cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Léa Lemare
Hun debuterte i Kontinentalcupen i skihopping 8. august 2009, med en 48.-plass. Hennes beste plassering i denne cupen til nå er 22.-plass, som hun fikk i desember 2010 på Notodden. I april 2010 vant hun bronse i det franske mesterskapet i skihopp for kvinner.
Hun har deltatt i junior-VM to ganger; hun kom på 36.-plass i 2010 og 22.-plass i 2011.
I februar 2011 kom hun på 33.-plass under Ski-VM 2011 i Holmenkollen.
Eirik Hundvin
Eirik «Pytten» Hundvin (født 8. februar 1950) er en norsk bassist og plateprodusent.
Gravhus
Gravhus er en liten bygning på kirkegårder eller private gravlunder. Det inneholder oftest en gravskulptur, dødsmaske eller byste av den avdøde, men det kan også være et tomt rom. Gravhusene er normalt av stein, men forekommer også i andre materialer som f.eks. tre.
Eirik Hundvin
Han spilte i bandet Tornerose fra 1976 til 1982 og er bassist i gruppen Blind Date som ble dannet i 1982. I 1987 spilte han med Elektrisk Regn på EP-en Hilsen El-Regn. Pytten har spilt med en rekke band og har drevet Grieghallen Lydstudio. Han har også arbeidet som produsent og bassist for Heidi Marie Vestrheim. I 2004 spilte han bass med Ralph Myerz & The Jack Herren Band på albumet Your New Best Friends.
Gravhus
Gravhus er mer normalt i bruk i Sør-Europa, USA og Sør-Amerika enn i Nord-Europa.
Eirik Hundvin
Som plateprodusent har han særlig arbeidet med norske band i sjangeren black metal. Nesten alle albumene har blitt spilt inn i Grieghallen i Bergen.
Eirik Hundvin er faren til håndballspilleren Mia Hundvin.
Produserte album
Aeternus
Borknagar
Burzum
Dovinia
Einherjer
Enslaved
Metaxellus
Utseende
Middelsstore, avlange, blanke, gjerne brunlige løpebiller.
Eirik Hundvin
Produserte album
Emperor
Gorgoroth
Metaxellus
Utbredelse
Slekten er utbredt i det nordøstlige Afrika.
Eirik Hundvin
Produserte album
Helheim
Immortal
Lyd
Malsain
Mayhem
Obtained Enslavement
Old Funeral
Taake
Thorium
Trelldom
Windir
Anne Hemstad
Anne Hemstad (født 1961) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Fredrikstad IF.
Hun vant NM-gull på 400 meter hekk i 1976, 1979 og 1982.
Ischionorox
Ischionorox er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En nokså stor, avlang, mørkbrun trebukk. Antennene er noe kraftige og litt kortere enn kroppen. Pronotum er bredere enn langt, rundet. Dekkvingene er jevnbrede.
Inger Abrahamsen
Inger Abrahamsen (født 15. juni 1949) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte Herøya IF og Eidanger IL.
Hun vant 5 NM-gull i høyde uten tilløp fra 1966 til 1971.
Sandra Droucker
Sandra Droucker (Drouker eller Droucher) (født 7. mai 1875 i St. Petersburg, død 1. april 1944 på Hamar) var en russiskfødt konsertpianist, komponist og musikkpedagog.
Morgan Kane – menneskejeger
Morgan Kane – menneskejeger er en norsk samling noveller, utgitt som bok nummer 51 i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1971, og forfatteren var Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson.
Sandra Droucker
Liv og karriere
Sandra Droucker ble født i St. Petersburg i Russland som datter av en jødisk-tysk far og en mor som var medlem av den russiske adelen. Hun studerte musikk ved Konservatoriet i St. Petersburg med Anton Rubinstein, og debuterte i 1894. Hun turnerte Europa og Russland og klarte raskt å utvikle sin egen stil som pianist.
Rettsdogmatikk
Rettsdogmatikk er en juridisk metode eller disiplin som systematisk fremstiller og utdyper hva som er gjeldende rett (latin: de lege lata/lex lata). Fordi gjeldende rett har en så stor plass i faget er rettsdogmatikk den viktigste juridiske metoden. Rettsdogmatikk forstås særlig i motsetning til rettspolitikk (latin: de lege ferenda/lex ferenda), men også til andre fag som kan belyse rettslige spørsmål, herunder det jurister omtaler som «perspektivfag» som rettshistorie, rettsfilosofi/rettsteori, rettssosiologi og lignende.
Morgan Kane – menneskejeger
Boka kom ut i Bladkompaniets pocketserie Stjernebøkene, som Stjerne-bok nr. 458 og kostet fire kroner. Det var den tredje Kane-novellesamlingen som ble utgitt i serien, sydd sammen på samme vis som Kane’s våpen som hadde kommet tidligere samme året. I senere utgivelser kom boka med tittelen i kortform, kun som Menneskejeger.
Sandra Droucker
Liv og karriere
I 1896 gjorde Droucker sin debut i Berlin til positive anmeldelser. I løpet av 1880-årene bodde hun i Berlin og fortsatte sin karriere som konsertpianist.
Morgan Kane – menneskejeger
De seks enkelt-novellene i boka hadde alle tidligere vært publisert i forlagets blad Western, i årene 1969 til 1970. For å sy det sammen som en bok startet imidlertid Hallbing det hele i form av et brev fra Justisdepartentet til Kanes U.S. Marshal-sjef Willim Shane. Byråkratene i Washington klager over Kanes lave andel arrestasjoner, i det påfallende mange potensielle arrestanter faller for hans revolver. Shane krangler ikke om prosenter, men forsøker å forklare kontoristene at dette har sammenheng med at Kane møter forbrytere som selv er revolvermenn, ikke har annet enn galgen å se fram til og derfor har lite å tape.
Sandra Droucker
Liv og karriere
I 1900 holdt hun sin første konsert i Wien, og avisen Neue freie Presse skrev i sin anmeldelse:"«En ung pianistinne, frøken Sandra Droucker, opptrådte for første gang for Wiens publikum. Hun bringer med seg en stor kunstners kostbareste egenskap: en sjel. Hennes anslag er fulltonende og mettet: når hun spiller en melodi klinger den så varm som om den ble sunget av en menneskelig stemme.»"Mellom 1904 og 1906 underviste hun i Berlin på Petersens Akademie der Musik og på Stern’sches Konservatorium. Blant Drouckers fremste elever var den norske komponisten og pianisten Anne-Marie Ørbeck (1911-1996), Hilde Lange, Leni Dilthey, Marie Silbermann, Delli Georges og Gerda Paucksch. Droucker var språkmektig – hun behersket seks språk – og kommuniserte på norsk med sine norske studenter. I 1905 underviste Droucker Prinsesse Victoria Louise av Preussen i musikk. I Berlin mottok hun «Staatliche Anerkennung, ehrenhalber, für das Hauptfach, Klavier, in Würdigung Ihrer Verdienste auf künstnerlichem und musikpädagogischem Gebiete».
Liv-Anny Sæterdal
Liv-Anny Sæterdal (født 24. september 1942) er en norsk forfatter, bosatt i Tønsberg.
Sandra Droucker
Liv og karriere
I løpet av disse årene la Droucker til musikkforedrag til sine konserter, samt snakket om musikkhistorie og lignende emner. Den siste konserten hun holdt med orkesterakkompagnement fant sted i Bergen 5. mars 1942. Da var hun invitert av Musikselskabet Harmonien til å fremføre Beethovens C moll-konsert. Droucker hadde spilt med Harmoniens orkester en rekke ganger tidligere; den første gangen var i konsertsesongen 1919/1920. Myndighetene krevde at konserten den 5. mars 1942 skulle radiooverføres, men Droucker ville av prinsipp ikke ha sin musikk fremført i radioen, som jo var kontrollert av nazistene. Hun nektet å spille dersom det skulle gjøres radioopptak, og fikk sin vilje igjennom. Dette førte til at også andre solister som Harmonien allerede hadde engasjert, fikk slippe radiooverføring av konsertene. Drouckers egen konsert med Harmonien ble en stor suksess, og til sin overraskelse mottok hun dobbelt honorar i etterkant av konserten. Blant de rene pianokonserter hun holdt senere, var en konsert den 19. oktober 1943 i «Musikkens Venner», som bar tittelen «Beethovens personlighet avspeilet i hans kunst i ord og toner». Samtidig som hun tok imot elever og ga konserter, befant hun seg etter krigsutbruddet i en svært vanskelig situasjon. Hun var blant annet tvunget til å spe på inntektene ved å perlebrodere knapper for salg, frem til hun ikke lenger klarte å få tak i materiale til å fremstille knappene. Hun holdt sin siste, private konsert i Oslo på en matiné i hjemmet til Ingrid Tornøe søndag den 16. januar 1944. Hun var da bedt om å sette sammen et russisk program; musikk av russiske komponister kunne kun spilles på hemmelige konserter ettersom Russland var en av Nazi-Tyskland motstandere. Sin aller siste konsert holdt hun den 22. januar 1944 i hjemmet til en ingeniør Sandberg i Askim. På grunn av hennes dårlige helse ordnet legen hennes med et tre ukers rekonvalesensopphold på Hotell Høsbjør utenfor Hamar. Ved ankomst til kurhotellet var hun så syk at hun ble liggende til sengs i fem dager inntil hun måtte innlegges på sykehus.
Hun døde 1. april 1944 på Røde Kors-klinikken på Hamar.
Etter fru Drouckers død, arvet hennes elev, pianisten Anne Marie Ørbeck en minnebok, private fotografier, en krans, en medalje og en håndavstøpning. Gjenstandene er i dag i samlingen til Ringve Musikkmuseum.
Verker
Drouckers samling av verker er svært liten, da hun var i hovedsak var en pianist og pedagog. Visstnok var det dessuten svært sjelden at hun fremførte sine egne komposisjoner. En rekke av hennes konsertopptredener er tilgjengelig som lydopptak. Tekst:
Morgan Kane – menneskejeger
Boka er snekret i hop av seks noveller egnet til å underbygge Shanes argumenter, seks originale Western-historier:
Innholdsmessig er boka altså brygget på gamle historier, men da den kom ut i 1971 var Kane-seriens popularitet stigende, og leserne omfavnet entusiastisk både nye bøker og resirkulerte noveller.
Mottagelsen av boka
Da Morgan Kane – menneskejeger kom ut var Kane-serien de første årene etter at den startet i 1966 blitt utgitt i nokså normale pocket-opplag på 12-16000, men fra 1969 hadde forlaget merket en økende interesse, og ifølge forleggeren Finn Arnesen hadde den «virkelige rakettferden mot kjempeopplagene» for lengst startet da Morgan Kane – menneskejeger kom ut i 1971. På nyåret trykket man da 27,000 og sommeren 1971 nådde førsteopplag 38,000.
Da Kane-serien for alvor slo an måtte Morgan Kane – menneskejeger utover i 1970-årene trykkes i stadig nye opplag. Mens den fortsatt ble utgitt i Bladkompaniets opprinnelige pocket-serie kom boka i minst fire opplag. I tillegg ble den solgt i hardcover-versjon da Bladkompaniet i årene 1972-1974 lanserte serien i innbundet utgave, med to bøker i hvert bind.
Og utgivelsene var ikke begrenset til Norge.
Boka kom i 1976 i Danmark på Winther som Menneskejæger og i 1977 Sverige på B. Wahlströms Bokförlag som Våldets lag. I Finland kom den i 1978 på Otava som Ihmismetsästäjä.
Senere utgivelser
Etter at Aller forlag i 2008 tok over rettighetene kom bøkene fra 2009 enkeltvis, fortsatt i kronologisk rekkefølge, men med noen justeringer. Nå kom boka som Menneskejeger i 2012 som bok nr. 39 i serien, en utgivelse som i 2014 ble lansert som lydbok av Norsk lyd- og blindeskriftbibliotek, innlest av Jan Olav Simonsen.
Navnet i kortform og plasseringen som bok 62 i serien er ført videre i senere utgivelser, som i Cappelen Damms lydbokversjon fra 2021, lest inn av Torgeir Reiten.
Endringen fra den opprinnelige serien til den nyeste, kronologiske rekkefølgen fikk ingen store konsekvenser for romanenes vedkommende. Det holdt stort sett å endre boknummer. For novellesamlingene var det ikke så lett, siden de enkelte novellene kunne omhandle ulike tider i Kanes liv. I praksis løste man det ved å beholde boktitlene, men stokke om på innholdet i enkelt-bøkene. Noen noveller ble tatt ut, noen satt inn. Med titler som Kane’s kvinner, Kane’s våpen, Lovens bøddel, Kane’s lov og Menneskejeger sto man jo nokså fritt i redigeringsprosessen, siden Kane stort sett omga seg med våpen, kvinner og egen lov i de fleste novellene - og uansett var en slags bøddel og menneskejeger.
Tegocassis
Tegocassis er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Stadtwerke Ratingen Mehrkampf-Meeting 2019
Stadtwerke Ratingen Mehrkampf-Meeting var et internasjonalt friidrettsstevne innen mangekamp i Ratingen i Tyskland, som ble arrangert 29. og 30. juni 2019.
Tegocassis
Utseende
En middelsstor, bredt oval, blank, gulbrunlig (i alle fall på døde eksemplarer) skjoldbille. Sett fra siden er den butt kjegleformet. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er noe utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen bredt oval. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" lite framskytende. Kantene av pronotum og dekkvingene danner en nesten kontinuerlig kurve. Oversiden er ganske fint punktert.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.
Utbredelse
Arten er trolig svært vidt utbredt og er kjent fra Kamerun, Tanzania og Madagaskar.
Systematisk inndeling
Den systematiske plasseringen av gruppen skjoldbiller er uavklart, den har tradisjonelt vært regnet som en underfamilie av bladbiller, slik som i denne oversikten. Mens enkelte plasserer den inn som en stamme (tribe) i delgruppe Hispinae, som tradisjonelt har vært regnet som søstergruppe til skjoldbillene, eller motsatt blir Hispinae plassert som en undergruppe (da kalt Hispini) av skjoldbillene.
Pyrrhopyge
Pyrrhopyge er en slekt av sommerfugler som hører til familien smygere (Hesperiidae).
Utseende
Middelsstore til store (vingespenn 40-60 millimeter), kraftige smygere. Vingene er mørke, oftest med en markert, grønn eller blå metallglans, gjerne med rødaktig ytterkant på bakvingen og ofte også med andre røde, gule eller hvite tegninger. Noen arter er mer "konvensjonelt" farget, brune med hvite flekker. Larvene er hårete, gjerne rødlige med lysere tverrbånd (som sammenfaller med segmentgrensene).
Hieratisk stil
Betegnelsen kan også bli brukt om billedkunst fra alle perioder der figurene er fremstilt stivt og frontalt.
Pyrrhopyge
Levevis
Larvene lever på planter i slekten Vismia (perikumfamilien) og Picramnia (Picramniaceae). De voksne sommerfuglene har en rask og brå flukt, og kommer gjerne ned til bakken for å drikke mineralrik væske.
Utbredelse
Artene er utbredt over hele Mellom- og Sør-Amerika.
Hilmar Oddsson
Hilmar Oddsson  (født 1957 i Reykjavík) er en islandsk filmregissør.
Biografi
Oddson kommer fra en teaterfamilie i Reykjavík og har stiftet popgruppen Melchior. Han studerte filmregi på filmskolen i München fra 1980 til 1985. Hans mest interessante kortfilm fra München var In The Shadow of Scartaris, der deler av Jules Vernes reise til jordens indre filmes på Snaefellsjokullisbreen på Island. Hans første spillefilm Eins og skepnan deyr hadde premiere i 1986. Det er en psykologisk thriller som handler om skjebnen til to unge mennesker i det øde og dystre islandske landskapet. Filmen ble godt mottatt på Island. I tillegg til regi skrev Oddsson manuskriptet og komponerte deler av filmmusikken.
I 1989 var Oddson med på å starte Nyja bio film og video.
Filmen Tár úr steini (Tårer av stein), som er basert på livet til den islandske komponisten Jon Leifs, hadde premiere i 1995. Den deltok i mer en 30 festivaler og vant flere priser.
Mellom sine filmprosjekter jobbet Oddsson som freelanceprodusent og regissør i islandsk TV.
Risbakken 22
Risbakken 22 naturminne er en stor, gammel sommereik som ble fredet den 1. august 1958. Eika ble fastslått å være 250 år gammel i 1992. Treet har mange hulrom, og er meget interessant med tanke på biologisk mangfold. Det er blant annet funnet en rødlistet billeart i treet.
Eivind Olaf Bødtker
I 1890 ble han ansatt i Finansdepartementet hvor han i 1895 avanserte til byråsjef, i 1906 til ekspedisjonssjef.
Bødtker ble utnevnt til amtmann i Smaalenene i 1918 og satt i embedet til 1933. Han var sønn av Job Dischington Bødtker.
Utmerkelser
Bødtker var ridder av St. Olavs Orden og mottok Kroningsmedaljen 1906.
Filosofiåret 1748
Filosofiåret 1748 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1748.
Hylleselskap
Hylleselskap er et selskap, for eksempel et aksjeselskap, som har vedtekter, styremedlemmer,  innbetalt  minimumskapital, og er  registrert  i Foretaksregisteret. Selskapet driver ikke økonomisk virksomhet, men kan settes i virksomhet på kort varsel. Det er gjerne advokatfirmaer som driver salg av hylleselskaper som en standardytelse eller til personer som trenger et aksjeselskap raskt.
Himalayoligus
Himalayoligus (Byrrhoidea) er en slekt av pillebiller.
Utseende
Små til middelsstore (1–10 mm), ovale biller, kroppen er nokså sterkt hvelvet. På farge er de gjerne grå/brun/svarte, ofte med metallglans. Oversiden er gjerne fint hårete. Mange har oversiden dekket av fine, lyse skjell eller fløyelsaktig bestøvning. Hodet er lite, nedbøyd og vanligvis ikke synlig ovenfra. Det kan felles inn i en grop i forbrystet. Fasettøynene er temmelig små og ovale. Antennene er nokså korte, 11-leddete, svakt kølleformede. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, nokså hvelvet, med tydelig avsatte sidekanter. Dekkvingene er nokså korte og brede, hvelvede, med eller uten punktstriper. Beina er korte, føttene kan felles inn i en fure på leggen og hele beina kan felles inn i furer på undersiden, slik at kroppsformen blir helt glatt. Larvene er C-formede, halvmåneformede eller sylindriske.
Levevis
Både voksne og larver lever av stort sett av mose, selv om enkelte arter også kan finnes på lav og urter. De voksne beiter på overflaten av moseteppet, mens larvene stort sett lager tunneler nede i mosen. De fleste er nattaktive. Pillebillene finnes ganske høyt til fjells og er en av de tallrikeste bilegruppene i høyfjellet.
Utbredelse
Slekten er utbredt i fjellområdene i Himalaya.
Dobbelleddbuss
Dobbelleddbuss er tredelte busskjøretøy med to ledd, beregnet på store passasjermengder i ordinær busstrafikk eller som del av BRT/Bussmetro med egne busstraseer.
Produsenter i verden
For tiden er det få leddbussprodusenter fordi etterspørselen etter disse modellene er liten.
Den ledende bussprodusenten i nyere tid er den svenske Volvo, som siden 1991 har tatt en sentral posisjon i det latinamerikanske markedet. Den første generasjonen av Volvos dobbelleddbusser hadde midtmotor i trekkekjøretøyet, mellom 1. og 2. aksel (Volvo B58E, B10MA, B12MA, B12MTX og B340M ). I 2003 lanserte fabrikken i Säffle B9S-chassiset for dobbelleddbussmodellen Volvo 7500 for det europeiske markedet, hvor motoren ble flyttet fra gulvet og satt i et hjørne til venstre mellom de første akslene i trekkekjøretøyet som en vertikal motor («tårnmotor», Turmmotor på tysk). Dette muliggjorde lavt gulv gjennom hele busskjøretøyet. En ny forbedring kom i 2009, da Volvo introduserte endringer i bussmodellen, blant annet ved å erstatte enkelthjulene på den fjerde akselen med dobbelthjul, for det latinamerikanske markedet som B8SALF og senere som S360S. I hjemlandet ble det besluttet å legge ned produksjonen hos karosseribyggeren Säffle til fordel for Volvo, som deretter markedsførte bussen som modell 8900. Den svenske bussbyggeren leverte også B12M dobbelleddbusser til det meksikanske markedet under modellnavnet Volvo 7300.
Den andre er den belgiske bussprodusenten Van Hool, som siden 1993 har hatt dobbelleddbuss i produksjon for det europeiske markedet. Van Hools dobbelleddbuss AG300 hadde samme motormekanikk som Volvo B360S, og de som ble solgt mellom 1993 og 2000 hadde laterale radiatorer. En annen modell som selges kommersielt som AGG300, er den nåværende ExquiCity, som er et allsidig, flerleddet busskjøretøy med enten ett eller to ledd, med to basismodeller; 18 meter lang som enkeltleddbuss og 24 meter som dobbelleddbuss. Bussen, som markedsføres som «trambus» («trikkebuss» på norsk), kunne ha forskjellige fremdriftsalternativer, fra dieseldrift til hydrogendrift, og også som hybrid og som elbuss.
Andre produsenter som har mindre deler av bussmarkedet er Hess fra Sveits, VDL fra Nederland og Neoplan fra Tyskland.
Den sveitsiske bussprodusenten Hess presenterte tidlig på 2000-tallet sin første dobbelleddbuss, en trolleybuss på 25 meters lengde kalt «den sveitsiske bussen», senere som Lightram. Hess-dobbelleddbussen har hybriddrift, ettersom den har forbrenningsmotor i tillegg til elektromotorene som drives med strøm hentet med trolleystengene.
Den nederlandske bussprodusenten VDL tilbyr sin bussmodell, som har sterke likheter med trikkekjøretøy, under navnet Phileas. Det er en hybridbuss som er sluttresultatet av et prosjekt hvor man ville ha rask gjenopplading av batteriene gjennom elektromagnetisk induksjon, blant annet for å oppnå kostnadsbesparelser under drift. Den tilbys som enkeltleddbuss (18 m) og som dobbelleddbuss (24 m), men det viste seg å være langt forut for sin tid da bussen begynte å rulle i 2004. Konseptet bak bussen var for avansert for bussoperatørene som dermed foretrakk liknende busser som ExquiCity, som var mindre komplisert i sammenligning. VDL avsluttet tilbudet i 2014 etter APTS måtte erklære seg konkurs.
Jingsu Neoplan i Kina utviklet sin dobbelleddbussmodell kalt JNP6250G, som var inspirert av de vesteuropeiske bussene Volvo B9S og Van Hool AGG300.
Den svenske bussprodusenten Scania gikk i 2015 inn i bussmarkedet med F360HA, som har frontmotor. CAIO Millennium og Neobus Mega har akseptert bussmodellen i Brasil, og den har blitt eksportert til Mexico og Colombia.
Fordeler og ulemper
Fordelen med dobbelleddbussen er den store kapasiteten i passasjermengde som kan fraktes i forhold til konvensjonelle busser og enkeltleddbusser med en normal lengde på mellom 24 og 28 meter. (Giron 293 på 22,5 m og AutoTram Extra Grand på 30 m) Den høye kapasiteten sikrer lavere kostnader per passasjer under busskjøringen, spesielt på høyintensive bussruter.
De store dimensjonene på busskjøretøyet med tre separate vognkonstruksjoner krever imidlertid betydelig innsats for vedlikehold og en infrastruktur som garanterer manøvreringen under reisen, ettersom det bare kan benyttes på spesielle strekninger uten å bli for kostbart. Dette førte dermed til at de ikke kan implementeres i eksisterende infrastruktur for bussvirksomhet uten omfattende endringer. Dobbelleddbussen har bevist sin verdi som et rullende metrokjøretøy innenfor et bussnettverk kalt BRT, populært kalt Bussmetro.
I latinamerikanske byer er det generelt lettere å innføre bussmetro-prinsippet ved bruk av dobbelleddbuss enn i europeiske byer, hvor de er underlagt restriksjoner på grunn av de topografiske forholdene. Massive inngrep i eksisterende infrastruktur er vanskelig å gjennomføre i byer med mange vernede historiske bygninger.
Bussmodellene beregnet for det latinamerikanske bussmarkedet er noe forskjellig. Med basis i den brasilianske bussindustrien har karosseribyggerne av merke Marcopolo, CAIO, Busscar og Neobus mottatt leddelte busschassiser blant annet fra Volvo for å bygge dobbelleddbusser spesielt utformet for rollen som bussmetrokjøretøy. En typisk dobbelleddbuss i Curitiba er «høybordet» ved å ha høy gulvhøyde med et dørarrangement ment for et lukket transportsystem med stasjonskomplekser med samme design som metrostasjoner med høye ramper. I slike bussruter fungerte disse bussene i praksis som metrotog, men på gummihjul på asfaltveger.
Bussmodellene for det europeiske bussmarkedet er derimot en videreutvikling av den ordinære leddbussen, med lavt gulv ment for høyintensive busslinjer med et generelt ønske om økt kapasitet. Dobbelleddbussene i de europeiske byene fungerer som en større variant av leddbussen innenfor det samme bruksområdet, som bybuss.
De første bussene (1960-1990)
Det første busstoget med mer enn to konvensjonelle busskjøretøyer ble sett i 1947, da bussingeniør Gunnar Marden i Sverige koblet sammen en buss med tre busstilhengere med et styrearrangement som tillot styring av samtlige kjøretøyer i busstoget. Den første bussprodusenten som hadde ambisjoner om å utvikle en dobbelleddbuss ved å ha en ekstra leddvogn var den italienske Officine Meccaniche della Stanga (OMS), som hadde vært med på å utvikle leddbussen fra 1938 til 1950. Stanga var også en viktig trikkeprodusent, og det ble på 1960-tallet besluttet å kopiere trikken. Den gang hadde man leddtrikk med «svevende» leddvogn som holdtes opp av de andre seksjonene, på svensk kalt «två rum och kök» - to rom og kjøkken. OMS bygget ganske enkelt om en Fiat 306-buss så den kunne ha en ekstra seksjon i tillegg til leddvognen. Det var første og siste gang dobbelleddbussen viste seg i Italia, den hadde kun tre aksler. Den neste dobbelleddbussen ble også bygget etter det samme konseptet, da Mercedes presenterte sporbussen O 305 GG for offentligheten, under Hannover-messen den 1. april 1981.
O 305 GG-bussen var ment som et testkjøretøy for å teste kombinasjonen av teknologien hentet fra metroen (O-Bahn i Berlin) og fra bussen for elektrisk drift på sporveg. Testkjøretøyet var i sin utforming mer lik et T-banetog enn en buss ved å ha toveiskjøring med førerhus i begge retninger, og utgjorde egentlig to standardbusser som var koblet sammen med en svevende leddseksjon i midten. Den første dobbelleddbussen som kom i ordinær trafikk var MAN SGG 280 H, som ble presentert for offentligheten i juni 1982 under utstillingen «Transport´82». SGG 280 H-bussen hadde hekkmotor som overførte sin kraftytelse med to drivakslinger til den andre akselen og den tredje akselen. Bussen kom ikke videre fra prototypefasen, men var i ordinær trafikk med tillatelse fra vegmyndighetene fra 1983.
I Shenyang, Kina ble en «kanalbuss», som leddbussene het på kinesisk, lansert som tredelt buss med en samlet lengde på 22,5 meter i 1983, og ble de neste to år satt i ordinær trafikk sammen med en annen dobbelleddbuss bygget i 1984 som modell 8731 med en samlet lengde på 24 meter. Shenyang var den første byen med en flåte som besto av dobbelleddbusser, selv om det bare var to busser. Begge bussene ble senere trukket tilbake på grunn av mangel på manøverevne.
Et annet bussprodusentselskap som valgte å investere i konseptet bak dobbelleddbussen var den franske karosseribyggeren Heuliez, som i 1986 utviklet GX237 i samarbeid med Renault. . Denne bussen ble senere omdøpt til Mégabus, med en stor sekssylindermotor på 280 hestekrefter fra Mack montert vertikalt i den siste leddvognen, hvorfra man hadde kraftoverføring til flere aksler (8 x 6). Etter tre år med visning og testkjøring ble Bordeaux (Frankrike) den første byen i historien som sendte en flåteordre på dobbelleddbusser, da 10 eksemplarer ble bestilt i 1989.
Ikarus, den kjente ungarske bussprodusenten, besluttet seg i 1988 for å utvikle fram prototypen 293 på kun 22,5 meter lengde. Som en buss basert på Ikarus 260 hadde den undergulvmotor fra motorprodusenten Ràba/MAN i trekkekjøretøyet mellom 1. og 2. aksel. Under testkjøringen ble det oppdaget at kraftytelsen fra midtmotoren var for svak i forhold til busskjøretøyets størrelse. Prototypen ble solgt til Teheran i Iran i 1992 med mindre ombygginger inkludert turboladermotor fra MAN. Den ungarske bussmodellen ble produsert på lisens i Cuba fra 1990 som Giron 293.
I București opererte ITB (i dag RATB) en dobbelleddet trolleybuss (uoffisielt kalt DAC 122E), som ble bygget ved å legge på en modifisert seksjon mellom de første og siste delene av en DAC 117E enkeltleddet trolleybuss. Dette kjøretøyet ble bygget for å imøtekomme behovene for persontransport med høy kapasitet. Imidlertid viste DAC 177E's kraftytelse på 125 kW seg ikke egnet for et så tungt kjøretøy, enda mindre vekten av passasjerer når den opererte med full kapasitet. Som et resultat var kjøretøyet veldig sakte og vanskelig å operere. Det hadde også problemer med å klare skarpe svinger og hadde redusert fremkommelighet på glattføre, spesielt snø eller is. Denne trolleybussen ble operert på lange linjer med brede veier og i store svinger bortsett fra slutten av linjene som 69 og 90. Av og til ble bussen satt inn i linjene 85, 66, 79 og 86. Busstrafikken i den rumenske hovedstaden ble stadig sterkere i slutten av 1990-tallet, og RATB så et behov for økt kapasitet i form av flere trolleybusser. DAC 122E ble trukket tilbake fra vanlig tjeneste, og ble av og til brukt på linjene 69 og 90 fram til året 2000. Bussen ble utrangert og opphugd i juni 2000.
Spidergawd
Spidergawd er et norsk hardcore/heavy rock-band fra Trondheim. Bandet ble startet i 2013 og har siden gitt ut 6 plater, alle selvtitulert med nummerering. I starten av 2021 ga de ut en EPen At Rainbows End.
Dobbelleddbuss
Nåværende (Siden 1991)
Volvo lanserte Volvo Latin American B58E i byen Curitiba i 1991 som et tredelt busschassis, som til forskjell fra forgjengere ble levert som nakne chassis istedenfor ferdigbygde selvbærende kjøretøyer. Dermed kunne karosseriprodusentene, som brasilianske Ciferal, på vegne av flåtekunden reise spesielt utformede karosseri på disse busschassisene. Inspirasjonen bak Volvo B58E var den ungarske Ikarus 293, ettersom midtmotor i den første seksjonen (trekkbilen) ble foretrukket. Etter testkjøretøyet var ferdig med sine tester, ble det besluttet å kjøpe 23 busschassis fra Volvo for den planlagte utvidelsen av bussmetroen i Curitiba. Disse ble levert til Marcopolo og Ciferal som reiste karosseri på samtlige chassiser.
Spidergawd
Historie
Bandets grunnleggere var Per Borten, Bent Sæther Rolf Martin Snustad og Kenneth Kapstad.
Hallvard Gaardløs kom inni bandet i 2016. Brynjar Takle Ohr var i en periode gjestegitarist, og er fra 2019 offisielt medlem av bandet.
Dobbelleddbuss
Nåværende (Siden 1991)
Allerede i 1993 sluttet den belgiske Van Hool seg til det voksende nisjemarkedet for dobbelleddbusser ved å lansere den moderne AGG300 med en samlet lengde på 25 meter. Den var beregnet på det europeiske kontinentet og var den første bussen med lavt gulv fra ende til ende. For å muliggjøre lavt gulv gjennom hele kjøretøyet hadde AGG300-bussen sidemontert motor av merket DAF, med en kraftytelse på 290 hestekrefter. Etter en lang rekke demonstrasjonskjøringer og visninger solgte Van Hool prototypen til den angolanske hovedstaden Luanda. Det var først etter århundreskiftet at Van Hool opplevde fremgang i salgsfremstøtene, da Utrecht aksepterte AGG300 ved å sende en bestilling på 15 busser for busslinjene mellom sentrum og forstedene i september 2002.
Volvo fulgt opp suksessen fra 1991 med en ny levering i 1995, da 66 busschassiser ble overført til karosserifabrikkene eid av Marcopolo, som sendte de ferdigbygde bussene til bussflåtekunden Rede Integrada de Transporte (RIT) for ekspressbusstjenesten som het Expresso Biarticulado. Som ekspressbuss var disse Volvo dobbelleddbussene spesialbygget som metrotog på gummihjul med høyt gulvnivå, ettersom man betjente store og lukkede stasjonskomplekser med høye ramper, og lakkert i fargen rød. Bussene fra «den annen generasjonen» vakte oppsikt internasjonalt, med sin størrelse og utforming med Marcopolo-karosseri av type Torino GV/LS, og var et yndet utstillingsobjekt under en utstilling i Göteborg, Sverige.
I 2003 ble den første trolleybussen bygget som tredelt buss av den sveitsiske bussprodusenten Hess i samarbeid med NAW. Prototypen som hadde høyt gulv, ble erstattet med en ny modell med lavere gulvhøyde, som ble mulig ved å sette den elektriske motoren sidelengs til venstre foran 3. aksel. Dermed startet Hess en begrenset produksjon som vedvarte til 2018 ettersom disse dobbelleddbussene er spesialbygget som trolleybuss med hybridmotordrift i tillegg.
Den nederlandske kjøretøyprodusenten VDL lanserte Phileas-bussen i 2000, to år etter at prototypen var ferdigbygget, som et konsept hvor man kunne tilby både enkeltleddbuss og dobbelleddbuss kun ved å tilføye en ekstra leddvogn. Phileas 25-varianten har sentralt og lukket førerhus reist over forakselen, med hybridmotordrift som dieselelektrisk eller gasselektrisk, og kan styres magnetisk i forhåndsdefinerte banestrekninger ved å bruke magnetisk avlesning på vegene.
Kineserne fattet på nytt interesse for dobbelleddbussen, og fra 2005 var flere bussprodusenter i gang med sine prosjekter. I byen Huanei lanserte Yutong prototypen ZK6251G, som virket sterkt inspirert av Volvo B9S-dobbelleddbussen med en samlet lengde på 25 meter, og karosseriet minnet om de bygget av Caio. I Beijing kom Jiangsu Neoplan ut på gatene med sin prototype JNP6250G, som etter testkjøringene ble tillatt for salg av myndighetene i 2007. Som med Yutong ZK6251G var inspirasjonen også her hentet fra Volvo B9S.
En overraskende lansering var i Sør-Afrika, da MAN South Africa presenterte busschassiset HB3BT/390 for langrutetrafikk, med frontmotor montert i et MAN Lions Explorer-karosseri. Typebetegnelsen HB3B/390 antyder at den har en meget kraftig dieselmotor på 390 hestekrefter. Bussen har plass til 115 sitteplasser på et høyt gulv 1,3 meter over bakken. Bussoperatøren Buscor bestilte 10 dobbelleddbuss like etter offentliggjørelsen i 2010. Selve busskjøretøyet, som er 27 meter langt, er basert på et MAN HB3.390 4x2 chassis.
Van Hool lanserte ExquiCity 24 som en dobbelleddbussvariant av ExquiCity-bussen i 2014. ExquiCity er bygget som et allsidig konsept basert på ideen om å kombinere egenskaper fra trikker og fra busser inn i en fungerende buss øremerket for BRT-virksomhet.
Forsøksbussen AutoTram Extra Grand, som ble offentliggjort for offentligheten i Dresden, er verdens lengste buss med en samlet lengde på 30 meter, med på fem aksler, to ordinære forbrenningsmotor og et hybriddriftsystem. Den kom ikke videre fra prototypefasen, men Volvo utviklet B340M-chassiset for det latinamerikanske markedet med en samlet lengde på 28 meter. B340M er fremdeles den lengste dobbelleddbussen som settes i masseproduksjon.
Metrobuss i Norge
Tredelte busser eller dobbelleddbuss har fått den norske betegnelsen «metrobuss» siden juni 2017, da begrepet «superbuss», som bunnet i den norske oversettelsen av BRT (Bus Rapid Transit), som i nyere tid var blitt til Bussmetro, ble droppet. Begrepet skyldes at de planlagte bussene skulle ha egne kjørefelt kun øremerket for busstrafikk, men dette viste seg å være uoppnåelige ettersom bussen må dele veien med andre trafikanter. Det nye begrepet (som var benyttet tilbake til 2005) var ikke bare for å gjøre det lettere å kommunisere, det beskriver også konseptet bak bussen, som vil fungere som et metrotog på gummihjul på alminnelige kjøreveger. I første omgang refererer begrepet til de planlagte dobbelleddbussene av type ExquiCity som er blitt bestilt for kollektivtrafikken i Trondheim. I Bergen er dobbelleddbussene kalt Maksibusser, men dette begrepet overlevde ikke de to bussene som ble tatt ut av drift 1. januar 2018.
Da to busser ble levert til den bergenske bussoperatøren Tide Buss høsten 2014, var det etter langvarig vurdering helt siden 2005 omkring innføring av dobbelleddbuss i Bergen. Kollektivtransportoperatøren Skyss ble eneansvarlig for disse bussene, som var av modell Van Hool ExquiCity, etter en avtale med EU og Transnova for perioden fram til 2020. De ble satt inn på Linje 9 mellom Høgskolen og Bergen sentrum, som måtte nedlegges den 1. januar 2018. Da de to bussene måtte settes i depot på ubestemt tid, var dette slutten på en lang historie som startet da Gaia Trafikk begynte å fatte interesse for metrobuss i 2005.
Prøvekjøringen med Van Hool AGG300 beviste at dobbelleddbussen ikke vil ha begrenset fremkommelighet i traseer uten å utløse sjenanse for øvrig trafikk. Vegdirektoratet gav også dispensasjon for dobbelleddbuss i Oslo, da Volvo 8500L ble prøvekjørt i Oslo i 2010, blant annet på glattføre. Som AGG300 vist det seg å oppføre seg som en vanlig leddbuss under manøvreringen. Volvo-bussen som har B9S-chassis, ble utprøvd på Linje 31 mellom Grorud i Oslo og Fornebu i Akershus på senhøsten 2010. Det ble oppdaget at bussen hadde redusert fremkommelighet på glatt føre i forbindelse med bakkestart. Det betød at bakkestart på glatt føre kunne føre til problemer, og derfor er ExquiCity-bussene i Norge gitt to drivakslinger, den ene i 3. aksel. Det var i mars 2018 ExquiCity kom til Trondheim for testkjøring, med de to ledige Maksibussene fra Bergen. Skyss leide ut de to bussene i tre måneder fra 3. mars 2018, blant annet for å skaffe seg data om fremkommelighet på vinterføre. For ExquiCity-bussen var ikke prøvekjørt på vinterføre før, noe som skyldtes snøfattige vintre som i 2015, da en buss besøkte Trondheim bare for å finne bar asfalt.
Trondheim besluttet å avslutte anbudskonkurransen ved å utpeke Van Hool ExquiCity 24 som vinneren den 30. mars 2018 med en ordre på 58 busser. Av dette vil 44 fordeles til Nettbuss og 14 til Tide, den største bestillingen i bussmodellens historie. Denne ordren var forventet ettersom det var kjent den 18. januar at myndighetene foretrekker denne bussmodellen som har «trikkeutseende», et krav som var lagt ned i desember 2017 da anbudsspesifikasjonene var brått endret om, slik at bare Van Hool var tilbake. Inntil da var kravet minimum 21 meter i lengde, dette ble endret om til minimum 24 meter.
Tartaria
Tartaria eller Store Tartaria (latinsk Tataria eller Tataria Magna) var det navn europeerne fra middelalderen og frem til 1900-tallet benyttet om ei landområde nord og sentralt i Asia fra Kaspihavet og Uralfjellene til Stillehavet. Området var bosatt av mongoler og tyrkiske folk kalt «tartarer». Det omfattet de nåværende områder i Sibir, Turkestan (inkludert Øst-Turkestan), Stor-Mongolia, Mandsjuria og noen ganger Tibet.
Giovanni Maria Bononcini
Giovanni Maria Bononcini (1642–1678) var en italiensk fiolinist og komponist.
Liv og virke
Giovanni Maria Bononcini fikk høyst sannsynlig sin utdannelse hos Marco Uccellini. I forordet til læreverket Musico prattico skriver Bononcini at han hadde studert kontrapunkt hos Agostino Bendinelli.
I sin første stilling var Bononcini kapellmester i kirkene San Giovanni in Monte og San Petronio i Bologna og var medlem av det prestisjefylte Accademia Filarmonica di Bologna. I 1671 slo han seg ned i Modena, først som hoffiolinist hos hertugenken Laura d'Este og fra 1674 til sin død som domkapellmester. De to sønnene Giovanni Battista Bononcini og Antonio Maria Bononcini var i likhet med sin far kjente komponister.
Leleuporites
Leleuporites er en slekt av løpebiller.
Giovanni Maria Bononcini
Verk
Bononcini skrev vokal- og instrumentalmusikk for ulike besetninger; i instrumentalmusikken skilte han tydelig mellom da chiesa- og da camera-stilen. Ved å gruppere dansestykker (han skrev rundt 150 av dem) skapte han kammersonateformen (op.4, op.9, op.7, op.12). På kirkesonate-området gav han den eksisterende canzonesonaten en fast form med flere satser. De 29 triosonatene danner gjennom satsform, sangbarhet og kraftfulle klangfarge et viktig trinn i utviklingen mot Arcangelo Corellis stil. Enkelte av sontatene krever skordatur. I Bononcinis vokalverk dominerer solostemmen, mens instrumentalakkompagnementet er tydelig underordnet. Bononcini var også musikkskribent.
Leleuporites
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World
2. divisjon fotball for menn 1986
2. divisjon fotball for menn 1986 var det nest øverste nivået i norsk fotball. 24 lag var fordelt på 2 avdelinger med 12 lag i hver.
Opp- og nedrykk
Begge avdelingsvinnerne rykket direkte opp til 1. divisjon 1987. Nummer to i hver avdeling spilte kvalifisering mot nummer 10 i 1. divisjon om opprykk. De tre nederste lagene fra hver avdeling rykket ned.
Direkte opprykk: (avdeling A) og  (avdeling B)
Kvalifisering: beholdt plassen etter kvalifiseringskamper mot  (avdeling A) og  (avdeling B)
Nedrykk: , og  fra avdeling A,,  og  fra avdeling B
Orsidis
Utseende
Middelsstore, gråbrune trebukker. Hannens antenner er ganske lange.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Nida (slekt)
Nida er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Orsidis
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Sørøst-Asia (Vest-Malaysia, Andamanene, Borneo og Sulawesi).
Nida (slekt)
Utseende
Middelsstore, lange og tynne, matt brunsvarte trebukker, dekkvingene med en gulbrun lengdestripe. Kroppsformen er smal og jevnbred. Hodet er litt bredere enn pronotum, som er avrundet firkantet og betydelig lengre enn bredt. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Dekkvingene er lange og jevnbrede. Beina er lange med klubbeformede lår.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Smeringaspis
Smeringaspis er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Pim van Boetzelaer van Oosterhout
Carel Godfried Willem Hendrik «Pim» van Boetzelaer van Oosterhut (født 17. november 1892 i Amersfoort, død 20. mai 1986 i Ubbergen, Gelderland) var en nederlandsk jurist, diplomat og partiløs politiker. Han var sitt lands utenriksminister fra 1946 til 1948, og undertegnet i 1948 Brussel-traktaten, en byggestein på veien til dagens NATO og EU.
Andy LaPlegua
Andy LaPlegua (født Ole-Anders Olsen 15. september 1975 i Fredrikstad) er en norsk musiker opprinnelig kjent for å være grunnlegger og vokalist i futurepopbandet Icon of Coil. LaPlegua har også oppnådd berømmelse innen musikkgenrene hellektro og elektroindustri som grunnlegger av og vokalist i Combichrist og Panzer AG.
Smeringaspis
Utseende
Middelsstore, avlangt ovale, matte, brunlige (i alle fall på døde eksemplarer) skjoldbiller. Sett fra siden er de lavt hvelvede. Oversiden er mer eller mindre hårete. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er noe utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen avlangt oval. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" lite framskytende. Kantene av pronotum og dekkvingene danner en nesten kontinuerlig kurve.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.
Andy LaPlegua
Biografi
LaPlegua var opprinnelig en del av en rekke musikalske miljøer i Norge hvor han eksperimenterte med hip-hop i Detroit Techno/Old School band LAW, industriell i Devils i Devils Into Crime (DIC), punk i My Right Choice (MRC)/Fleshfire og metall i Lash Out. Han har også funnet interesse i trance og klubbmusikk ved å sette sitt preg på generen med sitt engasjement i band Plastic Life og Sector9.
Smeringaspis
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika, fra Senegal og Tanzania i nord til Sør-Afrika i sør.
Andy LaPlegua
Biografi
Tidlig i sin karriere var han vokalist i det Fredrikstad-baserte hardcore/metal-bandet My Right Choice - som har gitt ut en EP under navnet Fleshfire, så vel som stand-in (og senere permanent) vokalist for Lash Out. Icon of Coil ble dannet som et solo-prosjekt i 1997. Etter å ha blitt svært begeistret for musikken og dens muligheter inviterte LaPlegua en tidligere bandvenn av seg, Sebastian Komor, til å bli med i Icon of Coil på liveopptredener. Etter flere offentlige forestillinger og utgivelsen av Shallow Nation, IoCs første album, ble Komor med i bandet på fulltid.
Combichrist ble offisielt lansert i 2003. Det ble opprettet som et alternativ til det mer aggressive Icon of Coil. Panzer AG ble offisielt lansert i 2004. LaPlegua kombinerte dansabiliteten til Icon of Coil med de hardtslående rytmene til Combichrist da han skapte Panzer AG. Hans fjerde, mest techno-orientert prosjekt, er (DJ) Scandy. Hans nye prosjekt, Scandinavian Cock, er en rockabilly/psychobilly-fremføring.
Britteny Cox
Britteny Cox (født 29. september 1994) er en australsk freestylekjører som konkurrerer i kulekjøring. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hun ble nummer 5. Hun deltok også i 2010, der hun var lekenes yngste deltaker.
Sesongen 2016/17 vant hun verdenscupen i freestyle sammenlagt og verdenscupen i kulekjøring.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun utslått i finaleomgangene.
Ray Alder
Ray Alder (født 20. august 1967) er vokalist i progressiv metal bandet Fates Warning og Redemption.
Alder har vært medlem av Fates Warning siden 1988 studioalbumet No Exit. Han har også et soloprosjekt, Engine, med to albumutgivelser; Engine i 1999 og Superholic i 2002. Han synger på Redemption albumet The Origins of Ruin og The Fullness of Time, samt han produserte det selvtitulerte debutalbumet til bandet i 2003, hvor han også var gjesteartist.
Han er gjestevokalist på albumet Death Rap (2007) som er det femte studioalbumet til hiphop artisten Necro og på Fragile Vastness konseptalbumet A Tribute to Life sammen med Joey Vera, også fra Fates Warning.
Constantin Pecqueur
Constantin Pecqueur (født 28. oktober 1801 i Arleux eller kanskje Douai i Frankrike, død 17. desember 1887 i Taverny) var en fransk sosialist.
Biografi
Constantin Pecqueur var sterkt påvirket av Henri de Saint-Simon, men med en grundigere økonomisk utdannelse enn ham. Pecqueur stod for en sterkt religiøst farget sosialisme. Han anså moralsk fornyelse som en forutsetning for sosialismens gjennomførelse. Hans hovedarbeide er Économie sociale des intérêts du commerce (3 bind, 1839)
Sørlig mellom 1842 og 1844 publiserte Pecqueur innflytelsesrike skrifter som behandlet den historiske materialisme, og gikk inn for en statsdirigert kollektivistisk næringslivsform. Karl Marx hadde lest Pecqueur. Det er uklart i hvilen utstrekning disse skrifter influerte Marx' tenkning.
Pecqueur gikk dessuten inn for en form for europeisk enhet. I denne utgjorde en koordinert og felles økonomisk politikk bare ett aspekt av flere. Han anså det som vesentlig at pressen, utdannelsesvesenet og sosiale foreingeer skulle stilles i fredens tjeneste, og gikk også inn for internasjonale kongresser mellom statene på alle politiske områder.
France 3
France 3 (norsk oversettelse: Frankrike 3) er en av Frankrikes statlige tv-kanaler. Kanalen eies av det statlige kringkastingsselskapet France Télévisions, som også driver kanalene France 2, France 4 og France 5. France 3 er bygget opp av en rekke regionale tv-kanaler, og i 2021 var den Frankrikes tredje største tv-kanal med 9,4 prosent markedsandel.