cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krone (hodebekledning)
Kongekrone
En kongekrone er en metallkrone som bæres av en konge, og det finnes tilsvarende, gjerne noe mindre kroner for dronninger som er gift med konger og for andre medlemmer av en kongefamilie. En slik krone blir satt på en kongelig persons hode under en kroningsseremoni, og den kan også stå fremme ved ulike anledninger, som for eksempel en signingsseremoni eller ved kongelige begravelser.
Kongekroner i heraldikken
thumb|Kongekrone i stilisert form slik den kan ses i vanlige utforminger av [[Norges riksvåpen.]]En fremstilling av en kongekrone er også et symbol i form av en grafisk figur. Kongekronen som symbol brukes for å vise kongen som statsoverhode, bl.a. som kjennetegn på trykksaker. Kongekronen markerer at det er en konge eller noen på hans vegne som opptrer.
Kongekroner i sterkt stilisert form inngår gjerne i europeiske lands kongelige monogrammer, heraldiske kongevåpen og riksvåpen. I norsk kommunal heraldikk er konger symbolisert i middelalderens kroneformer, dvs en kronring med blader og/eller spisser som stikker opp, for eksempel i Vestfolds og Holes våpen.
Kongekroner brukes som dekorativt element, såvel på steder og stoler der konger kan befinne seg f.eks. ved åpningen av Stortinget, som i allegorier, folkekunst og brukskunst.
Betegnelsen regaliekrone blir noen ganger brukt om den stiliserte kronen som står over initialen (forbokstaven) i den norske kongens monogram. Det er enkelte små forskjeller i detaljene i de monogramkronene som er brukt av de siste tre kongene. Disse "regaliekronene" skiller seg også litt fra kronetypene på skjoldet i riksvåpenet slik det vanligvis blir brukt av statsmyndighetene. En skal imidlertid ha et trenet øye – eller se ganske nøye på disse kronetypene – for å finne forskjellene.
Historie
Fra de tidligste tider kjenner man kroner som så ut som utsmykkede diademer. De ble noen ganger båret utenpå et annet hodeplagg, for eksempel en turban. De var ofte av edelt metall og kunne ha innsatt edelstener. Tidlig kjenner man også kroner som var utformet med spisser så de skulle ligne en strålekrans, det man kaller takkekroner. I Egypt bar farao en meget spesiell hodebekledning som lignet på en høy smalnende hatt. Kongene i det øvre Egypt hadde en krone som var hvit og som ble kalt hedjet. Den så ut som en hatt med en knopp på toppen, og den var antagelig laget av lin. Kongene i det nedre Egypt bar en krone som så ut som et rødt diadem med en høy spiss bak, antagelig av tre. Den ble kalt deshret. Kongene som regjerte over hele Egypt bar den såkalte dobbeltkrone som så ut som en sammensetning av disse to; den bestod av den røde kronen utenpå den hvite. Foran på kronen var det en utsmykning av gull, gjerne i form av en liten slange. Også variasjoner over denne hodebekledningen er avbildet, som kroner med høye fjær på. Kongen kunne også bære et utsmykket hodeklede. I krig bar han en utsmykket hjelm.
Assyriske og babylonske konger bar en slags tiara. Dette hodeplagget lignet en fez, men var høyere. Det var laget av lin, eller muligens også av tre eller et metall. Kronen kunne ha broderier eller andre ornamenter på seg, i noen tilfelle små horn.
Keisere i Romerriket bar vanligvis en krans av blader, i likhet med andre embedsmenn i riket. På et senere tidspunkt avbildes noen av dem med takkekroner.
Fra middelalderen har europeiske regenter brukt mange forskjellige slags kroner, som bøylekroner og andre lukkede kroner. De har bøyler eller en flate som krummer seg og møtes på toppen, der det er en form for utsmykning, vanligvis en kule med et kors på.
Forskjellige andre typer er også kjent. I det østlige Asia har regenter ofte båret kroner som er høye og spisse. Noen steder har regenter også brukt en hel hjelm som krone.
I den senere tid har de kongelige flere steder gått fullstendig bort i fra å bruke kroner og andre regalier. Kong Haakon VII og dronning Maud var de siste kongelige i Norge som bar krone. Etter at kroningen ble avskaffet ved en endring i grunnloven, har de kongelige i Norge ikke båret kroner. Kong Olav V og Harald V har derfor ikke hatt på seg krone. Likedan er det i flere andre europeiske monarikier. Men noen steder brukes fortsatt de kongelige regaliene. Kongefamilien i Storbritannia hører til dem som fortsatt bærer kroner ved visse anledninger.
Litteratur
Utenlandsk
MS «Brage»
I januar 2012 kjørte «Tidecruise» i moloen i Leirvik på Stord. Ingen personer kom til skade i uhellet.
Tidsskrift for Norsk psykologforening
Tidsskrift for Norsk psykologforening utgis månedlig av Norsk psykologforening, som etablerte et eget tidsskrift i 1964 under navnet Psykologen. Medlemsbladet ble etablert 30 år etter at foreningen ble stiftet og den norske psykologrollen fortsatt befant seg i en tidlig utviklingsfase. Medlemsbladet skulle dekke et voksende behov for et kontaktorgan for norske psykologer. De første årene hadde generalsekretær Odd Dyborg rollen som redaktør, den første og siste som har hatt denne dobbeltrollen.
Historie
I sin første leder skriver Odd Dyborg:
«Stoffet i Psykologen må den første tiden av økonomiske grunner begrenses til rent orienterende stoff overfor medlemmene. Vi håper imidlertid etter hvert å kunne utvide stoffet til å omhandle eksempelvis orienteringer om institusjoner, arbeidsområder, studiereiser, nye psykologiske hjelpemidler, aktuelle utredninger og lover, bokanmeldelser, forholdene i andre land, debatter om aktuelle problemer, utviklingstendenser innenfor psykologien osv. Derimot hadde vi ikke tenkt at PSYKOLOGEN skulle være det naturlige forum for rent vitenskapelige artikler og diskusjoner.»
Fra og med juli 1973 ble navnet endret til Tidsskrift for Norsk psykologforening under daværende redaktør Ellen Hartmann:
«Som nevnt i juninummeret arbeider vi med en utvidelse av PSYKOLOGEN. Et ledd i dette arbeid er å gi bladet nytt navn: Tidsskrift for Norsk Psykologforening. Vi håper medlemmene vil like det nye navnet, såvel som det nye innholdet, og at det vil inspirere mange til å sende bidrag. I dag skriver en del psykologer artikler som naturlig hører hjemme i et tidsskrift for psykologer, i andre foreningers blader. Antakelig har de ikke sett på Psykologen som et forum for stoff av mer faglig karakter. Forhåpentligvis vil dette nå kunne rette seg.»
Tidsskriftet eies av Norsk Psykologforening, men har en selvstendig stilling i forhold til moderorganisasjonen, redigeres etter Redaktørplakaten, følger anbefalingene fra International Committee of Medical Journal Editors (ICMJE) og er innmeldt i Fagpressen. Psykologtidsskriftet er et godkjent nivå 1-tidsskrift. Utgivelser fra 2004 finnes digitalt tilgjengelig på Psykologtidsskriftet.no. Eldre (før 2004) og nye utgaver er søkbare i Nasjonalbibliotekets arkiver.
Tidsskrift for Norsk psykologforening forvalter den største norskspråklige fagbasen innen psykologi. Papirutgaven har et opplag på over 10,000 hver måned. Noen av utgavene er temanumre som gjør opp status ved å samle bidrag fra sentrale norske forskere og andre aktører innen bestemte fagområder.
Professor Bjørn Christiansenss minnepris
Professor Bjørn Christiansens minnepris utdeles hvert år som en anerkjennelse for et betydningsfullt faglig bidrag publisert i Tidsskrift for Norsk Psykologforenings sist forutgående årgang. Bare arbeider som er publisert i Tidsskriftets ordinære utgaver kan komme i betraktning.
Minneprisen kan tildeles for arbeider av teoretisk, metodisk eller faglig substansiell art. Det kan like gjerne dreie seg om arbeid innenfor et allerede etablert fagområde som om et arbeid innenfor et område under oppbygging. Arbeider som antas å kunne bidra til positiv synliggjøring og/eller videreutvikling av psykologprofesjonen skal i særlig grad komme i betraktning. Det må stilles strenge krav til arbeidets komposisjon, språklige utforming og faglig stringens.
Minneprisen utdeles hvert år. Priskomiteen består av Tidsskriftet for Norsk psykologforenings sjefredaktør og det til enhver sittende redaksjonsråd.
Okkert Brits
Okkert Brits (født 22. august 1973 i Uitenhage, Sør-Afrika) er en sørafrikansk friidrettsutøver som konkurrerer i stavsprang. Han har en personlig rekord på 6.03 m, satt i 1995, som også er afrikansk rekord. I 2003 fikk han en offentlig advarsel etter en positiv test på efedrin.
Auran kirke
Etter initiativ fra Skatval Historielag er det satt opp minnetavle over Auran kirke.
223 Rosa
223 Rosa er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaga den 9. mars 1882 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Lancia Fulvia
Lancia Fulvia er en bilmodell fra den italienske bilprodusenten Lancia, som var i produksjon mellom 1963 og 1976. Modellen er kjent for sin rolle i motorsport, og vant blant annet verdensmesterskapet i rally i 1972.
Karosserityper
Fulvia var tilgjengelig med en lang rekke forskjellige karosserityper:
Fulvia Sedan ble oppdatert i 1969, med 20 mm lengre akselavstand, oppdatert interiør og ansiktsløftet karosseri. Fulvia Coupé og Sport ble oppdatert i utseende og teknikk i 1970.
Chassis
Fulvia ble designet av Antonio Fessia, som en erstatter for Lancia Appia. De to modellene deler nesten ingen komponenter; Appia hadde bakhjulstrekk, mens Fulvia er forhjulsdreven som Flavia. Fulvia er svært lik Flavia, med unntak av motoren: Flavia er utstyrt med en firesylindret tverrstilt motor, mens Fulvia har en V-motor lik Lambda.
Motor
V4-motoren i Fulvia var helt ny. Den var designet av Zaccone Mina og har doble overliggende kamaksler. Sylindervolumet varierte fra 1 091 cm³ (med 59 hk) til 1 584 cm³ (med 132 hk).
Dobbeltsculler
Dobbeltsculler er en kapproingsbåt som ros av to personer med to årer hver. Båten er ca. 9,5 meter lang, og klassen er olympisk for både menn og kvinner. Første gang dobbeltsculler var på OL-programmet, var under Sommer-OL i 1904.
I dobbeltsculler er det også en lettvektsklasse for både kvinner og menn, det vil si at gjennomsnittsvekten for kvinner er maksimum 59 kg og for menn 72 kg. Minimumsvekten for en dobbeltsculler i internasjonale konkurranser er 52 kg.
Finn Borchgrevink jr.
Finn Borchgrevink jr. (født 1968 i Sandefjord) er en norsk tidligere svømmer. Han svømte for Oslo IL og University of Hawaii og var innehaver av norsk rekord på 50m bryst langbane mellom 1990 og 1998 med tiden 30.19.
UFC 53
UFC 53: Heavy Hitters var et MMA-arrangement i regi av UFC i Atlantic City, New Jersey, USA 4. juni 2005.
Hitlerjugend
Hitlerjugend (på tysk også skrevet Hitler-Jugend, «Hitlerungdommen», forkortet HJ) var ungdomsorganisasjonen til det tyske nazipartiet NSDAP. Den ble opprettet i 1922, og nedlagt ved andre verdenskrigs slutt i 1945. Den var den nest eldste av partiets paramilitære grupper, etter Sturmabteilung (SA), som den ble underlagt i 1931.
I Weimarrepublikken var organisasjonen forholdsvis ubetydelig, men etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 fikk den status som statlig ungdomsbevegelse i det tredje rike, fra 1936 også med obligatorisk medlemskap. Medlemmene bar uniform, og fikk fra mars 1939 forberedende militær utdannelse.
Under andre verdenskrig spilte Hitlerjugend også en sentral rolle når det gjaldt å organisere luftverntjenesten, innsamling av klær, opprydningsarbeid og i evakueringa av barn fra bombeutsatte tyske byer.
Foruten det egentlige Hitler-Jugend for gutter 14–18 år omfattet organisasjonen Bund deutscher Mädel for jenter 14–18 år, Das deutsche Jungvolk og Deutsche Jungmädel for henholdsvis gutter og jenter under 14 år), og Glaube und Schönheit for kvinner 19–21 år.
Opprinnelse
HJ ble grunnlagt under navnet Jungsturm Adolf Hitler i 1922. Den første gruppen hadde tilhold i München, og var en rekrutteringsgruppe for SA. Den ble oppløst i 1923 etter nazistenes mislykkede kuppforsøk.
I 1926, ett år etter reorganiseringen av NSDAP, ble den gjenopprettet, da under navnet Hitlerjugend. Dens hovedoppgave var da å være en rekrutteringsorganisasjon for partiet. Den første lederen var Baldur von Schirach, som hadde tittelen riksungdomsfører (Reichsjugendführer). Innen 1930 hadde HJ fått over 25 000 medlemmer. Det var også grunnlagt to andre ungdomsgrupper: Bund Deutscher Mädel (BDM, «Forbundet av tyske piker») og Deutches Jungvolk.
Doktrine
Organisasjonen var basert på nazismens tanke om et arisk herrefolk, og medlemmene skulle trenes til å bli trofaste soldater for det tredje rike. Det ble lagt mest vekt på fysisk og militær trening, og mindre på akademisk læring. Ungdommene ble opplært i våpenbruk og strategi, samt indoktrinert i den nazistiske lære, ikke minst det anti-semittiske aspektet ved denne.
Medlemmene bar uniformer av lignende type som partimedlemmer, og systemet for rang og distinksjoner lignet det som ble brukt også i SA.
Ledelsen i Hitlerjugend gav lærerne nye retningslinjer og poengterte at selv om organisasjonens medlemmer var elever, skulle ikke autoriteten deres undergraves foran andre elever. I full uniform gikk HJ-ungdommer med gruppen sin inn i klasserommene til lærere som ikke viste tilstrekkelig begeistring for nazismen. «Ungdommen har, på et høyere nivå, alltid rett,» hevdet HJ-ledelsen, men til sist måtte de innse at de udisiplinerte ungdommene måtte stagges noe.
Struktur
HJ var organisert i korps som ble ledet av voksne partimedlemmer. De fleste medlemmene var gutter i alderen 14 til 18 år. Fra 1. desember 1936 var medlemskap obligatorisk for alle tyske unggutter, såfremt de ikke var av jødisk avstamning eller hadde begått kriminelle handlinger. Antallet medlemmer kom allikevel ikke opp i mer enn omkring 100 000, ettersom det ikke var noen tvangsmidler mot de som ikke ble med. 25. mars 1939 ble ungdomsplikttjeneste innført, og det ble da slått fast at foreldre, hvis sønner ikke meldte seg inn, ville bli straffet. Som følge av dette steg medlemstallet i løpet av kort tid til mer enn 8 millioner.
Organisasjonen ble i stadig stigende grad rekrutteringsmark for de væpnede styrker. SS var spesielt interessert, ettersom den i HJ kunne finne ungdommer som var sterkt indoktrinert og hadde fått grunnleggende militær trening.
På lokalt nivå var HJ delt i celler, som først og fremst hadde ansvaret for den politiske opplæringen. Regionalt ble det organisert stevner og treningsleire, hvor det var en kombinasjon av fysisk og militær trening og politisk opplæring. En gang i året ble det holdt et nasjonalt stevne i Nürnberg, i forbindelse med NSDAPs årlige samling.
HJ hadde også treningsakademier, som kunne erstatte vanlig skolegang men la betraktelig mindre vekt på akademisk kunnskap enn vanlige skoler. Disse var særlig ment å skulle forberede ungdom på lederposisjoner i partiet. Bare de mest trofaste medlemmene fikk adgang til akademiene.
Undergrupper eller -organisasjoner
Det fantes flere særgrupper som ble regnet som en del av Hitlerjugend. Alle var inndelt etter alder, region og gruppestørrelse (mindre enheter nedover i tabellen):
Fra 1938 kom i tillegg Glaube und Schönheit for jenter 19–21 år. Kvinneforbundet NS-Frauenschaft drev lokallag av Deutsche Kinderschar (Deutsche Kinderschar N.S.F.) for barn 6–10 år.
Spesialgrupper
I tillegg fantes det spesialgrupper knyttet til de forskjellige grener av de væpnede styrker, først og fremst for å trene opp fremtidige offiserer:
Uniformer og flagg
Nazistpartiet og nazistaten var som besatt av uniformer for å ensrette samfunnet etter militært mønster, ordne individer og grupper etter oppgave og rang og skape enhet og samhold om det nasjonalistiske fellesprosjektet. Uniformering, symboler, merker og flagg var også visuelle virkemidler i nazistenes aggressive «merkevarebygging», den altomfattende propagandaen.
Medlemmene i Hitlerjugend måtte sørge for sine egne uniformer, enten de ble kjøpt ferdig i butikk eller ble sydd privat. Sommeruniformen for gutter bestod av brun skjorte, svarte kortbukser og lange brune eller grå sokker. De bar svart halstørkle (speiderskjerf) med skjerfknute (tørklering) av lær flettet som tyrkerknop, svarte belter med bandolær over høyre skulder og beltespenne med Hitlerjugends hakekorsørn og mottoet «blod og ære» (Blut und Ehre). På hodet bar de brun båtlue eller ulike typer skyggeluer med hakekorsemblem. Lederne hadde høylue.
Vinteruniformen som kom i 1937, bestod av mørkeblå eller svarte langbukser, brun skjorte, svart tørkle, mørkeblå jakke og skyggelue i ski- eller jegerluemodell.
Firer uten styrmann
Firer uten styrmann (4-) er en kapproingsbåt som ros av fire personer med én åre hver. Båten er ca. 12,5 meter lang.
Hitlerjugend
Uniformer og flagg
Av emblemer og merker var armbindet det mest slående. Det viste, som hovedflagget, et svart hakekors i en hvit rute på rød bunn med en bred, hvit, vannrett stripe på midten. På venstre overerme var et trekantet regionsmerke. Tjenestegraden ble angitt med distinksjoner på skulderklaffene.
Firer uten styrmann
I Norge er det ikke tradisjon for kvinner å konkurrere i enårede båtklasser, mens disse båtklassene ros av både menn og kvinner internasjonalt. For denne båttypen er det en egen lettvektsklasse, der gjennomsnittsvekten for menn er maksimum 70 kg og for kvinner 57 kg. Den maksimale vekten til en enkelt roer i lettvektsklassen er for menn 72,5 kg og for kvinner 59 kg.
Hitlerjugend
Etter andre verdenskrig
HJ ble i likhet med andre nazistiske organisasjoner tilknyttet NSDAP oppløst av Det allierte kontrollrådet i 1945. Noen medlemmer av HJ ble anklaget for krigsforbrytelser, men da de fleste var mindreårige, ble det ikke gjort noen seriøse forsøk på å følge opp dette.
Organisasjonen ble ikke erklært som en krigsforbryterorganisasjon, slik for eksempel SS ble, men det voksne lederkorpset ble kollektivt kjent skyldige i forbrytelser mot freden i form av indoktrinering av ungdommen. Mange ledere ble stilt for retten, og blant annet ble Baldur von Schirach dømt til tyve års fengsel.
Dobbeltfirer
Dobbeltfirer (4x) er en kapproingsbåt som ros av fire personer med to årer hver. Båten er ca. 12 m lang, og klassen er olympisk både for kvinner og menn.
Bryting under Asialekene 1954
Bryting under Asialekene 1954 ble arrangert i Manila på Filippinene i mellom 1. og 3. mai 1954. Det var første gangen som bryting var på programmet under Asialekene. Det var sju vektlasser og Japan ble beste nasjon med seks gullmedaljer.
Ingrid Storholmen
Ingrid Storholmen (født 22. mai 1976 i Verdal) er en norsk forfatter og litteraturkritiker.
Storholmen er utdannet ved Universitetet i Oslo med litteraturvitenskap mellomfag i 1996, hovedfag litteraturvitenskap fra Universitetet i Bergen, og forfatterstudiet i Bø i 2000.
Hun debuterte som lyriker med diktsamlingen Krypskyttarloven i 2001. I 2003 kom Skamtalen Graceland som hun senere har iscenesatt som performancekunstner. Bøkene er utgitt på Aschehoug forlag. Sirispelet, en form for mediterende monolog, kom i 2006. I 2007 ga hun ut diktsamlingen Siriboka, også denne på Aschehoug. Boka ble i april 2008 kåret til årets vakreste bok. I april 2009 kom hennes første roman: Tsjernobylfortellinger.
Storholmen har vært litteraturredaktør i Morgenbladet. I 2003 var hun med på å starte litteraturtidsskriftet LUJ. Hun har vært engasjert i uetablerte, alternative skrivemiljøer, og tok i samarbeid med Gunnar Wærness initiativ til Skriveforum Midt-Norge. I 2002 fikk hun reisestipend til en reise til Hviterussland og Ukraina som grunnlag for romanen Tsjernobylfortellinger. Hun har deltatt ved en rekke litteraturfestivaler i Norge og internasjonalt, og har vært nominert til flere litteraturpriser.
I perioden (2002–2007) bodde hun i Trondheim kommunes dikterbolig Adrianstua. I mars 2004 bodde hun i Trondheims kunstnerbolig i Berlin.
Australias historie
Australias historie begynte først da folk emigrerte til det australske kontinent fra nord, omtrent 40 000 til 50 000 år siden. Den skrevne historien til Australia begynte da nederlandske utforskere først oppdaget landet i det 17. århundre. Tolkningen av Australias historie er foreløpig en omstridt sak, spesielt angående den britiske koloniseringen og behandlingen av aboriginer.
Det har bodd mennesker i Australia i minst 50 000 år, siden forfedrene til aboriginene ankom Australia fra Sørøst-Asia. Den første europeiske oppdagelsen av Australia skjedde i det 15. århundre. Storbritannia gjorde krav på det i 1770, og det ble kolonisert som en straffekoloni i 1788. Fem andre kolonier, noen frie og noen straffekolonier, ble grunnlagt tidlig i det 19. århundre.
I 1901 fikk Australia en føderal konstitusjon og ble en selvstyrt britisk dominion. Australske tropper tok del i begge verdenskrigene, boerkrigen og Vietnamkrigen. Etter andre verdenskrig har Australia blitt omgjort av et massivt immigrasjonsprogram. Australia er fortsatt et konstitusjonelt monarki med Charles III som statsoverhode; en folkeavstemning for å etablere republikk ble nedstemt i 1999.Urbefolkningen innvandret fra Indonesia for mer enn 40 000 år siden. Den første europeer som utforsket litt av Australia var den spanske kaptein Luiz Vaez de Torres, som seilte mellom Ny-Guinea og Nord-Australia i 1606. Østkysten ble utforsket, og landet tatt i britisk besittelse av James Cook i 1770.
1788–1868 var det en britisk straffekoloni i Botany Bay. Frivillig innvandring over hele kontinentet økte på 1800-tallet. Et gullrush i perioden 1851–61 tredoblet befolkningen. I 1901 fikk Australia selvstyre og dominionstatus, og landet ble organisert som en forbundsstat. Landet deltok i begge verdenskriger på Storbritannias side og på USAs side i Koreakrigen og Vietnamkrigen.
Australia oppnådde full uavhengighet i 1931. Urbefolkningen fikk eiendomsrett til tradisjonelle bosetningsområder i 1977. I senere år har Australia spilt en større politisk rolle i Asia og Stillehavsområdet. I 1999 stemte 55 prosent av innbyggerne mot at Australia skulle bli en republikk. I 2008 ba myndighetene om unnskyldning for tidligere urett begått mot aboriginer.
Ankomst
Det er bredt akseptert at mennesker ankom Australia for minst 40 000 år siden. Det har blitt gravd ut mange arkeologiske steder som dateres fra denne tidsperioden. Arkeologiske bevis indikerer bosetninger ved den øvre Swan River i Vest-Australia for rundt 40 000 år siden. Tasmania som på den tiden var forbundet med Australia, ble nådd for minst 30 000 år siden. Andre hevder at noen av stedene kan dateres til 60 000 år siden, men disse påstandene er ikke universelt akseptert. Palynologiske bevis fra det sørøstlige Australia antyder økt aktivitet i branner fra rundt 120 000 år siden. Dette har blitt tolket som et tegn på menneskelig aktivitet, men dateringen har fått hard kritikk.
Migrasjon skjedde i avslutningen av pleistocen, da havnivået var mye lavere enn de er i dag. Gjentatte istider i pleistocen-epoken resulterte i mer enn 100 meter lavere havnivå i Australasia. Den kontinentale kystlinjen strakte seg lenger ut enn Timorsjøen, og Australia og Ny-Guinea utgjorde en landmasse (kjent som Sahul), forbundet med en betydelig landbro over Arafurasjøen, Carpentariabukta og Torresstredet. Havet var fremdeles et betydelig hinder, derfor er det lagt frem teorier om at disse opprinnelige menneskene nådde Australia ved å hoppe fra øy til øy. Det har blitt foreslått to ruter. En fulgte en øyrekke mellom Sulawesi og Ny-Guinea, og den andre nådde det nordvestlige Australia via Timor.
En annen konsekvens av den tidlige landbroa mellom Australia og Ny-Guinea, var at de deler dyre- og plantearter. Landbroa ble stengt da havet steg på slutten av den siste istida. Havnivået stabiliserte seg nær dagens nivå for rundt 6000 år siden.
I tradisjonene til aboriginene begynner kontinentets historie med det som kan oversettes som «Drømmetida», skapelsesmyten som forteller om opprinnelsen til folket, dyrene og geografien. Tradisjonene var, og fortsetter å være, tatt vare på i songlines og fortellinger rundt omkring i Australia.
Arkeologiske bevis i form av kull indikerer at ild som allerede var en voksende del av det australske landskapet, ble mye vanligere ettersom jegerne og sankerne brukte det som et verktøy til å jage vilt, til å produsere ny vekst for å trekke til seg dyr og for å åpne ugjennomtrengelige skoger. Tett gjengrodde områder ble åpne sklerofyllskoger, åpne skoger ble stepper. Arter som tålte ild ble dominerende, særlig kasuarina, eukalypter, akasia og gress.
Endringene i faunaen ble enda mer dramatisk. Megafauna, arter som er betydelig større enn mennesker, forsvant, og mange av de mindre artene forsvant også. Rundt 60 forskjellige planteetere ble utdødd, inkludert diprotodon-familien (svært store planteetende pattedyr som lignet flodhester), flere store fugler som ikke var flygedyktige, kjøttetende kenguruer, en fem meter lang øgle og en skilpadde på størrelse med en liten bil. Den direkte årsaken til masseutryddelsen er usikker. Det kan ha vært ild, jakt, klimaendringer eller en kombinasjon av disse, men de fleste er av den oppfatning at menneskelig inngripen av en eller annen form økte risikoen for utryddelse. Den en gang populære forklaringen om klimaendring foretrekkes ikke lenger. Uten de store planteeterne til å holde vegetasjon på bakken i skogene nede og rask gjødsling av jorda med avføringen deres, bygget ilden seg raskere opp slik at brannene ble raskere og varmere, noe som ytterligere endret landskapet.
Det er ukjent hvor mange befolkninger som slo seg ned i Australia før den europeiske koloniseringen. Hypoteser om «trihybrid» opprinnelse og opprinnelse i en migrasjon er omdiskutert. Spørsmålet har blitt brukt politisk med den antagelse at en eneste opprinnelse fører til etnisk solidaritet, mens hypotesen om flere migrasjoner er blitt brukt til å rettferdiggjøre de hvites overtagelse av aboriginenes land. Det er lite objektive data som kan fastslå saken i den ene eller den andre retning. Forskjeller i gener blir studert for å finne mulige svar, men der er fremdeles for få bevis til å skille en «bølgeinvasjonsmodell» fra en «eneste bosetning». Noen studier med Y-kromosomer indikerer en nylig tilstrømming av Y-kromosomer fra den indiske subkontinentet.
For mellom 18 000 og 15 000 år siden ble kontinentet stadig tørrere med lavere temperaturer og mindre nedbør enn det som var vanlig tidligere. På slutten av pleistocen for omtrent 13 000 år siden, begynte landbroene å forsvinne under det stigende havet. Slutten av istiden var en tid med omveltning ifølge legendene til aboriginene som forteller om fisk som faller fra himmelen og tsunamier. Men andre steder ble det berettet om et gradvis stigende hav. Fra den tiden av var de tasmanske aboriginene geografisk isolert. For rundt 9000 år siden bukket befolkningene på små øyer i Bass-stredet og Kangaroo Island under.
Lingvistiske og genetiske bevis viser at det har vært kontakt mellom australierne i nord og befolkningen på dagens Ny-Guinea og øyene i lengre tid, men at dette ser ut til først og fremst å ha vært handel med få ekteskap på tvers av gruppene, i motsetning til direkte kolonisering. Makassiske prauer nevnes også i aboriginenes fortellinger fra Broome til Carpentariabukta, og det ble etablert noen halvpermanente bosetninger og tilfeller av aboriginnybyggere som fant et hjem i Indonesia.
Kultur og teknologi
De siste 5000 årene ble preget av en generell forbedring av klimaet, en økning i temperaturen og nedbøren og utvikling av en sofistikert stammekultur. Det ble utvekslet sanger og danser, og det ble handlet med flint, verdifulle steiner, skjell, frø, spyd, matvarer og så videre. Underordenen av pamanyunganske språk som strekker seg fra Cape York mot sørvest, dekket hele Australia med unntak av sørøst og Arnhem Land. Det var også markerte kontinuerlige religiøse ideer og fortellinger i hele landet. Noen «songlines» krysset fra den ene siden av kontinentet til den andre. Overgangsritene for gutter og jenter til de voksnes rekker ble markert med seremoni og måltid. Oppførsel ble styrt av strenge regler om ansvar til og fra onkler, tanter, brødre og søstre i tillegg til inngiftede. Aboriginenes slektssystemer i mange samfunn inkluderte en deling i hudfarger med restriksjoner på ekteskap som ble diktert i hudfargen et individ tilhørte.
Politisk makt lå hos samfunnets eldste mer enn hos nedarvede høvdinger. Krangler ble løst i fellesskap i henhold til et omfattende system av stammelover. Blodhevn og feider var ikke uvanlig, men organisert krigføring ble begrenset eller eksisterte ikke. Dette hadde vanligvis blitt tilegnet de flersidige alliansene som bandt folket sammen gjennom ekteskap eller blod og delte trossystemer om nedstamming fra felles kulturhelter.
Det har blitt beregnet at det i 1788 var omtrent en halv million aboriginer i Australia, men andre anslag har satt antallet så høyt som en million eller mer. Disse befolkningene utgjorde hundrevis av forskjellige kulturelle og språklige grupper. De fleste var jegere og sankere med rike muntlige historier og avansert drift av landområdene. I de mest fruktbare og folkerike områdene levde de i halvpermanente bosetninger. I det fruktbare Murray-bassenget hadde jeger- og sanker-økonomien, som en kunne finne andre steder på kontinentet, i stor grad måttet vike for fiske. Sturts' ekspedisjon langs Murray førte til at en trodde at aboriginergruppene der praktiserte agrikultur som et resultat av nærværet av store høysåter som ble brukt som permanente kornlagre.
De hvite nybyggerne viste liten interesse i hoveddelen av aboriginfolkene, derfor vites lite om deres kulturer og språk. Sykdom som kan ha blitt innført med vilje, desimerte de innfødte befolkningene rett før perioden hvor de fleste aboriginene kom i direkte kontakt med europeerne. Da James Cook krevde Australia på vegne av Storbritannia i 1770, kan den innfødte befolkningen ha bestått av så mange som 500 stammer som snakket flere hundre forskjellige australske språk, med mange forskjellige dialekter.
Kontakt utenfor Australia
Et tidlig kart av den kjente verden som ble laget i 1603 av fader Matteo Ricci, en italiensk jesuitt som tilbrakte en lang tid i Kina, bemerket i et tomt område hvor Australia ligger: «Ingen har noen gang vært i dette landet i sør, derfor vet vi ingenting om det.» Med mindre bokstaver skrev han de kinesiske tegnene Ildland og Papegøyeland, noe som antyder at kineserne var klar over og kanskje hadde sett Australia.
Folkene som levde langs den nordlige kystlinjen av Australia, Kimberley, Arnhem Land, Carpentariabukta og Cape York, har truffet på forskjellige besøkende i mange tusen år. Mennesker og varer beveget seg fritt mellom Australia og Ny-Guinea, selv etter at landbroa ble oversvømmet av det stigende havnivået, noe som var fullført for 6000 år siden. Men handel og samkvem mellom de nå separerte landene fortsatte over det nydannede Torresstredet, hvis 150 km brede kanal forble seilbar med rekken av Torres Strait Islands og korallrev som gav stoppesteder underveis. Øyene ble bosatt av forskjellige sjøreisende melanesiske kulturer som torresstredøyboerne for over 2500 år siden, og kulturelt samkvem fortsatte via denne ruten med aboriginene i Nordøst-Australia.
Den tradisjonelle bevegelsen av folk mellom Australia, Ny-Guinea og Indonesia i seilfartøy for handel og fisking, indikerer muligheten for at arabiske og kinesiske handelsmenn som besøkte de nordlige øyene fikk høre om og besøkte kysten av det sørlige kontinentet fra så tidlig som det 9. århundre. Indonesiske «bajini»-fiskere fra krydderøyene (Banda) har fisket utenfor kysten av Australia i hundrevis av år. Handelsmenn fra Sulawesi besøkte jevnlig kysten av det nordlige Australia for å fiske etter trepang (en spiselig sjøpølse) for å handle dem med kinesere som verdsatte det marine virvelløse dyret for dets kulinariske og medisinske verdi på sine markeder.
Det ser ut til at trepanghandelen fra Makassar begynte rundt 1720, men noen forfattere foreslår at reisene begynte 300 år tidligere, rundt 1400. Reisene deres strakte seg over tusenvis av kilometer, fra Kimberley i vest til Mornington Island i den østre delen av Carpentariabukta.
Handelen begynte å svinne mot slutten av det 19. århundre på grunn av innføringen av toll og lisensavgifter fra australske myndigheter som gjorde den ulønnsom. Etter innføringen av lovgivning for å beskytte Australias «territorielle integritet», forlot den siste prauen til makassanerne Arnhem Land i 1906. Etterspørselen etter trepang kan også ha sunket på grunn av uro i Kina på den tiden.
Matthew Flinders møtte i 1803 den makassanske handelsflåten nær dagens Nhulunbuy på sin ferd rundt Australia. Dette møtet førte til etableringen av bosetninger på Melville Island og Coburghalvøya.
Der var høy grad av kulturell utveksling, bevist i aboriginenes stein- og barkmalerier, introduksjonen av teknologier som utskårede kanoer og varer som tobakk, klær, kniver, alkohol og tobakkpiper, makassanske ord i australske språk (balanda for hvit person, rupiah for penger og jama for arbeid) og etterkommere av malaysiske folkeslag i australske samfunn og omvendt som et resultat av tverrkulturelle ekteskap og migrasjon. Makassanerne byttet varer mot retten til å fiske i aboriginenes farvann og for å leie deres arbeidskraft. Produktene gav dem nye muligheter, men også noen utfordringer som den farlige kombinasjonen av kniver og alkohol. Besøkene blir levende gjenfortalt i dag gjennom muntlig historie, sanger og danser, i tillegg til de kulturelle endringene som kontakten førte til. Makassanerne kan også ha vært de første som førte islam til Australia.
Europa oppdager Australia
Marco Polo refererte rundt 1300 til et rykte om at det eksisterte et enormt sørlig kontinent, men det er ingen bevis for at han hadde spesifikk kunnskap om Australia. Noen forfattere har foreslått at kart fra slutten av 1400-tallet viser deler av den australske kystlinja.
Den franske navigatøren Binot Paulmier de Gonneville hevdet å ha gått i land øst for Kapp det gode håp i 1504 etter å ha blitt blåst ut av kurs. En stund ble det antatt at han oppdaget Australia, men i dag har det vist seg at han gikk i land i Brasil.
En spansk ekspedisjon ledet av den portugisiske navigatøren Pedro Fernandez de Quiros og styrt av Luis Vaez de Torres satte kursen for Terra Australis i 1605. Da de Quiros gikk i land på Ny-Hebridene, kalte han øygruppa «Austrialia del Espiritu Santo», oversatt som «Sørlandet til Den hellige ånd». Etter de Quiros hadde forlatt ekspedisjonen, seilte Torres fra øst til vest langs den sørlige kysten av Papua og oppdaget øyene i Torresstredet.
En teori sier at portugiserne var de første europeerne som oppdaget Australia gjennom en ekspedisjon ledet av Cristóvão de Mendonça rundt 1522. Et antall relikvier og rester har blitt tolket som bevis på at portugiserne nådde Australia 200 år før Cook. Disse inkluderer Mahogany-skipet, en påstått portugisisk karavell som gikk på grunn ti kilometer vest for Warrnambool (selv om restene aldri har blitt funnet), de såkalte Dieppe-kartene, hemmelige kart som ble tegnet av portugiserne, en kanon og fem nøkler som ble funnet nær Geelong. De fleste historikere aksepterer ikke disse relikviene som bevis på at portugiserne var de første europeerne som nådde Australia.
Da det ble oppdaget at det var en raskere rute å seile østover fra Kapp det gode håp til land ble oppdaget, for så å seile nordover langs vestkysten av Australia, enn rundt kysten til Indiahavet, gjorde nederlandske landganger på vestkysten uunngåelige. De fleste av disse landgangene var ikke planlagt. Første gang dette skjedde var i 1616 da Dirk Hartog gikk i land på det som nå kalles Dirk Hartog Island utenfor kysten av Vest-Australia hvor han etterlot seg en inskripsjon på en plate av hardtinn. Denne platen kan nå sees i Rijksmuseum i Amsterdam. Den mest kjente landgangen med det blodigste resultatet var mytteriet og mordet som fulgte vraket til «Batavia».
Ytterligere reiser med nederlandske skip utforsket nordkysten av Australia mellom 1623 og 1636. De gav også Arnhem Land sitt nåværende navn. Abel Tasman seilte på en berømt reise fra Batavia i 1642 til Papua Ny-Guinea, Fiji, New Zealand og nådde den 24. november Tasmania. Han kalte det Van Diemens land etter Anthony van Diemen, Det nederlandske ostindiske kompanis generalguvernør i Batavia som hadde utrustet hans reise. Tasman gjorde krav på Van Diemens land for Nederland. Andre kjente nederlandske utforskere av den australske kysten inkluderer François Thyssen (med Pieter Nuyts om bord) som oppdaget mye av den sørlige kysten i 1627 og Willem de Vlamingh som kartla vestkysten fra 1696 til 97.
William Dampier var den første engelskmann som så Australia. Han utforsket den nordvestlige kysten av Australia i 1688, med «Cygnet», et lite handelsfartøy. Han gjorde en ny reise i 1699 før han returnerte til England. Han beskrev noe av floraen og faunaen til Australia, og han var den første europeer som rapporterte om Australias merkelige «store hoppende dyr».
James Cook har ofte blitt feilaktig kreditert for å være personen som oppdaget Australia. Cook ble sendt av Storbritannia for å observere Venustransitten fra Tahiti. Han seilte vestover i HM «Bark Endeavour» via Kapp Horn og ankom der i 1769. På tilbaketuren fortsatte han sin utforsking av det sørlige Stillehavet, på leting etter det postulerte kontinentet «Terra Australis». Han nådde New Zealand i oktober 1769 og kartla kystene. Han seilte så over til Sørøst-Australia som han først så den 20. april 1770 på et punkt mellom Orbost og Mallacoota på sørøstkysten av det som nå er Victoria. Cooks ekspedisjon ble dermed den første dokumenterte europeiske ekspedisjonen som nådde den østlige kysten. Han seilte så hele veien opp østkysten hvor «Endeavour» senere skulle gå på grunn i Great Barrier Reef, nær dagens Cooktown hvor hun måtte repareres. Han nådde til slutt Torresstredet og Batavia. Han gjorde krav på østkysten som han kalte New South Wales, for Storbritannia den 22. august 1770. Cooks ekspedisjon identifiserte Botanybukta som et passende sted for bosetning. Ekspedisjonen returnerte til Storbritannia via Indiahavet og Kapp det gode håp.
Den siste store marineutforskeren var Matthew Flinders som var ansvarlig for å fylle hullene i kart som stod igjen etter andre utforskere. Han tok i 1796, etter bosetningen, en 2,5 meter lang åpen båt, Tom Thumb, og utforsket sammen med George Bass noe av kystlinjen sør for Sydney. Ut fra denne reisen mistenkte han at Tasmania var en øy, og i 1798 ledet han og Bass en ekspedisjon for å reise rundt Tasmania og bevise teorien. Havet mellom fastlandet til Australia og Tasmania ble kalt Bass-stredet. En av de to store øyene i Bass-stredet ble kalt Flinders Island. Flinders returnerte til sitt hjemland, Storbritannia, men ble snart sendt tilbake til Sydney med en langt mer ambisiøs oppgave; å reise rundt Australia. Dette gjorde han fra 1802 til 03 ved først å seile til Sydney langs sørkysten og så reise rundt tilbake til Sydney. Samtidig med Flinders ekspedisjon, ble den australske kysten også kartlagt av franskmannen Nicolas Baudin.
Kolonisering og straffekoloni
Etter tapet av de amerikanske koloniene, trengte Storbritannia å finne alternative destinasjoner som kunne ta imot befolkningen fra deres overbefolkede fengsler. De var hovedsakelig fulle på grunn av arbeidsledigheten som den industrielle revolusjonen skapte. Joseph Banks, forskeren som fulgte kaptein James Cook på hans reise i 1770, anbefalte Botanybukta som et egnet sted. Den første flåten av elleve skip og rundt 1305 personer (736 straffedømte, 211 marinesoldater, 17 barn av de straffedømte, 27 koner av marinesoldatene, 14 barn av marinesoldatene og rundt 300 offiserer og andre) satte seil for Botanybukta i 1787 under ledelsen til Arthur Phillip. Da de ankom, anså de Botanybukta som uegnet, og den 26. januar 1788, en dato som nå feires som Australia Day, gikk de i land ved Sydney Cove i nærheten. Phillip oppkalte bosetningen etter Thomas Townshend, baron Sidney, innenriksministeren. Den nye kolonien ble formelt proklamert som kolonien New South Wales den 7. februar.
26. januar 1788 var også datoen da den franske ekspedisjonen på to skip ledet av admiral Jean-François de La Pérouse, ankom Botanybukta og Sydney Cove. De ble høflig mottatt, selv om den andre ekspedisjonen betød problemer for britene, siden den viste at Frankrike var interessert i det nye landet. Den franske ekspedisjonen kunne ikke gis mat fra den magre britiske flåten, men tok ombord vann og reiste videre, og kom aldri tilbake. En drabantby i Sydney er oppkalt etter La Pérouse. Andre franske geografiske navn langs kysten av Australia stammer også fra denne ekspedisjonen.
To franske skip, «La Recherche» og «L'Espérance», ankret i 1792 opp i en havn nær Tasmanias sørligste punkt som de kalte Recherchebukta. Dette var på et tidspunkt da Storbritannia og Frankrike konkurrerte om å bli de første som utforsket og koloniserte Australia. Ekspedisjonen hadde med seg forskere og kartografer, gartnere, kunstnere og hydrografer som plantet, identifiserte, kartla, markerte, nedtegnet og dokumenterte miljøet og menneskene i de nye landene som de kom til på oppdrag fra det uerfarne Société D'Histoire Naturelle.
Europeisk bosetning begynte med en flokk straffanger, bevoktet av annenrangssoldater. En av tre straffanger var irer. En femtedel av irene ble transportert bort i forbindelse med politiske opprør og forstyrrelser knyttet til eiendom av land som var vanlige i Irland på den tiden. Mens nybyggerne var nokså godt utrustet, hadde en ikke tenkt noe særlig på å sørge for at det var evner til stede til å gjøre kolonien selvforsynt. Få av straffangene hadde erfaring med jordbruk eller handel (i likhet med soldatene, for øvrig). Den manglende forståelsen for Australias årstidsmønster gjorde at de første forsøkene på landbruk slo feil. De var derfor avhengig av hva soldatene kunne skyte av dyr og fugler for å få seg mat. Kolonien sultet nesten, og Phillip var tvunget til å sende et skip til Batavia etter forsyninger. Noe unnsetning kom med den andre flåten i 1790, men livet var ekstremt hardt i koloniens første få år.
Straffanger ble vanligvis dømt til syv eller fjorten års straffarbeid, eller «for perioden av deres naturlige liv». Ofte var disse straffene omgjort fra dødsstraff som teknisk var straffen for en bred variasjon av kriminalitet. Da de ankom i en straffekoloni, ble straffanger knyttet til forskjellige typer arbeid. De som hadde yrker fikk oppgaver knyttet til deres evner (steinarbeidere, for eksempel, trengtes i høy grad) mens de ufaglærte ble knyttet til arbeidsgjenger som bygget veier eller andre slike oppgaver. Kvinnelige straffanger fikk vanligvis oppgaver som hustjenere til de frie nybyggerne. Hvor det var mulig ble straffanger knyttet til frie nybyggere som var ansvarlige for å fø og disiplinere dem. Til gjenytelse for dette fikk nybyggerne land. Dette systemet reduserte arbeidsmengden for den sentrale administrasjonen. De straffangene som ikke ble knyttet til nybyggere fikk husly i brakker som Hyde Park Barracks eller Parramatta Female Factory.
Disiplineringen av straffangene var hard. Straffanger som ikke ville arbeide eller som nektet å følge ordre ble straffet med pisking, plassert i strengere oppbevaring (fotlenker) eller transportert til en strengere straffekoloni. Straffekoloniene i Port Arthur og Moreton Bay var strengere enn den i Sydney, og den på Norfolk Island var strengest av alle. De straffangene som oppførte seg bra, fikk til slutt en «ticket of leave» som gav dem en viss grad av frihet. De som fullførte sin straff eller ble benådet forble vanligvis i Australia som frie nybyggere og kunne selv motta straffanger som tjenere.
200 rømte, for det meste irske, straffanger gjennomførte i 1804 straffangeopprøret på Castle Hill, men det ble raskt slått ned av New South Wales Corps. Den 26. januar 1808 var der et militært opprør mot guvernør Bligh ledet av John Macarthur. Etter dette fikk guvernør Lachlan Macquarie mandat til å gjenopprette styret og disiplinen i kolonien. Da han ankom i 1810, tvangsdeporterte han NSW Corps og førte inn 73. regiment til å erstatte dem.
Utforskingen av innlandet
De indre delene av landet ble gradvis åpnet for europeisk busetning gjennom kolonitiden, og et antall av disse utforskerne er berømte. Burke og Wills er best kjent for deres tragiske død i kryssingen av det indre av Australia fra Melbourne til Carpentariabukta. Menn som Hamilton Hume og Charles Sturt er også kjente. Andre betydelige hendelser inkluderer kryssingen av Blue Mountains ledet av Gregory Blaxland i 1813. Han ble ledsaget av William Lawson, William Wentworth og fire tjenere.
I mange år ble planene om ekspansjon vestover fra Sydney forhindret av Great Dividing Range, en stor fjellrekke som la østkysten i skyggen fra grensen mellom Queensland og New South Wales til sørkysten. Delen av fjellrekka som lå nær Sydney kalles Blue Mountains. Guvernør Philip Gidley King erklærte at de var ugjennomtrengelige, men til tross for dette, lyktes Gregory Blaxland i å lede en ekspedisjon for å krysse dem i 1813. Denne reisen banet vei for tallrike små ekspedisjoner som ble foretatt i de følgende få årene.
Guvernør Thomas Brisbane ba Hamilton Hume og William Hovell i 1824 om å reise fra Humes stasjon nær dagens Canberra til Spencergulfen (vest for dagens Adelaide). Men de ble påkrevd å finansiere reisen selv. Hume og Hovell bestemte seg for at Western Port var et mer realistisk mål, og de dro med en gruppe på seks menn. De nådde til slutt et sted nær dagens Geelong, noe vest for deres mål, etter å ha oppdaget og krysset elvene Murrumbidgee og Murray.