cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Callum Booth
Booth, som sluttet seg til Hibs i en alder av 10 år, spilte for det ungdomslaget fra Hibs som vant både ungdomsserien og cupen for ungdomslag i Skottland i 2009. Etter utlånsperioder hos Arbroath og Brechin City i 2010 spilte Booth seg inn på førstelaget til Hibs i 2011.
Unge år
Booth ble født i Stranraer, men flyttet til Haddington, East Lothian, da han var tre år gammel, sammen med foreldrene og en eldre bror. Han fikk sin skolegang på Haddington førskole, King's Meadow barneskole og Knox Academy.
Bujumbura
Bujumbura er den største byen i Burundi, og var hovedstad frem til desember 2018. Byen ligger ved Tanganyikasjøen og har om lag 800 000 innbyggere (2008). Her produseres det blant annet sement, tekstiler og såpe. Bujumbura er landets største havneby, og herfra skiper man ut landets viktigste eksportvare, kaffe, i tillegg til bomull, dyrehuder og tinn.
Det går ferger fra Bujumbura til Kigoma i Tanzania, og byen har også en flyplass, hvor Air Burundi, landets nasjonale flyselskap, har hovedbase. Universitetet i Burundi, som er landets eneste, holder til i byen.
Historie
Bujumbura vokste fram etter at det ble anlagt en militærleir i Tysk Østafrika i 1889. Etter første verdenskrig ble Bujumbura det administrative senteret for det belgiske suzerinatet Ruanda-Urundi som var et klasse B mandatområde under Folkeforbundet fra 1924 til 1945. Byens navn ble endret fra Usumbura til det nåværende navnet Bujumbura i 1962, da Burundi ble et selvstendig land. Siden frigjøringen fra Belgia har Bujumbura flere ganger vært rammet av harde kamper mellom de to rivaliserende folkegruppene hutu og tutsi. I dag står Bujumbura som en underutviklet by.
Forløpning
Forløpning er et uttrykk innen grafisk produksjon, og betegner en jevn, gradvis overgang mellom to eller flere farve- eller gråtoner langs en vektor. Forløpninger kan være lineære, men også følge geometriske former, slik som ellipser eller sirkler. Forløpninger angis som en prosentmessig overgang mellom hver av de primære farvene eller toneverdiene som utgjør farverommet man opererer i, f.eks. RGB, CMYK eller LAB. Det er også mulig å opprette forløpninger mellom gitte farveverdier og transparens; da kalles forløpningen «utløpende tone». I et slikt tilfelle vil bakgrunnen for forløpningen (f.eks. papirfarven i trykk eller et bilde på skjerm) bli mer fremtredende eftersom farveverdiene minsker prosentmessig.
Tjenestedirektivet
Tjenestedirektivet er et EU-direktiv (Direktiv 2006/123/EF ) som skal sikre det felles marked for tjenester innenfor Den europeiske union, lignende det felles markedet som finnes for handel med varer. Direktivet blir sett på som en viktig del av Lisboa-strategien, som har som mål å gjøre «EU til den mest konkurransedyktige kunnskapsbaserte økonomien i verden før 2010 innenfor rammene av bærekraftig utvikling.» Det felles marked for tjenester er forankret i EU-traktaten artikkel 14(2), 43 og 49. Tjenestedirektivet legger i fortalen til grunn at det likevel er nødvendig med ytterligere lovgivning for å oppnå et effektivt indre tjenestemarked. Direktivet skal øke forutberegneligheten i dette markedet, dels gjennom presiserende bestemmelser og dels gjennom nye forpliktelser for statene. Direktivet legger opp til en prosess for videre harmonisering av nasjonale regelverk om tjenestytelser
Forløpning
Forløpninger i farverommene
Innen RGB-skalaen, hvor farverommet kan fremstilles som en tredimensjonal terning med hver av de tre farvene som én akse, kan en jevn forløpning angis som en rett linje mellom to farvetoner. Innenfor trykkproduksjon, hvor CMYK-formatet er dominerende, lar fordelingen av hver av de fire farveverdiene seg vanligvis ikke representere som rette, lineære vektorer. Forløpninger er i prinsippet bare mulig mellom farveverdier som er sammensatt av primærfarver, slik at man ikke kan opprette en forløpning mellom to spotfarver, slik som f.eks. Pantone-farver.
Tjenestedirektivet
Førsteutkastet til direktivet ble også kjent som Bolkesteindirektivet,fordi det var ført i pennen av daværende EU-kommissær for det indre marked Frits Bolkestein i 2004. 15. november 2006 ble det etter store endringer endelig vedtatt av Europaparlamentet.
Oversikt
Direktivets virkeområde er fastsatt i artikkel 2, jf. fortalen avsnitt 16-29. Sentrale definisjoner fremgår av artikkel 4. Del II og del VI gjelder medlemsstatenes administrative plikter (artikkel 5 til 8 om den enkelte stat, artikkel 28 til 36 om samarbeidet mellom statene). Del III og IV gjelder tjenesteyterne – etableringsfriheten og retten til å tilby tjenester i andre medlemsstater. Kapittel V gjelder forbrukerrettigheter.
Gjensidig godkjenning
Direktivet krever også at et selskap som er godkjent i et land også skal bli godkjent i alle andre EU-land. Dette prinsippet gjelder allerede for varer og det er en naturlig utvikling i forhold til de fire friheter som EUs indre marked baserer seg på.
Artikkel 16 begrenser muligheten til å stille nasjonale krav til tjenesteytere fra andre medlemsland. Bestemmelsen gjelder ikke tjenester og områder nevnt i artikkel 17.
Som hovedregel skal etableringsstaten føre tilsyn med tjenesteyterne, også når de tilbyr tjenester i andre medlemsstater, jf. artikkel 31.
Tjenestedirektivet i Norge
Stortinget vedtok å innlemme tjenestedirektivet i EØS-avtalen 23. april 2009, med 84 mot 14 stemmer.
13. september, etter at Arbeiderpartiet hadde gått inn for direktivet, gjorde LO det samme. Dette skjedde på bakgrunn av at statsminister Jens Stoltenberg hadde godtatt fire krav fra LO. Kravene gikk ut på å beholde nasjonal kontroll over arbeidrettsspørsmål, at direktivet ikke skulle hindre tiltak mot sosial dumping, allmengjøring av tariffavtaler, og at den nasjonale styringsretten ble beholdt. Flere av LOs distriktsorganisasjoner var likevel misfornøyde med garantiene fra regjeringen, og måten saken ble behandlet innad i LO.
Dosse
Dosse er en elv i Brandenburg i Tyskland og en av sideelvene til Havel fra høyre med en lengde på 94 kilometer. Elven har sitt utspring ved grensen mellom Mecklenburg-Vorpommern og Brandenburg fra tre mindre elver som renner sammen etter fire kilometer. Den renner hovedsakelig sørover gjennom Wittstock, Wusterhausen og Neustadt an der Dosse før den munner ut i Havel nær Havelberg. Det totale nedslagsfeltet er på 1 268 km².
Med byen Wittstock langs bredden var Dosse åsted for slaget ved Wittstock i 1636 mellom Sverige og en allianse mellom Sachsen og Det tysk-romerske riket under tredveårskrigen.
Washington County (Missouri)
Washington County er et fylke i den amerikanske delstaten Missouri. Det ligger i de østlige delene av staten og det grenser mot Franklin County i nord, Jefferson County i nordøst, St. Francois County i øst, Iron County i sør og mot Crawford County i vest.
Washington Countys totale areal er 1 975 km² hvorav 7 km² er vann. I 2000 hadde fylket 23 344 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Potosi.
Fylket ble grunnlagt i 1813 og er oppkalt etter USAs første president George Washington.
ICarly
iCarly er en amerikansk komedieserie for ungdom som gikk på Nickelodeon fra 2007 til 2012. Serien handlet om de tre vennene Carly Shay (Miranda Cosgrove), Samantha «Sam» Puckett (Jennette McCurdy) og Fredward «Freddie» Benson (Nathan Kress) som sto bak et populært nettshow kalt iCarly. Serien ble produsert av Dan Schneider.
I Norge har serien blitt sendt på NRK Super og Nickelodeon i en dubbet versjon.
Handling
Bettshowet begynte ved at Freddie la ut en video av Carly og Sam som gjorde morsomheter av en av lærerne deres mens de holdt en skole-audition for et talentshow. Freddie filmet alle deltakerne på audition, men da venninnene begynte å skape moro i en pause slo han på kameraet igjen. Videoen la han ut på nettstedet «Splashface», uten at jentene var klar over det, og den ble i løpet av kort tid svært populær. De tre bestemte seg derfor for å gi publikum hva de ville ha – mer. Hver uke sender gjengen et show over Internett fra Carlys og storebroren Spencers (spilt av Jerry Trainor) loft. Carly og Sam står for innholdet og leder showet, mens Freddie er den tekniske produsenten og står for det som skjer bak kameraet.
Rolleliste
Disse norske stemmene er blant rollene i den norske versjonen. Rollene deres er derimot ikke kjent:
Nettsiden
Nettshowet sendes over nettsiden iCarly.com. I virkeligheten inneholder denne hovedsakelig mindre klipp der figurene fra serien holder sitt show, eller deler av et show. I tillegg er det videoer og innhold fra seerne, figurene egne blogger, sanger, bilder, konkurranser og spill fra andre nettsider som nevnes i serien.
Peter Beardsley
Peter Andrew Beardsley (født 18. januar 1961 i Newcastle-upon-Tyne i England) er en tidligere britisk fotballspiller som hadde en sukssesrik karriere bade på klubb- og landslag som varte i mer enn 15 år.
Spillerkarriere
Beardsley startet sin fotballkarriere som tenåring i hjembyens store klubb Newcastle United, men fikk aldri spille for klubben, og måtte ut i verden for å prøve lykken, og er per dags dato vikartrener for Newcastle FC, etter Chris Hughtons overraskende avskjed 6. desember 2010. Etter suksessrike opptredener for Carlisle United og canadiske Vancouver Whitecaps, samt en lynrask tur innom Manchester United, hvor han bare spilte én førstelagskamp, fant han veien tilbake til Tyneside i 1983.
I løpet av disse årene etablere Peter Beardsley seg på, der han viste seg å være den perfekte spissmakker for stjernespilleren Gary Lineker. I Fotball-VM 1986 scoret duoen alle Englands mål. (Lineker scoret seks og Beardsley scoret ett)
I 1987 betalte daværende manager i Liverpool FC, Kenny Dalglish 1,9 millioner pund for Beardsley, noe som gjorde ham til tidenes dyreste engelske fotballspiller.
På Anfield vant Beardsley to engelske seriemesterskap (1987/88 og 1889/90) og en seier i FA-cupen (1989), men i 1990 sluttet Kenny Dalglish som manager i Liverpool og Beardsley var ingen favoritt hos etterfølgeren Graeme Souness. På tross av at han spilte fast på landslaget slet Beardsley med å få spilletid så lenge Souness satt i managerstolen og etter en stund krysset han Stanley Park og begynte å spille for byrivalene Everton FC.
I Everton spilte Beardsley fotball av høy klasse, men den tradisjonsrike klubben slet i motbakke og det ble lite glamour og gull av å spille på Goodison Park, så i 1993 flyttet den 31 år gamle Beardsley hjem til Newcastle United.
Hjemme på St. James` Park fikk Beardsley en ny vår som fotballspiller og under ledelse av sin tidligere lagkamerat Kevin Keegan, som nå var manager for Tyneside-klubben, dannet han en dødelig spissduo med Andy Cole. Med Beardsley som kaptein gjorde Newcastle i 1995/96 sin beste sesong siden 1920-årene og tok en knepen andreplass i Premier League bak Manchester United.
Han forlot Newcastle i 1997 og spilte deretter for Bolton Wanderers, Manchester City, Fulham FC og Hartlepool United FC før han i en alder av 38 la fotballskoene på hylla for godt.
I dag er Beardsley ansatt som trener ved Newcastle Uniteds fotballakademi.
Pembury
Pembury er en stor landsby i distriktet Tunbridge Wells i grevskapet Kent, England. Den ligger like nordøst for byen Tunbridge Wells. Den er sentrert rundt landsbyparken (village green) og hovedgaten, som er definert som bevaringsverdig omårde, har et ruralt preg, omgitt av områder med landbruk og skog. Det er begrenset med butikker innenfor sentrum av landsbyen, men den har flere puber, en bank, apotek, postkontor og andre tjenester. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen en befolkning på 6 128 innbyggere.
Historie
Det har vært bosetning i Pembury siden angelsaksisk tid, men dens sognekirke, dedikert til apostelen Peter, er av normannisk opprinnelse, antagelig bygd sent på 1000-tallet eller tidlig på 1100-tallet, men den kan først dateres med sikkerhet til 1337 da John Culpeper av Bayhall utførte bygningsarbeid på kirken. Kirken omtales lokalt som «den gamle kirken», det finnes også en katolsk og babtistkirke i landsbyen.
Den første dokumenterte omtalen av Pembury er som Peppingeberia i Textus Roffensis fra 1100-tallet, skjønt Edward Hasted uttalte at den var kjent tidligere som Pepenbery.
Det har vært bosetning på stedet senest fra angelsaksisk tid. Den opprinnelige formen på landsbyen navn var enten Pepingburh eller Pepingeberia. Landsbykirken ble først reist på 1000-tallet, men er siden bygget om.
Shane MacGowan (født 1957), sanger i The Pogues, ble født i Pembury. Den tidligere britiske mellomdistanseløperen Kelly Holmes (født 1970), med to gullmedaljer fra sommer-OL 2004, ble født også i Pembury.
Penglai
Penglai kan bære:
Alan Wilson Watts
Alan Wilson Watts (født 6. januar 1915 i Chislehurst, Kent, død 16. november 1973) var en engelsk filosof, forfatter og ekspert i sammenlignende religion. Han var best kjent for å tolke og popularisere asiatiske filosofier for et vestlig publikum.
Han skrev mer enn 25 bøker og mange artikler om temaer som personlig identitet, virkelighetens sanne natur, høyere bevissthet og jakten på lykken. Han relaterte sine erfaringer til vitenskapelig forskning samt læren om østlige og vestlige religioner og filosofier (zen, buddhisme, taoisme, kristendom, hinduisme osv.).
Tidlige år
Watts ble født inn i middelklassen i landsbyen Chislehurst (nå del av London Borough of Bromley), Kent, England i 1915. Faren var representant for London-kontoret til Michelin, moren var husmor. Hennes far hadde vært misjonær. Med sine begrensede finansielle midler, valgte de å bo i landlige omgivelser, og enebarnet Alan vokste opp med kunnskap om ville blomster og sommerfugler, lekte i naturen, og holdt begravelse for døde fugler.
Etterhvert våknet en interesse for de «viktige tingene», trolig på grunn av innflytelse fra morens religiøse familie. Denne interessen ble kombinert med hans egne interesser i fabler og romantiske historier om det mystiske Det fjerne østen. Senere skrev Watts også om en mystisk visjon han opplevde da han lå syk med feber som barn. Gjennom denne tiden var han influert av østlige landskapsmalerier og broderier som moren hadde fått fra misjonærer som hadde vært i Kina. Når det gjelder eksemplene på kinesiske malerier som han kunne se i England, skrev Watts; «Jeg ble estetisk fascinert av en viss klarhet, transparens og rommelighet i kinesisk og japansk kunst. Den så ut til å flyte...»
Disse kunstverkene understreket det deltagende forholdet til mennesket i naturen, et tema som ville forbli viktig for ham gjennom hele livet.
Buddhisme
Etter sin egen vurdering var Watts oppfinnsom, sta og pratsom. Han ble sendt til kostskole (som hadde både akademisk og religiøs opplæring) fra sine tidlige år. Da Watts var i tenårene, tok den rike epikuristen Francis Croshaw ham med på ferietur gjennom Frankrike. Croshaw var sterkt interessert i både buddhisme og de eksotiske og lite kjente aspektene ved europeisk kultur. Ikke lenge etter følte Watts seg nødt til å bestemme seg mellom den anglikanske kristendommen han hadde vokst opp med, og buddhismen han hadde lest om i forskjellige biblioteker, også i Croshaws. Han valgte buddhismen, og søkte medlemskap i London Buddhist Lodge som hadde blitt etablert av teosofister, og som på det tidspunktet var drevet av høyesterettsadvokaten Christmas Humphreys. Watts ble organisasjonens sekretær i en alder av 16 (1931). Den unge Watts eksperimenterte med flere former for meditasjon gjennom disse årene.
Utdannelse
Watts gikk på King's School i nærheten av Canterbury Cathedral. Selv om han lå godt an i klassen, forspilte han en sjanse til å få stipend for å på Oxford ved å formulere et viktig eksamens-essay på en måte som ble tolket som arrogant og ujevn.
Dermed ble han kastet inn i arbeidsmarkedet, hvor han først jobbet i et trykkeri, og deretter en bank. Fritiden brukte han med London Buddhist Lodge og gikk også i lære under Dimitrije Mitrinović. (Mitrinović var selv influert av Peter Demianovich Ouspensky, G. I. Gurdjieff og de varierte psykoanalytiske lærene til Freud, Jung og Adler.) Watts leste også mye om filosofi, historie, psykologi, psykiatri og østlig visdom.
Påvirkninger og første utgivelse
I London hadde han mange andre muligheter for personlig vekst. Gjennom Humphreys kontaktet han eminente åndelige forfattere (som Nicholas Roerich, Dr. Sarvapalli Radhakrishnan) og prominente teosofister som Alice Bailey. I 1936, da han var 21 år gammel, gikk han på World Congress of Faiths ved University of London. Der hørte han D.T. Suzuki lese et innlegg, og etterpå fikk han møte ham. Utover disse diskusjonene og personlige møtene, absorberte han de fundamentale konseptene og terminologien til de større filosofiene fra India og Øst-Asia, ved å lese det som var tilgjengelig av litteratur. I 1936 ble hans første bok, The Spirit of Zen, utgitt. Han medga senere at denne i stor grad var fordøyd materiale av Suzukis verker.
Alan Watts giftet seg med Eleanor Everett. Hennes mor, Ruth Fuller Everett, var involvert i den tradisjonelle zen-buddhistiske sirkelen i New York. I 1938 forlot ekteparet England for å bo i USA. Noen år senere giftet Ruth Fuller seg med den japanske Zen-mesteren Sokei-an Sasaki, som ville tjene som en slags rollemodell og mentor for Alan Watts, selv om Watts valgte å ikke inngå noe formelt zen-opplæringsforhold med Sasaki.
I løpet av disse årene hadde Watts en annen mystisk opplevelse mens han og kona gikk tur, ifølge hva han skrev senere.
Prestedømme og senere
Watts hadde forlatt formell zen-opplæring i New York fordi lærerens metode ikke passet ham. Han ble ikke ordinert til zen-munk, men han følte et behov for å finne et profesjonelt utløp for sine filosofiske tilbøyeligheter. Han ble med i en anglikansk skole hvor han studerte kristne skrifter, teologi og kirkens historie. Han prøvde å utarbeide en blanding av kontemporær kristen dyrkelse, mystisk kristendom og asiatisk filosofi. Watts fikk en mastergrad i teologi på grunn av sin tese, som han publiserte i en populærversjon med tittelen Behold the Spirit. Watts la ikke skjul på sin misliken for religiøse syn som han anså som bistre, skyldbetingede eller som drev med militant sjelefangst, enten han fant det innen judaismen, kristendommen, hinduismen eller buddhismen.
Alt så ut til å gå rimelig bra i hans neste rolle som episkopal prest (som begynte i 1945, da han var 30 år gammel), til et utenomekteskapelig forhold gjorde at hans unge kone fikk ekteskapet opphevet. Det medførte også at Watts forlot prestetjenesten i 1950. Han brukte nyttårsaften til å bli kjent med Joseph Campbell og hans kone, Jean Erdman og John Cage.
Våren 1951 flyttet Watts til California, hvor han ble med fakultetet American Academy of Asian Studies i San Francisco. Her underviste han sammen med Saburo Hasegawa, Frederick Spiegelberg, Haridas Chaudhuri, lama Tokwan Tada, og diverse besøkende eksperter og professorer. Spesielt Hasegawa fungerte som en lærer for Watts når det gjaldt japanske skikker, kunst, primitivisme og oppfatninger av naturen.
Watts studerte også kinesisk, og øvde kinesisk penselkalligrafi med Hasegawa og noen av de kinesiske studentene som gikk på akademiet. Watts var kjent for en interesse for zen, med sine røtter i Kina, utforsket forelesningene og diskusjonene hans Vedanta, «den nye fysikken», kybernetikk, semantikk, prosessfilosofi, naturhistorie, og seksualitetens antropologi.
Midtre år
Etter noen år på akademiet, forlot Watts fakultetet for en frilanskarriere midt i 1950-årene. Han begynte et ukentlig radioprogram i Berkeley. Som de andre frivillige fikk han ikke betalt, men han fikk en stor tilhengerskare i San Francisco Bay Area. Disse programmene ble senere sendt av flere radiostasjoner og ble sendt i reprise flere ganger i tiårene etter hans død. De originale innspillingene finnes hos Pacifica Radio Archive i Los Angeles.
I 1957 publiserte Watts en av sine mest kjente bøker, The Way of Zen, som fokuserte på filosofisk forklaring og historie. I tillegg til å trekke inn livsstilen og den filosofiske bakgrunnen for zen i India og Kina, introduserte Watts ideer fra generell semantikk (direkte fra Alfred Korzybski verker) og kybernetikk. Watts tilbød analogier fra kybernetiske prinsipper som kunne brukes i Zen-livet. Boken solgte godt, ble etter hvert en moderne klassiker, og bidro til at Watts nådde ut til flere.
På denne tiden turnerte Watts deler av Europa sammen med sin far, og møtte psykologen Carl Jung. Når det gjaldt moderne psykologi, var Watts instinkter nærmere Jungs eller Abraham Maslows enn til Freuds.
Eksperimentering
Da han kom tilbake til statene, begynte han å eksperimentere med psykedeliske stoffer, først med meskalin som han fikk fra dr. Oscar Janiger. Han prøvde snart LSD flere ganger med forskjellige forskningsgrupper ledet av doktorene Keith Ditman, Sterling Bunnell og Michael Agron. Han prøvde også DMT, og sa senere at det var «som å lade Universet inn i en pistol og skyte det inn i hjernen sin». Watts’ bøker fra sekstitallet avslører innflytelsen som disse kjemiske eventyrene hadde på hans verdenssyn.
I et tidsrom foretrakk Watts å skrive i den moderne vitenskapen og psykologiens språk (Psychotherapy East and West er et godt eksempel), hvor han fant paralleller mellom mystiske opplevelser og teoriene om det materielle universet som ble fremlagt av fysikere i det tyvende århundre. Senere sammenlignet han mystiske opplevelser med økologisk bevissthet, og vektla den tilnærmingen som best passet publikumet han henvendte seg til.
Filosofisk utvikling
Watts’ utforskninger og lære brakte ham i kontakt med mange intellektuelle, kunstnere og lærere i Human Potential Movement. Vennskapet med poeten Gary Snyder ga næring til en sympati for den spirende økologiske bevegelsen, og Watts ga den filosofisk støtte.
Han møtte også på Robert Anton Wilson, som krediterte Watts for å være ett av hans «lys langs veien» i innledningen til sin Cosmic Trigger.
Selv om han aldri bandt seg til noen akademisk institusjon særlig lenge, hadde han et stipendium i noen år ved Harvard. Han foreleste også for mange college- og universitetsstudenter. Foredragene og bøkene ga ham vidtrekkende innflytelse på den amerikanske intelligentsiaen i 1950- til 1970-årene, men Watts var ofte sett på som en outsider i den akademiske verden. Mens noen høyskole- og universitetsprofessorer fant det han skrev interessant, sa andre ting som; «Han er ikke noen lærd innen østlig filosofi. Han er ikke disiplinert nok. Alan Watts underviser ikke østlig filosofi, han underviser ‘Alan Watts’». Watts bemerket i flere foredrag at "den vitenskapsmann som er interessert i medaljer og priser og ikke interessert i fornøyelsen ved det, lider av forbløffende fortrengelse." Han påpekte dette med et eksempel: "De opprinnelige vitenskapsmenn i historien var menn som eide land, og fordi de var rike hadde de nok fritid til å studere i sitt bibliotek, ikke for vitenskapens fremskritt, men for fornøyelsens skyld." En annen japansk zen-mester, Maezumi Roshi, bemerket imidlertid en gang; «Alan Watts? Han er ikke Zen!», et fullstendig zen-aktig svar som godt kan ha frydet Watts.
Anvendt estetikk
Watts hentydet ofte til, og skrev om en gruppe naboer i Druid Heights (nær Mill Valley, California), som hadde forsøkt å kombinere arkitektur, hagekunst og snekkerferdigheter for å skape et vakkert og komfortabelt liv for dem selv. Druid Heights ble grunnlagt av forfatteren Elsa Gidlow.
Når det gjelder intensjonene hans, kan man argumentere for at Watts prøvde å lette fremmedgjøringen som følger erfaringen av å være menneske som han følte forpestet den moderne vestlige, og (som sin venn Aldous Huxley) prøvde å lette sykeligheten som var et utilsiktet biprodukt av fremmedgjøring fra den naturlige verden. Han følte at en slik lære kunne forbedre verden, i hvert fall til en viss grad. Han artikulerte også mulighetene for å innlemme estetikk i større grad (for eksempel bedre arkitektur, mer kunst, bedre matvaner) i det amerikanske livet. I sin selvbiografi skrev han; «Kulturell fornyelse kommer når svært differensierte kulturer blandes».
Senere år
I sitt modne arbeide, presenterte han seg selv som «Zennist» i sinn da han skrev sin siste bok Tao, the Watercourse Way. Barneoppdragelse, kunst, matkultur, utdannelse, lov og frihet, arkitektur, seksualitet, og bruk og misbruk av teknologi var temaer som interesserte ham.
På det personlige plan, søkte Watts å finne ut av sine følelser av fremmedgjøring fra institusjoner som ekteskap og verdiene til det amerikanske samfunnet, noe som kommer frem i hans kommentarer om kjærlighetsforhold i «Divine Madness» og om persepsjon av organisme-miljøet i «The Philosophy of Nature».
Han var opptatt av nødvendigheten av internasjonal fred, for toleranse såvel som forståelse mellom forskjelligartede kulturer. Han ble også bevisst på en voksende økologisk trussel, og tidlig på 60-tallet skrev han; «Kan noen smelting eller brenning tenkelig kvitte oss med disse stadig voksende fjellene av ødeleggelse – spesielt når tingene vi lager og bygger, begynner å se mer og mer ut som søppel også før de blir kastet?»
Disse bekymringene kom senere til uttrykk i en TV-pilot laget for NET og innspilt hos ham i 1971, hvor han påpekte at den bevisste oppmerksomhetens enkle spor var fullstendig utilstrekkelig for å interagere med en flersporet verden.
Om spirituell og sosial identitet
Watts følte at etikk (i det minste av den fordømmende jødisk-kristne sorten) ikke hadde noe å gjøre med den fundamentale realiseringen av ens dype spirituelle identitet. Han forfektet sosial fremfor personlig etikk. I bøkene sine ble Watts mer og mer opptatt av etikk anvendt på forhold mellom menneskeheten og det naturlige miljøet, og mellom regjering og befolkning. Han skrev ut fra en forståelse av et rasemessig og kulturelt mangfoldig sosialt landskap. Samtidig foretrakk han et representativt styresett fremfor direkte demokrati (som han følte lett kunne degenerere til pøbelvelde).
Han sa ofte at han ønsket å fungere som en bro mellom det gamle og det moderne, mellom øst og vest, og mellom kultur og natur.
Watts ledet noen turer for vestlige til buddhist-templene i Japan. Han studerte også noen bevegelser fra den tradisjonelle kinesiske kampkunsten Tai Chi Chuan sammen med en asiatisk kollega, Al Chung-liang Huang. I sine senere år levde Watts fra tid til annen på en husbåt i Sausalito på San Francisco Bay, og noen ganger i en avskjermet hytte på Mount Tamalpais. På grunn av sosiale og finansielle ansvar, ga han flere forelesninger i sine siste år. Han døde i sitt hjem i november 1973 i en alder av 58 år, tre dager etter at han hadde kommet tilbake fra en anstrengende forelesningsturne. Mot slutten av livet slet han med alkoholisme.
Bøker
Flere lyd- og videoarbeider har blitt utgitt etter hans død, blant annet opptak av forelesninger ved større universiteter og seminarer:
Gøran Wigum
Gøran Wigum (født 4. februar 1991) er en norsk fotballspiller som spiller for Kongsvinger IL. Wigum fikk sin første Adeccoliga-kamp hjemme mot Ranheim. Kampen endte 3-3. Etter det har han spilt 4 kamper til.
Fredrik Björck
Fredrik Björck (født 22. oktober 1979 i Kållered, Sverige) er en svensk fotballspiller som spiller i midtforsvaret til BK Häcken.
Björck kom til Tromsø IL i februar 2010 fra den danske toppklubben Esbjerg, hvor han hadde vært lagkaptein siden 2008.
Han har ellers spilt for klubber som Helsingborg, AIK og Västra Frölunda IF.
Hariharalaya
Hariharalaya (khmer: ហរិហរាល័យ) var en historisk by og hovedstad i Khmerriket som lå i nærheten av Siem Reap, Kambodsja i et område som i dag kalles Roluos. I dag er alt som er igjen av byen ruinene av flere kongelige templer: Preah Ko, Bakong og Lolei.
Etymologi
Navnet Hariharalaya er avledet fra navnet på Harihara, en Hinduguddom fremtredende i pre-Angkoriansk Kambodsja. Navnet Harihara er sammensatt av Hari (som betyr den hinduistiske guden Vishnu) og hara (som betyr den hinduistiske guden Shiva). Kambodsjanske framstillinger av Harihara var av en mannlig guddom som på én side bar attributtene til Vishnu, og på den andre siden bar attributtene til Shiva. For eksempel, guddomens hodeplagg besto av en Miter-type lue (typisk for Vishnu) på den ene siden og så krøllete hårlokker (typisk for Shiva) på den andre.
Historie
Mot slutten av det 8. århundre beseiret den kambodsjanske kongen Jayavarman II enorme landområder i nærheten av den store innsjøen Tonle Sap. I alle fall deler av denne tiden hadda han sin hovedstad på Hariharalaya. Men da han erklærte seg selv for universell monark av landet i 802 gjorde han ikke dette i Hariharalaya, men på et sted på Kulenplatået. Senere returnerte han hovedstaden til Hariharalaya, der han døde i 835.
Jayavarman II ble etterfulgt av Jayarvarman III og deretter Indravarman I, som var ansvarlig for byggingen av det kongelige tempelfjellet kjent som Bakong. Indravarman I innviet tempelets dominerende religiøse symbol, et lingam kalt Sri Indresvara (navnet er en kombinasjon av kongens navn med Shiva) i 881. Indravarman I konstruert også det mye mindre tempelet som i dag kalles Preah Ko («hellig okse»), innviet i 880. I 889, ble Indravarman I etterfulgt av sin sønn Yasovarman I, som bygget et tempel for Lolei (navnet kan være et moderne misoppfatning av «Hariharalaya»). Yasovarman grunnla også en ny by i området Angkor Thom nord for det moderne Siem Reap og kalte den Yasodharapura. Yasovarman gjorde den nye byen til sin hovedstad og bygde et nytt kongelig tempelfjell der, kjent som Phnom Bakheng. Yasodharapura overlevde fram til 1170-tallet, da den ble lagt i grus av en invaderende hær fra Champa.
Straubing
Straubing er en by langs Donau i den tyske delstaten Bayern i Tyskland. Byen tilhører regionen (Regierungsbezirk) Niederbayern. Straubing er en kretsfri by, det vil si at den ikke tilhører noen landkrets. Straubing er sete for administrasjonen i landkretsen Straubing-Boden og den største byen i landskapet Gäuboden.
Beliggenhet
Straubing ligger i det fruktbare landskapet Gäuboden.
Bydeler
Straubing ligger på begge sider av Donau. Elven deler seg og lager en øy inntil byens sentrum. To sideelver til Donau langs elvens høyre bredd, Allachbach og Aiterbach munner ut innenfor byens grenser.
Byen strekker seg over 13,5 kilometer langs Donau i øst-vestlig retning og 9,2 kilometer i retning nord sør.
Klima
Klimaet kan karakteriseres som moderat kontinentalklima. Byen er som regel beskyttet mot sterke vinder av Bayerischen Wald i nord det niederbayerske åslandskapet i sør og som følge av den lave beliggenheten langs elvebredden. Kald nordavind når sjelden ned til Straubing, like lite som fønvinder fra sør.
Beliggenheten langs Donau fører til at det ofte oppstår tåke, fremfor alt om våren og om høsten.
De høyeste temperaturene oppnås i juli med gjennomsnittlig 18,1 grader celsius, mens den kaldeste måneden er januar med minus 2,7 grader som middeltemperatur.
Nedbøren er sterkest fra juni til august med gjennomsnittlig 85 til 91 millimeter. Den mest nedbørfattige perioden er fra februar til april med 47 til 51 millimeter og i oktober med 53 millimeter som gjennomsnitt.
Religion
Ifølge en undersøkelse i 2005 var 68,1 % av befolkningen romersk-katolsk, 13,8 % protestantisk og 18,1 % andre. Den jødiske menigheten i Straubing er etter menigheten i München, den nest største i Bayern og talte i 2007 ca. 1700 medlemmer.
Historie
Det har vært sammenhengende bosetting i området hvor byen ligger, i minst 5600 år. Av særlig betydning er straubingkulturen fra før bronsealderen. 500 før Kristus under hallstattkulturen slo kelterne seg ned her i et oppidum. Fra denne befolkningsgruppen nedstammer den tidligst kjente navnet på stedet, Sorvidurum.
Fra romertiden finnes en rekke spor, herunder fire kasteller og en rekke gjenstander bl.a. den såkalte romerskatten, som er utstilt i Gäubodenmuseet. Romerne beholdt de keltiske stedsnavnene og bygget på stedet et betydelig militæranlegg langs Raetias grense. Kastellet var satt opp først med en regulær kohort og siden en canathener-kohort, det vil si en spesialenhet bestående av ca. 1 000 bueskyttere fra et område som idag omfattes av Syria.
Det eldste skriftlige dokumentet hvor Straubing (Strupinga) nevnes er fra 897. Dokumentet bekrefter en gave fra keiser Henrik II til sin bror biskop Bruno av Augsburg. Etter Brunos død tilhørte byen domkapitlet i Augsburg frem til 1597. En hertug av huset Wittelsbach grunnlag en ny by like ved som en motvekt til den katolske byen.
På 1500-tallet var Straubing sentrum for reformasjonen i Niederbayern. Tredveårskrigen var ett stort tilbakeslag for byen. Alle bygninger utenfor bymuren ble revet som forberedelse til eller som resultat av kampene. Av byens ca. 4 000 innbyggere døde 1800 under kampene eller på grunn av pesten. Straubing opplevde en oppgangstid ved slutten av 1600-tallet i forbindelse med den nye barokkstilen.
Under den andre verdenskrigen ble byen mål for allierte bombefly. Det omkom mer enn 400 mennesker under bombingen, mens de fleste historiske bygningene kom uskadd fra det.
Våpenskjold
Byvåpenet er en plog i sølv under to små skjold i bayerske farger (hvitt og blått) og en heraldisk lilje.
Historiske personer
Agnes Bernauer
Elde (elv)
Elde er en elv i Mecklenburg-Vorpommern og Brandenburg nord i Tyskland og en av sideelvene til Löcknitz fra høyre med en lengde på 208 kilometer. Den har sitt utspring nær Altenhof, sør for Malchow og renner først sørøstover mot den sørlige enden av innsjøen Müritz som den renner ut til ved Vipperow. Elven renner videre ut av Müritz i nord, nær Waren før den så snur vestover og renner gjennom en rekke vann og gjennom byen Malchow frem til Plauer See.
Elde renner ut av Plauer See ved Plau am See og holder frem vest- og sørvestover gjennom byene Lübz, Parchim, Neustadt-Glewe og Grabow. Elde munner ut i Löcknitz (som igjen er en sideelv til Elben) i Eldenburg, en del av Lenzen. Det meste av lengden på elven (180 km) er for øvrig fremkommelig.
Precious Memories
Precious Memories er et gospelinspirert countryalbum (studioalbum) av Alan Jackson utgitt på Arista Nashville den 28. februar i 2006. Albumet fulgte opp What I Do fra 2004.
Panserpadder
Panserpadder eller urpadder er et uttrykk brukt om de gamle, ofte ganske storbyggede forhistoriske amfibiene som levde i jordas old- og middeltid. Gruppen utviklet seg fra kjøttfinnefisker og har gitt opphav til både de moderne amfibiene (Lissamphibia) og de øvrige landlevende virveldyrene. Det vitenskapelige navnet Labyrinthodontia («labyrint-tann») kommer av den ekstremt foldete overflaten på tannemaljen. Det gamle navnet Stegocephalia («plate-hode») ble brukt på grunn av det solide hudpanseret som dekket skalletaket hos mange av dem.
Anatomi
Panserpaddene dekker former som strekker seg over mer enn 150 millioner år, og som særlig i begynnelsen viste stor variasjon i bygning. Likevel er det enkelte trekk som gjør gruppen enkel å kjenne igjen.
Bygning og levevis
Panserpadder levde i og rundt vann, i fuktige strøk og sumper. Huden hos de aller fleste gruppene var dekket av tunge beinskjell og hudpanser, men var ikke vanntett på samme måte som hos krypdyr. Selv om de mer avanserte anthracosaurene trolig utviklet vanntett hud, var de avhengige av vann for formering. Som moderne amfibier formerte panserpadder seg ved å gyte geléaktige egg, som utviklet seg til rumpetroll med både lunger og gjeller. Fossile rumpetroll med duskete ytre gjeller er kjent fra flere av gruppene. Etter metamorfosen levde mange av gruppene som rene landdyr, mens andre grupper utviklet seg til å leve hele livet i vann og beholdt de ytre gjellene hele livet.
Panserpaddene var nesten utelukkende kjøttetere. De tidlige formene levde trolig i stor grad av virvelløse dyr på land. De store temnospondylene spesialiserte seg på å ta større landdyr. Noen av dem kunne veie flere hundre kilo og lurte på bytte i vannkanten.
Lemmene og føttene var små i forhold til kroppstørrelsen hos de fleste formene. Hos de tidligste gruppene hadde halen en finnebrem og føttene var flate med svakt ankelledd og et variabelt antall tær. Disse levde trolig hovedsakelig som en form for fisk i grunne områder og tidevannskanaler fylt med vegetasjon, og dro seg bare sjeldent opp på land. I karbon hadde antall tær sunket til fem på hver fot, og ankler, hofte og skuldre var sterkere. Likevel har de i all hovedsak tilbrakt livet i vann, med en økologisk nisje ikke ulik dagens krokodiller. De store kroppsvekten og de små lemmene gjorde panserpaddene til langsomme dyr på land. Selv om de fleste var trege på land, var de svært dyktige svømmere og manøvrerbare og raske i vann. Hos mange av gruppene som hadde vendt tilbake til et liv i vann var lemmene helt reduserte.
De eldste gruppene fra devon hadde gjellelokk og indre gjeller, slik som fisk, men også lunger slik man finner hos alle primitive beinfisk. Slike lunger var en stor fordel i grunt stillestående vann der oksygennivået i vannet kan bli svært lavt. Pusting foregikk trolig ved hjelp av en strupesekk, slik som hos moderne amfibier.
Taksonomi
Systematikken hos panserpaddene har vært utsatt for mange revisjoner. Panserpaddene er blant de eldste fossilene som ble klassifisert. Mange av gruppene er kjent fra svært fragmentariske funn, og gruppen er spredt ut over mer enn 150 millioner år. De gav også opphav til urreptilene og til de moderne amfibiene i begynnelsen av karbon-tiden, og ettersom forskere bruker formell klassifisering eller kladistisk klassifisering får man svært forskjellige systematikker.
Formell klassifisering
I de tidligste klassifiseringene ble panserpadder satt i en egen orden, Stegocephalia. Senere arbeider hevet panserpaddene til en underklasse av Amphibia, Labyrinthodontia, delt i ordner:
Kladistisk klassifisering
Stamtreet nedenfor er et forslag til slektskapsforholdet innenfor panserpaddene fra Colbert 1969 og Caroll 1997. Stiplede linjer er brukt på grupper der slektskapsforholdene varierer sterkt mellom forskere.
En god oppsumering (med figurer) av karakteristiske trekk og evolusjonære trender hos panserpaddene finnes hos Colbert 1969, side 102-103, men se Kent & Miller (1997) for et alternativt tre.
Siden panserpaddene gav opphav til både moderne amfibier og amnioter, er den en parafyletisk gruppe, og uttrykket brukes mest uformelt om de tidlige landdyrene. Nyere taksonomiske arbeider har brukt Stegocephalia som «alle grupper mer i slekt med Temnospondyli enn med «Panderichthys» (den siste forfaren til tetrapodene som man vet hadde finner)». Panserpaddene utgjør derved alle virveldyr med tær i stedet for finner, selv om enkelte av de tidligste gruppene (Elginerpeton, Metaxygnathus, Ventastega og muligens Hynerpeton) kan ha hatt finner, i alle fall i deler av livet. I motsetning til den gamle bruken av uttrykket refererer dette til en monofyletisk gruppe, og omfatter alle nålevende landvirveldyr i tillegg til de utdødde amfibiegruppene som var deres forløpere. Uttrykket er i så måte synonymt med tetrapoda (firfotede dyr).
Eksterne lenker
Стегоцефалы
Magnus Solum
Magnus Solum (født 13. oktober 1992) er en norsk fotballspiller som spiller for den norske klubben Elverum Fotball.
Solum scoret sitt første Adeccoliga-mål to minutter ut i debuten sin mot Hødd på Gjemselund Stadion, da var han bare 18 år. Søndag den 19. juni 2011 scoret Solum 2 mål i sin adeccoligadebut fra start mot Løv-Ham.
The Velvet Underground
The Velvet Underground var et amerikansk eksperimentelt rockeband som eksisterte fra 1965 til 1973.
The Velvet Underground hadde sin base i New York. Tidlig i sin karriere var de en del av miljøet rundt pop-kunstneren Andy Warhol, som tidvis fungerte som en slags manager og kunstnerisk rådgiver for bandet. Gruppens medlemmer var ved platedebuten i 1967 John Cale, Sterling Morrison, Lou Reed og Maureen "Moe" Tucker. I løpet av 1968 ble John Cale erstattet av Doug Yule. I tillegg var sangerinnen Nico (Christa Päffgen) med på innspillingen av debutalbumet The Velvet Underground and Nico, og hun opptrådte også med bandet et års tid rundt 1966.
The Velvet Underground er betydelig mer kjent og anerkjent i dag enn det var i den perioden de eksisterte som band, og det regnes som et av de aller mest innflytelsesrike rockeband fra 1960- og 1970-tallet. Bandets betydning bygger først og fremst på dets rolle som grensesprengende innovatører og trendsettere for rockmusikken og den tilhørende kulturen. Gruppens særegne og avantgardistiske stil har påvirket senere musikalske uttrykk som punkrock, støymusikk og alternativ rock generelt.
Medlemmene og deres musikalske inspirasjonskilder
Gruppas unike musikalske uttrykk er et resultat av medlemmenes ulike interesser og erfaringer. Gitaristene Reed og Morrison ble kjent da de studerte sammen, og delte en interesse for blues og visesang og en beundring for den tidlige Bob Dylan. Reed hadde også jobbet som låtskriver og produsent for et selskap som laget lavprisplater med etterligninger av ulike populære låter (Pickwick Records). Reed framsto tidlig som gruppas kreative leder, låtskriver, tekstforfatter og vokalist. Han spilte gitar, ofte i en utagerende, primitiv og eksperimenterende stil, mens Morrisons gitarspill oftere bar preg av en mer tradisjonell tilnærming. Reeds rutinerte omgang med popklisjéer, hans Dylan-inspirerte, halvsnakkende tekstframføring og hans litterære ambisjoner utgjorde en betydelig del av ingrediensene som inngikk i bandets totale uttrykk.
Cale hadde bakgrunn som «vidunderbarn» på bratsj, og var kommet fra Wales til New York City med stipend for å studere klassisk musikk og samtidsmusikk, noe som etterhvert ledet til et samarbeid med noen av datidens mest kjente avantgardister, som La Monte Young og John Cage. Hans kanskje mest særpregede bidrag til gruppas lydbilde var at han satte gitarstrenger av stål på bratsjen sin, påmonterte en el-gitarmikrofon og spilte på denne gjennom en forsterker. Tonene var ofte langtrukne, monotone og skjærende. Cale spilte tidvis også bass og tangentinstrumenter i gruppa. Med sin kjennskap til musikkteori og harmonilære kombinert med hans kompromissløse vilje til å bryte alle regler, må Cale antas å ha vært en drivende kraft bak gruppas hemningsløse improvisering og bruk av støy som musikalsk uttrykk.
Det er også godt kjent at Reed og Cale i perioder hadde en felles interesse i tidvis eksessivt misbruk av metamfetamin.
Tucker var inspirert av den nigerianske trommeslageren Babatunde Olatunji og den rytmisk drivende musikken til rock'n'roll-pionéren Bo Diddley. Hun valgte, etter at hun ble invitert til å spille med gruppa (deres første trommeslager, Angus MacLise, sluttet siden han av prinsipp nektet å spille for penger), å hamre med paukeklubber på et trommesett der alle trommene var montert horisontalt, og ble dermed sentral bidragsyter til bandets lydbilde. At hun nærmest fullstendig avsto fra å bruke cymbaler, bidro ytterligere til lydbildets egenart. Med sin androgyne fremtoning bidro hun også til å tydeliggjøre bandets mystiske aura.
Tekster og litterære inspirasjonskilder
Foruten det særegne musikalske uttrykket, kjennetegnes gruppens produksjon av sine for datiden ekstremt kontroversielle tekster. Noen eksempler hentet fra debutalbumet: Sangen «Heroin» skildrer heroinmisbrukerens rusopplevelse i ikke utvetydig negative vendinger, sangen «I'm Waiting for the Man» forteller om heroinbrukerens møte med sin afroamerikanske heroinlanger i Harlem, og sangen «Venus in Furs» hyller lystfølelser knyttet til seksuell masochisme. «Venus in Furs» er direkte inspirert av boken Venus i pels, av østerrikeren Leopold von Sacher-Masoch. Både sangen og boken omhandler et sadomasochistisk forhold, og forfatterens navn har gitt opphav til ordet «masochisme».
Tekstene ble skrevet av Reed, som hadde studert skrivekunst (creative writing) ved Syracuse University med poeten Delmore Schwartz (som han hyller i sangen «European son», også den fra debutalbumet) som lærer. Reed har og ved gjentatte anledninger uttrykt sin beundring for forfatteren Hubert Selby Jr. (kjent for bl.a. Last Exit to Brooklyn (1964) og Requiem for a Dream (1978), begge filmatisert). Selby Jr. har mye av den samme motivkretsen i sitt forfatterskap som preger Reeds tekster, med vekt på kjønnsoverskridende adferd og rusmisbruk.
Foruten referansene til narkotika, er Reeds interesse for homofili og transkjønnethet et av de mer gjennomgående og karakteristiske trekk ved tekstene han skrev, både for bandet og for sin etterfølgende solokarriere.
Virkemidler som svart humor og tilsynelatende kynisk ironi er hyppig brukt av Reed. Typisk er en situasjon (i sangen «Sister Ray» fra White Light/WhiteHeat) der en person blir skutt ned og drept i en bolig, og en av personene (mest sannsynlig beboeren) utelukkende reagerer med å klage over at gulvteppet blir flekkete.
Musikk, karriere og innflytelse på ettertiden
Kombinasjonen av disse ulike talentene og erfaringene skapte et band med et lydbilde ulikt noe man inntil da hadde hørt. Blandingen av kunnskap om finkulturelle konvensjoner kombinert med avantgardistisk arroganse og dyrkingen av det råe og primitive, er blitt hevdet å ha lagt grunnlaget for søppel-estetikk som ideal blant rockmusikere, noe som igjen må antas å ha vært sterkt influerende på senere sjangre som punkrock. Bandets tilnærming til musikk kommer mest tydelig til uttrykk på de to første albumene, The Velvet Underground and Nico og White Light/White Heat (utgitt henholdsvis 1967 og 1968), mens Cale ennå var medlem.
The Velvet Underground and Nico (1967)
Musikken slik den foreligger på debuten The Velvet Underground and Nico har en stor spennvidde, der instrumentering, vokal og andre særtrekk fungerer som uttrykksmessig bindemiddel. Luftige ballader inspirert av visesanguttrykket veksler med harde, stakkato rockrytmer og monotont seige komposisjoner med en tilnærmet «etnisk» tonalitet. Det mest gjennomgående harmoniske særtrekket er kanskje forkjærligheten for at enkelte toner ligger som statisk droning i bakgrunnen, som oftest knyttet til Cales karakteristiske bruk av sin elektriske bratsj.