cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skandinaviske romanifolk
Assimileringspolitikken i Norge
I 2014 meldte avisen Glåmdalen om antatt diskriminering mot en som søkte jobb som drosjesjåfør, der situasjonen ble politianmeldt.
Tvangssterilisering
Forsker Per Haave fremla høsten 2000 rapporten ''Sterilisering av tatere 1934-1977. En historisk undersøkelse av lov og praksis''. Steriliseringsloven fra 1934 åpnet for sterilisering på tre grunnlag, alle basert på offentlig tillatelse.
I rapporten blir det dokumentert at 125 personer av romanislekt – 109 kvinner og 16 menn – ble sterilisert med hjemmel i steriliseringsloven av 1934 og folkeættloven av 1942. Romanikvinner som ble definert som «omstreiferkvinner», ble oftere enn andre kvinner underkastet sterilisering, mer eller mindre med tvang.
Næringsvirksomhet
Tradisjonelt livnærte romanifolket seg som omreisende handelsmenn og håndverkere. De reiste omkring i hele Sverige, på Østlandet, i Trøndelag og langs deler av nordvestkysten. Det vanlige var at romanifolket reiste med hest og kjerre, ofte i grupper på flere familier, men i noen av slektene i skjærgården i Bohuslän, langs kysten av Trøndelag og på nordvestlandet, reiste man med hest om våren og høsten, mens man om sommeren reiste med båt. Mange var bofaste hele året, noen om vinteren, og det fantes familier som drev butikker vinterstid, men reiste på sommerhalvåret. (For informasjon om de reisende på sørlands- og vestlandskysten. For de mange romanifamilier var det dog viktig at barna fikk gå på skole for å lære å lese og skrive og disse ble da ofte utsatt for sterk diskriminering fra både voksne og medelever.
Romanifolk ble kjent som spesialister på hestehandel, og var også dyktige knivmakere, blikkenslagere, klokkemekanikere, tinnsmeder og musikere. En del romanifolk oppnådde også å få fast arbeid i tillegg til tradisjonell handel og håndverk.
Romanikvinnene lagde og solgte ofte håndarbeid, slik som hjemmelagede duker og trådsløydarbeider, til bondefamiliene.
I moderne tid har romanifolk byttet ut kjerre og hest med moderne bil og campingvogn. Kulturen har overlevd, men blitt tilpasset samfunnsendringene. Fortsatt står hesten allikevel sterkt i romanikulturen, som et symbol og et minne om fortiden. Mange romanifolk, også unge, driver med hestesport eller eier hest. De fleste tradisjonelle romanifamiliene forsøker å ha frie yrker, slik at de har muligheten til å reise om sommeren og være sine egne arbeidsgivere. I dag reiser mange romanifamilier i perioden april-oktober, andre er på farten hele sommerhalvåret (til snøen faller), mens andre kun er på farten i sommerferien. De fleste romanifamilier følger meget strengt skolenes ferier som de benytter til reiser og sammenkomst med familie og slekt.
Kultur
Romanifolket snakker sitt eget språk romani, og i Norge brukes tillegg av gruppen som kaller seg tatere en særegen form for norsk med innslag av romani som kalles «rotipa». Romanifolket følger tradisjonelt de samme skikker for sterkt familiesamhold som andre grupper (romanifolket og andre rom). Andre viktige verdier er sang og musikk, frihet og reiseliv.
Sentralt i romanikulturen står et sterkt indre samhold og lojalitetsfølelse. Storfamilien, og deretter slekten, er den viktigste institusjon i romanifolkets og taternes liv.
I Norge har romanifolket fungert som kulturbærere, da de har bidratt til å holde deler av den norske folkemusikken i live. Noen var omreisende musikanter, romani var spesielt dyktige spillemenn som bevarte og spredte musikken utover landet. En av de mest kjente er spillemannen Fant-Karl. I nyere tid har romaniartistene Elias Akselsen og Laila Yrvum engasjert seg for å bevare og spille inn romanifolkets egne, tradisjonelle viser som ofte er mollstemte versjoner av norske folkeviser, med et eget romanipreg. Også Åge Aleksandersen er av romanislekt. I Sverige er flere viktige kulturpersonligheter romani, men mange av disse har valgt å ikke stå frem med sin etniske identitet.
Sentralt i romanikulturen står også kristendommen, da gjerne en følelsesladet religionsform og et intimt, personlig forhold til bibelens Gud, samt konservative moralske verdier, som står i tråd med taternes tradisjonelle kultur. Svært mange romani er tilknyttet pinsebevegelsen, der de ofte har fått muligheten til å tilbe Gud og uttrykke sin kristentro innen rammen av sin egen kultur. Evangelisten Ludvig Karlsen, grunnleggeren av Evangeliesenteret, var romanisel og en sentral religiøs og kulturell lederskikkelse for hele Nordens romanifolk. Romano-/tatergruppen har som oftest tilhørighet til de mer etablerte kirkesamfunn.
Romanisel-sinti og rom (sigøynere)
Romanifolket i Norden har noen bånd til en undergruppe av den nordvesteuropeiske gren av romanifolket. De har dermed slektskap til og sterke likhetstrekk med tilsvarende grupper i andre land, bla. annet jenniche i Tyskland og romanichals i England.
Rom utgjør den østeuropeiske-gren av romanifolket, til forskjell for de nordvesteuropeiske romani/tater. Det finnes likevel slektskap og likhetstrekk mellom tatere, romani og rom, og i senere år har blandingsekteskap mellom de gruppene forekommet og blitt betraktet som mer akseptabelt.
Romanifolkenes språk har en del ord fra romani som er nært beslektet med sanskrit, og har også felles ordtilfang med sigøynernes form for romani, ofte kalt «romanés». Norsk romani har imidlertid utviklet seg til å bli et nordiskpreget indo-arisk språk, siden det har fått et skandinavisk lyd- og bøyningsmønster. Det er flere prosjekter igangsatt for å tilbakeføre og gjenopplive den originale romanigrammatikken, slik at kommunikasjon mellom nordiske og utenlandske romanifolk kan foregå ubehindret på sitt eget språk. I det øvrige Europa brukes ikke begrepet tater, og både grupper som tilsvarer norske tatere og sigøynere omtales gjerne helhetlig som rom (både entall og flertalsord, også betegnende for et romanimenneske slik som engelsk «man» og i maskulin kontekst for mann). Norsk romani utviklet seg imidlertid i Skandinavia, så forskjellen på romani og roms romanés blir omtrent som forskjellen mellom bokmål og nynorsk.
Romanifolket/taterne og rom har muligens felles etnisk opphav.
Romani-eksperten professor Ian Hancock, som selv er romanichal/romungro, understreker at taterne og sigøynerne utgjør to forskjellige grener av samme folk – romanifolket. Han avfeier den norske diskusjonen om hvorvidt «sigøynere og tatere er samme folk».
Historie
Teut (handel)
Damveien (Oslo)
Damveien (1-31, 2-28) i Oslo er en villavei mellom boligområdene Disen og Lofthus i Nordre Aker (tidl. Grefsen) bydel i Oslo. Veien strekker seg fra Disengrenda i sør til den tidligere eplehagen ved Grefsen Sanatorium i nord. Veien har i alt 29 nummer. Tidligere var det en dam på sanatoriets område som veien har navn etter. Eplehagen og dammen måtte i 1997 vike plass for Disen skole.
Nord for Damveien 12 løper Bueveien inn som en sidegate fra vest. Lenger nord er veien privateid.
Deler av Damveien ligger på gamle Disen gårds grunn. Låven er revet, men stabburet står fortsatt. Den gamle hovedbygningen har i dag adresse Kolderups vei.
Fylkesvei 842 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 842 i de følgende fylkene:
I korps
I korps (første korps) har flere betydninger:
Alteren
Alteren er et tettsted og et forsted til Mo i Rana i Rana kommune. Fylkesvei 810 passerer forbi stedet. Alteren har også veiforbindelse til Grotnes på sørsiden av Langvatnet.
Alteren har samme postnummer (8616) som Båsmoen.
Folketall
Statistisk sentralbyrå (SSB) oppgir følgende folketall for grunnkretsen Alteren:
Harald Julsrud
Harald Gunnar Julsrud (født 8. april 1938, død 10. januar 2020) var en norsk sivilingeniør og diplomat. Han var generalsekretær i Den Norske Turistforening (DNT) fra 1977 til 1988.
Etter å ha fullført Befalskolen for ingeniørvåpenet i 1958, reiste Julsrud til USA og studerte to år ved Georgia Institute of Technology. På den tiden var det fortsatt et sterkt raseskille i Georgia. Her ble han blant annet kjent med Martin Luther King jr.
Julsrud avsluttet sin utdanningen som sivilingeniør (bygg) ved NTH i 1962. Han deltok i den første norske fredskorpsgruppen i Uganda 1963-1965. Siden var han teknisk ekspert i Tanzania 1966-1967. I 1967 kom han inn på Utenrikstjenestens aspirantkurs. Han var deretter visekonsul i Rotterdam 1970-1972. og 1. ambassadesekretær i Caracas, Venezuela 1972-1976. Han var generalsekretær i Den Norske Turistforening fra 1977 til 1988. Fra 1988 var han fredskorpsleder for Norad i Zambia i to år. Fra 1990 til han gikk av med pensjon i 2006 var han ansatt i Statens vegvesen med ansvar for å bygge opp Vegvesenets internasjonale virksomhet.
I 1965 utga han JAMBO UGANDA, To år med Det norske fredskorps på Pax forlag.
Kirin
Kirin kan være:
Munkedalsbroen
Munkedalsbroen ble ferdigstilt i 2007 og åpnet for trafikk i 2008. Den går over Ørekilselven ved Munkedal i Bohuslän.
Munkedalsbroen
Vägverket i Sverige var byggherren og NCC var entreprenør for den nye broen. Broen er omtrent like lang som den gamle, omtrent 494 m. Den er 55 m høy og 23 m bred, med to kjørefelt i hver retning. Den har en spennvidde på rundt 125 m.
Broen er en buebro, hvor selve brobanen hviler oppå selve buen. Namnet er Munkedalsbroen. I planleggings- og byggetiden var navnet var Ørekilsbroen.
NCC fikk oppdraget på grunn av den byggetekniske løsningen. Den gikk ut å bygge de to buehalvdelene etter to ulike metoder.
Den ene buehalvparten ble bygget etter «fritt frambygg»-metoden, og den andre ved hjelp av midlertidige pilarer som støttet opp under buen. Det ble bygd hjelpetårn som støttet opp den ene buehalvparten, slik som ved byggingen av Svinesundbroen.
Broen var ferdig i 2007, men ble ikke åpnet for trafikk før i juni 2008. Byggingen av denne broen var et ledd i utbyggingen av veistrekningen til 4-felts motorvei fra Oslo til Göteborg.
Denne veistrekningen er særlig belastet og det var ofte lange køer i sommerhalvåret. Den nye broen bidrar til at bilistene sparer opptil 20 minutter i kjøretid.
Ørekilsbroen
Den gamle broen er ca. 500 m lang og ca. 30 m høy. Her gikk E6 fram til 2008, da den nye broen ble åpnet.
P11 Bandit
P11 Bandit (tidligere P4 Bandit) er en radiokanal drevet av P4 siden 1. november 2006 og sendt over Internett. Tidligere ble den også sendt på DAB. Kanalen er en ren musikkanal uten programledere eller programposter. P11 Bandit har slagordet «Rock non stop» og spiller rock fra 60-tallet og fram til i dag.
Fram til 1. januar 2009 var P4 Bandit en mer fullverdig radiokanal med programposter om musikk og med Tor Milde, Katrine Von Nagy, Bjørnar Pedersen, Jonas Bording, Stig Arnesen, Gerd Johansen, Reidar Buskenes og Kristoffer Løkke-Sørensen som programledere. Redaksjonen lå på Lillehammer. P4 Bandit hadde samsendinger i helgene med P4 fra kl. 23 til 01.
Det at P4 Bandit fra 2009 av ikke lenger sendes på DAB og mangler programposter, skyldes ifølge P4 de økonomiske tilstandene.
Øyvind Norderval
Øyvind Molland Norderval (født 24. august 1953 i Ålesund, død 13. april 2022 i Oslo) var en norsk teolog, prest og professor i kirkehistorie.
Biografi
Øyvind var sønn av biskop Monrad Norderval og svigersønn av teologiprofessor Einar Molland. Norderval var cand.theol. fra Det teologiske fakultet ved Universitetet i Oslo 1978, avla praktisk teologisk eksamen samme sted 1979 og ble ordinert til prest i Oslo domkirke 16. desember 1979.
Han var vikarprest Oslo bispedømme 1980, forskningsstipendiat NAVF i kirkehistorie ved Det teologiske fakultet 1980-1983, universitetsstipendiat samme sted 1983-1987, Alexander von Humboldt-stipendiat i Kiel 1988-1989, amanuensisvikar i kirkehistorie ved Det teologiske fakultet 1989-1991, kapellan i Gamle Aker menighet, Oslo, 1991-1996, førsteamanuensis i kirkehistorie ved Religionsvitenskapelig institutt ved NTNU 1994-1995, førsteamanuensis ved Institutt for religionsvitenskap ved Universitetet i Tromsø 1996 med kristendom som særskilt ansvarsområde, professor samme sted 2001-2008, professor i oldkirkens kirke- og teologihistorie ved Det teologiske fakultet ved UiO 2008-2020.
Norderval var leder for oppbyggingen av det nye religionsfaget ved Universitetet i Tromsø (1996–2004), der fagtilbudet som det eneste i landet kombinerer en studieretning i allmenn religionsvitenskap og en i teologi.
Nordervals forskning hadde tyngdepunkt i oldkirkens kirke- og dogmehistorie og i nyere norsk kirkehistorie, men han har også publisert flere bidrag innenfor middelalderens kirkehistorie.
São Félix do Xingu
São Félix do Xingu er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Kampheimveien (Oslo)
Kampheimveien (1A–51F, 2A–34F) er en vei på Oppsal i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Østmarkveien til Hellerudveien.
Veien fikk navn i 1938 etter villa Kampheim (nr. 15B).
Mye av bebyggelsen (nr. 12–51) inngår i Oppsalgrenda borettslag.
Cantharis obscura
thumb|right|250px| Hedwig Storch
Cantharis obscura er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger.
Utseende
Cantharis obscura er 9-13 mm lang. Hodet er helt svart, men noe lysere rødgul på siden. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd er litt kortere (1,8 ganger så langt) enn antennens andre ledd. Brystskjoldet (pronotum) svart med bredt rødgul på sidene og vanligvis med en smal rødgul kant både foran og bak. Brystskjoldet har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er avrundet avsatt, men ikke utstående. Beina er svarte. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Dekkvingene med svakt oppstående hårbekledning, som ikke ligger bakoverrettet, men rett ut til sidene. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen og har en svart eller brunsvart grunnfarge. Ligner svært mye på den litt mindre Cantharis pulicaria. Kan skilles på dekkvingenes behåring og det tredje leddet i antennen.
Levevis
Cantharis obscura finnes på blomster, trær og busker. juni og juli. i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Cantharis obscura tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
São Geraldo do Araguaia
São Geraldo do Araguaia er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Pluto (Disney)
Pluto er en berømt tegnefilm- og tegneseriefigur skapt i 1930. Den første fimen han var med i er The Chain Gang fra 1930. Pluto opptrer som hunden til Mikke Mus, men har i enkelte tilfeller opptrådt sammen med Donald Duck. Han fikk navnet Pluto i forbindelse med oppdagelsen av dvergplaneten Pluto i 1930 som fikk sitt navn fra den romerske guden Pluto.
Privatfly
Et privatfly er et passasjerfly som eies av privatpersoner eller foretak som ikke er flyselskap.
Privatfly er oftest av mindre størrelse, og de fleste er propellfly, selv om det også er mange jetfly. Som hovedregel tar disse flyene 4–18 passasjerer.
Private jetfly kan være 14 ganger mer forurensende enn vanlige passasjerfly, og gi 50 ganger mer utslipp enn tog.
Figga
Figga kan vise til:
Anarki
Anarki kommer av det greske ord ἀναρχία anarkhia, som betyr «fravær av et styre» (sammensatt av ἀν- an- «uten» og ἀρχία arkhía «styre»). Anarki har en rekke forskjellige, men beslektede betydninger:
Den første definisjon, fraværet av politisk autoritet, kan vise til et teoretisk (eller eksisterende) samfunn basert på anarkisme, eller til det internasjonale politiske system (se internasjonal politikk: realisme).
Elektrofant
Elektrofant er en norsk duo fra Sandnes som spiller elektronisk musikk.
Anarki
I den andre og tredje betydningen henviser begrepet til stater med politisk kaos.
Elektrofant
Biografi
Klaus Nilsen Skrudland og Trond Anfinnsen dannet Elektrofant i 2001. I 2002 kom de på 2.-plass i Nrks demokonkurranse Urørt med låten Flipstick. Senere samme år fikk de platekontrakt med Beatservice Records og platedebuterte med Flipstick EP i 2003. EP-en fikk svært gode anmeldelser i både norsk og utenlandsk musikkpresse. Tittellåten, Flipstick, ble en norsk radiohit og var listet på Nrk P3 i flere måneder samme år. Elektrofant var kjent for sine svært energiske liveopptredener, og en konsert på Numusic-festivalen i 2003 ble også kåret til årets liveopplevelse i Stavanger og turnerte både i Norge og Europa med sin første utgivelse. Trond Anfinnsen forlot bandet i 2004 og ble erstattet av Knut Jonas Sellevold, med artistnavnet Knut Jonas 5000. I 2004 ga Elektrofant ut sin første fullengder, også på Beatservice Records, kalt Wørk!. Også denne fikk en svært god pressemottakelse. Låten Old People Are Young Too fra plata, gjorde seg bemerket i utlandet både på radio og samleplater. Bandet forlot senere Beatservice Records og ga i 2007 ut tolvtommeren Cocaine EP på engelske Cassette Records. Tittellåten, «Cocaine», ble også en hit for bandet og var listet lenge både på norsk og utenlandsk radio. Elektrofant ble offisielt oppløst i 2008, etter å ha spilt sin siste konsert i București. I perioden 2005-2008, spilte bandet inn albumet 1992, som først ble gitt ut i 2016. Samme år spilte Elektrofant sine to siste konserter, hvorav den ene i en ny musikalsk konstellasjon, som trio med Gulleiv Wee på bass og Håkon Lunde på trommer.
Anarki
Når begrepet anvendes i den andre mening henvises det generelt til systemer hvor flere grupper samtidig påberoper seg den legitime bruken av makt (jfr. Max Weber), på tross av at denne situasjonen ikke passer med etymologien i ordet «anarki». En slik situasjon skulle mest korrekt betegnes som poliarki. Dette er en typisk kommunikasjonsbrist mellom de som tror på anarkisme som en bæredyktig samfunnsinnretning, og de som ikke er bekjente med anarkistisk ideologi og filosofi.
Sjette armé (USA)
Sjette armé (Sixth Army) var en armé i den amerikanske hæren under annen verdenskrig. Armeen ble opprettet i januar 1943 under generalløytnant Walter Krueger. Med kodenavn Alamo Force fikk den kontroll over mesteparten av de amerikanske styrkene i Operasjon Cartwheel, felttoget som skulle isolere den japanske basen i Rabaul i New Britain. Etter Operasjon Cartwheel sluttet armeen seg sammen med australske og andre amerikanske styrker på nordkysten av Ny-Guinea. I likhet med øyhoppingsoperasjonene i det sentrale Stillehavet, var målet med angrepene å lande, etablere en garnison og flyplass som kunne støtte neste angrep, og deretter fortsette til neste angrepsmål.
I september 1944 ble Sjette armé avløst fra operasjonene i Ny-Guinea av Åttende armé. 20. oktober samme år invaderte X korps og XXIV korps, under Sjette armé, øya Leyte i Filippinene. I løpet av desember var Leyte så godt som sikret, og Sjette armé ble igjen avløst av Åttende armé, for å forberede seg til invasjonen av Luzon. Som en opptakt til invasjonen av Luzon ble øya Mindoro tatt av 19. og 503. regimentsstridsgrupper. Luzon ble inntatt 9. januar 1945 av I korps og XIV korps. Sjette armé kjempet sydover inntil den møtte de avdelingene under Åttende armé som avanserte fra området rundt Manila. Sjette armé fortsatte deretter å sikre området nord for Luzon frem til krigens slutt.
Sjette armé var tiltenkt rollen som landstyrke i den første fasen av invasjonen av Japan, men da japanerne overgav seg, ble armeen i stedet brukt som okkupasjonsstyrke i en kort periode, før den returnerte til USA. Armeen fikk deretter ansvar for utdannelse av hærens styrker i deler av USA inntil den ble deaktivert som ledd i reduksjoner i hærens størrelse.
Iron Man (1931)
Handling
Bokseren Kid Mason (Lew Ayres) blir forlatt av konen Rose (Jean Harlow) etter å ha tapt åpningskampen sin. Han flytter inn hos manageren sin George Regan (Robert Armstrong) og fokuserer på trening. Dette gir resultater og Kid vinner den ene kampen etter den andre. Like før han skal bokse om verdensmestertittelen, blir han kontaktet av Rose, som hevder at hun er svært syk. Kid besøker henne og de gjenopptar ekteskapet. Etter at Kid vinner kampen, og er tittelholder, flytter han inn i en dyr, moderne leilighet sammen med Rose, fester og trener svært lite. Han aksepterer heller ingen utfordrere i bokseringen.
George har lenge vært skeptisk til Rose, som han vet kun er ute etter pengene til Kid og er utro mot ham. Hun sørger derfor for at han blir erstattet av elskeren hennes, teaterprodusenten Paul H. Lewis (John Miljan). George tilbyr Lewis å overta kontrakten til Kid gratis, dersom Kid har en tittelkamp mot Rattler O'Keefe (Morrie Cohan), en lovende bokser i stallen til George. Like før kampen mottar Kid et brev fra konen til Lewis om at hun har søkt skilsmisse grunnet forholdet hans til Rose. Kid blir så opprørt over nyheten at han taper kampen. George besøker ham i garderoben etterpå, og med Rose ute av bildet gjenopptar de samarbeidet.
Andre versjoner
Filmene Some Blondes Are Dangerous (1937), regissert av Milton Carruth og med Noah Beery jr. som Bud Mason og William Gargan som George Regan, og Jernmannen (1951), regissert av Joseph Pevney og med Jeff Chandler som Coke Mason og Stephen McNally som George Mason, er også basert på Burnetts roman.
I korps (USA)
I korps (I Corps) er et korps i den amerikanske hæren, med hovedkvarter på Fort Lewis i Washington. Korpset har sin historie helt tilbake til den amerikanske borgerkrigen og ble opprettet i mars 1862 som en del av den føderale unionshæren.
Roverud kirke
Roverud kirke er en arbeidskirke fra 1969 i Kongsvinger kommune, Innlandet fylke.
Kirken ligger ved Roverud i Innlandet, og er et ombygd misjonshus. Kirken ble vigslet andre påskedag, 7. april 1969. Klokketårnet er reist uavhengig av resten av kirkehuset og består av fire snorrette, slanke furuer med et klokketak på toppen.
Byggverket er i tre og har 140 plasser.
Warmachine
WARMACHINE er et miniatyrspill som spilles med 30mm-skala metall – og plastminiatyrfigurer. Spillet og figurene utgis av det amerikanske selskapet Privateer Press som konsekvent skriver navnet med store bokstaver. Undertittelen er "Steam-Powered Miniatures Combat". Figurene forestiller soldater og krigsmaskiner fra Jernrikene-verdenen. Man utkjemper kamper mellom warcasters, deres dampdrevne warjacks og tropper fra deres nasjon og leiesoldater. WARMACHINE kan spilles sammen med sitt søsterspill Hordes. Spillet ble først utgitt i 2003 og vant i 2004 Origins Award for Best Fantasy Miniatyres Rules of 2003 og Best Fantasy Miniatures Series of 2003. I 2005 vant WARMACHINE 2005 Origins Award winners: Game of the Year at Origins og Gamers Choice for Best Miniatures. 2. og foreløpig nyeste utgave av spillet, Mk2, ble utgitt i 2010.
Figurer
Det som gjør WARMACHINE unikt som figurspill er de tidligere nevnte warcasters og warjacks. Warjacks, gjerne forkortet 'jacks, er teknomagiske roboter ment for krigføring. De fleste 'jacks er dampdrevne og styres av en magisk "datamaskin" kalt et cortex. 'jacks er pansrede metallkjemper som fører tyngre våpen og fyller den rollen på slagmarken som stridsvogner og artilleri gjør i vår verdens hærer. På grunn av sitt cortex innehar 'jacks en viss intelligens og kan agere uavhengig av soldatene som styrer dem.
Warcasters fyller rollen som leder av kampgruppene i spillet og styrer også 'jacks. De er stridsmagikere utstyrt med en særlig tekno-magisk rustning som både forsterker deres magiske evner og danner et beskyttende kraftfelt rundt dem. De er i telepatisk kontakt med sine 'jacks cortex og kan forbedre deres evner. De kan bruke en rekke trollformler som kan skade motstandere, hjelpe venner og påvirke kampen på en rekke måter. Warcasters utstyrt med våpen og av og til særlig utstyr de kan bruke til å hjelpe sin kampgruppe. I tillegg har de et Feat, en særlig kraftfull magisk effekt som kan brukes en gang per spill. Riktig bruk av dette på riktig tid og sted kan vinne et spill, men motstanderens warcaster har også et slikt tilgjengelig. Noen warjacks er utstyrt med Arc Noder som warcastere kan lede sine formler igjennom og øke avstanden de kan gjøre skade på.
En hær i WARMACHINE består i tillegg av infanteri og kavaleri som har mange roller på slagmarken; alt fra soldater bevæpnet med rifler, til nærkamptropper, til spesialistsoldater som kan reparere 'jacks, til andre magikere. Disse soldatene kommer enhet i lag på alt fra tre til ti figurer eller som soloer, en enkelt figur.
Spillet
Reglene i WARMACHINE er laget slik at det oppfordrer til aggressive spillstiler. Dette betyr ikke at defensivt spill aldri lønner seg, men man vinner ikke et spill i WARMACHINE ved å holde tilbake: alle figurenes evner skal og må utnyttes optimalt aggressivt for å komme noen vei.
Spillsystemet er basert på runder der hver spiller flytter sine figurer etter tur, og reglene er bygget opp omkring kast av to eller flere terninger slik at man oppnår en normalfordeling. Hver runde består av to turns der den ene spilleren har den første turnen og den andre den siste, i samme rekkefølge hele spillet igjennom. De enkelte lagene, soloene, 'jacksene og warcasterene beveger seg, angriper og utfører forskjellige handlinger, slik som å bruke en formel eller reparere en 'jack i løpet av en spiller turn. Hvert enkelt lag eller hver enkelt figur utfører alle sine handlinger etter tur; rekkefølgen man aktiverer figurene i er derfor viktig i spillet. Enkelt forklart fungerer både angrep og skade ved at angriperen kaster 2 6-sidede terninger, legger dette til en verdi på den angripende figuren for angrep og sammenlikner med forsvarerens verdi for forsvar. På samme måte fungerer skade: angriperens skadeverdi trekkes fra forsvarerens rustningsverdi og man legger til et 2t6-slag.
Man har i WARMACHINE et system for å påvirke tilfeldighetene i terningkast på. Dette er bygget opp rundt Focuspoeng. Warcastere får en viss mengde Focuspoeng hver runde på starten av sin turn, som kan brukes til forskjellige formål: warcasteren kan selv bruke dem til å booste angrep eller skade ved å legge til en terning, bruke dem til å holde visse formler gående, såkalte "Upkeeps", bruke formler eller forsterke sitt personlige kraftfelt og derfor bli vanskeligere å skade. Warcasteren kan også gi Focuspoeng til 'jacks, som øker deres effektivitet ved at de kan bruke dem til å booste, gjennomføre stormangrep, eller bruke Power Attacks: plukke fiender (eller venner) opp og kaste dem, ta løpefart og bruke sin vekt til å slå andre figurer bakover og i bakken, skalle andre figurer ned, dytte andre figurer på sin størrelse eller mindre, eller låse andre 'jacks våpen fast i arm eller hodelåser. Hvordan du bruker din(e) warcaster(s) Focuspoeng har derfor stor innflytelse på spillet.
Jernrikene (eng. Iron Kingdoms)
WARMACHINE foregår på planeten Caen, på den vestre delen av kontinentet Immoren. I Vestre Immoren finner man:
Kongedømmene Cygnar, Ord, Llael, Khador utgjør de gamle Jernrikene. De ble dannet fire hundre år før "nåtiden" etter at menneskene i Vestre Immoren etter flere hundre hundre års brutal okkupasjon hadde fordrevet Orgoth-imperiet fra Vestre Immoren. Jernrikene oppsto ved undertegnelsen de såkalte Corvisprotokollene, som delte rikene opp etter både etniske og politiske skillelinjer, men primært på Orgoth-imperiets provinsinndeling. Det er starten av dette opprøret som er grunnlaget Jernrikenes tidsinndeling, Etter Opprøret eller EO (AR -for After Rebellion, eng.). "Nåtiden" i spillet er 607 EO. Denne fordelingen, som kolonimaktenes oppdeling av Afrika i vår verden, gikk på tvers av mange gamle riker og etniske grupper, og har ført til mange hundre år med konflikt, der særlig Khador følte seg snytt da det gamle khardiske imperiet omfattet betraktelig større områder enn Khador fikk tildelt ved Corvisprotokollene. I "nåtidens" Jernriker er de to største Jernrikene, Cygnar og Khador, i krig etter at Khador har invadert og okkupert Llael og Cygnars marskområde Tornskogen, mens Ord så langt har forholdt seg nøytral i akkurat denne konflikten.
Shaft (1971)
Shaft er en amerikansk action- og kriminalfilm fra 1971 regissert av Gordon Parks. Filmen handler om den tøffe og snarrådige svarte politietterforskeren Sharf. Han har bydelen Harlem i New York som sitt område. En dag får han et tilbud om å finne den kidnappede datteren til en mafiasjef. Hovedrollen spilles av Richard Roundtree, mens sentrale biroller spilles av Moses Gunn, Charles Cioffi, Christopher St. John og Lawrence Pressman.
Warmachine
Jernrikene (eng. Iron Kingdoms)
Det siste Jernrike er Menoths Protektorat. En gang var dette karrige landet en del av Cygnar. Det er et strengt teokrati befolket av mennesker som tror på guden Menoth, Menneskenes Skaper, som en gang var den dominerende guden for menneskene i Jernrikene, men som langsomt har blitt erstattet av troen på den mildere Morrow, den "lyse tvilling", som er et menneske som gjennomgikk en apoteose sammen med sin søster Thamar, den "mørke tvilling", i tiden før Orgoth-invasjonen. Siden troen på Morrow, administrert av Kirken, har vært statsreligion i Cygnar i mange år, delvis som en følge av intolerante og dårlig gjennomtenkte handlinger fra Tempelet (Menittenes religiøse organisasjon), kom det til borgerkrig i Cygnar i 482 EO mellom kongedømmet og Kirken på den ene siden og Tempelet under Hierark Sulon på den andre. Kampene var særlig heftige i Cygnars hovedstad Caspia. Etter at Sulon ble drept i kamp i 484 EO ble en avtale hamret ut der Protektoratet oppsto fra Cygnars sydligste og fattigste provinser, og Caspia ble delt på midten langs Den Svarte Elv – Protektoratet omdøpte sin del til Sul. Protektoratet har i årene som fulgte blitt ytterligere radikalisert og har i det skjulte brutt avtalene med Cygnar som forbød dem å ha noe annet enn en selvforsvarsstyrke. I 605 EO erklærte Protektoratet endelig Cygnar krig, året etter at det brøt ut krig mellom Cygnar og Khador som en følge av Khadors invasjon av Llael i 604 EO.
Cryx er et rike som ligger på en øygruppe utenfor Cygnars vestkyst. Cryx har de siste femten hundre år eller så vært styrt av dragen Toruk, som lar seg tilbe som en gud og styrer et halvveis anarkistisk og meget brutalt land der de intelligente udøde florerer. Toruks 13 Lich – Herrer dominerer politikken i Cryx' byer. Cryx kom aldri under Orgoth-imperiet da det ikke var særlig folkerikt eller fruktbart og Orgoth ikke mente det var verdt bryet å drepe Toruk: drager på Caen er usedvanlig vanskelige å få has på. Etter at Toruk personlig ødela en flotilje av Orgoths langskip etter at disse hadde senket hans flåte i 538 FO var det ingen konflikter mellom Orgoth og Cryx før helt på slutten av Orgoths okkupasjon, da Toruk beordret sine hærer til å angripe Orgoths siste bastion på Garlghast Øy, festningen Drer Dakkerung, for å bemektige seg hemmeligheter fra Orgoth. Cryx' byer er tilholdssteder for pirater og Svartekunst, særlig Nekromantikk, utøves åpenlyst. De siste hundre årene har Cryx begynt å røre på seg: i 584 EO gjennomførte de en rekke strandhogg i Cygnar og Ord og i 604 EO begynte man å se Cryx' tropper i Tornskogen mellom det av Khador okkuperte Llael og Cygnar. Cryx' hærer har sin egen vri på Jernrikenes dampteknologi og man kan foruten 'jacks se horder udøde Mechanitræler der dampmaskiner er integrert inn i det døde kjøttet og driver våpnene deres.
Shaft (1971)
Den gikk på norsk kino med undertittelen Bandekrig i Harlem.
Warmachine
Jernrikene (eng. Iron Kingdoms)
Ios er et land befolket av alver som uten forklaring lukket grensene sine i 581 EO. I likhet med Cryx og Rhul var de aldri under Orgoth-imperiets hæl og har alltid vært hemmelighetsfulle. De lider også under kraftig xenofobi, særlig ovenfor mennesker. Ios ble dannet lenge før menneskenes siviliasjoner oppsto etter at en stor katastrofe drev alvene fra deres hjemland i Østre Immoren. Det er noe galt med alvenes modergudinne Scyrah, som i motsetning til alle andre guder i Immoren faktisk befinner seg på Caen i fysisk form. Hun er døende av ukjente årsaker, og organisasjonen Scyrahs Gjengjeldelse, som tror at menneskenes bruk av magi er skyld i dette, har nylig fått vind i seilene etter i mange år å ha vært regnet som ustabile fanatikere av majoriteten av Ios' ledere. En av Gjengjeldelsens agenter har oppdaget at guden Nyssor, en annen "levende gud" som har vært borte fra Ios i mange hundre år, har kommet i forvaring av Gråherrene, Khadors nasjonale magikerlaug, som en følge av intriger mellom Khador, Cryx og de teknologisk primitive Nyss-alvene og Everblights Legion.
Shaft (1971)
Handling
John Shaft er en farget politietterforsker i Harlem, New York. Han er kjent for å ha et hissig lynne, og ha et godt lag med damene. Dessverre er også hans temperament et problem for politiet, ettersom hans siste stunt var å kaste en lokal gangster ut av et vindu. Han slipper suspensjoner, men er advart. Samme dag dukker den svarte mafiabossen Bumpy Jonas opp på Shafts kontor, hvor han tilbyr ham et oppdrag: Å finne hans datter som er kidnappet av en mafia-bande som konkurrerer med Bumpy om narkotikamarkedet.
Warmachine
Spillbare hærer
Cygnar under kong Leto Raelthorne, "den yngre" er det rikeste, mest teknologisk utviklede og mest progressive landet i Jernrikene. Cygnars skytevåpen er de beste i Vestre Immoren, og deres spesialiserte elektrisitetsteknologi (som i stil er inspirert av Nikola Teslas arbeider med trådløs overføring av elektrisitet, men er mye mer effektiv og praktisk anvendbar som en følge av bruk av magisk Mechanika) kan utslette rekker av fiendtlig infanteri og forstyrre fiendtlige 'jacks cortex. Kjente warcastere er Lord Commander Coleman Stryker, Major Victoria Haley, og General Adept Sebastian Nemo. Nemo er en visjonær oppfinner og ting kan tyde på at Cygnars militære 'jacks innen ikke for lang tid kan ende opp med å drives utelukkende på oppladbar elektrisitet snarere enn dampkraft. Cygnar blir ofte sammenliknet med England eller USA i en slags fantasiutgave, men har mange elementer fra andre vestlige land og kan kanskje ses på som en idealutgave av et fremskrittsvennlig land under den industrielle revolusjon – men Cygnar sliter likevel med å passe nyvunnen idealisme inn i en brutal verden der makt i økende grad rår. Deres figurer males gjerne i blått, og Cygnars flagg er en stylisert gul svane på blå bunn.
Shaft (1971)
Popularitet og økonomi
Shaft ble en moderat suksess. Den innbragte drøyt $12 millioner i USA og ble sett av drøyt syv millioner. Ifølge The Numbers havnet den på 17-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1971.
Warmachine
Spillbare hærer
Khador under keiserinne Ayn Vanar er et ekspansjonistisk rike i det nordlige Vestre Immoren. Khadors 'jacks er langsomme, men er tungt pansret og utstyrt med tunge våpen, særlig i nærkamp. Som en følge av råvaremangel til produksjon av cortexer bygger Khador kun tunge warjacks og har kun få Arc Noder. Khadors tropper består av variert infanteri og kavaleri og hæren er ukomplisert å spille: Khador er i mindre grad enn andre hærer avhengig av kombinasjonseffekter og synergi. Kjente warcastere er Kommander Orsus "Slakteren" Zoktavir, Forward Kommander Sorcha Kratikoff og Øverste Kommandant Gurvalt Irusk. Khador blir ofte sammenliknet i stemning med Russland under Tsarene og under Sovjetunionen, men er mer progressivt enn tsardømmet og mer liberalistisk enn Sovjetunionen. Khador kan ses som et eksempel på nasjonalistiske stater med høye ambisjoner i vår verden, men er langt fra bare et stereotypisk undertrykkende regime; Khadors innbyggere er patriotiske og stolte over sin historie, og støtter i aller høyeste grad sitt lands politikk. Khadors farge er rødt, og flagget er en stylisert gul ambolt på rød bunn.
Cryx er formelt styrt av Herre Toruk, "Vår Far Dragen", men i praksis ledes landet av en kjeklende samling mektige magikere som Toruk lar kjøre sitt eget løp så lenge de aksepterer hans overordnede planer og herredømme. Nesten alle Cryx' tropper er udøde, og de har gjerne store mengder tropper med i spill. Cryx bygger særlige warjacks – Helljacks og Bonejacks som generelt er raske men mer lettpansrede enn de andre hærenes 'jacks. Flere av Cryx' Bonejacks er utstyrt med Arc Noder enn andre hærers lette 'jacks. Cryx har en forkjærlighet for skitne triks, tropper som kan ofres uten større kvaler, og syrebaserte angrep. Kjente warcastere er Lich-Herre Asphyxious og hand protegé Deneghra, samt Goreshade den Forbannede, en udød alv fra Ios som fortsatt har en interesse i sitt gamle land, og nylig var involvert i hendelsene som førte til Gråherrenes bemektigelse av Nyssor og Gjengjeldelsens inngang i krigen. Cryx minner, forståelig nok, lite om noe man kjenner fra vår verden. Cryxfigurer males gjerne sorte eller mørkegrå. Deres symbol er et den grønne ryggraden og kraniet til et ubestemt dyr på svart bunn.
Leiesoldater finnes i alle former og farger. Man kan bruke dem med andre hærer eller alene – da i Kontrakter som setter særlige begrensninger på hvilke leiesoldater som kan brukes. Eksempler er De Velbårnes Pakt (the Highborn Covenant) som ledes av warcasteren Ashlynn D'Elyse, kjemper for Llaels frihet fra de khadoranske okkupantene, Magnus' Agenda, ledet av Krigsherre Magnus, som konspirerer med Cygnars gamle konge Vinter Raelthorne "den eldre" og hans allierte Skorne for å gjenerobre sin posisjon i Cygnar, den førnevnte Searforge-Kommisjonen med warcastere som Gorten Grundback og Durgen Madhammer representerer dvergene som tjener på menneskenes kriger, Fire-stjerners Syndikatet, et Ordisk leiesoldatselskap styrt av mafiaen i byen Five Fingers på vestkysten og Talion Kontrakten, ledet av Kaptein Shae, en gruppe pirater og fribyttere som ligger i strid med det private handelshuset Det Mercariske Forbund i Cygnar men leier seg ut til høystbydende. Leiesoldater finnes i alle farger – Searforges "offisielle" farge er khaki, mens Magnus' Agenda gjerne males mørkeblå – Cygnars' hærs farge under Vinter Raelthorne – men hvilken farge man maler sine tropper i er som alltid opp til spillerne selv.
Nyeste utgivelser
I 2009 utkom Scyrahs Gjengjeldelse (The Retribution of Scyrah) som egen hær til WARMACHINE i boken Forces of WARMACHINE: Retribution of Scyrah. Reglene i boken er til Mk2, men Privateer Press utga også Mk1 regler til Scyrahs Gjengjeldelse i deres blad No Quarter.
Shaft (1971)
Popularitet og økonomi
Produksjonsbudsjettet var på mellom en halv og én millioner dollar.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 88 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 2,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Oppfølgere og nyinnspilling
Shaft fikk to oppfølgere: Shaft rydder opp i 1972 og Shaft i Afrika i 1973. Filmene ble fulgt opp med en TV-serie, også den med navnet Shaft. Også TV-serien hadde Richard Roundtree i hovedrollen som John Shaft, men gikk kun to sesonger fra 1973 til 1974. I 2000 kom en ny film som dels var en nyinnspilling og dels en oppfølger. I denne har Samuel L. Jackson hovedrollen som John Shafts nevø, navngitt John etter sin onkel. Roundtree spiller her rollen som en aldrende privatdetektiv som forsøker å overtale sin nevø til å bli med i hans detektivbyrå. I 2019 kom en oppfølger til denne som introduserer tredje generasjons Shaft.
I rollene
(utvalg)
São João da Ponta
São João da Ponta er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Jarl av Warwick
Jarl av Warwick er en av de eldste jarletitler i England. Den ble opprettet som engelsk adelstittel, men er nå en britisk adelstittel. I middelalderen var jarledømmet arvelig gjennom kvinnelige ledd, og ble derfor holdt av flere familier. Tradisjonelt var den som hadde tittelen også innehaver av Warwick Castle, og da den ellevte jarlen spesifiserte at slottet skulle gå til en mannlig arving, mente han antagelig implisitt av også tittelen skulle arves av samme person. Den siste jarlen i den opprinnelige opprettelsen var den attende, Edward Plantagenet, 18. jarl av Warwick. Da han i 1499 ble anklaget for høyforræderi ble tittelen inndratt. Den meste kjente jarlen i denne opprettelsen var Richard Neville, 16. jarl av Warwick, som under rosekrigene ble kjent som «kongemakeren».
Den første jarl av Warwick var Henry de Beaumont, den yngre sønn av Roger de Beaumont, greve av Meulan og bror av Robert de Beaumont, 1. jarl av Leicester. Familiens navn Beaumont ble latinisert som de Bello Monte («fra det vakre fjell»), men de var også kjent som Newburgh, latinisert som de Novo Burgo («fra den nye burg/by»). Henry endret sitt navn til Newburgh etter festningen Neubourg som var hans hjem i Normandie. Han ble konstabel av festningen Warwick Castle i 1068, og jarl i 1088 som belønning for hans støtte til kongen under opprøret i 1088 som følge av Vilhelm Erobrerens død.
Den andre opprettelsen var for John Dudley, 1. hertug av Northumberland. Han ble også anklaget for høyforræderi, og hertugtittelen ble inndratt, men hans sønn John fikk arve jarledømmet. Etter ham fulgte broren Ambrose, men da han døde uten arvinger døde tittelen ut.
Den tredje opprettelsen var for Robert Rich, 3. baron Rich. I motsetning til de som tidligere hadde hatt tittelen kontrollerte ikke Richslekten Warwick Castle; det var i Grevilleslektens eie. Da den åttende jarlen i Richslekten døde uten arvinger ble tittelen gjenopprettet for 1. jarl Brooke, slik at tittel og slott ble gjenforent. Greville ble dermed jarl Brooke og jarl av Warwick, og søkte om tillatelse til å bare bruke den mest prestisjefylte tittelen, Warwick. En slik tillatelse har aldri blitt gitt, men slekten sluttet å bruke tittele jarl Brooke, og med unntak av når jarlen er i House of Lords omtales han kun som jarl av Warwick.
Fjerde opprettelse - 1759
Arving til tittelen er Charles Greville, Lord Brooke, født 1982.
Lier sykehus
Lier sykehus opprinnelig navn Lier Asyl og Lier Psykiatriske Sykehus lå i Lier i Buskerud, og åpnet i 1926.
Sykehuset bestod opprinnelig av totalt 12 bygg, der fire ble stengt i 1985, og ytterligere fler utover 90-tallet.
Etter dette trappes aktiviteten gradvis ned, og 1. mars 2018 flyttet all virksomhet ved Lier sykehus til Blakstad sykehus i Asker.
Overgrep
Mellom 1945 og til 1974 ble det gjennomført forsøk med LSD , lobotomi , utprøving av nye medikamenter , dødsfall under ECT-behandling og forskning med radioaktive isotoper på pasienter innlagt på sykehuset. Et av de mest aktive sykehusene i utprøving av nye medisiner i Norge var Lier sykehus. Ifølge overlege Odd Lingjærde, måtte sykehuset selv utprøve nye medisiner på mennesker i de tilfeller industrien selv ikke kunne utprøve dem. Lingjærde anså det for en moralsk plikt å bistå farmasøytisk industri i forskningen.
I tillegg har tidligere pleiere som Ingvar Ambjørnsen stått frem og fortalt om grufulle forhold for de innlagte som isolasjon, lengre tids bruk av belter, tvangstrøye og generell mislighold. I sin debutroman 23-salen fra 1981 beskrev han et sjokkartet møte med pasientene og om kollektive overgrep. Romanen er skrevet med utgangspunkt i årene 1974 og -75, da Ambjørnsen selv jobbet som pleiemedhjelper ved Lier sykehus. «Det var en rar erfaring å se hvor fort du kunne forfalle moralsk», forteller Ambjørnsen. Oppholdet satte dype spor og har preget han som menneske og forfatter siden.
Utformingen av sykehuset
Lier Asyl ble tegnet av arkitekt Victor Nordan. Valget falt naturlig på Nordan fordi han i årene etter 1900 hadde opparbeidet seg en betydelig kompetanse på sykehusanlegg. Lieranlegget ble reist med åtte store bygg, fordelt på fire hovedtyper, hver bygd i to like eksemplarer:
I tillegg ble det oppført to mindre bygg:
Nordan utformet bebyggelsen i den rådende nyklassisistiske stilen (1920-årsklassisisme), men ga bygningene klare trekk av jugendstil. Dette er typisk for denne arkitektens konservative formspråk, men kan også forklares ved at de store sykehusprosjektene krevde lang planlegging og byggetid.
Sykehusets betydning for Lier
Valget av Lier som lokalisering for det nye sykehuset var ikke tilfeldig. Lierbygda har lang tradisjon for å ta vare på pasienter med psykiske lidelser i privat pleie. I 1912 var hele 426 pasienter fra store deler av landet i private institusjoner i bygda. Dette tallet steg til 600 frem til åpningen av Lier sykehus i 1926. Bruken av privat pleie fortsatte også etter at sykehuset kom i drift. Mange gårder var tilrettelagt for å huse pasienter, og hadde dette som en viktig del av driftsgrunnlaget. For bilister på vei gjennom Lier var synet av vandrende pasienter langs veiene – sent og tidlig – en del av bygdas uttrykk. Lier sykehus ble raskt den viktigste arbeidsplassen i Lierbygda. Institusjonen ble reist i en tid med stor arbeidsløshet, og ga derfor kjærkomment arbeid til både leg og lærd. Driften skapte et grunnlag for en rekke underleverandører av varer og tjenester. Bygdefolk ble trukket inn for å bidra med kulturelle tilbud og aktiviteter som kunne spre lys og glede i pasientenes hverdag. Helt frem til i dag har sykehuset og det lille samfunnet som grodde frem her, vært en viktig del av Liers sosiale og kulturelle liv.
Live After Death
Live After Death er det britiske heavy metal-bandet Iron Maidens andre konsertalbum, som ble utgitt 14. oktober 1985. Albumet ble spilt inn på Long Beach Arena i Los Angeles (1985-versjonen) og på Hammersmith Odeon i London (1998-versjonen), og mesteparten av sangene stammer fra deres siste utgivelse, Powerslave.
Coveret ble – som vanlig på den tiden – tegnet av Derek Riggs og forestiller bandets maskot, Eddie, som står opp av en grav. På gravsteinen er det skrevet «That is not dead which can eternal lie, yet with strange aeons even death may die», som er en setning hentet fra boken The Nameless City av forfatteren H.P. Lovecraft.
Sporliste
'''Long Beach Arena, 17. mars 1985:'''
Kirovbakken
Kirovbakken (russisk: Кировский трамплин) er en hoppbakke i Kirov i Russland. Bakken ligger ved Filejskajafjellet, ved elva Vjatkas venstre bredd, og har størrelse K90. I nærheten av K90-bakken ligger også to hoppbakker med størrelse K40 og K25. I tilknytning til hoppbakkene ligger også slalåmbakke og rulleskøyteløyper. K90-bakken har blitt brukt til interregionale og nasjonale renn.
Den største bakken ble bygd i 1951, og senere ble det også bygd mindre bakker, administrasjonsbygning og hotell for tilsreisende idrettsfolk. Bakken har blitt utvidet flere ganger. Økonomisk vanskelige tider i Kirov bidro til at Kirovbakken ble stående og forfalle fra 1992. Hoppanlegget ble satt i stand igjen i 2002, og var da det eneste av hoppanleggene i Russland som var bragt opp til internasjonal standard.
I 2007 ble lederne for skisenteret dømt for å ha brukt eiendommen hoppanlegget ligger på uten tillatelse. Byadministrasjonen i Kirov krevde i september 2009 at hele hoppanlegget måtte rives. Etter forhandlinger fikk skisenteret leie området, og hoppanlegget fikk bli stående, men K90-bakken ble likevel stengt på grunn av sikkerhetsmangler ved anlegget.
Bakkerekorden i K90-bakken er 96,5 meter, satt av Dmitrij Vasiljev 25. januar 2004.