cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
F.B.I. (instrumental)
«F.B.I.» er en instrumental rockesang som ble utgitt som A-side singel i februar 1961 med gruppen The Shadows. Den ble skrevet av Peter Gormley. Singlen var på de britiske UK Top 40 i 19 uker, og høyeste plassering var 6.-plass.
Øystein Sundes coverversjon
I 1960 hørte Øystein Sunde låten «Apache» med The Shadows, og bestemte seg for å spille gitar. Han startet bandet The Hitch-Hikers som hadde The Shadows sine sanger på repertoaret. Andre nordmenn som også ble opptatt av The Shadows og følgelig ble med i såkalte «Shadows-grupper», var Terje Rypdal, Freddy Lindquist, Svein Finjarn og Johnny Sareussen. Disse fire musikerne samt trommeslager Knut Hem ble med Sunde til en innspilling av «F.B.I.» (stavet «FBI» i Sundes versjon).
På omslaget er Hank Marvin og Bruce Welch oppført som komponister, og ikke Peter Gormley. På denne innspillingen deltok:
Maria Amalie av Sachsen
Maria Amalia av Sachsen (født 24. november 1724 Dresden, død 27. september 1760) var dronning, først av Napoli og Sicilia og senere også dronning av Spania. Hun ble gift med kong Karl III av Spania, tidigere konge av Napoli og Sicilia. Hun var politisk aktiv, og deltok i styret av både Napoli og Spania.
The Man Who Disappeared
Antatt tapt.
Begna bru
Begna bru eller «Begnabrua» som den gjerne kalles av ringerikingene, er ei 216 meter lang jernbanebru av stein som løper over Ådalselva (Begnavassdraget nedstrøms Sperillen) mellom Hønefoss stasjon og Blyberghaugen i Hønefoss, rett på oversiden av Hønefossen. Brua sto ferdig til åpningen av Bergensbanen i 1909, men er i dag en del av Roa–Hønefosslinjen.
Brua ble vedtatt bygget i 1898, samtidig med at det ble besluttet at Bergensbanen skulle gå om Hønefoss. Arbeidene med å sett opp brua kom i gang utpå høstparten i 1907 og den sto ferdig til åpningen av Bergensbanen to år senere. Brua har ti hvelv, åtte på 21,2 meter hver, ett på 19 meter og ett på 10,7 meter der veien gikk (før Arnemannsveien ble åpnet).
Etterhvert som biltrafikken økte og bilene ble større, ble gamleveien under det minste bruspennet for liten. Spennet har en maksimal høyde på 3,5 meter ved sentrisk kjøring, men for tungtransporten var ikke dette lenger nok. Det ble derfor bygget en ny og større vei langs bredden av elva, som tok i bruk det første av de store bruspennene. Gamleveien er imidlertid fortsatt i bruk lokalt.
Supjan Abdullajev
Supjan Minkailovitsj Abdullajev (russisk: Супьян Минкаилович Абдуллаев) (født 8. november 1956 i Kasakhstan, død 28. mars 2011) var tidligere visepresident i den tsjetsjenske republikken Itsjkeria. Han ble utnevnt til stillingen av republikkens president, Doku Umarov. Stillingen hadde vært ubesatt siden Shamil Basajevs død i mars 2007.
Eppeland
Eppeland er ei gårdsgrend på Dølemo i Åmli i Aust-Agder.
Supjan Abdullajev
Abdullajev var tilknyttet den tsjetsjenske partisan-bevegelsen som slåss mot Russland og deres råderett over den tsjetsjenske republikken. Abdullajev var først og fremst en religiøs skikkelse, snarere enn en militær mann. Etter den første tsjetsjenske krigen, hadde Abdullajev rang som oberst i det tsjetsjenske militæret, og han satt som minister for indre anliggender for den tsjetsjenske republikken i 1997.
Abdullajev ble drept i et raid av russiske sikkerhetsstyrker i en leir for tsjetsjenske opprørere i fjellene i Kaukasus den 28. mars 2011.
Eppeland
Navnet Eppeland
I Oluf Ryghs bok, Norske Gaardnavne, står følgende om Eppeland: «Rimeligvis opr. *Eplaland, jfr. GN. 37, Epletveit. Den 2den Stavelse -la- er bortfalden ved Dissimilation foran -land, ligesom i *Myklaland, nu Nøkkeland, Rygge, GN. 28 (Bd. I S. 356»
Historie
Det er rimelig grunn til å tro at det har vært fast bosetting på Eppeland siden folkevandringstiden noe også arkeologiske funn tyder på (
Frans-Arne Stylegar, cand. philol. med hovedfag i nordisk arkeologi fra UiO, har laget en artikkel som tar for seg hvordan, og i hvilke perioder begrepet "-land" oppstod i navn på gårder. Ut fra artikkelen og sammenholdt med de arkeologiske funn, er det rimelig å tor at Eppeland ble etablert rundt år 200 e.Kr. Et utskiftingskart over Eppeland innmark viser at det var 6 gårder på Eppeland i 1873. Tre av disse var samlet i et gårdstun midt i grenda. Dette var Nergard, det som i dag er Berget og Laskeberget. Laskeberget er på et senere tidspunkt lagt ned, og innmarka overført til Nergard.
Nåtid
Eppeland består av 5 gårder. (2008)
I tillegg har Eppeland en gammel skole (Eppeland skule) som ble nedlagt på slutten av 1950-tallet. Ny skole ble da bygd på Dølemo og elevene ble overført dit. Eppeland er ofte utgangspunktet for turer på Kallingsheia både til fots og på ski. To av gårdene er i aktiv drift med husdyrhold (sau), og skogsdrifta blir ivaretatt på alle bruka (2008). Grunnet husdyrhold er kvaliteten til kulturlandskapet på og rundt Eppeland godt holdt i hevd.
Nova Aliança
Nova Aliança er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Tom S. Kosmo
Tom S. Kosmo (født 17. november 1975) er en norsk billedkunstner. Kosmo er utdannet ved Kunsthøyskolen i Bergen (2002-05). Han har hatt flere utstillinger, blant annet på Norske Grafikere og Haugesund Billedgalleri i 2014, på Kunstgarasjen i Bergen 2016 og Entrée i Bergen i 2017.
Winds Hot & Cool
Winds Hot & Cool (etablert 1982 i Oslo, nedlagt 1985) var en norsk jazzoktett, bestående av initiativtaker Brinck Johnsen saksofon, samt Elin Rosseland vokal, Rune Nicolaysen saksofon, Ditlef Eckhoff trompet, Christian Reim/Ola Calmeyer piano, Tom Olstad/Ole Jacob Hansen trommer. Den var opprinnelig kalt Brinck Johnsen oktett.
Korkut
Korkut er en by med 26 035 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Muş. Den ligger nord for Hasköy, sørvest for Bulanık, sørøst for Muş og vest for Ahlat.
Lars Velsand
Lars Velsand (født 1941) er en norsk gårdbruker og politiker (Sp) fra Gran. Han ble innvalgt på Stortinget fra Oppland i 1981 og satt i to perioder fram til 1989.
Velsand er utdannet sivilagronom fra NLH 1967, og drev gården Skirstad i Gran fra 1970. Han har vært nestleder i Nei til EU 1998-1999 og medlem av styret for Norges Bank 1995-2000 og NRK 1998-2000.
Christian Olsen
Christian Olsen (født 18. mai 1813 i Brunslette på Fyn, død 25. mars 1898 i Christiania ) var en dansk portrettmaler, tegner og fotograf som virket i Norge fra 1839. Han hadde fått undervisning ved Kunstakademiet i København.
De første årene han var i Norge levde han av å utføre portrettegninger. Han fikk fast bopel i Oslo og fra 1854 utførte han en rekke portretter av Eidsvollmenn på oppdrag for Johan Sebastian Welhaven. En stor del av disse var kopier. Maleriene utgjør i dag en del av samlingen til Eidsvoll 1814.
Olsen etablerte fotoatelier i Christiania i 1856 sammen med Carl Christian Wischmann. Fra 1860 arbeidet han sammen med P.M. Thomsen og seks år senere hadde han eget fotoatelier.
Boftsa
Boftsa (nordsamisk: Bokcá, kvensk: Poksa) er ei grend i Tana kommune i Finnmark. Stedet ligger på vestsida av elva Tana, 2 kilometer sør for Rustefjelbma.
Fylkesvei 98 går gjennom Boftsa. Jordbruk er viktigste næringsvei.
Surinams distrikter
Surinam er delt inn i 10 distrikter.
Ivesdal kirke
Ivesdal kirke (før 2021: Ivesdal kapell) er en langkirke fra 1876 i Bjerkreim kommune, Rogaland fylke.
Surinams distrikter
Historie
Landet ble først delt opp i undergrupper av Nederland 8. oktober 1834, da et kongelig dekret erklærte at det skulle være 8 avdelinger og 2 distrikter:
Ivesdal kirke
Byggverket er i tre og har 210 plasser.
Surinams distrikter
Historie
Divisjonene var områder i nærheten av hovedstaden, Paramaribo, og distriktene var områder lenger vekk fra byen.
I 1927, ble Surinams distrikter revidert, og landet ble delt inn i 7 distrikter. I 1943, 1948, 1949, 1952 og 1959 ble ytterligere små endringer gjort. Den 28. oktober 1966 ble distriktene tegnet på nytt igjen, til:
Disse avdelingene gjaldt frem til 1980, da grensene til distriktene ble tegnet på nytt, men med følgende krav:
Distriktene som ble opprettet i 1980 gjelder fortsatt i dag.
Legenden om Morgan Kane
Legenden om Morgan Kane er en norsk roman, bok nummer 69 utgitt i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1973, skrevet av forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson, utgitt på forlaget Bladkompaniet.
Boka kom ut i forlagets pocketserie Stjernebøkene, som Stjerne-bok nr. 525, med skilte seg ut ved å bli lansert som en «Kjempe-Kane», nær dobbelt så dyr som de foregående, - den kostet sju kroner og femti øre. Boka består strengt tatt av ni noveller, men enkelthistoriene er vevd sammen i en rammefortelling.
Novellene var tidligere publisert i Bladkompaniets blad Western, der forlaget hadde fått Hallbing til å bidra med historier ved siden av bokskrivingen. I de første årene Kane-serien ble utgitt knatret Hallbings tastatur i maskingeværtakt med én bok i måneden - så han reiv greit av seg noen noveller i tillegg... Western-bidragene hadde vært en ubetinget suksess. De bygget opp interessen for Kane blant leserne og bidro på den måten til boksalget, samtidig som bladets opplag røk i været, fra rundt 13,000 til 21,000 per uke.
Systerbäck
Systerbäck er det svenske navnet på:
Legenden om Morgan Kane
Med utgivelsen av Legenden om Morgan Kane drev forlaget dette vekselbruket et skritt videre. Man fikk gjenbrukt novellene. Samtidig komponerte Hallbing boka på finurlig vis slik at enkelthistoriene ble et hele: Kane blir i rammefortellingen intervjuet av en journalist full av store, svulmende ord, mens Kane selv minnes virkelighetens brutale kynisme og avstumpethet - minner som altså skildres i novellene.
Rammefortellingen er finurlig på mer enn ett vis. Da boka kom ut i 1973 var media og kulturskribenter blitt oppmerksom på kiosklitteratur-foratteren Hallbing og Kane-serien. Hallbing og Kane-skikkelsen hadde fått hard kritikk i avisspaltene. I Legenden om Morgan Kane får innvidde svar: Hallbing legger sitater fra avisdebatter i munnen på journalisten i rammefortellingen. Litteraturprofessor Willy Dahl berømmet grepet: «Som litterær polemikk er dette overlegent og morsomt gjort».
Mottagelsen av boka
Da Legenden om Morgan Kane kom ut hadde Kane-serien for lengst blitt en stor leser-suksess, og førsteopplaget av boka var 70,000. Likevel måtte den trykkes i nytt opplag. I tillegg ble den solgt i hardcover-versjon da Bladkompaniet i årene 1972-1974 lanserte serien i innbundet utgave, med to bøker i hvert bind.
Senere utgivelser
Da Bladkompaniet i 1991 ga ut serien på nytt besluttet man å publisere bøkene i kronologisk rekkefølge, der man begynte med Kanes fødsel og sluttet med Den siste jakten. Nå havnet Legenden om Morgan Kane som bok nr. 40. Da Bladkompaniet/Schibstedforlagene i årene 2002–2008 gjenutga serien i dobbet-pocket kom Legenden om Morgan Kane i 2008 som i et eget bind, bok nr. 77.
Plasseringen som bok 78 i serien er også beholdt i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2021, lest inn av Torgeir Reiten.
Stanley Cole
Stanley Clark «Stan» Cole (født 12. oktober 1945 i Dover i Delaware, død 26. juli 2018 i Encinitas i California) var en amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1964 i Tokyo, 1968 i Mexico by og 1972 i München. Cole vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under Sommer-OL 1972 i München. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Sovjetunionen og Ungarn under Sommer-OL 1972. Cole spilte ni kamper og scoret seks mål i OL-turneringen.
Kid Icarus: Uprising
Kid Icarus: Uprising (新・光神話 パルテナの鏡) er et tredjepersonsskytespill i Kid Icarus-serien. Spillet er det tredje i serien, og er det første Kid Icarus-spillet siden Kid Icarus: Of Myths and Monsters ble gitt ut i 1991. Kid Icarus: Uprising ble annonsert på E3 i 2010, og ble gitt ut i slutten av mars 2012 i Japan, Nord-Amerika og Europa.
Gameplay
Kid Icarus: Uprising er et tredjepersonsskytespill hvor du kontrollerer engelen Pit som innehar et sverd og et skytevåpen. Det er imidlertid skytevåpenet som vil være hovedvåpenet, også på bakken. Spillet har blitt beskrevet som «en hurtig og actionfylt blanding av luft- og bakke-basert skyting». I lufta må man hele tiden passe på å svinge unna objekter for å unngå å krasje, samtidig som man hurtig skyter ned fiender.
Albertson van Zo Post
Albertson Van Zo Post (født 28. juli 1866 i Cincinnati i Ohio, død 23. januar 1938 i New York City) var en amerikansk fekter som deltok under OL i 1904 i St. Louis og 1912 i Stockholm.
Post ble olympisk mester i fekting under OL i 1904 i St. Louis. Han vant gull i singlestick og i florett lagkonkurranse. Han kom på andreplass i den individuelle florettkonkurransen og i kårde og sabel fikk han bronse.
Åtte år senere, under OL i 1912 i Stockholm, kom han ikke på noen medaljeplass.
Édouard Manet
Édouard Manet (født 23. januar 1832 i Paris, død 30. april 1883 i Paris) var en fransk maler. Han var en markant kunstner i overgangen mellom akademikunst, realisme og impresjonisme og regnes blant den kunstneriske modernismens tidligste profiler.
Livsløp
Manet ble født i Paris i en velstående familie. Hans far var advokat, og faren så for seg at sønnen ville velge samme retning i livet. Han føyet seg såpass at han dro ut på et treningstokt med et av den franske marinens skoleskip, men klarte ikke opptaksprøvene til å komme videre. Faren ga da etter, slik at han fikk begynne å studere ved Thomas Coutures atelier, der han var fra 1849 til 1856. Han tilbragte også mye tid med å studere, tegne og male etter verker som hang i Louvre. Der var det spesielt spansk og italiensk kunst som fanget interessen og ga seg utslag i senere bilder.
I 1863 giftet seg han seg med den nederlandske pianisten Suzanne Leenhoff.
Karriere
Manet ble tidlig påvirket av den realistiske fremstillingen av verden, slik han så det i arbeidene til tidligere kunstnere som Diego Velázquez, Frans Hals og Francisco Goya. I 1860-årene begynte Manet å male urbane bilder, med motiv fra samtida. Sositetslivet i Paris går igjen i flere av disse maleriene. Dette var et miljø Manet kjente godt til. Det begynte i 1862, med «Konsert I Tuileriene». Dette var hans første samtidsmaleri.
Disse samtidsmotivene var også noe som skulle komme til å karakterisere de senere impresjonisters kunst som helhet. Han var en av de første kunstnerne som brøt mot den dominerende akademiske tradisjonen i 1800-tallets Frankrike, og malte i realismens ånd. Flere av hans arbeider, som «Frokost i det grønne» (1861–1863), «Olympia» (1863–1865) og «Nana» (1877) ble mottatt med stor debatt i den franske offentligheten. De to første brukte kjente positurer og oppstillinger fra tidligere malere, men var tydelig lagt til samtiden, med tidsriktig staffasje og antrekk. I tillegg var modellene gjenkjennelige. Derimot viste «Nana» en anonymisert scene med riktige antrekk, men situasjonen med en ung kvinne i undertøy og en herre i flosshatt og frakk i høyre billedkant lot ingen i tvil om hva situasjonen gikk ut på.
Forhold til impresjonistene
Mot slutten av sin levetid konsentrerte han seg for en stor del om stilleben av blomster. «Baren på Folies-Bergère» («Un bar aux Folies-Bergère») fra 1882, ble et av hans siste store verker. For siste gang viser Manets urbane side i et svært moderne og tidsriktig maleri av barpiken Suzon, i et av Paris mest elegante revyteatre.
Museer
Manets arbeider finnes i mange museer, blant annet:
Dragon Ball (andre betydninger)
Dragon Ball er en japansk mediafranchise.
Pedro Martins
Pedro Martins er navnet til flere personer:
Nova Campina
Nova Campina er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Porte d’Italie (Paris Metro)
Stasjonen befinner seg under boulevard Masséna, øst for Boulevard périphériques trafikk-knutepunkt og har fire innganger:Square Hélène Boucher ved boulevard Masséna; Boulevard Masséna ved 166, boulevard Masséna på hjørnet av avenue d'Italie; Avenue d'Italie ved 190, avenue d'Italie og utgang til Rue Fernand Widal – kun i bruk for reisende fra Mairie d'Ivry.
Porte d'Italie, som stasjonen er oppkalt etter, er en av de forsterkede portene i bymurene som Adolphe Thiers lot bygge. Nær stasjonen ligger en av inngangene til Paris' asiatiske kvarter.
Liste over ordførere i Soknedal
Liste over ordførere i Soknedal. Soknedal og Horg ble utskilt fra Støren som egne kommuner i 1841. I 1964 ble Soknedal slått sammen med Støren, Budal og Singsås til Midtre Gauldal kommune; Horg ble en del av Melhus kommune.
Porte Dorée (Paris Metro)
Porte Dorée er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 8.
Jørn Lier Horst
Politikarriere
Et av hans første oppdrag som nyutdannet politimann var vakthold utenfor åstedet for drapet på Ronald Ramm. Ti år senere ledet han gjenopptakelsen av saken. Den nye etterforskningen avdekket et mulig nytt motiv, men saken ble ikke oppklart. I 2011 mottok Horst en tilståelse som ikke ble bekreftet i etterforskningsmaterialet og derfor avskrevet som falsk.
Horst spilte også en sentral rolle i etterforskningen av drapet på Kristin Juel Johannessen i 1999. I 2009 ledet han etterforskningen av drapet på redningsarbeideren Ole Martin Kristensen i Stavern. Han medvirket også i etterforskingen av parteringsdrapet i Larvik i 2001, drapet på Anne Sofie Blom-Pettersen i Tønsberg i 2005 , samt rovmordet på Hamida Didovic i Horten i 2010.
I 2003 avslørte Horst to menn som forsøkte å presse Mille-Marie Treschow og Stein Erik Hagen for millionbeløp.
I 2009 ledet Horst etterforskningen av kunsttyveriet fra Larvik kirke. Det stjålne maleriet hadde en estimert verdi på 20 millioner kroner og ble gjenfunnet i en varebil i Porsgrunn.
I desember 2013 sluttet Horst i stillingen i politiet og ble forfatter på heltid.
Forfatterskap
Debutboken Nøkkelvitnet fra 2004 (Gyldendal Norsk Forlag) er basert på det uoppklarte drapet på pensjonisten Ronald Ramm i Larvik i 1995. Boken er den første i en serie om politimannen William Wisting.
Horsts bøker er utgitt i over 40 land med et totalopplag på mer enn 10 millioner. Han er belønnet med blant annet Bokhandlerprisen, Rivertonprisen, Glassnøkkelen, Svenska Deckarakademins pris för bästa till svenska översatta kriminalroman (tidligere kjent som The Martin Beck Award) og den britiske Petrona Award.
Sammen med Thomas Enger skriver han thrillerserien om politimannen Alexander Blix og nyhetsbloggeren Emma Ramm.
I forfatterskapet inngår også en rekke kriminalnoveller.
Petr Koukal
Petr Koukal er navnet til flere personer:
Jørn Lier Horst
Forlagsdrift
I februar 2018 etablerte Horst Strawberry Publishing sammen med blant andre Petter Stordalen. I 2021 ble majoriteten av eierandelene solgt til svenske Bonnier Books. Den norske delen ble hetende Bonnier Norsk Forlag. Etter at øvrige gründere solgte seg ut i mars 2022 er Horst eneste norske deleier.
Horst er også en av eierne i det juridiske forlaget Karnov Group Norway.
Film, TV og scene
De fire første bøkene i CLUE-serien ble filmatisert under navnet CLUE: Maltesergåten i 2021 av Maipo Film. Filmen ble Amanda-nominert i kategorien årets beste barnefilm. Enkelte av bøkene i bokserien Detektivbyrå nr. 2 er filmatisert av Filmkameratene. Høsten 2021 hadde Riksteateret premiere på teaterforestillingen Detektivbyrå nr.2 – Operasjon teater, som bygget på et nyskrevet manus av Horst.
Horst er også tilknyttet produksjonsselskapet Novemberfilm hvor han har vært involvert i flere dokumantarproduksjoner, blant annet Mysteriet Marianne.
Horst opptrer hyppig som ekspertkommentator for blant annet VG i kriminalsaker og er fast krimkommentator i Åsted Norge på TV2.
Høsten 2022 deltok Horst i realityprogrammet Forræder på TV2.
Som dramatiker har Horst skrevet flere familieforestillinger for Teater Ibsen og Riksteateret.
Filantropi
Sammen med blant andre Anja Hammerseng-Edin og Michael Stang Treschow opprettet Horst i 2015 selskapet Sammen for Livet, for å etablere tilbud til innsatte i norske fengsler som ønsker å komme tilbake i jobb.
Øvre Tverelvtind
Øvre Tverrelvtind er den høyeste toppen på Ruselvfjellet helt sør i Loppa kommune. Toppen, som ligger 1013 meter over havet, danner grensepunkt mellom Loppa kommune i Finnmark og Kvænangen kommune i Troms.
Jul med Guttekoret
Jul med Guttekoret er et musikkalbum med Nidarosdomens Guttekor fra 1999. Ved siden av koret medvirker TrondheimSolistene og Øyvind Kåre Pettersen. Dirigent er Bjørn Moe.
Demirözü
Demirözü er en by med 8 655 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Bayburt. Den ligger nord for Otlukbeli og Çayırlı, sørøst for Köse, øst for Kelkit og vest for Bayburt.
Porte d’Ivry (Paris Metro)
Porte d'Ivry er en metrostasjon i Paris' 13. arrondissement. Stasjonen befinner seg på metrolinje 7s sydøstlige sidelinje til Mairie d'Ivry, og den ble åpnet 26. april 1931. 16. desember 2006 ble endeholdeplassen for trikk T3 tatt i bruk.
Ørsdalen kapell
Ørsdalen kapell var en kirke fra 1978 i Bjerkreim kommune, Rogaland fylke.
Porte d’Ivry (Paris Metro)
Stasjonen befinner seg under avenue de la Porte d'Ivry som den har fått navn etter. Det er tre innganger til metrostasjonen: Avenue de la Porte d'Ivry med en direkte utgang fra perrongen som betjener tog mot Mairie d'Ivry til trikkeperrongen, Avenue d'Ivry ved 1, avenue d'Ivry og Boulevard Masséna ved 50, avenue de la Porte d'Ivry.
Nær stasjonen ligger en av inngangene til Paris' asiatiske kvarter.
Ørsdalen kapell
Kirken hadde 40 plasser og ble brukt som skole, forsamlingslokale og kapell fra midten av 70-tallet.
Kirken brant ned 1. mars 2020.
Joab
Joab (hebraisk: יוֹאָב, Yo'av), sønn av Seruja, var en israelittisk krigsherre og nevø av kong David av Israel. Han ble gjort til kaptein av Davids hær, i henhold til Det gamle testamente, og siden til general. han hadde to brødre, Abisjai og Asael. Sistnevnte, «lett på foten som en gasell», ble drept av Abner, noe Joab tok hevn for ved å drepe Abner, til tross for kong David ba ham la være.
Etter å ha ledet et angrep mot festningen på Sionfjellet ble Joab forfremmet til general, i henhold Første Krønikebok. Han ledet hæren i kamp mot Syria, Ammon, Moab og Edom, som alle, bortsett fra Syria, var små kongedømmer rundt Israel og Judea. Han tok også del i drapet på Uria som David fikk tilrettelagt for å skaffe seg fri tilgang til dennes vakre hustru Batseba.
Joab spilte en vesentlig rolle som kommandant av Davids styrker under opprøret til Absalom. Denne var en av Davids sønner og som samlet store deler av Israel bak seg mot David. Kongen ble tvunget til å flykte med kun sine mest trofaste menn, men David var ikke i stand til å skade den sønnen han holdt mest av og ga ordre om at ingen av hans menn fikk lov til å drepe Absalom i det påfølgende slaget. Da en mann kunne rapportere at Absalom var blitt funnet i live, hengende fast i et tre, hadde Joab ingen betenkeligheter med å drepe ham.
Senere erstattet Joab som kommandant for hæren med en annen slektning, sin nevø Amasa, men den øyensynlige kyniske krigsherren Joab hadde tilsynelatende ingen betenkeligheter med å drepe også Amasa.
På sitt dødsleie ba David sin sønn Salomo om å få Joab drept ved å minne om Joabs tidligere ulydigheter og det blod som han var skyldig i, og for dette beordret Salomo hans død ved hånden til Benaja: «Så gikk Benaja, sønn av Jojada, opp og hogg ned Joab og drepte ham. Han ble gravlagt på sitt hjemsted i ørkenen. I hans sted gjorde kongen Benaja, sønn av Jojada, til hærfører.»
Det er interessant å merke seg at Joab flyktet til «Herrens telt», Tabernakelet, og grep fatt i alterhornene, og han fortalte Benaja at han ville dø der. Benaja utførte da på Salomos ordre, drepte ham i Jahves hellige hus. Joab ble gravlagt «i ørkenen», noe som må betraktes som vanærende.
Navnet Yoav (Joab) kan bli tillagt egenskapen av distriktet Moav (Moab i latinsk transkripsjon), den østlige siden av Jordanelven fra hvor Rut moabitten (fra Ruts bok) kom fra. Navnet Joab, som er sjelden attestert hos jøder før 1900-tallet, er i dag et vanlig mannsnavn i Israel i tendensen til sionismen å velge navn fra sterke krigere fra bibelsk og senere jødisk historie.
Russell Webb
Han vant en sølvmedlaje på 100 meter bryst i Panamerikanske leker 1967 i Winnipeg i Canada.
Christian Adolf av Slesvig-Holsten-Sønderborg
Christian Adolf, hertug af Slesvig-Holsten-Sønderborg (-Franzhagen) (født 3. juni 1641, død 2. januar 1702) var en av de mange søndberborgske, avdelte hertuger. Han var hertug av Slesvig-Holsten-Sønderborg fra 1653 til 1667.
Tiësto
Tijs Verwest (født 17. januar 1969 i Breda), best kjent under artistnavnet Tiësto, er en nederlandsk trance-DJ og musikkprodusent. Han er spesielt kjent for låter som «Love Comes Again», «Theme From Norefjell» og sin tolkning av Samuel Barbers «Adagio for strings». Han har brukt flere artistnavn, og er kanskje mest kjent som DJ Tiësto. Han komponerte og spilte musikken til åpningsseremonien i Sommer-OL 2004 i Athen.
Biografi
Tiësto begynte sin karriere som DJ på skolefester og fortsatte så på sent 1980-tallet og tidlig 1990-tallet å spille på nederlandske klubber. Mot midten av 1990-tallet fikk han mer og mer spilletid på klubbene og rom til å utvikle stilen sin mot trance. I 1997 startet han sammen med Arny Bink plateselskapet Black Hole Recordings som senere signerte Cor Fijneman, Ton TB og Mark Norman. Mot slutten av 1990-tallet produserte han flere singler innen dance- og trancesjangerne. Mot slutten av 1990-tallet begynte karrieren å ta av med låter som «Sparkles» og «Lethal Industry» og da han spilte på det første ID&T Innercity-partyet.
På begynnelsen av 2000-tallet spilte han alene et seks-timers sett kalt Tiësto Solo. I 2003 spilte han for 25,000 mennesker i konserten Tiësto in Concert i Arnhem i Nederland. I 2004 holdt han tre konserter til av samme konsept, med til sammen 90,000 publikummere, både den ene konserten dette året og konserten fra forrige år ble utgitt på DVD. I 2004 opptrådte han på åpningsseremonien i OL i Athen.
Tiësto har blitt kåret til «No. 1. DJ in the World» («verdens fremste DJ») av DJ Magazine tre år på rad, i 2002, 2003 og 2004. I listen for 2007 ble han rangert som nummer to. Han har også blitt stemt frem som Nederlands 40. største innbygger gjennom tidene.
I tillegg til soloprosjekter har han samarbeidet med navn som Cor Fijneman, Mauro Picotto, Armin van Buuren og Ferry Corsten.
I september 2006 fikk han smerter i brystet, ble diagnostisert med en hjerte- og karsykdom og måtte avlyse en rekke konserter – blant annet i Norge. I oktober framførte han en spesialversjon av låten «Dance4Life» på et prisutdelingsshow i Nederland. Låten har samme navn som en organisasjon mot hiv/aids som Tiësto er internasjonal ambassadør for.
Det første meksikanske keiserriket
Det første meksikanske keiserriket (spansk: El Primer Imperio Mexicano) var det selvstendige Mexicos navn etter selvstendigheten. Keiserriket eksisterte kun i 18 måneder, fra 21. juli 1822 til 19. mars 1823, og hadde bare én keiser: Agustín de Iturbide. Det meksikanske keiserrikets territorium omfattet den kontinentale delen av det tidligere visekongedømmet Nueva España, inkludert området styrt av generalkapteinen av Guatemala.
Etter selvstendighetserklæringen 27. september 1821 var det det meksikanske parlamentets intensjon å opprette et samvelde hvor kongen av Spania, Ferdinand VII, også ville være Mexicos keiser, men begge landene ville ha sine egne lover og lovgivende forsamlinger. Hvis kongen nektet å ta imot tilbudet, sørget loven for at et medlem av Bourbon-familien kunne overta den meksikanske tronen. Kong Ferdinand nektet å anerkjenne Mexicos uavhengighet og sa at Spania ikke ville tillate at noen annen europeisk prins overtok Mexicos trone. Etter parlamentets forslag ble dermed meksikaneren Agustín de Iturbide keiser av Mexico.
Da keiserriket brøt sammen, ble Mexico en republikk, mens Sentral-Amerika brøt ut og dannet en ny stat, Den mellomamerikanske føderasjon.
Porte Maillot (Paris Metro)
Stasjonen betjener linje 1.
Aleksandra Weder Sawicka
Aleksandra Weder Sawicka (født 10. februar 1973 i Bartoszyce, Polen) er en polsk-norsk aktivist, feminist og skribent, vinneren av Humanistprisen.
Hardcore (musikkstil)
Hardcore kan betegne flere former for musikk:
Aleksandra Weder Sawicka
Sawicka er utdannet litteraturviter fra Universitetet i Warszawa. I 2004 fikk hun doktorgrad for sin avhandling om Dagny Juel. Avhandlingen ble i 2006 publisert i en tilpasset form som ''Dagny Juel Przybyszewska. Fakty i legendy''. I 2004 flyttet hun til Norge.
Sawicka er opptatt av kvinnerettigheter, likestilling og mangfold i samfunnet. Hun har blitt tildelt Humanistprisen 2022 for sitt engasjement for voldtekstofte i Ukraina. Sawicka har gjennom nettverket sitt og sosiale medier samlet inn nødprevensjon til kvinner i Ukraina som har blitt utsatt for voldtekt. Prevensjonen er blitt distribuert direkte til leger og feltsykehus, i ulike byer i Ukraina og på grenseovergangene mellom Ukraina og Polen. Med denne aksjonen satte hun lys på seksualisert vold som våpen i krigen i Ukraina.
Aleksandra Weder Sawicka er norsk statsborger.
Beilin
Beilin kan sikte til:
Torben Weinreich
Torben Weinreich (født 1946) er en dansk lærer, litteraturviter og professor emeritus.
Kosovo
Kosovo (albansk: Kosovë/Kosova, serbisk: Косово/Kosovo) er en delvis anerkjent republikk i Europa som erklærte seg som uavhengig stat den 17. februar 2008. Kosovo omfatter de historiske regionene Kosovo og Metohija/Dukagjin, og grenser til Montenegro i nordvest, til Albania i sørvest, Nord-Makedonia i sør og Serbia i nord og øst. Landet har 1,8 millioner innbyggere. Hovedstaden er Priština, hvor de fleste av Kosovos universiteter og høyskoler ligger. Mesteparten av Kosovos innbyggere identifiserer seg som muslimer, men det finnes også en del ortodokse og katolske kristne. Kosovo har ikke noen offisiell religion.
Torben Weinreich
Torben Weinreich ble utdannet lærer i 1968. Han tok filosofisk doktorgrad (ph.d.) i 1992 med avhandlinga Askepots sko – om børnelitteratur og litteraturpædagogik. Han ble Danmarks første professor i barnelitteratur i 1998, samtidig som han ble ansatt som leder av det nyopprettede Center for Børnelitteratur ved Danmarks Pædagogiske Universitet i København, der han var til 2005.
Kosovo
Kosovo var frem til den ensidige uavhengighetserklæringen formelt ansett som en provins i Serbia med navnet Kosovo og Metohija (serbisk: Косово и Метохија/Kosovo i Metohija). Ifølge FN-resolusjon 1244 anses Kosovo fortsatt som en provins i Serbia under FN-styre. Etter Kosovokrigen i 1999 ble området i realiteten styrt av FN gjennom UNMIK i samsvar med FN-resolusjon 1244. NATO fikk ansvar for sikkerhetene gjennom KFOR styrken. I senere tid fikk EU gjennom EULEX ansvar for en del av den sivilrettslige styringen etter en avtale mellom FN, EU og Serbia. Kosovos nasjonalforsamling vedtok i en ensidig uavhengighetserklæring den 17. februar 2008 at Kosovo er en suveren og demokratisk stat og dermed uavhengig av Serbia. Kosovo er anerkjent som stat gjennom bilaterale avtaler av de aller fleste vestlige land og 96 av FNs 193 medlemsland, men er ikke medlem i FN. Antallet land som har anerkjent Kosovos uavhengighet er omdiskutert. Dette medfører at listen over land som anerkjenner Kosovo ikke er endelig. Det er mellom 15 og 20 land som har trukket tilbake anerkjennelsen. Serbia og blant annet Russland, Kina og India har gjort det klart at de «aldri» ville anerkjenne Kosovos uavhengighetserklæring.
Torben Weinreich
Weinreich har også utgitt flere bøker om barnelitteratur, deriblant Leksikon for børnelitteratur sammen med kona Kari Sønsthagen i 2003. Som forsker og foredragsholder har han bidratt aktiv til den faglige og offentlige debatten om barnebøker i Norden, og det var han som i 2004 startet den danske kanon-debatten. Samme år utgav han boka Kanon – litteratur i folkeskolen.
Kosovo
Kosovo er et av de fattigste landene i Europa og verden.
Navn
Republikken Kosovo har fått sitt navn fra det serbiske ordet kos, som betyr svarttrost, og som er hentet fra navnet Kosovo polje, «Svarttrostsletta», blant annet åsted for det historiske slaget ved Kosovosletta i 1389.
På albansk kalles det Kosova (Kosovë), og er et låneord fra det serbiske demonymet Kosovo. Albanske nasjonalister har siden 1990-tallet foreslått navnebytte til Dardania for at det ikke skal tilknyttes til den serbiske kulturen. Navnet Kosovo har serbisk opphav og Ibrahim Rugova lanserte ideen om å kalle området Dardania etter en illyrisk stamme som antas å være en forløper for albanerne.
Sestra (Leningrad oblast)
Sestra (russisk: Сестра, finsk: Siestarjoki, tidligere også Rajajoki, svensk: Systerbäck) er ei elv i St. Petersburg og Leningrad oblast i Russland. Elva er 74 km lang, med et nedbørfelt på 393 km².
Kosovo
Geografi
Kosovo har et areal på 10,905 km². Landet er omgitt av land og har dermed ingen kystlinje. Landegrensene er totalt på 702 km og landene Kosovo grenser mot, er Serbia i nord og øst, Nord-Makedonia i sør, Albania i sørvest og Montenegro i vest. Plasseringen på Balkan, mellom Middelhavet og fjellområdene i Sørøst-Europa, gir landet et fuktig innlandsklima med store variasjoner i temperatur gjennom året, med varme, tørre somre og en kald høst og vinter med store snømengder.
Sestra (Leningrad oblast)
Sestra ligger på Det karelske neset. Den munnet ut i Finskebukta til først på 1700-tallet. Etter byggingen av en demning for å forsyne våpenfabrikken i Sestroretsk, ble en del av elva omgjort til et to meter dypt og 10,6 km² stort vannreservoar kalt Sestroretskij Razliv. Sestra har siden da munnet ut i dette reservoaret, som er skilt fra Finskebukta med en rygg av kunstige sanddyner. Overskuddsvann dumpes i Finskebukta gjennom en 4,8 km lang kanal.
Sestra var grenseelv mellom Russland og Sverige mellom 1323 og 1617, og mellom Russland og Finland fra 1812–1940.
Bokn kirke
Bokn kirke (Bokn kyrkje) er en langkirke fra 1847 i Bokn kommune, Rogaland fylke.
Kosovo
Geografi
Store deler av Kosovo er fjellkledd, og høydene går fra 297 moh. ved Hvite Drin til Deravicas 2 565 moh.
Kosovo har mye til felles med det nordlige Albania, men er mer fruktbart og gunstig for jordbruk. Kosovo består blant annet av to fruktbare platåer på rundt 300 meter over havet. Bøndene flytter tradisjonelt med husdyrene til en form for setrer i fjellene om sommeren.
Befolkning
Ifølge en offisiell undersøkelse i 2005 fra det statistiske kontoret i Kosovo  ble den totale befolkningen i Kosovo estimert til ca. 2 millioner fordelt på følgende etnisk sammensetning:
Islam er den dominerende religionen blant majoriteten av den albanske, bosnjakiske, goraniske og tyrkiske befolkningen, og hos noen av Romani-folket. Den serbiske befolkningen, estimert til 100,000 til 120,000 personer, er hovedsakelig serbisk-ortodokse. Anslagsvis 3 prosent av de etniske albanerne er romersk-katolske. Katolske samfunn er konserterte rundt de katolske kirkene i Prizren, Klina, og Gjakova. Protestanter utgjør mindre enn én prosent av befolkningen, og er stort lokalisert i byer, med de fleste finnes i Prishtina. Der finnes ingen synagoger eller jødiske institusjoner, og det er kun to kjente familier med jødisk avstamning. Antallet ateister eller de som ikke praktiserer noen religion er vanskelig å bestemme, og estimater er stort sett ikke troverdige. I grunnloven som er vedtatt den 9. april 2008, artikkel 8 heter det at Republikken Kosovo er sekulær, og at staten skal forholde seg nøytral i religiøse anliggender. Sekulariteten i Kosovo viser seg bl.a. gjennom et fobud mot hijab i grunnskolen (forbudet gjelder ikke ved høyere utdannings institusjoner da man har nådd myndig alder).
Etniske albanere i Kosovo har den største befolkningsveksten i Europa. Vekstraten er på 1,3 %. Regnet over en 82 år lang periode (1921–2003) ble befolkningen 4,6 ganger så stor. Etniske albanere hadde den største folkeveksten i Jugoslavia. Omkring en tredjedel av alle etniske albanere bor i Kosovo og var ved folketellingen i 1981 den fjerde største folkegruppen i Jugoslavia.
Serbisk er et indoeuropeisk, slavisk språk (beslektet med blant annet bulgarsk) og skrives stort sett med kyrilliske bokstaver. Albansk er et indoeuropeisk språk som ikke er nært beslektet med noen av nabospråkene. Albansk har låneord av tyrkisk, slaviske språk, og latin. Albansk brukes i Kosovo, Albania og Nord-Makedonia. Albansk skrives med latinske bokstaver. Etniske albanere kaller seg shqiptar på albansk og språket kalles shqip på albansk. Betegnelsen albaner er kjent fra år 1000 og kommer fra den illyrisk stammen albanoi.
Før den ottomanske erobringen på 1300-tallet var det trolig et betydelig serbisk flertall i Kosovo. Serbisk utflytting og en viss albansk tilflytting endret sammensetningen av befolkningen. I tillegg var det en del etniske serbere som konverterte til islam og som gled inn i den albanske gruppen. En langt større andel etniske albanere konverterte til islam. Rundt år 1700 ble albanere den største folkegruppen i Kosovo.
Etter andre verdenskrig var 80 % av befolkningen analfabeter, i 1990 kunne nesten alle å lese og skrive.
Tidlig og middelalderhistorie
Enkelte historikere har framsatt teorier om at albanere har bakgrunn fra illyrere, som var en samlebetegnelse på de forskjellige stammene som befolket store deler av det vestlige Balkan før middelalderen. Dagens historikere har ikke funnet noe grunnlag for dette, og mener at de i likhet med alle andre befolkninger på Balkan har blandet seg med de stammene som bodde i områdene de kom til for så enten å spre sin etniske identitet, eller assimilere den lokale identiteten. Første gang man finner albanere nevnt i historiebøkene var i bysantiske skrifter fra 1200-tallet, hvor de blir nevnt som en stamme med betydelig gresk innflytelse i væremåten. Etniske albanere regner selv illyrere som sine forløpere. Den albanske folkene ble stort sett kristne på 200-300-tallet.
På grunn av mange viktig hendelser i Serbias historie har Kosovo en viktig plass serbisk nasjonal bevissthet. Slaviske folkeslag kom nordfra slo seg ned i Kosovo fra rundt år 1000 eller tidligere. Det er uklart i hvilken grad etniske albanere fortsatte å holde til i lavlandet etter den serbiske innvandringen eller om det bare levde som nomader med husdyr i fjellene. I middelalderen var Kosovo et kjerneområde i det serbiske riket under Huset Nemanjić med Prizren som hovedby og den serbisk-ortodokse kirke hadde sentrum i Peć. Byer som Gračanica har viktige ortodokse klostre fra denne perioden. Det serbiske riket omfattet i år 1300 Serbia sør for Beograd, Bosnia sør for Sarajevo, Montenegro, Kosovo, det nordlige Albania og Nord-Makedonia til sør til Skopje. Det øvrige Albania og deler av Nord-Makedonia var omfattet av det albanske kongeriket. I 1389 ble slaget ved Kosovo Polje utkjempet mellom det ottomanske og det serbiske riket, der serberne ble nedkjempet. En del albanere i fjellene holdt stand mot ottomanene. Skanderbeg kjempet mot ottomanene i 25 år på midten av 1400-tallet. Etter Skanderbegs død kom de albanske områdene gradvis under ottomansk kontroll.
Det ottomanske riket
Serberne holdt i hovedsak fast på ortodoks kristendom. Mange etniske albanere gikk på 1600-1700-tallet over til islam og ble noe påvirket av orientalsk kultur. Albanernes harde motstand mot ottomanske invasjon kan være bakgrunn for at de i større grad ble presset til å gå over til islam. Mange albanere gikk i tjeneste hos ottomanene som soldater eller embetsmenn. I Sandžak nord for Kosovo gikk en del serbere over til islam. Mot slutten av 1600-tallet ble forholdene for de kristne vanskeligere. Ottomanene anså serbernes støtte til Østerrike som fiendtlig og serberne begynte å se på albanerne som fiender på ottomansk side. De etniske albanernes tilknytning til islam var relativt overfladisk, bektasji hadde en sentral stilling og religionen spilte en begrenset rolle for nasjonal identitet blant etniske albanere.
Under ottomansk styre begynte etniske albanere fra høylandet å slå seg ned på flatlandet samtidig som serbiske føydalherrer trakk nordover. I 1690 utvandret den serbisk ortodokse patriarken i Peć og stor deler av de etniske serberne i Kosovo (kildene oppgir både 30,000 personer og 37,000 familier) til det daværende Ungarn innenfor Habsburgmonarkiet. Denne utvandringen medvirket til at det serbiske tyngdepunktet ble flyttet nordover. Samtidig slo flere etniske albanere seg ned i Kosovo slik at området på denne tiden fikk albansk flertall. Etnisk serbere som ble assimilert til den albanske gruppen og konverterte til islam medvirket også til den demografiske forskyvningen. Folkevandringen skjedde under Den store tyrkiske krig da Habsburgernes styrker inntok Beograd, Niš, Kosovo og Skopje i 1689 og ble drevet tilbake av sultanen året etter. Habsburgerne kontrollerte Kosovo i to måneder vinteren 1689-1690, og ottomanske styrker gikk til motangrep og drev habsburgske styrker tilbake til Novi Pazar og Niš fra januar 1690. Omstendighetene ellers er omstridt og utgjør deler av grunnlaget for både serbisk og albansk nasjonalisme. Det er uklart om patriarken og andre som forlot Kosovo hadde alliert seg med habsburgerne eller om de bare fryktet konsekvensene av ottomansk gjenerobring i 1690.
I 1766 ble patriarkatet i Pec oppløst og det serbiske ortodokse senteret ble forflyttet til Sremski Karlovci i Vojvodina. Serbia, Montenegro og Hellas ble selvstendige stater i 1878, mens Kosovo, Albania og Makedonia forble i det ottomanske riket. Den serbisk-tyrkiske krigen 1876-1878 og serbisk ekspansjon sørover førte til at mange etniske albanere flyktet og omkring 50.000 slo seg ned i Kosovo. En del slaviske muslimer forlat Bosnia (som var okkupert av Østerrike) og Montenegro, og slo seg ned i Kosovo, mens en del etniske serbere forlot Kosovo og slo seg ned i Serbia. En albansk-nasjonalistisk bevegelse etter 1878 forsøkte Prizrenligaen å etablere en albansk samling innenfor det ottomanske riket. Da ligaen med forsterket tanken om selvstendighet ble den slått ned av ottomanske styrker.
Balkankrigene
Kosovo var del av Det ottomanske rike frem til utbruddet av Den første balkankrig i 1912. I oktober 1912 erklærte Serbia, Bulgaria og Hellas krig mot osmanene, og serbiske styrker tok raskt kontroll over Kosovo. Beograd anså Kosovo som serbisk eiendom og erobringen som en frigjøring, mens albanerne så det som en okkupasjon, serbiske styrker brente landsbyer og drev sivile på flukt. Styrker fra Serbia og Montenegro begikk overgrep mot etniske albanere som ble ansett som tyrkiskvennlige og medskyldige i overgrep mot etniske serbere. Serbia ønsket ikke en albansk stat blant annet for å sikre seg adkomst til Adriaterhavet. Russland støttet Serbia, mens Østerrike-Ungarn ikke ville gi Serbia adgang til havet. Med fredsavtalen i 1913 ble Kosovo delt mellom Serbia og Montenegro. Serbia betraktet kontroll over Kosovo som en frigjøring, mens kosovoalbanerne betraktet det om en erobring. Overgrep, massakrer og nedbrenning av landsbyer medvirket til at befolkningen flyktet. På denne tiden var 30-40 % av innbyggerne i Kosovo etniske serbere.
Østerrike-Ungarn gikk 28. juli 1914 til krig mot Serbia, og Bulgaria okkuperte områder i sørøst. Serbiske styrker flyktet over fjellet til Montenegro, men et stort antall soldater døde eller ble tatt til fange av den østerrikske hæren. Kosovo ble delt i en østerriksk og en bulgarsk okkupasjonssone, som i 1918 ble avløst av franske og italienske styrker. Før østerriksk-ungarske og bulgarske styrker inntok Serbia i 1915 evakuerte den serbiske kongen, regjeringen og hæren gjennom Kosovo til den albanske kysten. De nådde kysten i januar 1916 og ble der reddet av britiske, franske og italienske skip og plassert på Korfu.
Jugoslavia
Etter at den serbiske hæren igjen frigjorde Kosovo etter Første verdenskrig høsten 1918, ble Kosovo en del av det nye Kongedømmet av serbere, kroater og slovenere (Jugoslavia fra 1919). Albanerne utgjorde en av de største ikke-slaviske minoritetene i riket og var i flertall i Kosovo. Albanerne ble ikke anerkjent som en nasjonal folkegruppe som de andre, noe som blant annet ble begrunnet med etniske albanere allerede hadde en egen nasjonalstat (Albania). Etniske albanere ble undertrykt og en del utvandret til Tyrkia. Italia og Tyskland okkuperte Jugoslavia i 1941 (Italia hadde okkupert Albania to år tidligere). Under okkupasjonen ble Albania og Kosovo slått sammen. Etter den italienske kapitulasjonen i 1943 ble Kosovo besatt av tyske styrker. Fra 1943 medvirker kosovoalbanere som partisaner i kamp mot okkupanten. Omkring 100.000 etniske serbere forlot Kosovo til under krigen på grunn av antatt nasjonalistisk terror av albanske grupperinger. Tyske styrker trakk seg ut i oktober 1944 og Titos styrker overtok. Albanske styrker gjorde væpnet motstand og Tito satte i feburar 1945 Kosovo under militært styre for å overvinne motstanden.
I mellomkrigstiden hadde det jugoslaviske kommunistpartiet gått inn for at Kosovo skulle innlemmes i Albania. Tito skiftet syn ved utgangen av krigen og samarbeidet med nabolandene gikk dårlig. Enver Hoxha anså Tito som hovedfienden. Ved nyordningen av Jugoslavia 1946 ble provinsen Kosovo (albansk: Kosova) opprettet med tanke på den albanske minoritet. Før provinsen Kosovo ble opprettet i 1946 ble området ansett som to regioner: Kosovo/Kosovo (Fusha e Kosovo eller Kosovosletten) og Metohija. Fra 1960 til 1980 forlot mange etniske serbere og etniske montenegrinere provinsen blant annet som resultat av politisk press. Omkring 1990 var etniske albanere kommet opp i 90 % av befolkningen.
Aleksandar Ranković styrte fra krigen til 1966 Kosovo med hard hånd med bakgrunn i at kosovoalbanerne motsatte seg gjenoppretting av Jugoslavia etter krigen og at kosovoalbanerne ble betraktet som upålitelige og mulige kollaboratører med Albania. Da Ranković ble avsatt innledet det en periode med liberalisering i Kosovo. Det ble etablert et universitet i provinsen og kontakten med Albania ble enklere. Jugoslavia gikk gjennom en periode med stadig mer desentralisert myndighet til delrepublikkene. Grunnloven av 1974 ga delrepublikkene og de autonome områdene ustrakt selvstyre.
I 1974 fikk Kosovo status som «føderal enhet» og ble en autonom provins innenfor Serbia, og fikk dermed omtrent like utstrakt selvstyre som de andre republikkene i Jugoslavia. I begynnelsen av 1980-årene brøt det ut omfattende demonstrasjoner blant albanerne i Kosovo, med blant annet krav om full republikkstatus.