han bar også kjolen på gaten til blandet reaksjon fra folk, fra latter og ved et tilfelle en fotgjenger som trakk en pistol og ba Bowie om å «kysse seg bak». Han møtte også Lou Reed og Iggy Pop:
Disse to særegne musikerne, to råe og urpønk-lignende personligheter, inspirerte Bowie til å utvikle et konsept som til sist fant sin form i figuren Ziggy Stardust, bestående av personligheten til Iggy Pop med musikken til Lou Reed. Det frambrakte «det ultimate popidol». En venninne husket at Bowie «skriblet notater på en serviett om en sinnssyk rockestjerne ved navn Iggy eller Ziggy», og da han hadde kommet tilbake til England erklærte han at han ville skape en figur «som så ut som om han kom fra Mars».
Bowies fjerde album, Hunky Dory ble innspilt sommeren 1971 og utgitt av RCA Records i desember samme år. Bandet besto nå av Bowie, Mick Ronson, Mick Woodmansey og den nye bassisten Trevor Bolder. Denne besetningen skulle etter hvert bli kjent som The Spiders from Mars. På albumet medvirker også tangent-virtuosen Rick Wakeman. Hunky Dory var Bowies første utgivelse på RCA, som ble hans plateselskap det neste tiåret. Albumet inneholdt blant annet singlen «Changes» og sangen «Life on Mars?» og var en delvis tilbakevending til den visjonære popsangeren på «Space Oddity». Sangen «Kooks» ble skrevet til den nyfødte sønnen Duncan Zowie Haywood Jones, født den 30. mai 1971. Foreldrene David og Angie Bowie ga sønnen et «kooky (= sprø) navn», og han brukte navnet Zowie, etter det greske ordet zoe, «liv», til han ble tolv år og foretrakk i tenårene å bli kalt Joey eller Joe. Han er nå best kjent som Duncan Jones. I andre sanger på albumet utforsket Bowie mer alvorlige temaer, og ga en uvanlig direkte hyllest til de som hadde inspirert ham med «Song for Bob Dylan», «Andy Warhol» og «Queen Bitch», en Velvet Underground-pastisj.
Albumet ble kun en måtelig kommersiell suksess da den ble utgitt, men i ettertid har albumet solgt til platina og regnes som et av Bowies og rockens beste og viktigste album. Det har blitt beskrevet som «en kaleidoskopisk oppstilling av popstiler, knyttet sammen bare av Bowies følelse av visjon: en feiende, filmatisk blanding av høy- og lavkultur, tvetydig seksualitet, kitsch og klasse.» Albumet ble godt mottatt av anmelderne og magasinet Time hadde albumet med på deres liste over de «100 beste album gjennom alle tider» i januar 2010.
1972–73: Ziggy Stardust
Bowie sjokkerte med iøynefallende kostymer og med håret farget rødbrunt da han første gang presenterte Ziggy Stardust-figuren og backingbandet Spiders from Mars (Ronson, Bolder og Woodmansey) i puben Toby Jug i Tolworth den 10. februar 1972. Showet ble enormt populært, og sendte ham opp til stjernestatus etter hvert som han turnerte over hele Storbritannia de neste seks månedene. Det ble skapt, som biografen David Buckley kalte det, en «Bowie-kult» som var «unik — dens innflytelse varte lengre og har vært mer kreativ enn kanskje bortimot alle andre krefter innenfor popens fandom». Albumet The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars (1972) kombinerte hardrock-elementene fra The Man Who Sold the World med den lettere, eksperimentelle musikken fra Hunky Dory. Albumets første singel, «Starman», ble utgitt i april 1972 og kom til å befeste Bowies gjennombrudd i Storbritannia: både singelen og albumet som ble utgitt i juni 1972 klatret raskt som følge av hans opptreden med sangen på TV-programmet Top of the Pops i juli. Albumet, som ble værende på hitlistene i to år, dro også med seg det seks måneder gamle albumet Honky Dory oppover på albumlistene. På samme tid ble en annen sang som ikke var på albumet, «John, I'm Only Dancing», og «All the Young Dudes», en sang han skrev og produserte for gruppa Mott the Hoople også suksessfull i Storbritannia. Ziggy Stardust-turnen fortsatte i USA.