cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arne Skauge
Politisk arbeid
Skauge hadde ulike verv i Bergens Unge Høyre og Bergen Høyre fra slutten av 1960-årene og satt som medlem av Bergen Høyres hovedstyre 1970–1993, medlem av Bergen bystyre 1972–1977, formann i Hordaland Høyre 1976–1977, medlem av Høyres kommunalutvalg 1978–1981 og stortingsrepresentant for Hordaland 1977–1993. På Stortinget var han medlem av Stortingets finanskomité 1977–1981, Stortingets utenriks- og konstitusjonskomité 1983–1984 og Stortingets sosialkomité 1986–1989 samt sekretær i Stortingets energi- og industrikomité 1990–1993.
Skauge satt i Willoch-regjeringen i 1980-årene som statsråd i Handels- og skipsfartsdepartementet 1981–1983, statssekretær ved Statsministerens kontor 1984–1986 og statsråd i Finansdepartementet i en kort periode i 1986. Skauge kom tilbake som finansminister i Jan P. Syses regjering 1989–1990. Ellers var han annen viseformann i Høyre 1984–1986.
Vestkorridoren
Status og veien videre
I februar 2020 trakk Viken fylkesting finansieringsgarantien for første delstrekning, Lysaker–Ramstadsletta. Etter flere påfølgende og fastlåste forhandlinger mellom lokale myndigheter i Oslo og Viken, besluttet Stortinget i juni 2020 at strekningen Lysaker–Ramstadsletta skal bygges. I august 2020 fikk prosjektet sin endelige finansiering, etter at Arbeiderpartiet og Senterpartiet i Viken fylkeskommune gikk inn for å innvilge lånegaranti. Med finansieringen i orden, kunne utbyggingen starte i 2021, og nye E18 forventes åpnet for trafikk i 2027.
Torsdråpa
Torsdråpa er et lengre kvad av den norske eller islandske skalden Eiliv Godrunarsson som var i Håkon jarls hird. Kvadet er blitt diktet en gang på slutten av 900-tallet, rett før kristendommen erstattet hedendommen som religion i Norge og på Island. Torsdråpa kan være et av de aller siste kvad som er skrevet til den norrøne tordenguden Tors ære. Kvadet har også blitt lest som en allegori på Håkon jarls seier av den danske invasjonsstyrke i slaget ved Hjørungavåg.
Eiliv vs Snorre
Torsdråpa gjenforteller en eksisterende myte om Tors strabasiøse ferd til jotnen Geirrød, hans kamper og endelige seier over Geirrød. Den samme myten er også gjenfortalt i Snorre Sturlasons Skaldskaparmål i Edda, men med andre detaljer. Eilivs fortelling er såpass ulik Snorres at en del forskere som har tolket myten har avslørt at de enten ikke har lest kvadet, men forholdt seg til Snorres utgave, eller har vært så preget av Snorres autoritet at hans versjon av myten har vært interpolert inn i Eilivs. Blant de tolkninger som har stått seg best over tid synes å være den islandske filologen Finnur Jónsson (1900), blant annet ettersom det er har vært lite betydelig forskning på Torsdråpa i løpet av 1900-tallet.
I Eilivs komplekse fortelling av myten har Loke en liten rolle etter de to første versene i henhold til Eysteinn Björnssons tolkning og beskrivelse (se lenke nedenfor). Geirrøds datter Gjalp står ikke og skrever over elven og skaper oversvømmelse med sin urin. Heller ikke elven er nevnt. Tors hammer har ingen rolle i kvadet. Faktisk har det blitt antydet at Torsdråpa kan fortelle om hvordan han skaffet seg den.
Vestkorridoren
Status og veien videre
Strekningen vestover fra Ramstadsletta til Slependen er under regulering med mulig reguleringsplanvedtak i 2024, og utbygging fra 2024 til 2029, ifølge Nasjonal transportplan. Strekningen fra Slependen til Drengsrud er også under regulering, med planlagt byggestart en gang etter 2024.
Torsdråpa
Kjenninger
Tor blir kun nevnt ved navn to ganger i kvadet. De kjenninger som benyttes om ham er blant annet «jordens sønn», «Odins sorgtyv», «han som tungt savner Trude» (Þrúðr = datteren), «Magnes far», «Ulls stesønn», «menneskenes venn», «tordenkrigeren», «himmelens herre», «den som gjør sverdet skarpt» og andre. Tor og Tjalve blir også sammen referert til som «kamp-vanir», «kamptrær» og definert som æser i «Åsgårds vikinger» og «menn som bestemt motsetter seg vanære». Den som «forkorter kjempenes liv» kan være omskrivning for Tjalve. Kjempene selv blir referert til som vesener av fjellet, berget, klippen eller hulen, eksempelvis som «guder av de bratte berg» og «flokk av fjellulver».
Populær myte
Myten om Tors ferd til Geirrød var populær i det norrøne samfunnet og levde langt inn i kristen tid. Et vers som er blitt tilegnet Tjodolv Arnarsson (Þjóðólfr Arnórsson), hirdskald hos Harald Hardråde, på midten av 1000-tallet, ikke bare kjente til myten, men også Torsdråpa.
I Snorre Sturlassons Skaldaskaparmål er Torsdråpa funnet i tre av fire overleverte manuskripter, men ikke i det fjerde og eldste. Snorre gjengir også noen strofer fra et ellers ukjent Eddakvad som omhandler myten. I kapittel åtte i boka Gesta Danorum av den danske historiefortelleren Saxos blir myten fortalt som Gorm og Torkels ferd til underjorden, et opplagt lån av den mytologiske bakgrunnen i Torsdråpa.
Norge fremstillet i Tegninger
Norge fremstillet i Tegninger var et bokverk med store plansjer som ble utgitt av forleggeren Christian Tønsberg (1813-1897) første gang 1846-1848 og i en andre utgave 1853-1855. Verket gjengir en rekke prospekter av norske byer og norsk natur samt nasjonalromantiske folkelivsbeskrivelser. Illustrasjonene viser malerier og tegninger som er tegnet på nytt og mangfoldiggjort som litografier, en grafisk teknikk som ble populær for plansjeverk på 1800-tallet.
Mange kjente norske kunstnere er representert, blant andre Magnus Thulstrup Bagge, August Wilhelm Boesen, Jacob Mathias Calmeyer, Johan Christian Clausen Dahl, Johan Fredrik Eckersberg, Thomas Fearnley og Joachim Frich. I tillegg finner man bidrag fra den svenske topografen Wilhelm Maximilian Carpelan og den tyske maleren og arkitekten Franz Wilhelm Schiertz. Bokverket har tekster av blant andre eventyrsamleren P. Chr. Asbjørnsen.
Iris Chang
Biografi
Chang var bare 26 år gammel da hun begynte å samle materiale om Nanjing-massakren og 29 da boka utkom i 1997. Den ble en internasjonal bestselger som medførte et stadig sterkere krav om at Japan måtte ta et grundigere oppgjør med landets krigsforbrytelser. Mens vestlige kritikere og historikere lovpriste Changs arbeid, kalte høyreorienterte japanske nasjonalister henne en løgner. Hun fortsatte arbeidet med å dokumentere flere detaljer om japanernes krigsforbrytelser. Boka gjorde til at det ble langt større oppmerksomhet rundt japanernes krigsforbrytelser i USA og Europa. Chen hørte om Nanjing-massakren allerede som barn i USA, fra besteforeldrene som såvidt hadde unnsluppet japanernes inntog gjennom bymuren. Hun hadde hørt muntlige historier av det mest groteske slaget om japanske soldater som spiddet spedbarn med bajonetter og om hauger med avhogde kinesiske hoder. I intervjuer har hun fortalt om sin egen undring over at det ikke fantes bøker om dette på biblioteket i hjembyen. Som nyutdannet journalist deltok hun 1994 på en konferanse til minne om Nanjings ofre. Hun har fortalt om reaksjonen på de plakatstore historiske fotografiene som bekreftet historiene hun hadde hørt i barndommen, men hun var likevel totalt uforberedt på det hun så «grelle sort-hvitt bilder av avhogde hoder, oppsprettede mager og nakne kvinner tvunget av sine voldtektmenn å posere i forskjellige pornografiske stillinger, ansiktene deres forvrengt i uforglemmelig uttrykk av skam og smerte.»
Chang utgav sin tredje og siste bok i 2003: The Chinese in America, som omhandlet kinesisk-amerikanernes liv i USA i første halvdel av 1900-tallet.
Chang begikk selvmord i 2004, 36 år gammel. Hun ble funnet i en bil med et pistolskudd gjennom munnen på en avsides landevei i California. Dødsfallet avfødte en del spekulasjoner om at hun var myrdet av japanske nasjonalister eller yakuzaen. Rykteflommen avtok da foreldrene rykket ut og fortalte at Chang hadde lidd av langvarige depresjoner og at var avhengig av antidepressiva. Ingen var i tvil om at den årelange fordypelsen i brutalitet og grusomhet hadde satt dype spor i hennes psyke.
Hun var gift med Bretton Douglas og hadde to barn.
Dokumentarfilmen Nanking var inspirert av boka til Chang.
Ingvild Bryn
Ingvild Bryn (født 18. mars 1961 på Voss) er en norsk journalist og programleder i NRK. Hun er særlig kjent som nyhetsanker i Dagsrevyen, Dagsrevyen 21, Kveldsnytt og NRK Nyheter
Bakgrunn
Ingvild Bryn jobbet i lokalavisa Horda Tidend et år etter Voss gymnas. Hun er cand.mag. med nordisk grunnfag, media og kommunikasjon ved Høgskulen i Volda og statsvitenskap ved Universitetet i Oslo.
Bryn begynte i NRK i 1984. Først jobbet hun et år i NRK Hordaland. Deretter jobbet hun i NRK Dagsnytt radio. I 1990–1992 var hun korrespondent i Stockholm. Hun ble programleder i Dagsrevyen i 1992. Mellom 1995 og 1999 var hun korrespondent i USA. Hun har hatt en rekke ulike oppdrag for NRK. Sammen med Morten Harket var hun vert for Eurovision Song Contest 1996.
Hun har sittet i styret for Mediemållaget og sitter i styret for adopsjon- og fadderskapsforeningen Verdens Barn. Hun er gift med Svein Gjerdåker. Paret har to adopterte barn.
Parti socialiste (Belgia)
Parti socialiste (PS) er et sosialdemokratisk parti for den franskspråklige delen av Belgia. Partiet ledes (2021) av Paul Magnette. PS har nesten alltid vært med i de skiftende regjeringskoalisjonene, grunnet den sterke posisjonen partiet har hatt i Vallonia.
Historie
Det belgiske arbeiderpartiet ble dannet i 1885, skiftet navn til Det belgiske sosialistparti i 1944 og ble splittet etter region i 1978, Parti socialiste (PS) i Vallonia og regionen Brussel, og Socialistische Partij (SP) i Flandern. PS har fram til nylig vært det største partiet Vallonia og har hentet støtte fra arbeiderklassen og fra "ikke-praktiserende katolikker". Politisk har det vært mer tradisjonelt sosialistisk enn det flamske søsterpartiet. De to sosialistpartiene har stått mot hverandre i regionale spørsmål samt i forsvars- og utenrikspolitikken.
Abd al-Qādir
Abd al-Qādir bin Muhyi ad-Din eller `Abd al-Qādir al-Jazā'irī (arabisk: عبد القادر الجزائري; stavet med fransk ortografi: Abd el-Kader ben Muhieddine eller Abd el-Kader el-Djazaïri; kabyle: Σebdelqader Adziri; født 1807 eller 6. mai eller 6. september 1808 i Muaskar/Mascara, nær Oran, Muskar, nå i Algerie; død 26. mai 1883 i Damaskus, Syria), vanligvis kjent som Al-Amir Abd al-Qādir og Abdel Kader med flere variasjoner, var en algirsk muslimsk lærd sufi og politisk og militær leder som den franske erobringen av det algirske innlandet på midten av det nittende århundre. Han var sønnen til Muhyi al-Din al-Hasani, en qadari-sufi-shayk, en berber fra Ifran-stammen og en hevdet etterkommer etter profeten Muhammad.
Abd al-Qādir ble gjort til amir i 1832, to år etter franskmennene hadde begynt sin erobring av Algerie, og støttet av en rekke lojale stammer. Opprøret hadde framgang og opprørerne ledet av al-Qādir vant flere seire fram til 1842, men opprøret ble til slutt beseiret av den franske marskalk og generalguvernør. Thomas Robert Bugeaud. I 1837 undertegnet al-Qādir og marskalk Buguead Tafna-traktaten, hvor al-Qādir anerkjente fransk styre i Oran og Alger mot at franskmennene anerkjente hans styre i de gjenværende to tredjedelene av landet nord for Sahara. I 1839 gjenopptok al-Qādir motstanden mot erobringen, og hadde framgang fram til 1842. I 1847 ble al-Qādir tvunget til å overgi seg på grunn av den stadig større og brutale franske hæren i Algerie og på grunn av hans vanskeligheter med å oppnå støtte fra de fleste stammene øst i landet.
I 1847 overga han seg til Christophe Léon Louis Juchault de Lamoricière mot at Lamoricière lovet at han kunne fritt dra til Alexandria eller Acre, men Frankrike nektet å anerkjenne dette løftet, og al-Qādir måtte derfor gå i eksil i Frankrike. Han ble holdt fanget i Toulon og Pau til han ble frigjort av Napoléon III i 1852. Han mottok deretter en årlig pensjon på 100.000 francs mot å sverge at han aldri igjen skulle skape uro i Algérie. Al-Qādir bodde deretter i Bursa og Damaskus til sin død i 1883, og besøkte senere også Paris etter å ha blitt invitert av keiser Napoléon, hvor han ble møtt av både offentlig og folkelig fransk respekt. I 1860 beskyttet han maronitter fra drusere i en konflikt i Libanon, og ble belønnet med Æreslegionen for sin innsats for å beskytte kristne. Al-Qadirs sønn var en av lederne for et opprør mot kolonisasjonen i Kabylia i 1870, da Frankrike var i krig mot Preussen.
I tillegg til å ha vært en dyktig militær leder ble al-Qādir kjent for sin ridderlige adferd ovenfor franskmennene. Al-Qādir er særlig merkbar for å ha bygd opp et rike som omfattet to tredjedeler av Algerie nord for ørkenen, som sammenlignet med andre muhammedanske opprør mot koloniseringen av Afrika, som for eksempel Abd el-Krim i Marokko og "Mahdi" Muhammad Ahmad i Sudan, var særlig spesielt siden det kombinerte en religiøs vekkelse med et moderniseringsprogram, som var nødvendig for å kunne kjempe effektivt mot den moderne franske hæren. Al-Qādirs stående hær besto av 10.000 mann opplært av europeiske rådgivere og utstyrt med moderne våpen, mens riket hans ble styrt av et styringsapparat bygd opp etter europeisk mønster som sørget for en puritansk islamsk lovgivning.
I Algérie blir al-Qadir regnet som landets nasjonalhelt, den første som kjempet for algirsk uavhengighet. Likevel er al-Qadir lojalitet omstridt, og i et brev til Napoléon viser han lojalitet overfor den franske keiseren. Al-Qadirs grønne og hvite banner ble senere brukt som Algéries nasjonalflagg under algeriekrigen.
Gyllenbrunt metallfly
Gyllenbrunt metallfly (Autographa macrogamma) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den finnes i indre strøk av Østlandet og Trøndelag i Norge.
Levevis
Denne arten finnes på blomsterenger og blomsterrike bakker i barskogs- og bjørkeskogs-sonene. Larvene er funnet på rogn (Sorbus aucuparia) og ballblom (Trollius europaeus), men kan trolig gå på en rekke ulike planter. De voksne sommerfuglene flyr om natten fra slutten av juni til august.
Utbredelse
Den er utbredt i Nord-Europa og videre østover gjennom Russland til Mongolia og Amur. I Norge er den forholdsvis vanlig i indre og høyereliggende strøk på Østlandet og i Trøndelag. Den er også funnet i Rana i Nordland og ved Oslofjorden, i alle fall i det sistnevnte tilfellet dreier det seg trolig om streifende individer.
Werner Freyberg
Werner Freyberg (født 29. juli 1902, død 15. januar 1973) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam. Freyberg vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Nederland. Etter at laget fra Tsjekkoslovakia hadde trukket seg, var det ni lag fra ni nasjoner som deltok i turnering og den ble spilt i perioden 17. til 26. mai. Tyskland ble nummer to sin gruppe og møtte Belgia som ble nummer to i den andre gruppen. Bronsefinalen, som ble spilt 26. mai 1928 på Olympiastadion i Amsterdam med 23 400 tilskuere, vant Tyskland med 3-0. Freyberg spilte to kamper i OL-turneringen.
Siri Dokken
Siri Dokken (født 5. juli 1966 i Bærum) er en norsk avistegner og illustratør.
Siri Dokken er utdannet ved SHKS og har arbeidet som illustratør for bokforlag og reklamebyråer siden 1991. I 1994 utgav hun tegneserien Kongens Mann sammen med tekstforfatteren Baard Enoksen. Hun var avistegner i ukeavisa Dag og Tid i 1994, men har siden 1995 tegnet fast for Dagsavisen.
I 2005 mottok Siri Dokken «EWK-prisen» for sine avistegninger. Prisen deles ut av det svenske EWK-sällskapet og er oppkalt etter avistegneren Ewert Karlsson (1918-2004). Hun mottok sammen med Kari Tinnen Kultur- og kirkedepartementets debutantpris for barne- og ungdomslitteratur 2010, for Ulla hit og dit. I 2011 ble hun tildelt prisen for Årets avistegning for tegningen «Folkekongen» som ble presentert i Dagsavisen 17. oktober 2009.
Dokken har tegnet karakterene i spillefilmen Titina fra 2022.
6. serierunde i Premier League 2006/07
'''Den 6. serierunden i Premier League 2006/07''' begynte med Liverpool mot Tottenham den 23. september og ble avsluttet med Portsmouth mot Bolton den 25. september.
Meneñ stadion
Meneñ stadion er Naurus nasjonalstadion, og ligger i distriktet Meneng (Meneñ er en gammel skrivemåte for Meneng). Stadionet er fortsatt under konstruksjon; byggearbeider har stått rolig siden 2002, hovedsakelig på grunn av finansielle problemer. Det er lite sannsynlig at det vil bli fullført, siden Nauru nå ikke har noen penger igjen.
Ram Narayan
Ram Narayan (født 25. desember 1927 i Udaipur) er en indisk sarangispiller av indisk klassisk musikk.
Han ble hedret med den indiske utmerkelsen Padma Shri for sin kulturelle innsats.
Politbyrået i Sovjetunionen
Politbyrået (i perioden 1952–66 kjent som Presidiet) var den øverste ledelsen i Sovjetunionens kommunistiske parti og ledelsen for den utøvende makten i Sovjetunionen. Medlemmene til Politbyrået ble valgt blant medlemmene i Sentralkomiteen, og hadde i teorien derfor bare kontrollen over partiet. Likevel styrte Politbyrået hele landet, siden alle i høyere statlige stillinger også var medlemmer av kommunistpartiet.
Politbyrået oppstod i 1917, og ble innstiftet av Lenin for å styre revolusjonen. I 1919 ble ordningen formalisert, og Politbyrået fikk i oppgave å avgjøre alle hastesaker der det ikke var tid til å kalle sammen hele Sentralkomiteen. Det første Politbyrået bestod av de fem medlemmene Lenin, Stalin, Lev Trotskij, Lev Kamenev og Nikolaj Krestinskij.
Fylkesvei 1202
Fylkesvei 1202 går mellom Tomta og Brenne i Sarpsborg kommune. Veien er 2,7 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 625.
Politbyrået i Sovjetunionen
Eksterne sider
<references group='note'/>
Manuel Guerra
Manuel Guerra, Jr. (født 7. juli 1967 i Chicago) er en kjelkehockeyspiller fra USA. Han er keeper.
Guerra fikk polio som barn, som gikk utover hans venstre fot. Han begynte å spille kjelkehockey i 1991, og i 1992 ble han invitert til å delta i uttaket til USAs landslag. Her ble han valgt som keeper, og han har siden dette deltatt i tre paralympiske vinterleker og tre VM i kjelkehockey.
Overflatepiercing
Overflatepiercing er en piercing som der begge sidene av hullet går ut av overflaten til huden. Denne typen piercinger blir ofte tatt feil, og det er derfor viktig å bruke erfarende piercere.
Disse piercingene har vanskligheter med å gro igjen.
Azad Kashmir
Azad Kashmir (urdu; Fritt Kashmir) er den pakistanske benevnelsen for den del av Jammu og Kashmir som siden Britisk India opphørte 1947-1950 blir kontrollert av Pakistan. De øvrige delene av Jammu og Kashmir kontrolleres av India.
Distrikter
Azad Kashmir består av åtte distrikter i to divisjoner, se tabellen nedenfor. Neelum er det siste opprettede distriktet, statistikken er derfor ufullstendig.
Maier Arena Tønsberg
Maier Arena Tønsberg (tidligere navn: Tønsberg stadion og Tønsberg kunstisbane) er et stadion i Tønsberg for hurtigløp på skøyter. Banen var tidligere også brukt til friidrett. Arenaen ble åpnet 27. januar 1924 for hurtigløp på skøyter. Den er hjemmebane for hurtigløpsgruppa til Tønsbergs Turnforening.
En statue i 1–til–1 størrelse av Tønsbergs Turnforenings olympiske mester Fred Anton Maier står ved stadionets søndre inngang og rett ved den statuen ble det avduket en portal under en offisiell seremoni den 4. mai 2015 med navnet Maier Arena Tønsberg som ble banens nye navn.
Skøyter, hurtigløp
Det er også blitt arrangert flere junior-norgesmesterskap på skøyter her:
Andre stevner Norgescup for junior; nr 6 i 1999 og nr 4 i 2000.
Samt mange «Vikingløp» og noen færre «Maierløp» i hurtigløp.
Motif (band)
Motif er en norsk jazzgruppe som startet opp høsten av bassisten Ole Morten Vågan. Gruppen er inspirert av Miles Davis og Kim Hiortöy og musikken blir beskrevet til å ha en krysning mellom afroamerikansk og europeisk stilart.
Trepiplerke
Trepiplerke (Anthus trivialis) er en spurvefugl (Passeriformes) i erlefamilien (Motacillidae) og inngår i den tallrike slekten piplerker (Anthus). Arten er trekkfugl og består som én vestlig og én østlig underart. Den vestlige underarten er en langdistansetrekkfugl som blant annet hekker i Norge og resten av Skandinavia, mens den østlige underarten er en kortdistansetrekkfugl som utelukkende hekker i nordvestlige deler av Himalaya.
Motif (band)
Diskografi
, med Axel Dörner
Trepiplerke
Taksonomi
Trepiplerka er svært nært beslektet med sibirpiplerke (A. hodgsoni). De to foreslåtte vestlige rasene salomonseni i Skottland og differens i Nordøst-Tyrkia har blitt inkludert i nominatformen, mens de to østlige rasene burzil fra Kashmir og schlueteri fra Kasakhstan, Kirgisistan, Tadsjikistan og det vestlige Kina har blitt synonymiserte med A. t. haringtoni.
Biologi
Trepiplerka blir 14–15 cm lang og veier typisk 15–39 g. Kjønnene er like. Den østlige populasjonen blir i snitt noe større fysisk enn den vestlige. Fjærdrakten er kryptisk mønsteret og brun til olivenbrun på oversiden, mens brystet er blekgult med innslag av mørke flekker i et randmønster. Under buken er den mer skittenhvit. Den orientalske underarten skiller seg også fra nominatformen gjennom mindre spissede vinger, en litt blekere overside med mer jordbrunt og mindre innslag av oliven, blekere bryst og flanker, og tyngre striper på bryst. Stripene langs sidene strekker seg dessuten lenger ned på flankene.
Arten kan være vanskelig å skille fra heipiplerke (A. pratensis), men de kan skilles på lokketonen, sangflukten, håndsvingfjærene og en kortere og mer krum hallux-klo; den gynger dessuten mykt med stjerten. Trepiplerken daler på løftede vinger under sangflukten. Blant de mange nokså anonyme småfuglene tar trepiplerken igjen i sangen og sangflukten hva den ikke kan skryte av i fjærdrakten. Man skal helst gjøre dens bekjentskap om våren, når den gir sine konserter over en lysning i skogen en fin kveldsstund. Fra et tre stiger den til værs og innleder sangen forsiktig, for kort etter fra noen meter over tretoppene å dale på høyt løftede vinger, mens den hele tiden gir til beste en serie skiftende, først lystige, siden stadig mer vemodige triller, der særlig lyden "tsia-tsia-tsia" går igjen, iblant avløst av et roligere "tjuu-tjuu-tjuu". Sangen stilner i det øyeblikket fuglen lander i et tre, men kort etter kaster den seg på vingene igjen.
Dietten består av en lang rekke med ulike små virvelløse dyr, mest insekter, men også mye annet, samt noe plantemateriale om vinteren. Ungene mates eksklusivt med små virvelløse dyr. I en eurasisk studie av arten viste biller (Coleoptera) seg, spesielt snutebiller (Curculionidae), som den viktigste føden.
Hekkehabitatene inkluderer skogkanter, åpen skog, ryddet skog og unge bartreplantasjer, ofte med isolerte gjenværende høye trær, også lynghei eller gressmark med utviklende kratt og trær; fra havnivå til rett over tregrensen. I Europa i høyder opp mot 2 300 moh i Alpene, og i Asia opp mot 2 800–4 000 moh i Himalaya. Arten foretrekker også lignende habitat under trekkene. På overvintringsplassene forekommer arten i ryddede områder med skog, på åpen savanne, dyrket mark og kaffeplantasjer med høye skyggetrær; noen ganger er den også å finne på montane gressletter med spredte busker i Malawi; i høyder opp til 3 000 moh i Afrika.
Trepiplerka hekker i perioden april–august i vest og i perioden mai–juli i øst. Den har normalt to årlige kull, sjelden også tre. Arten er i hovedsak monogam, av og til også polygam, og territorial. Redet bygges av hunnen og er en betydelig koppformet «bolig», med et fundament av tørt gress og mose, plassert i en fordypning på bakken. Innvendig er det fôret med finere mykt gress. Hunnen legger 2–8 egg, typisk 4–6, som hun ruger selv i 12–14 dager. Parasittisme fra gjøk (Cuculus canorus) forekommer. Begge foreldrene mater og steller avkommet de neste 12–14 dagene, da ungene får flygedyktig fjærdrakt, men det hender at ungene forlater redet flere dager tidligere.
Inndeling
Inndelingen og utbredelse følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl.
Atle Merton
Atle Aschenbach Merton (født 5. mai 1934 i Flekkefjord, død 28. mars 2019 i Oslo) var en norsk skuespiller og oversetter.
Teaterkarriere
Han var engasjert ved Folketeatret 1956–1959, Oslo Nye Teater 1959–1961, Trøndelag Teater 1961–1964 og Det norske teatret 1965–1967.
Film og TV
I 1958 hadde Atle Merton en hovedrolle i regissøren Edith Carlmars komedie Lån meg din kone. De andre hovedrollene ble spilt av Randi Kolstad, Sonja Wigert og Tore Foss.
Merton spilte en av de tre hovedrollene i Ung flukt (1959), som var den siste filmen Edith Carlmar regisserte. I Ung flukt fikk Liv Ullmann sin hovedrolledebut på film, og den tredje hovedrollen ble spilt av Rolf Søder. Filmen har fått tittelen The Wayward Girl på engelsk, og et rollebilde av Merton og Ullmann ble brukt av avisen The New York Times i 2011 i anledning at filmen skulle vises på et arrangement i New York.
Hovedrolleinnehaver Toralv Maurstad omtaler Atle Merton i et intervju i VG 13. juli 2008 om innspillingen av filmen Line:"« Atle Merton spilte mitt motstykke, Laffen. Merton var på alle måter en fin fyr og en gentleman! Men han hadde ingen teatertrening i «lissom-slåssing». Og da vi skulle slåss i en scene fra en meget bedugget fest, dro han altså til. Og traff skikkelig! Det gjorde så vondt, og jeg ble så overrasket, at jeg faktisk gråt.»"
Lawrence Krauss
Lawrence M. Krauss (født 27. mai 1954) er en amerikansk professor i astrofysikk ved Arizona State University. Han er forfatter av flere bestselgende bøker, blant annet The Physics of Star Trek.
Atle Merton
Familie
Atle Merton var sønn av maleren Erling Merton, født Aschenbach (1898–1967) og Veslemøy født Søyland (1905–1960). Han var bror av maleren Annelene Veslemøy Merton (1944–), gift med møbeldesign eren og industridesign eren Terje Meyer (1942–2020).
Lawrence Krauss
Biografi
Krauss ble født i New York City, men familien flyttet deretter til Toronto, og han tilbrakte sin barndom i Canada. Han giftet seg med Katherine Kelley i 1980 og de fikk datteren, Lilli. Han mottok lavere akademiske grader i matematikk og fysikk fra Carleton University, og sin Ph.D. fra Massachusetts Institute of Technology i 1982. I 1985 ble han førstelektor ("assistant professor") ved Yale University og i 1988 førsteamanuensis ("associate professor"). Som professor i astronomi og styreformann i det fysiske institutt ved Case Western Reserve University i perioden 1993 til 2005, ble han kalt fysikkens svar på Ambrose Swasey. Siden august 2008 har han jobbet ved Arizona State University.
ID-kritikk
Krauss er en aktiv motstander av intelligent design-bevegelsen i USA. Under en protestmarkering ved åpningen av det (ung jord-)kreasjonistiske "Creation Museum" i Kentucky sommeren 2007, holdt han en av de mange appellene. Han kritiserte museet for å spre vitenskapelige usannheter under dekke av å være et museum. «Å villede barn til å tro at vitenskap kun er en historie, på lik linje med alle andre historier, er å håne de fremskritt gjort i vitenskapens navn og å undergrave den vitenskapelige metode.» hevdet han.
Publikasjoner
En mer komplett liste over publikasjoner finnes her
Inge Grødum
Inge Grødum (født 13. august 1943 i Telemark) er en norsk avistegner og illustratør.
Grødum er utdannet ved SHKS. Han var avistegner i Nationen i perioden 1973–1987 og har tegnet fast for Aftenposten siden 1987. Han har også illustrert en stor mengde bøker og tegnet for TV, ukeblader og reklame. Han har hatt separatutstillinger i Norge og deltatt på kollektivutstillinger i utlandet. Han er også representert i Sammlung Karikaturen & Cartoons i Basel. De daglige kommentartegningene hans i Aftenposten kjennetegnes av lun humor, portrettlike karikaturer og en rask, uanstrengt strek.
William Quan Judge
William Quan Judge (født 13. april 1851 i Dublin i Irland, død 21. mars 1896 i New York i USA) var en irsk-amerikansk forfatter, jurist, esoteriker, okkultist og teosof.
Bakgrunn
William Quan Judge ble født i Dublin i Irland. I 1864 utvandret han 13 år gammel til USA sammen med familien og vokste opp i Brooklyn. 21 år gammel ble han en naturalisert statsborger i USA. I 1872 bestod han sin juridiske eksamen ved New York State Bar, og spesialiserte seg i kommersiell lovgivning.
Teosofi
Den 17. november 1875 var Judge en av 17 personer som deltok i grunnleggelsen av Teosofisk Samfunn i New York. Judge skrev en rekke artikler om teosofi for ulike teosofiske magasiner, og forfattet første bind av «The Ocean of Theosophy» i 1893.
I 1884 ble han generalsekretær for bevegelsens amerikanske seksjon, med Abner Doubleday som president. Han ble også Teosofisk Samfunns visepresident internasjonalt.
Da Helena Petrovna Blavatsky og oberst Henry Steel Olcott i 1885 forlot USA og reiste til India, styrte dermed Judge bevegelsen lokalt, samtidig som han jobbet som advokat.
Etter Helena Petrovna Blavatskys død i 1891, mente Judge å finne belegg i Mahatma-brevene for at han var den rettmessige arvtager til bevegelsens lederskap. Oberst Olcott og Annie Besant anklaget Judge for å forfalske brevenes innhold.
Brian Ruhe
Brian Ruhe (født 6. september 1974 i Greenville i Ohio) er en kjelkehockeyspiller fra USA.
Ruhe amputerte begge beina over kneet etter en bilulykke da han var 18 år gammel. Han begynte med sledehockey i 2000.
Felix Steiner
Felix Martin Julius Steiner (født 23. mai 1896 i Stallupönen, Øst-Preussen, død 12. mai 1966 i München) var en tysk offiser og SS-general tilknyttet Waffen-SS. Han deltok i første og andre verdenskrig.
Dakshina Kannada (distrikt)
Dakshina Kannada (kannada: ದಕ್ಷಿಣ ಕನ್ನಡ ) er et distrikt i den indiske delstaten Karnataka. Distriktets hovedstad er Mangalore.
Felix Steiner
Steiner blir holdt for å være en av de mest innovative kommandantene i Waffen-SS. Han er kjent for sin ledelse av SS-Deutschland Regiment under invasjonen av Polen, Frankrike og Nederland/Belgia. Heinrich Himmler valgte personlig ut Steiner til å stå for etableringen av den frivillige Waffen SS-divisjonen 5. SS-Panzer-Division «Wiking». I 1943 fikk han kommandoen over III.SS-Panzerkorps, og mot slutten av krigen hadde han kommandoen over den 11. SS Panzer Armee. Han nektet å følge Hitlers ordre om å angripe Den røde armé da den var på vei inn i Berlin, tatt i betraktning at styrkeforholdet var 10:1. Da Hitler ble gjort oppmerksom på dette 22. april 1945, førte det til hans kjente raserianfall og erkjennelsen om at krigen var tapt.
Dakshina Kannada (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 2,083,625 innbyggere i distriktet, mot 1,897,730 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 47,60 % av befolkningen.
Felix Steiner
Steiner var krigsfange etter krigen fram til 1948, da anklager om krigsforbrytelser ble frafalt.
Karriere
Da første verdenskrig brøt ut, meldte Steiner seg som kadett ved det prøyssiske offiserskorps. I løpet av verdenskrigen ble han tildelt Jernkorset av både andre og første klasse. Ved krigens slutt hadde han grad av oberleutnant.
I årene etter første verdenskrig ledet Steiner et Freikorps i den østprøyssiske byen Memel. Han ble tatt inn i hæren igjen i 1922 og i 1933 var han major.
Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen ble han tatt inn i staben i Reichswehr, og sto for utvikling av nye opplæringsprogrammer og taktikkutvikling. Han forlot hæren som major i 1933.
I løpet av denne tiden ble han utsatt for tenkningen som lå til grunn for Schutzstaffel og Sturmabteilung. Han meldte seg inn i NSDAP og SA i 1933 og i SS i 1935. Samme år fikk han kommandoen over en SS-avdeling, og etter ett år ble han forfremmet til SS-Standartenführer og hadde kommandoen over SS-Deutschland.
Ved utbruddet av andre verdenskrig var Steiner SS-Oberführer og fortsatt sjef for SS-Deutschland. Han ble tildelt Jernkorsets ridderkors (Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes) 15. august 1940 for sin innsats i felttogene mot Polen og Frankrike.
I 1943 ble han forfremmet til SS-Obergruppenführer.
5. SS-Panzer-Division «Wiking»
SS-Reichsführer Heinrich Himmler valgte Steiner til å stå for etableringen og senere kommandoen av den første internasjonale divisjonen innen Waffen SS, nemlig 5. SS-Panzer-Division «Wiking». Denne ble etablert av ikke-tyske frivillige, herav mange norske, som Per Imerslund og Olaf T. Lindvig. Senere kom også Fredrik Jensen til denne divisjonen. Da den ble etablert var det tenkt at den skulle bestå vesentlig av nederlendere, flamlendere og skandinaver.
Selv om det ikke kan finnes noen opptegnelser om krigsforbrytelser i divisjonens offisielle kampjournal, blir det hevdet av historikere at divisjonen deltok i massakrer, særlig i Ukraina.
Steiner ble tildelt Ridderkorset med eikeløv 23. desember 1942 og med sverd 10. august 1944. Den 22. april 1942 ble han tildelt Krigsordenen av det tyske kors i gull.
Steiner hadde kommandoen over III. SS Panzer Korps under tilbakeslagene i øst og tilbaketrekningen fra Leningrad-fronten til Kurland. I januar 1945 fikk han kommando over den nyoppsatte 11. Armee, som ble satt opp på restene av III. SS Panzer Korps med forsterkninger, som var trukket ut av Kurland og ble reorganisert i områdene rundt Stettin i Polen.
Etter krigen
Steiner var alltid en av Hitlers favoritter, som beundret Steiners handlekraft og hans lojalitet som gikk mer til Waffen SS enn til sin bakgrunn fra det prøyssiske offiserskorps som Hitler alltid hadde en mistro til. Men da Hitler beordret Steiner til å komme det omringede Berlin til unnsetning, prioriterte han å redde sine gjenværende mannskaper og gikk i stedet mot vest for å overgi seg til vestlige styrker for å unngå at de ble utsatt for sovjetisk krigsfangenskap. 2. mai 1945 overga han seg til amerikanske styrker ved Schwerin. Han satt internert til 1948 og ble stilt for retten ved Nürnbergprosessen, men alle anklager ble etter hvert frafalt.
Han viet de siste årene av sitt liv til sine memoarer og en rekke andre bøker om krigen som gjorde ham til en sentral apologetisk talsmann for deltakerne i SS. Han var også aktiv i veteranorganisasjonen HIAG.
Litteratur
Trevor-Roper, Hugh: Final Entries 1945 The Diaries of Joseph Goebbels. New York: G.P. Putnam's Sons, 1978.
Michaelis, Rolf: The 11.th SS-Freiwilligen Panzer-Grenadier Divisjon "Nordland". Schiffer Publishing, 4880 Lower Valley Road, Atgelen, PA 19310, USA. 2008 ISBN 978-0-7643-3100-8
Amber Valley
Amber Valley er et administrativt distrikt i Derbyshire, England. Det har navn etter elven Amber, og består for det meste av landsbygd med noen små byer og noen kullgruver.
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved at bydistriktene Alfreton, Belper, Heanor og Ripley samt landdistriktet Belper ble slått sammen. Distriktet har et areal på 265,38 km² og hadde 122 309 innbyggere i 2011.
Det romerske keiserriket
Det romerske keiserriket (latin: Imperium Romanum, gresk: Βασιλεία Ῥωμαίων) var et av de største og viktigste av alle oldtidsriker. Keiserriket ble grunnlagt av Augustus i tiden mellom 31 f.Kr. og 27 f.Kr. Keiserriket hadde sin storhetstid i 200 år, fra år 0 til ca. 200. Da ble riket offer for anarki, økonomisk krise og store invasjoner av germanske stammer. Disse urolighetene kulminerte i delingen mellom det Østromerske og det Vestromerske riket i 395. Enden på keiserriket, og Romerriket, er ofte knyttet til det vestromerske rikes nedgang i 476 (480). Det østlige riket, eller det bysantinske som det senere ble kalt, holdt seg relativt stabilt til 1453, da det ble erstattet av Det osmanske riket.
Ved rikets absolutte høydepunkt, rundt 110, var dets omfang rundt 5,9 millioner kvadratkilometer, av det 2,3 millioner kvadratkilometer fastland. Bare det kinesiske Han-dynastiet kunne komme opp mot en slik størrelse på den tiden.
Kenneth Di Vita Jensen
Karriere
29. oktober 2006 ble Jensen tatt opp i A-stallen til og debuterte på Norges G16-landslag samme år. Han scoret tre mål i debuten og fikk til sammen syv kamper på G16-landslaget, samt én kamp for G17-landslaget.
Det romerske keiserriket
I århundrene før Augustus’ tiltredelse som keiser hadde Roma allerede tilegnet seg store områder rundt Middelhavet. Denne artikkelen skal ta for seg keiserriket og dets utvikling fra Augustus, til oppdelingen mellom det vestlige og det østlige riket. (For å lese om rikets tidligere historie, se Den romerske republikk og Det romerske kongedømme.)
Periodeinndeling
Cæsars diktatorstyre varte bare en kort periode, og han skapte ikke en styreform som andre kunne overta etter ham. Augustus, derimot, gjorde keiserstyret til institusjon som andre kunne overta uten militær konflikt. Det er derfor Augustus, og ikke Cæsar, er regnet som den første keiseren. Det er vanlig å kalle den første perioden i keisertiden for principatet, etter princeps, som var betegnelsen på ledende menn i republikken. Det betyr at keiserne styrte i republikkens navn. Under principatet gikk tronfølgingen uten altfor store problemer. Den neste perioden, anarkiet, er preget av blodige kamper om keisertittelen. Perioden etter 284 blir kalt dominatet fordi keiseren begynte å opptre mer som en dominus, herre, og keiserstyret ble ikke lenger skjult bak republikkens fasade.
Navn, titler, betydninger og moderne oversettelser
Oversettelser av klassisk latin må bli gjort svært forsiktig, da ordenes betydning har forandret seg med tidens gang. Cæsar var opprinnelig et familienavn. Octavian arvet navnet fra sin adoptivfar Julius Cæsar, som et ledd i å øke sin personlige anseelse. Denne trenden fortsatte med Octavians arvtagere, og navnet forandret seg til en tittel Cæsar, tilsvarende dagens keiser. Derfor ble Octavian, som er kjent for å være den første keiseren, i antikken anerkjent som den «andre» Cæsar. Senere ble tittelen omgjort til Kaiser (tysk) og tsar (russisk). Augustus var en tittel som ble gitt Octavian av Senatet. I dag er Octavian stort sett kjent som Augustus, mens det i antikken ikke var et navn som ble brukt. Tittelen Augustus ble benyttet av alle etterfølgende keisere. Imperator var opprinnelig en tittel gitt til seirende militære kommandanter. Denne tittelen ble også brukt av keiserne, og utviklet seg til slutt til den engelske betegnelsen emperor. Imperium betydde opprinnelig «makt» i antikkens Roma, senere ble det ordet til det engelske empire. Imperium var et ord som ble brukt under republikken, og hadde egentlig ingen «imperial» betydning.
Ekspansjon, geografi og grenseland
På sitt territorielle høydepunkt, under Trajan, strakte riket seg fra Den iberiske halvøy og De britiske øyer i vest, til Mesopotamia i øst. Riket kontrollerte et landområde på ca. 5 900 000 km², og var det største av alle riker i den klassiske antikken. Riket kontrollerte middelhavslandene rundt Middelhavet, som ofte ble kalt Mare Nostrum («Vårt hav») av romerne. Disse områdene utgjorde majoriteten og det rikeste av det romerske territoriet, kjent for sitt tempererte klima, ideelt for jordbruk.
Selv om rikets territoriale besetninger varierte gjennom historien, forble hovedgrensene relativt statiske. Majoriteten av disse grensene var basert på naturlige, lett forsvarlige grenseområder, der de romerske legionene var stasjonert for å beskytte riket mot barbariske invasjoner. Disse grensene ble av romerne kalt Limes Romanus. I nordvest var Hadrians mur limes mot de barbariske caledonerne. I nord, nordøst, beskyttet Limes Germanicus, bak Donau og Rhinen, riket mot de germanske stammene. I sør var Sahara en gigantisk og trolig en uoverstigelig, naturlig grense mot invasjoner fra afrikanske stammer. I øst manglet en slik naturlig grense, og det var der Romas største fiender, Det parthiske riket, og Det sassanidiske riket, skulle reise seg.
Romerne og Parthia hadde kontinuerlige stridigheter om Armenia. Romerne klarte stort sett å seire over partherne, men ble hindret i å få fullstendig herredømme over området fordi Parthia rett og slett var for langt unna. Partherne kunne bare trekke seg tilbake lenger øst, reorganisere seg, og sette i gang et nytt angrep.
Institusjoner og administrasjon
Styreformen i Romerriket var diktatur, der statsoverhodet var keiseren. I begynnelsen av keiserperioden er styret kjent som principatet, en styringsform som vokste ut av senrepublikken. Provinsene og byene var stort sett uavhengige under principatet, og keiserriket var generelt ganske desentralisert. I den neste perioden, anarkiet og krisen i det tredje århundre, begynte keiseren å tilegne seg mer makt, og byer begynte å miste sin uavhengighet, stort sett på grunn av fraflytting.
Den første keiseren, Augustus, navnga sin stilling som princeps (primus inter pares), først blant likemenn, i senatet. Dette gav en illusjon om at republikken fortsatt stod ved like, men all makt lå i realiteten hos den romerske hæren, som keiseren hadde absolutt kontroll over på denne tiden. Princepstittelen var for Augustus å vinne gunst hos senatet, og forhindre at han gikk sin grandonkels, Julius Cæsar, skjebne i møte. Imperialstatens hovedansvar lå i hæren, og det var der Augustus’ maktbase lå. Hæren var en enormt kostbar institusjon, så mye av statsadministrasjonens oppgave lå i å skattlegge befolkningen for å dekke militærutgiftene. De mest suksessrike keiserne var de som klarte å opprettholde lojaliteten og disiplinen hos legionærene. De dårligere stilte keiserne måtte blidgjøre hæren gjennom bestikkelser, noe som ofte var en dårlig garanti.
Enden på principatet var ganske lik enden på republikken, da keiserens generaler oppnådde personlige bånd og lojalitet blant sine tropper, noe de mest ambisiøse utnyttet. Styringsformen forandret seg til slutt til dominatet. Denne nye styringsformen vokste ut av krisen i det tredje århundret, og spesielt borgerkrigene som kjennetegnet krisen. Keiserne i denne perioden var stort sett generaler, og de kom til makten ved hjelp av krigføring.
I teorien måtte senatet velge den nye keiseren, i praksis var suksesjonen dynastisk, der mannlige arvinger ble valgt som keisere. Bare det nerva-antoninske dynasti var et unntak, der arvingene ikke var biologiske, men adopterte sønner. Dette kan komme av at det var mangel på mannlige arvinger, men det kan også være det at keiserne valgte ut arvinger de mente ville gjøre en bedre jobb. Resultatet ble imidlertid De fem store keiserne, og romersk storhetstid. Ironisk nok endte denne stabile perioden med at en såkalt «stor» keiser valgte sinn sønn som arving, noe som ledet til borgerkrig. Under disse borgerkrigene var det den sterkeste som ville ta kontrollen, og ofte var det flere keisere som krevde sin plass på tronen. Dynastiene i Romerriket kom stadig i interne stridigheter, der mektige generaler kjempet om makt.
Statsstyringen forandret seg utover i keiserriket. I starten var mye av arbeidet gjort av de samme magistratene av republikken. Etter som tiden gikk, ble mye av ansvaret overgitt til frigitte slaver, spesielt under keiser Claudius. Statsmakten ble sakte, men sikkert sentralisert gjennom Romerrikets historie. Til å begynne med, slik som i republikken, styrte byene og provinsene seg selv. Et av hovedaspektene med Pax Romana, den romerske fred, var at de fleste byer i riket sjeldent fikk besøk av hæren. Utover i keisertiden begynte befolkningen å flytte fra byene, noe som er kjennetegnet på senantikken. Dette, i tillegg til den stadig sterkere og mer sentraliserte keisermakten, førte til at byene mistet sitt selvstyre. Fraflyttingen fra byene hadde mange årsaker, men en av de viktigste var den økte lovløsheten som hjemsøkte keiserriket i krisetiden. Byene ble et lett bytte for de barbariske invasjonene, samt terroren de ble utsatt for fra sin egen hær. Mange byer ble forlatt. Bare keiseren og hans hær kunne opprettholde stabiliteten. Det økte behovet for militærhjelp, krevde økte skatter, noe som igjen krevde en sterk, sentralisert stat.
Opprør, og deres politiske konsekvenser
I fredstid var det relativt lett å styre riket fra dets hovedsete, Roma. Et eventuelt opprør var forventet, og skjedde ganske regelmessig opp gjennom historien: en general eller en guvernør ville opparbeide lojalitet fra sine undersåtter gjennom karisma, lovnader, og i enkelte tilfeller bestikkelser. Legionene var spredt rundt om i riket. Av den grunn hadde opprørslederen vanligvis en eller to legioner under seg. Etter hvert ville lojale legioner bli tilkalt, og opprørerne ville bli knust. Hvis ikke keiseren var svak, inkompetent eller hatet, ville disse opprørene være lokale og isolerte hendelser.
I krigstider kunne en general ha flere legioner under seg. Av den grunn var det vanlig at keiseren, av paranoide årsaker, holdt familiemedlemmer til generalen som gissel for å unngå at generalen skulle reise en opprørsk hær. Under Det store jødiske opprør i 66 holdt keiser Nero Vespasians sønn, Domitian, og svigersønn, Quintus Petillius Cerialis, som gisler for å være sikker på at han hadde generalens lojalitet. Ironisk nok endte Neros regjeringstid med et opprør av pretorianergarden, som hadde blitt bestukket av Galba.
Paide
Paide  er en by midt i Järva fylke i det østlig-sentrale Estland, sørøst for Tallinn. Den er administrasjonssenter i Paide bykommune. Byen har cirka 7 900 innbyggere og et areal på om lag 10 km².
Det romerske keiserriket
Opprør, og deres politiske konsekvenser
Pretorianergarden var et svært viktig maktelement i keisertiden. Deres lojalitet ble ofte kjøpt, og de ble i økende grad mer grådige. Legionene ved grensene fulgte livgardens eksempel, og ble derfor viktige aktører i borgerkrigene. Dette var en farlig utvikling som svekket hele den romerske armé.
En av hovedfiendene i vest var de «barbariske» stammene på den andre siden av Rhinen og Donau. Octavian hadde prøvd å overvinne disse stammene, men måtte til slutt gi seg etter det fatale nederlaget i Teutoburg-skogen i år 9. De germanske stammene var et stadig uromoment, men de var for splittet og opptatt av interne kamper til at de utgjorde en alvorlig trussel mot riket. I øst var hovedfienden Partia, et rike som stadig prøvde å invadere Romerriket, men som romerne stort sett klarte å nøytralisere.
Under borgerkrigene utnyttet fiendene muligheten til å invadere det romerske territoriet. De to frontene, øst og vest, ble politisk viktig på grunn av alle legionene som var stasjonert der. Lokale generaler startet ofte opprør, som til slutt kulminerte med borgerkrig. Roma hadde få problemer med å kontrollere den vestlige grensen. Press fra begge frontene, derimot, skapte problemer. Hvis keiseren befant seg i øst var det store muligheter for en general å gjøre opprør i vest, og motsatt. Keiserne måtte befinne seg nær troppene for å få mest mulig kontroll, og på grunn av rikets enorme størrelse, var det umulig for en keiser å befinne seg nær to fronter samtidig. Dette var et stort problem for mange keisere, og en kilde til mange kriser i keisertiden.