cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tekstkritisk bibelforskning
Ulike tekstvitner
I likhet med mange andre antikke tekster finnes de bibelske tekstene i mange ulike håndskrifter i form av avskrifter, og noen originaltekst finnes ikke bevart. Mange avskrifter inneholder i tillegg feilskrivninger og feiloversettelser. Det legges derfor ned mye krefter i å finne en så «opprinnelig» tekst som resten bibelforskningen kan benytte. Til det nye testamente er det laget en eklektisk tekstutgave av Det nye testamente, Novum Testamentum Graece (Nestle/Aland), slik at bibelforskere i svært liten grad behøver å bedrive tekstkritikk. Til Det gamle testamente stiller det seg noe annerledes ettersom den hebraiske tekstutgaven som benyttes, Biblia Hebraica Stuttgartensia, baserer seg på den masoretiske teksten i ett manuskript, Codex Leningradensis.
Tekstkritisk metode
Metoden forutsetter kunnskap om hvordan tekstene ble overlevert, hvilke litterære trekk tekstene besitter og hvilken teologi de uttrykker. Det skjelnes mellom ytre og indre kritikk:
1. Alternativer: Registrering av ulike lesemåtene og oversettelse av hver enkelt
HTC P3470
HTC P3470 er en Windows Mobile-basert mobiltelefon som produseres av HTC. Den var tidligere kjent under kodenavnet HTC Pharos 100.
Tekstkritisk bibelforskning
Tekstkritisk metode
2. Ytre kritikk (de ulike tekstvitner)
OpenVera
OpenVera er et maskinvareverifiseringsspråk som ble utviklet av System Science og senere ble oppkjøpt av Synopsys. Det var et interoperabilt, åpent språk for testbenching. Det ble brukt som basis for avanserte verifikasjonsegenskaper i standarden IEEE Std. 1800 SystemVerilog, og brukes av selskaper som produserer halvledere, systemer, IP og EDA-industrien sammen med verifikasjonstjenester.
Tekstkritisk bibelforskning
Tekstkritisk metode
3. Indre kritikk
HTC P3470
Den ble lansert i februar 2008, og erstattet P3400.
OpenVera
Referansemanualen til OpenVera (LRM) kan tilegnes uten kostnader, men modifikasjoner av språket må gå gjennom Synopsys.
Hatamus tarsalis
Hatamus tarsalis er en biller som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Peshtigo-brannen
Peshtigo-brannen (The Great Peshtigo Fire) i 1871 var en skogbrann som utviklet seg til en ildstorm og ble en av de verste branner i fredstid noensinne. Den utslettet bl.a. Peshtigo og en rekke andre mindre byer og landsbyer i Wisconsin og Michigan, og den krevde antagelig flere dødsoffer (1200–2500) enn noen annen brann i USA før terrorangrepet i 2001. Brannen drepte 25-50 % av Peshtigos innbyggere foruten hundrevis av mennesker i omegnen og i andre småbyer. Andelen omkomne var ekstremt høy, desto mer tatt i betraktning at de var forberedt på brann og holdt brannvakt døgnet rundt, og at de hadde en elv hvor de kunne søke tilflukt.
Hatamus tarsalis
Utseende
En middelsstor (gjerne ca. 25 millimeter), avlang, blankt brunsvart hornbille. Hannen har to korte horn i pannen, men de mangler de kraftige hornene man ser hos mange andre hornbiller. Han har også to små lkjøler foran på pronotum, utenfor disse er pronotum litt uthulet. Pronotum har små men dype, spredte punktgroper. Beina er kraftige, men fotleddene ganske tynne, leggene med kraftige tenner på yttersiden, den er mer langbeint enn de fleste andre hornbiller. Dekkvingene mangler markerte punktstriper og er skinnende blanke. Hunnen mangker horn og knøler på pronotum.
Peshtigo-brannen
Brannen rammet Peshtigo sent om kvelden 8. oktober 1871. Samtidig skjedde flere andre katastrofebranner: Den mest kjente, bybrannen i Chicago, brøt ut samme kveld. Michigan ble rammet av en rekke voldsomme skogbranner, og dagen etter ble Urbana sør for Chicago ødelagt av en bybrann.
Ikke bare en naturkatastrofe
Skogbranner hører naturen til. De forekommer over alt hvor skogen utsettes for langvarig tørke, og særlig ved sterk vind i tillegg. De kan utvikle seg til naturkatastrofer. En del planter er likevel avhengige av brann for å sette frø og spre seg. Men Peshtigo-brannens omfang og nesten ufattelige voldsomhet skyldtes også rovhogst med veldige mengder hogstavfall, foruten trehusbebyggelsen. Den var den verste og mest kjente blant det som i USA kalles «post-logging fires» (etterhogst-branner), hvorav flere krevde hundrevis av menneskeliv i perioden 1871-1918.
Hatamus tarsalis
Utbredelse
Arten er utbredt på Ny-Guinea.
Peshtigo-brannen
Ikke bare en naturkatastrofe
Peshtigo-brannen hadde antagelig sitt opphav i en del «gamle» skogbranner som blusset opp i den sterke vinden, og samlet seg i en ildstorm. Brannårsaken, og hvor og hvordan ildstormen oppstod, er likevel ukjent den dag i dag. Vi vet heller ikke om brannene lenger øst (f.eks. ved Manistee og Holland på østbredden av Lake Michigan) ble påvirket av Peshtigo-brannen. Vi vet ikke engang tilnærmet hvor mange som omkom ved Peshtigo-brannen. Anslagene varierer mellom 1200 og 2500, hvorav trolig 500-800 i Peshtigo (til sammenligning omkom 250–300 ved brannen i Chicago). Hertil kom et ukjent antall mennesker som senere døde av forbrenninger, lungeskader, røykforgiftning osv. – eller som fikk forkortet livet pga. slike skader – dels i selve brannen, dels av røyken som lå over området i dager og uker før brannen. Vi vet heller ikke i hvilken grad senskader etter brannen førte til dødfødsler, aborter eller død i barselseng blant kvinner som selv overlevde. I dag vet vi langt mer om helseskadene som skyldes røyk og forurensninger fra store skogbranner – og de rammer også folk som bor langt fra brannstedet.
Peshtigo-brannen ødela et område på minst 4850 km² (Skogbrannen i Froland 9.-14. juni 2008, Norges største siden 2. verdenskrig, sved av ca. 30 km² til sammenligning). Den rammet særlig delstaten Wisconsin, hvor de aller fleste omkomne befant seg – i mindre grad også Michigan. Den utslettet tolv byer og en rekke landsbyer.
USA har opplevd minst én skogbrann som har herjet et større areal, og flere branner har gjort langt større materielle skader og ødelagt flere hus. Men ingen brann før terrorangrepet 11. september 2001 har krevd så mange menneskeliv. Og samtidig med Peshtigo-brannen (og Chicagos brann) ble store områder og en rekke byer og landsbyer ødelagt av voldsomme skogbranner forskjellige steder i Midtvesten, særlig i Michigan. Til sammen kan brannene i oktober 1871 ha krevd flere menneskeliv enn terrorangrepet.
Den glemte brannen
Peshtigo-brannen er kalt The Forgotten Fire (den glemte brannen) fordi den kom i skyggen av brannen i Chicago. Dette skyldtes nok dels at Peshtigo lå langt mer avsides, og at telegrafforbindelsene ble ødelagt – dels at brannen i Chicago rammet langt flere mennesker og forårsaket ca. 100 ganger så store materielle ødeleggelser.
Forløpet
Peshtigo-brannens forløp er bare delvis kjent. Mange detaljer – særlig om hvordan brannen oppstod og hvordan den forløp før den traff Peshtigo – vil vi aldri få vite. Opplysninger om brannen stammer dels fra øyenvitneskildringer, dels fra sporene etter brannen. Begge deler er samkjørt med samtidige observasjoner fra værstasjoner over hele USA. En slik brann påvirkes jo i høyeste grad av været – både vindretning og –styrke, nedbør (eller mangel på nedbør), temperaturer, luftfuktighet og ev. lynnedslag. I tillegg har forskerne brukt erfaringer fra senere og til dels bedre dokumenterte branner av lignende type. I det halve hundreåret etter Peshtigo-brannen ble nemlig Midtvesten – og Ontario-provinsen i Canada – rammet av mange slike voldsomme etterhogstbranner («postlogging fires»), flere ganger med hundrevis av omkomne.
I Peshtigo ble ildskjæret og brølet fra ildstormen sett og hørt senest ca. kl. 2030, mens brannen antagelig nådde byen litt før kl. 22. På vestsiden av bukten rykket brannen videre til Menominee River, som danner grensen mot Michigan. Den sprang over elven og døde ut et stykke lenger nord.
Åse Gruda Skard
Åse Gruda Skard (født 2. desember 1905 i Kristiania, død 13. august 1985 i Bærum) var en norsk barnepsykolog og kvinnesaksforkjemper.
Virke
Hun ble i 1931 den første kvinne i landet som oppnådde magistergrad i psykologi, da hun tok sin avgangseksamen ved Universitetet i Oslo. I mellomkrigstida ble hun ansatt som assistent på deltid ved Psykologisk institutt, og fra 1947 til 1973 arbeidet hun som dosent i psykologi med vekt på barnepsykologi. I 1934 etablerte hun Norsk Psykologforening, og satt som foreningens leder i årene 1945–1949. Fra 1950 til sist i 1970-årene ledet hun «Oslo-prosjektet», en longitudinal studie av 19 barns personlighetsutvikling i et Oslo-miljø. Prosjektet ga opphav til en rekke avhandlinger og artikler.
Gjennom utallige foredrag, over to tusen artikler og tjuefire fagbøker, var hun en viktig opinionsdanner i den norske etterkrigstiden. Flere av bøkene og artiklene hennes kom dessuten ut i Sverige og til dels også i Danmark og Finland. Hun var sterkt engasjert i popularisering av psykologifaget, og var redaktør av Norsk pedagogisk tidsskrift i periodene 1936-40 og 1946-73.
En bibliografi over Åse Gruda Skards trykte arbeider 1915-1983 ble utgitt av Sigmund Skard på Universitetsforlaget i 1983. I 1985-86 kom hennes selvbiografi ut i to bind: Liv laga - Ei minnebok 1905-1940 og Fulle hender - Ei minnebok 1940-1985. Den siste inneholder en oppdater bibliografi.
På 1940- og 1950-tallet var Skard med i redaksjonsrådet for tidsskriftet Kvinnen og Tiden. I 1953 talte hun til Norsk Kvinnesaksforening om «Kvinnesak 3. akt» der hun som den første gikk inn for ikke bare å endre kvinnens, men også mannens rolle slik at begge foreldre var yrkesaktive og deltok i barneoppdragelsen.
Som forkjemper for barns rettigheter bidro hun til opprettelsen av nasjonalt barneombud. Hun kan sies å være den første norske mediepsykolog, idet hun i en årrekke satt i Kringkastingsrådet for NRK, der hun var sterk pådriver for programmet «Foreldrenes Kvarter», «Barnetimen for de minste» og «Lørdagsbarnetimen», samt rådgiver for barneserien «Mattis».
Skard deltok i internasjonalt arbeid, blant annet i UNESCO, der hun ledet et internasjonalt seminar i småbarnspedagogikk i Tsjekkoslovakia i 1948. Hun var aktivt med å bygge opp Norsk Samband for Småbarnoppfostring og ble verdenspresident fra 1962 til 1968 i den internasjonale organisasjonen Organisation Mondiale de l'Education Préscolaire (OMEP).
Æresbevisninger og utmerkelser
Forskningsrådets pris for popularisering av psykologisk vitenskap ble tildelt henne i 1976. I 2005 opprettet Norsk Psykologforening en pris i hennes minne: Åse Gruda Skards pris. Hun er avbildet på norsk frimerke (NK 1561).
Familie
Hun var datter av historiker og utenriksminister Halvdan Koht og lærer og kvinnesakspioner Karen Grude Koht. Hun giftet seg i 1933 med litteraturforskeren Sigmund Skard, seinere professor i amerikansk litteratur. De var foreldre til tvillingene Målfrid og Torild, samt tvillingene Halvdan og Åsmund (arkitekt).
Valen 2 kraftverk
Valen 2 kraftverk var et vannkraftverk i Kvinnherad kommune i Vestland.
Leirskole
Leirskole er en betegnelse for et anlegg og en læringsform som kan benyttes som en del av grunnskoleopplæringen i norsk skole. Leirskoleopphold og -undervisning er hjemlet i opplæringslovens § 2-3 første ledd og er definert som «opplæring ved bemannet leirskole eller annen aktivitet som ekskursjoner eller turer som er en del av grunnopplæringen med minst tre overnattinger i sammenheng».
Valen 2 kraftverk
Det økende behovet for kraft til Valen sjukehus gjorde det nødvendig å bygge et nytt kraftverk i 1939.
Valedalselva ble demmet opp i Stemmelandsdammen for å overføre vann til Svartajørna hvor inntaket var, det ga en fallhøyde på 300 meter.
Leirskole
Leirskole er ikke privatskole, men organiseres i samarbeid med et overnattingssted. Leirskole er ikke obligatorisk, men frivillig. Undervisningsopplegget gjennomføres i et annet miljø enn hjemmemiljøet. En leirskolelærer skal etter loven være ansatt i den kommunen leirskolen ligger.
Valen 2 kraftverk
Det ble installert en peltonturbin med likestrømsgenerator.
HTC P6500
HTC P6500 er en Windows Mobile-basert PDA og mobiltelefon som produseres av HTC. Den var tidligere kjent under kodenavnet HTC Sedna 100. Den er også solgt under navnet O2 XDA Mantle.
Stigmella tityrella
Stigmella tityrella er en sommerfugl som tilhører familien dvergmøll (Nepticulidae). Den har larver som minerer i bladene på bøk. Den forekommer langs kysten av Sørlandet i Norge.
Leirskole
Norske myndigheter har som mål at alle elever i norsk grunnskole skal ha ett leirskoleopphold i løpet av sitt opplæringsløp.
Valen 2 kraftverk
Stasjonen ble nedlagt i 2008 da det nye Valen kraftverk ble satt i drift. Bygningen står intakt.
Leirskole
Organisering
Mange leirskoler er organisert i Norsk leirskoleforening. Foreningen er en pedagogisk interesseforening som arbeider for å øke bruk av leirskole og uteskole i Norge.
Tidlige leirskoler
Sagene skole i Oslo innviet sin leirskole "Vesle-Sagene" 2. september 1951. Leirskolen ligger ved Åstjenn i Brandbu. Iniyitivet kom fra overlæreren, Katrine Arnesen og «Sagene skoles venner». Filmavisen 6. september 1951 har reportasje fra åpningen av Norges første leirskole.
Den Norske Fjellskolen Rondeheim på Høvringen ble etablert som en av landets første leirskoler i 1957 av Dagfrid og Terje Vigerust.
Stigmella tityrella
Utseende
En liten (vingespenn 5-6 millimeter), grønnliggrå møll, kroppen og vingene med litt bronseaktig glans. Hodet og kragen (fremre del av thorax) er kledt med lysgule hår, det innerste antenneleddet med snøhvite. Forvingen og kroppen er oliven-grå med svak bronseaktig eller grønnlig glans. I vingens ytre del er det et rett, snøhvitt tverrbånd. Bakvingen er grå.
Levevis
Larvene lever i bladene på bøk (Fagus sylvatica). Arten har to generasjoner hvert år, de voksne møllene flyr henholdsvis i mai-juni og i august.
Utbredelse
Arten er utbredt i Mellom- og Nord-Europa. I Norge er den funnet langs kysten til Aust-Agder, dessuten i ytre Hordaland.
HTC P6500
Den ble lansert i april 2008, og er rettet mot forretningsbruk, bl.a. har den innebygd fingeravtrykkleser og muligheten for å slette data fra den selv om den blir stjålet.
Per Jorsett
Per Jorsett (født 11. mai 1920, død 30. januar 2019 ) var en norsk sportsjournalist, skytter og forfatter. Han var sportsfrilanser i Sportsmanden 1945–1961 og sportskommentator i NRK 1946–1991. I Sportsmanden brukte han ofte signaturen «pjo».
Jorsett var reporter ved utallige mesterskap på skøyter og friidrett, i tospann med Knut Bjørnsen. Mens Bjørnsen foresto det meste av kommentarene til de aktuelle begivenhetene, hadde Jorsett ansvar for å regne ut og holde rede på resultater, rundetider og poengsummer.
Jorsett var en habil skytter og hadde 25 opptredener på Landsskytterstevnet. Han var leder for Oslo Østre Skytterlag 1960–1964.
Jorsetts sportsarkiv med ca. 300 bøker, oppslagsverk, hefter og magasiner, samt statistisk materiale, ble i 2003 kjøpt av Norges Olympiske Museum på Lillehammer, som kunngjorde å ville gjøre det tilgjengelig for studenter, historikere og andre interesserte.
Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull etter 50 år i Den Østenfjeldske Bykredittforening.
Per Jorsett var far til sportsjournalist i NRK Ole-Jacob Jorsett (født 1944).
Mile Jedinak
Michael John «Mile» Jedinak (født 3. august 1984) er en australsk tidligere fotballspiller.
Han ble kåret til årets spiller for Crystal Palace da nevnte rykket opp til Premier League i 2013. Han var en del av Sydney United da de vant NSW Premier League-tittel i 2006.
Den 25. desember 2008 undertegnet Jedinak en to og et halvt års kontrakt med den tyrkiske klubben Gençlerbirliği som ble innført i januar 2009. Den 24. januar 2009 gjorde han sin debut for det konkurransedyktige laget Genclerbirligi i deres 3-1 seier over motstander-klubben Kayserispor, der han spilte gjennom hele kampen.
Landslaget
Han er kjent som en australsk internasjonal fotballspiller som gjode sin internasjonale debut under en vennskapskamp mot tidlig i 2008. Han var en del av det australske landslaget under FIFA World Cup 2010, men han har også spilt under 2003 FIFA World Youth Championships i De forente arabiske emirater, der han blant annet spilte flere kamper mot land som Tsjekkia, Canada og vertslandet.
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland. Han måtte senere trekke seg fra troppen og ble erstattet av James Jeggo.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Moltkes palé
Moltkes palé  er et palé i København som ligger i Dronningens Tværgade 2 på hjørnet av Bredgade. Paléet har ni fag mot Bredgade og tolv fag mot Dronningens Tværgade. Paléet stammer fra 1680-årene da Jørgen Henriksen Gosebuch oppførte et hus på tomten. Huset ble revet ned allerede etter 10 år, da Ulrik Frederik Gyldenløve kjøpte det og fikk bygget et nytt palé på tomten. Bare kjellerhvelvingene gjensto og det gjør de enda. Paléet ble kalt Gyldenløves lille palé på folkemunne med referanse til byggherrens noe større palé på Kongens Nytorv, Gyldenløves palé, som han solgte i 1699. thumb|left|Ulrik Fredrik Gyldenløve som fikk oppført paléet ved Ernst Brandenburger. Gyldenløve var sønn av [[Frederik III av Danmark og Norge|Fredrik III og Margrethe Pape. Man vet ikke om Gyldenløve selv noengang bodde her.
Maleri av Wolfgang Heimbach. Fra Portrettsamlingen på Frederiksborg slott.]] Det nåværende navnet stammer fra 1852, hvor A.W. Moltke kjøpte bygningen.
Hovedbygningen er oppført i perioden 1700–1702 ved arkitekt Ernst Brandenburger, tilbygget i 1716–1731 ved J.C. Krieger, og om- og tilbygget i 1877, 1880 ved Theodor Zeltner og 1930–1932 ved Gotfred Tvede til bruk for Håndværkerforeningen. Den ble fredet i 1932.
I paléet finnes landskapsmalerier utført av Erik Pauelsen for storkjøpmannen Frédéric de Coninck. De viser bl.a. Næsseslottet, som de Coninck brukte som sommerbolig.
Husets historie
Ved Gyldenløves død i 1704 gikk eiendommen over til sønnen grev Ferdinand Anton Danneskiold-Laurvig som eide den frem til sin død i 1754. Det var under hans eierskap at huset ble endret i årene mellom 1716 og 1723 av arkitekt Johan Cornelius Krieger.
Gullstikka 2009
Gullstikka 2009 var den åttende Gullstikka-utdelingen og ble arrangert 4. mars 2010.
Moltkes palé
Husets historie
Da Frederiksstaden ble grunnlagt noen få år før Danneskiold-Laurvigs død, ble det reist en rekke hus i området, spesielt langs Bredgade, som ble en av det nye områdets viktigste hovedgater. På samme tid fikk strøket et mer og mer urbant preg.
Den neste eieren var Ferdinand Ludvig Danneskiold-Laurvig, Danneskiold-Laurvig eldste sønn, men etter hans død i 1762 solgte enken Anna Joachimine Ahlefeldt det til broren Christian Conrad Danneskiold-Laurvig. Huset ble da midtpunkt i en liten skandale da han bortførte en ung skuespillerinne han hadde falt for, Mette Marie Rose, og gjemte henne i huset. Om det var det fordi hun eller hennes far mislikte forholdet er fortsatt uklart, men kong Frederik V ble rasende på grunn av saken og Danneskiold-Laurvigen ble sendt i eksil til lenet sitt i Larvik og måtte betale en bot på 10,000 danske riksdaler pluss en årlig kompensasjon til skuespillerinnen. Da Conrad Danneskiold-Laurvigen døde i Norge i 1783, ble herskapshuset kjøpt av Frédéric de Coninck og Niels Lunde Reiersen, to velstående forretningspartnere som hadde skapt et stort handelskompani med en flåte på 70 skip. De Coninck, som bodde i herskapshuset i årene 1784–1793, gjennomførte kostbare endringer i interiøret.
Etter at Christiansborg brant i 1794 ble den kongelige familie hjemløse. Mens resten av familien tok opphold på Amalienborg slott, kjøpte enkedronning Juliane Marie de Conincks hus og bodde der til sin død to år senere.
Etter enkedronningens død ble herskapshuset kjøpt av en annen velstående handelsmann, Constantin Brun, en tysk handelsmann som hadde blitt kongelig administrator av handelen på dansk Vestindia og som også hadde bygget opp et vellykket privat handelsimperium. Hans ektefelle var forfatteren og salongvertinnen Friederike Brun som hadde et stort internasjonalt nettverk som omfattet prominente navn som Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Schiller, August Wilhelm Schlegel, Johann Gottfried Herder, Wilhelm Grimm, Bertel Thorvaldsen og den sveitsiske kvinnelige forfatteren Madame de Staël som hun hadde et nært vennskap med. Hennes litterære salonger fant sted på Sophienholm i sommerhalvåret og vinterstid i herskapshuset i Bredgade. Blant danske kunstnere som jevnlig deltok i hennes salonger var Jens Baggesen, Adam Oehlenschläger, Johanne Luise Heiberg, Weyse og B.S. Ingemann.
Constantin og Friederike Brun døde i henholdsvis 1836 og 1835. Huset ble deretter kjøpt av oberstløytnant Heinrich Lütthans i Borgerbevæpningen. Han var borgerlig tvers igjennom, men fortsatte tradisjonen som vertskap for aristokrater. Hjemmet hadde en spesiell tiltrekning på unge studenter fra det nærliggende Regensen på grunn av familiens fem unge døtre. En av de faste gjestene var Christian Winther, som i 1848 giftet seg med den eldste datteren i huset, Julie Werliin (1813–1881), etter at hun hadde fått skilsmisse fra sin ektefelle.
På det tidspunkt Heinrich Lütthans døde, var A.W. Moltke medlem av Landstinget og eier av store landområder. Han hadde vært statsminister i årene 1848–1852. Familien manglet et passende hjem i byen etter å ha avstått sitt tidligere herskapshus, en av de fire Amalienborgpaléene til den kongelige familie etter brannen på Christiansborg. Deres tidligere residens hadde vært kjent som Moltkes palé og dette navnet ble overført til den nye eiendommen.
Fra 1878 til 1880 ble huset utvidet med syv fag langs Dronningens Tværgade av arkitekt Theodor Zeltner. I øverste etasje ble det innredet et galleri for Moltkes omfattende og verdifulle kunstsamling. Samlingen ble åpnet for publikum.
Huset benyttes til selskapelighet og konferanser. Året etter anskaffelsen kjøpte Håndværkerforeningen også naboeiendommen Bredgade 41 av Moltkefamilien.
Hans Lynge
Han ble utdannet lærer ved seminariet i Godthåb i 1927.
Sin litterære debut hadde han i 1934 med dramaet «TigorKârâ pissarâ».
Tore Schei
Tore Schei (født 19. februar 1946 i Oslo) er jurist og den 19. justitiarius i Norges Høyesterett. Han ble utnevnt i statsråd 26. april 2002 og tiltrådte 1. august samme år. Han gikk av for aldersgrensen 29. februar 2016.
Utdannelse
Tore Schei vokste opp på Bolteløkka i Oslo i en familie med jurister. Faren, Andreas Schei, ble utnevnt til høyesterettsdommer samme år som Tore Schei ble født. Schei avla juridisk embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1971.
Jurist
I perioden 1972–1981 var han advokatfullmektig, senere advokat, ved Regjeringsadvokaten. Der prosederte han ti saker for Høyesterett i avdeling og ble høyesterettsadvokat i 1974. Han hadde i denne perioden også et studieopphold i London. Fra 1975 til 1976 var han dommerfullmektig i Ytre Follo herredsrett. I 1981 ble han utnevnt som dommer i Eidsivating lagmannsrett, hvor han satt frem til 28. februar 1986. Schei var en av tre fagdommere da Treholt-saken var til behandling i 1985.
Høyesterett
18. oktober 1985 ble han, 39 år gammel, utnevnt til høyesterettsdommer. Han tiltrådte embetet 1. mars 1986. Han var høyesterettsjustitiarius i perioden 1. august 2002 til 29. februar 2016.
Schei har også ledet det skandinaviske granskingsutvalget etter Scandinavian Star-ulykken i perioden april 1990 til januar 1991. Han satt også som leder av Tvistemålsutvalget, fra april 1999 og fram til 20. desember 2001 da utvalget avga sin innstilling, et halvt år før fristen. Tvisteloven ble vedtatt 17. juni 2005 og trådte i kraft 1. januar 2008. Det var en av de største prosessreformene i Norge noensinne.
Han er dessuten (ikke lønnet) medforfatter av den omfattende kommentarutgaven til loven og skrev også kommentarutgaven til den tidligere gjeldende tvistemålsloven fra 1915.
Ifølge et portrettintervju i tidsskriftet Arbeidsmiljø er Schei en «svoren kappetilhenger». «Det er jo institusjonen vi representerer, ikke oss selv, så jeg liker skikken med kapper.» Schei representerer en Høyesterett som «ønsker åpenhet, innsyn og kommunikasjon med alle som ønsker å vite noe om domstolen».
Da Tore Schei gikk av for aldersgrensen i februar 2016, hadde han vært dommer i i Norges Høyesterett i nøyaktig 30 år og derav 13,5 år som justitiarius. Siden andre verdenskrig har ingen andre dommere hatt en så lang tjenested i denne domstolen.
Andreas Tønnesland
Andreas Skjellum Tønnesland (født 1989 ) er en norsk improvisatør og skuespiller fra Jevnaker.
Tore Schei
Utmerkelser
Schei ble i 2002 utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden. Han er også tildelt Kongehusets 100-årsmedalje og Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991-2016.
Andreas Tønnesland
Han har utdannelse fra NISS og Teaterhøgskolen (2015-2017) ved Khio. I senere tid har han undervist mye innen improteater og revy, og han har vært delaktig ved Det Andre Teatret. Han er best kjent for en rolle i TV-programmet Løvebakken.
Tore Schei
Familie
Far til Tore Schei var Andreas Schei, høyesterettsdommer og Norges første sivilombudsmann. Hans onkel Nikolai Schei er kjent fra Schei-komiteen. Tore Schei er gift med advokat Kristine Schei.
Andreas Tønnesland
Andreas begynte å jobbe ved Trøndelag Teater 2017, hvor han blant annet har spilt i oppsetninger som «Jesus Christ Superstar», «Den hemmelige hagen» og «Jul i Teatergata».
Fra 2015 var Tønnesland et av medlemmene i spillpodkasten Samspill sammen med blant andre Mikkel Niva og Mats Eldøen
Betania Sokndal
Betania Sokndal er en pinsemenighet i Sokndal kommune i Rogaland. Menigheten ble grunnlagt i 1921 og hadde 541 tilskuddstellende medlemmer i 2022. Menigheten er tilsluttet Pinsebevegelsen i Norge.
Atuarfik Qassimiut
Atuarfik Qassimiut («Qassimiut skole») er folkeskolen i bygda Qassimiut, som ligger i Qaqortoq kommune, sydvest på Grønland.
Atuarfik Qassimiut
Sandro Botticelli
Sandro Botticelli, egentlige navn Alessandro di Mariano Filipepi (født ca. 1445, død 17. mai 1510), var en italiensk maler i den tidlige renessansen. Han tilhørte den florentinske skole under beskyttelse av Lorenzo de' Medici, en bevegelse som Giorgio Vasari kom til å karakterisere mindre enn hundre år senere som en «gullalder», en tanke, om enn velegnet, han uttrykte i omtalen av Botticelli. Malerens ettermæle har derimot dalt fram til slutten av 1800-tallet, men siden har hans verk blitt revurdert som representasjon av lineær ynde for ungrenessansens maleri. Blant hans mest kjente verker er Venus' fødsel og La Primavera («Våren»), hvorav det førstnevnte ikke var et religiøst kristent verk, men med emne fra klassisk mytologi. I den gruppen som Botticelli kan plasseres i, sammen med Fra Angelico og Lucas Cranach, avviste på ingen måte perspektivet, naturalismen og anatomiens betydning, men vektla større trekk som eleganse i holdningen, drapering og farge for å få fram en mer bastant gjengivelse av den fysiske virkelighet.
Første år
Botticelli hadde åpenbart et vitebegjær etter å lære det som den religiøse Lippi ikke kunne eller ville lære ham. I 1470 var han hos brødrene Pollaiuolo der Antonio lærte ham anatomi og nakenmaleri og tolke den antikke mytologien. Han får også en tendens til å gjøre figurenes ansikter gåtefull som hos Andrea del Verrocchio. Samme år opprettet han sitt eget verksted. Selv ved denne tiden ble hans arbeid preget av en oppfatningen av figuren som om den er sett i lavt relieff, tegnet med klare konturer, og med minimale kontraster mellom lys og skygge som ville indikere en fullstendig modellert form.
Bernard d’Albi
Bernard d'Albi (født i Saverdun, død 23. november 1350 i Avignon) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Rodez i Frankrike.
Han ble kreert til kardinal i desember 1338 av pave Benedikt XII, med San Ciriaco alle Terme Diocleziane som tittelkirke.
Sandro Botticelli
Modenhet
Først i 1470 finnes et bilde av Botticelli som beviselig og uomtvistelig kan tilskrives ham. Det er maleriet «Fortezza» («Styrken») som han gjorde for Palazzo della Mercatanzia i Firenze. Det inngikk i serien om de sju dydene som kjøpmennene i Firenze hadde bestilt av brødrene Pollaiuolo for sin domstol. Uten å bryte med mot de skulpturelle skikkelsene som begge brødrene hadde malt, viste hans penselstrøk en ansats til en egen stil gjennom det drømmende uttrykket og ansiktenes følsomhet. Streben etter et følelsesmessig uttrykk er enda tydeligere i to små malerier fra samme tid, inspirert av den bibelske fortellingen i Judits bok: «Oppdagelsen av Holofernes lik» og «Judit kommer tilbake til Betania».
Kautes og Kautopates
Ettersom Mithras (Sol Invictus, latin «den uovervinnelig sol») representerte solen, representerte tvillingparet Kautes og Kautopates henholdsvis soloppgang og solnedgang. De opptrer i mange avbildninger ved siden av Mithras selv.
Sandro Botticelli
Modenhet
Allerede i 1472 ble Botticelli betraktet som en av de fremste malere i Firenze. Det var til ham som den døende Filippo Lippi ga ansvaret for å overvåke sin sønn Filippinos kunstneriske utvikling. Fra og med 1473 trådte Botticelli i tjeneste for Medicifamilien samtid som hans modenhetsperiode begynte. Den frigjorde ham fra tidligere innflytelse. Som Filippo Lippi malte han madonnaer på tondo (sirkelrunde), men i hans utforming fikk Madonna forankring i sin smerte som sto i kontrast til Jesubarnets fred. Det kan bli sett i «Madonna og Jesubarnet med helgener» og «Tilbedelsen til de tre vise menn» for Santa Maria Novella (ca. 1475–1476, i dag ved Uffizi) hvor kunstneren avbildet seg selv helt ute til høyre i gul drakt. De tre konger og deres følge er alle fra familien Medici: den gamle Cosimo de Medicistår i ferd med å kysse Jesubarnets føtter, bak ham er hans sønner Piero og Giovanni, og hans sønnesønner Lorenzo og Giuliano, foruten et følge av venner, poeter, kunstnere og parasitter. Scenens kvalitet ble hyllet av Vasari som en av Botticellis topper. I 1480 valgte Lorenzo de' Medici, «il Magnifico», ham til å gjøre et storslått allegorisk maleri, «Pallas temmer kentauren», som hadde til hensikt udødeliggjøre Mediciernes diplomatiske seier over Napoli.
I 1481 tilkalte pave Sixtus IV den trettisju år gamle Botticelli og andre framtredende florentinske og umbriske kunstnere til Roma for å gjøre freskomalerier for veggene i det sixtinske kapell. Han er da likestilt med en rekke andre kjente navn: Domenico Ghirlandaio, Cosimo Rosselli, og Pietro Perugino. Det ikonologiske program var pavedømmets overherredømme. Botticellis bidrag var «Kristus' fristelse», «Bestrafningen av Korah», og «Moses' prøvning». Hans kunstneriske frihet ble hemmet i forsøket på forene en rekke bibelske episoder hvor kun hovedfigurene gjentas, men likevel er hans kunstneriske ånd nærværende i «de harmoniske linjene, det intense uttrykket, den sterke fantasien, og framfor alt likevekten mellom gjengivelsen av detaljer og de dype liv som fyller det hele.»
Kautes og Kautopates
Begge er avbildet som mindre enn Mithras for å tydeliggjøre hans betydning, og begge er kledd i persiske klær, særlige frygisk lue, muligens for å betone kultens legendariske orientalske opprinnelse. Kautes (soloppgang) holder en brennende fakkel hevet mens Kautopates (solnedgang) holder en brennende fakkel senket ved bakken — bildet helt til høyre viser dette klarere, men interessant nok blir soloppoppgang forbigått av solnedgang her, noe som kan antyde en gjenfødt kult. En annen tolkning er at de representerer jevndøgn. Kautes representerer vårjevndøgn og Kautopates høstjevndøgn. Således, representert på venstre og høyre side av taurobolium — den hellige slaktingen av oksen, blir de en realistisk av grunnenhet i himmelekvator og stjernebildet, inkludert mellom de jevndøgnene i løpet av tyrens tidsalder i dyrekretsen.
Sandro Botticelli
Modenhet
Da han reiste tilbake til Firenze i 1482 er hans anseelse blitt betydelig og han kommer i kontakt med og blir venner med en rekke kunstnere, humanister, filosofer og diktere rundt Lorenzo il Magnificos hoff. Han ble preget av den lærde filologen Marsilio Ficino og Giovanni Pico della Mirandola som forsøkte å forene Jesus Kristus med Platon, nyplatonismen med kristendommen. I denne tiden og i denne fruktbare atmosfæren kan Botticellis egen personlighet få utvikle seg fritt. For Lorenzo skrev han «en kommentar til en del av Dante og illustrerte Inferno som trykte, tilbrakte mye tid med den, og hans avholdenhet fra arbeidet førte til alvorlige forstyrrelser i hans levevis.» Såldes karakteriserte Vasari den første trykte utgaven av Dante (1481) med Botticellis dekorasjoner; skribenten kunne forstå hvordan den nye kunsten med trykking kunne oppta Botticellis tid.
Hans modenhet og kreativitet bekreftes i mesterverkene «Primavera» (eller «Våren»; ca 1482) og «Venus' fødsel» (ca 1485) som begge ble sett av Vasari i palasset ved Castello til Lorenzo il Magnificos fetter, Lorenzo di Pierfrancesco de' Medici.
I disse to verkene, begge synes påvirket av middelalderens gotiske realisme, men dempet av Botticellis studier av antikkens kunst. Ettersom emnet ikke et kristent andaktsbilde står Botticelli fram som en hedensk mystiker: I nymfen Primavera som «gåtefullt går fram midt i en ballett, som danses av mytologiske skikkelser,» og har klang av flere av diktene til Lorenzo il Magnifico og særlig de til Angelo Poliziano. Selv om begge verkene kan bli tolket og forstått, er de enkelte figurenes mangetydighet forblitt fascinerende i deres tvetydighet. Deres komplekse meningsinnhold fortsetter å interessere forskningen som hovedsakelig fokuserer på samtidens poesi og filosofi. Verkene illustrerer ikke særskilte tekster, men støtter seg heller på flere tekster for deres viktighet og tyngde. Om deres skjønnhet, karakterisert av Vasari som eksemplifisering av «ynde» og av John Ruskin for å eie en lineær rytme, og de har Botticellis særskilte bevegelige stil preget av myke konturer og pastellfarger.
Primavera og Venus' fødsel er begge framstillinger av humanistiske idealbilder. Den førkristne myten som ble gjenopplivet og tolket av Botticelli som et forsøk på å forsone sanselighet og uskyld ved hjelp av estetikken, og således representerte den søkende individualisten som søkte uttrykk for egen personlighet.
Bildene var framstilt for å feire en profan begivenhet, Lorenzo di Pierfrancesco de' Medicis bryllup. Bildene gikk siden i glemselen og ble først gjenfunnet på 1800-tallet under et lag med kalk. De ble da fraktet til Paris og plassert i Louvre. Dramatiske omstendigheter og personlig krise gjorde at de kom til å bli Botticellis siste 'hedenske' verker.
Savonarolas innflytelse
Girolamo Savonarola (1452–1498) var en italiensk religiøs fanatiker og dominikansk munk som var aktiv i renessansens Firenze. Han var kjent for sine dommedagsprofetier, sine krav om at all verdslig kunst og kultur måtte ødelegges og om en fornyelse av kristendommen. Fra 1491 til 1498 dominerte han Firenze, først moralsk og deretter også politisk. Han krevde anger og bot som reaksjon på den vellystige umoral han mente hersket i byen. Han fordømte kirkens korrupsjon, despotisk styre og utnyttelse av de fattige, og manet fram redsler om en bibelsk syndflod og at en ny Kyros ville komme fra nord og reformere kirken. Det gjorde ham til en fiende av paven, og ble også oppfattet som en trussel om at Frankrike ville angripe Firenze. Mange fryktet den rasende og ekstremt puritanske munken.
Blant de som fryktet og havnet under tommelen til Savonarola var Botticelli. «Som det meste av Firenze kom Botticelli inn under Savonarolas makt, og hans kunst ble omformet fra det dekorative til det dypt gudfryktige.» Bak Botticellis suksess som kunstner skjulte han en urolig sjel. Han overga seg uten forbehold i Savonarolas vold og ble en piagnoni (en gråter), det vil si en av hans tilhengere. Den skrekkinnjagende munken oppførte i 1497 et «forgjengelighetens bål» i gatene i Firenze, og hvor han pisket opp et hysteri som fikk folk i Firenze til å brenne usedelige bøker og lettsindig pynt, det vil si det meste av folk hadde i sine private og offentlige hjem. Botticelli løp inn i sitt verksted og rev med seg flere av sine verker, som ble kastet på bålet. En annen kunstner som også ble grepet var Lorenzo di Credi.
Historien om at han brente sine egne malerier med hedenske temaer på den beryktede «forgjengelighetens bål» er ikke fortalt av Vasari, men som uansett forsikret at av de i sekten til Savonarola var Botticelli en «så lidenskapelig tilhenger at han derfor var forledet til å brenne sine malerier, og da han ikke hadde inntekter å leve av, havnet i stor elendighet. Av denne grunn, iherdig i sin tilknytning til denne gruppen, og ble en piagnoni, oppga han sitt arbeid.»
Botticellis biograf, kunsthistorikeren Ernst Steinmann, har drevet den vanskelige forskning å søke etter kunstnerens psykologiske utvikling i hans Madonna-bilder. I «utdypningen av innsikt og uttrykket i gjengivelsen av Marias fysiognomi», har Steinmann ment å iaktta bevis på Savonarolas innflytelse over Botticelli. Steinmann er uenig med Vasaris forsikring om at Botticelli ikke produserte noe etter at han ble tilhenger av Savonarola, og mener isteden at de åndelige og emosjonelle Madonna-bilder som ble malt av Botticelli var en direkte årsak av Savonarolas innflytelse.
Hysteriet om Savonarola ble så stort at han ble en politisk trussel, og pave Alexander VI bannlyste ham og truet med å sette hele Firenze under interdikt. Savonarola svarte paven med heftige anklager mot den katolske kirke. En dom ved ild for å bevise Savonarolas guddommelige mandat ble en fiasko, og den folkelige mening vendte seg mot ham. De herskende i byen forente seg, og Savonarola ble arrestert og under tortur ble han tvunget til å innrømme at hans profetier var løgn. Den 23. mai 1498 ble han med to andre munker fordømt, hengt og brent på torget i Firenze. Hans tilhengerne, piagnoni, forsøkte å holde hans sak levende, men Medicifamilien, ved hjelp av paven, brøt ned bevegelsen.
Død, glemsel og ny interesse
Etter at Savonarola ble brent på Piazza della Signoria kan det synes som om en rystet Botticelli i sin kunst ville bli et vitne og en disippel av den henrettede. Et ufullført maleri, «De tre vise menns tilbedelse» er preget av en mystisk fare og Savonarola viser seg for Lorenzo il Magnifico på den Kristus som han forklart som Firenzes hersker. I «Marias kroning», en altertavle gjort for kirken San Marco, kan man se at Botticelli har forlatt de nye tekniske nyvinningene i malerkunsten, og isteden gått tilbake til en arkaiserende tendens som minner om Fra Angelico. I sitt siste maleri, «Den mystiske fødsel», avstår han til og med fra nøyaktige proporsjoner og perspektiv. Øverst oppe har han lagt inn en gresk tekst som antagelig uttrykker en del av hans forhåpninger om at hans åndelig leders tanker en gang skal seire: «Dette bildet er malt av med, Alessandro, mot slutten av år 1500, under Italias uroligheter i den tid da apostelen Johannes' ellevte kapittel bestyrket angående apokalypsens andre ulykke da Satan bli sluppet løs på Jorden i tre og et halvt år. Da denne tid er forbi fengsles djevelen igjen i henhold til kapittel tolv og vi skal trampe på ham som i dette maleri.»
Denne profeti viser antagelig hans fortvilelse og religiøse krise. Botticelli hadde allerede få oppdrag i 1502. I 1504 var han medlem av den komité som var utnevnt til å beslutte hvor Michelangelos David-statue burde bli plassert. Hans senere verker, særlig som sett i en rekke over livet til den hellige Zenobius av Firenze, var en reduksjon i størrelse, uttrykksfulle i sine forvrengte figurer, og med en ikke-naturalistisk bruk av farge som minnet om verkene til Fra Angelico fra rundt et århundre tidligere. Botticelli skulle bare leve ti år til etter «Den mystiske fødsel» før han døde den 17. mai 1510, sekstisju år gammel. Etter hans død minsket hans berømmelse stadig mer og mer gjennomgående enn noen annen betydelig europeisk kunstner. Hans malerier forble oppstilt i kirker og private boliger hvor de var blitt produsert for. og hans freskoer i Det sixtinske kapell ble overgått av de til Michelangelo.
«Den mystiske fødsel» havnet i glemselen i nær tre århundrer etter Botticellis død i 1510. Engelskmannen William Young Ottley, rik på slavedrift i Karibia, kjøpte billig en mengde kunst i Roma, blant annet Botticellis da ukjente verk. Det ble fraktet til London i 1799 og etter Ottleys død lot den neste eieren, William Fuller Maitland av Stansted, bildet bli utstilt i en større kunstutstilling i Manchester i 1857, Art Treasures Exhibition, hvor det ble sett, blant mang en annen kunst, av mer enn en million mennesker. Det var John Ruskin som bidro til å gi bildets nåværende tittel. Etter å ha sett det i London refererte han til Botticellis «mystiske symbolisme». Bildet er i dag i National Gallery i London.
«Fra det øyeblikk Botticellis kunst ble vist i Manchester skjedde det en reell endring i oppfatningen av hans verk og unektelig ved slutten av 1870-80-tallet hadde Botticelli blitt en virkelig kultfigur – en som kunstnere som traktet etter å bli blant de fremste som kunstverden som opp til.» (...) Prerafaelittene lot seg begeistre: «Dante Gabriel Rossetti og Edward Burne-Jones tilpasset begge elementer fra hans kunst i deres egne verker. Burne-Jones kopierte en del av Botticellis illustrasjoner for Dantes Guddommelige komedie i sine egne skissebøker. Rossetti viste sin hengivenhet til Botticellis verker ved å kjøpe hans portrett av Smeralda Bandinelli i 1867.»
Den engelske forfatteren og kunsthistorikeren Walter Pater var den første som behandlet Botticelli skjønnlitterært og den første monografi om kunstneren ble utgitt i 1893. Deretter, mellom 1900 og 1920, ble det skrevet flere bøker om Botticelli enn noen annen maler.
Få renessansekunstnere hadde gått lengre i sin utforskning av rytmen og idealiseringen av virkeligheten. Hans religiøse krise ga en kortvarig visjonær og nygotisk ekspresjonisme. I Firenze var Botticellis elev Filippino Lippi, sønn av Filippo, og Piero di Cosimo de fremste som videreformidlet Botticelli og hans desperate individualisme og stilistiske merkverdigheter. Også i Amico Aspertinis underlige og fantastiske bilder kan man se de samme strømninger.
Botticellis muse
Botticelli giftet seg aldri, og uttrykte en sterk avsmak for tanken på ekteskap, et prospekt han hevdet ga ham mareritt. Han hadde derimot ikke den samme avsmak for kvinner, noe hans bilder er et bevis på, særlig «Venus’ fødsel» og «Primavera». Likheten mellom de to kvinnelige figurene i de nevnte bildene synes å indikere eksistensen av en muse. Kunsthistorikerne mener at hun var Simonetta Vespucci, den vakreste kvinnen i Firenze og derav også i renessansen som helhet.
I henhold til denne oppfatningen tjente hun som modell for «Venus’ fødsel» og opptrer jevnlig som figur i mange av hans malerier, til tross for at hun døde flere år tidligere i 1476. En populær oppfatning er at han led under ikke gjengjeldt kjærlighet til Simonetta Vespucci, som var en gift adelskvinne og som sto langt over hans stand. Hun ble født i 1453, hennes foreldre var høyadelige i Genova med rike forbindelser, og da hun var 16 år ble hun i 1469 gift med Marco Vespucci, en fjern slektning av Amerigo Vespucci og med tilknytning til Medicifamilien. Hennes skjønnhet ble kjent i Firenze og skaffet henne mannlig oppmerksomhet, hennes fremste beundrer var Giuliano de Medici, bror av Lorenzo, og som ikke unnlot vise sin beundring offentlig. Ved en ridderturnering i 1475 stilte Giuliano med et banner med et bilde av la bella Simonetta som en hjelmkledt Pallas Atene, malt av Botticelli, og hun ble ved samme anledning erklært som «skjønnhetens dronning».
Ulykkeligvis døde Simonetta av tuberkulose året etter i april, kun 22 år gammel. Det hevdes at Botticelli hadde bedt om at når han døde, skulle han gravlegges ved hennes føtter i kirken Ognissanti («allehelgenkirken») i Firenze, og da han døde i 1510, ble hans ønske oppfylt. En liten, rundt stein i et kapell i høyre transept (tverrskip) markerer hans siste hvilested. Markeringen i kirken ble plassert i kirken mange år etter hans død. Han ble egentlig gravlagt i kirkens gravlund, markert med en enkel familiegravstein uten hans navn, og selv den ble stjålet på 1800-tallet.
Carpi FC 1909
Carpi Football Club 1909 er en italiensk fotballklubb fra byen Carpi i Provinsen Modena. Klubben ble grunnlagt i 1909, og spiller i Serie C.
Verilog
Verilog, standardisert som IEEE 1364, er et maskinvarebeskrivende språk (HDL) som brukes til å modellere elektroniske systemer. Det brukes vanligvis i design og verifikasjon av digitale kretser på register-overførings nivået av abstraksjon. Det brukes også til verifikasjon av analoge kretser og integrerte kretser med blandede signaler, så vel som i design av genetiske kretser. I 2009 ble standarden Verilog (IEEE 1364-2005) innlemmet i standarden SystemVerilog, og omvandlet til IEEE Standard 1800-2009. Siden da, er Verilog offisielt en del av språket SystemVerilog. Den nåværende versjonen er standarden IEEE 1800-2017.
Carpi FC 1909
Klubben vant Serie B sesongen 2014/2015 og rykket dermed opp til Serie A for første gang i klubbens historie.
Arbeidsretten
Arbeidsretten er en norsk særdomstol som behandler tvister som er knyttet til tariffavtaler. Fra 2021 ledes domstolen av Tron Løkken Sundet, som etterfulgte Jakob Wahl i embetet.
Arbeidsretten ble opprettet ved arbeidstvistloven av 1915 og reguleres av arbeidstvistloven. Arbeidsretten er en særdomstol for rettstvister knyttet til tariffavtaler, det vil si avtaler mellom en fagforening og en arbeidsgiver eller arbeidsgiverforening om arbeids- og lønnsvilkår eller andre arbeidsforhold. Begrunnelsen for å ha en særdomstol på dette området har vært et særlig behov for hurtig saksbehandling og arbeidslivskyndighet. Arbeidsrettens første formann var Paal Berg.
Det er ansatt tre faste dommere i Arbeidsretten (leder, nestleder og den tredje juridiske dommer). I den enkelte sak settes retten normalt av to av de faste dommerne, en juridisk varadommer (normalt en pensjonert høyesterettsdommer) og fire dommere som er oppnevnt etter innstilling fra arbeidsgiverforeninger og fagforeninger som har innstillingsrett etter nærmere regler i arbeidstvistloven.
Arbeidsrettens virkeområde er hovedsakelig følgende sakstyper:
Spesielt for Arbeidsretten er at dommene som hovedregel ikke kan påankes. Årsaken til dette er at tariffavtalen likevel etter en gitt periode vil være gjenstand for revisjon under tariffoppgjøret. Partene vil dermed likevel få mulighet til å endre avtalens bestemmelser, dersom de er uenig i rettens tolkning av den gjeldende tariffavtalen.
Arbeidsrettens avgjørelser samles i domssamlingen Dommer og kjennelser av Arbeidsretten (ARD).
Tvister om individuelle arbeidsavtaler (så som avskjed og oppsigelse) behandles av de alminnelige domstoler.
Incadorcus ashaninka
Incadorcus ashaninka er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Quartucciu
Quartucciu (sardisk: Cuattùcciu) er en italiensk kommune i Storbyområdet Cagliari i regionen Sardinia. Den har 13 261 innbyggere og ligger rundt 16 meter over havet.
Incadorcus ashaninka
Utbredelse
Arten er utbredt i Andesfjellene i Peru (Satipo).