cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vårofferet
Disneys Fantasia
Walt Disney-studioene parerte disse påstandene med å legge detaljerte rapporter og fotografier av da Stravinskij besøkte studioet på bordet. Han ble så vist en tidlig utgave av sekvensen, og skal ha sagt «Å ja, det var akkurat slik jeg mente det, tror jeg!» På bildene skal han ha smilt, og gav Disney retten til å filmatisere Ildfuglen dersom det skulle bli flere utgaver av Fantasia. I de siste årene har Disney-studioene holdt på at de ble overrasket over det de mente var et meningsskifte. Stravinskij hevdet på sin side at han bare gav rettighetene til Ildfuglen over til Disney-studioene etter at Walt Disney hadde truet ham personlig, og sagt at han kom til å gjøre film av Ildfuglen uansett, så han kunne like godt signere og få betalt. Disney-familien har senere sagt at Stravinskij var uærlig. Walt Disneys nevø Roy E. Disney brukte Ildfuglen i produksjonen Fantasia 2000. Ildfuglen ble også brukt i pastisjen av Fantasia, Allegro non troppo.
I Fantasia er Vårofferet det fjerde verket som spilles, og er illustrert med en forestilling om framveksten av liv på jorda. Sekvensen begynner med å vise enkle livsformer, evolusjonen fram til dinosaurene, og deres undergang. Filmen ble ikke regnet som suksessfull da den kom ut, men har i ettertid blitt hyllet for den ambisiøse og fantasifulle bruken av animasjon til såkalt seriøs kunst.
Noen innspillinger
Stravinskij skal ha reagert på Leonard Bernsteins 1958-opptak med ett ord: «Wow!» I en detaljert gjennomgang av Herbert von Karajans første opptak fra 1964, derimot, hånet Stravinskij innspillingen som «altfor polert», og sa at den var «sløvere enn Disneys døende dinosaurer». Til slutt konkluderte han med at han tvilte på at verket kunne bli framført skikkelig med utgangspunkt i von Karajans klassiske tradisjoner.
Leitrim (grevskap)
Leitrim (irsk: Liatroma) er et grevskap (county) i provinsen Connacht i Irland, og fra 2015 en del av Northern and Western Region. Grevskapet hadde 35,087 innbyggere ved folketellingen i 2022. Administrasjonsbyen er Carrick-on-Shannon. Grevskapet har navn etter landsbyen Leitrim og er basert på det historiske irsk-gæliske territoriet Vest Breffny (Bréifne), som tilsvarer den nordlige delen av fylket, og Muintir Eolais eller Conmaicne Réin, tilsvarende den sørlige delen.
Leitrim har en en beskjeden kystlinje på kun 4,7 km, skjønt populær blant turgåere, og er også Irlands minst folkerike grevskap. Leitrim fikk først sitt første sett med trafikklys i 2003. Grevskapet hevder å ha den mytiske kilden til elven Shannon, og Leitrims mest kjente litterære frambringelse er poeten og dramatikeren William Butler Yeats 1865–1939).
Geografi
Leitrim har et kupert og fjellrikt landskap i nordvest og er relativt flatt i sørøst, adskilt fra hverandre av innsjøen Lough Allen midt i grevskapet. Leitrim har den korteste kystlinjen av alle irsk grevskaper som berører havet. Ved Tullaghan er kystlinjen bare 4,7 kilometer lang. Shannon er knyttet til elven Erne via Shannon–Erne-kanalen. En del av innsjøene i grevskapet er:
Historie
I tidlig middelalder dannet Leitrim den vestlige halvdelen av kongeriket Bréifne. Denne regionen var lenge påvirket av klanen O'Rourke med maktsenter i Dromahair. Klanens heraldiske løve utgjør grevskapets offisielle våpenskjold fram til i dag. Nære bånd eksisterte opprinnelig med O'Reilly-klanen i den østlige halvdelen av kongeriket, men det oppsto en splittelse på 1200-tallet og det lille kongeriket ble delt inn i East Breifne, nå grevskapet Cavan, og West Breifne, nå grevskapet Leitrim. Normannerne fra England invaderte Sør-Leitrim på 1200-tallet, men ble grundig beseiret i slaget ved Áth an Chip (Áth an Chip = Connacht) i 1270. «Athanchip», den gang et vadested merket av en trestubbe, er i dag stedet som kalles «Battle Bridge» («broslaget»). Slagstedet ved landsbyen Leitrim.
I forhistorisk tid var Irland dekket av skog, og det hevdes tradisjonelt at det var fem store skoger i Leitrim, med en undersøkelse fra 1800-tallet som hevdet at: «for hundre år siden var nesten hele landet en uavbrutt og hel skog, slik at man fra Drumshanbo til Drumkeeran, en avstand på ni eller ti miles, kunne reise hele veien fra tre til tre...». Mange av disse store skogene ble fjernet ved produksjonen av trekull til jernverk rundt fjellet Sliabh an Iarainn. Arbeidet med grevskapets rike forekomster av jernmalm begynte på 1400-tallet og fortsatte fram til midten av 1700-tallet. Kullgruvedrift ble framtredende på 1800-tallet øst for Lough Allen ved Sliabh an Iarainn og også vest for landsbyen Arigna på grensen av byen Roscommon. Den siste kullgruven stengte i juli 1990 og det er nå et besøkssenter. Sandstein ble også brutt i regionen ved landsbyen Glenfarne ved grensen til dagens Nord-Irland.
Geografen Daniel Augustus Beaufort anslo i 1791 at befolkningen med boliger i grevskapet omfattet 10 026 boliger med «over 50 000 innbyggere», det primære jordbruket var storfeproduksjon og veksten av lin som opprettholdt linindustrien. Leitrim ble først rammet av lavkonjunkturen forårsaket av mekaniseringen av linveving på 1830-tallet, og dens 155 000 innbyggere (i henhold til folketellingen i 1841) ble herjet under den store hungersnøden på midten av 1840-tallet og befolkningen sank til 112 000 innen 1851. Befolkningen fortsatte deretter å synke grunnet utvandring, slik som det også skjedde andre steder i Irland. Etter mange år har sårene etter en så rask befolkningsnedgang endelig begynt å gro. Landbruket ble bedre i løpet av 1900-tallet. Leitrim har nå den raskest voksende befolkningen i Connacht.
Fenaghboken er det mest kjente manuskriptet fra middelalder som har opprinnelse i Leitrim. På 1800-tallet bodde den kulturnasjonalistiske poeten John McDonald (fra Dromod i Leitrim) i grevskapet, og William Butler Yeats tilbrakte begynnelsen av 1900-tallet fascinert av Lough Allen og mye av Leitrim. Glencarfossen, 11 kilometer fra byen Manorhamilton, inspirerte Yeats og er nevnt i diktet hans «The Stolen Child»:
''«Where» the wandering water gushes From the hills above Glen-Car, In pools among the rushes That scarce could bathe a star...» ─ Yeats
Største byer i grevskapet Leitrim
Fra folketellingen i 2016:
Transport
Som tillegg til de lokale og regionale veinettene er riksveiene N15 (Sligo-Leitrim-Donegal), N16 (Sligo-Leitrim-Enniskillen) og N4 (Sligo-Leitrim-Dublin).
Jernbanestasjoner i Leitrim på Dublin til Sligo-linjen omfatter Dromod og Carrick-on-Shannon.
Jernbanen Cavan og Leitrim Railway åpnet 17. oktober 1887. Den besto av to forgreninger, som møttes ved Ballinamore som koblet Dromod og Arigna med Belturbet. Jernbanen fraktet varer, passasjerer og kull fra rundt innsjøen Lough Allen. Til tross for protester stengte linjen til slutt 31. mars 1959. Det ble opprettet et kulturmuseum for en smalsporet jernbane og transport med senter i Dromod med en virksom og betjent linje siden 1990-tallet.
Jernbanestasjoner i Leitrim for det tidligere selskapet Sligo, Leitrim og Northern Counties Railway (som gikk mellom Sligo og Enniskillen) omfatter Dromahair, Manorhamilton og Glenfarne.
Shannon og Shannon–Erne-kanalen gir tilgang til store deler av Leitrim med båt.
Sinsen
Sinsen er et stort bolig- og forretningsstrøk i bydel Grünerløkka og bydel Bjerke i Oslo. Det ligger mellom Trondheimsveien (østsiden inkludert på den aktuelle strekningen) og Sinsenveien i sin helhet (begge sider av veien inkludert vest for Alnabanen, ellers kun nordsiden). Disse møtes i sørvest like nord for Carl Berners plass, og er igjen 30 meter fra hverandre like øst for Aker sykehus. Det bor ca. 5000 innbyggere på Sinsen.
Etymologi
Navnet Sinsen kommer av norrønt sinn for vei og vin for eng
Historie og bebyggelse
Gården Sinsen nevnes første gang i 1343, og ble senere delt i tre.
Strøket deles opp i tre omtrent like store biter av Gjøvikbanen og Ring 3 (som er bydelsgrensa):
Sinsen stasjon ligger like utenfor strøket, nord for Sinsenbyen og Sinsenkrysset.
Sinsenkrysset, som ligger på grensen mellom bydelene Nordre Aker, Grünerløkka og Bjerke, er Norges første rundkjøring. Her går det en dobbeltsporet forbindelse for trikkelinja til Sinsen (sløyfen lå der det nå er et garasjeanlegg, før den ble flyttet til Muselunden da Sinsenkrysset stod ferdig) under på sin vei til trikkestallene på Grefsen. Man bygde etterhvert om Trondheimsveien til å gå i bro over den store rundkjøringa.
Georg Strobl
Georg Strobl (født 9. februar 1910, død 10. mai 1991) var en tysk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid og 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Strobl vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det tyske laget som kom på tredjeplass, bak Canada og USA, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Tyskland tapte begge kampene til både USA og Canada med slo Polen med 2-1 og 4-1. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på Tysklands lag var Rudi Ball, Alfred Heinrich, Erich Herker, Gustav Jaenecke, Werner Korff, Walter Leinweber, Erich Römer, Martin Schröttle, Marquardt Slevogt og Georg Strobl. Strobl spilte alle seks kampene for Tyskland i OL-turneringen og scoret et mål.
Ølbrygging
Brygging er den prosessen der vann, korn, gjær og humle omdannes til øl. Den tidligste formen for ølbrygging fant sted i Mesopotamia og Elam for henholdsvis 6,000 og 7,000 år siden. Metodene diskutert her er basert på europeiske metoder kjent fra oldtiden.
Maltet
Kornet – vanligvis bygg – fuktes (støpes) for å få i stand en begynnende spiring. Dermed utvikles det enzymer som bryter ned uoppløselig stivelse og proteiner i kornet. Tidligere ble maltet fremstilt ved at kornet ble lagt utover golvet på maltloftet i bryggeriet. Maltet måtte vendes ofte med skuffer for at det ikke skulle smelte sammen. I dag er prosessen mekanisert.
Spiringen stanses ved at maltet varmes opp. Pilsnermalt varmes til 72–80°C, lagermalt til 92–98°C og münchenermalt til 100–105°C. Noen få bryggerier røker en del av maltet for å få fram en spesiell smak på ølet – det gjelder f.eks. det berømte Rauchbier fra Bamberg i Tyskland.
Mesking (rosting)
Den tørka malten kjøres i ei maltkvern og føres deretter over i meskekaret. Her blandes malten med vann til mesk som varmes opp. Hensikten med mesking er å få omdanna alle stoffene i malten til næringsstoffer.
Ved den enkleste formen for mesking varmes hele mesken opp til ca. 65–70°C. En mer avansert metode er å bringe en del av mesken til kokepunktet og føre den tilbake til meskekaret, slik at mesken oppvarmes trinnvis. Etter tre slike operasjoner har mesken nådd en sluttemperatur på 75°C. Denne «tremeskemetoden» trekker ut flere av stoffene i malten, og er derfor mer utbredt.
Når mesken har nådd den nødvendige temperaturen, pumpes den over i et silekar, der de faste stoffene siles fra. Den frasilte masken går til dyrefôr. Den væska som blir tilbake, kalles vørter.
Vørterkoking
Vørteren pumpes over i vørterpanna. Her kokes vørteren fra 1/2 til 2 1/2 time, avhengig av hvilket øl som brygges. Til vørterkokinga brukes i dag damp, mens enkelte bryggerier holder fast ved bruken av åpen ild under vørterpanna. Tradisjonelt ble vørterpannene utført i kobber, fordi kobber ikke så lett angripes av syrene i vørteren. I dag er en for det meste gått over til rustfritt stål, som er lettere å holde rent.
Det er under vørterkokinga at humle tilsettes. Mengden av humle kan variere mellom 0,5 og 4,5 kg per tonn vørter. Humle blir tilsatt for å gi ølet smak, aroma og økt holdbarhet. Etter koking siles humlen fra.
Overgjæret øl
Overgjæret øl, også kalt ale, gjæres ved høyere temperatur enn lagerøl. Normal gjæringstemperatur for disse ølene er 18–22°C.
Pasteurisering
Noe øl pasteuriseres for å oppnå bedre lagringsdyktighet. Fatøl blir som regel lynpasteurisert med damp i under et halvt minutt. Flaskeøl pasteuriseres ved at flaskene overhelles med varmt vann i minimum 20 minutter. Ved pasteurisering steriliseres ølet, men samtidig taper det noe av smaken – mest ved flaskepasteurisering. Pasteurisering er mest aktuelt for undergjæra øltyper. Overgjæra øl på fat pasteuriseres ikke, mens noe overgjæra øl som selges på flasker kan bli pasteurisert – særlig det som går til eksport.
Noe flaske- og boksøl kan også få antiseptiske stoffer tilsatt for å øke holdbarheten ytterligere. Ofte brukes da ulike enzymer, som f.eks. pepsin. Også askorbinsyre kan tilsettes for å hindre oksidasjon.
Ta plass! Lukk dørene!
'''«Ta plass! Lukk dørene!»' er en episode fra 1976 av den norske komiserien Fleksnes'', med Rolv Wesenlund i hovedrollen, som ble vist på norsk fjernsyn NRK fra 1972 til 2002.
Gruppe (psykologi)
Gruppe defineres innenfor psykologi eller sosiologi som en samling mennesker som deler bestemte karakterstikker, samhandler med hverandre, aksepterer forventninger og forpliktelser som medlemmer av gruppen, og har felles identitet. Innenfor denne definisjonen kan et samfunn opptre som en stor gruppe.
Det er karakteristisk at medlemmener i en gruppe har felles interesser, verdier, etnisk bakgrunn og språk.
En gruppe har som regel:
Hang
Hang er oppadgående luftstrøm som skyldes at lufta blir presset opp langs en fjellside eller en fjellskrent (hangkant) når vinden blåser mot fjellsiden.
Denne vinden kan forsterkes av og forveksles med termikk. Hvis sola skinner på en fjellside vil den varme lufta langs fjellsiden stige til værs. Ofte går lufta ikke rett opp, men den vil følge oppover langs fjellsiden.
Seilfly, hangglidere og paraglidere utnytter hang som ett av flere vindfenomener for å holde seg oppe, og å bli med vinden oppover for å kunne tilbakelegge distanse.
Singapore Sling
Singapore Sling er en cocktail basert på gin, ananasjuice, limejuice, grenadin og Dom Benedictine.
Singapore Sling ble oppfunnet i 1915 av bartender Ngiam Tong Boon ved Long bar i annen etasje ved Raffles Hotel i Singapore. Originaloppskriften ble publisert i artikler om hotellet og var annerledes enn det som i dag serveres som en Singapore Sling.
Trondheimsveien
Trondheimsveien eller «Den Trondhjemske hovedvei» går fra Oslo via Gjøvik i Innlandet til den møter Osloveien på Dovre.
Trondheimsveien danner også en sammenhengende strekning gjennom flere kommuner:
Trondheimsveien finnes som gateadresse følgende steder:
Merwin-demningen
Merwin-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Cowlitz County, delstaten Washington i det vestre USA. Den regulerer Lewis River som er en sørvestlig sideelv i Columbia River, og skaper Merwinsjøen (Lake Merwin) på 15,9 km².
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 151 MW, fordelt på fire turbiner. Demningen er 381 m lang og 95 m høy. Operatør er PacifiCorp. Utbyggingen skjedde fra 1928 til 1931.
Stark’s Park
Historie
Banen ble åpnet i 1891 (det var da Raith Rovers startet å bruke banen, men banen var der tidligere også) og har sitteplasser til 10 104 tilskuere i dag. Stadionet befinner seg i Kirkcaldy, Fife. Banen kan ses tydelig fra jernbanelinjen som går mellom Edinburgh Waverley og Aberdeen.
Hovedtribunen har en uvanlig L-form og huser spillernes garderober og en supporterbar. Den ble tegnet av den kjente fotballstadionarkitekten Archibald Leitch og ble finansiert delvis etter salget av Alex James til Preston North End i 1925. Resten av finansieringen av hovedtribunen kom fra et lån som ikke ble endelig tilbakebetalt før i 1946. Ståplassene på det gamle stadionet manglet tidligere tak, unntatt en overbygd seksjon, populært kalt for "the coo shed" ("kuskuret"), som var plassert i forlengelsen av hovedtribunen, og som strakk seg omtrent totredjedeler langs gressmatten. Resten av tribunene (bl.a. tribunen langs jernbanelinjen), unntatt de overbygde ståplassene, ble etter hvert erstattet av betongtribuner bak målene i nord- og sørenden. Dette arbeidet ble gjort på 1950-tallet, da et tak ble reist på hver kortside, for å gi delvis ly til supporterne. Noe som var typisk for mange fotballstadioner på den tiden, var at klubben solgte reklameplass på asbesttakene på de områdene som hadde tak, til firmaer som R'bt Hutchison & Co (Youma-brød), The Evening Dispatch, Nelsons Cigarettes og Barnett & Morton Ltd, den lokale jernarehandleren, som reiste takene. Kort tid etter at de ovenfornevnte tribunene ble oppgradert, ble det reist fire store flomlysmaster, som minner om de som står på Tynecastle, slik at det også kunne spilles midtukekamper der året rundt. Mesteparten av tribunene, som ble reist på 50-tallet, fikk også tak (slik normen hadde blitt), og ble finansiert med salget av kjente spillere, for eksempel Jackie Stewart til Birmingham City, Jim Baxter til Rangers og Jimmy MacEwan til Aston Villa. Den siste avtalen førte også til at Villa reiste nordover for å spille den første kampen under de nye flomlysene.
Stadion stod deretter nærmest uforandret i 30 år, inntil den moderne tids Alex James, i form av spissen Andy Harrow, forlot Rovers i 1981 og ble solgt til Luton Town. Salget av spilleren satte styret i stand til å rive den antikvariske jernbanetribunen og bygge en tribune med ett tusen seter i sør og ståtribune i betong i nord. Slik skulle stadion forbli inntil ytterligere oppussing på 1990-tallet. I forventning om en rask retur tilbake til Premier League i 1992, etter nedrykk året før, brukte styret £250.000 på å oppgradere tribunene i nord og sør. Betongen fra 1950-tallet ble fjernet og nye ståplasser og publikumsseksjoner ble reist, mens de gamle takene bestod. Selv om styrets tillit til at klubben kunne rykke opp igjen var velbegrunnet, skulle det vise seg at de benyttede pengene var en dårlig investering. Etter den siste hjemmekampen i 1995–1996-sesongen kom bulldoserne tilbake og rev begge kortsidene på stadion, i tillegg til den gamle jernbanetribunen.
Barr Construction fikk i oppdrag å pusse opp stadion. To tribuner med sitteplasser til 3 370 hver, med innebygde flomlystårn bak hvert mål, i tillegg til en tribune med ett tusen sitteplasser i forlengelsen av jernbanetribunen fra 1980-tallet, ble reist på Stark’s Park. De nye tribunene økte kapasiteten til 10 700 med bare sitteplasser. I løpet av tiden med alle forandringene forble den gamle hovedtribunen likevel uforandret, med sitt asbesttak, betongtrinn og seter og benker av tre. Et nytt tak i metall og plastseter ble til slutt installert i 1999, og det reduserte publikumskapasiteten noe. Etter årtusenskiftet har det ikke vært gjort forandringer av tribunene på Stark’s Park.
Konstruksjon
Tribunene i nord (bortetilhengerne) og sør (hjemmesupporterne) er, sammen med hovedtribunen, åpne på kampdager, men tribunen på jernbanesiden har forfalt og er for øyeblikket uten sikkerhetsløyve, og kan derfor heller ikke benyttes. Bortfallet av jernbanetribunen har redusert kapasiteten på Stark’s Park til 8 100. Dagens stadion med bare sitteplasser tilfredsstiller kravene fra Scottish Premier League.
Kallenavn
Supporterne refererer ofte til banen med kallenavnet San Starko, med en utilslørt henvisning til det mer berømte San Siro i Milano.
Leonard Wery
Leonard Hugo «Henk» Wery (født 27. mars 1926 i Haag) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors. Wery vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på andreplass i landhockeyturneringen bak India. Nederland vant både kvart- og semifinalen med 1–0 over Tyskland respektive Pakistan, men tapte finalen mot India med 1–6. Wery spilte alle tre OL-kampene i turneringen.
Eirik Tilley
Eirik Tilley (født 10. oktober 1979) er en norsk musiker, sanger og gitarist. Han er best kjent som vokalist i det nå oppløste bandet Picazzo, hvor han ble medlem i 2004 etter at Tommy Michaelsen hadde forlatt bandet. Han har også spilt i The Young Ones og Stringriders. Han har også hatt gitaristjobber i diverse revyer og teater. I 2008 slutta han i Picazzo etter dette ble bandet oppløst.
Termikk
Termikk er en oppadgående luftstrøm som skyldes at varm luft stiger i forhold til kald luft omkring. Termikk skyldes oftest at solen varmer opp bakken og luften like over bakken. Når lufta ved bakken er varmere enn overliggende luft, blir lagdelingen ustabil. Der varmlufta begynner å stige, vil den omliggende varme bakkelufta tiltrekkes og vi får en termikkutløsning. Det begynner å blåse fra alle kanter mot stedet det termikkutløsningen har funnet sted. Ovenfor dette stedet dannes en søyle av varmluft som stiger raskt oppover. Når lufta stiger synker temperaturen. Når lufta har kommet så høyt at temperaturen er sunket til doggpunkttemperaturen dannes en mindre blomkålsky / cumulussky. En unormalt kraftig termikkutløsning kan skape en tordensky / cumulonimbus som kan gå høyt, mellom 10 000 og 20 000 fot og får en amboltformet profil øverst. Inni disse skyene kan det være svært kraftige og farlige vinder oppover og nedover og fare for lyn. Dette har med lufttrykket å gjøre. Lavt lufttrykk og solinnstråling er en kombinasjon som kan skape tordenskyer.
Seilfly, hangglidere, paraglidere og fugler utnytter termikk for å stige for deretter å tilbakelegge distanse. For seilflygere, hang / paragliderpiloter er det spesielt attraktivt å oppdage en liten fersk blomkålsky der termikkutløsningen har begynt og vil vare en stund, og de vil bruke denne som "heis". Det kan også dannes "skygater" i form av cumuluser som ligger etter hverandre og man kan da fly langt under disse skygatene.
Kristine Bonnevies vei
Kristine Bonnevies vei finnes flere steder:
Charles Alfred Coulson
Charles Alfred Coulson (født 13. desember 1910, død 7. januar 1974) var en britisk forsker innenfor feltet teoretisk kjemi og religiös forfatter.
Liv og verk
Coulson ble utdannet ved University of Cambridge. Hans interesseområder omfattet matematikk, fysikk, kjemi og molekylærbiologi. Hans bruk av kvantemekaniske metoder for å studere molekylære strukturer førte 1950 til innvalg i det britiske vitenskapsakademiet Royal Society. Han innehadde akademiske stillinger ved Universitetet i St Andrews, University College London, King's College London, og University of Oxford. Ved Oxford var han først professor i anvendt matematikk. I 1972 ble han den første professor i teoretisk kjemi ved Universitetet i Oxford, og denne stillingen er i dag oppkalt etter ham. Mange framstående teoretiske kjemikere har studert og arbeodet i hans forskningsgruppe, inkludert H. Christopher Longuet-Higgins.
Coulson skrev flere bøker, men Valence, utgitt av Oxford University Press i 1952, var den som fikk størst gjennomslagskraft. Tredje utgave av Valence ble utgitt etter hans død av Roy McWeeny i 1979. Coulson skrev også flere populærvitenskapelige verker om nukleære og molekylære strukturer.
Coulson vokste opp i et metodistisk hjem og ble en forpliktet og engasjert kristen i 1930. Foruten hans vitenskapelige arbeider skrev han boken Science, Technology and the Christian (Vitenskap, teknologi og de kristne, 1953) og Science and Christian Belief (Vitenskap og kristen tro, 1955), som integrerte hans vitenskapelige og religiøse syn. Coulson skal etter sigende stå bak utsagnet «God of the gaps» – «Gud for mellomrommene». Han mente at religiøs tro var vesentlig for ansvarlig anvendelse av vitenskapen. Han var pasifist og totalnekter, men var også forkjemper for fredelig anvendelse av kjernekraft. Han oppmuntret forskere til å bidra til å bedre matproduksjonen i den tredje verden.
Coulson var medlem av Det internasjonale akademi for kvantemolekylær vitenskap og ble tildelt Royal Societys Davymedalje i 1970 som deles ut for enestående og viktige kjemiske oppdagelser.
Flaming Gorge-demningen
Flaming Gorge-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Daggett County, delstaten Utah i det vestre USA, nær grensen til Wyoming. Den regulerer Green River som er en sideelv til Colorado, og skaper Flaming Gorge-sjøen (Flaming Gorge Reservoir) på 170 km².
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 152 MW, fordelt på tre turbiner. Demningen er 360 m lang og 153 m høy. Operatør er USBR. Utbyggingen skjedde fra 1958 til 1964.
Sangisälven
Sangisälven (Sangis älv) er en elv i Norrbotten, som utgjør språkgrensen mot det tornedalsfinske området. Elven renner øst for Överkalix i Överkalix kommune, og er 109 km lang, inklusive kildeelven. Største sjøen langs elven er Miekojärvi, og elven passerer byene Kukasjärvi, Lappträsk og Sangis før den munner ut i Bottenviken. Nord for Lappträsk heter elven Kukasjoki, og nord for Miekojärvi Raitajoki.
Det finnes flere fiskearter og kreps i elven. Oter er også vanlig, mens bever for det meste er i elvens største sideelv, Korpikån. Sangisälven har noen fossefall, men er for det meste rolig, og egnet for kanopadling. Elven ligger i naturrike omgivelser, med elg, og noen ganger også bjørn, langs elvekanten.
Kristine Bonnevies vei (Oslo)
Kristine Bonnevies vei (5-15, 2-26) er en vei på Tonsenhagen i bydel Bjerke i Oslo. Veien er en blindvei og går sør- og nordover fra krysset mellom Anna Rogstads vei og Ragna Nielsens vei. Kristine Bonnevies vei er oppkalt etter zoolog og første norske kvinnelige professor Kristine Bonnevie.
James Gareth Endicott
Bakgrunn
Hans far, James Endicott, var kinamisjonær, og var moderator for United Church of Canada fra 1926 til 1928. James Gareth var dermed misjonærbarn, og ble født i Kina som den tredje av familiens fem barn. Familien dro hjem til Canada i 1910.
Kinamisjonær
Etter slutteksamen ble han ordinert for United Church of Canada og i 1925 returnerte han til Kina som misjonær. Han forble der for det meste av de to påfølgende tiårene.
Endicott underviste i engelsk i Kina og ble professor i engelsk og etikk ved West China Union University. Han ble sosial rådgiver for Chiang Kai-shek og politisk rådgiver for generalissimoens New Life Movement. Dessuten var han rådgiver for den amerikanske militære etterretningstjeneste fra 1944 til 1945 som liaison mellom de amerikanske styrker of de kinesiske kommunistiske styrker som kjempet mot japanske styrker i Kina.
Desillusjonert av korrupsjonen innen Kuomintang ble Endicott stadig mer imponert av kommunistene. Han ble venn av Zhou Enlai da den kinesiske borgerkrig ble gjenopptatt, og støttet det kinesiske kommunistparti. Etter krigen talte han under studentdemonstrasjoner og ivret for motstand mot nasjonalistregjeringen.
Politisk virke i Kina og i Canada
Dette utløste kritikk mot ham fra kanadisk kirkelig hold. Dermed fratrådte han sitt misjonærverv den 5. mai 1946. På oppfordring fra Zhou Enlai flyttet han til Shanghai for å publisere Shanghai Newsletter, en illegal undergrunnspublikasjon som bekjempet Kuomintang. Nyhetsbrevet rettet seg mot vestlige mennesker i dette kuomintangfestet, og forsøkte også å overbevise vestlige regjeringer om at Chiangs regime var korrupt og diktatorisk.
I 1947 vendte han tilbake til Canada. På en tid da vestlige land støttet Chiang og så lyst på hans muligheter til å beseire kommunistene, hevdet Endicott overfor den kanadiske regjering at Kuomintang stod for fall. Snart gikk han ut offentlig med sin forutsigelse og sin fordømmelse av Kuomintang som korrupt. Hans uttalelser ble oppfattet som forræderske av massemediene, og han ble brennemerket som den mest foraktede kanadier det året for sin støtte til den kinesiske revolusjon og kommunistene, og ble kritisert av United Church of Canada for sin støtte til revolusjonen.
I 1949 grunnla han og ble leder av Canadian Peace Congress og hjalp med å utgi dens bulletin ved navnet Peace Letter. Han ble også en ledende skikkelse i World Peace Council og var president for International Institute for Peace fra 1957 til 1971.
Endicott dro tilbake til Kina under Koreakrigen. Da han returnerte til Canada beskyldte han USA for å bruke kjemiske og biologiske våpen under krigen. Anklagene førte til at han ble uthengt i kanadiske medier som «public enemy number one» og ble kritisert av United Church of Canada for sin støtte til Mao Zedong og de kinesiske kommunister.
Han ble dekorert med Stalins Fredspris i 1953 for sin innsats. Han fortsatte med sitt engasjement for Folkerepublikken Kina ved å utgi Canadian Far East Newsletter, og selv om han utad støttet Sovjetunionen under de første årene av rivningene mellom kineserne og sovjeterne, var han velvillig overfor Kinas argumenter og gjengav dem i sitt blad.
Endicott ble tilbudt presidentposten for World Peace Council tidlig i 1960-årene men avstod på grunn av sin kones stadig mer svekkede helse, og på grunn av det som ville bli en personlig vanskelig situasjon da striden mellom Kinas og Sovjetunionens tilhengere i rådet ble stadig verre.
I 1971 oppfordret William Kashtan, generalsekretæren for det kanadiske kommunistparti Endicott om å fratre fra Canadian Peace Congress og som Canadas delegat til World Council of Peace, fordi han mente at Canadian Far East Newsletter var blitt antisovjetisk og pro-Mao. Endicott gikk med på dette, men fortsatte å utgi sitt blad og med å støtte de kinesiske synspunkter i striden mot sovjetkommunistene. Han grunnla The Canada-China Society kort etter, og brøt offentlig med Sovjetunionen.
I 1982 kom United Church of Canada med en formell unnskyldning til Endicott for at de hadde fordømt han tretti år tidligere.
Selv om han stod på god for med Tim Buck, Stanley Ryerson, Leslie Morris og andre kanadiske kommunister, ble Endicott aldri medlem av Det kanadiske kommunistparti.
Karma (sang)
Karma er en sang av det amerikanske progressiv/power metal-bandet Kamelot.
Sangen ble først utgitt på bandets femte studioalbum; Karma fra 2001.
Albumutgivelser
Sangen er utgitt på følgende Kamelot-album:
Tinghus
Som utgangspunkt inneholder tinghus én eller flere rettssaler, dommerrom, juryrom, fengselsceller, vaktrom og publikumsfasiliteter.
Yale-demningen
Yale-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i CowlitzCounty, delstaten Washington i det vestre USA. Den regulerer Lewis River som er en sørvestlig sideelv i Columbia River, og skaper Yalesjøen (Yale Lake) på 15,3 km².
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 151 MW, fordelt på 2 turbiner. Demningen er 457 m lang og 98 m høy. Den ligger ovenfor Merwin-demningen. Operatør er PacifiCorp. Utbyggingen skjedde fra 1950 til 1953.
Kåre Nordseth
Kåre Nordseth (født 27. november 1969) er en norsk kulturarbeider, lysdesigner og trombonist, bosatt i Stange.
Nordseth har arbeidet med lysdesign på flere festivaler, og også stått bak andre kulturopptrinn. Blant annet har han dirigert et «korps» av bilhorn ved flere anledninger: «Kongesangen» 17. mai 1999 på Tynset, og «Ja, vi elsker» 17. mai 2011 på Tangen.
Sammen med fire andre unge kulturarbeidere mottok Nordseth Hedmark fylkeskommunes kulturpris for 1999.
De transeuropeiske transportnettverk
De transeuropeiske transportnettverk (forkortet TEN-T) er nettverk av veier, jernbane, luft- og vanntransport, planlagt av EU over hele det europeiske kontinentet. Formålet er å sørge for fri bevegelighet av varer, personer og tjenester. TEN-T skal lukke manglende forbindelseslinjer, fjerne flaskehalser og tekniske skranker, og samtidig styrke det sosiale, økonomiske og regionale samarbeid i EU/EØS.
TEN-T er en del av EUs politikkområde Transeuropeiske nett (TEN). Det ble med unntak for de finansielle instrumentene, CEF (Connecting Europe Facility), innlemmet i EØS-avtalen i 2015.
Samlet nettverk og kjernenettverk
Det omfattende nettet skal være ferdigstilt innen 2050, mens kjernenettet på ni korridorer skal være ferdig innen 2030.
Den enkelte korridor skal omfatte minst tre transportformer, krysse minst tre medlemsstater, og om mulig ha forbindelse til havn. Arbeidet med den enkelte korridor vil bli samordnet av personer oppnevnt av Kommisjonen. I samarbeid med de berørte statene skal koordinatorene utvikle flerårige planer, inklusive for investering og gjennomføring av prosjektene. Disse planene vil så danne grunnlaget for Kommisjonens beslutninger om konkret gjennomføring av prosjekter i nettet.
I tillegg til de ni kjernekorridorene kommer systemet for signalisering og trafikkstyring av jernbane European Rail Traffic Management System og Motorways of the Sea, den maritime pillar av TEN-T.
Økonomi
EU hadde et budsjett for det transeuropeiske transportnettverkt på 33,2 mrd. euro for perioden 2014-2020. Av dette ble 26,3 mrd. euroavsatt til transportformål, inklusiv 11,3 mrd. euro til Samhørighetsfondet (”Cohesion Fund”). For eksempel bidro EU med 1,4 milliarder svenske kroner til Øresundsforbindelsen.
Nettverkenes innhold
Nettverkene består av:
Hol I kraftverk
Hol I kraftverk er et vannkraftverk ved Hovet i Hol kommune i Viken fylke.
Det består av:
Charlotte Frogner
Charlotte Frogner (født 9. april 1981 i Aurskog-Høland) er en norsk skuespiller, utdannet ved Teaterhøyskolen. Hun har vært ansatt ved Det Norske Teatret siden 2004. Under Komiprisen 2009 vant hun klassen årets gjennombrudd for sin rolle i Evig ung. Under Seoul International Drama Awards 2009 vant hun prisen for beste skuespillerinne (Best Actress) for sin rolle i Hvaler. Hun er best kjent for sin rolle som Celine Kopperud i Side om side.
Preken
I middelalderen var prekenen av størst betydning på misjonsmarken, der hedninger skulle omvendes til kristendommen. I 1907 stod det fremdeles i den autoriserte danske utgaven av den katolske messeboken: «Hvis det skal være preken, holdes den som regel etter evangeliet.»
I kristen språkbruk er homiletikk læren om prekekunsten.
Karma (andre betydninger)
Karma har flere betydninger:
Greenslade
Greenslade er et engelsk progressiv rock-band som ble dannet av keyboardisten Dave Greenslade i 1972.
Musikalsk bakgrunn
Dave Greenslade startet i bandet The West Minster Five på 60-tallet, var innom Chris Farlowe and the Thunderbirds og spilte også i Colosseum fra 1969 til 1971 før han startet sitt eget band, Greenslade. Blant de opprinnelige medlemmene i første lineup var også Tony Reeves.
Greenslade
Debutalbumet Greenslade kom i 1973, deretter fulgte Bedside Manners Are Extra samme år, Spyglass Guest i 1974 og Time & Tide i 1975. Musikken var preget av lange komposisjoner og masse piano, orgel, synthesizere og moog. Greenslade ble oppløst i 1977, men kom sammen igjen ved forskjellige anledninger senere og startet opp igjen i 2000, da Greenslade og Reeves kom sammen og ga ut albumet Large Afternoon i 2002.
Poul Helgesen
Poul Helgesen, latin Paulus Helie, (født ca. 1485, død ca. 1534) var en dansk teolog, historiker og humanist. Helgesen var tiggermunken som først støttet Christian 2. og den lutherske reformbevegelsen, for senere å bryte med begge og skrive advarende mot den tyranniske kongen og de lutherske predikantene. Som sitt forbilde Erasmus av Rotterdam befant Helgesen seg i gråsonen mellom katolisisme og protestantisme.
Bakgrunn
Helgesen var født i Varberg ca. 1485 i det den gang danske Halland (nåværende Sverige). Han skriver selv at hans mor var av svensk slekt; ellers vet vi ingenting om familien hans. Tidlig - visstnok i barneårene - gikk han inn i karmelittordenen i Varberg. Karmelittene legger stor vekt på bibelstudier og preken, og Helgesen hørte til de lærde munkene. På et tidspunkt ble han baccalaureus i teologi. I 1517 var han i Helsingør, hvor han påbegynte med humanistiske studier og ble spesielt opptatt av skriftene til Erasmus av Rotterdam. Han nevner et sted at Mester Svend fra Skara var hans skolemester. Mester Svend skal ha vært en tilhenger av Erasmus, han ble siden luthersk biskop og kan ha vært den som påvirket gutten til tidlig å kritisere misbruket i den katolske kirke.
Helgesens opptatthet av Erasmus er svært påfallende, så hardt som karmelittene fordømte Erasmus. Ordenens undervisning på universitetene i Paris, Köln og Louvain var utpreget anti-humanistisk og konservativ, og karmelittermunkene fremstod som noen av Erasmus' argeste motstandere. På kirkemøtet i Köln i 1526 ble samtlige av Erasmus' bøker forbudt, og priorene i området truet med å bli avsatt, hvis ikke de fjernet bøkene fra klosterbibliotekene. Likevel kan ikke karmelittene noen gang ha trukket Helgesens rettroenhet i tvil, for han ble i 1522 valgt til provinsialprior, dvs. øverste leder av ordensprovinsen Dacia et Norwegia (Danmark og Norge), og dette embedet satt han i livet ut.
Helgesen vant tidlig respekt for sine kunnskaper. Ikke bare var han fortrolig med antikkens klassikere og kirkefedrene, men kjent med middelalderens og renessansens forfattere. Helgesen refererte til Petrarca og Marsilio Ficino (1433-99), og oversatte et skrift av Angelo Poliziano. Han diskuterte et skriv om offentlig fattigforsorg, forfattet av den spanske humanisten Juan Luis Vives (1492-1540) og fulgte med på det Luther og hans tilhengere sendte fra seg av skrifter. Med sine omfattende kunnskaper om fortid og samtid ruver Helgesen som en av de aller ypperste åndspersoner i sin tids Norden.
Det er mulig Helgesen har hatt et studieopphold i Italia rundt år 1500, for håndskriften han bruker i Skibbykrøniken kalles humanistkursiv, en italiensk håndskrift oppfunnet på 1400-tallet. Til Danmark kom den først i reformasjonstiden, så Helgesen var blant de første som brukte den i Norden. Pennen skal snittes og under skrivningen holdes på en annen måte enn når man skriver gotiske bokstaver, så dette må Helgesen ha lært av noen. Det er kjent at danske karmelittermunker deltok i kirkemøter i Roma i 1498 og 1513 og i Piacenza i 1503, men det er ikke funnet noe konkret om at Helgesen har vært med.
Foreleser i København
Karmelittene satte studier høyt, og Helgesen hadde Erasmus og humanistenes slagord «tilbake til kildene» som sitt forbilde. Han satte det nye testamente, kirkefedrene og oldkirkens liv i sentrum i sitt ønske om å reformere den katolske kirken ute å bryte med den. Som protestantene mente han at frelse gir tro, men fremhevet også personlig fromhet og moral. I motsetning til Luther tenkte han seg ikke frelsen som en gratis gave fra Gud, men som noe det fulgte betingelser med. Han var en skarp kritiker av forfallet i den danske kirke, men reformer skulle utarbeides uten inngripen av lekfolk. At liturgi ble byttet ut med salmesang på dansk, opprørte Helgesen sterkt. I katolsk tid fikk lekfolk synge danske salmer når de gikk i prosesjon; men han mente at slike innslag i gudstjenesten var en uhørt frekkhet fra menighetens side, og at kvinnesang forårsaket at «manges sinn røres mer til syndige tanker enn til gudelighet».
Helgesens ideal synes å ha vært en humanistisk kongelig makt som bevarte de intellektuelle og kulturelle verdier. Ganske tidlig var han i opposisjon til kong Christian 2., og i Skibbykrøniken remser han opp kongens overgrep og forbrytelser. Like fullt var det Christian 2.s positive holdning som brakte humanismen til Danmark, slik det ses av hans planlagte reformlover med større krav til utdannelse og undervisning, og hans finansielle støtte til nettopp karmelittenes ordenshus i St. Peders stræde i København. Kong Christian inviterte også humanistiske lærere fra Wittenberg til København, blant andre Mathias Gabler, som tok til med undervisning i gresk på Københavns universitet våren 1521.
Etter kongens fall i 1523 var Helgesen på lag med de opprørske adelsmenn, og trolig den som førte i pennen klageskrivet mot den avsatte kongen. I Skibbykrøniken følger Helgesen opp antikkens og humanistenes tradisjon med å oppfatte historien som et belærende speil, magistra vitæ (= livets skolemesterinne), der man kan lære av andres dumheter og forhåpentlig unngå å gjøre samme feilene. Krøniken hans mangler skildringer av enkeltpersoner, landskap, slagscener og statsdokumenter - bortsett fra klagen mot kong Christian, men den hadde han riktignok selv forfattet.
Folk hadde sett seg lei på klostrene. På fire år 1528-31 forsvant 21 av Danmarks 28 fransiskanerklostre: i København ble fransiskanermunkene sperret inne til de overga seg og klosteret sitt. Kong Christian ga almuen tillatelse til å ta Københavns fransiskanerkloster til sykehus og Helligåndsklosteret til rådhus; i 1529 lot han størstedelen av kirkegodset konfiskeres, slik at det ble brukt til å lønne en predikant og opprette et sykehus og en evangelisk presteskole. Lærerne ved denne var til Helgesens forargelse blant andre de frafalne karmelittmunkene Peder Laurensen (1485-1552) og Frans Vormordsen (1491-1551) som Helgesen selv hadde undervist.
Samtidig forble Helgesen kritisk til den katolske kirkes misbruk, slik som avlatshandel. Som deltaker i den religiøse debatten på 1520-tallet kunne han ikke unngå å bli sett på som en talsmann for den etablerte kirke. Han ble involvert i en opphetet og stundom svært injurierende polemikk mot dem som støttet reformbevegelsen uten at han selv fikk støtte, noe som førte til at han over tid ble isolert.
Helgesen ble selv med tiden mer kritisk innstilt overfor den lutherske lære og praksis, og ga høylytt uttrykk for det, som da han etter kong Fredriks død i 1533 fikk dømt reformatoren Hans Tausen skyldig i kjetteri ved herredagen i København i 1533. Men den generelle holdningen til de katolske biskopene og «grevefeiden»s utbrudd gjorde anstrengelsene forgjeves. Etter Frederik 1.s død i april 1533 overtok riksrådets styret av Danmark og utsatte valget av ny konge. Biskopene så sitt snitt til å få de katolske riksrådsmedlemmene til å gjeninnføre biskopenes makt, at bare de fikk ansette predikanter, at kirkene beholdt sitt gods og fikk sine beslaglagte eiendommer tilbake. Erik Eriksen Banner og Mogens Gøye som var lutheranere, ville ikke besegle dokumentet, men biskopene var så seiersberuste at de forviste Hans Tausen, som var blitt prest i St. Nikolaj-kirken, fra Sjælland og Skåne, mens predikanter i Skåne ble erklært fredløse og kjettere. Nå brøt det ut et opprør som utviklet seg til borgerkrig, «grevefeiden». Poul Helgesen kalte det «menigmanns opprør og ulydighet», men det dreide seg om klassemotsetninger der de lutherske byene Malmö og København, støttet av Lübeck, reiste seg mot riksrådet. Opprørets mål var å gjeninnsette Christian 2. - men han var i mellomtiden blitt katolikk igjen.
Den nye kongen, Frederik 1., kom til å førte en kirkepolitikk som skuffet Helgesen dypt. I løpet av grevefeiden forsvant Helgesen fra historien. Om han ble drept, døde av naturlige årsaker og forlot landet, er fortsatt en uløst gåte. Det antas at han døde rundt 1534, men dette er ren gjetning.
Verker
Helgesen utga flere bøker på dansk, blant andre Martin Luthers Betbüchlein (= Lille bedebok). Mange av hans verker har gått tapt, men hans oversettelse av Erasmus' Institutio Principis Christiani (1522) er også en indikasjon på hans egne idealer. Et uavhengig verk er hans Historia Compendiose (rundt 1523) som er en kort historie om de danske kongene og deres forhold. Hans polemiske skrifter mot både katolikker og protestanter viser hans teologiske kunnskap og har vært utlagt som bevis på et hissig sinnelag. I virkeligheten uttrykte Helgesen seg i tradisjonen etter Cicero, Quintilian og Erasmus, der sakens alvor understrekes nettopp ved bruk av skarpe vendinger og utfall. Slik hadde Poul Helgesen kalt den fremstående adelsmannen Erik Eriksen Banner for en «etterplaprer» og «apekatt». Banner (1484-1554) hadde forsøkt å få hertug Christian til å overta den danske tronen, noe hertugen avslo så lenge riksrådet ikke hadde bedt ham; Banner var også en av reformasjonens ivrigste forkjempere i Danmark, og bidro til å få Hans Tausen tilbake til København.
Helgesen var en fremragende historiker, og hans hovedverk, håndskrevet på latin, er den uferdige Skibbykrøniken, med bitende kritikk av hans samtids Danmark. Rettelser og tilføyelser er innført i håndskriftet, deriblant av franciskaneren Peder Olsen («Petrus Olai», ca. 1490–ca. 1570) før det ble murt inne. Håndskriftet ble gjenfunnet i 1650, innemurt i Skibby Kirke i Horns Herred. Verket er anonymt, men alle moderne historikere siden Jacob Langebek i 1773 anerkjenner Helgesen som forfatteren.
Selv om det et svakt satt opp og blander store og små begivenheter, er verket uansett et monument over hans faste politiske og religiøse overbevisning med sin beskrivelse av Stockholms blodbad, Christian 2.s flukt fra Danmark som Helgesen selv bidro til, Frederik 1.s innsettelse og hans forbindelse med Hans Tausen; lutheranernes storm på Vår Frue kirke i København i 1530, og kong Christians fengselsopphold på Sønderborg slott. Helgesen legger ikke skjul på hverken sine antipatier eller sine sympatier. Skibbykrøniken stopper midt i en setning i året 1534. Ingen vet hvordan det fant veien fra Skibby til den arnamagnæanske samling i København.
Fylkesvei 5926
Fylkesveg 5926 går mellom Eidsdal og Norddal kirke i Fjord kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 91.
Augustenborg kommune
Augustenborg kommune (tysk: Augustenburg), var en kommune sør på øyen Als ved Jyllands vestkyst i Sønderjyllands amt, Danmark som ble dannet ved kommunalreformen i 1970. Kommunens administrasjonssentrum lå i Augustenborg. Ved den påfølgende kommunalreformen i 2007 ble kommunen del av den nye Sønderborg kommune. I kommunen ligger det gamle Augustenborg slott.
Rundt Augustenborg lå kommunene Sydals i sør, Nordborg på nordsiden og Sønderborg i vest, på den andre siden av Als Fjord. Øst for kommunen ligger Lillebelt.
Kommunalreformen av 2007
Ved Kommunalreformen i 2007 ble kommunen slått sammen med Broager, Gråsten, Nordborg, Sundeved, Sydals og Sønderborg til Sønderborg kommune i den nye Region Syddanmark. Kommunens areal er etter dette 496.57 km² og den har 76 825 (2007) innbyggere.
M. I. McAllister
Margaret I. McAllister (født 1956) er en engelsk forfatter som skriver barnebøker. Hun vokste opp på nordøstkysten av England. Urchin av de dansende stjerner var den første boken i serien Tåkemantel krønikene. Den ble publisert av Bloomsbury Publishing i 2005.
Fiskebåt (organisasjon)
Fiskebåt (tidligere Fiskebåtredernes Forbund) er en interesse- og arbeidsgiverorganisasjon for den norske havfiskeflåten. Fiskebåt har hovedkontor i Ålesund og avdelingskontor i Tromsø og Bergen.
Fiskbåt arbeider etter følgende visjon: «En miljøvennlig og lønnsom fiskeflåte som leverer sunn mat fra bærekraftige bestander i verdens reneste havområder.»
Organisasjonen, som ble stiftet i 1946, skiftet i 2013 navn fra Fiskebåtredernes Forbund til Fiskebåt. Orgnaisasjonen har rundt 180 medlemsfartøy (2017). Forbundet er tilsluttet Norges Fiskarlag. Styreleder i Fiskebåt er Jonny Berfjord og administrerende direktør er Audun Maråk.
Medlemsfartøyene i Fiskebåt er fra 2014 organisert i tre regionlag, Fiskebåt Nord, Fiskebåt Vest og Fiskebåt Sør.