cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ode til gleden
Ode til gleden (tysk: An die Freude) er et dikt skrevet i 1785 av den tyske poet og dramatiker Friedrich Schiller. Diktet er særlig kjent for Beethovens tonesetting og bruk i hans 9. symfoni.
Diktet uttrykker Schillers idealistiske syn om menneskehetens forbrødring, og det var en visjon som Beethoven delte.
Schiller var en venn av frimureren Christian Gottfried Körner, som mellom 1812 og 1816 ga ut Schillers samlede verker. Körner ba ham skrive en ode som kunne brukes på bygningen til frimurerlogen Zu den drei Schwertern i Dresden og An die Freude ble skrevet sommeren 1785 i Gohlis i nærheten av Leipzig. Oden ble tidlig svært populær, blant annet blant studenter.
Ludwig van Beethoven arbeidet i mange år med sin tonesetting av oden i sin niende symfoni, som omsider ble fullført mot slutten av 1823. Han brukte hele 1. og 2. strofe, samt deler av 2. og 4.
Diktet er blant annet gjendiktet til norsk av André Bjerke, utgitt i hans Fremmede toner (1947), og av Terje Nordby, innspilt på Tramteatrets plate Pelle Parafins Bøljeband (1984). I sin vise Crescendo I Gågata har Lillebjørn Nilsen lånt Beethovens An die Freude-tema forkledd til vals i 3/4 takt.
Melodien finnes også i Norsk Salmebok 2013, med tekst av Eyvind Skeie, skrevet i 2007. Den norske salmeteksten er en bearbeidet versjon av den engelske tekst av Henry van Dyke, 1907.
Libretto (Beethovens versjon)
• Med Beethovens tillegg og endringer i kursiv.
Greene County (Georgia)
Greene County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia.
Kirkebakken skole
Kirkebakken skole var en skole på Kirkebakken i daværende Borre kommune. Skolen ble bygget i 1843. i 1891 ble en ny skole reist, etter at den gamle brant ned. I 1897 ble skolen nedlagt, da Granly skole åpnet.
Talje
En talje brukes til trekke eller løfteoperasjoner og stramming som en kraftutveksler for lineær bevegelse. En vanlig talje består av to blokker med et innskåret taljerep.
Taljer brukes til stramming og løfting og brukes mye på seilskip til stramming av rigger og tauverk. Blokkene kan ha en eller flere skiver og avhengig av det totale antallet skiver omtales taljene som enkeltskårne, dobbelt- eller flerskårne. På små blokker omtales skivene gjerne som trinser. Med økende antall skiver øker utvekslingen og en får mer kraft. Samtidig øker friksjonen og lengden tau som må hales. De største taljene med 5 eller 6 skiver omtales også som gein. Klassiske taljer hadde ikke noen låsemekanisme for taljerepet og dette måtte fastgjøres. På nyere taljer kan det være montert tauklemmer på en av blokkene.
En løpeblokk er en fritt bevegelig del av en talje som inneholder et sett med skiver eller trinser hvor borelinen er festet. Kombinasjonen av løpeblokk og kronblokk gir muligheten til å løfte tunge vekter på opp til flere hundre tusen kilo.
Jekketaljer eller nikketalje, har en jekkarm til heving og senking. De kan være utført med tau, wire eller kjetting som forbindelse til kroken, og de kan være enkelt- eller flerskårne.
Elektrotaljer fungerer etter samme prinsipp som manuelle, men har en elektrisk motor slik at betjeningen kan skje fra et tablå ved å velge retning og eventuelt hastighet på kroken.
Blokkverk ble produsert av blokkmakere, håndverkere som var spesialialister innen tredreiing. Blokkmakerne produserte en rekke typer gjenstander til seilskuter foruten blokker og geiner: Klodrer, jomfruer, skipsratt og seilhegder.
Kitty Hawk
Kitty Hawk eller Kittyhawk kan referere til:
Grady County (Georgia)
Grady County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia.
Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 25,011 innbyggere. Fylkesete er Cairo.
Historie
Grady County ble dannet ved lov 17. august 1905, fra deler av fylkene Decatur og Thomas.
Zhuangzi Tests His Wife
Zhuangzi Tests His Wife (originaltittel: 莊子試妻) er en Hongkong stumfilm fra 1913, regissert av Li Beihai.
Handling
En eksentrisk filosof, Chuang Tzu, kommer over en kvinne som ønsker å gifte seg igjen kort tid etter at den forrige ektemannen hennes døde. Når han kom hjem, bestemmer Chuang Tze seg for å sette sin kone på prøve: han forfalsker sitt egen dødsfall, og hans kone begynner å sørge etter ham.
Men samtidig som begravelsen finner sted, kommer det også en kjekk ung mann for å besøke Chuang Tze.
Ptolemaios V Epifanes
Ptolemaios V Epifanes (gresk: Πτολεμαῖος Ἐπιφανής; styrte 204–181 f.Kr.) var sønn av Ptolemaios IV Filopator og Arsinoe III, og var den femte herskeren av det ptolemeiske kongedømme i Egypt. Han ble konge og farao i en alder av fem år, og under en rekke av regenter ble kongedømmet nærmest paralysert.
Innbyrdes strid
Ptolemaios V Epifanes var kun en liten gutt da hans far Ptolemaios IV Filopator døde i 205 f.Kr. De to ledende favorittene til Filopator, Agathokles og Sosibios, fryktet at guttens mor Arsinoe III vil ta kontroll over regentskapet, og således ta fra dem de maktposisjoner de hadde skaffet seg under den forrige kongen. De fikk henne myrdet før hun hadde fått høre at ektemannen var død, og tok således makten over Egypt. I 202 f.Kr. gikk hærføreren Tlepolemos, som hadde ansvaret for havnebyen Pelusium (egentlig Pelousion), til opprør. Straks Ptolemaios V Epifanes var i hendene på Tlepolemos ble han overtalt til å gi et tegn som betydde at Agathokles og Sosibios skulle dø. I henhold til forfatteren E. R. Bevan var guttens godkjennelse av drapene gitt mer av frykt enn noe annet, og Agathokles sammen med flere av hans tilhengere ble drept av en rasende folkemengde i Alexandria. Tlepolemos ble senere erstattet av Aristomenes.
Krig med Makedonia
Antiokos III den store av Selevkideriket og Filip V av kongeriket Makedonia inngikk en pakt om dele de ptolemeiske oversjøiske besittelsene. I mai 202 f.Kr. brøt den femte syriske krig ut. Filip erobret flere av øyene og stedene i Karia og Trakia og forviste de ptolemeiske garnisonene fra Egeerhavet, noe som resulterte i en konflikt med Pergamon og Rhodos. Året etter er Roma blitt alarmert og krevde at Filip avbryter si aggresjon. I 200 f.Kr. okkuperte Antiokos III Koilesyria, inkludert Judea, ved slaget ved Paneion i 198 f.Kr. Samme år erklærte romerne krig mot Makedonia.
Etter å ha tatt kontroll over Koilesyria forsøkte Antiokos å invadere Egypt, men mislykkes. I slaget ved Kynoskephalai i 197 f.Kr. overvant den romerske generalen Titus Quinctius Flamininus den makedonske hæren, og den makedonske trusselen var blitt nøytralisert. I Egypt brøt innfødte egyptere ut i opprør, og i årene 197-196 f.Kr. måtte Ptolemaios V Epifanes slå ned opprør på Nildeltaet.
Den 26. mars 196 f.Kr. lot Ptolemaios seg krone i Memfis på tradisjonelt egyptisk vis, og aksepterte epitetet «Epifanes», «guden manifesterte seg selv». Egyptiske prester utstedte en forordning om en guddommelig kult for den unge kongen. Denne teksten er kjent i tre språk på Rosettastenen. Hans egyptiske tittel, «Iwaennetjerwymerwyitu Setepptah Userkara Sekhemankhamun; andkhdjet meryptah», betyr «Sønn av de fedreelskede guder, utvalgt av Ptah, mektige Ka av Ra, Amuns levende makt; må han leve for alltid, elsket av Ptah»''. De fedreelskende guder var for øvrig hans foreldre Ptolemaios IV Filopator og Arsinoe III.
Epifanes, som nå var blitt voksen, gjorde seg bemerket som en idrettsmann, og utmerket seg i atletiske øvelser og i jakt.
Året etter innledet Antiokos III fredsforhandlinger med Egypt lot Ptolemaios V Epifanes gifte seg med hans datter Kleopatra I Syra for å gjøre avtalen så håndfast som mulig. Han aksepterte tapene av alle besittelser utenfor Egypt, unntatt Kypros og Kyrenaika. I 194 f.Kr. ble Ptolemaios gift med Kleopatra i Rafia. Likevel, da det brøt ut krig mellom Antiokos III og den romerske republikk, det nye stormakten ved Middelhavet, lot Egypt seg alliere med Roma.
Det egyptiske opprør
Med stor grusomhet og svik ble vist i undertrykkelsen av den innfødte egyptiske befolkningen, og en del redegjørelser har framstilt Epifanes som personlig tyrannisk. I 197 f.Kr. ble byen Lykopolis på Nildeltaet holdt av styrkene til Ankhmakis, den sørlige farao i Øvre Egypt, men ble tvunget til å trekke seg tilbake til Teben. Krigen mellom nord og sør i Egypt fortsatte fram til 185 f.Kr. da Ankhmakis ble tatt til fange av den ptolemeiske generalen Konanos. Memfisdekretet på Rosettastenen og andre steler, annonserte styret og oppstigningen til guddom for Ptolemaios V Epifanes, og inneholdt dessuten konsesjoner fra presteskapet, og ble i seg selv utskåret og reist i takknemlighet til prestene for hjelpen å beseire Ankhmakis.
I 184/183 f.Kr. overga opprørerne i Nedre Egypt seg på vilkår som Epifanes hadde personlig lovt på sin ære å overholde. Imidlertid viste han seg både svikefull og hevngjerrig da han likevel fikk dem henrettet på grusomt vis.
Død og etterfølgelse
I 182 f.Kr. la Ptolemaios V Epifanes planer om å angripe Selevkideriket, men for å forhindre krigen ble han i 181 f.Kr. myrdet. Den eldste av hans to sønner, Ptolemaios VI Filometor (181–145 f.Kr.), etterfulgte ham mens han var spedbarn under regentskapet til sin mor Kleopatra I Syra. Hun avbrøt all krigsopprustning mot hennes opprinnelig hjemland, og holdt freden. Med hennes død i 176 f.Kr. kom det øyeblikkelig et brudd i forholdet mellom Egypt og Selevkideriket over det gamle spørsmålet om Koilesyria og den generelle kontrollen over hele Midtøsten.
Hans-Georg Schwarzenbeck
Hans-Georg Schwarzenbeck (født 3. april 1948) er en tysk tidligere fotballspiller som spilte hele sin karriere for Bayern München.
Han ble tatt ut til VM i fotball 1974, der laget hans vant gull.
Amandaprisen 2010
Amandaprisen 2010 var den 26. utdelingen av Amandaprisen. Utdelingen fant sted 20. august 2010 i forbindelse med den 38. utgaven av Den norske filmfestivalen i Haugesund. Prisen gjaldt norske filmproduksjoner i perioden 1. juli 2009 til 30. juni 2010.
Filmen Upperdog fikk flest priser med fem, mens Knerten fikk tre. Det ble delt ut priser i 20 kategorier, en mer enn året før. Ny kategori av året var beste visuelle effekter. Klassen beste barne- og ungdomsfilm endret navn til beste barnefilm, og gikk fra dette året over til å gjelde kun barnefilmer. Vinneren av Folkets Amanda ble kåret gjennom en tredelt publikumsavstemning hvor alle 21 filmer som ble vurdert til de ulike prisene var nominert til første runde. Ved hjelp av avstemning på VGs nettsider gikk ti av disse videre til en ny avstemningsrunde og fem av disse igjen til finalerunden.
Utdelingen ble overført på TV 2 og ble ledet av Dennis Storhøi og Ingrid Bolsø Berdal. Nominasjonene ble offentliggjort 23. juni og 21 filmer ble vurdert.
Vinnere og nominerte
Vinnere står først i tabellen og er merket med fet skrift.
Anders Karitz
Liv
Karitz var sønn av en husmann (torpare) og ble tidlig foreldreløs. Likevel lyktes han med å skaffe seg en universitetsutdannelse. Han fikk doktorgraden i filosofi fra Lunds universitet i 1913 og ble dosent i teoretisk filosofi samme år. I 1933 ble han utnevnt til professor ved Universitetet i Uppsala.
Karitz blir beskrevet som en original personlighet, som brukte all sin tid på forskningen. Han dannet ingen skole, men ble betraktet som sentrum i motstanden mot Uppsala-filosofene på 1930-tallet.
Gwinnett County
Gwinnett County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia.
Theodotos av Bysants
Theodotos av Bysants (også kjent som Theodotos Garveren, siste halvdel av 2. århundre), var en kristen teolog fra Bysants.
Han sluttet seg til monarkianismen, nærmere bestemt den såkalte «dynamiske monarkianismen» eller «adopsjonismen», som hevdet at Jesus Kristus var født som et vanlig menneske, og at han ble adoptert av Gud ved dåpen og først da fikk guddommelig kraft.
Monarkianismen ble erklært som kjettersk av pave Viktor I, og Theodotos ble ekskommunisert av samme pave. Han fortsatte å drive en liten kirke i Byzants. Han fikk utnevnt en egen pave, Natalius. Natalius trakk seg etter kort tid, og etter å angivelig ha hatt visjoner hvor han ble fortalt at han skulle underkaste seg paven ba han om tilgivelse fra Zefyrinus og ble tatt inn i kirken igjen. Hva som skjedde med Theodotos i den forbindelse er uklart.
Verdenscupen i terrengsykling 2019
Verdenscupen i terrengsykling 2019 ble organisert av UCI og begynte 27. april i Maribor og ble avsluttet i 8. september i USA.
Midtun
Midtun er et nærings-og boligområde i Fana bydel i Bergen kommune, like øst for bydelssenteret Nesttun, og ellers omgitt av Paradis og Helldalsåsen i nord og Øvsttun i sør, som alle utgjør sammenhengende tettbebyggelse som inngår i tettstedet Bergen. Øst for Midtun er det mer spredt bebyggelse mot grensen til Arna bydel.
Midtun hører til poststedet Nesttun sammen med Øvsttun, ca. 10 km sør for Bergen sentrum. På Midtun er det mest rekkehus, villaområder og næringsområder, med mye næringsmiddelindustri, som Kavli og Friele. Midtun skole og Ulsmåg skole ligger i området.
Viktige veier i området er Hardangerveien, Sandbrekkeveien, Ulsmågveien, Midtunlia, Midtunhaugen, Midtunbrekka og Midtunvegen. For å komme fra Bergen sentrum til Midtun med buss kan man benytte seg av buss 80 Helldalsåsen o/Landås (rushtid), eller ta Bybanen til Nesttun og bytte til buss 70 Øvsttun, 71 Totland, 80 Helldalsåsen/Birkelundstoppen eller 90 Arna stasjon.
Midtun er endestasjon for museumsbanen Gamle Vossebanen - beliggende mellom Hardangervegen og Nesttunelven umiddelbart nord for der disse krysser Ulsmågvegen. Midtun er den av Gamle Vossebanens stasjoner som har det største antallet av- og påstigende reisende. Stasjonen har omløpsspor og plattform til ett spor. Under 2. verdenskrig anla tyskerne en lasteplass på stedet. Rester av lasteplattformen er ennå synlige under Hardangervegen (sett fra stasjonsplattformen).
Midtun omfattes av grunnkretsene Midtun og Ulsmåg, som hadde til sammen 2 262 innbyggere 1. januar 2014 og et samlet areal på 1,66 km² og 0,02 km² ferskvann.
Empresa de los Ferrocarriles del Estado
Historie
Selskapet ble etablert den 4. januar 1884 gjennom kjøpet av selskaper som stod for de langsgående rutene og ruten Santiago-Valparaíso. Siden den gang har selskapet tatt over jernbanestrekningene til gruveselskaperne som leter etter natriumnitrat i Nord-Chile. Fra 1913 ble nettverket til EFE forlenget fra Iquique til Puerto Montt.
Et stabilt politisk og økonomisk klima tillot EFE å fullføre selskapets største investeringsprogram noensinne i desember 2005. Dette omfattet bruk av 1 milliard amerikanske dollar i perioden 2003-05 for å øke kapasiteten på lokalbanene og forbedre langdistansetjenester.
Jernbaneforbindelser til naboland
Chiles jernbanenettverk har forbindelse til følgende land:
Buchenwald
Buchenwald var en konsentrasjonsleir som ble opprettet i Ettersberg nær Etterburg ved Weimar, Thüringen, Tyskland, i juli 1937. Fangene ble brukt som arbeidskraft i ammunisjonsfabrikker i nærheten. Mellom 1945 og 1950 ble leiren brukt av sovjetiske myndigheter.
Oppføring og drift
Ordet «Buchenwald» (tysk for «bøkeskog») ble valgt fordi de nazistiske myndighetene ikke ville bruke navnene Etterburg eller Ettersberg på grunn av de sterke båndene mellom stedet og Goethe, som ble idealisert som «legemliggjørelsen av den tyske sjel» («Verkörperung des Deutschen Geistes»). På samme måte kunne ikke leiren få navn etter en landsby, Hottelstedt, i nærheten på grunn av administrative betenkeligheter (det hadde resultert i nedsatt lønn for SS-troppene som var stasjonert i nærheten).
Ledelse
Den første leirkommandanten var Karl Otto Koch, som styrte leiren fra 1937 til 1941. Hans andre kone, Ilse Koch, ble kjent som «Heksen i Buchenwald» (Die Hexe von Buchenwald), på grunn av sin ondskap og brutalitet. Koch anla en zoologisk hage, bygget av leirfangene, til glede for barna sine.
Karl Otto Koch ble arrestert i Buchenwald av tyske myndigheter på grunn av påstander om korrupsjon, underslag, svartebørshandel og sin egen utnyttelse av fangene. Han ble dømt og henrettet av de nazistiske myndighetene i Buchenwald i april 1945, mens Ilse ble dømt til fire års fengselsstraff etter krigen. Dommen ble redusert til to år, og hun ble så satt fri. Senere ble hun igjen arrestert og dømt til ny fengselsstraff av vesttyske myndigheter. Hun begikk selvmord i en fengselscelle i Bayern i september 1967.
Forholdene i leiren
Det foregikk henrettelser av sovjetiske krigsfanger i Buchenwald, og mange fanger døde på grunn av medisinske eksperimenter, eller ble ofre for grusom behandling fra SS-vaktene. I en periode ble asken av kremerte fanger sendt til avdødes familie, men porto ble belastet de etterlatte. Denne praksisen ble det slutt på ettersom dødstallene økte. Mellom juli 1937 og mai 1945 satt omtrent 250 000 mennesker fengslet i Buchenwald. Antall døde var omtrent 56 000.
Leiren var også åsted for et storstilt eksperiment for en mulig vaksine mot tyfus i 1942 og 1943. I alt ble 729 fanger berørt av dette, ca. 280 av disse døde. På grunn av at så mange fanger var sperret inne i Block 46, døde flere på grunn av bakterier og infeksjoner, og tyfus-epidemer var vanlige.
Evakuering og frigjøring
Da Buchenwald ble evakuert, sendte SS de mannlige fangene til andre leirer, og de 500 gjenværende kvinnelige fangene ble fraktet med tog og langs landeveien til Theresienstadt konsentrasjonsleir og ghetto i Protektoratet Böhmen og Mähren. Blant disse fangene var «fru van Daam» (Auguste van Pels) som hadde levd sammen med jødejenta Anne Frank i skjul på et loft i Amsterdam. Mange, inkludert van Pels, døde en gang mellom april 1945 og mai 1945.
Leiren ble evakuert av nazistene idet allierte tropper nærmet seg området, i form av amerikanske 4. armé og dens divisjoner: den 22. amerikanske infanteridivisjon og den 12. amerikanske infanteridivisjon. Den amerikanske 3. armé tok kontrollen over leiren den 11. april 1945. Etter at allierte tropper forlot leiren, brukte sovjetiske okkupasjonsstyrker infrastrukturen i leiren, og omdøpte den til «Spesialleir 2». Den ble brukt som fengsel for tyske fanger, og sovjetiske arkiver har avslørt at over 7000 døde.
Kvinnelige fanger og voktere
Antall kvinnelige fanger i leiren var mellom 200 og 1000. De første kvinnene i leiren var tjue politiske fanger og en SS-vakt (Aufseherin) som ankom Buchenwald fra Ravensbrück for å jobbe i leirens bordell i 1941. Senere avskjediget SS den kvinnelige vokteren i bordellet for korrupsjon, og hun ble erstattet av «horemammaer» på befaling fra SS-Riksfører Himmler.
Mesteparten av de kvinnelige fangene kom imidlertid i 1944 og 1945 fra andre leirer, f. eks. Auschwitz, Ravensbrück og Bergen-Belsen. Mesteparten av disse var jødiske. Bare én brakke ble satt av for kvinnelige fanger, og denne ble bevoktet av den kvinnelige Blockführerin, Franziska Hoengesberg, som kom fra Essen da leiren der ble evakuert. Alle disse fangene ble senere sendt videre til en av Buchenwalds mange «underleire»; Sömmerda, Buttelstedt, Mühlhausen, Gotha, Gelsenkirchen, Essen, Lippstadt, Weimar, Magdeburg, Penig og Langenstein-Zwieberge, for å nevne noen få. Ingen kvinnelige fangevoktere hadde permanent tjeneste i Buchenwald.
Fordi den kvinnelige andelen fanger i Buchenwald var relativt liten, trengte SS bare fangevokterne i leiren og «ansatte» til tjeneste i en av underleirene. 22 kjente kvinnelige fangevoktere er dokumentert å ha tjenestegjort i leiren, men det er usannsynlig at de var i Buchenwald i noe særlig mer enn noen få dager.
Ilse Koch tjenestegjorde som «overoppsynskvinne» (Oberaufseherin) over 22 andre kvinnelige vakter og flere hundre fanger i hovedleiren. I dag er 20 voktere kjent ved navn; Maria Balkenhol, Elisabeth Baessler, Elli Ebert (som tjenestegjorde i Buchenwald og Ravensbruck), Frieda Friedrichs (som tjenestegjorde i Buchenwald, Magdeburg og Comthurey), Karoline Geulen, Elisabeth Hirsemann, Franziska Hoengesberg, Maria Isert, Frieda Jahnke, Elisabeth Max, Elfriede Motzkuhn, Else Purucker (som tjenestegjorde i Buchenwald og Taucha), Charlotte Rafoth, Lieschen Rech, Wilhelmina Sadrinna, Martha Schaefer (som først tjenestegjorde i Flossenbürg, så Buchenwald), Irmtraut Sell, Emma Theissen (som tjenestegjorde i Buchenwald og så Essen underleir), and Amalie Wilde. Disse kvinnene ble aldri tiltalt for sin tjeneste i leiren.
I det hele tjenestegjorde over 530 kvinner som fangevoktere i det nettet av underleirer i Buchenwald og i annen ekstern tjeneste over hele Tyskland. Bare 22 tjenestegjorde i hovedleiren, i motsetning til mer enn 15 000 mannlige voktere. En tidligere fangevokter, Margarethe Barthel, fortalte at hun høsten 1944 fikk ordre om å være med en transport med kvinnelige fanger til leiren, men fordi hun ikke rapporterte til Buchenwald, er det ukjent hvorvidt det var kvinnelige voktere i hovedleiren, eller om alle var utkommandert til underleirer.
Tysklandsstudentene
Den tyske okkupasjonsmakta i Norge stengte Universitetet og arresterte de mannlige norske studentene i november 1943. Dette er første og hittil eneste gang i verdenshistorien at et lands universitetsstudenter har blitt forsøkt arrestert og deponert en masse. De ble sendt til Buchenwald med SS Donau, det samme transportskip som de 750 norske jødene tidligere hadde blitt sendt med. Over tre hundre norske studenter satt innesperret i Buchenwald på ubestemt tid, omgitt av resultatene av den raseideologien de ble forsøkt omvendt til. De fikk bedre mat enn leirens øvrige fanger, og gikk i sine egne klær, men våren 1944 så man de første dødsfallene som følge av tuberkulose og andre sykdommer. Studentene ble undervist i tysk kultur av folk fra universitetet i Jena, der rektor, rasehygienikeren Karl Astel, hadde stiftet et institutt som forsket på farene ved tobakksrøyking. Jenas universitet stod i et langvarig samarbeidsforhold til konsentrasjonsleiren, der leirledelsen leverte menneskelig disseksjonsmateriale i bytte mot hjelp til bekjempelse av epidemier. Også norske medisinerstudenter ble plukket ut til å delta i disseksjoner.
Som nordmenn fikk studentene måtelig god behandling i leiren, men de ble allikevel tvangsskolert med nazistisk propaganda, en aktivitet som hadde til hensikt å gjøre SS-soldater av dem. I juli 1944 ble en gruppe med norske studenter sendt fra Buchenwald til SS' treningsleir Sennheim i Alsace, der en annen gruppe med norske studenter allerede befant seg. Der ble propagandaen i en periode økt, men uten å lykkes i å omvende de norske. De norske studentene ble da satt til tvangsarbeid, både for de tyske styrkene og for lokalbefolkningen. Sistnevnte ble klart foretrukket, da det innebar å tilbringe tid sammen med andre sivile og muligheten til å være «frie» menn, i alle fall for en kort periode.
I november 1944 ble studentene evakuert til fots fra Elsass fordi de allierte nærmet seg. I første omgang endte evakueringen på tysk side av Rhinen, i Burckheim. Mens studentene oppholdt seg der, ble en dag 50 studenter utkommandert til fergekaien Jechtingen, der de skulle frakte militært materiale for tyske evakuerende styrker. 20 studenter ble også utkommandert til å grave skyttergraver. Studentene motsatte seg kommandoene av særlig to årsaker: For det første var arbeidet farlig – allierte Tieffligere hadde vært observert i området og kunne lett senke fergen og alle ombord, siden det ikke var mulig for flygerne å oppdage om de på bakken var fanger eller soldater. For det andre stred arbeidet mot Genèvekonvensjonen.
Mens studentene var stilt opp, og 50 og deretter 20 andre «frivillige» ble kalt ut, ga noen tidlig etter for presset, særlig som følge av vold fra SS. Flesteparten derimot, ledet an av nummer 1 i rekke nummer 1, den senere legen dr Torvald Ulstein, nektet å følge ordre. Studentene ble demonstrativt stående mens kommandoropene ble gjentatt og gjentatt til SS-ledelsens forargelse. Den passive motstanden virket, og episoden endte med en moralsk seier for de norske studentene, som til syvende og sist slapp å bli sendt på dette oppdraget. Samme dag ble fergen i Jechtingen senket av de alliertes bomber. Hendelsen er senere omtalt som «Streiken i Burkheim». Senere havnet studentene i Buchenwald igjen.
Sovjetisk spesialleir
Etter frigjøringen, mellom 1945 og 1950 kom leiren under sovjetisk administrasjon og ble kjent som «Spesialleir nr. 2» av NKVD. Opprinnelig brukt til å huse tyske krigsfanger, ble den etter en tid ombygd til straffeanstalt for politiske fanger og opposisjonelle.
Eiketuft skole
Eiketuft skole var en skole på Kirkebakken i daværende Borre kommune. Skolen ble bygget i 1875, etter å ha holdt til i leide lokaler siden 1858. Den ble nedlagt i 1900 da Fagerheim skole åpnet.
Askilsrudveien
Askilsrudsveien er en sidevei til Hadelandsveien (Fylkesvei 241), vestover fra denne. Den ligger mellom Honerudveien og Åsterudbakken. Veien ligger cirka 309 meter over havet ved Hadelandsveien.
Tveiter-Ødegården har adresse Askilsrudsveien 7, og Askilsrud/Akselsrud gård har adresse Askilsrudveien 26.
Buchenwald
Sovjetisk spesialleir
Fangene bestod av politiske motstandere, nazi-sympatisører, ledere og medlemmer av Hitlerjugend, i tillegg til et stort antall mennesker som ble fengslet på grunn av «uviss» identitet og grunnløse arrestasjoner. Fangene ble nektet besøk og post. Det ble heller ikke gjort noe for å avdekke hvorvidt fangene var der uten grunn.
13. januar 1950 ble Buchenwald sammen med Bautzen og Sachsenhausen som de siste spesialleirene overlevert de sivile myndighetene i DDR. 2 415 fanger var i leiren på dette tidspunktet. I oktober 1950 ble det besluttet å rive leiren. Hovedporten, krematoriet, sykehusblokken og to vakttårn ble bevart for ettertiden. Alle fangebrakkene og fengselsbyggene ble revet. Fundamentene til noen av disse bygningene står der fortsatt, og mange andre har blitt rekonstruert. Ifølge Buchenwald-muséets hjemmeside ble «kombinasjonen av riving og bevaring diktert av et ønske om å videreformidle historien til konsentrasjonsleiren Buchenwald.»
Det første minnesmerket ble oppført kort tid etter den første frigjøringen. Siden det var planlagt som et foreløpig minnesmerke, bestod det av treverk og var bygget av fangene. Det andre monumentet for å minnes de døde, ble oppført i 1958 av de østtyske myndighetene i nærheten av massegravene.
Tormod Kjellsen
Tormod Kjellsen (født 25. september 1894 i Larvik, død 27. mai 1978) var en norsk fotballspiller og turner. Han representerte Larvik Turn, men spilte også en sesong for Fram.
11. september 1910 debuterte Kjellsen på det norske landslaget i fotball mot Sverige på Frogner stadion. Han var da kun 15 år og 351 dager gammel og var dermed tidenes yngste norske landslagsspiller frem til Martin Ødegaards debut i 2014. Kjellsen spilte ytre venstre i en kamp Norge tapte 0-4.
I 1912 spilte Kjellsen for Fram Larvik, som dette året var tapende finalist i norgesmesterskapet. 14. september 1913 spilte han sin andre og siste landskamp, som indre venstre mot Russland i Moskva. Senere samme år ga Kjellsen seg som fotballspiller, studerte tømmerindustri og reiste etter hvert til Sverige for å utdanne seg til å bli sivilingeniør. Etter å ha fullført studiene flyttet han hjem til Larvik. Han tok ikke opp igjen fotball, men fortsatte med turn i flere år. Han var også formann i Larvik Turn og Idrettsforening og ble i 1960 æresmedlem i foreningen.
Koyukuk (Alaska)
Koyukuk (koyukon: Meneelghaadze’ T’oh) er en by (city) i Yukon-Koyukuk Census Area i Alaska. Koyukuk ligger ved elva Yukon, nær munningen til Koyukukelva.
Lundströmdalen
Lundströmdalen er en 10 km lang og rundt 2 km bred dal på midtre Spitsbergen, på grensa mellom Nordenskiöld Land og Sabine Land. Dalen er en u-dal, og i den flate dalbunnen renner den forgreinete Lundströmelva. Dalen går i retning nord-sør mellom Oppdalen og øvre del av Reindalen i nord og Kjellströmdalen i sør. Over de bratte dalsidene ligger topper på over 800 moh.
Elva er oppkalt etter den svenske botanikeren Axel Nicolaus Lundström (1847–1905), professor ved Uppsala universitet og deltaker på den svenska ekspedisjonen til Jenisej i 1875, under Nordenskiölds ledelse.
Udalguri (distrikt)
Udalguri er et distrikt i den indiske delstaten Assam. Distriktets hovedstad er Udalguri.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 832,769 innbyggere i distriktet, mot 758,746 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 4,51 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,12 % i 2011 mot 16,49 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 965 i 2011 mot 974 i 2001.
Aksjetrader
Aksjetrader er en person eller bedrift som kjøper og selger aksjer i hovedsak basert på andre faktorer enn fundamentale verdier, med hensikt å bevare prinsipalen (den opprinnelige kapitalen) og sikre en gevinst.
Aksjetradere er de tradere som handler i aksjer. Det finnes forskjellige typer aksjehandlere. En måte å kategorisere på er ved tidsperioden en posisjon normalt holdes. I økende lengde vil man da kategorisere som følger:
Tilsvarende aksjetradere finnes det tradere av obligasjoner og andre finansinstrumenter.
Referanser
Stock trader Trader (professione)
Sarah Robles
Sarah Robles (født 1. august 1988) er en amerikansk vektløfter som konkurrerer i +75 kg. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun kom på 7.-plass.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok hun bronse.
Liga Nacional de Hockey Hielo 2022/23
Liga Nacional de Hockey Hielo 2022/23 var den 52. sesongen av Spanias øverste nivå i ishockey. deltok ikke i denne sesongens Liga Nacional. vant både grunnspillet og sluttspillet.
Busters verden
Busters verden er en dansk familiefilm (drama/komedie) og TV-serie på seks episoder fra 1984. Bjarne Reuter har skrevet manuskriptet, og Bille August har regi. Filmen bygger på Bjarne Reuters bok med samme tittel fra 1979.
Tittelmelodien «Buster» er sunget av Nanna Lüders Jensen. Sangen ble populær i Danmark og bidro til å gjøre Nanna kjent.
Serien ble sendt på NRK i 1984 og i 1989.
Handling
Serien handler om en 10 år gammel gutt som heter Buster. Et av hans største talenter og lidenskaper er å gjøre tryllekunster; en interesse som han har arvet fra far og bestefar. Buster klarer ofte å rote seg inn i pinlige situasjoner, men klarer alltid å komme ut av det med æren i behold. Han bor sammen med mor, far og lillesøsteren Ingeborg. I nabohuset bor fru Larsen, som har vært syk i mange år. Buster er veldig glad en av lærerne sine, Åse, fordi hun er så søt og grei. Han er derimot ikke noe begeistret for mattelæreren, Martinsen. Buster har to uvenner – de store guttene Stig-Ole og Store-Lars. De plager stadig vekk Busters lillesøster, som har vondt i bena.
Filmversjonen
Filmversjonen var en redigert utgave av TV-versjonen og hadde premiere den 4. oktober 1984. Innholdet måtte kuttes fra 120 minutter til 90 minutter. Den vant to priser ved Filmfestivalen i Berlin: C.I.F.E.J. prisen (Centre International du Film pour l'Enfance et la Jeuneusse) og UNICEF-prisen.
Makoto Owada
Makoto Owada (født 31. mai 1991 i Obihiro) er en japansk skøyteløper.
Hans eldre bror, Tsukasa Owada er også aktiv skøyteløper.
Personlige rekorder
Oppdatert pr 5. mai 2019.
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2018/19.
Abdulsalam Al Gadabi
Abdulsalam Al Gadabi (født 1. januar 1978) er en jemensk svømmer, som spesialiserer seg i disiplinen fristil.
Al Gadabi har ingen større internasjonale resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Jemen under Sommer-OL 2008, der han ble slått ut i de innledende heatene.
EM i akvatlon 2019
EM i akvatlon 2019 (europamesterskapet i akvatlon) ble arrangert i Târgu Mureș i Romania i 2019.
Akvatlon er en variant av triatlon og duatlon, i praksis triatlon uten sykling.
Habersham County
Habersham County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia. Den amerikanske filmklassikeren Picnic med døden (Deliverance) fra 1972 ble spilt inn her.
Politiske partier på Island
Politiske partier på Island kjennetegnes av noen større partier med en lang historie, samt mange små utbryterpartier som ofte har vært politiske blaff. Islandsk politikk medfører ofte samarbeid over partigrenser og koalisjonsregjeringer er vanlig.
Norfolkøya
Øya tilhører Australia. Den fikk i 1979 indre selvstyre, men dette ble avskaffet i 2015. Sammen med to små naboøyer utgjør den et av Australias eksterne territorier. Det bor rundt 2,300 innbyggere på et areal på rundt 35 km². Hovedstaden heter Kingston.
Øya ble først bosatt av østpolynesiere, men etter en lengre periode der øya var ubebodd, ble den kolonisert av Storbritannia som en del av landets bosetning av Australia i 1788. Øya fungerte som en fangeleir for straffedømte fram til mai 1855, unntatt for avbrudd på 11 år mellom 1814 og 1825 da øya ble forlatt. I 1856 fikk den fast sivil bosetning med innflyttere fra Pitcairnøyene. I 1901 ble øya en fast del av Australia.
Den eviggrønne grantreet som på engelsk kalles «Norfolk Island pine», på norsk stuegran, vokser kun på Norfolkøya og er et fast symbol for øya og således avbildet på dets flagg. For de innfødte på øya er eksport av grantrær den viktigste industrien. Stuegran er blitt et populært prydtre på det australske fastlandet hvor også to beslektede arter vokser.
Tidlig historie
Norfolkøya ble først bosatt av østpolynesiske sjøfarere, enten fra Kermadecøyene nord for New Zealand eller fra Nordøya ved New Zealand. De kom på 1200- eller 1300-tallet, og bodde på øya noen generasjoner før de forsvant igjen.
De første europeere som fikk øye på øya var den britiske kaptein James Cook i 1774 på hans sjøreise til Stillehavet på skipet HMS «Resolution». Han oppkalte øya etter Mary Howard, hertuginne av Norfolk (ca. 1712 – 1773).
John Call argumenterte at fordelene med Norfolkøya var at den var ubebodd og at linplanten phormium (engelsk: New Zealand flax) vokste der, brakt ditt av de første urinboerne, grunnet at fibrene fra planten kan nyttiggjøres. I 1786 inkluderte den britiske regjeringen Norfolkøya for en prosjektert bibosetning, slik som foreslått av John Call, i planen for kolonisering av New South Wales i Australia. Avgjørelsen om å bosette Norfolkøya ble tatt på grunnlag av keiserinne Katarina II av Russlands beslutning om å begrense salg av hamp. Praktisk talt all hamp og lin som var nødvendig for den britiske marine for å produsere tauverk og seilduk ble importert fra Russland.
Da den første flåten, betegnelsen på skipene som fraktet soldater og straffanger til Australia, ankom Port Jackson, havnen i Sydney, i januar 1788, beordret kaptein Arthur Phillip løytnant Gidley King å føre en egen gruppe på 15 straffedømte og 7 fri menn for å ta kontroll over Norfolkøya og forberede den for kommersiell utvikling. De ankom den 6. mars 1788.
Etter bosetningens første år, som også ble kalt for «Sydney» som moderbosetningen i Australia, ble flere straffedømte og soldater sendt til øya fra New South Wales.
1800-tallet
Så tidlig som i 1794 foreslo Francis Grose, viseguvernør av New South Wales, at øyas isolerte posisjon ville fungere som en fangeøy da den var for fjern og for vanskelig for skipsfart og altfor kostbar å opprettholde. Den første gruppen som forlot Australia med kurs for Norfolkøya var i februar 1805 og ved 1808 var den kun rundt 200 som bodde der og utgjorde en liten bosetning inntil levningene ble fjernet i 1813. En liten gruppe ble igjen for å slakte buskapen og ødelegge alle bygningene slik at det ikke ville være noen foranledning for andre, særlig ikke fra andre europeiske stater til å besøke og gjøre krav på øya. Fra 15. februar 1814 og til 6. juni 1825 var øya forlatt og oppgitt.
Denne andre epoken med bosetning av straffedømte begynte å minske etter 1847 og de siste straffedømte ble fjernet og fraktet til Tasmania i mai 1855. Øya ble forlatt ettersom transport fra Storbritannia og til Van Diemens land (det opprinnelige europeiske navnet som ble benyttet av for øya Tasmania som britisk straffekoloni) hadde opphørt i 1853. Norfolkøya ble oppgitt ettersom fengsling av straffedømte skulle fra nå av skje på De britiske øyer.
Den 8. juni 1856 begynte den neste bosetningen på Norfolkøya. Disse var etterkommere av tahitere og etterkommere av mytteristene fra HMAV «Bounty», inkludert etterkommerne fra Fletcher Christian. De kom fra Pitcairnøyene som etter hvert hadde blitt for liten for deres voksende befolkning. De forlot Pitcairnøyene den 3. mai 1856 og ankom med 194 personer den 8. juni. Disse bosatte seg i mange av bygningene som sto igjen etter straffekolonien, og gradvis etablerte de tradisjonell landbruk og hvalfangst fra øya. Selv om en del familier besluttet å reise tilbake til Pitcairn i 1858 og 1863, har denne befolkningen fortsatt å vokse. De akseptere andre bosettere som ofte ankom med hvalskip som la til kai.
Etter 1800-tallet
Etter opprettelsen av samveldet Australia i 1901 ble Norfolkøya underlagt den nye australske samvelderegjeringen og ble administrert som et eksternt territorium. Under den andre verdenskrig ble øya en viktig flybase og depot for brennstoffpåfylling mellom Australia og New Zealand, og for New Zealand og Salomonøyene. Ettersom Norfolkøya falt innenfor New Zealands ansvarsområde ble det plassert en garnison av newzealandske soldater kjent som N-styrken ved en større militærleir som hadde kapasitet til å huse en styrke på 1 500 menn. N-styrken ble erstattet av et kompani fra 2. australske imperiestyrke. Øya viste seg etter hvert å være altfor avsidesliggende til at den var utsatt for angrep under krigen og soldatene forlot øya i februar 1944.
I 1979 ble Norfolkøya gitt selvstyre av Australia og under dette valgte øyboerne selv en regjering som tar seg av det meste av øyas affærer.
I 2006 foretok Australia en gjennomgang av selvstyret. Rapporten ble ferdigstilt den 20. desember 2006 og konkluderte med at det var ingen grunn til komme med endringer for styringen av øya.
I 2015 avskaffet Australia selvstyret. Øya fikk status tilsvarende en australsk kommune og med et lokalt råd. Innbyggerne måtte begynne å betale inntektsskatt, men fikk til gjengjeld tilgang til australske velferdsordninger.
Paulo Kassoma
Kassoma studerte elektromekanikk. Han har hatt forskjellige militære, sivile og politiske stillinger og har blant annet vært viseforsvarsminister for våpen og teknologi (1978–1979), visesamferdselsminister (1988–1989), samferdselsminister (1989–1990) og kommunalminister (1991–1992). Kassoma ble i 2003 medlem av MPLAs politbyrå. Da han ble utnevnt til statsminister var han guvernør i provinsen Huambo.
Da Angolas nye grunnlov trådte i kraft i februar 2010 ble statsministerposten avskaffet. Kassoma ble så valgt til parlamentspresident.
Hall County (Georgia)
Hall County er et fylke i den amerikanske delstaten Georgia.
Nykirke skole
Nykirke skole var en skole på Nykirke i daværende Borre kommune. Skolen ble bygget i 1858. Den ble nedlagt i 1900 da Fagerheim skole åpnet.
Horst-Dieter Höttges
Horst-Dieter Höttges (født 10. september 1943 i Mönchengladbach i Tyskland, død 22. juni 2023 i Verden) var en tysk fotballspiller som blant annet spilte for Werder Bremen.
Han ble tatt ut til VM i fotball 1974, der laget hans vant gull.
VM i strandfotball 2019
VM i strandfotball 2019 ble arrangert i Asunción i Paraguay fra 21. november til 1. desember 2019.
Portugal vant mesterskapet etter å ha slått Italia i finalen. Russland tok bronsemedaljen, etter å ha slått Japan i bronsefinalen.
Nahla Ramadan
Nahla Ramadan (født 4. april 1985 i Alexandria i Egypt) er en egyptisk vektløfter som konkurrerer i +75 kg. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun kom på 5.-plass.
Bredt kolonnelager
Et bredt kolonnelager er en type nøkkelverdi-database. Den bruker tabeller, rader og kolonner, men ulikt en relasjonsdatabase, kan navn og format på kolonnene variere fra rad til rad i den samme tabellen.
Eksempler:
HSD Buss
HSD Buss AS, tidligere HSD Busstrafikk, var Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskaps (HSD) bussdivisjon, som fra 1999 ble skilt ut som eget datterselskap. I 2006 ble selskapet fusjonert med Gaia Buss til Tide Buss.
Historie
HSD Busstrafikk ble opprettet som egen divisjon på 1980-tallet da H.S.D. Bilane ble delt i en bussdivisjon og en godsdivisjon (HSD Godstrafikk). I 1999 overtok HSD alle aksjene i Bergen-Hardanger-Voss Billag (BHV) og endret navnet til HSD Buss AS. Etter hvert ble virksomheten fra bussdivisjonen innlemmet i HSD Buss. Da HSD overtok Vest Trafikk 1. februar 2000 og Bergen-Nordhordland Rutelag (BNR) i 2002 ble busstrafikken i disse selskapene innlemmet i HSD Buss. I 2003 ble bussvirksomheten i Haugaland Billag også overtatt av HSD Buss.
HSD fusjonerte 3. november 2006 med Gaia Trafikk og endret da navn til Tide. I den forbindelse ble Gaia Buss den 1. november 2006 fusjonert inn i HSD Buss, som senere samme måned byttet navn til Tide Buss.
Newington (Australia)
Newington er en forstad til Sydney, i staten New South Wales i Australia. Den ligger 19 kilometer vest for Sydneys sentrale forretningsområde i Auburn Council.
Newington ligger 2 km vest for Wentworth Point, ved Parramattaelven, og 1 km nordvest for Sydney Olympic Park. Den er best kjent for lokaliseringen av den Olympiske landsby for Sommerlekene i Sydney 2000 og de Paralympiske leker. Deltakerlandsbyen ble bygget om til boigområde etter lekene. Andre leiligheter og boliger er bygget siden. Et minnesmerke med navn på alle australske deltakere i Olympiaden og de Paralympiske leker er reist nær Newingtons Marked.
Historie og beliggenhet
Forstaden Newington fikk sitt navn fra Newington Estate som ble navnsatt av John Blaxland etter hans families eiendom i Kent, England. Newington ligger i det tradisjonelle australske aboriginale land langs Parramattaelvens sydlige bredd.
Europeisk bosetting
Bare ti dager etter at First Fleet kom til Australia ble «The Flats», det omfattende våtmarksområdet påbegynt fordelt blant nybyggerne. Mellom 1788 og 1831, ble landområder i størrelse fra 1000 til 10000 acres (40 km²) gitt til de første europeiske nybyggere.
I 1807 fikk John Blaxland 520 hektar land. Han døpte eiedommen Newington etter sin families eiendom i Kent, England. Blaxland etablerte en serie med «saltpanner» for utvinning av salt ved bredden av Parramattaelven og innen 1827 produserte han 8 tonn salt hver uke som ble solgt på Sydneys marked. Blaxland etablerte dessuten også et veveri og en kornmølle. Newington House ble ferdigstillet i 1832 og St. Augustines kapell i 1838.
Forretningsområde
Newingtons Marked er et utendørs butikksenter som omfatter Woolworths supermarked og spesialforretninger, kafeer og restauranter. Newington har også flere forretningsbygg for kontorer og varehus.
Tidshjulet
Tidshjulet (engelsk: The Wheel of Time) er en fantasy-serie skrevet av amerikanske James Oliver Rigney Jr. under pseudonymet Robert Jordan. Serien består av fjorten bøker, samt en forhistorie til serien, Ung vår. De første elleve bøkene i serien, samt forhistorien, ble oversatt til norsk og utgitt av Tiden Norsk Forlag. De norske bøkene er oversatt av Olaf Havnes (1), Jens Erik Røsåsen (2–4), Morten Hansen (6, 8–11) og Berit H. Løken (5, 7). De tre siste bøkene er ikke utgitt på norsk.
Handlingen i Tidshjulet finner sted i en fantasiverden. Jordan bygger verden ved å introdusere Emondsmark, en avsidesliggende landsby. Der bor gjetergutten Rand al’Thor, som etterhvert må flykte fra hjemstedet sitt sammen med en Aes Sedai: Moiraine Damodred og hennes vokter, Lan Mandragoran. Sammen med dem reiser også Mattrim Cauthon, Perrin Aybara, Egwene al’Vere og Nynaeve al’Meara gjennom en magisk og farlig verden, hvor de støter på tallrike karakterer, byer og kulturer. Bøkene handler i stor grad om kampen mellom mørket og lyset. Hovedkarakterene får etter hvert hver sin rolle i kampen mot de mørke kreftene, og blir viktige brikker i denne kampen.
Jordan døde 16. september 2007, før den siste boken var ferdig. Om den tolvte og påtenkte siste boken skal Jordan ha sagt: «Det vil bli en bok til. Hvis den er 1500+ sider, kommer den med egen bagasjevogn, og Tor (det amerikanske forlaget) må finne opp en ny innbindingsmåte. Det vil bli kun én bok til». Etter Jordans død ble Brandon Sanderson valgt ut til å ta over forfatterskapet. I samråd med Harriet McDougal, Jordans enke, og forlaget valgte han å skrive bok 12 i tre deler, slik at serien ble på totalt 14 bøker.
Utvidet handling
Ved tidenes morgen smidde en guddom kjent som Skaperen hele universet og Tidshjulet, som spinner tidenes mønster ved å bruke livet til menn og kvinner som tråder. Tidshjulet har syv eiker, som hver representerer en alder. Hjulet roteres av den ene kraften, som strømmer fra den sanne kilden. Den ene halvdelen er delt inn i mannlige og kvinnelige halvdeler, saidin og saidar, som arbeider for å drive Tidshjulet videre. Mennesker som kan bruke dens kraft, blir kjent som kanaliserere. Hovedorganisasjonen av slike kanalister i bøkene kalles «Aes Sedai» eller «Alles tjenere» på det gamle tungemålet. Skaperen fengslet dens antitese «Shai'tan» også kalt den mørke i skapelsens øyeblikk - og forseglet denne bort fra Hjulet. Imidlertid, i en tid kalt Age of Legends, brøt et Aes Sedai-eksperiment utilsiktet vekk den mørkes fengsel, og lot hans innflytelse sive tilbake til verden.
Shai'tan samlet de mektige, de korrupte og de ambisiøse menneskene til sin egen sak. Disse tjenerne begynte deretter et forsøk på å frigjøre den mørke fullstendig fra fengsel, slik at den kan gjenskape tid og virkelighet i sitt eget bilde. Som svar på denne trusselen snurret hjulet ut dragen, en «kanalator» med enorm kraft, for å være en mester for Lyset. I «Age of Legends» var dragen en mann ved navn Lews Therin Telamon, som til slutt reiste seg for å kommandere «Aes Sedai» og deres allierte i kampen mot Dark Ones-styrker.
Det var bare kvinner som deretter var i stand til å utøve den ene makten trygt. Aes Sedai rekonstituerte, og forsøkte å lede menneskeheten, ut av denne mørke tiden. Menneskeheten lever nå under skyggen av en profeti om at den mørke kommer til å slippe fri fra fengselet sitt, og at dragen kommer til å bli gjenfødt for å kjempe mot denne «kraften» igjen. I løpet av de neste tre og et halvt tusen årene vender menneskeheten tilbake til et teknologi-nivå som tidligere. Med et høyere nivå av generell utdannelse og forståelse av hygiene og anatomi.
Men alle disse konfliktene har forhindret menneskeheten fra å gjenvinne kraften, eller høyteknologien, som de hadde under Age of Legends. Dette har også gjort hele menneskeheten splittet. Prestisjen til Aes Sedai har også falt, sammen med deres krympende antall, samt fremveksten av organisasjoner som Lysets barn en militær orden som mener at alle som driver med «den ene makten» er skyggens tjenere. Nasjonene i den moderne tid er i stand til å forene seg mot kriger-klanene fra Aiel, som krysser inn i de vestlige kongedømmene for å få hevn etter at de har lidd en grov fornærmelse.