cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rettssaken mot Adolf Eichmann
Konsentrasjonsleirene og Einsatzgruppene
Noen av forholdene lagt til grunn i tiltalepunktene var feil. For eksempel var ikke Eichmann involvert i aksjon Reinhardt, og hadde lite å gjøre med det som skjedde i Generalguvernementet. Odilo Globocnik satte på oppdrag direkte fra Himmler i gang aksjon Reinhardt, og drapsspesialister med erfaring fra Aktion T4 ble tildelt utryddelsesleirene av Hitlers rikskanselli. Eichmann var ikke del av disse kommandolinjene, men bidro til massemordet ved å organisere en stor del av deportasjonene av jøder fra Vest-Europa. Eichmann besøkte Globocnik i Lublin i forbindelse med arbeidet.
Mange av aktoratets vitner var holocaustoverlevende som ga utfyllende beskrivelser av holocaust og lidelsene, men en del av vitnene hadde ikke førstehånds informasjon om Eichmanns virke. Aktor overdrev Eichmanns betydning når han ble fremstilt som den sentrale personen i gjennomføringen av Holocaust. Eichmann hadde ikke noe å gjøre med Einsatzgruppene og drift av konsentrasjonsleirene i det okkuperte Polen.
Eichmann var ikke involvert i Sonderkommando 1005 og han hadde ikke noe med Einsatzgruppene å gjøre (slik Michael Musmanno fremstilte det).
Eichmann var tilskuer til gassing i utryddelsesleiren Kulmhof, noe han senere beskrev som en kvalmende og fryktelig opplevelse. Han fortsatte arbeidet med transport til utryddelsesleirene etter opplevelsen.
Eichmanns egen fremstilling
Etter arrestasjonen fordømte Eichmann utryddelsen av jødene som ondskap, men hevdet at hans egen rolle var begrenset til organisering av transport. Han mente at han kun utførte ordrer fra overordnede og var bundet av lojalitetsed til Hitler. Eichmann mente derfor at han juridisk sett var uskyldig, og at han for en stor del ikke hadde moralsk ansvar for forbrytelsene. I retten omtalte Eichmann utryddelsen av jødene som en av de største forbrytelsene i menneskehetens historie. Han hevdet å ha bidratt til transportarbeidet mot sin vilje, og at han ikke kunne ha gjort noe for å forhindre forbrytelsen.
Eichmann skrev flittig og etterlot seg 8,000 sider fra fengselet i Jerusalem. Under forhør og i notater fra cellen fremstilte han seg selv som en harmløs, ikke-ideologisk byråkrat. I memoarene skrevet mens han ventet på ankebehandling, fremstilte han seg selv som en oppriktig forkjemper for fred og forsoning, mens de hevngjerrige jødene ville hindre ham i å utføre dette viktige arbeidet. Eichmann benektet at han profitterte privat på massemordene.
Juridiske spørsmål
Eichmann var den første som ble dømt for folkemord basert på Folkemordkonvensjonen og den israelske domstolen var den første som skjelnet mellom folkemord og forbrytelser mot menneskeheten.
De fleste internasjonale observatører mente at Eichmann fikk en rettferdig rettssak. Samtidens kritikere mente at de israelske domstolenes lovanvendelse var tvilsom på flere punkter. Den amerikanske rettsteoretikeren Lawrence Douglas mener at saken mot Eichmann kan kritiseres på flere punkter: Han ble kidnappet, han ble prøvd i henhold til israelsk lov av 1950 som ble brukt tilbakevirkende, og aktor førte vitner som ikke hadde noe direkte med Eichmanns forbrytelser å gjøre. Douglas mener samtidig at det ikke var en skueprosess fordi bevisene mot Eichmann var rikelige, blant annet angående hans ansvar for holocaust i Ungarn. Den fremstående britiske juristen James Fawcett (1913-1991) mente at Eichmann ble tiltalt og dømt i et juridisk grenseland der lovene ble strukket langt. Fawcett poengterte at på grunn av den enorme forbrytelsen Eichmann hadde begått er det ikke mulig å konkludere med at det ble begått en urett mot Eichmann. Fawcett ville derfor ikke fordømme rettssaken, men advarte om at sakens unike omstendigheter ikke burde skape presedens. Den britiske jusprofessoren Dominik Lasok (1921-2000) mente at Eichmann-saken skapte en farlig presedens, særlig fordi det kunne oppmuntre til etterfølgelse i svakere funderte saker.
Spørsmålet om Israels jurisdiksjon (rett til å dømme) var et hovedtema i debatten om Eichmann-saken. Harvard-professor Oscar Handlin var skeptisk til Israels evne til å gjennomføre en rettferdig prosess, og mente saken bar preg av en hevnaksjon. Handlin mente at Eichmann burde returneres til Argentina og stilles for en internasjonal domstol. Handlin mente også at asylretten var brutt. Erich Fromm mente Israels lovløse arrestasjon av Eichmann ikke var særlig bedre enn nazistenes forbrytelser. Karl Jaspers, Arendts venn og lærer, mente Eichmann burde overlates til en internasjonal domstol i regi av FN. Jaspers var bekymret for at Eichmann kunne bli oppfattet som en martyr og dermed utløse nytt jødehat. Arendt holdt fast ved Israels rett til å dømme, blant annet fordi de fleste overlevende var borgere av Israel, og staten Israel kunne tale i deres navn.
Den norske advokaten Johan B. Hjort og jussprofessor Edvard Hambro mente at pågripelsen i Argentina og rettssaken i Jerusalem var i strid med folkeretten, blant annet fordi staten Israel ikke eksisterte da forbrytelsene ble begått. Forfatter og journalist Ragnar Kvam var oppbragt over disse formelle innvendingene som Kvam karakteriserte som selvrettferdig «skolemesterreaksjon». I Norge var vurderingene stort sett at rettssaken var legitim.
Folkerettseksperten William Schabas konkluderte i 2013 at dommen mot Eichmann står seg ved tilbakeblikk. Schabas mener dommen var rettsskapende ved sin analyse av vanskelige juridiske problemstillinger. Deborah Lipstadt skrev i 2011 at spørsmålet om tilbakevirkende kraft ble avklart i Nürnbergprosessen.
Ekstraterritoriell og universell jurisdiksjon
Forbrytelsene Eichmann ble tiltalt for skjedde utenfor Israel, før Israel ble etablert og ofrene var ikke israelske borgere. Dette berører blant annet spørsmålet om ekstraterritoriell jurisdiksjon. Innenfor folkeretten innebærer det at en stat har jurisdiksjon over handlinger begått av en utenlandsk borger, og utenfor statens grenser dersom ofrene er statsborgere eller dersom handlingene er angrep på staten selv. Ekstraterritoriell jurisdiksjon kan også gjelde for handlinger begått av egne statsborgere utenfor statens territorium (såkalt personalhøyhet).
Aktor og dommerne la til grunn at de jødiske ofrene under holocaust i praksis kunne betraktes som borgere av Israel. Den amerikanske juristen Matthew Lippman er kritisk til dette, fordi det legger rase eller etnisk tilhørighet til grunn for beskyttelse under folkeretten. Ifølge Lippman bryter dette med prinsippet om at rettigheter er knyttet til individet og ikke etnisk gruppe. Det kan ifølge Lippman føre til at statene søker å utvide sin makt, og det er praktiske problemer med å fastslå en persons etniske tilhørighet.
Israels Høyesterett la i hovedsak universell jurisdiksjon til grunn. Folkemord var anerkjent som forbrytelse under folkeretten, og de israelske domstolene mente derfor at de kunne legge til grunn universell jurisdiksjon. Universell jurisdiksjon hadde lenge vært akseptert og håndhevet for visse typer internasjonale eller transnasjonale forbrytelser (som sjørøveri), mens Eichmann-saken var det første tilfellet brukt om overgrep mot sivilbefolkningen. Deborah Lipstadt mener at saken mot Eichmann var en riktig anvendelse av universell jurisdiksjon. Israel kunne ikke (som alternativ til universell jurisdiksjon) legge til grunn at forbrytelsene var begått i utlandet mot landets borgere (personalprinsippet) eller at det handlet om beskyttelse av landets vitale interesser (beskyttelsesprinsippet).
Få bestred Israels rett til å straffeforfølge Eichmann, og Tyskland ønsket ikke Eichmann utlevert. Israels bortføring av Eichmann fra Argentina anses som klart brudd på Argentinas suverenitet i strid med folkeretten. Lipstadt fremholder at Eichmann oppholdt seg ulovlig i Argentina under falskt navn og han hadde medvirket til forbrytelser som Argentina hadde fordømt.
Den amerikanske jussprofessoren Nicholar Kittrie mente at saken er tvilsom som presedens fordi Eichmann ble bortført ulovlig fra Argentina, og fordi saken ikke ble ført for en internasjonal domstol. Kittrie fremholdt i 1964 at Eichmann-saken viste behovet for en internasjonal straffedomstol. Dommer Michael Musmanno mente at det var en av historiens viktigste rettssaker og mente det ville være en alvorlig unnlatelsessynd å ikke gjennomføre saken. Den britiske obersten og jussprofessoreren G.I.A.D. Draper skrev i 1962 at Israel burde være stolt av hvordan de gjennomførte rettssaken. Draper arbeidet blant annet i den militære påtalemakten. Den tyskfødte britiske jussprofessoren Georg Schwarzenberger fremholdt at Tyskland og Argentina ikke ville straffeforfølge Eichmann, og at det derfor var riktig av den israelske domstolen å ta ansvar for å håndheve elementær rettferdighet. Schwarzenberger mente at både rettssaken og dommen oppfyller kravene i folkeretten og forventninger til siviliserte land.
Tilbakevirkende kraft
Det har vært stilt spørsmål ved om Eichmanns arbeid for naziregimet 1938–1944 var eksplisitt forbudt etter folkeretten på den tiden. De israelske domstolene la til grunn at Eichmann visste at han medvirket i en forbrytelse: Eichmann ødela dokumenter, flyktet fra Tyskland og hans forklaring i retten underbygget dette i domstolens øyne. Den amerikanske juristen Matthew Lippman mener at det i samtidshistorien er mange eksempler på at denne typen forfølgelse av minoriteter har vært ansett som legitimt, naturlig og nødvendig, og at domstolens premiss derfor var tvilsomt.
Superior order
Domstolen avviste forsvarets argumenter at Eichmann utførte statshandlinger basert på ordrer ovenfra (engelsk: superior order). Dette var særlig begrunnet med presedens fra Nürnbergprosessene, og at Eichmann var medlem av en kriminell organisasjon i nazistaten. Dersom Nürnberg-tribunalene hadde akseptert superior order ville det vært nesten umulig å dømme noen for naziregimets forbrytelser. Lippman skriver at det blir et spørsmål om grad av ansvar, der personer (for eksempel Eichmann) som planla, utformet og satte i verk forbryterske tiltak bør stilles til ansvar.
Senere utvikling
Ved saken mot Duško Tadić, en bosnisk-serbisk politiker i 1997, ved Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia, henviste dommen til Eichmann-saken og la til grunn at nasjonsgrenser ikke kan være en beskyttelse for den som har overtrådt de mest elementære menneskeretter. Dermed må statlig suverenitet vike i saker hvor forbrytelsene sjokkerer selve menneskehetens samvittighet. Tyskland var et av de første landene som innførte universell jurisdiksjon (det vil si uavhengig av hvor forbrytelsen skjedde og uavhengig av personens statsborgerskap) for folkemord og krigsforbrytelser. Flere land har innført universell jurisdiksjon for folkemord på samme måte som de to rettsinstansene i Israel gjorde i Eichmann-saken.
Politiske forhold
Rettssaken var en avgjørende hendelse i Israels tidlige historie. Israels regjering så rettssaken som en mulighet til å opplyse israelerne og verden ellers om faren ved totalitære regimer, jødenes lidelser under naziregimet, og om Israels berettigelse som et hjemland for jødene. Det var særlig antatt å ha stor pedagogisk verdi overfor unge israelere. Landsfaderen David Ben-Gurions status hadde på denne tiden falmet, og holocaustoverlevende begynte å kreve individuell erstatning. Minnedagen for holocaust, Jom Hashva, ble etablert i 1959. På den tiden hadde Israel 2 millioner innbyggere, hvorav minst ½ million var holocaustoverlevende. Ben Gurion uttalte: Formålet er ikke å henge Eichmann, men å registrere for ettertiden den fullstendige historien om tragedien som rammet de europeiske jødene under nazismen.
Regjeringene i de sovjetkontrollerte landene i Øst-Europa, særlig DDR, søkte å utnytte saken politisk. Hans Globke, statssekretær for forbundskansler Konrad Adenauer og betegnet som kanslerens «høyre hånd», ble konkret angrepet ved at han ble fremstilt som Eichmanns samarbeidspartner. Fem dager etter at Eichmann kom til Israel tok tjenestemenn i DDR initiativ til å utnytte saken politisk mot Vest-Tyskland. Sovjetisk propaganda fremstilte Vest-Tyskland som en nazivennlig og revansjistisk stat som lot gamle nazister ha høye stillinger. Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) innledet en motkampanje, og utenriksdepartementet sendte en delegasjon til Jerusalem i forbindelse med rettssaken. Statsadvokaten i Bonn etterforsket i 1956 Globke på bakgrunn av påstander om samarbeid med Eichmann, men frikjente ham for mistanken. Kampanjen fra DDR var godt kjent i samtiden, etter åpning av arkivene har det kommet for en dag en omfattende koordinering mellom kommunistlandene i denne kampanjen. Sovjetunionen satte i gang flere skueprosesser i 1961–1962 om nazistenes forbrytelser under andre verdenskrig. Ben-Gurion instruerte Hausner om å snakke om «Nazi-Tyskland», ikke om «Tyskland», for å ikke skade Vest-Tysklands omdømme.
Den tyske historikeren Ruth Bettina Birn har konkludert med at Eichmanns rolle under holocaust ble overdrevet av aktoratet i Jerusalem, dels av politiske grunner, og dels av mangel på kunnskap. Ifølge Birn er det i ettertid blitt kjent at Ben-Gurion blandet seg inn i aktoratets arbeid, og gikk selv gjennom og korrigerte aktors åpningsinnlegg. Golda Meir ønsket at stormuftien av Jerusalem, Haj Amin al-Husseini, skulle fremheves for å skape en forbindelse mellom nazistene og arabiske nasjonalister.
Ungarn og de andre kommunistlandene
De kommunistiske regimene i Øst-Europa fremstilte andre verdenskrig som en kamp mellom to ideologiske motstandere: fascister og anti-fascister. Denne fremstillingen var motivert både av å passe til marxism-leninismen og til den kalde krigen. Innenfor denne store fortellingen var det vanskelig å plassere ikke-politiske ofre som jødene under holocaust. Rettssaken mot Eichmann ble et problem for propagandaen fordi rettssaken fremviste holocaust som nazistenes største forbrytelse. De østeuropeiske landene, særlig Ungarn, hadde fortsatt betydelig jødisk befolkning og for regimene var det svært lite ønskelig at den nære historien skulle fremstilles av israelske myndigheter. Redaktøren for Pravda formidlet regimets synspunkt til israelske diplomater: Sovjetiske myndigheter ville ikke medvirke til rettssaken dersom Israel ble fremstilt som det jødiske folks eneste forsvarer. Særlig etter Suezkrisen ble Israel ansett som vestlig imperialismes forlengelse i Midtøsten mens Sovjetunionen støttet araberlandene og sovjetiske relasjoner med Israel ble forverret etter krigen. Sovjetiske myndigheter ville bremse ønske om utvandring til Israel med en anti-israelsk kampanje. På grunn av Israels gode forbindelser med Vest-Tyskland så det ut til at Israel hadde gått i forbund med kommunistlandenes fremste motstander. Et sentralt spørsmål var bistand til gjennomføring av rettssaken og om rettssaken overhode skulle anerkjennes. For DDR var det en mulighet til å fordømme Vest-Tyskland som ble de gjerne fremstilte som Nazi-Tysklands direkte arvtaker og etterfølger; dette kunne være risikabelt fordi fremstående personer i DDR kunne bli trukket inn i rettssaken. Straks etter arrestasjonen av Eichmann innledet sovjetiske myndigheter angrep på Vest-Tyskland som propagandaen hevdet forsøkte å stanse rettssaken for å beskytte fremstående personer.
Ungarns regjering under János Kádár ønsket ikke oppmerksomhet om katastrofen for landets jøder. De ungarske kommunistpartiets utenrikskomite foreslo 24. juni 1960 å kreve Eichmann utlevert slik at han kunne stilles for retten i Ungarn; dette ville også gitt kontroll over mediadekningen. Etter drøfting med Sovjetunionen samt Polen og Tsjekkoslovakia ble forslaget om utleveringskrav lagt bort fordi det var lite mulighet for å lykkes, fordi det kunne bli møtt av tilsvarende krav fra Vest-Tyskland og fordi det i såfall ville være et prestisjenederlag. Istedet ville man unngå eksplisitt anerkjennelse av israelske domstolens jurisdiksjon. I stedet for å gi israelske etterforskere tilgang, ble dokumenter angående Eichmann overlevert indirekte gjennom halvoffisielle ideelle anti-fascistiske organisasjoner. Den ungarske publikasjonen Eichmann in Hungary: Documents var et forsøk fra myndighetene på å ta styringen med fremstillingen av krigen og å unngå at de ungarske ofrene primært ble fremstilt som jøder.
Kritikk av Vest-Tyskland var prioritert i kommunistlandenes pressedekning. Det tsjekkoslovakiske nyhetsbyrået Ceteka understreket at saken var «ufullstendig» og fremholdt at Servatius fikk finansiell og moralsk støtte av fascistiske grupper i vest.
Pressedekningen i Ungarn var fyldig og ideologisk ladet i tråd med partilinjne, samtidig viste pressedekningen tydelig frem at ofrene var jødiske og ikke bare borgere av Ungarn. Det spesifikt jødiske ved holocaust var særlig tydelig i reportasjer fra rettssaken mens den pågikk János Kádár ønsket i utgangspunktet at ofrene bare skulle omtales som ungarske borgere uten nærmere detaljering. Rettssaken ville ventelige synliggjøre ungarske myndigheters samarbeid med nazistene og den svake hjemlige motstanden (til forskjell fra Polen og Tsjekkoslovakia der det var betydelig motstandsbevegelse). Det var med myndighetenes tillatelse tre ungarske journalister i Jerusalem: fra en avis, fra ungarsk radio og fra det ungarske nyhetsbyrået (Magyar Távirati Iroda). Ungarsk media la i tråd med den sovjetiske linjen vekt på kritikk av Vest-Tyskland og at tjenestemenn fra nazitiden fortsatt hadde høye stillinger i forbundsrepublikken blant andre ble Hans Globke nevnt konkret. Gerhard Schröder (CDU) ble trukket frem på nytt. De ungarske journalistene skal ha fått klar instruks om å ikke tilskynde antisemittisme i befolkningen ved kritisk omtale av Israel. Pressedekningen gjorde til dels bruk av kjente antisemittiske fremstillinger. Før selve rettsforhandlingene begynte ble holocaust i Ungarn i form av gettoiseringen og deportasjoner til Auschwitz bredt og til dels detaljert omtalt, herunder Eichmanns rolle og hans forbindelser til ungarske myndigheter. Mye av dette var kjent for journalistene gjennom mange publiserte verk umiddelbart etter krigen. Ifølge en reportasje lovet Eichmann til László Endre at ikke en eneste levende jøde skulle være igjen i Ungarn, underforstått at deportasjonene var viktigere for Endre enn for Eichmann. De ungarske myndighetene mislykkes i forsøket på å bruke Rudolf Kastner-saken til å gi inntrykk av nære forbindelser mellom sionister og nazister. Vitner som hadde vært veldig engasjert i Kastner-saken ble ikke kallt inn som vitner i Eichmann-saken og ungarsk propaganda mistet påskudd til å angripe sionistene. Kádár-regimet var tilfreds med at ungarske vitner beskrev tyskernes grusomhet noe som sammenfalt med propagandaen.
Hans Globke
Israels statsminister David Ben-Gurion skal ha pålagt aktor Hausner ikke å nevne Hans Globke og andre ledende personer i Konrad Adenauers regjering. Etter innføringen av Nürnberglovene i 1935 skrev Globke sammen med nazisten Wilhelm Stuckart en lovkommentar med den offisielle tolkningen av lovene. Globke utarbeidet andre antijødiske forskrifter. Han sørget for å mildne enkelte antijødiske tiltak og hjalp forfulgte personer. Globke søkte medlemskap i NSDAP i 1943, men ble avvist.
For Adenauer ville det være beklemmende om Globkes navn ble trukket inn saken mot Eichmann og han engasjerte seg personlig. Ved forberedelsene til rettssaken var Adenauer opptatt av spørsmålet om Eichmann og Globke kjente hverandre. Adenauer sendte journalisten Rolf Vogel (av jødiske opphav) til Israel og Ben-Gurion for å finne ut av saken. Ben-Gurion fortalte Vogel at Eichmann i forhør ikke gjenkjente Globkes navn. Hausner hadde avtalt med forsvarer Servatius om å la dette aspektet ligge. Globkes navn fremkom ved en feil i et av de mange dokumentene under rettssaken og hans navn ble nevnt av dommerne. Servatius tok i strid med avtalen opp Globkes rolle i 1930-årene og nevnte at Globke burde ha vitnet i Jerusalem. Domstolen avviste å la Globke vitne. Nye detaljer om dette kom frem i 2011 i en reportasje i Der Spiegel (Spiegel International) basert på nedgraderte dokumenter fra Bundesnachrichtendienst (BND, den føderale etterretningstjenesten). Reinhard Gehlen engasjerte seg for å hindre at Globke skulle bli innkalt som vitne. DDR sendte juristen Friedrich Karl Kaul til Jerusalem med kompromitterende dokumenter om Globke. Hausner avviste forespørsel om å la Kaul medvirke som rådgiver for aktoratet med begrunnelsen at Israel og DDR ikke hadde diplomatiske forbindelser. Myndighetene ga ut pamfletter blant annet med tittelen Globke und die Ausrottung der Juden («Globke og utryddelsen av jødene»).
Ifølge Spiegel International truet forsvarsminister Franz-Josef Strauss med å kansellere en våpenavtale med Israel, dersom Ben-Gurion ikke beskyttet Adenauer-regjeringens omdømme. Avisen konkluderte også med at det ikke var fremlagt noe troverdig dokument som kunne vise at det hadde eksistert en forbindelse mellom Globke, Eichmann og Holocaust. Der Spiegel skrev i 2011 at Adenauer fulgte rettssaken med stadig større uro, ifølge CIA på grensen til hysteri. Adenauers regjering var bekymret for hvordan Eichmanns uttalelser i retten kunne skade Vest-Tysklands omdømme. Utenriksdepartementet mente det var fare for at avslørende opplysninger om tyske tjenestemenn kunne fremkomme i saken.
Forskeren Erik Lommatzsch påsto på 2000-tallet at Hans Globke og Adolf Eichmann ikke kjente hverandre og ikke samarbeidet. Eichmann kunne derfor ikke ha sagt noe galt om Globke. Avisen der Freitag påpekte i 2006 at Globke og Eichmann hadde oppholdt seg nært i samme system og i realiteten samarbeidet. Avisen viste som et eksempel til at en kvinne i 1939 rettet en henvendelse til innenriksdepartementet der Globke var ansvarlig, og klaget over at hennes slektninger i Polen ble dårlig behandlet. Globke svarte med å rette kritikk mot henne for å tale til fordel for polakker og katolikker. Da kvinnens mor kom til Berlin, ble datteren innkalt til Evakueringsstedet for polakker og jøder, der Eichmann arbeidet. Eichmann leste brevet fra Globke og forbød datteren å arbeide for polakker. I fangenskap skrev Eichmann 40 håndskrevne sider om Globkes rolle under nasjonalsosialismen. Dokumentet kom i CIAs besittelse og ble siden aldri offentliggjort.
Eichmann og Willem Sassen
Den nederlandske journalisten Willem Sassen hadde vært i Waffen-SS, blitt såret på Østfronten og senere arbeidet for nazipartiets propagandakontor. Sassen ble dømt til døden in absentia av en militærdomstol i Belgia og til 20 års straffarbeid i Nederland. Sassen kom seg på falskt pass til Argentina og gled lett inn i SS-miljøet i Buenos Aires, hvor han skrev for den månedlige publikasjonen Der Weg, utgitt av det nazistiske Dürer Verlag fra 1947 til 1958. Sassen ble introdusert for Eichmann av den tidligere SS-offiseren Otto Skorzeny i 1954.
Blant nazistene i eksil i Argentina fantes det ønske om å frita Hitler for ansvaret for holocaust og samtidig bagatellisere folkemordet. Dette var bakgrunnen for Eichmanns samtaler med Sassen. I Jerusalem avfeide Eichmann samtalene med Sassen som fyllerør og påsto at Sassen hadde overdrevet og feiltolket det han sa. Bare de intervjuutskriftene som hadde Eichmanns egne håndskrevne rettelser ble akseptert som bevis. Hjemme hos Sassen hadde Eichmann skuffet tilhørerne ved å nekte å bagatellisere holocaust, og ved å ikke frita Hitler for ansvar. I stedet fremstilte Eichmann holocaust som Tyskland legitime selvforsvar mot en dødelig jødisk trussel.
Sassen og Eichmann møttes regelmessig i fem-seks måneder i 1957, og snakket inn 67 lydbånd om Eichmanns fortid. Disse skulle utgjøre kjernen i et arbeid om den endelige løsning, som Sassen håpet ville svekke tyskernes skyld, og jødenes krav om skadeserstatninger. Eberhard Fritsch, utgiver av Der Weg som agiterte for at nasjonalsosialismen burde få en ny mulighet i Tyskland, var tilstede under samtalene. Prosjektet mislyktes fordi Sassen prøvde å redusere antallet døde, mens Eichmann skrøt uhemmet: «Nei, jeg angrer ikke på noe som helst og har ikke tenkt å be om unnskyldning […] fordi jeg innerst inne ikke kan se å ha gjort noe galt. Nei, jeg mener oppriktig at hvis vi av de 10,3 millioner jøder, som vi vet var Korherrs anslag, hadde tatt livet av 10,3 millioner, ville jeg vært fornøyd. Jeg ville sagt: Greit. Vi har utryddet en fiende.» Eichmann understreket sin egen betydning og argumenterte for at han ikke var en vanlig utfører av ordrer. Han beskrev seg selv som en idealist.
Sassen sendte en forkortet versjon til tidsskriftene Life og Stern som begge publiserte utdrag i 1960. Quentin Reynolds brukte dette som utgangspunkt for sin bok om Eichmann. Vera Eichmann overlot materialet i sin besittelse til svogeren Robert Eichmann, og dette stjal historikeren Hermann Langbein fra Robert Eichmanns kontor. Langbein laget en kopi til statsadvokat Fritz Bauer i Frankfurt. Simon Wiesenthal hadde fått tak i en annen versjon som han overlot til aktor Hausner i Jerusalem, hvorav bare en mindre del ble akseptert som bevis i saken.
Sassen ga i 1979 det han hadde igjen av materiale til Vera Eichmann. Den høyreorienterte advokaten Rudolf Aschenauer redigerte disse, og ga dem ut som Ich Adolf Eichmann på et høyreradikalt forlag (forlaget Druffel, 1980). Ved hjelp av omfattende utelatelser, manipulering og kommentarer forsøkte Aschenauer med lite hell å bagatellisere holocaust og renvaske Hitler, slik Sassen opprinnelig hadde planlagt. Aschenauer var forsvarer for Otto Ohlendorf i Einsatzgruppenprosessen, og ledet fra 1953 et nasjonalistisk parti som var en videreføring Sozialistische Reichspartei (et parti for gamle nazister). Aschenauer var i mange år leder for Stille Hilfe som arbeidet for løslatelse av SS-medlemmer dømt for krigsforbrytelser.
Svinehjorter
Svinehjorter (Axis) er ei slekt i gruppen sanne hjortedyr (Cervini), som sammen med muntjaker og duskhjorter (Muntiacini) utgjør underfamilien ekte hjortedyr (Cervinae). Dette er partåede hovdyr (Artiodactyla) og drøvtyggere (Ruminantia) i familien hjortedyr (Cervidae).
Martiniques flagg
Martiniques flagg er den franske trikoloren, ettersom Martinique er et fransk departement og fører dette på lik linje med alle andre departementer. Øyas regionråd (Conseil Régional) og departementsråd fører hver sine flagg der de respektive logoer er satt på hvit duk.
Martiniques uoffisielle flagg
Ut over trikoloren benyttes et tradisjonelt, men uoffisielt flagg for Martinique. Dette er basert på Frankrikes gamle handelsflagg: Blå duk med hvitt kors. I tillegg sitter en L-formet hvit slange i hvert av dukens fire felter. Flagget ble til i 1766, da som særlig handelsflagg for de franske koloniene Martinique og Saint Lucia.
Barndom (film)
Barndom er en norsk dokumentarfilm fra 2017. I filmen følger regissør Margreth Olin barn i alderen 1 til 7 år i Aurora barnehage på Nesodden gjennom ett år.
For filmen ble nominert til Kanonprisen 2017 i klassen beste klipp.
Zoridae
Zoridae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Entelegynae i gruppen Araneomorphae.
Utseende
Små til middelsstore (de nordeuropeiske artene 3-6,5 mm), forholdsvis kraftige edderkopper. De kan minne om små, lyse ulveedderkopper (Lycosidae), men øynenes plassering er ulik. På farge er de gjerne lyst gulbrunlige med mørkere streker. De har åtte øyne som er ordnet i to rektangler, et mindre, fremre og et større, bakre som delvis overlapper det fremre. Beina er nokså kraftige, gjerne med ganske lange, mørke børster.
Levevis
Zoridae er dagaktive jegere som ikke lager fangstnett. De holder gjerne til på skogbunnen mellom løvstrø, eller i lavvokst vegetasjon. Hunnene spinner en flat, hvit eggsekk av edderkoppsilke, legger eggene sine i den og stiller seg over den for å vokte den til eggene klekkes. Familien har et særskilt, fjærende ganglag, men de kan også løpe svært raskt om de må.
Utbredelse
Familien forekommer i alle verdensdeler, men med flest arter i tropene.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Mange av slektene ble tidligere regnet til familie Ctenidae. Artene i denne gruppen gjelder for å være vanskelige å bestemme, imidlertid er det små problemer med de nordiske artene.
Denne oversikten har med europeiske arter.
Triatlon under samveldelekene 2002
Triatlon under de britiske samveldeleker 2002. Triatlon var en av flere sporter under de syttende samveldelekene som ble arrangert i Manchester i England i perioden 25. juli til 4. august 2002. Det var første gangen som triatlon var med på programmet i Samveldelekene. I lekene i 2002 var det to konkurranser en for menn og en for damer. Begge konkurransene ble avviklet 4. august 2002 og besto av 1 500 meter svømming, 40 km sykling og 10 km løping. Canada ble beste nasjon, de vant begge gullmedaljene.
Tsunamien i Sundastredet i 2018
Tsunamien i Sundastredet i 2018 fant sted 22. desember 2018 cirka kl. 14:27 (UTC) da et undersjøisk skred etter et utbrudd i vulkanen Anak Krakatau i Sundastredet en halv time tidligere forårsaket en tsunami. Provinsene Lampung og Banten ble berørt, og per 29. desember 2018 var 426 mennesker bekreftet omkommet og over 7,200 skadet.
Geir Skari
Geir Skari (født 3. juni 1970) er en tidligere norsk langrennsløper. Han representerte Lensbygda Sportsklubb i sin aktive karriere.
Håvard Lie
Håvard Lie (født 21. mai 1975 i Orkdal) er en tidligere norsk skihopper som konkurrerte for Byåsen IL.
Geir Skari
Skari har to starter i verdenscupen og oppnådde ett verdenscuppoeng gjennom sin 30.-plass på 5-mila i Holmenkollen i 1993.
Han er gift med langrennsløperen Bente Skari (født Martinsen) og bosatt i Nittedal.
Håvard Lie
Lie debuterte i verdenscupen sesongen 1995/1996 i et renn på Lillehammer 3. desember 1995. Totalt deltok han i 32 verdenscuprenn og hans beste individuelle plassering var en 4.-plass fra Falun 13. mars 1997. Det var også hans beste sesong i verdenscupen hvor han totalt endte på 28.-plass med 160 verdenscuppoeng.
De påfølgende sesongene ble ikke like oppløftende for Lie i verdenscupen, og fra 2001/2002-sesongen og frem til 2003/2004 deltok han i Kontinentalcupen, kun med enkelte opptredener i verdenscupen uten å ta verdenscuppoeng.
Lie er i dag trener i Trønderhopp.
Frédéric Joliot-Curie
Jean Frédéric Joliot-Curie (født Jean Frédéric Joliot; 19. mars 1900 i Paris i Frankrike, død 14. august 1958 samme sted) var en fransk atomfysiker og vinner av nobelprisen i kjemi 1935. Joliot-Curie mottok også en rekke andre priser, blant annet Stalins fredspris i 1951.
Joliot fikk sin forskerutdanning hos Marie Sklodowska Curie, oppdageren av radium og dobbel nobelprisvinner. I 1926 giftet han seg med hennes datter, Irène Curie.
I 1932 oppdaget Joliot og hans ektefelle kunstig radioaktivitet. Dette var i seg selv epokegjørende, men Joliot og medarbeiderne forutså også eksistensen av nøytronet (senere oppdaget av briten Chadwick, nobelprisvinner i fysikk 1935), og påviste tilintetgjøring av materie ved reaksjon mellom en partikkel og dens antipartikkel (som elektron og positron) – og kjedereaksjoner i spaltbart materiale, spesielt uran.
Grunnlaget for å bygge atomreaktorer var kjent av Joliot-Curie alt på 1930-tallet, og i 1940 fikk han levert 200 kg tungtvann fra Norsk Hydro. Dette ble ført over til Storbritannia ved tyskernes okkupasjon av Frankrike.
Etter frigjøringen ble Joliot-Curie leder for det franske atomenergikommissariatet, men han ble fjernet i 1950 av politiske grunner.
Joliot var den første president i Verdensfredsrådet, medlem av sentralkomiteen i Frankrikes kommunistparti fra 1956, og æresdoktor ved Universitetet i Oslo 1946.
African Stars FC
African Stars er en namibisk fotballklubb som holder til i Windhoek. De spiller i Namibia Premier League, eliteserien i Namibia.
Print Mint
Print Mint var en betydelig amerikansk utgiver av undergrunnstegneserier i løpet av sjangerens storhetstid på slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 1970-tallet. Selskapet startet som forhandler av psykedeliske postere og plakater, men utviklet seg snart til trykkeri, utgiver og distributør. Print Mint var først eid av poeten Don Schenker og hans hustru Alice, og senere kom Bob og Peggy Rita inn som partnere, og overtok etter hvert hele selskapet.
Psykedeliske postere
Don og Alice Schenker startet i desember 1965 Print Mint som forhandler av postere og kunstreproduksjoner i Telegraph Avenue (rett ved University of California) i Berkeley i California. Opprinnelig delte de butikklokale med bokandelen Moe's Books, men flyttet senere til et eget sted lengre nede i samme kvartal. Ekteparet Schenkers og eieren av bokhandelen, Moe Moskowitz, hadde vært venner siden 1950-tallet med beatgenerasjonen i New York.
Print Mint utvidet snart til å dekke hele området fra trykking, utgivelse og distribusjon av postere og etter hvert også undergrunnstegneserier. Møtesteder for dans og musikk som Avalon Ballroom og The Fillmore, reklamerte ved hjelp av postere tegnet av unge kunstnere som Stanley Mouse, Rick Griffin, Alton Kelley, Victor Moscoso og andre. Postere var svært populære, og Print Mint distribuerte disse sammen med andre populære kunstplakater som særlig trykk av M. C. Escher og andre.
I desember 1966 åpnet Print Mint sin andre butikk i Haight Street i distriktet Haight-Ashbury i San Francisco. Bygningen var egentlig eid av Moscowitz som bokhandel, men byens myndigheter nektet å gi ham tillatelse til å selge bøker, og Print Mint overtok. 1967 var et år preget av store hendelser, særlig i Haight-Ashbury, da butikken ble sentrum for hippienes motkultur og informasjon, og et sted for kulturell og kreativ energi da unge mennesker i stort antall flokket til Haight-Ashbury. Butikken vokste fra en enkel forhandler til en komplekst nasjonal distribusjonskjede. I desember 1967 mistet Moscowitz retten til bygningen, og det ble også slutten for Print Mint i San Francisco.
Undergrunnstegneserier
I begynnelsen av 1968, men særlig fra og med 1969, ble trykking, utgivelser og distribusjon av tegneserier den viktigste delen av Print Mints forretning. Ekteparet Bob og Peggy Rita var ansatte, men ble tilbudt partnerskap i 1967. Don Schenker organiserte, redigerte og sto bak tegneserieheftenes utforming, hadde kontakten med tegnerne, mens hans hustru Alice og ekteparet Rita tok seg av distribusjonen og resten av forretningen. Alice ledet også butikken i Berkeley.
Print Mint utga navn som Robert Crumb, Rick Griffin, S. Clay Wilson, Victor Moscoso, Gilbert Shelton, Spain Rodriguez, og Robert Williams. Titlene de utga var blant annet Zap Comix, Mr. Natural, The Legion of Charlies, Moondog og Cheech Wizard. I tillegg utga selskapet den første økologiske tegneserien, Dying Dolphin (Dødende delfin), skapt av plakatkunstneren Jim Evans, men også med bidrag av Ron Cobb og Rick Griffin.
Print Mint eksperimenterte dristig med tegneseriemagasinet Arcade: The Comix Revue, som ble startet i 1975. Det ble redigert av Art Spiegelman og Bill Griffith, og hvert nummer hadde et omslag tegnet av Robert Crumb. Magasinet la grunnen for det innovative magasinet RAW! som kom noen få år senere.
Print Mint ble saksøkt over en tegneserie av Robert Crumb, Zap # 4, utgitt i 1969. Ekteparet Schenker ble arrestert og tiltalt for å utgitt pornografi. I tiden rett før hadde Simon Lowinsky, som eide et kunstgalleri i gaten College Avenue i Berkeley, stilt ut en rekke originaltegninger av Robert Crumb. Lowinsky ble arrestert og anklaget for det samme. Lowinskys sak kom opp først, men han ble frikjent etter vitnemål fra Peter Selz, en prominent figur i den amerikanske kunstverden. Etter frikjennelsen oppga byens myndigheter å forfølge anklagene mot Print Mint.
I 1975 var det blitt åpenbart at det var oppstått gnisninger i samarbeidet mellom ekteparene Schenker og Rita. I 1978 hadde Print Mint sluttet å utgi tegneserier, først og fremst for at markedet for undergrunnstegneserier hadde dalt, men selskapet fortsatte å utgi plakater. I 1985 solgte ekteparet Schenker butikken, men den eksisterer fortsatt og ser stort sett ut som før.
EM i futsal 1996
EM i futsal 1996 (europamesterskapet i futsal) ble arrangert i Córdoba i Spania i 1996.
Andrei Kavalenka
Andrei Kavalenka (født 9. mars 1955) er en belarusisk skytter som konkurrerer i trap. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 34 i trap.
Jennifer Cooke
Jennifer Cooke (født 19. september 1964) er en amerikansk skuespillerinne.
Cooke er kanskje mest kjent for sin rolle i TV-serien V fra 1984. Hun spilte også i såpeoperaen Guiding Light som karkateren Morgan Richards Nelson fra 1981 til 1983. Cooke spilte rollen som Debbie på den kritikerroste TV-serien A Year in The Life. Hennes eneste kjente filmrolle var i 1986 med skrekkfilmen Friday the 13th. Cooke eneste gjesteopptreden på TV var med HBO-serien The Hitchhikers.
Chiasognathus (Ramireziella) mniszechii
Chiasognathus mniszechii er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor (ca. 26 millimeter), nokså bred, langbeint, brunlig hjortebille. Kroppen er kort og bred, med mørk metallglans. Pronotum har en pigg ved bakhjørnet og er kledt med korte, lyse, ull-aktige hår på sidene. Beina er slanke, leggene (tibiae) på frambeina med torner. Kjevene hos hannen er lange og tynne, rette med en knekk i spissen, på innersiden med små tenner. Hannene har fire klart adskilte, runde fasettøyne, ett par som sitter på oversiden av kjevene og ett på undersiden. Pronotum er bredere enn langt, omtrent klokkeformet, med spisst uttrukne bakhjørner. Dekkvingene er nokså korte og brede, uten punktrekker.
Hunnene mangler hannenes sterkt forstørrede kjever, selv om kjevene også hos hunnene er temmelig kraftige. Kroppsformen er nokså bred, oval.
Levevis
Disse billene lever i den såkalte valdivianske regnskogen langs vestsiden av Andesfjellene. De voksne billene beveger seg mye omkring oppe i høye trær, der hannene kjemper om hunnene ved hjelp av de lange kjevene. Artene flyr gjerne i solskinn. Hannenes kjever hindrer dem trolig i å spise, mest trolig tar heller ikke hunnene til seg næring som voksne.
Utbredelse
Arten er kjent fra Chile og Argentina.
Shanghai Forever Company
Shanghai Forever Co., Ltd, tidligere Shanghai Forever Bicycle Company er et kinesisk selskap etablert i 1940 som produserer sykler, mopeder og andre produkter. Det er et av verdens største produsenter av sykler. Ved toppen av dens produksjon rullet 33.5 millioner sykler ut av fabrikken årlig. De fleste syklene var svarte ettgirs sykler kjent som «Flyvende Duer» produsert av rester av vannrør.
Rimé
Rime-bevegelsen er en filosofisk retning innenfor tibetansk buddhisme som ble grunnlagt i det østlige Tibet sent på 1800-tallet, hovedsakelig av Jamyang Khyentse Wangpo og Jamgon Kongtrul Lodro Thaye.
Jamgon Kongtrul Lodro Thaye regnes gjerne som grunnleggeren av bevegelsen.
Innhold og etymologi
Skolens navn stammer fra to tibetanske ord: Ris (sekterisme) og Med (fornektelse), som sammen uttrykker ideen om forening istedenfor sekterisme. Rime-bevegelsen blir ofte feilaktig tillagt et ønske om å forene de forskjellige skolene ved å samle det skolene har felles. Isteden søker Rime-bevegelsen å anerkjenne forskjellene mellom ulike tradisjoner og verdsette disse forskjellene, samtidig som man etablerer en dialog som kan skape en felles plattform. Det er viktig at variasjonen bevares. Derfor er Rime-lærerne generelt ganske forsiktige med å legge vekt på meningsforskjeller, slik at studentene kan velge mange ulike veier i sin åndelige utdannelse.
Rime er ikke en åndelig tradisjon på linje med de andre skolene, men heller en filosofisk bevegelse som søker å etablere, bevare og kultivere dialogen mellom forskjellige tradisjoner, samtidig med at man verdsetter forskjeller og legger vekt på behovet for variasjon. Bevegelsen ble grunnlagt for å motvirke den økende mistenksomheten og spenningen som hadde bygget seg opp mellom de forskjellige tradisjonene. På slutten av 1800-tallet hadde motsetningene eskalert til det punkt at mange lærere hadde nedlagt forbud mot å studere tekstene til en annen orden. Rime ble deretter en integrert del av den tibetanske tradisjonen, og fortsetter å være en viktig filosofisk tankeretning innenfor tibetansk buddhisme.
Nyere tids Rime-mestere
Jamyang Khyentse Chökyi Lodrö, Khunu Lama Tenzin Gyatso og Dilgo Khyentse Rinpoche er fremstående Rime-mestere fra nyere tid, kjent for sin offentlige innflytelse og som rådgivere og lærere for den 14. Dalai Lama. Andre moderne medlemmer er den avdøde 16. Kamapa og Dudjom Rinpoche, som begge ga omfattende leksjoner fra verkene av Jamgon Kongtrul Lodro, og Akong Rinpoche som sammen med nå avdøde Chogyam Trungpa hjalp til med å etablere tibetansk buddhisme i Storbritannia. Linjerekken fra den avdøde Nyoshul Khenpo Rinpoche, også en stor mester innenfor Rime-tradisjonen, er i dag representert ved læren fra Lama Surya Das.
Jaktteppet
Jaktteppet eller på svensk Jaktmattan er et kjent persisk hoffmanufakturteppe, tilvirket 1550–1570 i Kashan, og er en del av Kungliga husgerådskammarens samlinger på Stockholms slott. Teppet måler 565 × 285 centimeter, har cirka 20 millioner knuter og er produsert i silke med mønster av gull- og sølvtråd.
Historikk
Trolig kom teppet som gave til Europa da det var nytt, og kan ha blitt skjenket til det svenske hoff på 1600-tallet. Det hengte i 1898 på veggen i Gustaf Vs arbetsrum på Stockholms slott som ble innredet i 1881. Kong Gustaf VI Adolf lot plassere teppet ved siden av Karl XIs galleri.
Lindemann
Sammen ga duoen ut de to albumene Skills in Pills (2015) og F & M (2019). Tägtgren forlot duoen i 2020, og Till Lindemann har senere endret navn på prosjektet til «Till Lindemann», og engasjert nye bandmedlemmer.
Ruinen
Diktet er skadet av brann to steder i teksten slik at det fremstår som et fragment, noe som vanskeliggjør en analyse av det. Det som er åpenbart er at det beskriver en ødelagt by av fordums storhet, tilbake til Englands romertid (se Romersk Britannia), en gang så storslått at fortelleren mener den må ha vært bygget av «kjemper» ettersom angelsakserne selv ikke bygde i stein. Det er gode grunner til å anta at byen det er snakk om er ruinene etter Aquae Sulis, dagens moderne engelske by Bath.
Lindemann
Opprinnelse og Skills in Pills (2013–2016)
Lindemann og Tägtgren møtte hverandre rundt år 2000 på en rockepub i Stockholm, da medlemmer av Clawfinger presenterte dem for hverandre. I 2013, da Rammstein headlinet en festival i Sverige, inviterte den tyske sangeren sin svenske bandkamerat til den. Der fortalte han Tägtgren at han ville ta to friår og ville skrive musikk sammen med ham. De hadde opprinnelig tenkt å gjøre bare en eller to låter, men Tägtgren syntes de var «for gode» og ville skrive mer. Tägtgren definerte opprinnelig lyden deres som et blanding mellom prosjektet hans Pain Og Lindemanns band Rammstein, og la til «i det minste er det en blanding av Rammstein vokaler og Pain musikk».
Ruinen
Dikteren har øyensynlig vandret i restene av byen og undret seg: Byens bygninger har falt sammen, verket til kjemper har smuldret, forfallen er tårnenes ruinerte hustak, og brutt i stykker er den stripete gaten, frost i mørtelen, alle takene gaper, istykkerrevet og sammensunket og spist av elde.
Flickor i hamn
Flickor i hamn er en svart-hvitt svensk dramafilm fra 1945 i regi av Åke Ohberg. Manuset ble skrevet av Harald Beijer. Norskfødte Sonja Wigert spiller den kvinnelige hovedrollen som Astrid Holst.
Ruinen
Det er en direkte henvising i avslutningen av diktet som synes å bekrefte dette: «Steinbygningene sto der; vann fra de varme kilder» og «ned i de bekvemme bad, varme i sitt indre...» Det er også en henvisning til at «...bandt murens grunnvoll med jern». Det jern det er snakk om er sannsynligvis jernstenger som romerne benyttet i bygningsfundamenter. Tilsvarende jernstenger er blitt bekreftet i arkeologiske funn fra romertidens Bath
Flickor i hamn
Handling
Den unge styrmannen, Henrik, kommer til Göteborg for å studere ved Navigationsskolen og ta sjøkapteinseksamen. Der møter han sin gamle venn Axel. De blir enige om å feire gjensynet med et besøk på Liseberg. Ved dansebanen blir Henrik begeistret for den varme og åpne Lisbeth, mens Axel forelsker seg i den livlige og kjekke Alice.
Lindemann
Opprinnelse og Skills in Pills (2013–2016)
Navnet på bandet er hentet fra etternavnet til Till Lindemann, og i et intervju erklærte Lindemann og Tägtgren at dét «var det eneste vi ikke kunne komme på». Alle andre navn som ble vurdert av bandet var allerede tatt av andre grupper, så de godtok til slutt et forslag fra noen andre og kalte det ganske enkelt «Lindemann», selv om Tägtgren i utgangspunktet ikke var fornøyd med det.
Ruinen
Ruinen er først og fremst en poetisk beskrivelse av nostalgi ved en storhet som er forsvunnet og som nå kun finnes rester av. Det er en klar stemning av melankoli og vemod som diktet deler med en rekke andre angelsaksiske dikt, blant annet Sjøfareren, Vandringsmannen og Deor, noe som gjør at en del forskere og litterater plasserer diktet i sjangeren elegi, klagedikt. Ettersom en klagende stemning er utbredte i mange dikt har en del forskere innvendt at sjangreplasseringen ikke er helt treffende, og peker på at også Beowulf har klare elegiske partier uten at dette eposet blir en elegi av den grunn. Noe av det som gjør elegi mer treffende for Ruinen enn for mange andre angelsaksiske dikt er vekslingen mellom fortid og nåtid, mellom tidligere prakt og storheten og til det fysiske forfallet og forgjengelighet som fortelleren opplever.
Flickor i hamn
Handling
Etter at Henrik har fulgt Lisbeth hjem, ber hun ham med opp til seg. Henrik tolker det slik at hun er lett på tråden og hver manns eiendom. Han går derfor skuffet derfra. Henrik leier et rom hos fru Holst, en enke av en sjøkaptein. Hennes datter, Astrid, gjør et dypt inntrykk på ham. Han blir imidlertid ikke helt fortrolig med hennes alvorlige og noe kjølige vesen. De søker alt oftere hverandres selskap og forlover seg til slutt. Når Henrik har avlagt sin eksamen ønsker han å gifte seg med henne, men Astrid mener at de bør vente til han har fått en sikker stilling og et ordentlig hjem. Astrid elsker Henrik oppriktig, men vil ikke gi seg hen til ham og tilbakeviser alle hans tilnærmelser.
Lindemann
Live In Moscow (2018–2021)
I 2018 skapte duoen musikk til en versjon av eventyret «Hänsel und Gretel», der Till Lindemann også stod på scenen. I september samme år annonserte Lindemann og Tägtgren en turné i Russland, Ukraina og Kazakhstan i forbindelse med at Till Lindemann ga ut boken Messer.
Shizuka Yamamoto
Shizuka Yamamoto (født 5. desember 1975) er en japansk badmintonspiller.