cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kretahund
Bruksområde
Kretahund er en jakthund som aktivt benytter både syn, lukt og hørsel når den jakter. Den er svært hurtig, lettvint og fungerer meget godt i ulendt terreng, utholdende som den er. Den er ypperlig til såvel hetsjakt som sporhund, og fordi den sjelden bjeffer utenfor sitt domene, vil den også trolig kunne bli en ypperlig ledhund. Den kan også benyttes til mange andre jaktformer. Kretahund utgjør også et ypperlig valg til mange former for hundesport. Den er dessuten en god vakthund og en stødig familiehund, selv om den nok passer best for folk med erfaring i å håndtere primitive hunder.
Lynne og væremåte
Kretahund er en livlig og behendig rasehund som trenger såvel fysiske som psykiske utfordringer for å trives. Dette er en primitiv hunderase som naturlig er reservert og derfor kan virke sky overfor fremmede. Den er imidlertid både leken og tillitsfull overfor de den kjenner og liker, og den vil naturlig vokte medlemmer i familien og eiendommen. Den skal utgjøre en habil familiehund, men den trenger et aktivt miljø og en klar og tydelig leder. Det fortelles at den er ivrig etter å lære nye ting.
Annet
Rasen er ikke befengt med arvelig belastede sykdommer. Så langt kjent finnes ikke slike hunder utenfor Hellas, men unntak av en import i Tyskland og i Finland.
Dragens år
Handling
Vietnamveteranen Stanley White er nylig ansatt som politisjef med ansvar for New Yorks Chinatown. Samtidig har en ung og ambisiøs kineser kuppet ledelsen for den heroin-importende mafiaen. Til tross for sitt opphold i Vietnam tror White på de amerikanske idealer om sannhet og rettferdighet, og iverksetter en kompromissløs kamp mot den kinesiske mafiaen og dens nye leder.
Om filmen
Filmen medbrakte en del protester fra kinesisk-amerikanere som mente den gav et stereotypt bilde av folkegruppen i USA.
Filmen fikk blandet mottakelse av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den har fått 56 % på Rotten Tomatoes.
Filmen ble nominert til to Golden Globes og hele fem Golden Raspberry Awards.
Klokkelyngslekta
De fleste arter er små busker fra 0,2 – 1,5 meter høye, selv om noen er enda høyere; den høyeste er Erica arborea som blir 6-7 meter høy i middelhavsområdet, og enda høyere på Kanariøyene. Alle er eviggrønne med meget små nåle-lignende blader, som er 2-15 mm lange. Blomstene befinner seg hos de fleste arter i bladhjørnene eller på endestilte stilker. Blomstene er hvite til mørk rosa. Plantene brukes som hageplanter og prydplanter på grunn av sine blomster.
Majoriteten av artene er endemiske i Sør-Afrikas fynbos-vegetasjon. De resterende 70 artene eller så er viltvoksende i andre deler av Afrika, middelhavsområdet og Europa.
I Norge vokser artene klokkelyng og purpurlyng.
Fars lille utbytte
Fars lille utbytte er en amerikansk komediefilm fra 1951 regissert av Vincente Minnelli, med Spencer Tracy, Joan Bennett og Elizabeth Taylor i hovedrollene. Filmen er oppfølgeren til Brudens far fra 1950.
Fausta Morganti
Fausta Simona Morganti (født 20. august 1944 i San Marino, død 2. februar 2021 samme sted) var en av de to regentkapteiner - statssjefer - i San Marino.
Fars lille utbytte
Handling
Den nygifte Kay Dunstan (spilt av Elizabeth Taylor) kunngjør at hun og den nye ektemannen hennes - Buckley Dunstan - snart kommer til å få barn sammen. Dette gjør at faren hennes, Stanley Banks (spilt av Spencer Tracy) må akseptere å bli bestefar, noe han ikke føler seg klar for. Buckleys foreldre, Doris (spilt av Billie Burke) og Herbert (spilt av Moroni Olsen) blir veldig glade over nyheten, det samme blir Stanleys kone Ellie. Men Stanley føler at han fremdeles er alt for ung og livlig til å være bestefar.
Senere foreslår Ellie at de burde pusse opp hjemmet deres for å gjøre det mulig for Kay, Buckley og den nye babyen å flytte inn hos dem - noe Stanley er veldig negativ til. Banks-familien og Dunstan-familien forsøker deretter å overgå hverandre, ved å kjøpe veldig kostbare gaver og legge planer for babyen. En kveld, mens de lytter til Ellie, Doris og Herbert som krangler om hva babyen burde hete, får Kay et sammenbrudd. Når babyens fødsel nærmer seg, blir nervene blant både foreldrene og besteforeldrene stadig mer frynsete.
Fausta Morganti
Morganti var fra 1978 til 1992 medlem av Congresso di Stato (regjeringen) og ansvarlig for undervisning, justis, kultur, høyskolevesen. I sin embedsperiode fremmet hun grunnleggelsen av Det internasjonale vitenskapsakademi i San Marino og Università degli Studi di San Marino, gjennomførte skolereformer og støttet kulturelle initiativer.
Hun ble valgt til regentkaptein for seksmånedersperioden fra 1. april 2005 til 1. oktober 2005 (sommerperioden), sammen med Cesare Gasperoni.
Morganti var medlem av Partito dei Democratici (PD). Kvinners passive valgrett (valgbarhet) ble introdusert i 1974, og Fausta Morganti var sammen med Clara Boscaglia og Marina Busignani Reffi en av de første tre kvinner innvalgt i Consiglio Grande e Generale, i 1974.
Mikhail Kutuzov
Mikhail Illarionovitsj Golenisjtsjev-Kutuzov (russisk; Михаил Илларионович Голенищев-Кутузов) (født, død ) var en russisk feltmarskalk som ofte krediteres for å ha reddet sitt fedreland fra Napoléon Bonapartes invasjon i 1812.
Tidlig karriere
Mikhail Illarionovitsj Golenisjtsjev-Kutuzov (oftest forkortet til Kutuzov) ble født 16. september 1745 i St. Petersburg, gikk inn i Den keiserlige russiske hær i 1759 eller 1760. Hen tjente i Polen (1764–1769) og i den Russisk-tyrkiske krig 1768-1774. Han mistet et øye i det siste året av krigen og reiste deretter noen år i Sentral- og Vest-Europa.
I 1784 ble han generalmajor, i 1787 generalguvernør for Krim og under feltmarskalk Aleksandr Suvorov utmerket han seg under den Russisk-tyrkiske krig 1787–1792), ved erobringen av Otsjakov, Odessa, Tighina og Ismail, og i slagene ved Rimnik og Mashin. Han var da (1791) generalløytnant, og hadde senere stillingene som ambassadør i Konstantinopel, generalguvernør for Finland, kommandant for kadett-korpset i St. Petersburg, ambassadør i Berlin og generalguvernør for St. Petersburg.
Napoleonskrigene i Europa
I 1805 ledet han det russiske korpset som skulle hindre Napoléon Bonaparte i å nå Wien, og vant i slaget ved Dürrenstein 11. november 1805.
Før slaget ved Austerlitz prøvde Kutuzov å få de allierte generalene fra å utkjempe slaget. Han ble imidlertid overstyrt av østerrikerne, og ble selv såret i slaget 2. desember 1805. Fra 1806 til 1811 var Kutuzov generalguvernør av Litauen og Kiev.
Han ble så gjort til sjef for de russiske styrkene i Den russisk-tyrkiske krig (1806-1812). Kutuzov skjønte at soldatene ville trenges i krigen mot Frankrike som var under oppseiling, og sørget for å avslutte krigen mot tyrkerne raskt. En fredsavtale ble undertegnet i București 28. mai 1812, og ga Russland Bessarabia (tilsvarer omtrent dagens Moldova). For denne suksessen ble han utnevnt til fyrste (князь).
Napoleons angrep på Russland (1812)
Da Napoléon Bonaparte invaderte Russland i juni 1812 bestemte krigsminister Michael Andreas Barclay de Tolly at Russland skulle følge den brente jords taktikk. Styrkene skulle trekke seg bakover og ødelegge alt, framfor å søke avgjørende slag. Det var stor misnøye i hæren med denne strategien (f.eks. fyrst Pjotr Ivanovitsj Bagration). Kutuzov ble derfor mottatt med stor glede da han ble utnevnt til øverstkommanderende.
Den 7. september 1812 gikk Kutuzov til slag ved Borodino, ca. 12 mil vest for Moskva. Slaget involverte oppunder en kvart million soldater, og hadde 70 000-100 000 drepte og sårede. Slaget hadde ingen klar vinner, men etter en konferanse med sine generaler i landsbyen Fili trakk Kutuzov den russiske hæren bakover og oppga Moskva.
Leeds’ historie
Leeds’ historie er sterkt knyttet til tekstilindustrien som begynte å etablere seg i den byen på 1300-tallet. Byen Leeds er lokalisert i grevskapet West Yorkshire i nordlige England, og er i dag Englands tredje største by etter London og Birmingham. I 1801 hadde byen en befolkning på 94 421 innbyggere; 249 992 i 1851; 552 479 i 1901; 692 003 i 1951; 715 404 i 2001; og 2014 er det 766 399 innbyggere.
Mikhail Kutuzov
Napoleons angrep på Russland (1812)
Den 19. oktober 1812 så Napoléon Bonaparte seg tvunget til å forlate Moskva. I slaget ved Malojaroslavets 24. oktober tvang Kutuzov de franske styrkene til å trekke seg tilbake gjennom den samme traseen som de var kommet – der alle potensielle forsyninger var fullstendig ribbet.
Leeds’ historie
Det er ikke påvist noen romersk bebyggelse på stedet. Leeds har avledet sitt navn fra Loidis, et utkantområde for det keltiske området Elmet. Ved normannernes erobring av England var det helt klart bosetning i området med et framgangsrikt gods under overherredømme av den normanniske adelsmannen Ilbert de Lacy. Stedet fikk sitt første charter fra Maurice de Gant i 1207, og vokste langsomt i senmiddelalderen og tudortiden. Byen hadde blitt en del av hertugdømmet Lancaster og overlatt den til kronen i middelalderen, og byen var således en rojalistisk bastion på begynnelsen av den engelske borgerkrigen.
Diodotos Tryfon
Diodotos Tryfon (gresk: Διόδοτος Τρύφων, «den praktfulle»; født ukjent - død 138 f.Kr.) var konge av det hellenistiske Selevkideriket. Som general av hæren fremmet han tronkravet til Antiokos VI Dionysos, den purunge sønnen til Aleksander I Balas, i hovedstaden Antiokia etter at Aleksander var død, og han var den egentlige herskeren i tiden 145–142 f.Kr. da han styrte i navnet til Antiokos VI, og i 142 f.Kr. døde barnet. Diodotos tok selv makten i Koilesyria og styrte offisielt fra 142 f.kr. til 138 f.Kr.
Leeds’ historie
På 1600- og 1700-tallet begynte Leeds blomstre og ekspandere som et sentrum for ullindustrien, og den fortsatte å vokse sterkt under den industrielle revolusjon, som mange andre omliggende byer. På midten på 1900-tallet fikk Leeds en postindustriell nedgang, men mot slutten av århundret ble byen igjen framgangsrik med utviklingen et næringsliv av langt mer mangfoldig karakterer.
Mikhail Kutuzov
Minnesmerker
Tidlig i 1813 ble Kutuzov syk, og han døde 28. april 1813 ved Bunzlau. Minnesmerker er blitt reist for ham der, ved Poklonnajahøyde i Moskva og foran Kazan-katedralen i St. Petersburg, hvor han er gravlagt. Siden han ikke hadde mannlig avkom, gikk hans eiendommer over til familien Tolstoj. Blant de russiske generalene har Kutuzov kun blitt overgått av sin lærer Suvurov.
Diodotos Tryfon
Diodotos hevdet at unge Antiokos VI hadde blitt syk og sykdommen krevde kirurgi, og han døde under legenes omsorg. Det er blitt antatt at denne operasjonen var et skalkeskjul for å skjule drapet på den unge kongen. Uansett hva som var tilfelle tok Diodotos Tryfon tronen i eget navn.
Leeds’ historie
Toponymi
Navnet Leeds er første gang dokumentert i formen «Loidis». I tiden rundt 731 nevner den angelsaksiske historikeren Beda stedet i bok II, kapittel 14, av sitt verk Anglernes kirkes historie (latin: Historia ecclesiastica gentis Anglorum) i diskusjonen av et alter som overlevde fra en kirke reist av Edwin av Northumbria, lokalisert i «...regione quae vocatur Loidis» («regionen kjent som Lodidis»). Dette var øyensynlig et regionalt navn, men det opptrer senere i Domesday Book (1086) som betegnelse på bosetningen her i den senere angelsaksiske formen Ledes. Dette navnet er ikke angelsaksisk i formen, og derfor antagelig angelsaksisk utgave av et eldre brytonisk navn. Dette eldre navnet er rekonstruert til keltiske *Lādenses i betydningen «folket ved den sterkt strømmende elv». Det er i referanse til elven Aire som fortsatt flyter gjennom byen. Som stedsnavn henviste det antagelig til en skog som dekket det meste av det brytoniske kongeriket Elmet, og som eksisterte i løpet av 400-tallet og fram til tidlig på 600-tallet. En innbygger fra Leeds er lokalt kjent som loiner, av usikker opprinnelse, men muligens avledet fra Loidis, eller at i området Briggate refererte de lokale til de tallrike nabogatene som «loins» i den lokale dialekt, en korrupsjon av ordet «lanes», og de som hang i disse gatene ble derfor kalt for «loiners».
Diodotos Tryfon
Demetrios II Nikator, som hadde lovmessig arverett til tronen, var ikke i stand til å gjenerobre hovedstaden, og etablerte seg isteden i Seleukia ved Tigris, rikets andre hovedstad. Den interne situasjonen i det delte riket var innviklet og Diodotos var ivrig etter å skaffe seg allierte for å styrke sitt grep om riket. Han lot derfor det hasmoneiske dynasti (makkabeerne) ble opprettet på nytt i Judea i bytte for deres støtte. Tro mot sitt ord var det flere jødiske hærer som marsjerte mot Diodotos' rival Demetrios II Nikator og beleiret byer. De jødiske hærene, ledet av Jonatan Apphus, ble altfor dristige og gjorde også egne erobringer; Ashkelon underkastet seg frivillig da byen Gaza (Azzah) ble tatt med makt. Jonatan skal ha erobret eller hevdet sin autoritet til et området så langt nord som til Hazarsletten og tok den sterke festningen Beth-zur under det påskudd at den var støttet av tilhengere av Demetrios II. Diodotos Tryfon dro med en hær til Judea og inviterte Jonatan til Skytopolis for en vennskapelig konferanse, hvor han lovte å gi ham Ptolemais og andre festninger. Jonatan gikk troskyldig inn i en felle, hans menn ble drept og Jonatan selv tatt til fange og senere henrettet. Til tross for sin forberedelser og hensikt i å undertrykke jødene, var Diodotos ikke suksessfull.
Mikhail Kutuzov
Minnesmerker
Aleksander Pusjkin vendte seg til feltmarskalken i den berømte elegien på Kutuzovs sepulkra, og han opptrer også som en klok og populær leder i Lev Tolstojs Krig og fred. Under andre verdenskrig (1941–45), etablerte sovjetregjeringen Kutuzovordenen, som, blant mange andre dekorasjoner, ble beholdt av Russland etter oppløsningen av Sovjetunionen, slik at den fortsatt er av de høyeste militære utmerkelsene i Russland.
Leeds’ historie
Forhistorie til angelsaksisk tid
Det finnes ingen pålitelig referanse til noe sted som kan assosieres med Leeds før Bedas omtale ca. 730. Han betegnet en region framfor en landsby eller by; det er derfor ikke kjent om det var en bosetning der i romersk Britannia (før 400-tallet) eller i angelsaksisk tid (før 1066).
Diodotos Tryfon
I 139 f.Kr. fortsatte Mitridates I av Partia sine erobringer. Han okkuperte Susa og Elam. Demetrios II Nikator forsøkte å bremse partiernes framgang, men endte opp med å bli tatt til fange i juli/august i 138 f.Kr. Rett etter kom hans bror Antiokos VII Sidetes og krevde tronen i sin brors fravær. Han ble støttet av flere fraksjoner. De angrep og beleiret Diodotos Tryfon i Antiokia, og tok byen. Diodotos klarte å rømme, men begikk deretter selvmord i Apamea. Antiokos VII Sidetes ble således konge av et samlet Selevkideriket.
Leeds’ historie
Forhistorie til angelsaksisk tid
Det er dog avdekket spredte objekter fra bronsealderen over hele området Leeds. I henhold til nedtegnelser fra 1800-tallet funnet to gravhauger fra bronsealderen ved Woodhouse Moor, rundt 1,6 km fra Leeds’ sentrum. I førromersk og romersk jernalder var området rundt Leeds tilknyttet den brytoniske stammen briganterne. Det er funnet mulige jordarbeid fra muligens romersk tid; som en steinsatt elveovergang over elven Aire. Det har blitt avdekket levninger fra både briganterne og romere i bosetninger i nabolaget av dagens Leeds, eksempelvis i Adel og i Alwoodley. I forstaden Headingley ble det funnet en steinkiste i 1995 i Beckett's Park som er antatt fra romersk tid.
Bedas redegjørelse indikerer aktivitet i området rundt Leeds, skjønt ikke nødvendigvis selve Leeds som det er kjent i dag. Beda omtaler et område Campodonum som ikke er blitt identifisert. Det er mulig det refererer til et betydningsfullt sted i området; og en abbed Thrythwulf hadde et kloster i nærheten i Bedas tid, skjønt det varte ikke lenge inn i middelalderen. Bevis på betydelig rikdom og status kan leses fra fragmenter fra minst seks steinkors og andre monumenter, preget av dekorasjon i anglo-norrøn kultur fra tiden 800-900-tallet, som ble funnet som byggemateriale i 1300-tallets sognekirke i Leeds da denne kirken ble revet og erstattet i 1838. Det best bevarte bildene som nå er i den moderne kirken, viser blant annet avbildninger av legenden om Volund smed (som i England er blitt hetende «Wayland smith»). I sesongen 2008-2009 ble det oppdaget et liten, men viktig depotfunn, «West Yorkshire Hoard», i området Leeds. Rikdommene besto av 5 gullsmykker fra 600- til 1000-tallet. Det synes sannsynlig at den angelsaksiske bosetningen hovedsakelig var et kirkelig sted, et vadested over elven Aire, og Kirkgate.
Andre bevis på bosetning i angelsaksisk tid finnes ved det gamle «Shire Oak» i Headingley, tingstedet ved et eiketre. Tilsvarende er det mange steder rundt om i Leeds som felles endelse i stedsnavnet i –ley: Bramley, Rodley, Farnley, Armley, Wortley, og Farsley, som er avledet fra angelsaksiske leah i betydningen åpning eller åpen plass i skogen.
Normannisk tid
Ved tiden av den normanniske erobringen, var Leeds åpenbart en ren landbruksbesittelse, omtrent på 1000 acre (4 km²) i omfang. Det var inndelt i sju gods, som ble holdt av samme antall thaner; de eide seks ploger; det var en prest og en kirke; og en mølle: dets skattemessige verdi var på seks pund. Da nedtegnelsene i Domesday Book ble gjort hadde de økt noe i verdi; de sju thanene var blitt erstattet med 27 villains, fire sokemen og fire cotters/bordars. Villains er hva vi nå vil kalle dagsarbeidere; sokemen var folk av ulik art, fra eier av småbruk under en større herre til husmenn; bordars eller cotters er i terminologien til Domesday Book å betrakte som nær slaver, som tømmerhoggere og vannbærere. Møllen, da Domesday-undersøkelsen ble gjort, var verd fire shillinger. Det var 10 acre (40 km²) av gressland. Hovedforpakteren var Ilbert de Lacy som kong Vilhelm Erobreren hadde gitt store «honour» (landeiendommer) til, og som strakte over hele grevskapet, fra Lincolnshire til Lancashire. Hans fremste base var festningen Pontefract Castle som lå noen få km sørøst.
At Leeds var underlagt en av de fremste favorittene til kongen var heldig; av den grunn ble landområdene til de Lacy sparte da massakrene i Nord-England skjedde vinteren 1969-1970. Mens resten av nordlige England ble nødlidende og sulten spredte seg, hadde Leeds i 1086 en befolkning på minst to hundre mennesker.
Det var to større steder i bosetningen i Leeds: området rundt sognekirken og storgodset 1–2 km vest for kirken. Ilbert de Lacy bygde en festning på Mill Hill (hva som er City Square i dag) og som ble beleiret av kong Stefan under hans marsj mot Skottland i 1139. Samme år, i henhold til Hardyngs krønike, ble Rikard II for en tid holdt fengslet i Leeds før han ble fraktet til Pontefract Castle, og ble antagelig myrdet eller sultet i hjel der i februar 1400:
I 1147 hadde munker fra cistercienserordenen bosatt seg i Kirkstall, og der begynte de en gang rundt 1152 å bygge klosteret Kirkstall Abbey nordvest for Leeds.
Senmiddelalderen
Det føydale land i Leeds, sammen med mye av de øvrige landet i Yorkshire, ble overdratt av slekten de Lacy til slekten Paynel. Ralph Paynel er jevnlig omtalt i Domesday Book. Han var en av de fremste leietakere i Yorkshire. Det var en av hans slektninger, Maurice Paynall, tidvis beskrevet som Maurice de Gant, som innbyggerne av Leeds fikk sitt første charter fra i november 1207. Leeds hadde den geografiske fordelene med å være et vadested over elven og lå langs veien York til Chester foruten å ligger nær veien fra Wharfedale til Skipton gjennom Penninene. Godsherrene var ivrige etter å øke sin inntekter ved å utnytte disse fordelene.
Charteret ga ulike virkemidler for utnevnelse av en bailiff (forvalter eller oppsynsmann) for å lede en domstol, for samle inn leie og inntekter, og å bøtelegge de gjenstridige, og forpliktet leietakere å male kornet i hans mølle og bake i hans ovner. Leeds fikk dog en del former for selvstyre og hadde borgere som var frimenn. Likevel ga charteret byfolket i Leeds kun de laveste forhold som var nødvendig for urban utvikling. Det omformet ikke godset til en borough (by med rettigheter som kjøpstad), men etablerte en borough innenfor godset. Den nye byen ble lagt ut langs en gatelinje, senere kalt for Briggate, og som var bred nok til å holde et marked. Ved sørenden av veien var det kryssing av en elv. Fra 1384 er det dokumentert at det var en bru, derav navnet Briggate = «bridge gate». Befolkningtallet var liten i 1207 og forble knapp i lang tid etter. I tiden av koppskatten i 1379 synes det ikke som om befolkningen oversteg 300 innbyggere. Leeds var en av de minste byene i Yorkshire, og steder som Snaith, Ripon, Tickhill, og Selby hadde langt større betydning. Det var den gamle bosetningen rundt sognekirken, den nyopprettede borough, herregårdsboligen og møllen i vest og byens åker ved Burmantofts (= «borough-mennenes tofter»). Skatt i 1334 og 1377 viser at befolkningen for hele sognet før svartedauden var på rundt 1000 innbyggere og hvor 350-400 bodde i det sentrale området, inkludert borough. Leeds begynte langsomt å vokse til bli blant de mer framgangsrike byene i øst.
I 1217 tapte Maurice de Gant eiendommene i Leeds ved å være på den gale siden av slaget ved Lincoln i 1217. Hans besittelser gikk til Ranulf, jarl av Chester, og gjennom ham ble det gitt tilbake til slekten de Lacy. Da denne slektens eiendommer via ekteskap ble sammenslått med hertugdømmet Lancaster kom de i besittelsen til den kongelige familie, og da Henrik IV kom på tronen, ble de absorbert inn kronens besittelser.
I de fire århundrene etter den normanniske erobringen, var veksten i Leeds langsom. Dets sted hadde ingen militær betydning: den store strategiske posisjonen i denne delen av Yorkshire var ved Pontefract som lå rett ved. I begynnelsen hadde Leeds heller ingen kommersiell betydning. Den spede begynnelsen til Leeds' kommende ullhandel kan ha oppstått rundt cistercienserklosteret Kirkstall Abbey ved de vestlige grensene. Bysamfunnet var hovedsakelig opptatt av jordbruk, og slik handel var begrenset til de detaljhandel som etablerte seg selv hvor samfunnene vokste opp — som handlet om livets nødvendigheter, hovedsakelig mat og klær. Byen var i seg selv liten, antagelig begrenset innenfor en triangel dannet av linjene av Briggate, Kirkgate, elven Aire, og med sognekirken i den ene vinkelen kanskje der hvor den moderne står. Gatene var antagelig trange, uten steinlegging og opplysning. Husene, til tross for det faktum at det var mer enn nok med stein i distriktet, var gjort av tømmer. Alt rundt byen var åpne marker og åkerland, kultivert etter prinsippet med lange, smale striper. Bortenfor åkrene lå Elmetskogen.
Tudortiden
Tudortiden var en overgangstid for Leeds fra en relativ gjennomsnittlig bosetning til en solid kjøpstad for ull- og tøyhandel. I 1470 var byen dunkel nok til å bli beskrevet som «i nærheten av Rothwell», men som på 1400-tallet hadde fått charter som kjøpstad. Ved 1536, da fortidsminnegranskeren John Leland besøkte byen, kunne han rapportere at det var en vakker markedsby som var basert hovedsakelig på kleshandel og var like stor som Bradford, men ikke så «quik», hvilket han mente at den ikke var så foretaksom. Uansett eksisterte fortsatt mye av det gamle livet og forholdene. Kronen var nå overherre, og hadde vært det siden Henrik IV ble konge. Folk malte fortsatt korn i kongens møller og bakte brød i kongens ovner. Selv om folk raskt nærmet seg frihet var deres skjebne fortsatt ikke stort bedre enn deres forfedre. Mot slutten av 1500-tallet var Leeds fortsatt delvis føydalt.
Det var ingen skolegang og undervisning i Leeds før i 1552 da en William Sheafield, som synes å ha vært en sjeleprest ved St. Catherine i Leeds, etterlot eiendom i Leeds for etableringen av lærd skolemester som underviste fritt til de ungdommer og barn som ble overlatt til ham og med formaninger om folket i Leeds selv måtte finne velegnet bygning og samle sammen en skolemesters lønn på ti pund om året. Her lå opprinnelsen til Leeds Grammar School (gymnas) som ved slutten av århundret hadde blitt en institusjon av stor betydning.
Ved begynnelsen av 1600-tallet hadde byfolket i Leeds ved egen kostnad sikret to begrensede kongelige privilegier, retten til å velge sin egen sogneprest og selvstyre i kommunale saker. I 1538 hadde byen kjøpt kallsretten til sognekirken fra dens da innehaver, Oliver Darnley, for 130 pund, og deretter ble sognepresten valgt av en rådsforsamling som i seg selv ble en opplæring i demokratiske valg. I 1626 mottok Leeds sitt første charter om inkorporasjon fra kong Karl I, det vil si overdragelse av eierskap til en gruppe eller korporasjon. Charteret lovte at Leeds i grevskapet York, som en gammel og folkerik by, hvor dens befolkning var velkjente med kunsten og mysteriene med å framstille ullklær, opprettet et styringsråd av en oldermann, ni borgere, og tjue assistenter. Privilegiet var i en del år begrenset: kronen reserverte for seg selv retten til å utnevne enhver av de tretti posisjonene; rene valg på personer ble ikke innført på ennå en del tid.
Borgerkrigen og politisk representasjon
Atten år etter charteret om inkorporasjon gikk Leeds sammen med andre byer i nabolaget i et minnesmerke for kongen hvori han søkte å komme overens med sine motsetninger med det opprørske parlamentet. Det førte ikke fram, og i de tidligste stadiene av den engelske borgerkrigen var Leeds underlagt rojalistene med en garnison underlagt William Savile.
Det var en liten styrke i januar 1643, 500 ryttere og 1500 fotsoldater. Savile gjorde omfattende forberedelser for forsvaret av stedet, gravde en nær 2 meter dyp skyttergrav fra kirken og til elven, reiste brystvern i nordenden av broen, og utplasserte en liten kanon i posisjon for dekke Briggate. Imot ham mandagen den 23. januar kom Thomas Fairfax som leder av parlamentarikernes hær, antagelig med rundt 3000 ryttere og fotsoldater. Da broen ved Kirkstall var revet, krysset de elven Aire ved Apperley Bridge, og kom fram til Woodhouse Moor. Der ropte Fairfax at Savile måtte overgi seg, og Savile ga tilbake det svaret som var forventet. I kaldt snøvær ledet Fairfax sine soldater i angrep. Angrepet skjedde rundt klokken to om formiddagen og synes å ha utviklet seg på alle sider av byen. Parlamentarikerne fikk raskt overtaket og rundt klokken fire hadde Fairfaxs soldater nådd fram til Briggate og Boar Lane. Savile og hans gjenværende soldater flyktet for livet. Fairfax tok nær 450 fanger som han umiddelbart løslot under løfte om ikke igjen ta til våpen mot parlamentarikerne. Slaget avgjorde spørsmålet om hvilken side av borgerkrigen Leeds og West Riding sto på.
Det puritanske styret som fulgte de første suksessene til parlamentarikerne førte til Leeds fikk to puritanske prester i sognekirken og den nye kirken St. John. I 1644 fikk befolkningen noe annet å bekymre seg for: det brøt en smittsom sykdom så alvorlig at det gjenspeilte svartedauden i middelalderen. Rundt 1300 av innbyggerne døde. Det ukentlige markedet stoppet opp og antallet døde ble så stort at sogneregistrene klarte ikke å få med seg alle.
I 1646 kom kong Karl I til Leeds som fange. Etter at han hadde overgitt seg til de skotske generalene ved Kelham i nærheten av Newark-on-Trent, ble han ført nordover til Newcastle; på hans retur fra den byen tilbrakte han en natt i et hus kalt Red Hall i Upper Head Row. Red Hall ble bygd i 1628 av ullhandelsmannen og oldermannen Thomas Metcalf og det ble sagt at det var det første huset i Leeds som var bygd av murstein, derav navnet.
I 1715 ble Leeds første historieverk skrevet av Ralph Thoresby, titulert Ducatus Leodiensis; or the Topography of the antient and populous Town and Parish of Leedes.
Leeds var hovedsakelig en handelsby som tilvirket klær av ull og handlet med Europa via elvemunningen Humber. Befolkningen vokste til rundt 10 000 ved slutten av 1600-tallet og til rundt 30 000 ved slutten av 1700-tallet. Som et mål på byens betydning var handelen i Leeds på 1770-tallet ansvarlig for 30 prosent av England eksport av ull, verdsatt til £1 500 000. 70 år tidligere sto hele Yorkshire for kun 20 prosent av eksporten.
Ullhandelen
Ralph Thoresby var involvert i etableringen av den første tøymarkedet under tak da han sammen med andre sikret tillatelse fra 3. vicomte Irwin, forpakter av godset Leeds, til å reise bygningen White Cloth Hall. Det faktum at Wetherby bygde en handelshus i 1710 var ganske sikkert en drivkraft for endringer. Den nye bygningen åpnet den 22. mai 1711, og varte i 65 år før den ble fjernet for et nytt sted i Calls, og senere da jernbanen var innført, plassert ved dagens handelsbygning.
I 1758 ble en farget eller blandet tøyhus bygget i nærheten av Mill Hill – en firkantet bygning på 60 ganger 117 meter og med kapasitet på 1800 handelsstaller. Bygningen ble revet i 1899 for å gi plass til det nye postkontoret; det siste tøyhuset ble revet i 1896 for å gi plass til Metropole Hotel.
Den industrielle revolusjon
Den industrielle revolusjon førte til en voldsomt vekst i Leeds. Befolkningen hadde steget til over 150 000 innbyggere ved 1840. Byens industrielle vekst ble katalysert ved innføringen av Aire og Calder-kanalen i 1699, Leeds og Liverpoolkanalen i 1816, og jernbanen fra 1834 og framover; den første som ble åpnet var Leeds and Selby Railway den 22. september 1834. Den første jernbanestasjonen i Leeds var ved Marsh Lane; Leeds Wellington-stasjonen ble åpnet i 1848; Leeds Central i 1854, og den nye stasjonen, kalt for Leeds New Station, i 1869. Litt for litt ble byen knyttet opp med Hull, York, Sheffield, Bradford, Dewsbury; med byene Durham og Northumberland; med Manchester og Liverpool; og med Midlands og London.
I 1893 hadde Leeds blitt gitt bystatus. De industrier som utviklet seg under den industrielle revolusjon omfattet maskiner for spinning, verktøymaskiner, dampmaskiner og giraksler, foruten annen industri basert på tekstiler, kjemikaler, lær og steingods og porselen. Kull var utvinnet i stor skala og det fortsatt fungerende Middleton Railway, den første vellykte kommersielle jernbane med damplokomotiv i verden, fraktet kull inn til Leeds' industri. Sporet var det første tannstangbane og lokomotivet Salamanca var det første som hadde tvillingsylindre.
Ulike områder i Leeds utvikler forskjellige roller i den industrielle revolusjon. Byens sentrum ble hovedområdet for transport og handel, Hunslet og Holbeck ble senter for ingeniørvitenskap, Armley, Bramley og Kirkstall ble senter for møller, maling og fresing, mens områder som Roundhay ble forstedene for middelklassen, og byggingen av Leeds' sporveier gjorde lettere å komme fram og rundt den voksende storbyen.
Moderne tid
Ved århundreskiftet til 1900-tallet var Leeds et industrielt kraftsenter hvor de sørlige og sentrale delene av byen var fylt opp med teglverk, jern- og stålverk, verktøyframstilling, tømmeropplag, lokomotivarbeid, jernbanelagre, varehus, glassfabrikker, fargerier, trykkerier, såpefabrikker, fabrikker som framstilte produkter av tekstiler, tøy og lær. Leeds ble kjent som byen hvor alt ble framstilt.
Ved 1900-tallet hadde den sosiale og økonomiske veksten begynt å endres med opprettelsen av akademiske institusjoner som i dag er Universitetet i Leeds og Leeds Metropolitan University. Det var også en ekspansjon innen medisinsk hjelp med sykehusene Leeds General Infirmary og St James's Hospital. Tidlig på 1800-tallet fortsatte ullindustrien å vokse, og det samme gjorde produksjonen av lin og lerret, men mot slutten av århundret ble tekstiler mindre viktig. Skredderproduksjon for et massemarked blomstret, også lærindustrien, og det var mange skoprodusenter. Ved 1901 hadde befolkningen nådd 178 000 og fortsatte å vokse raskt. Tidlig på århundret var de fremste industriene teknikk og ingeniørvitenskap, eksempelvis framstilling av sporvogner, men manufakturindustrien havnet i nedgang. Isteden vokste serviceindustrien raskt. I 1951 var 55 prosent av arbeidskraften ansatt i manufakturindustrien, men ved 1973 hadde den falt til mindre enn 35 prosent.
Den første verdenskrig
Leeds ga betydelig bidrag til krigsinnsatsen under den første verdenskrig. Byen ble ikke rammet av bombetokt under krigen, men fikk betydelige tap.
Barnbow i Cross Gates var en stor fabrikk for produksjon av ammunisjon og framstilte ti tusener prosjektiler på uke i august 1915. Den verste tragedien som noen gang har rammet Leeds, i henhold til døde, skjedde ved Barnbow-tragedien den 5. desember 1916. 35 arbeidere, alle kvinner i 14-årsalderen eller eldre, ble drept i en eksplosjon i fabrikken. Anlegget hadde rundt 16 000 ansatte fra Leeds og områdene rundt. Det var en egen jernbanestasjonen for å kunne håndtere den daglige tilstrømningen av ansatte. Jernbanestasjonen hadde 260 meter lang plattform og 38 spesialtog fra omliggende byer. En eksplosjon i Hall 42 drepte 35 kvinnelige arbeidere og skamferte et dusin andre. Mekanikeren William Parking ble gitt en inngravert klokke i sølv for sin tapperhet ved å frakte skadde fabrikkarbeidere ut etter ulykken. Nyheten om ulykken nådde derimot ikke overskriftene i samtiden grunnet sensuren. Først seks år etter krigen ble offentligheten informert om ulykken for første gang. Det var senere ytterligere to eksplosjoner, en i mars 1917 som drepte to kvinnelige arbeidere, og enda en i mai 1918 som drepte tre mannlige arbeidere.
Under den første verdenskrig ble det opprettet regimenter av menn fra særskilte byer og bydistrikter. Tanken var at venner og slektninger ville melde seg frivillige, men det innebar også at om et regiment ble utradert, ville også en by eller bydistrikt tape hele sin mannlige befolkning i en bestemt alder. Leeds var en av byene som led av dette. Leeds-bataljonen, populært kalt for «Leeds Pals», ble dannet i 1914 og fikk sitt største tap ved slaget ved Somme i 1916. Av 24 offiserer og 504 soldater ble 15 offiser og 233 soldater drept. Menig Pearson, som overlevde, uttalte siden at «Vi forberedte oss i to år og ble utryddet på ti minutter.»
Den andre verdenskrig
I den neste krigen ble Leeds igjen påkrevd å gjøre sitt, men det ble mindre historisk bemerkelsesverdig enn under den første krigen. Da det tredje marinefartøy med navnet HMS «Ark Royal» ble senket, hadde Leeds nettopp adopterte skipet, og befolkningen gikk sammen i 1942 for å samle inn penger for et nytt. De trengte 5 millioner pund, men samlet inn 9 millioner.
31. Nord-Midlands antiluftfartsbrigade hadde ansvaret for flyforsvaret i West Yorkshire og gjennom alle krigsårene hadde Leeds antiluftvåpen posisjonert over hele Leeds, og som blant annet skjøt ned to tyske bombefly under Leeds-blitzen.
ROF Thorpe Arch ved Wetherby var den fremste fabrikk for produksjon av krigsmateriell på denne tiden. Arbeidet fikk liten skade av Leeds-blitzen. Byen Yeadon hadde en undergrunnsfabrikk som framstilte deler for bombeflyet Avro Lancaster. Fabrikken var lokalisert rett ved dagens Leeds Bradford internasjonale lufthavn. Rodley i vest for Leeds hadde to fabrikker som framstilte kraner, men i krigens gang ble de omgjort til å framstille bomber. Leeds klesindustri arbeidet for det britiske hæren. Ved 1917 produserte Bradsfords ullindustri 228 km med khaki-uniformer i uken. I oktober 1939 fikk Bradford oppdraget å framstille militære kapper som tilsvarte 25 år med forsyninger under normale forhold.
High five
High five er en gest i form av en hilsen med hendene som oppstår når to personer løfter hendene samtidig og klapper hverandres hender. High five er vanlig brukt ved gratulasjon eller feiring. Begrepet viser til en hånd med fem fingre som løftes høyt mot en annen persons hånd. Det kan oversettes til «høy fem», men en slik oversettelse har ikke befestet seg i norsk språkkultur.
Det er flere forklaringer på opprinnelsen. Det er dokumentert at high five ble brukt av baseballspillerne Dusty Baker og Glenn Burke på Los Angeles Dodgers 2. oktober 1977. Innen lagsport er bruk av high five hyppig brukt for å gi anerkjennelse til en prestasjon, for å gire hverandre opp i en konkurransesituasjon og for å bringe lagspillere fysisk sammen og bygge fellesskapsfølelse.
Gustav Levin
Tor Gustav Ebbe Levin (født 10. september 1952 i Sigtuna) er en svensk skuespiller.
Levin ble først utdannet ved Skara skolscen og seinere ved Statens scenskola i Stockholm. Han har vært engasjert ved Norrbottensteatern, TURteatern, Riksteatern, Stockholms stadsteater og Romateatern. Han ble tildelt Torgny Segerstedts stipend og Uppsala kommunens kulturstipend.
Ila fengsel og forvaringsanstalt
Ila fengsel og forvaringsanstalt er et fengsel som ligger i strøket Ila i Bærum kommune i Viken fylke. Fengslet har 124 plasser fordelt på 12 avdelinger og 230 ansatte. Over halvparten av plassene (67 plasser) er tilrettelagt for forvaringsdømte.
Historikk
Ila fengsel ble opprinnelig bygget som kvinnefengsel i årene 1938 til 1939 og sto ferdig til bruk i 1940 da Norge kom med i andre verdenskrig og ble okkupert av Tyskland. Fengslet ble brukt til å huse norske krigsfanger fra 1940 og ble tatt i bruk som konsentrasjonsleir av tyskerne i 1941, under navnet Grini fangeleir. Fengselet huset i hovedsak nordmenn som var i politisk opposisjon til de tyske makthaverne.
Ila landfengsel og sikringsanstalt endret navn i 2002 da den første forvaringsavdelingen åpnet. Ila ble tildelt rollen som forvaringsanstalt for menn i Norge, og endret da navn til Ila fengsel, forvarings- og sikringsanstalt. Navnet omfattet fremdeles «sikringsanstalt» etter dette navneskiftet fordi fanger dømt til sikring fortsatt var i soning på Ila (selv om fanger allerede da ikke lengre ble dømt til sikring, men til forvaring). Ila byttet igjen navn i 2011 til Ila fengsel og forvaringsanstalt, da ingen innsatte lenger er idømt sikringsdom i Norge. Fengselet gikk gjennom en omfattende ombygging innvendig og har nå en ordinær kapasitet på 124 plasser fordelt på tolv avdelinger.
Kiting
Kiting (kiteboarding/-surfing) er en sport der en person (en «kiter») styrer en drage («kite») og dermed bruker vinden som fremdrift. Denne fremdriften brukes til å dra kiteren bortover vannet, stående på et kitebrett. Kiteren har et trapés (bredt livbelte) rundt livet som er festet til en bar (styringspinne). Fra baren går det liner opp til kiten. Disse linene gjør at kiten styres når kiteren beveger på baren.
I begynnelsen av sportens utvikling var dette en ekstremsport som innebar stor risiko, men dette er ikke lenger tilfelle med dagens utstyr.
Utstyr
Både kiten og kitebrettet kommer i mange forskjellige utgaver alt etter hvilke forhold de skal brukes under, samt kiterens høyde, vekt og prestasjonsnivå. Men generelt kan det sies at et kitebrett er et relativt lite brett (en mellomting mellom et bølgebrett og et snøbrett) med to stropper for å holde føttene på plass og finner på undersiden.
De forskjellige typene kiter deles inn i to hovedtyper: inflatables (oppblåsbare kiter) og foilkites (foliekiter). Oppblåsbare kiter er som regel laget i slitesterk («ripstop») polyester og har oppblåsbare plastikkblærer langs den fremre kanten («leading edge») av kiten, samt flere mindre blærer («struts») som går ut fra leading edge. Det er blærene som former kiten samt holder den flytende i vannet. Foliekiter er som oftest laget av slitesterkt nylon, og har innsydde luftlommer («air cells») i stedet for blærer, og trenger derfor ikke å pumpes opp før bruk. Luftlommene fylles med luft når kiten løftes («launches») opp i luften.
Kiteren endrer størrelse på kiten og/eller lengden på linene avhengig av vindstyrke. Ved sterkere vind brukes en mindre kite for å hindre for stor kraft i kiten. Kiteren avgjør vindstyrken ved hjelp av en digital vindmåler eller, mer typisk, visuelle ledetråder som vist i Beauforts Skala.
Alle moderne kiter som er tilegnet kiting har en depower-funksjon for å redusere/justere kraften i kiten. Ved å bruke depower, blir kitens angrepsvinkel mot vinden redusert, og dermed fanger kiten mindre vind og reduserer kraften i trekket.
Forskjellige grener
Det finnes flere forskjellige former for kiting:
En annen form for kiting er snowkiting, som utføres om på snø om vinteren. Utøveren bruker her enten et alpinski, parkski eller snøbrett. Norge har flere velegnede og populære steder («spots») for å utøve snowkiting, for eksempel Haugastøl og Finse, og det er per i dag flere norske kitere i verdenstoppen.
Hopping og triksing
En av de største attraksjonene ved kiting er kontrollert hopping og triksing. Hopping gjøres ved at kiteren bygger opp spenn i kiten ved å kantre brettet eller skiene for å stå i mot draget fra kiten. Deretter kjøres kiten raskt i posisjon rett over kiteren samtidig som kiteren drar baren til seg for å maksimere kraften i kiten. Kiteren vil da bli løftet opp i luften, og kan utøve triks som er satt sammen av forskjellige kombinasjoner av rotasjoner mens man tar tak i brettet («grabs»).
Historie
Kiting oppsto som sport mot slutten av 1990-tallet i Frankrike og Hawaii, med bidragsytere fra flere andre land. Utbredelsen av internett gjorde at de forskjellige gruppene fikk vite om hverandre og kunne hjelpe hverandre i utviklingen.
I 1998 begynte den kommersielle produksjonen av kiteutstyr. Windsurflegenden Robby Naish ga «thumbs up» til kiting. Det betydde mye. Siden år 2000 har kiting hatt en eksplosiv utvikling og man antar det finnes 120 000 kitere i verden (2005), hvorav 15 000 kiter på snø.
Fartsrekorder
Den franske kiteren Sebastien Cattelan ble i oktober 2008 den første kiteren til å bryte 50-knopsbarrieren, da han oppnådde 50,26 knop under Lüderitz Speed Challenge i Namibia. Siden den gang har flere andre kitere – inkludert ham selv – oppnådd høyere hastigheter. I 2010 slo Rob Douglas rekorden da han kom opp i 55,65 knop.
Kelvin Etuhu
Kelvin Etuhu (født 30. mai 1988 i Kano) er en nigeriansk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Carlisle United FC. Han har tidligere blitt utlånt til klubbene Rochdale, Leicester City og Cardiff City. Etuhu spiller mest som spiss eller kantspiller.
Manchester City
Etuhu begynte i Manchester Citys akademi da han var fjorten år gammel, samme år da hans eldre bror, Dickson Etuhu dro til Preston North End i 2002. Kelvin var tidligere i AFC Lewisham og Millwall før han begynte i Manchester Citys akademi. Til tross for at Dickson forlot Manchester City, sa Kelvin at Dickson ga ham veiledning mens han gikk videre ved Manchester Citys akademi. Han gikk deretter videre gjennom klubbens ungdomssystem og reserveside i to år. Etuhu gjorde inntrykk i FA Youth Cup ved å score mål mot West Ham United, Nottingham Forest, Manchester United og Newcastle United, for å nå FA Youth Cup-finalen i sesongen 2005–06. Spilte han videre i FA Youth Cup-finalen i sesongen 2005-2006, hvor Manchester City tapte mot Liverpool i en kamp som endte 3-2 sammenlagt. Etter dette signerte Etuhu sin første profesjonelle kontrakt med Manchester City. Han ble også kåret til den mest lovende spilleren ved klubbens prisutdeling.
Etter seks måneder fraværende med en kneskade som Etuhu pådro seg mens han spilte for Rochdale, ble han kalt opp til førstelaget av manager Sven-Göran Eriksson Etuhu debuterte for Manchester City 25. september 2007 mot Norwich City under kampen Carling Cup, hvor han kom inn som innbytter og sendte inn vinnermålet for Giorgos Samaras. 1. desember 2007 debuterte han Premier League mot Wigan Athletic og kom på som innbytter i det 69. minutt, i en 1–1 uavgjort. I en oppfølgingskamp mot Tottenham Hotspur startet Etuhu sin første start for klubben, hvor han spilte 58 minutter før han ble byttet ut, i et 2–1-tap. Den 15. desember 2007 scoret Etuhu deretter sitt første mål i Premier League mot Bolton Wanderers som Manchester City vant 4-2. Hans håndfull førstelagsfotball førte til at Etuhu signerte en kontrakt med klubben, og holdt ham til slutten av sesongen 2009–10. Han spilte ytterligere fire opptredener for Manchester City før han ble lånt ut til Leicester City.
I sesongen 2008–09 gjorde Etuhu sin europeiske debut i andre etappe av UEFA-cupens første runde mot EB/Streymur og spilte 21 minutter etter å ha kommet inn som innbytter, i en 2–0 seier for å sende Manchester City videre til neste runde. I åpningskampen for sesongen 2008–09 startet han hele kampen, i et 4–2-tap mot Aston Villa. I en oppfølgingskamp mot West Ham United, som klubben vant 3–0, pådro Etuhu seg en hamstringskade til tross for at han spilte 13 minutter etter at han kom inn som innbytter. Etter å ha ikke spilt på førstelaget de neste syv månedene, kom han tilbake mot AaB Fodbold i første etappe av UEFA-cupen i 16-delsfinalen, og kom inn som innbytter i det 87. minutt, med 2–0 vinne. I en kamp mot Fulham spilte Kelvin og broren Dickson mot hverandre for første gang, da Manchester City tapte 3–1. På slutten av sesongen 2008–09 fortsatte han med syv opptredener i alle konkurranser.
Etter at låneperioden hans i Cardiff City ble avsluttet, ble ikke Etuhu inkludert i Manchester Citys Premier League-lag for sesongen 2010–11. På grunn av mangel på førstelagsmuligheter, var det forventet at han ville forlate klubben på slutten av sesongen 2010–11. Men 24. mars 2011 ble Etuhu løst fra kontrakten sin tidligere enn forventet, etter at han ble fengslet for et overfall utenfor et kasino i Manchester.
Låneformler fra Manchester City
Den 5. januar 2007 ble Etuhu lånt ut til Rochdale på en måneds lån. Han scoret utligningen i sin debut for klubben, og kom inn i det 56. minutt mot Wycombe Wanderers og scoret i det 80. minutt. Etuhu scoret deretter sitt andre mål for Rochdale, i en 5–0 seier mot Milton Keynes Dons 27. januar 2007. Tiden hans i Rochdale ble avbrutt på grunn av en kneskade han pådro seg under uavgjort 1–1 mot Walsall 3. februar 2007 og førte til at han returnerte til Manchester City.
Tirsdag 4. mars 2008 ble han med klubben Leicester City på lån frem til slutten av 2007-2008 sesongen. Etuhu gjorde sin debut fire dager senere, den 8. mars i 0-0 kampen mot Bristol City. Etuhu startet to påfølgende starter før han ble satt ned på benken mot West Bromwich Albion 15. mars, og kom inn i det 88. minutt. På grunn av nysigneringen David Bell fra Luton Town, forble Etuhu de siste to månedene av lånet sitt på benken, og gjorde korte opptredener for Foxes. Leicester rykket ned på slutten av sesongen.