cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kroneordenen (Monaco)
Kroneordenen (fransk: Ordre de la Couronne) er en monegaskisk orden innstiftet 20. juli 1960 av fyrst Rainier III til belønning av fortjenester av fyrsten og som et tegn på anerkjennelse. Ordenen tildeles både monegaskere og utenlandske borgere. Kroneordenen rangerer som den nest fremste i Monacos ordensvesen, etter Den hellige Carls orden, men foran Grimaldiordenen og Den kulturelle fortjenstorden. Regjerende fyrste er ordensherre.
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter angrepet
Mandag 3. mars 2008 kom Ecuadors utenriksdepartement med en uttalelse om at de hadde bestemt seg for å bryte alle diplomatiske forbindelser med regjeringen i Colombia. En uttalelse fra Venezuelas utenriksdepartement kunngjorde at de ville utvise den colombianske ambassadøren og alt annet diplomatisk personell ved ambassaden. Myndighetene i Venezuela har delvis stoppet all handel over de to grensestasjonene, ifølge Isidoro Teres, leder av handelskammeret i grensebyen Urena.
Kroneordenen (Monaco)
Inndeling
Kroneordenen er inndelt i fem grader:
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter angrepet
Venezuelas president Hugo Chávez kom med harde utfall mot Colombia og USA, og sa at «Colombia var Latin-Amerikas Israel». Chávez kalte nabolandet for en «marionett», da landet mottok ca. 600 millioner dollar i året fra USA til sine militære styrker.
Kroneordenen (Monaco)
Insignier
Ordenstegnet for Kroneordenen består av et kors med utbøyde armer. Korset består av fem deler, den midtre i gull, de fire øvrige i sølv. Midtmedaljongen er i hvit emalje og bærer en krone i gull med rødemaljert lue. Medaljongen er omgitt av en bord i sølv uten innskrift. Reversen har Monacos riksvåpen i gull. Rainier IIIs monogram er plassert i korsvinklene. Ordenskorset er opphengt i båndet i et ledd utformet som en krans av eikeløv og laurbærblader. Ordensbåndet er grønt med rød midtstripe. Ordenstegnet er i utforming lik for de forskjellige grader, men er av ulik størrelse og er opphengt i bånd med forskjellig utforming.
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter angrepet
Det venezuelanske utenriksdepartementet har hevdet at det har bevis på at «USA koordinerte angrepet mot ecuadoriansk territorium» fra den amerikanske militærbasen i den ecuadorianske byen Manta.
Kroneordenen (Monaco)
Insignier
Ordensstjernen er en større versjon av ordenskorset.
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter at dokumentene ble kjent
Ecuadors innenriksminister Fernando Bustamante har avvist påstandene fra Colombia som «falske». Han sa videre at «vi vil ikke akseptere en slik ting», og la til at «det er svært lett å si noe basert på bevis som ikke har blitt gjennomgått hverken offentlig eller internasjonalt». Ecuadors president Rafael Correa sa etter hvert at Ecuador hadde hatt samtaler med FARC, men at disse dreide seg om frigivelsen av gisler, holdt av FARC. «Jeg beklager å måtte si dere at samtalene var langt framskredne for å frigi 11 gisler i Ecuador, deriblant Ingrid Betancourt», sa presidenten og sa videre «''Alt er nå kompromittert av krigerske og autoritære hender. Vi kan ikke utelukke at det har vært et av motivene for innfallet og angrepet fra fredens fiender''». Ecuador fastholdt at alle kontakter som Ecuadors regjering hadde med den colombianske geriljaorganisasjonen var basert på humanitære motiv, og ble foretatt i samarbeid med Frankrike.
Kroneordenen (Monaco)
Tildeling
Det er ikke kjent at Kroneordenen noen gang er tildelt andre enn fyrst Rainier III, som var ordensherre.
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter at dokumentene ble kjent
General Oscar Naranjo (sjefen for det colombianske politiet) ble beskyldt av Venezuela for å ha hatt forbindelser med narkotikasmugleren Wilber Varela, som ledet sin egen dødsskvadron i Valle del Norte-kartellet, og som ble drept i januar 2008.
Mobilisering av tropper
Venezuelas president Hugo Chávez kalte angrepet for en «feig handling» og reagerte med å stenge sitt lands ambassade i Colombia, samt å flytte store troppestyrker mot grensen med nabolandet, med en trussel om at en tilsvarende handling mot Venezuela ville være en «årsak til krig». Chávez annonserte at han hadde satt det venezuelanske militæret på høy alarmstatus, og lovte at landet ville «støtte Ecuador i alle sammenhenger», og sa at han ikke ville delta på et møte i Organisasjonen av amerikanske stater i Bogotá planlagt til sent i mars.
Etter angrepet
President Álvaro Uribe sa et par timer etter operasjonen at «i dag har vi tatt nok et skritt i kampen mot terrorismen, som ikke respekterer grenser» og la til at han tok fullt ansvar for operasjonen. Colombias utenriksminister Fernando Araújo Perdomo unnskyldte seg overfor Ecuador for «operasjonen som vi ble tvunget til å gjennomføre i grenseområdet». Han la til at «den colombianske regjeringen aldri hadde intensjoner om, eller planer om å ikke respektere eller bryte suvereniteten til søster-republikken Ecuador».
Hélio Gracie
Hélio Gracie (født 1. oktober 1913, død 29. januar 2009) var en brasiliansk kampsportutøver som sammen med sin bror, Carlos Gracie, utviklet og grunnla Gracie Jiu-Jitsu, senere kjent som brasiliansk jiu-jitsu. Fram til hans død var han den eneste levende personen som innehadde 10 grad rødt belte av disiplinen. Han hadde også 6. dan av judo disiplinen.
Den søramerikanske diplomatiske krisen 2008
Etter angrepet
Den colombianske regjeringen annonserte at den ikke vil svare på anklagene fra Chávez i hans ukentlige TV-program Aló Presidente, som fordømte president Uribe som en «løgner», «en lakei av nordamerikansk imperialisme» og som hevdet at Colombia forsøkte å bli «den latinamerikanske versjonen av Israel».
En talsmann fra geriljagruppen FARC sa at dødsfallet til Raúl Reyes «ikke burde påvirke arbeidet med å komme frem til en humanitær avtale om utvekslingen av kidnappede personer». Gruppen la til at de «inviterte til revolusjonær fasthet, om ikke å overgi noe forsøk på en humanitær utveksling, og å fortsette i våre intensjoner om fred og konstruksjon av et effektivt demokrati med sosial rettferdighet». FARC har kidnappet 40 personer som de krever å utveklse med 500 geriljasoldater i colombianske fengsler.
Etter at dokumentene ble kjent
Colombias president Alvaro Uribe sa 3. mars at hans venezuelanske kollega Hugo Chávez burde tiltales for å ha støttet folkemord: «Colombia foreslår at Venezuelas president Hugo Chávez blir anklaget i Den internasjonale straffedomstolen for å ha støttet og finansiert folkemord, sa Uribe, som hevder at Chávez har hjulpet de venstreorienterte opprørerne med å begå det han omtaler som folkemord»
Visepresidenten i Colombia, Francisco Santos, sa i et møte i Genève at FARC planla å bygge en «skitten bombe», men uten å komme med noe bevis for å underbygge påstanden.
Mobilisering av tropper
Den colombianske regjeringen annonserte at den ikke vil mobilisere noen tropper som svar på Hugo Chávez' ordre om å flytte 10 bataljoner mot grensen.
Amerikanske
USAs president George W. Bush støttet 4. mars Colombia, og sa at «USA vil fortsette å stå ved Colombias side».
Andre
Utenriksminister Bernard Kouchner uttalte at drapet på Raul Reyes var «dårlige nyheter», på grunn av hans rolle som Frankrikes kontaktperson i å oppnå en frigivelse av Ingrid Betancourt.
Regionalt toppmøte og løsning
Et regionalt latinamerikansk toppmøte i Rio-gruppen kom i stand i Santo Domingo i Den dominikanske republikk 7. mars. Toppmøtet skulle etter planen for det meste dreie seg om energi, men den diplomatiske krisen overskygget det meste annet. Møtet startet med sterk ordveksling mellom de involverte partene, med gjensidige anklager og beskyldninger. Ecuadors president Correa fordømte Colombias «aggresjon» i sitt åpningsinnlegg, mens Colombias president Uribe svarte med å anklage Correa for å støtte FARC-geriljaen.
Toppmøtets vert, president i Den dominikanske republikk Leonel Fernández, håpet at toppmøte ville være en sjanse til å «konsolidere relasjonene». Venezuelas president, Hugo Chávez, uttalte at han håpet på at konferansen ville roe spenningen, og at toppmøte ville ende positivt.
7. mars endte konferansen med at den diplomatiske krisen ble avblåst, da de tre statslederne sammen ble enige om å stoppe den diplomatiske krisen som oppsto da colombianske styrker gikk til angrep på FARC-leiren som lå på ecuadoriansk territorium. Ecuadors president Rafael Correa uttalte at «med et løfte om å aldri angripe et naboland igjen og ved å be om tilgivelse, kan vi se på dette alvorlige problemet som løst», før han tok Colombias president Alvaro Uribe i hendene.
Tim de Cler
Tim de Cler (født 8. november 1978 i Leiden) er en nederlandsk tidligere fotballspiller.
De Cler spilte normalt sett venstreback. Han var en av s beste spillere, og var i mange år vært lenket til andre klubber. Bl.a var til stede under AZs sesongoppkjøringskamp mot. I mange år nektet både Co Adriaanse og Louis van Gaal å selge ham, noe De Cler selv var tilfreds med.
De Cler ble landslagsspiller i sen alder, men ble likevel tatt ut til til VM i Tyskland i 2006.
Deltablues
Delta blues er en av de tidligste blues-stilartene. Stilen oppstod i Mississippi Delta-regionen i USA, området mellom byene Memphis, Tennessee i nord og Vicksburg, Mississippi i sør, og elvene Mississippi i vest og Yazoo i øst.
Slide-gitar og munnspill var de dominerende instrumentene i denne tidlige, rurale blues-stilen, med slidegitar som varemerke. Tekstene kunne være alt fra selvgranskende og inderlige til lidenskapelige og heftige.
Knut Helle
Knut Helle (født 19. desember 1930 i Larvik, død 27. juni 2015 i Bergen) var en norsk historiker som var professor i middelalderhistorie ved Universitetet i Bergen.
Liv og virke
Han tok hovedfag i norrøn filologi ved Universitetet i Bergen, og fra 1963 var han dosent i middelalderhistorie ved Historiske institutt ved Universitetet i Bergen. I 1973 ble han professor samme sted, og ble i denne stillingen til han gikk av for aldersgrensen i 2001.
Fylkesvei 4452
Fylkesvei 4452 går mellom Klepp stasjon og Kåsen i Klepp.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 252.
Sweden Yachts 390
Sweden Yachts 390 er en kjølbåt bygget av Sweden Yachts og konstruert av Peter Norlin og Jens Östmann. Båten avløste Sweden Yachts 38 i 1991 og i 2008 ble den avløst av Sweden Yachts 40.
Cholula
Cholula er en by i den meksikanske delstaten Puebla. Det fulle navnet er Cholula de Rivadavia. Byområdet er delt i to kommuner, nemlig San Andrés Cholula og San Pedro Cholula, og begge inngår i storbyområdet Puebla.
Byen befinner seg ca. 15 kilomenter vest for Puebla, i en høyde av 2135 meter over havet. Ifølge folketellinga av 2005 bor det 82 964 mennesker i San Andrés de Cholula, mens San Pedro Cholula har et innbyggertall på 35 206.
Navn
Navnet Cholula stammer fra urspråket nahuatl, som ennå snakkes i avsidesliggende områder i delstaten Puebla. Nahuatl-formen Acholōllān kan tolkes som «fluktstedet», noe som settes i sammenheng med at områdets opprinnelige innbyggere ble fordrevet av nahua-folk tidlig i byens historie.
Historie
Cholula, som på nahuatl heter Acholōllān, var en viktig by i prekolumbiansk tid, og byens historie går i alle fall tilbake til 100-tallet før Kristus. Før det var Cholula en landsby gjennom flere årtusener.
I de første århundrene etter Kristus, da Mesoamerika var dominert av Teotihuacan, var Cholula et viktig sentrum. Cholula ser ut til å ha unngått det voldsomme endeliktet Teotihuacan fikk på 700-tallet. Også for toltekerne var Cholula et viktig senter, og under aztekerne ble fyrstene velsignet av prestene i Cholula som et tegn på sin herskerstatus.
Da Hernán Cortés, Mexicos erobrer, ankom Cholula i 1519, så han aztekerrikets nest største by med anslagsvis 100 000 innbyggere. I tillegg til Quetzalcoatl-templet og en rekke palasser hadde byen 365 templer.
Etter erobringen svor Hernán Cortés på å bygge like mange kirker som det hadde vært templer, noe han ikke klarte. I 1531 ble byen Puebla grunnlagt 14 kilometer øst for, og den nye byen satte snart Cholula i skyggen.
Pyramiden i Cholula
Pyramiden i Cholula, som ble bygd i Teotihuacán-perioden, er verdens største pyramide i volum. Pyramiden må allerede ha vært overgrodd da spanjolene kom hit i 1519. Kirken Nuestra Señora de Remedios står på toppen av pyramiden, noe som ser ut som en provokasjon fra spansk side. Imidlertid er det mye som taler for at spanjolene faktisk ikke visste at det var snakk om en pyramide.
Cholula i dag
Cholula er i dag nærmest en forstad til Puebla, og er lokalt kjent for sitt natteliv. Sentrum av byen har et stort utvalg barer og restauranter som er populære blant studentene på Universidad de las Americas, et nærliggende universitet.
Holbein
Holbein er et etternavn og slektsnavn for det meste benyttet i områder hvor tysk er det dominerende språket.
Judas’ brev
Judas' brev er ett av de såkalte katolske brev og er i den kanoniske rekkefølgen den 26. boken i Det nye testamente. Ifølge teksten selv er brevet skrevet av «Judas, Jesu Kristi tjener og Jakobs bror», som tradisjonelt har vært tolket som Jesu bror Judas. Det er i så fall skrevet mellom år 68 og 80.
I moderne bibelforskning er det regnet for sannsynlig at brevet er yngre, og at forfatteren ikke kan være noen fra Jesu egen generasjon. Det store flertallet forskere daterer brevet til rundt år 100.
Ungarsk forint
Forint er valutaen i Ungarn. 1 forint = 100 filler. Valutakoden er HUF, ungarsk forkortelse Ft.
Valutaen ble innført 1. august 1946 etter hyperinflasjonen av den tidligere myntfoten pengő 1945–1946. Navnet har sitt opphav i byen Firenze, der gullmynter har vært preget siden 1252 under navnet fiorino d'oro. I Ungarn ble florentinus (og senere forint), også basert på gull, benyttet fra 1325 under Karl I Robert av Ungarn.
I perioden 1857–1892 var forint også navnet på myntfoten i Østerrike-Ungarn.
Filler, en hundrededels forint, finnes ikke lenger. Den er spist opp av inflasjonen, og har ikke vært i sirkulasjon siden 1999.
Sibu
Sibu er en by i Sibu-divisjonen i den malaysiske delstaten Sarawak, og ligger ved elven Rajang på øya Borneo. Befolkningen var på 167 427 innbyggere ved folketellingen i 2000, og byen var dermed på det tidspunkt delstatens tredje største. Byen og omlandet utgjør et eget distrikt, med samme navn, som har et areal på 2 230 kvadratkilometer.
Blomsterstand
En blomsterstand (latin: inflorescens) er en samling av blomster i et avgrenset område på en plante. I botanikken har man beskrevet mange ulike typer ved å studere blomsterstandens vekstform og måten blomstene er arrangert på. Skillet mellom noen av de ulike typene kan være vanskelig å trekke. Blomsterstandstyper har stor betydning i bestemmelse av planter og i forståelse av planters evolusjon.
Beskrivelser av forskjellige typer
Når man skal beskrive ulike blomsterstander tas det utgangspunkt i utseendet, formen, forgreningsmønster og vekst.
Veksten hos en plante foregår hovedsakelig i skuddspissene. I beskrivelsen av blomsterstander er det vanlig å dele dem inn i kategoriene åpen vekst, eller lukket vekst. Inndeling av ulike typer blomsterstander gjøres ofte etter disse to vekstformene.
At en blomsterakse har åpen vekst vil si at delingsvevet i skuddspissen fortsetter å dele seg, slik at veksten fortsetter uhindret i enden av aksen. Klase, som også kalles racemus på fagspråket, er et eksempel på en blomsterstand med åpen vekst.
Île à Vache
Île à Vache (fra fransk: île, øy, og vache, ku) er en øy som tilhører Haiti og er 52 kvadratkilometer stor. Den hadde i 2012 en beregnet folkemengde på 14,695.
Blomsterstand
Beskrivelser av forskjellige typer
Det motsatte av en slik vekstform er det som kalles lukket vekst, hvor skuddspissen danner en blomst på enden av skuddet og delingsvevet i skuddspissen forhindres i å gi videre vekst. Veksten fortsetter sideskudd og det dukker opp nye blomster, eller blomsterakser nedenfor blomsten som har blitt dannet som en avslutning på hovedskuddet. Kvast er et eksempel på en blomsterstand med lukket vekst.
Île à Vache
Île à Vache ligger utenfor sørkysten ved byen Les Cayes, på Tiburonhalvøya, og er administrativt del av departementet Sud.
Blomsterstand
Beskrivelser av forskjellige typer
Blomstene sitter ikke alltid på en stilk (pedicel ). Sittende blomster sitter mer eller mindre uten stilk, rett på blomsteraksen (pedunkel ).
Île à Vache
Øyas vestside er bakkete med 150 meter som høyeste punkt. Østsiden har sumper; her er Haitis største mangrove skog, og en lagune dannet og beskyttet av et korallrev.
Blomsterstand
Blomsterstander
Her følger en oversikt over utbredte blomsterstandstyper basert på ulike kilder.
Klase
(latin: racemus og engelsk: raceme) En klase er en blomsterstand med en ugrenet hovedakse, åpen vekst, og stilkete blomster som vokser ut fra siden av et vekstpunkt på enden av hovedaksen. Finnes hos jordrøyk, lupin, vaniljerot, gullregnslekta, revebjelle, ugrasklokke, fjæresauløk, rome og andre.
Donald Rigazio
Donald Edmond «Don» Rigazio (født 3. juli 1934 i Cambridge i Massachusetts) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Blomsterstand
Aks
Aks spica, blomster uten stilk på en enkelt midtakse.
Île à Vache
Det opprinnelige indianske navnet på øya lyder Abaca.
Blomsterstand
Halvskjerm
Halvskjerm corymbus, (kan også være cymøs), kjennetegnes ved at blomsterstilkene har forskjellig lengde, slik at blomstene danner et plan.
Hode
Hode, capitulum, anthodium, en kort midtakse som får blomstene til å forme et hode.
Kurv
Kurv, korg, capitulum, en kort akse som ligger mer eller mindre vannrett som en skive, danner en såkalt «falsk blomst» siden blomsterstanden simulerer en enkelt blomst.
Kolbe
Kolbe, spadix, en kompakt blomsterstand der som ligner på et aks, men der blomstene sitter på en oppsvulma midtakse.
Rakle
Rakle, amentum, som oftest hengende, ligner et aks.
Skjerm
Skjerm, umbrella, blomstene sitter på blomsterskaft som er like lange og som har utgangspunkt fra samme punkt.
Dobbeltskjerm
Dobbeltskjerm en sammensatt storskjerm av småskjermer av blomster.
Topp
Topp, risle, panicula, sammensatt blomsterstand der hovedskuddet ved hver forgreining dominerer over sidegreinene som bærer småaks, eller klaser.
Donald Rigazio
Rigazio spilte i fire ishockey-VM for USA, 1955 – 1958. OL-turnering i Cortina d'Ampezzo var også det 23. verdensmesterskapet i ishockey.
Île à Vache
Under den amerikanske borgerkrig tilbød øyas eier, Bernard Kock, amerikanerne om å la frigitte slaver bosette seg her. Forslaget førte ikke frem, trass i tilslutning fra president Abraham Lincoln.
Doo-wop
Doo-wop brukes som betegnelse på en type rhythm-and-blues-musikk, som var populær i USA i deler av 1950- og 1960-årene. Sangen er hovedelementet i doo-wop, som kjennetegnes særlig ved utsøkte vokalharmonier.
Kjennetegn
Viktige kjenneten ved doo-wop-sjangeren er vanligvis:
Navnet doo-wop kommer av en av de vanlige nonsens-stavelsene som blei brukt. Betegnelsen kom imidlertid ikke i bruk før etter sjangerens storhetstid. Opprinnelig gikk musikken inn i samlebetegnelser som rock and roll og rhythm and blues, eventuelt vokalharmoni.
Tidlig doo-wop
Doo-wopen har sine røtter i gospelsangen i afrikansk-amerikanske kirkesamfunn i industribyer som New York, Chicago og Baltimore i 1930- og 1940-årene, men har også elementer fra swing-jazzen. Fra kirkekora sprang det ut uformelle grupper (ofte av tenåringer og gjerne med tre til seks medlemmer) som bedreiv flerstemt harmonisang, stort sett uten eller bare med enkel instrumentledsakelse. Muligheten til å synge a cappella var viktig i sosiale lag som ikke hadde tilgang til instrumenter. Øvingene blei lagt til trapperom og skoletoaletter eller under bruer, alt steder med ekko som framheva harmoniene. Etter hvert trådte grupper fram offentlig, på gatehjørner og skoletilstelninger – og på talentkonkurranser.
«My Prayer» med The Ink Spots fra 1939 nevnes som et av de første eksemplene på doo-wop på plate. Utover i 1940-årene og særlig i 1950-årene kom det så en rad innspillinger med grupper som Mills Brothers, The Orioles, The Five Keys, The Coasters, The Drifters, The Cadillacs og The Platters.
Doo-wopens storhetstid
I midten av 1950-årene fikk doo-wopen innpass hos et større publikum, og vi fikk de første plasseringene på de vanlige pop-listene. Et eksempel på dette er «Only You» med The Platters i 1955. Året etter fikk samme gruppe den første topp-plasseringa med en doo-wop-sang, «The Great Pretender». Samme år opptrådte Frankie Lymon & the Teenagers på et nasjonalt tv-show med «Why Do Fools Fall in Love», og dette kan sies å være det endelige gjennombruddet for sjangeren.
De neste åra var doo-wop-låter hyppig på hitlistene i USA. Stilen blei også populær blant hvite, og det dukka opp populære grupper med såvel blanda som heilhvitt mannskap. Særlig så sjangeren ut til å appellere til musikere av italiensk herkomst. Et eksempel er Dion and the Belmonts med «A Teenager In Love» (1958).
Slutten
Rundt midten av 1960-årene var det slutt på doo-wop som en aktiv hovedsjanger. Flere årsaker er oppgitt til dette. Den mest allmenne er at musikkstiler alltid utvikler seg og at enkelte særtrekk forsvinner, mens andre kommer til. I dette tilfellet kommer det samtidig med overgangen fra mange små plateselskaper for svart musikk til et nærmest enerådende Motown som kan definere smak og stil. På denne tida kom også «den britiske invasjonen» i USAs populærmusikk, med The Beatles som hovedaktør. Flere kilder nevner også at doo-wopen var prega av svært unge sangere, og at disse ikke hadde innsikt i økonomi. De fikk derfor gjerne dårlige avtaler med plateselskapene. Dette kan igjen ha bidratt til at musikkstilen ikke utvikla seg videre.
Max Frauendorfer
Max Frauendorfer (født 14. juni 1909 i München, død 25. juli 1989) var en tysk jurist, nasjonalsosialist og høytstående medlem i NSDAP. Han var han leder for Arbeidsdepartementet i «Generalguvernementet for de okkuperte polske områdene» fra 1939 til 1942 og dermed ansvarlig for deportasjon av hundretusener polske borgere.
Under nasjonalsosialismen
Etter Tysklands overfall på Polen i 1939 fikk han jobben som leder for departementet for arbeid i generalguvernementet for Polen, under ledelse av Hans Frank. Frauendorfer var SS-Obersturmbannführer, og fra 1942 utførte han krigstjeneste.
Etter krigen
Etter krigen levde Frauendorfer lenge under falsk navn. Senere ble han direktør for forsikringsselskapet Allianz Lebensversicherungs-AG, Stuttgart og Allianz Versicherungs AG, Westberlin-München. I tillegg var han visekasserer i det bayerske kristenkonservative partiet CSU. På slutten av 1950- og 1960-tallet prøvde Frauendorfer å komme inn i den tyske Forbundsdagen gjennom partiet CSU, men måtte nøye seg med en plass som vararepresentant. Hans kandidatur vakte oppsikt i mediene og en tysk-israelsk studentgruppe organiserte protester. Det ble også stilt spørsmål om hvorvidt han hadde deltatt i motstandsbevegelsen mot Hitler (slik han selv hevdet) og hvorfor han hadde levde under falsk navn så lenge etter krigen.
4. juni 1970 var han med å starte «Det tyske seminar», en høyreekstrem gruppering som arbeidet for å frita Tyskland for ansvaret for den andre verdenskrig.
Svendsen går videre
Svendsen går videre er en norsk film fra 1949 av Nils R. Müller, om en manns kamp mot byråkratiet. Den var delvis finansiert av det politiske partiet Høyre.
Handling
Svendsen spilles av Carsten Byhring som skrev manus og skal handle tobakk. Han møter ulike personer, de fleste forøvrig spilt av Carsten Byhring. Gjennom disse møtene går det frem at Staten med sine skatter og avgifter, er den eneste som tjener på transaksjonene.
Medvirkende
Bortsett fra Carsten Byhring er viktige roller besatt av Henki Kolstad fra Arbeiderpartiet, ekteparet Kari Diesen og Arvid Nilssen samt Carsten Winger i bokhandelen.
Libanon under Sommer-OL 1980
Libanon under Sommer-OL 1980. Femten sportsutøvere fra Libanon deltok under Sommer-OL 1980 i Moskva. Det var åttende gangen Libanon deltok i et sommer-OL. De vant en bronsemedalje og Libanon kom dermed på delt 35.-plass på medaljestatistikken.
Allusjon
En allusjon (av lat. «lek») er i retorikken en hentydning til eller et skjult sitat fra en annen tekst. Allusjoner forekommer i større og mindre grad i alle litterære sjangere og i film. Bibelen er den enkeltteksten det oftest alluderes eller hentydes til. Et eksempel er Jens Bjørneboe sitt dikt Ti bud til en ung mann som vil frem i verden.
Aleksij II
Aleksij II (borgerlig navn Aleksej Mikhajlovitsj Ridiger, russisk Алексий II resp. Алексей Михайлович Ридигер; født 23. februar 1929 i Tallinn i Estland, død 5. desember 2008 i Peredelkino i Moskva-oblastet i Russland) var fra 1990 til 2008 russisk-ortodoks patriark av Moskva og hele Russland, og dermed overhode for den russisk-ortodokse kirke. Han var den 15. innehaveren av tittelen.
Aleksej Ridiger ble født som sønn av den tysk-baltiske Mikhail Aleksandrovitsj Rüdiger (Михаил Александрович Ридигер) og Jelena Iosifovna Pisareva (Елена Иосифовна Писарева). Familien var dypt troende og dro flere ganger årlig på pilegrimsreise til klostre i regionen. Faren ble viet til diakon i 1940 og senere til prest.
Swing
Swing eller swingjazz er en stilart innen jazz som utviklet seg på 1930-tallet og kan refereres til som dette tiårets populærmusikk.
Tre av de fremste eksponentene for denne stilarten var orkesterlederne Benny Goodman, Count Basie og Duke Ellington. Noen av swingepokens fremste solister var tenorsaksofonistene Lester Young, Coleman Hawkins og Ben Webster; vibrafonisten Red Norvo; pianistene Art Tatum, Fats Waller, Nat King Cole og Erroll Garner; gitaristene Charlie Christian og Django Reinhardt; fiolinisten Stephane Grappelli, samt trompetisten Roy Eldridge. To kjente swing-trommeslagere som bør nevnes er Gene Krupa og Buddy Rich; mens man på sang kan nevne Anita O'day, Billie Holiday og Bing Crosby. Det finnes også en del «overlappere», f.eks Louis Armstrong som var en av Jazzens grunnleggere (og hadde en karriere som strakk seg tiår før swing-epoken), men som hadde en tilsynelatende tidløs stil og Ella Fitzgerald som etter hvert lot seg influere av de nye strømningene fra bebop, dette gjelder også flere av musikerne nevnt ovenfor. Man kan også si at Frank Sinatra og Tony Bennett synger i en swing-stil.
Norge
I Norge har det vært noen bemerkelsesverdige musikere og artister innenfor swing-stilen. Her nevnes bl.a gitaristen Robert Normann, fiolinisten Frank Ottersen, bassisten Fred Lange-Nielsen, saksofonistene Arvid Gram Paulsen og Bjarne Nerem, sangerne Freddy Valiér og Nora Brockstedt, pianistene Gunnar Sønstevold og Willy Andresen, trommeslager Per Nyhaug og trompetisten Rowland Greenberg.
Swing i dag
Swingstilen lever i beste velgående i dag. Dette betyr slettes ikke at musikerne har satt seg fast på 1930-tallet, men spiller i en vital swingstil av samtiden. Et godt eksempel på dette er gruppa Hot Club de Norvège med frontmann, gitaristen Jon Larsen, som med sine medspillere henter inspirasjon fra Django Reinhardt. Reinhardts «sigøynerjazz» regnes av mange som Europas viktigste bidrag i en ellers så «amerikanisert» tradisjon. Musikken inspirert av Reinhardt, får ofte betegnelsen String Swing, her referert til at hans musikk kun bestod av strenginstrumenter (gitar, fiolin og kontrabass). Andre representanter i Norge for en swingstil av samtiden er vokalisten Laila Dalseth og tenoristen Totti Berg. Denne jazzstilen referes ofte til som mainstream.
3. divisjon bandy for herrer 2014/15
3. divisjon bandy for herrer 2014/15 var det fjerde og laveste nivået i norsk bandy sesongen 2014/15. Serien startet 5. november 2014 og varte til 8. mars 2015. Det beste laget i divisjonen rykket opp til 2. divisjon 2015/16, mens laget på andreplass måtte spille kvalifisering mot det nest dårligst plasserte laget i divisjonen over. Bergen og NTNUI spilte hjemmekampene sine som rinkbandy og hadde derfor ikke lov til å rykke opp.
Kvalifisering om opprykk til 2. divisjon 2015/16
1. mars 2015
3. mars 2015
Strømsgodset vant kvalifiseringen og rykket opp. Haslum rykket ned.
Bjørn Kruse
Bjørn Howard Kruse (født 14. august 1946 i London) er en norsk komponist og professor emeritus ved Norges musikkhøgskole. Han er sønn av oberst Erling O. Kruse og Eunice Cooklin, oppvokst i England og USA, med bred bakgrunn som musiker (klarinett og saxofon), produsent og arrangør. Han er bror til orkesterlederen og musikeren Philip Kruse, far til Jannike, Anine og Benedikte Kruse, og fetter til trubaduren Inge Aarhaug.
Akademisk karriere
Bjørn Kruse har helt siden studietiden undervist ved Musikkhøgskolen, først i jazzfag, men mest innen komposisjon og musikk- og kunstestetikk. Han er meget aktiv som foredragsholder og gjesteforeleser innen samme fagområde, da særlig med utgangspunkt i boken Den Tenkende Kunstner (Universitetsforlaget 1995). Det sentrale tema som boken tar opp og illustrerer, dreier seg om de felles begreper, tenkemåter og forestillingsmodeller som finnes innen alle kunstfag, enten det er musikk, billedkunst, scenekunst eller annet, og som kan gi økt innsikt ikke bare hos den enkelte kunstneren, men også styrke den «estetiske kompetansen» hos mottageren.
Kunstnerisk karriere
Som komponist har han en verkliste som teller over 150 titler, fra kammermusikk og korverk til større orkesterverk og fire operaer. Han har fått NOPA-prisen årets verk tre ganger: for «Jubilate» i 1984, for «Adam» i 1987 og for «Saxophone Concerto for tenor saxophone and orchestra» i 1992.
Kruses siste opera var The Green Knight med libretto av Paal-Helge Haugen, som ble urfremført i Kristiansand, 10. mars 2004. Hans siste større verk var Chronotope, for klarinett og Orkester, uroppført 21. januar 2016, med solisten Fredrik Fors, Oslo-Filharmonien og dirigent Han-Na Chang. Verket ble utgitt på album og Kruse vant Spellemannprisen 2017 i klassen årets komponist for musikken.
Innen populærkunst gjorde han og broren Philip Kruse seg sterkt bemerket og sammen med Anne-Karine Strøm og Ellen Nikolaysen utgjorde de vokalgruppen Bendik Singers som vant norske Melodi Grand Prix to ganger, og som arrangør på plata Match med Wenche Hallan og Jan Høiland vant han Spellemannprisen 1976. Han ga også ut Claws (7') for jazzorkester 1977.
Sammen med Ole Paus skrev han musikalen eller «far-sønn-dramaet» Lilleba von Blaume (1980).
BOV
BOV er et jugoslavisk pansret personellkjøretøy med firehjulstrekk. Det laster åtte mann og blir brukt til oppklaring, samt andre politi- og militæroppgaver.
Oghuz-tyrkere
Oghuz-tyrkerne regnes som en av hovedgrenene av de tyrkiske folkeslagene i historien.
Oghuz-tyrkerne er forfedrene til dagens vestlige tyrkere som teller mer enn 100 millioner mennesker og er bosatt i områdene i Vest-Asia og Øst-Europa. Disse inkluderer aserbajdsjanere (eller aserier) i Aserbajdsjan, Georgia og Iran, tyrkerne i Tyrkia, Irak og Kypros, Balkan-tyrkerne på Balkan-halvøya (Hellas, Bulgaria og tidligere Jugoslavia), turkmenerne i Turkmenistan, nordøstlige Iran og nordvestlige Afghanistan, qashqai og khorasanerne i Iran, i tillegg til gagauserne i Moldova.
Under tyrkisk massemigrasjon i 9. til 12. århundrene var oghuzene blant tyrkerne i Sentral-Asia som migrerte mot Vest-Asia og Øst-Europa via Transoxiana. Fra det 5. århundre var oghuzene grunnleggere og herskere av flere viktige tyrkiske kongedømmer og imperier, de mest kjente er göktürkene, seldsjukkene, safavidene og osmanene.
Selv om de også slo seg ned og dannet byer, førte deres nomadiske livsstil til en kjempende innstilling, sans for lederskap, vane for å flytte på seg, dyktighet som ryttere og en uvanlig evne som bueskyttere på hesteryggen. Fra tidlige tider i deres historie ble de anerkjent for moralske dyder som utholdenhet, lojalitet, selvdisiplin og fremsynthet.
I senere århundrer tilpasset de seg og innførte sine egne tradisjoner og institusjoner til den islamske verden og steg frem som byggere av imperium med en konstruktiv sans for statsvitenskap som gjorde et positivt bidrag til historien da de enorme regionene de styrte utviklet seg i nye faser av sosial, økonomisk, religiøs og intellektuell utvikling.
Struppen
Kommunen befinner seg i en bred dal som lenker sammen elven Elben. De to stedene Thürmsdorf og Weißig i kommunen er ststlig anerkjente kursteder.
Struppen var en kommune i Kreis Pirna fra 1952 til 1990, og i Landkreis Pirna fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den en del av i Landkreis Sächsische Schweiz, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Bages
Bages er et comarca i Catalonia, hvis hovedstad er Manresa.
Det grenser i nord til Berguedà, i øst til Conca de Barberà og Baix Camp, i sør til Vallès Occidental og Baix Llobregat, og i vest til Anoia og Solsonès.
Bages har 181 346 innbyggere og et areal på 1 295,08 km².
Kommuner
Bages er delt inn i følgende 35 kommuner (municipis):
Scipione Rebiba
Scipione Rebiba  (født 3. februar 1504 i S. Marco d'Alunzio ved Messina i kongedømmet Sicilia, død 23. juli 1577 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
De fleste av de katolske biskoper som lever i dag kan føre sin apostoliske suksesjon tilbake til kardinal Rebiba.
Bakgrunn
Han fikk sin utdannelse i Palermo, og arbeidet der inntil han dro til Roma der han fikk engasjement i husholdet til kardinal Gian Pietro Carafa, erkebiskop av Chieti. Han var generalvikar av Napoli, og i 1549 regjerte han erkebispedømmet Napoli for kardinal Carafa, som var blitt forflyttet dit.
Biskop
Han ble titulærbiskop av Amiclea og utnevnt til hjelpebiskop av Chieti i 1541. I 1551 ble han forflyttet til Motula. Mellom 5. juli og 20. desember 1555 var han guvernør av Roma.
Stormen
Stormen (engelsk originaltittel: The Tempest) er antatt å være William Shakespeares siste skuespill. Den første kjente oppførelsen fant sted den 1. november 1611 på Whitehall Palace i London. Det var sannsynligvis også framføringer på Globe Theatre og Blackfriars Theatre.
Scipione Rebiba
Kardinal
Han ble utnevnt til kardinal i 20. desember 1555 av pave Paul IV.
Han ble erkebiskop av Pisa i 1556, men fratrådte i 1560 til fordel for kardinal Giovanni de' Medici og ble i stedet biskop av Troia. Denne bispestolen fratrådte han etter få måneder til fordel for sin nevø Prospero Rebiba.
Stormen
Stormen tilhører en gruppe skuespill som gjerne kalles Shakespeares sene romanser. I disse skuespillene viser Shakespeare omtanke for familietilknytning og forlik i en mytisk setting. Stormen er det eneste av Shakespeares skuespill hvor han generelt overholder reglene for enhet i klassisk drama. Stedets enhet ble oppnådd ved å legge handlingen til en øde øy, og tidens enhet er oppnådd ved at handlingen utspiller seg i løpet av noen få timer. I hans øvrige stykker kan handlingen strekke seg over flere dager, og personene oppholde seg på ulike steder. En del litterater har foreslått at ettersom Stormen er såpass preget av fantasi, har Shakespeare ønsket enhet for å holde stykket sammen. Andre forskere har pekt på at Shakespeare ble kritisert for ikke å holde seg til det klassiske dramaets regler om enhet, og at han ønsket en gang for alle å bevise at han kunne følge reglene.
Stormen er et av de få av Shakespeares skuespill hvor det ikke eksisterer en entydig kjent kilde til fortellingen og handlingen. Det finnes riktignok hentydninger som synes å være avledet fra en rapport fra William Strachey om en tre dagers storm han opplevde da han 2. juni 1610 seilte fra Plymouth med kurs for den nye kolonien Jamestown i Virginia. Skipet forliste ved Bermuda, og Strachey og hans ledsagere tilbrakte ni måneder der mens de bygget nye skip. Den ene, John Rolfe, mistet kone og barn på Bermuda, men rakk selv til Virginia der han startet tobakksindustri og giftet sig med høvdingdatteren Pocahontas. Stacheys rapport ble imidlertid ikke trykket før i 1625, og Shakespeare døde i 1616. Men manuskriptet var i omløp før endelig trykking, og Shakespeare kan ha fått ideen om et skipsforlis herfra. I tillegg er en av Gonzalos monologer hentet fra «Om kannibaler» (On the Cannibals), et essay skrevet av franskmannen Montaigne som lovpriste de innfødtes samfunn i Karibia, og mye av Prosperos tale er tatt ord for ord fra en tale av Medeia i Ovids Metamorfoser.
Scipione Rebiba
Kardinal
Han døde i Roma 23. juli 1577. På graven hans i San Silvestro nel Quirinale er det feilaktig skrevet at han døde 24. juli (OBIIT. DIE. XXIV. IVLII. MDLXXVII.).
Stormen
Handling
Trollmannen Prospero, den rette hertugen av Milano, og hans datter Miranda, har vært strandet på en øy i tolv år. Prosperos sjalu bror Antonio, som med hjelp fra Alonso, kongen av Napoli, avsatte ham fra hertugdømmet og satte ham ut i en båt for å drive med vær og vind sammen med den da tre år gamle Miranda. Gonzalo, kongens rådgiver, ga dem i all hemmelighet mat, vann, klær, og de mest verdsatte bøkene fra Prosperos bibliotek. På øya har han funnet den luftige ånden Ariel som har sittet fast i et tre helt siden heksen Sycorax fanget ham der. På øya fant han også Caliban, Sycorax' sønn, en «vill og deformert slave». Prospero har med sine magiske krefter frigjort Ariel fra treet, og gjort ham til sin tjener. Han og Miranda har også gitt undervisning til Caliban helt til Caliban forsøkte å voldta Miranda. Etter voldtektsforsøket har Prospero behandlet Caliban som en slave, og Caliban har etterhvert begynt å se på Prospero som en inntrenger som har tatt kontrollen over øya han betrakter som rettmessig sin egen.
Skuespillet åpner med en storm, skapt på Prosperos ordre med Ariels krefter. Stormen fører skipsforlis der Prosperos bror Antonio er ombord. På skipet er også Alonso, kongen av Napoli, hans bror, Sebastian, hans sønn Ferdinand, og hans rådgiver, Gonzalo. Skipet er på vei tilbake til Napoli etter en reise til Tunis, der Alonsos datter, Claribel, har giftet seg med kongen av Tunis. Med sine magiske krefter sørger Prospero for å skille de skipbrudne i flere grupper, blant annet slik at Alonso tror at Ferdinand har druknet.
Tre ganger veksler gjennom handlingen. I en av dem møter Caliban to drukkenbolter ved navn Stephano og Trinculo. Caliban overtaler dem til å drepe Prospero slik at Caliban kan tjene Alonso i stedet for Prospero som han hater. Dessverre for Caliban finner de to en tønne med vin, og i beruselsen blir de lurt av Ariel til å krangle seg i mellom. I et annet handlingsforløp forsøker Prospero å arrangere et ekteskap mellom Miranda og Ferdinand. De to møtes og blir straks forelsket, men Prospero er bekymret for at «too light winning [may] make the prize light», å vinne for lett gjør seieren mindre verd. For å forsikre seg om at Ferdinand ikke er lettsindig later han som at han tror Ferdinand er en spion og tvinger han til å jobbe en stund som sin tjener. I det tredje handlingsforløpet konspirerer Antonio og Sebastian for å drepe Alonso og Gonzalo slik at Antonio blir konge. De blir til slutt stoppet av Ariel. Prospero manipulerer gjennom Ariel de forskjellige gruppens ferd over øya, og drar dem nærmere og nærmere seg selv.
I den siste scenen blir alle rollefigurene bragt til Prospero. Han ønsker Gonzalo velkommen og tilgir Alonso for hans rolle i Prosperos utvisning fra Milano. Han tilgir også Antonio og Sebastian, men advarer dem mot mer svik. Ferdinand blir gjenforenet med sin far, og får tillatelse til å gifte seg med Miranda. I en tale lover Prospero å begrave tryllestaven sin, og drukne den magiske boken sin dypt i havet, nå som han ikke lenger trenger sine magiske krefter. Han avslører at stormen og forliset var en illusjon, og kapteinen dukker opp for å fortelle at skipet og mannskapet er i god stand og klar til å seile. Ariel får som siste oppgave å sørge for godt vær og fordelaktig vind for reisen tilbake til Milano, før Prospero setter han fri. Prospero gir også Caliban friheten, og sender ham for å forberede Prosperos hule dit han har invitert Alonso og hans følgesvenner til en fest før de forlater øya. Skuespillet slutter med en epilog der Prospero henvender seg til publikum, i en nå berømt tale, og ber dem sette ham fri fra øya med sin applaus.
Shakespeares mulige kilder
Det er ingen åpenbar enkeltkilde til handlingen i Stormen; det ser ut til å ha blitt inspirert fra en rekke større og mindre kilder. Siden forskning på kilder begynte på 1700-tallet har forskere foreslått at avsnitt fra Erasmus av Rotterdam' Naufragium (The Shipwreck, utgitt i 1523 og oversatt til engelsk i 1606) og Richard Edens oversettelse fra 1555 av Peter Martyr d'Anghieras De orbo novo (eller Decades of the New Worlde Or West India, 1530) hadde hatt innflytelse på skuespillets komposisjon. I tillegg ser mange forskere parallelt billedspråk i et verk av William Strachey, et øyevitne til det faktiske skipbruddet til skipet «Sea Venture» i 1609 på øyene i Bermuda på seilasen til Virginia; en figur i skuespillet henviser til «still-vexed Bermoothes». Stracheys rapport ble skrevet i 1610; selv om det ikke ble trykket før i 1625, ble det sirkulert i manuskriptform og mange forskere tror at Shakespeare kan ha tatt idéen om skipbruddet og noen bilder derifra. En annen som overlevde dette skipsforliset, Sylvester Jordain, utga også en rapport, A Discovery of The Barmudas, slik at denne hendelsen var antagelig godt kjent. Kenneth Muir advarer om at selv om «det er en liten tvil om Shakespeare hadde lest (...) William Stracheys True Reportory of the Wracke» og tilsvarende tekster, har «graden av de verbale ekko fra pamflettene, tror jeg, vært overdrevet. Det er knapt et skipbrudd i historien eller fiksjonen som ikke nevner ødeleggelse, hvor skipet ikke er losset av sin last, hvor passasjerene ikke oppgir seg selv som tapt, hvor nordvinden ikke er skarp, og hvor ingen kommer til kysten ved klamre seg til vraket», og fortsetter med å si at «Stracheys redegjørelse av skipbruddet er blandet med minnet av Paulus' – hvor ikke et hår er fordervet – og med Erasmus' samtale.» Etter denne tankerekken, som en mulig kilde for skuespillet, har moderne forskere også lagt til Ludovico Ariostos Orlando Furioso fra 1516, som inneholder flere beskrivelser av storm som også finnes i Naufragium.
Stormen kan ha tatt sin overordnede struktur fra tradisjonell italiensk commedia dell'arte, som noen ganger har en magiker og hans datter, deres overnaturlige tjenere, og et antall bønder. Commedia har ofte en klovn kjent som Arlecchino (eller hans forgjenger, Zanni) og hans partner Brighella, som bærer en slående likhet med Stephano og Trinculo; og en amorøs napolitansk pukkelrygg ved navn Pulcinella, som tilsvarer Caliban; og den smarte og vakre Isabella, hvis rike og manipulerende far, Pantalone, som hele tiden leter etter en beiler til henne, og slik speiler forholdet mellom Miranda og Prospero.
En av Gonzalos taler er hentet fra Montaignes essayer «Om kannibaler», som John Florio oversatte til engelsk i 1603, og som lovpriser samfunnet til de innfødte i Karibia: ''It is a nation ... that hath no kinde of traffike, no knowledge of Letters, no intelligence of numbers, no name of magistrate, nor of politike superioritie; no use of service, of riches, or of poverty; no contracts, no successions, no dividences, no occupation but idle; no respect of kinred, but common, no apparrell but naturall, no manuring of lands, no use of wine, corne, or mettle. The very words that import lying, falsehood, treason, dissimulation, covetousnes, envie, detraction, and pardon, were never heard of amongst them.''
I tillegg er mye av Prosperos tale der han sier fra seg sin krefter tatt ord for ord fra en tale av Medeia i Ovids diktverk Metamorfoser.
Datering og tekst
Man antar at Stormen ble skrevet i 1610–11, og blir generelt akseptert som det siste skuespillet som Shakespeare skrev på egenhånd, selv om noen kritikere har satt spørsmålstegn ved begge påstandene. Forskere bemerker også at det er umulig å bestemme hvorvidt skuespillet ble skrevet før, etter, eller samtidig med Vintereventyret, hvis datering har vært like problematisk. Edward Blount satte inn Stormen i Stationers' Register den 8. november 1623. Det var ett av 16 Shakespeare skuespill som Blount registrerte på den datoen.
Edmond Malone vektla for tidsperioden 1610-11 datoen, rapporten til Silvester Jourdain — A Discovery of the Bermudas (13. oktober 1610) — og Virginia Council of Londons A True Declaration of the Estate of the Colonie in Virginia (8. november 1610), mens E.K. Chambers identifiserte William Stracheys A True Reportory of the Wracke and Redemption of Sir Thomas Gates, Knight som Shakespeares «hovedautoritet» for Stormen.
Noen kritikere har utfordret dateringen til 1610–11, ved å se bort fra sannsynligheten for Stracheys fortelling som kilde og foreslå annet, tidligere, kildemateriale. Denne idéen kan spores til 1800-tallets kritikere som Joseph Hunter og Karl Elze og har i nyere tid blitt støttet av Roger Stritmatter og Lynne Kositsky. Alden T. Vaughan, på den annen side, utfordrer konklusjonene til Kositsky og Stritmatter i en artikkel fra 2008, «A Closer Look at the Evidence».
Stormen gir relativt få tekstlige problemer i sammenlignet med mange andre av Shakespeares skuespill. Teksten som slik den er, har en enkel fortelling: den ble først utgitt i First Folio i desember 1623. I dette bindet er Stormen det første skuespillet i delen som inneholder komedier, og er derfor åpningstykket for samlingen. Denne utgivelsen inkluderer flere sceneanvisninger enn noen av de andre av Shakespeares skuespill, selv om disse henvisningene ser ut til å ha blitt skrevet mer for leseren mer enn for skuespilleren. Det har antydet at redaktørene av First Folio, John Heminges og Henry Condell, la til henvisningene for å bistå leseren, og at de ikke nødvendigvis var hva Shakespeare opprinnelig hadde tenkt. Kritikere har også spekulert omkring masque (form for hoffunderholdning) i akt 4, som ser ut til å ha blitt lagt til som en ettertanke, muligens til ære for bryllupet mellom prinsesse Elizabeth og Fredrik V av Pfalz i 1613. Andre forskere ser dette som usannsynlig, og bemerker at å ta masque ut av skuespillet skaper flere problemer enn det løser.
Tema og motiver
The Tempest, 4.1.148–158.
Teater
Stormen er direkte opptatt av sitt eget vesen som drama, og drar ofte linjer mellom Prosperos kunst og teaterillusjoner; skipbruddet var en «oppvisning» som Ariel «fremførte», mens Antonio og Sebastian har en «rolle» i en trupp å «spille». Prospero kan til og med henvise til Globe Theatre når han beskriver hele verden som en illusjon: «the great globe ... shall dissolve ... like this insubstantial pageant». Ariel forkler seg ofte som skikkelser fra antikkens mytologi, som en nymfe, en harpye og Ceres, og spiller sistnevnte i en masque og antimasque (grotesk dans mellom aktene i en masque) som Prospero skaper.
Tidlige kritikere, som den skotske dikteren Thomas Campbell i 1838, så denne konstante allusjonen til teateret som et tegn på at Prospero var ment å forestille Shakespeare; rollefigurens avkall på magi vil således symbolisere Shakespeares eget farvel til scenen. Denne teorien har vedvart hos senere kritikere.