cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jacques-Louis David
Liv og verk
Som ivrig republikaner, jakobiner og venn av Maximilien de Robespierre, hyllet David revolusjonens seire, for eksempel i «Eden i ballhuset», og lovpriste dens martyrer, som i «Marats død». I det skjebnetunge «Liktorerne fører hjem likene av Brutus' sønner» vender han tilbake til motivet med republikkens dyder. David ble midlertidig fengslet etter Robespierres fall i 1794, og fra cella malte han sitt eneste landskapsbilde «Utsikt over Luxembourghagen», et lite mesterverk innenfor sjangeren, svært romantiskt, varmt og uttrykksfullt. Portrettene hans er klare, men ikke strenge; noen eksempler er et portrett av ektefellene Sériziat og et annet av den berømte skjønnheten Madame Récamier (1800).
David var den store Napoleon-skildreren framfor noen. Han ble keiserens hoffmaler i 1804, og lagde blant annet det mektige og pompøse «Napoleons kroning» i årene 1805 til 1807. Etter Napoleons fall i 1816 måtte David imidlertid rømme fra landet, og søkte tilflukt i Brussel.
Som møbeldesigner var David en av de første som direkte kopierte møbler fra antikken, og hans verk spilte en grunnleggende rolle for utforminga av empirestilen.
David ble i praksis en «kunstdiktator» i Frankrike i perioden fra den franske revolusjonens begynnelse til Napoleons fall. Få personer har hatt en like sterk påvirkning på kunsten og smaken i sin egen tid. Han hadde mer enn fire hundre elever, blant annet Jean Auguste Dominique Ingres, Jean-Baptiste Isabey, François Pascal Simon Gérard, Antoine-Jean Gros, nordmannen Jacob Munch, svensken Per Krafft d.y., og dansken Christoffer Wilhelm Eckersberg, og fikk gjennom dem avgjørende innflytelse på kunstutviklinga i den vestlige verden. Motivene hans, som ofte var allegoriske, historiske og mytologiske, og jakten på et klassisk skjønnhetsideal som var basert på den antatte lovmessigheten i antikkens skulpturer, la derfor grunnlaget for hele den akademiske kunsten på 1800-tallet.
604 Tekmessa
604 Tekmessa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 16. februar 1906 av Joel Hastings Metcalf fra Taunton i Massachusetts, USA. Den er oppkalt etter Tekmessa fra gresk mytologi.
1665 Gaby
1665 Gaby er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 27. februar 1930 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Qiyas
I Islamsk Jus er Qiyas prinsippet om å tolke ved hjelp av analogier. For eksempel finnes det ikke et generelt alkoholforbud i Koranen, men et forbud mot å drikke saften av gjærede druer. Ved hjelp av analogiprinsippet, hvor det vesentlige i forbudet mot å drikke vin – altså forbudet mot beruselse, generaliseres til et forbud mot alkohol.
Balıkesir (provins)
Balıkesir er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 14 456 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Balıkesir.
Provinsen ligger vest i Tyrkia og grenser til provinsene Bursa i øst, Kütahya i sørøst, Manisa i sør, İzmir i sørvest og til Çanakkale i vest og i nord har den kystlinje mot Marmarahavet og i sør mot Egeerhavet.
Distrikter
Provinsen Balıkesir består av nitten distrikter:
Hilde Heltberg (album)
Hilde Heltberg er et musikkalbum med Hilde Heltberg, utgitt i 1982. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Adolph Dubs
Adolph Dubs (født 4. august 1920 i Chicago i Illinois, død 14. februar 1979) var USAs ambassadør i Afghanistan fra 1978 til 1979. Han ble drept i en skuddveksling etter et kidnappingsforsøk.
Kristadelfianere
Kristadelfianerne er et kristent trossamfunn som ble grunnlagt av John Thomas i USA i 1847. Medlemmene er kjent for å ha en forståelse av Bibelen som andre kristne ofte betrakter som vesentilig avvikende fra vanlig kristen lære. Kristadelfianerne har et beregnet medlemsantall på 60 000 i omkring 130 land i dag. Bevegelsen finnes også i Norge.
Braminhubro
Braminhubro (Bubo coromandus) er en ugle i gruppen Bubo. Den ble først beskrevet av John Latham i 1790 i boka Index orntihologicus, som ga den navn etter Koromandelkysten.
Kristadelfianere
Bakgrunn
Den viktigste personen i samfunnets tidligste tid var John Thomas. Han ble født i 1805 i London. Hans familie var religiøs, og hans egne religiøse søken fikk ham til å undersøke forskjellige religiøse lærer. Som ung legestudent skrev han flere bøker hvor han fremholdt tanken om en tilværelse etter døden hvor legemet og sjelen skilles ad. I 1830-årene arbeidet han på et skip. Da skipet en gang kom ut for et kraftig uvær, lovte han at hvis han kom trygt i land skulle han gjøre alt for å gjøre Guds vilje. Skipet kom trygt i land, og dette ble et vendepunkt for ham. Han drog til Cincinnati i Ohio, hvor han ble kjent med cambellittene og sluttet seg til dem, men han forlot dem igjen. Siden begynte han å utgi litteratur hvor han fremholdt nye tanker. I 1847 begynte han å danne en egen menighet. Siden reiste han rundt både i Statene og Storbritannia for å forkynne. Han døde til slutt i New Jersey i 1871, og ble gravlagt i Brooklyn.
Austrheim kirke
Austrheim kirke (Austrheim kyrkje) er en langkirke fra 1865 i Austrheim. Den er i bygd av tre og har 480 plasser.
Første gang man det blir nevnt en kirke på Austrheim er i 1329 og så i 1360, men denne kirken må ha vært betydelig eldre, da man fremdeles har en døpefont fra 1100-tallet fra denne kirken. Det går så rundt tre hundre år til neste gang det blir omtalt en kirke på Austrheim i kilder. Da blir det fortalt om en trekirke med tårn på Austrheim. Dette skal ha vært en liten trekirke som ble hardt skadet av brann i 1711. Samme hundreår ble kirken kjøpt av private og var i svært dårlig forfatning, men ble pusset opp i 1794 etter krav fra biskop Johan Nordahl Brun.
Dagens kirke
Dagens kirke ble bygd i 1865 og står litt til øst for den gamle kirken. Den ble vigslet 2. april samme år av biskop Birkeland. Den er en hvitmalt langkirke i tømmer. Innvendig er veggene kledd med umalt, liggende furupanel. Kirken ble restaurert i 1938, 1979 og 1989/90, og den fikk innlagt elektrisitet i 1952.
I korskillet, mellom kirkeskipet og koret, står det skrevet på veggen «I det høie og hellige bor jeg, og hos dem / som er sønderknust og nedbøiet i ånden». I forbindelse med korskillet finner man også døpefonten og prekestolen.
Braminhubro
Habitat og utbredelse
Den finnes i Pakistan, India, Bangladesh, Myanmar, Thailand, Nepal, Kina og Malaysia. Området dekker kanskje så mye som 10 millioner kvadratkilometer. Den er mest vanlig i de vestlige deler av utbredelsesområdet og ganske sjelden i Nepal, Kina og Malaysia.
Austrheim kirke
Dagens kirke
Altertavlen er et maleri av Jesus i Getsemane, malt i 1862 som en kopi av Mengelsberg. Det står i en ramme i nygotisk stil. På rammen er det også to statuer; av Peter og Johannes. Rammen og statuene er like det man også finner i Meland kirke.
Braminhubro
Levevis
Braminhubro har reir i grotter og steinhuler.
Austrheim kirke
Dagens kirke
I kirken henger også en altertavle fra den gamle kirken. Denne altertavlen er fra andre halvdel av 1600-tallet, og er i barokk stil. Den ble restaurert på 1960-tallet.
Døpefonten er fra 1100-tallet, og ble tilbakeført til kirken fra Bergen Museum i forbindelse med kirkens 125-årsjubileum. Dette er en rektangulær kum i kleberstein.
Kirken fra 1600-tallet
I et kirkeregnskap fra rundt 1660 hører man første gang om en trekirke på Austrheim. Dette skal ha vært en liten trekirke. Den fikk da nye vinduer og man reparerte noen gamle vinduer. Utover på 16- og 1700-tallet ble det utført jevnlig vedlikehold på kirken, og etter et lynnedslag i 1711 ble hele taket lagt på nytt. I forbindelse med en bispevisitas i 1794, der særlig tårnet var i svært dårlig stand, fikk man pålegg om å pusse opp. Dette tårnet hadde vært nytt etter lynnedslaget. Kirken hadde også en altertavle som fremdeles er bevart og henger i dagens kirke.
Polmakvannet
Polmakvannet (nordsamisk: Buolbmátjávri, finsk: Pulmankijärvi) er en innsjø som ligger på grensen mellom Norge og Finland. Den norske delen ligger i Tana kommune i Troms og Finnmark og den finske i Utsjok kommune i Lappland.
Vannet ligger bare 14 meter over havet, og har bestand av flyndrefisken skrubbe.
Id ul-Ghadir
Id ul-Ghadir er markeringen av profeten Muhammeds siste preken, den attende Dhu al-Hijjah år 10 AH i islamsk tidsregning. Dagen feires utelukkende av sjiamuslimer, som mener prekenen er en bekreftelse på Ali ibn Abi Talib utvelgelse som muslimenes leder etter Muhammeds død. Sunnimuslmer mener prekenen aldri fant sted.
Arthur Henderson
Arthur Henderson (født 13. september 1863, død 20. oktober 1935) var en britisk sosialdemokratisk politiker og fagforeningsmann. Han var leder for Labour Party i tre omganger og fikk Nobels fredspris i 1934 for sitt arbeid for nedrustning.
Tidlig liv
Arthur Henderson ble født i Glasgow i 1863 som sønn av en tekstilarbeider, som døde da sønnen var kun ti år gammel. Etter farens død flyttet Hendersons familie til Newcastle upon Tyne i den nordøstlige delen av England.
Henderson arbeidet ved en lokomotivfabrikk fra 12-årsalderen. I 1879 konverterte han til metodismen, og var senere virksom som legpredikant. Han mistet jobben på fabrikken i 1884, og konsentrerte seg om predikantvirksomheten, samtidig som han tilegnet seg kunnskaper innen en rekke områder gjennom privatstudier.
Fagforeningsleder
I 1892 begynte Henderson å engasjere seg i fagforeningsvirksomhet, og ble valgt til betalt organisator for Iron Founders Union. Han ble også medlem av North East Conciliation Board.
Henderson mente at streiker gjorde mer skade enn gagn, og forsøkte å unngå dem når det var mulig. Av denne grunnen var han en motstander av én landsomfattende organisasjon for alle fagforeninger, fordi han var overbevist om at det ville føre til flere streiker.
Bispelue
Bispelue, også kalt bispehue og mitra, er en høy hodebekledning som inngår som del av embedsdrakten i flere kirker, blant annet i den katolske, ortodokse, anglikanske og svenske kirken.
Arthur Henderson
Tidlig virke i det britiske arbeiderpartiet
I 1900 var Henderson en av 129 fagforenings- og sosialistdelegater som vedtok Keir Hardies forslag om å danne Labour Representation Committee (LRC), og i 1903 ble Henderson valgt til kasserer for LRC. Samme år ble han innvalgt i det britiske underhuset for valgkretsen Barnard Castle.
Bispelue
Den katolske kirke
Bispeluene som brukes av høyere geistlige i Den katolske kirke er høye hodebekledninger som kalles mitraer og tiaraer. De består av to oppstivede tøystykker som er sydd sammen i sidene. Bak henger det ned to tøybånd. Den brukes av katolske biskoper, erkebiskoper og de abbeder som har pavelig tillatelse til å bære den. Det er også noen pavelige prelater som ikke er biskoper som har tillatelse til å bruke mitra. Paven brukte tidligere også tiara, en tredelt krone, men etter at pave Paul VI plasserte den pavelige tiaraen på museum har også pavene bare brukt mitra.
Arthur Henderson
Tidlig virke i det britiske arbeiderpartiet
I 1906 endret LRC sitt navn til Labour Party og vant 29 seter i parlamentsvalget samme år.
Bispelue
Den katolske kirke
Katolske geistlige bruker også andre hodebekledninger, som biretta, camauro og zucchetto.
Arthur Henderson
Tidlig virke i det britiske arbeiderpartiet
Da Hardie gikk av som Labours leder i 1908, ble Henderson valgt som hans etterfølger og var leder i to år før han trakk seg i 1910.
Bispelue
Typer
Mitraene kan ha ulike former, og det har vært endringer gjennom tiden, fra en nokså lav, avrundet type til en høyere og spissere type som er vanlig i dag. De deles også inn i tre hovedtyper:
Arthur Henderson
Kabinettsmedlem
Da første verdenskrig brøt ut i 1914 valgte Labours leder Ramsay MacDonald å trekke seg i protest. Henderson ble igjen leder for partiet, og i 1915 ble han som den første sosialdemokratiske politiker medlem av regjeringen, som utdannelsesminister.
Bispelue
Farge
I teorien skal en mitra alltid være hvit. Dette er en sannhet med modifikasjoner. I katolsk liturgi er gull sidestilt med hvit (i heraldikken, derimot, tilsvarer gull fargen gul, mens hvit tilsvarer sølv), og det er derfor vanlig med gylne mitraer. Det er også mange mitraer som har andre farger, spesielt rødt – disse brukes da helst til festdager hvor rød er liturgisk farge.
Arthur Henderson
Kabinettsmedlem
I 1916 presset David Lloyd George den sittende statsministeren Herbert Henry Asquith til å gå av, og ble ny statsminister. Henderson ble medlem av det reduserte krigskabinettet som minister uten portefølje.
Bispelue
Farge
Tøystykkene som henger ned bak skal alltid være røde, bortsett fra på pavens mitra, hvor de er hvite. I praksis brytes også denne regelen ofte, med for eksempel gylne bånd.
Arthur Henderson
«Kupongvalget» og 1920-tallet
Henderson mistet sitt sete i parlamentet i det såkalte «kupongvalget» den 14. desember 1918, et valg som ble skrevet ut under 24 timer etter krigens slutt og som resulterte i en stor seier for en koalisjon ledet av Lloyd George. Henderson ble gjeninnvalgt i parlamentet i et ettervalg i 1919, og ble Labours sjefsinnpisker. Imidlertid mistet han setet igjen i 1922, men kom inn igjen gjennom et nytt ettervalg i Newcastle East. Dette setet mistet han i 1923, men ble gjeninnvalgt etter å ha vunnet et ettervalg i Burnley.
Han ble utnevnt til innenriksminister i den første sosialdemokratiske regjeringen i Storbritannia, ledet av Ramsay MacDonald. Denne regjeringen måtte gå av i 1924, etter å ha tapt valget, delvis på grunn av det såkalte «Zinoviev-brevet», som ble trykket i den høyreorienterte tabloiden Daily Mail.
Henderson kom inn igjen i parlamentet i 1924, men avviste å stille som kandidat til ledervervet i Labour, selv om andre parlamentsmedlemmer skal ha bedt ham om å gjøre det. Han var redd for at partiet skulle dele seg i fraksjoner, og publiserte en pamflett, Labour and the Nation, hvor han forsøkte å klargjøre Labours mål.
Bispelue
Bruk
Når den som bærer mitraen framsier en bønn legges den tilside. Denne skikken er basert på en bemerkning i Første Korinterbrev (11, 4), der apostelen Paulus sier at «en mann som ber eller taler profetisk med noe på hodet, fører skam over sitt hode».
Arthur Henderson
Utenriksminister
I 1929 dannet Labour en ny mindretallsregjering, og MacDonald utnevnte Henderson til utenriksminister. Henderson forsøkte å løse uoverensstemmelsene som hadde bygget seg opp i Europa siden krigens slutt. Diplomatiske forbindelser ble opprettet med Sovjetunionen, og Storbritannia gav Folkeforbundet sin fulle støtte.
Bispelue
Bruk
Under en bispeordinasjon er mitraen et av de verdighetstegn som overrekkes kandidaten – de andre er bisperingen, bispestaven og pektoralkorset.
Arthur Henderson
Utenriksminister
Regjeringen klarte den første tiden å få gjennomslag for mye av sin politikk, selv uten en parlamentarisk majoritet. Men de økonomiske nedgangstidene etter krakket i 1929 fikk konsekvenser som førte til at MacDonalds regjering til slutt måtte gå av.
Bispelue
Historie
Siden det 17. århundre har det vært skrevet mye om mitraens historie, uten at man med sikkerhet har kunnet fastslå dens opphav. Noen mener at den går helt tilbake til apostlene, noen at den ble tatt i bruk i 8. eller 9. århundre, mens andre igjen mener at det var ført i det andre årtusen den ble innført. De som mener den ble innført på et sent tidspunkt har gjerne det syn at det tidligere ble brukt krone eller annen hodebekledning.
Det som nå ser ut til å være sikkert er at den først ble innført i vest i det 10. århundre, først i Roma og etter 1000 også utenfor Roma. Den tidligste sikre avbildning er fra det 11. århundre, i to miniatyrer fra et dåpsregister og en liturgisk tekst. Det første bevis i skriftlige kilder er fra en bulle utstedt av pave Leo IX i 1049, der han sier at biskop Eberhard av Trier kunne bruke «den romerske mitra». Det ser ut til at skikken med å bære mitra var allmenn blant vestlige biskoper omkring 1100–1150.
Mitraen slik den ser ut nå er sporet tilbake til et ikke-liturgisk hodeplagg, camelaucum, som også den pavelige tiara ble utviklet fra. Denne ble brukt i kirkelig sammenheng fra begynnelsen av det 8. århundre, ifølge biografien til pave Konstantin I (708-715) i Liber Pontificalis.
Arthur Henderson
Senere virke
Henderson kom tilbake til parlamentet gjennom et ettervalg (Clay Cross), og arbeidet resten av sitt liv for å forhindre en mulig storkrig. Han var formann for nedrustningskonferansen i Genève og mottok Nobels fredspris i 1934.
Arthur Henderson døde 72 år gammel i 1935.
Bispelue
Andre kirker
I de fleste protestantiske kirker brukes ikke bispeluer. Den anglikanske kirke og Den svenske kirke er imidlertid blant dem som har beholdt skikken.
Madhhab
En madhhab er i islam en lovskole i studiet av fiqh. Sunnimuslimer anerkjenner fire madhaber: maliki, shafi'i, hanafi og hanbali. Sjiamuslimer anerkjenner en: jafari.
605 Juvisia
605 Juvisia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 27. august 1906 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Juvisy-sur-Orge i Frankrike, hvor Camille Flammarion hadde sitt observatorium.
Wellington
Wellington (Te Whanganui-a-Tara eller Pōneke) er hovedstaden i New Zealand og landets nest største urbane område. Wellington ligger på sørspissen av Nordøya i det geografiske sentrum av landet.
New Zealands største finansielle institusjoner er delt mellom Wellington og Auckland og noen organisasjoner har kontorer i begge byene. Wellington omtales ofte som New Zealands kulturelle senter. Spesielt kjent er byen for sin film- og teaterindustri. I tillegg har Wellington nasjonalmuseet (Museum of New Zealand), symfoniorkesteret (New Zealand Symphony Orchestra) og den kongelige newzealandske ballett (Royal New Zealand Ballet).
Byens kompakte kjerne rommer alt ifra kunst og kaféliv til et formidabelt natteliv tatt i betraktning byens størrelse.
Navn
Wellington ble navngitt til ære for Arthur Wellesley, den første hertugen av Wellington og seierherre i slaget ved Waterloo. Hertugens tittel kommer fra byen Wellington i det engelske grevskapet Somerset.
På maorispråket har Wellington to navn. Te Whanganui-a-Tara viser til Wellingtons havn og betyr "den store havnen til Tara". Det andre navnet Pōneke er ofte utelatt fordi mange mener at det ikke er noe annet enn en omskriving av havnens tidligere navn på engelsk, Port Nicholson. Wellington byråd bruker navnet Pōneke og hevder at det er mye eldre, og stammer fra pō + neke som betyr "samling om natten".
Som i mange byer strekker Wellingtons tettbygde strøk seg godt utenom grensene til et enkelt administrasjonsområde. Stor-Wellington eller Wellington Region blir brukt om hele den bymessige delen, pluss deler av området kjent som Kapiti Coast, og over Rimutaka Range til Wairarapa.
Bosetting
Maoriene som opprinnelig bosatte seg i Wellingtondistriktet, kalte det Te Upoko o te Ika a Maui, som betyr "hodet til Mauis fisk". Legenden forteller at Kupe oppdaget og utforsket området rundt det 10. århundret.
Europeisk bosetting startet med ankomsten av en fortropp av New Zealand Company på skipet Tory, 20. september 1839, etterfulgt av 150 nybyggere ombord på skipet Aurora 22. januar 1840. Beretninger sier at nybyggerne bygde de første hjemmene sine ved "Britannia" (nå Petone) i det flate landskapet rundt munningen til elven Hutt River, men da dette viste seg å være både fuktig og for flomtruet, flyttet de til høyere lende. Wellington har en del svært bratte gater som går rett oppover bakkene.
Jordskjelv
Wellington ble sterkt skadet i en serie jordskjelv i 1848 og i et annet jordskjelv i 1855. 1855 (Wairarapa) skjelvet fant sted i en forkastingssone nord eller øst for Wellington. Det rangerer trolig som det sterkeste jordskjelvet i kjent newzealandsk historie, med en estimert styrke på minst 8.2 på Richters skala.
Området har høy seismisk aktivitet selv etter newzealandsk standard, med en hovedforkastingssone som går rett gjennom sentrum av byen, og flere andre i nærheten. Flere hundre mindre forkastingssoner er blitt identifiserte innenfor det bymessige området. Innbyggerne opplever flere jordskjelv hvert år, særlig i de høye kontorbyggene i byen kjennes dette godt.
Wellington som New Zealands hovedstad
Wellington ble offisiell hovedstad i 1865 etter Auckland som hadde vært hovedstad siden 1840. Parlamentet møtte første gang i Wellington i 1862, men byen ble ikke formelt hovedstad før noen år senere. En viktig årsak til at hovedstaden ble flyttet til sørenden av Nordøya var trolig å unngå at Sørøya med sine gullgruver skulle gjøre alvor av trusler om uavhengighet. Utsendinger fra Australia (valgt fordi de ble sett på som nøytrale), kom fram til at Wellington var et passelig sted på grunn av den gode havnen og den sentrale plasseringen. Parlamentet møtte første gang offisielt i Wellington 26. juli 1865. Folketallet i byen var da 4 900 (ref. Phillip Temple: Wellington Yesterday).
Government House, den offisielle residensen til Generalguvernøren, ligger like ved Basin Reserve, byens mest kjente cricketbane. Den offisielle residensen lå tidligere der The Beehive, «bikuben», administrasjonsfløyen til New Zealands parlamentsbygninger ligger i dag.
Lokalitet og demografi
Wellington ligger på den sørvestre spissen av Nordøya ved Cookstredet, havstykket som skiller Nord- og Sørøya. På en klar dag er de snøkledde Kaikoura Ranges synlige tvers over stredet. Mot nord strekker de gylne strendene til the Kapiti Coast seg. Mot øst deler Rimutaka Range Wellington fra de vide slettene i Wairarapa, et vindistrikt som er verdsatt over hele verden.
Wellington er den sørligste hovedstaden i verden, og ligger ved den 41. breddegraden. Byen har en tettere bosetning enn de fleste andre byer i New Zealand, på grunn av det avgrensede byggeområdet som er tilgjengelig mellom havnen og åsene omkring. Ettersom byen ligger ved 41. breddegrad («de stormfulle førti») og fordi den er utsatt fra alle vindretninger i Cookstredet, kaller innbyggerne den for «Windy Wellington».
Mer enn i andre byer er livet i Wellington dominert av byen sitt sentrale forretningsstrøk. Om lag 62 000 mennesker arbeider i sentrum, bare 4000 færre enn i Aucklands forretningssentrum, selv om innbyggerantallet der er tre ganger det i Wellington. Wellingtons kulturelle og nattelivssentrum er konsentrert rundt Courtenay Place i den sørlige delen av sentrum, og gjør således den indre bydelen Te Aro til det fremste underholdningsområdet i New Zealand.
Wellington har den høyeste gjennomsnittsinntekten av de urbane områdene i New Zealand, og den største andelen av mennesker med høyere utdanning.
Byen er kjent for den vakre, naturlige havnen sin, og de grønne åssidene smykket med sammenvokste forsteder med hus i kolonistil. Byen sitt sentrale forretningsstrøk ligger like ved havnen Lambton Harbour, en arm av Wellington havn. Havnen ligger langs en aktiv forkastingssone som er særlig tydelig langs den vestlige kystlinjen. Landskapet på vestsiden av denne stiger bratt opp fra havet, og dette gjør at mange av forstedene til Wellington på denne siden ligger mye høyere enn bykjernen.
I havneområdet til Wellington ligger det tre øyer: Matiu/Somes Island, Makaro/Ward Island og Mokopuna. Bare Matiu/Somes Island er stor nok for bosetning. Den har blitt brukt som karantenestasjon for mennesker og dyr, og som interneringsleir under første og andre verdenskrig. Nå er øyen fredet og er et vernet tilholdssted for truede dyrearter, mye på samme måten som Kapiti Island lengre nord. Adgangen til øya er begrenset.
Byen har en årlig gjennomsnittlig nedbørsmengde på 1270 mm.
Castarède
Castarède er et armagnachus.
Huset ble grunnlagt i 1832, og er med det Armagnacs eldste hus. Slottet heter Chateau de Maniban og er fra 1500-tallet. Det ligger i Bas-Armagnac, med egne vinmarker. Her har de 3 hektar med Folle Blanche og 13 hektar med Ugni Blanc og Colombard.
De har 2 vinkjellere, som er over 100 år gamle. Den ene ligger ved elven Baïse, ved Pont de Bordes. Her lagres de eldste armagnacene. Den andre ligger på vinslottet deres.
Historie
Huset ble etablert i 1832. Gjennom årene har de samlet opp et betydelig lager med årgangsarmagnacer, den eldste er fra 1888. De har spesialisert seg på årgangsarmagnacer som reduseres naturlig til ca. 40%, dvs. at de ikke tynner ut med vann for å oppnå den ønskede alkoholstyrken.
Huset er fortsatt eid av familien Castarède, det eies i dag av Florence Castarède; 6. generasjon Castarède.
Armagnac
I tillegg har de ca. 40 årgangsarmagnacer, utvalget vil variere over tid. Pr. 2006 hadde de bl.a. årgangene 1888, 1889, 1893, 1900, 1911, 1914. Nyeste årgang var 1980.
Michael Mallin
Liv og virke
Michael Mallin ble født i Dublin. Under påskeopprøret var han nestkommanderende for Irish Citizen Army under James Connolly. Han kommanderte gruppen som tok kontroll over St. Stephen's Green sammen med Constance Markievicz. Mallin ble regnet som en kompetent og modig kommandant, men det å forsøke å kontrollere St. Stephen's Green uten å samtidig ta kontroll over nærliggende byninger var dømt til å mislykkes. Det er uklart om dette var hans plan, eller om han manglet mannskap til å kunne ta bygningene.
Han overgav seg den 30. april etter ordre fra Connolly. Under krigsrettsaken forsøkte han å nedtone sin egen rolle, men ble dømt til døden. Han ble henrettet ved skyting den 8. mai 1916.
Astro Boy
Astro Boy er den amerikanske tittelen på den japanske animasjonsserien Tetsuwan Atom (鉄腕アトム), som grovt kan oversettes til «Mektig Atom» (bokstavelig «Jernarm-Atom»); først sendt på japansk fjernsyn mellom 1963 og 1966, og tegneserien som denne bygger på.
Astro Boy regnes for å være den første ordentlige animeserien. Den er basert på en mangaserie som ble startet i 1952 av tegneren og animatøren Osamu Tezuka (1928–1989), som av mange regnes for å være japanske tegneseriers far. Serien fikk også suksess utenfor Japans landegrenser, og har omtrent samme status i Japan som Mikke Mus har i den USA. Serien kom i nye versjoner både på 1980-tallet og i 2003. Animasjonsserien ble skapt av Tezukas eget selskap Mushi Production.
Astro Boy er en science fiction-serie som foregår i et fremtidsscenario hvor roboter er en del av dagliglivet. Hovedpersonen Astro er en robot som skal erstatte en avdød gutt, men blir avvist av sin far fordi han ikke har mulighet til å vokse opp som en ekte gutt. Serien tok for seg emner som rasisme, fordommer, heltemot og sorg.
I den opprinnelige historien ble Astro Boy bygget i Takadanobaba, Tokyo 7. april 2003. På denne dagen i den virkelige verden ble Astro Boy innvilget et æresborgerskap i den japanske byen Niiza. Paradoksalt nok var et av gjennomgangstemaene i serien Astro Boys vansker med å passe inn i menneskesamfunnet, inkludert det å få innvilget borgerrett.
Fylkesvei 5244
Fylkesvei 5244 går mellom Solsvik kai og Ågotnes i Øygarden.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 211 (Hordaland).
1666 van Gent
1666 van Gent er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 22. juli 1930 av Hendrik van Gent ved Union Observatory i Johannesburg.
NBU
NBU er en forkortelse for
Svalbard Forskningspark
Svalbard Forskningspark er en forskningspark tilknyttet Universitetssenteret på Svalbard (UNIS). Den ligger i Longyearbyen på Svalbard.
Grunnsteinen for forskningsparken ble lagt ned 20. september 2003 av Børge Brende, og forskningsparken ble åpnet 26. april 2006 av det norske kongeparet. Bygget er Svalbards største, med 8500 m².
Jomfrutur
En jomfrutur er et skips eller et luftfartøys første tur. Berømte jomfruturer som har endt i katastrofe inkluderer jomfruturen til RMS «Titanic» og det svenske regalskipet «Vasa».
Ellenvatnet
Ellenvatnet (finsk: Ellijärvi) er en innsjø i Øvre Pasvik nasjonalpark i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Det har et areal på 9,54 km² og ligger 121 meter over havet.
Ellenvatnet er grunt og har en lang og kronglete strandlinje med et stort antall holmer og småøyer. Det ligger sentralt i nasjonalparken, og er parkens største innsjø. Sjøen har utløp mot nord gjennom Ellenelva. Den sørlige delen av innsjøen består av to store bukter, Parvatnet og Skinnposevatnet, som har forbindelse til resten av sjøen gjennom det smale Ellensundet. Ved finskegrensa sør for Parvatnet ligger Grenseparvatnet, og sør for Skinnposevatnet ligger Dagvatnet. Begge sjøene er knyttet til Ellenvatnet med korte elvestubber.
Dust and Dreams
Dust and Dreams er det ellevte studioalbumet fra progrockbandet Camel og ble ferdigstilt i 1991. Etter en lengre tids fravær fra innspillinger og konserter på rundt åtte år ble albumet med flere vesentlig strukturelle endringer endelig gitt ut i slutten av 1991. Det ble opprinnelig unnfanget av både Andrew Latimer og kona Susan Hoover rundt 1984 og de påfølgende årene, men på grunn av pågående konflikter mellom Camel og den tidligere bandmanageren Geoff Jukes ble det ikke ferdig innspilt før senere.
Latimer og Hoover flyttet til USA fra England og bygget etterhvert opp et studio og grunnla sitt eget plateselskap Camel Productions. Dette åpnet et nytt kapittel for Camel, som kunne produsere sin egen musikk uten å være bundet til en kontrakt med restriksjoner, og det var på denne måten dette albumet ble gitt ut. Med seg fikk Latimer hjelp av de samme musikerne bak Stationary Traveller (1984) ved Ton Scherpenzeel på keyboards, Paul Burgess på trommer og David Paton på vokal. Sistnevnte var bassist på det foregående albumet, men ble erstattet på denne utgivelsen av Colin Bass, som også hadde erstattet Paton på den foregående turnéen. Også den skotske sangeren Mae McKenna deltar med vokal på låta «Rose of Sharon».
Tatt i betrakning av når albumet ble til, har utgivelsen et distinkt 1980-tallspreg, noe som får det til å ligne en etterkommer av albumet Nude (1981), som også var et konseptalbum. Videre byr dette på gitarspilling fra Latimer på låta «End of the Line» som kan settes i rekke med David Gilmour og «Hopeless Anger» samt «Broken Banks» som kan sammenlignes med Steve Hackett. Det har også noen momenter i utypiske Camel–instrumenter som obo, harmonica og horn, og disse faller naturlig på plass i det helhetlige konseptet. En rekke etablerte studiomusikere bidrar med disse instrumentene på innspillingen. Rent sjangermessig kan utgivelsen sies å ligge innenfor progressiv rock med en krysning mellom Neo-progressiv rock på de vokalbaserte låtene og symfonisk rock på de instrumentale delene.
Utgivelsen må sies å være et konseptalbum siden det er basert på et tema og fordi de komplekse låtene går over i hverandre. Temaet for dette albumer var den amerikanske drømmen om å flytte mot vest og de prøvelsene dette innebar, derav navnet Dust and Dreams. Det er basert i sin helhet på John Steinbecks roman Vredens druer, som også ble filmatisert av John Ford i 1940. Historien baserer seg på en skildring av fattige bønder som bryter opp fra sine små gårder i støvhullet midtvesten, og begir seg på vandring på jakt etter dagarbeid i California under depresjonen i 1930-årene. Plateomslaget har flere svart/hvitt-bilder som er relatert til albumets tema.
{|
Valdresgruppen
Valdresgruppen var norske styrker som under angrepet på Norge i 1940 ble involvert i kampene langs Randsfjorden, i Ådalen og Valdres. Gruppen bestod av Landvernbataljonen i Vestoppland infanteriregiment nr. 6 og senere det meste av 4. brigade. De kom i kamp med Gruppe Adlhoch som bestod av fire bataljoner og spesialtropper.
Fylkesvei 4010
Fylkesvei 4010 går mellom Usland og Skjævesland bru i Lindesnes kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 321 (Vest-Agder).
1667 Pels
1667 Pels er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 16. september 1930 av Hendrik van Gent ved Union Observatory i Johannesburg.
Raptus tegneseriefestival
Raptus tegneseriefestival eller bare Raptus, med den offisielle undertittelen Bergen Internasjonale tegneseriefestival (Bergen International Comics Festival), er en norsk tegneseriefestival. Raptus inneholder en rekke tilstelninger med fokus på tegneserier og serieskapere. Festivalen har blitt arrangert i Bergen hvert år siden starten i 1996, og ble opprinnelig gjennomført med hjelp av frivillige fra Tegneserieforeningen i Bergen. I mange år var Arild Wærness sjef for festivalen (til 2004). Senere har Trond Stien, Øyvind Naterstad og Frode Haaland vært festivalsjefer. Wærness og Haaland startet Westwind forlag i 2003.
Nå står en egen organisasjon, Raptus Foreningen, bak arrangementet. Festivalen får i hovedsak økonomisk støtte fra Norsk kulturråd og Bergen kommune. Raptus blir som regel avholdt i september og har besøkende og gjester fra hele verden. Enkelte år har Raptus vært arrangert på andre tidspunkter.
Ordenen Tessera Concordiæ
Ordenen Tessera Concoridæ også kalt Christian VIIs orden var en dansk orden innstiftet 21. oktober 1774. Den ble innstiftet i anledning arveprins Frederiks bryllup og kan ha vært en erstatning for Mathildeordenen, som forsvant 1772 da dronning Caroline Mathildes ekteskap med kong Christian VII ble oppløst og hun ble landsforvist. Ordenens navn på latin betyr tegnet på enighet, en henvisning til nye, harmoniske tilstander i kongefamilien etter Struensees fall. Ordenen Tessera Concoridæ var en hofforden, som kun ble tildelt et begrenset antall medlemmer av kongehuset. Den gikk gradvis ut av bruk. Ordenen overlevde sannsynligvis ikke enkedronning Juliane Marie, som døde i 1796.
Insignier
Ordenstegnet for Ordenen Tessera Concoridæ besto av et hvitemaljert kors med røde kanter, en henvisning til dannebrogskorset. Korset hadde stråler i korsvinklene. Over korset var det plassert en medaljong med kongens monogram, bokstaven C og tallet 7, på en rødemaljert oval bakgrunn. Medaljongen var omgitt av en krans og utenfor denne igjen en bord i lyst blått, med Elefantordenens ordenstegn nederst. Borden hadde innskriften «• GLORIA • EX AMORE • PATRIA •» (kjærlighet til fedrelandet, min ære), kongens valgspråk. Ordenstegnet var gjort i gull og kostbart utstyrt med edelstener. Reversen bar innskriften «TESSERA CONCORDIÆ», ordenens motto. Ordenstegnet var opphengt i båndet i en kongekrone.
Ordensbåndet var lyst blått bånd, som i Elefantordenens ordensbånd, med smale kantstriper i hvitt og rødt, som i båndet for Dannebrogordenen.
Tildeling
Utnevnelse til ordenen fant sted 21. oktober 1774 da arveprins Frederik giftet seg med prinsesse Sophie Frederikke av Mecklenburg-Schwerin. Antallet medlemmer regnes til omkring ti. I tillegg til kongen selv, ble enkedronning Juliane Marie, arveprins Frederik og prinsesse Sophie Frederikke, kronprins Frederik, prinsesse Louise Augusta, prinsesse Charlotte Amalie (datter av Frederik IV), samt kongens søstre Sofia Magdalena, dronning av Sverige, Vilhelmine Caroline og Louise utnevnt til medlemmer av ordenen.
Det antas at ordensringene ble tildelt fem personer: Ove Høegh-Guldberg, general Hans Henrik von Eickstedt, generalløytnant Georg Ludvig von Køller-Banner, generalkrigskommissær Johan Frederik Classen og kammerjunker Engel Carl Ernst Schack.
Burschenschaft
Burschenschaften er en spesiell form for Studentenverbindungen (studentersamfunn) som idag eksisterer i universitets- og høyskolebyer i Tyskland, Østerrike og Chile. Alle slike foreninger bekjenner seg til de liberale idéene til Urburschenschaft av 1815, selv om innholdets betydning varierer sterkt.
Ida Bøhmer
Ida Bøhmer (født 22. august 1993 i Hamar) er en norsk politiker som representerer Arbeiderpartiet. Bøhmer er medlem i formannskapet i Hamar fra Kommunevalget 2015. Hun har tidligere ledet Ungdomsrådet i Hamar.
Datalagringsdirektivet
Datalagringsdirektivet, ofte forkortet til DLD, er et kortnavn på EU-direktiv 2006/24/EF. Det påbyr lagring av nærmere angitte abonnements-, lokaliserings- og trafikkdata, også kalt metadata. Dataene gir informasjon om hvem man har hatt kontakt med på telefon og e-post, samt når og hvor man har hatt det. Dessuten når og hvorfra man har logget på internett, fra PC og mobil. Lagringspåbudet begrunnes med at opplysningene kan benyttes til å bekjempe alvorlig kriminalitet.
Direktivet ble vedtatt av EU i 2006, med ikrafttredelse 2007 - 2009, som en reaksjon på terrorangrepene i New York den 11. september 2001, i Madrid den 11. mars 2004 og i London den 7. juli 2005.
Direktivet er omstridt i flere land og har blitt kritisert for å være et urimelig inngrep i privatlivet. I 2014 konkluderte EU-domstolen i Luxembourg at direktivet strider mot forholdsmessighetsprinsippet europeisk rett og dermed er ugyldig. Konklusjonen var at «direktivet innebærer et meget omfattende og særlig alvorlig inngrep i den grunnleggende rett til respekt for privatlivet og til beskyttelse av personopplysninger, uten at dette inngrepet er begrenset til det strengt nødvendige».
I Norge ble DLD vedtatt av Stortinget den 4. april 2011. Her skulle det etter planen ha trådt i kraft 1. april 2012, men ble utsatt flere ganger. Etter EU-domstolens dom den 8. april 2014 har Regjeringen stanset arbeidet med direktivet. Den 11. april 2014 gjorde Regjeringen Solberg det klart at innføringen av direktivet i norsk rett legges på is, men la til at Regjeringen vil komme tilbake med et lovforslag om datalagring senere.
Bakgrunn
Datalagringsdirektivet har sin bakgrunn i krigen mot terrorisme. Etter terrorangrepet 11. september 2001 i New York ble en lignende lovgivning sanksjonert i USA av president George W. Bush den 26. oktober 2001 i form av USA PATRIOT Act.
Det første forslaget til en rammebeslutning om overvåkning og lagring av elektronisk kommunikasjon i EU ble fremmet etter terrorangrepet i Madrid den 11. mars 2004. I erklæringen om bekjempelse av terrorisme, vedtatt av det europeiske råd 25. mars 2004, ble rådet pålagt å utrede tiltak med sikte på å fastsette regler for tjenestetilbyderes lagring av trafikkopplysninger i forbindelse med kommunikasjon. I april 2004 ble et forslag om elektronisk overvåking av europeiske borgere lagt frem av regjeringene i Storbritannia, Irland, Frankrike og Sverige, hvor det heter (pkt 3.6) at «vi vil arbeide sammen for å fremme bruken av de egnede etterforskningsmetoder, herunder elektronisk overvåkning». I en felles erklæring fra USA og EU om bekjempelse av terrorisme den 26. juni 2004, omtales elektronisk overvåkning (pkt i).
Forslaget møtte motstand fra den europeiske datatilsynsmannen, som konkluderte med at det var krenkende for den personlige integriteten, og ikke var forenlig med Den europeiske menneskerettskonvensjon. Artikkel 8 i denne konvensjonen gir enhver person rett til respekt for sitt privatliv og sin korrespondanse. Forslaget fikk heller ikke flertall i Europaparlamentet.
Terrorangrepet i London den 7. juli 2005 vekket nytt liv i forslaget. Ministerrådet ba EU-kommisjonen om å utarbeide et nytt forslag. Kommisjonen anså at reguleringen av datalagring angikk EUs indre marked, og derfor burde antas som et direktiv i stedet for en rammebeslutning. Direktivet ble behandlet i Europaparlamentet den 15. september 2005, og ble vedtatt med 378 mot 197 stemmer. 30 representanter stemte blankt.
Direktivet vedtatt av EU i 2006
Direktivet ble vedtatt av EU 15. mars 2006 av Rådet for Den europeiske union og Europaparlamentet i fellesskap. De irske og slovakiske representantene i Rådet stemte mot direktivet.
Irland gikk til søksmål for å få annullert direktivet, men tapte i EF-domstolen 10. februar 2009. Irland hevdet at direktivets begrunnelse er kriminalitetsbekjempelse, og ikke hadde hjemmel i artikkel 95 eller andre bestemmelser i EF-traktaten. Justis- og politisamarbeid hører inn under EUs tredje søyle, og vedtak på dette området krever enstemmighet i Rådet. Generaladvokaten, som forbereder saker for Domstolen, avviste 14. oktober 2008 Irlands krav. Domstolen kom til samme konklusjon, og viste blant annet til at det på datalagringsområdet var i ferd med å oppstå ulike regler i medlemslandene. Manglende harmonisering kunne føre til ulike konkurransevilkår innen telekomsektoren, derfor var det hjemmel til å bruke artikkel 95. Domstolen viste også til at direktivet i hovedsak regulerer forholdet til markedsaktørene, og ikke politiets eller rettsvesenets tilgang til opplysningene.
Iverksettelse og kritikk i EU-land
Direktivet trådte i kraft 15. september 2007, men medlemsstatene kunne utsette gjennomføringen av direktivet til 15. mars 2009 når det gjaldt trafikkdata for internetttilgang, e-post og ip-telefoni. Hellas, Irland og Sverige ble dømt for ikke å ha gjennomført direktivet innen fristen. Med utsikt til store EU-bøter ved videre utsettelser vedtok Østerrike og Sverige direktivet henholdsvis 28. april 2011 og 21. mars 2012.
Den 8. oktober 2009 fastslo forfatningsdomstolen i Romania at den rumenske regjeringens implementasjon av datalagringsdirektivet var i strid med § 28 i Romanias grunnlov, som garanterer retten til hemmelig korrespondanse. Tysk høyesterett avgjorde den 2. mars 2010 at den tyske implementeringslovgivningen av direktivet er i strid med den tyske grunnloven, på grunn av for uklare og svake personverngarantier. Domstolen tok ikke stilling til selve direktivet, men til måten det var blitt forsøkt gjennomført i tysk lovgivning.
Den 31. mars 2011 ble direktivet avvist av forfatningsdomstolen i Tsjekkia. Domstolen slo fast at direktivet er «utilbørlig mot personvernet», at innsamlingen av data gjelder «et stort antall mennesker og at loven bryter med grunnleggende rettigheter».
Le Monde diplomatique skrev 3. februar 2011 at «''DATALAGRING har i de siste årene ført til at politi, etterretningsvesen og selskaper i Polen, Nederland og Tyskland har forsynt seg grovt av data om nett- og telefonibruk. I flere tilfeller har journalisters hemmelige kilder vært et eksplisitt mål. Personvernforkjempere i Polen mener dagens datamisbruk overgår overvåkningen i kommunisttiden.''»
EUs evaluering
Artikkel 14 i DLD påla EU-kommisjonen å fremlegge en evalueringsrapport for direktivet senest 15. september 2010. En rapport ble fremlagt i april 2011. Direktivet var da iverksatt i varierende grad i 22 av 27 medlemsland.
Rapporten anser blant annet at datalagring har vist seg som nyttig for rettsvesen og politi, men at direktivet i liten grad har lykkes med å harmonisere bl.a. lagringsperioder, kriterier for tilgang på lagrede data og kostnadsfordeling. Rapporten legger fram landvis statistikk for bruk av lagrede data.
Kommisjonen lister flere forbedringspunkter og varsler endringer i direktivet, som skal baseres på en kommende konsekvensvurdering (eng. impact assessment) av direktivet.
EU-domstolens avgjørelse
Irlands øverste domstol og Østerrikes forfatningsdomstol ba i forbindelse med pågående rettssaker EU-domstolen om en prejudisiell uttalelse om hvorvidt direktivet var gyldig. De ønsket særlig undersøkt om den grunnleggende rett til respekt for privatliv og rett til beskyttelse av personopplysninger i Den europeiske unions charter om grunnleggende rettigheter var oppfylt.
Datalagringsdirektivet hadde til formål å harmonisere bestemmelsene om lagring av visse data som er laget eller behandlet av tilbydere av offentlig tilgjengelige elektroniske kommunikasjonstjenester eller av et offentlig kommunikasjonsnett. Direktivets formål var å sikre at det var adgang til disse data for å forebygge, etterforske, avsløre og rettsforfølge grov kriminalitet og særlig organisert kriminalitet og terrorisme. Direktivet påbød at ovennevnte tilbydere skulle lagre trafikkdata, lokaliseringsdata og andre lignende data som er nødvendige for å identifisere abonnenten eller brukeren. Direktivet tillot ikke lagring av innholdet i kommunikasjonen eller de innhentede opplysninger.
Domstolen fastslo for det første at «''de data, der skal lagres, gør det muligt bl.a. at få at vide, med hvem og med hvilket middel en abonnent eller en registreret bruger har kommunikeret, at fastlægge kommunikationens varighed samt det sted, hvorfra kommunikationen fandt sted, og at gøre sig bekendt med frekvensen af abonnentens eller den registrerede brugers kommunikationer med visse personer i en given periode. Disse data kan samlet give meget præcise oplysninger om privatlivet for de personer, som data er lagret for, såsom dagligdagsvaner, faste eller midlertidige opholdssteder, udøvede aktiviteter, sociale relationer og de sociale miljøer, de færdes i.''»
Domstolen fant at når direktivet stilte krav til lagring av disse data og ved å gi kompetente nasjonale myndigheter adgang til disse data i særlig alvorlig grad gjorde inngrep i den grunnleggende rett til respekt for privatlig og beskyttelse av personopplysninger. Videre fant domstolen at det faktum at lagring og etterfølgende bruk av dataene gjøres uten at abonnenten eller brukeren blir informert, skape en følelse av at privatlivet er under konstant overvåkning.
Domstolen fastslo at lagringen av de data som direktivet krevde ikke var av en slik karakter at de kunne krenke det vesentlige inneholdet i de grunnleggende rettighetene til respekt for privatliv og beskyttelse av personopplysninger fordi direktivet ikke ga mulighet til å gjøre seg kjent med innholdet i den elektroniske kommunikasjon og bestemmer at tilbyderne av tjenester eller telenett skal overholde visse prinsipper om beskyttelse og sikkerhet for de lagrede data.
Videre tjente lagringen av dataene ved en eventuell utlevering til kompetente nasjonale myndigheter, formål av allmenn interesse, bekjempelse av grov kriminalitet og også beskyttelse av offentlig sikkerhet.
Domstolen fant at lovgiver i EU ved å vedta direktivet hadde overskredet de grenser som følger av forholdsmessighetsprinsippet. Selv om den lagring som ble krevet i henhold til direktivet kunne anses for å være egnet til å oppfylle de formål direktivet skulle oppfylle er lagringen ikke tilstrekkelig avgrenset med hensyn på å sikre at inngrepet er begrenset til det strengt nødvendige.
For det første omfatter direktivet generelt alle enkeltpersoner, alle elektroniske kommunikasjonsmidler og trafikkdata uten at det foretas noen avgrensning, begrensning eller unntak i forhold til formålet å bekjempe grov kriminialitet.
Lottelise Folge
Lottelise Folge (født 1952) er en norsk journalist, som (2016) er ansvarlig redaktør i Legekunsten. Hun var med på å starte den medisinske ukeavisen Dagens Medisin i 1998, og var sjefredaktør og administrerende direktør der i 13 år. Hun har tidligere vært programleder i NRKs program Helse-Refleks, i underholdningsprogrammet Par-i-bol, Nær-TV og programleder for to innsamlingsaksjoner (Norsk folkehjelp-1994 og Kreftforeningen i 1997).