cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kangyur
Wanli Kangyur (1606)
Et sett som ble bragt til Tokyo i Japan, gikk tapt under det store jordskjelvet den 1. september 1923.
Deler av et annet sett ble bragt til Berlin av den russiskfødte tyske professoren Eugen Pander (1854–1894). Fra 1881 til 1889 bodde han i Peking. I 1889 ble han professor ved Pekinguniversitetet, og samme år ble han overlevert 59 bind fra Yongle-, Wanli- og Jiajing Kangyur i et av de keiserlige klostrene i Peking. Trolig var dette biblioteket til Yõnghétempelet (雍和宮, Yõnghéhōng) – «tempelet for evig fred», som ble stengt under kulturrevolusjonen.
Samlingen består av bind 1–57 og bind 59–60, og omfatter dermed seksjonene Tantra, Prajñāpāramitā, Avatamsaka og Ratnakūța. I tillegg inneholder samlingen tibetansk-mongolske ordbøker, verker av Tsongkhapa (1357–1419) – grunnleggeren av gelugpa eller «gulhattene», og verker av Lcang skya ho thog thu rol pa'i rdo rje (1717–1786).
I 1889 ble samlingen overlevert til Ethnographische Sammlung i Berlin, og deretter til Königliche Bibliothek zu Berlin. Under andre verdenskrig ble samlingen gjemt bort som en del av samlingen «Berlinka», og skjult i 505 bokser i borgen Fürstenstein i den tidligere prøyssiske provinsen Nedre Schlesien. Senere ble samlingen flyttet til Cistercienserordenens kloster Grüssau i Grüssau (dagens Krzeszów), for å beskytte den mot den allierte bombingen. Som en følge av Potsdamkonferansen i 1945 ble nedre Schlesien en del av Polen. I 1946 ble samlingen oppdaget av en gruppe forskere under ledelse av dr. Stanisław Sierotwiński, en delegat fra utdanningsministeriet ved biblioteket til det jagellonske universitet. Samlingen har siden den gangen vært eid av den polske stat. Den ble holdt hemmelig inntil 1977, da lederen for kommunistpartiet i Polen, Edward Gierek, skjenket flere manuskripter i gave til DDRs leder Erich Honecker. Gaven bestod bl.a. av originalmanuskriptet til Mozarts symfoni Tryllefløyten, originale notater til den niende symfonien Ode til gleden av Ludwig van Beethoven og originalmanuskriptet til Tysklands nasjonalsang, som også var en del av samlingen «Berlinka». Eiendomsretten til samlingen har i mange år vært gjenstand for en disputt mellom Tyskland og Polen.
Berlin Kangyur (1680)
Dette er en håndskrevet utgave av Kangyur fra 1680. Utgaven består av 108 bind.
Utgaven befant seg fra 1889 i Königliche Bibliothek i Berlin; etter at Preussen ble republikk i 1918 ble biblioteket omdøpt til Preußische Staatsbibliothek. Utgaven befant seg fra 1945 i Staatsbibliothek Preußischer Kulturbesitz i Vest-Berlin. Siden Tysklands gjenforening i 1990 har utgaven tilhørt Staatsbibliothek zu Berlin.
Berlin Kangyur ble videreformidlet i januar 1889 av den keiserlige gesandt Max August Scipio von Brandt (1835–1920), som ervervet den fra det lamaistiske klosteret Yong-ho-kung i Peking. Det er i utgangspunktet ingen indikasjoner på en mer presis bestemmelse av utgavens opprinnelsessted. Det faktum at Berlin Kangyur er et manuskript, indikerer at den er en avskrift av en eldre xylografisk utgave. Tekstens varierende stil og feil (på tross av dens overveiende vakre og tydelige språk) taler for den antagelse at det dreier seg om en sekundær håndskrift.
Den tyske indologen og tibetologen Hermann Beckh (1875–1937) påpekte i 1914 at slike avskrifter vanligvis er gjort av originaler fra Tibet. Han begikk også den feiltagelse å hevde at utgaven enten var blitt produsert i kongedømmet Derge i regionen Kham eller i Narthangklosteret, 15 km vest for Shigatse. Begge disse stedene var kjent for sine trykkerier.
Beckh gjennomgikk Narthang Kangyur i 102 bind fra 1732 til 1734, så vel som St. Petersburg Kangyur fra 1629 og analysen av Kangyur som ble publisert av Sándor Kőrösi Csoma (1784–1842) i 1835. Beckh kom frem til at Berlin Kangyur ikke var en avskrift noen av disse, fordi strukturen og innholdets organisering var helt forskjellig fra de nevnte utgaver. I analysen til Csoma oppgis det for eksempel 60 kapitler i vinayottaragrantha, mens Berlin Kangyur mangler dette kapittelet; Csoma oppgir at prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers består av 303 bampos, mens teksten i Berlin Kangyur består av 300 bampos, etc.
Beckh trodde at den originale trykte utgaven var blitt produsert i kongedømmet Derge. Dette er ikke riktig; Berlin Kangyur er en avskrift av Wanli Kangyur fra 1605. Avskriften ble foretatt i Peking, og stammer fra 1680.
Lithang Kangyur (1608–1621)
Dette var den tredje trykte utgaven av Kangyur. Den kalles også Lijiang Kangyur. Navnet skyldes det forhold at trykkplatene etter endt bruk ble lagret i det tibetanske Lithangklosteret øst for Tibet, i Lithang i Gansu.
Kāngxī Kangyur (1684–1692)
Kāngxī Kangyur (康熙版, Kāngxī bǎn), også kalt Běijīng Kangyur (北京版, Běijīng bǎn), er den fjerde trykte utgaven.
Et annet manuskript som også er basert på Wanli Kanguyr, befinner seg i National Palace Museum i Taipei, Taiwan.
Wara Kangyur (1737–1744)
Dette er en kopi av Derge Kangyur, som ble trykket i det østlige Tibet fra 1737 til 1744.
Choctaw gasskraftverk
Choctaw gasskraftverk er et varmekraftverk i Choctaw County i Mississippi, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 725 MW, fordelt på 3 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Choctaw Gas Generating Project LLC.
Norsk Astronautisk Forening
Organisasjonen ble etablert av Erik Bergaust, Gunnar Oxaal og Thorstein Thelle 2. august 1951 under navnet «Norsk Interplanetarisk Selskap», men tre år senere ble navnet endra til dagens.
Choctaw gasskraftverk
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2006. Brenselkilden er naturgass.
Norsk Astronautisk Forening
Blant organisasjonens ledere har vært Erik Tandberg. Leder i dag er Per Arne Marthinsen.
Linate-ulykken
Linate-ulykken var en flyulykke mellom et SAS-rutefly og et privatfly som inntraff på Milanos Linate-flyplass den 8. oktober 2001. De to flyene krasjet på rullebanen, og det største styrtet inn i en bagasjehangar. Det totale antall omkomne var 118, mens fire personer fikk alvorlige skader. Ulykken er den nest dødeligste flyulykken i Italia.
Ulykken
SAS rute 686 med 110 personer om bord på vei til Kastrup, kolliderte under avgang med et Cessna forretningsfly med fire om bord. Ingen av passasjerene overlevde ulykken. Begge flyene skled av banen og SAS-maskinen raste inn i en bagasjehall, hvor ytterligere fire mennesker omkom. Det var tåke på flyplassen, og sikten var under 200 meter.
Ulykken som skjedde bare én måned etter terrorangrepet 11. september 2001, og dagen etter at USAs invasjon i Afghanistan startet, fikk mange til å tro at dette var en terroraksjon. Dette ble snart avkreftet av den etterfølgende ulykkesgranskningen.
Granskingen konkluderte med at Cessna-flyet ikke hadde fulgt instruksen fra flykontrollen og dermed krysset SAS-flyets startbane uten å ha blitt klarert for det. Cessna-flyet skulle taxe fra flyplassens vestside (taxebane R5) over rullebanen på nordsiden, før det skulle følge hoved-taxebanen som løp parallelt med hovedrullebanen på østsiden. Flyet taxet i stedet for via bane R6, som gikk sørover før den omtrent midt på rullebanen, gikk inn på denne.
SAS-maskinen hadde taxet fra østsiden ut på hovedrullebanen, og holdt på å ta av. Den hadde fått avgangstillatelse av en annen flygeleder for rullebane 36R kl. 08.09.28. 53 sekunder senere kolliderte de to flyene, da SAS-maskinen hadde en hastighet på omtrent 270 km/t (150 knop). Bare en av de fire ombord i Cessnaen omkom momentant, de tre andre døde av brannen som oppsto. SAS-maskinen mistet en motor i sammenstøtet, men kapteinen forsøkte å fullføre avgangen, men nådde bare en høyde på omtrent 12 meter. Den andre motoren ble truffet av deler, og mistet kraft. Styrbord landingshjul ble også ødelagt, og flyet skled på bakken før det styrtet i en bagasjehangar, med en hastighet på omtrent 251 km/t (136 knop). Kollisjonen og brannen drepte fire italienske bakkearbeidere, og skadet fire til.
Det ble videre klarlagt at Linates bakkeradar ikke fungerte. Den var levert, men ikke ferdig installert eller i funksjon da ulykken skjedde. Den nye radaren ble satt i drift få måneder etter ulykken. I tillegg til bakkeradar som ikke fungerte, var markeringene og skiltingen på flyplassen svært dårlig. Flygelederen hadde også dårlig opplæring, blant annet fordi han ikke hadde fått fullstendig opplæring på rullebanen.
Ulykkesårsak
Menneskelig feil og brudd på rutiner. Kommunikasjonen mellom fly og kontroll hadde blitt ført på «engelsk og italiensk», mot vanlig prosedyre som er å føre alt på engelsk. Flykontrollen hadde unnlatt å be føreren av Cessna-flyet om å bekrefte gitt instruks slik rutinen er, for å forsikre seg om at den var blitt oppfattet. I tillegg var det tåke på flyplassen.
Etterspill
Den 16. april 2004 ble fire nøkkelpersoner ved Linate-flyplassen og i italiensk luftfart funnet skyldig i ulykken av en domstol i Milano: Flyplassens direktør Vincenzo Fusco og lederen for trafikkontrollen Paolo Zacchetti ble begge idømt åtte års fengsel, mens den tidligere flyplassdirektøren og den tidligere lederen for den italienske flysikringstjenesten fikk seks og et halvt års fengsel.
MD-87-flyet
Flyet var et McDonnell Douglas MD-87 registrert SE-DMA «Lage Viking» operert av SAS. Det fløy en vanlig internasjonal passasjeravgang til København lufthavn Kastrup. Flyet hadde 104 passasjerer og seks besetningsmedlemmer ombord. Flyet fløy første gang i 1991, og hadde siden fløyet i 25,573 timer, fordelt på 16,562 flyvninger. Kapteinen ombord var Joakim Gustafsson (36 år) og styrmann var Anders Hyllander (36 år). Kaptein Gustafsson hadde jobbet i SAS fra 1987, og hadde logget over 5,800 timer i lufta, hvorav 230 i MD-87. Styrmann Hyllander hadde jobbet i SAS siden 1997. Han hadde over 4,300 timer i lufta, men 2,000 timer i denne flytypen. Han var altså mer erfaren i dette flyet enn kapteinen.
Alle de 110 ombord omkom.
Cessna-flyet
Flyet var et Cessna 525A CitationJet CJ2, registrert D-IEVX. Flyet var helt nytt, og hadde bare vært i lufta i 28 timer, på 20 flyvninger. Flyet var på vei til Le Bourget lufthavn i Paris. Flyet fløy første gang i 2001, og hadde fire personer ombord. To tyske piloter, og to italienere. En av passasjerene var Luca Fossati, som da var eier av Cessna Citation. Kapteinen var 36 år gammel, og hadde 5,000 flytimer, hvorav omtrent 2,400 var i denne flytypen. Førstestyrmannen var 64 år gammel, og hadde 12,000 timer flyerfaring, hvorav 2,000 var i denne flytypen. Alle ombord omkom.
Omkomne
De omkomne etter ulykken var fra ni forskjellige land. De fleste var italienske eller skandinaviske.
Fire minnestunder ble holdt for de omkomne SAS-passasjerene. 12. oktober 2001 ble tre forskjellige seremonier holdt. En i Danmark, en i Norge og en i Sverige. Dagen etter var det også en seremoni i Italia.
Içara
Içara er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Rock-A-Doodle (album)
Rock-A-Doodle er et album av Vazelina Bilopphøggers med musikk fra tegnefilmen Rock-A-Doodle som bandet ga de norske stemmene til. I filmen ga Viggo Sandvik stemmen til rollefiguren The King, Jan Einar Johnsen til Sneips, Eldar Vågan til Patoo og Arnulf Paulsen til grisen Skaus. Albumet ble innspilt i MajorStudio i 1993 og ble produsert av Eldar Vågan og Vazelina Bilopphøggers.
.et
.et er Etiopias nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett.
Registrering
Registrering gjøres på tredje nivå, under etablerte, kategoriserte subdomener på andre nivå.
Eksterne lenker
Toppdomän
Juanacatlán metrostasjon
Juanacatlán er en metrostasjon på Mexico bys metro. Den ligger i Miguel Hidalgo-distriktet og blir betjent av Linje 1.
Stasjonssymbolet er en sommerfugl, og navnet kommer fra nahuatl-ordet Xonacatlan, som betyr «løkstedet» (noen ganger misforstått som «sommerfuglstedet»).
Sidney
Sidney og Sydney er engelske fornavn for begge kjønn. Navnene er dannet av et engelsk etternavn og stedsnavn.
Etymologi
Sidney har opprinnelse som et engelsk etternavn dannet av et stedsnavn. Stedsnavnet er dannet av gammelengelske sīdan, «bred», og ēg, «øy i en elv». En annen teori er at navnet stammer fra det franske stedsnavnet Saint-Denis.
Sydney har opprinnelse fra et etternavn dannet som en variant av etternavnet Sidney.
Utbredelse
Sidney og Sydney brukes begge både som mannsnavn og kvinnenavn, men Sydney har i engelsktalende land vært mest brukt som jentenavn fra 1990-årene.
Mannsnavn
Sidney ble tatt i bruk som fornavn i England på 1600-tallet, som oppkalling etter politikeren Algernon Sidney (1622–1683). Sidney var et populært guttenavn i England fra midten av 1800-tallet og fram til 1920-årene. Formen Sydney var også populær i samme perioden, men i noe mindre grad.
Kvinnenavn
Sydney har vært et populært jentenavn i USA siden 1990-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Sidney
Catch-22 (film)
Catch-22 er en amerikansk satirisk krigs-komedie fra 1970 regissert av Mike Nichols. Hovedrollene spilles av Alan Arkin, Martin Balsam, Richard Benjamin, Norman Fell, Art Garfunkel, Jack Gilford, Bob Newhart og Anthony Perkins. Filmen er basert på 1961-boka Catch-22, skrevet at Joseph Heller.
Porsche 550
Porsche 550 var en bilmodell fra den tyske bilprodusenten Porsche, produsert for bruk i motorsport mellom 1953 og 1957.
Modellen ble inspirert av en Porsche 356 Spyder bygget og kjørt av Walter Glöckler i 1951, og etter å ha sett denne bestemte fabrikken seg for å bygge en slik modell. Dermed var 550 den første modellen Porsche utviklet utelukkende for bruk i racing.
550 ble kjent som Spyder eller RS, og gav Porsche sin første seier i et stort motorsportarrangement, Targa Florio-løpet i 1956.
Porsche 550 var også bilmodellen James Dean kjørte i da han kolliderte og ble drept. Han kalte bilen «den lille djevelen».
Replikaer
Porsche 550 er blant de oftest kopierte klassiske bilmodellene, sammen med modeller som Shelby Cobra og Lotus Seven. En rekke selskaper har startet opp i løpet av de siste 25 årene, og noen av dem bygger nær eksakte replikaer fra bunnen av, inkludert plattformer bygget på nøyaktige mål fra Porsches egne tegninger.
Jaborá
Jaborá er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
The Merciless
The Merciless er det tredje studioalbumet til det norske black/thrash metal bandet Aura Noir.
Zhao Bingjun
Zhao Binjun (赵秉钧, født 3. februar 1859 i Ruzhou i provinsen Henan i Kina, død 27. februar 1914 i Tianjin) var Republikken Kinas tredje statsminister, og styrte fra 25. september 1912 til 1. mai 1913.
Liv og virke
Zhao var sikkerhetsoffiser under Qing-dynastiet og ble innenriksminister for republikken før han ble statsminister. Han var direkte innblandet i mordet på Song Jiaoren, den mann som lå best an til å bli hans egen etterfølger. Mordet ble sannsynligvis utført på ordre fra den provisoriske president Yuan Shikai, som kom i opposisjon til Song fordi Song ville fylle opp regjeringen med nasjonalister som kunne ha forpurret Yuans egne politiske planer. Zhao insisterte på at både han selv og Yuan var uskyldige, men fratrådte for å beskytte Yuans regjering.
Han ble deretter utnevnt til guvernør av Zhili.
Zhao ble forgiftet på mysteriøst vis i 1914, sannsynligvis av Yuan Shikai, for å hindre ham i å lekke ut flere detaljer om Songs død til pressen.
Four Horsemen
Four Horsemen (også skrevet IV Horsemen) var et tag team i NWA og WCW. Laget ble oppløst i 1999. Den originale gruppen var Ric Flair, Arn Anderson, Ole Anderson og Tully Blanchard.
Pedro Ferris
Pedro Ferris (født 15. april 1415 Cocentaina i Spania, død 25. september 1478 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Tarazona i Spania.
Han ble kreert til kardinal 18. desember 1476 av pave Sixtus IV.
Dick MacNeill
Richard «Dick» MacNeill (født 7. januar 1898 i Pasuruan i Nederlandsk Østindia, død 3. juni 1963 i Heemstede) var en nederlandsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
MacNeill var målvakt på det nederlandske fotballaget som kom på tredjeplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten av første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.
Nederland som hadde tapt semifinalen til Belgia med 0-3 fikk da en mulighet å spille om sølvmedaljene. De fikk møte Spania i en sølvfinale, Spania som hadde tapt kvartfinalen til Belgia fikk etter at Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Frankrike, som tapte semifinalen mot Nederland, hadde reist hjem en mulighet til å spille om sølvplassen. Spania vant over Sverige med 2-1 og over Italia med 2-0 og var dermed kvalifisert til å møte Nederland i en kamp om sølvmedaljene.
Nederland tapte sølvfinalen til Spania med 1-3 som ble spilt på olympiastadion i Antwerpen 5. september 1920.
Jug
Jug kan vise til:
.fj
Registrering
Registrering gjøres på tredje nivå, under kategoriserte subdomener på andre nivå.
Eksterne lenker
Toppdomän
WWE Evolution
Evolution var et tag team på WWE RAW, med Ric Flair, Batista, Triple H og Randy Orton. Folk tror at Evolution har blitt formet etter Flairs tidligere tag team; the Four Horsemen fra NWA og WCW.
Historie
I 2003 gikk det rykter om at Ric Flair (jobber nå for World Wrestling Entertainment) skulle lage en versjon av Four Horsemen med Triple H, Randy Orton, og Batista. Denne gruppen ble grunnlagt, men under navnet Evolution istedenfor Four Horsemen, og med Triple H som leder istedenfor Ric Flair. De hadde mange funksjoner som den originale Horsemen hadde, dominerte tittlene på RAW og sloss med RAWs beste wrestlere. Gruppen døde sakte mellom august 2004 og oktober 2005. Orton ble kastet ut av gruppen etter at han vant World Heavyweight Championship. I februar 2005, forlot Batista grupen etter å ha vunnet Royal Rumble, i en historie linje hvor Triple H prøvde å forsvare tittelen sin mot Batista. Gjennom en Triple H hiatus, "byttet" Ric Flair "ansikt", og på WWE Homecoming, returnerte Triple H som et "ansikt", men "ble hel igjen" på slutten av kvelden, og slo Ric Flair i ansiktet med en slegge og endte Evolution. I 2007's Raw 15th anniversary, var det en Evolution reunion, Randy Orton nektet å delta og istedenfor utfordret han Ric Flair, Batista og Triple H i en match hvor han var på lag med Edge og Umaga, og på den samme tiden en reunion med Edge som Rated RKO for en natt.
Gunnar Viken
Gunnar Johannes Viken (født 1948) er en norsk politiker (H) og gårdbruker som var fylkesordfører i Nord-Trøndelag 2007–2015.
Han ledet fylkeslandbruksstyret i Nord-Trøndelag i 12 år. Han har også vært leder i Mosvik Bondelag, leder i Verran Sparebanks forstanderskap og leder i Nasjonalforeningen for folkehelsens eldreutvalg i Nord-Trøndelag.
Viken ble tildelt KS-medaljen ved sin avgang som fylkesordfører i 2015.
Ming-dynastiet
Ming-dynastiet (kinesisk: 明朝, pinyin: Míng cháo) var det regjerende dynasti i Kina fra 1368 til 1644. Det var det siste etnisk han-kinesiske dynastiet i landet. Det overtok etter det mongolske Yuan-dynastiet, og ble avløst av mandsjuiske Qing-dynastiet.
Ming-dynastiet ble også kalt «Det store Mingriket». Det etablerte sine ordninger og sin storhet under sine første keisere, særlig under Hongwu- og Yongle-keiserne. De innledet en tid preget av kulturell oppblomstring og økonomisk vekst. Kinesiske handelsfolk gjorde seg gjeldende i hele Øst- og Sørøst-Asia, og trengte frem til alle kystene rundt Det indiske hav. Kinesisk kunst, og særlig porselenskunsten, nådde nye høyder. En kjempemessig flåte og hær ble bygget opp. Det ble produsert over 100 000 tonn jern i året i det nordlige Kina, og boktrykkerkunsten ble utviklet. I det tidlige Ming-dynastiets tid, var Kina verdens mest utviklede rike.
Mot slutten av Ming-tiden var regimet svekket av offentlig korrupsjon, evnukkenes maktstilling, intellektuell tilstivnethet, og kostbare forsvarskriger mot japanerne under Toyotomi Hideyoshi om herredømmet over Korea. Landet ble drevet til bankerott. En hungersnød i Shaanxi-provinsen kombinert av regjeringens ineffektivitet ble gnisten som utløste et bondeopprør under Li Zicheng som skulle styrte Ming-dynastiet og straks etter føre til mansjuenes maktovertakelse.
Etter at Ming-hovedstaden Beijing falt i 1644, overlevde en siste rest av Mingveldets trone og makt frem til 1662 i Sør-Kina. Det er dette som menes med betegnelsen det sørlige Ming.
Befolkning
Sinologiske historikere debatterer befolkningens størrelse under de enkelte perioder av Mingdynastiet. Den canadiske historikeren Timothy Brook har påpekt at regjeringens folkeopptellinger var tvilsomme, ettersom skattlegging av fiskale obligasjoner fikk mange familier til å underrapportere antall personer i deres husholdninger. Det fikk også mange embedsmenn til å underrapportere antall husholdninger i deres jurisdiksjon. Barn var ofte underrapporterte, spesielt jenter, noe vi ser av de skjeive befolkningsstatistikkene under hele Mingdynastiet. Selv antallet voksne kvinner var underrapportert; for eksempel rapporterte prefekturet det nordlige Zhílì om en befolkning på 378 167 menn og 226 982 kvinner i 1503.
Regjeringen prøvde å revidere befolkningstallene ved å ta i bruk estimater på det forventede gjennomsnitt av antall mennesker i hver husholdning, men dette løste ikke det utbredte problemet med unndrag fra skatteregistrering. Noe av ubalansen mellom kjønnene kan skyldes barnedrap på småjenter. Denne praksis er veldokumentert i Kina, og går tilbake to tusen år i tid. Den ble beskrevet som «tøylesløs» og «praktisert av nesten hver familie» av samtidige forfattere. De dramatiske skeive kjønnstallene, som i mange kommuner overgikk 2:1 i 1586, kan likevel ikke bli forklart av barnedrap alene.
Folketellingen i 1381 viste 59 873 305 mennesker; påliteligheten til dette tallet falt betydelig da regjeringen oppdaget at rundt 3 millioner mennesker manglet under skattetellingen i 1391. Det å underrapportere antall mennesker ble definert som en grov kriminalitet i 1381, og Hongwu prøvde også i påtvinge befolkningen en rigid immobilitet. Behovet for å overleve tvang likevel mange til avstå fra skatteregistring og forlate deres region. Regjeringen prøvde å dempe på skjevheten i folketellingen ved å operere med sitt eget konservative anslag på 60 545 812 mennesker i 1393. I sine Studies on the Population of China fra 1959, foreslo Ho Ping-ti å revidere tallene for 1393 til 65 millioner mennesker, fordi store områder Nord-Kina og i grenseområdene ikke var blitt tatt med i folketellingen.
Yuan-dynastiets fall
Forut for etableringen av Ming-dynastiet, var Kina regjert av det mongolsk-ledede Yuan-dynastiet (1271–1368), også kalt «det mongolske dyanstiet». Det har blitt hevdet av enkelte historikere, at Yuan-dynastiets fall ble utløst av mongolenes institusjonelle etniske diskriminering av hankineserne. Andre historikere har avvist denne forklaringen, eller nyansert bildet ved å peke på andre mulige årsaker. En annen faktor som kan ha spilt inn, var at overbeskattede områder ble rammet av en kraftig inflasjon. Papirpenger ble satt i omløp i alt for store mengder, og i løpet av regjeringstiden til Yuan-keiseren Ukhaantu Khan (1333-1370), med den posthume tittelen Shùndì (順帝), var inflasjonen blitt tidoblet.
Hongwu-keiserens tid (1368–1398)
Det nye dynastiets første hersker hadde begynt livet som novise i et buddhistisk kloster, ditsendt av sine fattige foreldre. Han regjerte Kina fra 1368 til 1398, og blir husket både for sin storslagne statsbygging, sine reformer – og for sine despotiske metoder – under to utrenskninger i administrasjonen lot han drepe omkring 10 000 lærde og deres familier. Han var den som fikk Kina på fote igjen etter Yuan-styrets sammenbrudd. Historikere anser Hongwu som en av Kinas største keisere. I hans regjeringstid var det den økonomiske gjenoppbygging som stod i fokus. Dette skjedde særlig innen jordbruket, for Hongwu delte den konfucianske motvilje mot handelsvirksomhet. Denne første Ming-keiseren la også grunnlaget for et svært stabilt statsapparat som forble i det vesentlige bevart med bare marginale justeringer frem til 1911.
Fra første stund av gikk han inn for landreform til gunst for småbøndene. Dette skjedde ikke bare ved konfiskasjoner og redistribusjon av land, men i høy grad også ved landnåm. En viktig motivasjon var hans omsorg for de fattigste i det kinesiske samfunn; de skulle settes i stand til å livnære seg selv og sine familier. For eksempel ble det i 1370 gitt en forordning om at det skulle gis jordbruksland i Hunan og Anhui til enhver landløs bondesønn ved myndighetsalder. Denne forordningen var slik utformet at ikke grådige spekulanter skulle kunne sikre seg landet i annen hånd; det var forordnet slik at eiendommene ikke var overførbar til andre.
I hans regjeringstid ble det ved edikt bestemt at dem som tok i bruk udyrket mark for jordbruk kunne få beholde og ikke ville bli belastet med noen landskatt. Folket tok imot dette tiltaket med stor entusiasme. Det ble utført tallrike nydyrkings- og irrigasjonsprosjekter som utvidet jordbruksarealet i landet betydelig. Inntektene fra kornskatten ble tredoblet på seks år. Man anslår at det i løpet av en tyveårsperiode ble plantet omkring en milliard trær, som for eksempel frukttrær, trær for trevirke for flåten, morbærtre for silkeormen.
I 1372 forordnet Hongwu-keiseren et generelt amnesti for alle uskyldige som var blitt bundet til slaveriet da det mongolske Yuan-dynastiet var på hell. Fjorten år etter bød han sitt embedsverk om å løskjøpe barn i Hunan-provinsen hvis foreldre hadde solgt som slaver under en hungersnød.
Keiseren reformerte også byråkratiet. Disse reformene brøt med det relativt liberale Song-dynastiets stil og trakk i heller absolutistisk retning. I 1380 kom den første store utrenskningen, og resultatet av den var at all makt fra da ble konsentrert i keiserens hånd. Det innebar at alle regjeringsministeriene ble direkte understilt keiseren (i motsetning til et keiserlig sekretariat). I årene 1385 til 1390 gjentok Hongwu opprenskningsprosessen.
Avvikende oppfatninger fikk ikke noen sjanse til å komme til uttrykk; mot slutten av sin regjeringstid hadde Hongwu organisert et nettverk av hemmelige embedsmenn og et slags hemmelig politi (stiftet i 1382: Garden med brokadeklærne).
Keiseren klarte også å utvide det kinesiske maktområde med militærmakt. Han invaderte de nordøstlige deler av Yunnan (som den gang var betraktet som et eget land og som fremdeles var regjert av en mongolsk fyrste) og tok kontroll over de nordøstlige deler. Ellers var hans utenrikspolitikk preget av utstrakt diplomatisk aktivitet. Mange omliggende kyststater var interessert i handelsrettigheter i Kina. Dersom deres herskere betalte tributt til keiseren, og slik implisitt til en viss grad anerkjente Kinas forrang, ble konsesjonene gitt. Blant de land som slik søkte om konsesjoner var Annam, Champa, Kambodsja, Siam, Cochin, San Fo-qi, Java, Japan, Ryukyu, Brunei og Korea.
Chakra
Chakra (fra sanskrit  चक्रं; fonetisk uttale «chukr»; pali chakka; tibetansk khorlo; malaysisk cakera) er et ord fra sanskrit som kan oversettes med hjul.
Ming-dynastiet
Jianwen-keiserens tid (1398–1402)
Den keiser som tok navnet Jianwen (og opprinnelig het Zhu Yunwen, født 5. desember 1377), var sønnen til kronprins Zhu Bao, den som egentlig var tenkt som Homgwu-keiserens etterfølger. Men da Zhu Bao døde i 1392 måtte Hongwu tenke nytt. Han forbigikk da Zhu Baos lillebror, Zhu Di.
Jianwen-keiserdømmet ble svært kortvarig (1398–1402). Da han besteg keisertronen var han fremdeles ung og uerfaren, og ble sterkt avhengig av sine rådgivere. I 1402 klarte Zhu Di likevel å karre seg til makten ved et borgerkrigslignede kupp. Foranledningen var Jianwens og rådgivernes fremstøt for å beskjære de øvrige Ming-prinsenes privilegier og inntekter. Jiamwen døde i Nanjing under palassbrannen som ble antent under kuppet. Også hans støttespillere og rådgivere (senere kjent som de de fire martyrer) ble drept av etterfølgeren. Han sørget også for å systematisk utslette alle spor etter Jianwen-keiseren, som heller ikke ble gitt noe posthumt tempelnavn før flere generasjoner senere.
Yongle-keiserens tid (1402–1424)
I 1370 hadde Hongwu innrettet keiserlige fyrstedømmer nær Kinas yttergrenser for sine sønner. Den som etter Jianwen-mellomspillet skulle overta, Zhu Di, var da som tiåring blitt fyrste av staten Yan. Denne staten lå i nord, og hadde som regjeringssete den gamle Yuan-hovedstaden Dadu (som nå ble kalt Beiping – «den nordlige fred»). Gutten ble så gitt en oppdragelse som skulle sette ham i stand til å overta landets høyeste embede.
Da han tiltrådte som Ming-keiser tok han epokenavnet Yongle, og i hans tid fortsatte konsolideringen av kinesisk makt. Faktisk regnes han som en enda mer fremragende keiser enn Hongwu.
I 1402 gjorde han Beiping til sin residensby som keiser. I 1420 ble det bestemt at det Beiping skulle være primær hovedstad, og Nanjing sekundær. (Betydningen av bei og nan er «nord» og «sør».) Flyttingen av keiserens hovedresidens hadde flere grunner; en av de viktigere var de store problemer kineserne hadde i sine kamper mot mongolene, som nå riktignok var trengt tilbake til Mongolia. Etter at Ming-Kina hadde seiret ved Buinor-sjøen i 1387 hadde kublaidene raskt mistet det meste av sin makt. Men i deres sted meldte nå vestmongolske stammer seg, ikke minst oiratene. Det ble dermed strategisk fordelaktig å legge hovedstaden til en nordligere by. Også konstruksjonen av Keiserkanalen for mer effektiv ristransport hadde til en viss grad militærstrategiske grunner.
Yongle var ikke så brutal som Hongwu, og hans ledelse av byråkratiet var støere. Han gjennomførte kampanjer for å styrke Den store kinesiske mur og dermed verne landet bedre mot mongolene. Dette arbeidet hadde i og for seg begynt under Hongwu-keiseren rundt 1368, men det var under Yangle det skjøt fart. Arbeidet skulle pågå frem til ca. 1640. Denne nye muren ble bygd i en mer storslagen skala enn noen av forløpermurene, med mer solide materialer og robustere byggemåte – solide store steiner på begge sider av muren og på dens topp.
Yongle førte en aktiv ekspansjonspolitikk- og utenrikspolitikk. Han krevde at de fremmede politiske størrelser skulle yte tributt. Han etablerte også tilsynsembeder som regulerte provinsene Zhejiangs, Fujians og Guangdongs oversjøiske handelsforbindelser.
Keiseren var også opptatt av at omverdenen skulle forstå Kinas kulturelle overlegenhet. Han fikk distribuert 10 000 eksemplarer av verket Biografier om forbilledlige kvinner til forskjellige ikke-kinesiske territorier til deres moralske opprustning. Kinesiske kalendere ble også distribuert over hele Sørøst-Asia.
Flere militærekspedisjoner fant sted under Yongle. Til å begynne med utvidet og sikret han det kinesiske maktgrep over Yunnan. Senere trengte han sørover. I 1406 forsøkte han å få innsatt en kinesiskvennlig hersker over Đại Việt (Vietnam – av Ming-regimet kalt Annan). Men denne pretendenten, kalt Chen Tian-ping (Trần Thiên Bình), ble drept ved sin ankomst dit. Dette gav Kina foranledningen man åpenbart hadde ventet på. To store kinesiske hærstyrker ble sendt fra henholdsvis Yunnan og Guangxi inn i Đại Việt. Kineserne hevdet senere at syv millioner vietnamesere ble drept. I 1407 var landet erobret, og under navnet Jiaozhi ble det Ming-Kinas fjortende provins. Det vedvarte imidlertid bare til 1428, da Ming-kineserne ble fordrevet av vietnameserne anført av Le Loi. De 21 årene under kinesisk styre hadde vært preget av nesten vedvarende kamper; kineserne hadde også sendt nye ekspedisjoner for å underkue vietnameserne, og noen av ekspedisjonene trengte også videre sørover. Under Yongle utviklet Kina seg for første gang til en slagkraftig sjøfartsnasjon. General Zheng He, en evnukk av muslimsk bakgrunn, foretok syv store ekspedisjoner som førte ham og hans enorme flåtestyrker rundt om i Sørøst-Asia og til fjerne kyster som Persia, Arabia og til og med det østlige Afrika – kanskje så langt sør som til Kapp det gode håp. De seks første av disse reisene fant sted i Yongle-tiden.
Lignende sjøreiser, men i mer beskjeden skala, var også vanlige allerede i Song-tiden, men Zhen He-ekspedisjonene var offisielle og ble gjennomført med rent statlig finansiering. Slik fikk omverdenen merke at det atter var kinesere som regjerte i Kina.
Reisenes kommersielle nytte var imidlertid begrenset, og i 1433, altså kort tid etter at Yongle-keiserdømmets tid var omme, ble flåtepolitikken lagt om. Ming-herskerne bestemte seg for heller å konsentrere seg om å utvikle jordbruket. Det var bare noen få tributtland som landet fremdeles handlet med: Korea, kongedømmet Ryukyu, Sumatra, Malakka og Burma. Det var også andre grunner til at Kina da etterhvert så å si «forseglet» seg, fremfor alt frykten for invasjon fra de mongolske områder i nord (kanskje særlig etter at Jingtai-keiseren ble tatt til fange av mongolene i 1453). De stadige piratraidene fra Japan, Ryukyuøyene og noen sørøstasiatiske land ble nå hyppigere, ettersom de også hadde en sammenheng med smugling. Denne økte piratvirksomhet førte i sin tur til en enda mer innbitt isolasjonisme.
Oppgivelsen av slik sjøfart fikk etterhvert også den konsekvens at det ble stort spillerom for vestlige handelsinteresser i Øst-Asia.
Ming-samfunnet utvikler seg, forfallet begynner
Ettersom antallet embedsmenn ikke strakk til for effektiv kontroll av dette systemet, kom det likevel snart til en del yrkes- og bostedsoverganger, og det skjedde også at de svakere familier ble utstøtt av sine egentlige lijia-grupper, særlig på landsbygden. Mot slutten av 1400-tallet måtte regjeringen justere systemet for at det ikke skulle rakne helt – alt for mange unndro seg både skattlegging og militærtjeneste.
Dent økonomiske fremgangen ble hemmet av den tradisjonelle, konfusianske forakt for handel og kjøpmenn. I Ming-tiden nådde denne forakt sitt høydepunkt.
Allerede i 1567 reverserte man alle 1551-restriksjonene. Samtidig avskaffet man papirpengene, og gjeninnførte sølvpenger som betalingsmiddel.
1500-tallet kulturelt og økonomisk høydepunkt
1500-tallet var også et kulturelt og økonomisk høydepunkt for Ming-dynastiets Kina. En viktig grunn for det var de europeiske oppdagelser og kolonigrunnleggelser på det amerikanske kontinent. Sølvgruvene i Amerika gav Portugal og Spania en rikdom som kom Kina til gode: Sølvet finansierte portugisisk og spansk handel fra 1520-årene og fremover.
Storkjøpmenn, forretningsmenn og bankierer dannet ryggraden for det velhavende, nye, kinesiske borgerskapet. Man bestrebet seg også om å mildne småbøndenes levekår, særlig under kansleren Zhang Juzheng (1525–82).
Selv om handel ble sett på som en lite ærefull profesjon i det kinesiske, konfucianske verdihierarki, bidro handelsinntektene fra eksporten av porselen og andre kinesiske produkter til europeiske land en stor velstandsøkning. Særlig spanjolene betalte med sølv, og inntektene var så store at sølvmynter langt på vei fortrengte andre betalingsmidler.
Grunnkretser i Flakstad kommune
Grunnkretser i Flakstad kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Flakstad kommune, Nordland, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Chakra
Chakra er et begrep som refererer til hjullignende virvler som, ifølge tradisjonell indisk medisin, skal ligge i kroppen på et eterisk plan.
Det er mest vanlig å forholde seg til sju større chakraer eller energisentre. Tilhengere av hinduisme og moderne New Age-tradisjoner mener at chakraene påvirker kroppen både fysisk og psykisk. Det finnes ingen vitenskapelig støtte for eksistensen av chakraer eller at kroppen påvirkes via disse.
Det finnes et stort utvalg av litteratur om historien og filosofien rundt chakra. Mye av den opprinnelige informasjonen om chakra kommer fra den hinduistiske teksten Upanishad, som ble notert ned for første gang mellom 1200-900 f.kr.
Stridsøks
En stridsøks er en øks spesielt laget for kamp. Det som skiller en stridsøks fra en redskapsøks er tykkelsen på øksehodet. Et stridsøksehode (av jern/stål) snevres inn etter «øyet» og utvider seg så ved eggen (omtrent som på en bileøks). Flere stridsøkser fra yngre jernalder er funnet hvor midtdelen (altså den delen av øksehodet som er mellom øyet og eggen) har rustet vekk. Man lagde stridsøksene smale for å spare vekt, slik at øksene ble raske.
Stridsøkser kan grovt sett deles inn i tre typer:
Bondestridsøksen var vanlig i Norge fra 1500- til 1700-tallet, og inngikk i bondebevæpningen på 1600-tallet.
Ming-dynastiet
Kinesisk kunst under Ming-dynastiet
Ming-dynastiet begynte med en kulturell og kunstnerisk oppblomstring. Hoffet hadde imidlertid en sterkt styrende innflytelse; malerne som ble kalt til hoffet skulle hente sin inspirasjon fra de idealene som var fremherskende ved det tidlige sørlige Song-dynastiets keiserlige malerakademi. Man foretrakk store landskapsmalerier, motiver som kombinerte blomster og fugler, og programmatiske fremstillinger som skulle hylle det nye dynastiets majestet, dyder og generøsitet.
Mingmalerne videreutviklet både det sørlige Songs malerakademi og Yuandynastiets idealer. Skoleretningen Zhe (i provinsen Zhejiang) videreførte songmalernes deskriptive stil med stor dyktighet, mens Wu-skolen (i Suzhou) var inspirert av Yuan-tidens ekspressive kalligrafistilarter.
Selv om Ming-dynastiet verdsatte de tidligere, sentrale, kinesiske kunstneriske stilretninger, var det en god del innflytelse både fra de kinesiske regioner og fra utlandet. Forkjærligheten for keramikk utsmykket med motiver i hvitt og blått skyldes antakelig slik ytre påvirkning. Handelssamkvemmet med Vest-Asia og den muslimske verden gav seg tydelig utslag i kinesisk kunst.
Ved hoffet fantes en egen etat som skulle påse at en ensartet, dekorativ stil ble overholdt i den keiserlige produksjonen av keramikk, tekstiler, metallarbeider og lakkarbeider.
Evnukkveldet påskynder forfallet
I tillegg til de tidligere nevnte administrasjonsproblemer tiltok på 1400-tallet palassevnukkenes og haremsdamenes makt. Til tross for de første keisernes forordninger om at de ble involvert i politikk, var det nettopp det som skjedde. Fra år 1426 utøvde deres privatråd (Neige) en uovertruffen innflytelse over den alminnelige administrasjon, og ikke lenge etter behersket de også det hemmelige politis gjøren og laden. Det var en rekke keisere som foretrakk å trekke seg nesten helt ut av styre og stell. Det spenningsfeltet som da oppstod mellom evnukkene (som for det meste kom fra trange kår i Nord-Kina) og de høyere embedsmenn (fra Sør-Kinas velstands- og dannelseselite) oppstod stadige intriger. Den vilkårlighet dette førte til var svært skadelig og destabiliserende, særlig i årene 1615 til 1627 under Wanli- og Tianqi-keiserne. Noen evnukker fikk en svært stor makt med nærmest diktatorisk myndighet – den mest kjente av dem var den beryktede Wei Zhongxian i 1620-årene. Evnukkene lot keiserne kose seg med sine haremskvinner mens de selv beriket seg ved å ta for seg av de keiserlige inntekter og gjøre seg tilgjengelig for bestikkelser. Den stadig sterkere innflytelse som hoffevnukkene skulle få over styre og stell var med på å påskynde Ming-dynastiets undergang. Evnukker var riktignok ikke noe nytt; allerede under Han-dynastiet hadde de kinesiske keisere engasjert evnukker. Deres tradisjonelle rolle var å tjene keiserens alle personlige behov i husholdet og holde styr på haremet, det område som ellers var avstengt for alle voksne menn bortsett fra keiseren selv.
Tidlig under Ming-tiden var antallet evnukker kommet opp i rundt 10 000. Og stadig flere familier kastrerte unge sønner i håp om at de skulle få dem plassert i hoffet og at deres tilgang til de ustyrtelige rikdommer skulle komme slekten til gode. Mot slutten av Ming-tiden var det antagelig mellom 70 000 og 100 000 evnukker, og deres makt gjennomsyret hele det kinesiske samfunn.
Hemmelige agenter
I Ming-tiden blomstret nettverk av hemmelige agenter i de væpnede styrker. På grunn av de små kår Zhu Yuanzhang var vokst opp under før han ble keiser, hadde han utviklet et særlig hat mot korrupte mandariner, og var svært på vakt mot opprørsfaren. Han opprettet derfor Jinyi Wei som et ekstra vern, og det ble Ming-dynastiets hemmelige politi. Selv om de også kan vise for seg noen viktige avsløringer, var de for det meste bare til ugagn. De var mer kjent for sin brutalitet i omgangen med lovbrytere enn for sine evner som hemmelig politi. Faktisk var mange av dem som ble arrestert helt uskyldige.
Jinyi Wei spredte frykt, men deres makt avtok etterhvert som evnukkenes innflytelse i keiserhoffet tiltok. Evnukkene opprettet tre grupper hemmelige agenter som arbeidet for dem: Østfaktoriet, Vestfaktoriet og det indre faktori. De var like brutale som Jinyi Wei, antagelig var de enda verre.
Mandsjuene invaderer, Ming-dynastiets undergang
Mandsjufolket var en gruppe som nedstammet fra det tungusiske jursjen-folket som i sin tid hadde grunnlagt Jin-dynastiet, etterfølgerdynastiet etter Liao- og den nordlige halvdel av Song-dynastiet i Nord-Kina. Mandsjuene bebodde det område som senere ble gitt navnet Mandsjuria, mer nøyaktig dagens provinser Heilongjiang, Jilin og Liaoning.
Mandsjuene i nord hadde lenge vokst i styrke, og hadde holdt et interessert øye med de opprør som utløste skjelvinger gjennom det store Ming-riket. Etter at en minghær i 1583 hadde tatt livet av far og farfar til mandsjufyrsten Nurhaci (død 1626), svor han hevn. I 1619 nedkjempet han fire minghærer som prøvde å gjennomføre koordinerte felttog mot hans land.
Mot slutten av Míng-tiden var regimet svekket av offentlig korrupsjon, evnukkenes maktstilling, intellektuell tilstivnethet, og kostbare forsvarskriger mot japanerne under Toyotomi Hideyoshi om herredømmet over Korea. Landet ble drevet til bankerott. I 1620-1660 led det internasjonale handelssystem under en alvorlig svekkelse, noe som forverret inflasjonen i Ming-riket og var med på å berede grunnen for dets undergang.
Noen år etter urolighetene rundt 1620 fikk mandsjuene sjansen de hadde ventet på; en alvorlig hungersnød i Shaanxi hadde ført til en krise som Ming-keiseren slet med å overvinne. Da urolighetene var særlig store sendte de sin invasjonshær. Til å begynne med ble de holdt stangen ved Den store mur, men ble snart sluppet gjennom porten i Shanhai-passet av ming-generalen Wu Sangui som var kommet til at et forbund med mansjuene var det eneste håp for å nedkjempe Li Zichengs bondeopprørerne fra Shaanxi som da truet selve hovedstaden Beijing. Li klarte å vinne makten i Beijing, og den siste Ming-keiseren, Chongzhen, begikk selvmord ved å henge seg i et tre rett nord for Den forbudte by. Mandsjuene og deres nye allierte general Wu var snart fremme i Beijing, og klarte raskt å tilføre bondehæren et avgjørende nederlag, og i den 6. juni 1644 marsjerte de inn i Ming-hovedstaden og gjorde den til residensby for sin egen hersker. Det nye styret ble Qing-dynastiet. To mandsjuprinser og general Wu Sangui forfulgte opprørslederen Li Zicheng til Hunan, der han ble slått ihjel av bøndene i oktober 1645.
«Det sørlige Ming» 1644-1662
Qing-styrkene fikk ikke umiddelbart kontroll over det sørlige og sørøstlige Kina. Ming-lojalister fortsatte dermed å regjere i stadig krympende deler av de sørlige landsdeler, og deres herredømme blir av og til kalt «det sørlige Ming». Skiftet av hovedsteder viser hvordan de var på vikende front: Nanjing 1644—1645, Fuzhou 1645—1646, og til slutt Zhaoqing, 1646 — 25. april 1662.
Szczecinek
Szczecinek er en by i Nordvest-Polen, den har 38,446 innbyggere (2021). Den ligger ved innsjøen Trzesiecko (i Oders nedbørfelt). Kommunikasjonene i byen er gode og kollektivtransporten besørges av lavgulvbusser fra nord til øst. Det er totalt 11 linjer hvorav 7 går innenbys og 4 går utenbys. Kommunikasjonen til byen besørges hovedsakelig av PKP og PKS. Nærmeste flyplass er Szczecin eller Poznan.
Ming-dynastiet
«Det sørlige Ming» 1644-1662
Den siste, seriøse pretendent til Ming-tronen, Yongli-keiseren (født 1623), ble henrettet 16. mai 1662 i Kunming. Etter dette falt de siste biter av ming-lojalistenes områder i Kina til ro og måtte akseptere de nye herskeres administrasjon.
Szczecinek
Byen ligger rundt 600 kilometer fra hovedstaden Warszawa.
Ming-dynastiet
«Det sørlige Ming» 1644-1662
Riktignok hadde ming-lojalister under Koxinga like før trukket seg utenlands til Taiwan (øya var den gang ennå ikke ansett som del av Kina), og etablert et kongerike der, Tungning. De forsøkte også å gjøre seg gjeldende i kystnære områder på fastlandet, men noen pretensjon om å gjenetablere noe Ming-styre hadde de ikke lenger. I 1683 invaderte Qing-Kina like godt Taiwan; den mingkinesiske invasjonen der i 1661 hadde dermed til slutt endt med at Qing-dynastiet kunne utvide Kinas grenser.
Bengbu-2 kullkraftverk
Bengbu-2 kullkraftverk er et kullkraftverk i byprefekturet Bengbu, provinsen Anhui i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW. Anlegget ble påbegynt i 2006 og stod ferdig i 2009. Anlegget har kogenerasjon med moderne generatorer.
FNs klimakonferanse 2009
FNs klimakonferanse 2009 (engelsk: 2009 United Nations Climate Change Conference) var en internasjonal konferanse om klimaendringene som ble arrangert av De forente nasjoner (FN). Konferansen fant sted i Bella Center ved Københavns Universitet mellom 7. og 18. desember 2009. Konferansen er samtidig den 15. konferansen blant partene i Klimakonvensjonen (COP 15) og det 5. møte mellom partene fra Kyoto-avtalen (COP/MOP 5).
Før konferansen ble det avholdt en vitenskapelig konferanse, Climate Change: Global Risks, Challenges and Decisions, som ble arrangert i Bella Center i mars 2009.