cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adonis
Kultens opprinnelse
Når legenden om Adonis ble tatt opp i gresk kultur er omdiskutert. Walter Burkert har isteden spurt om ikke Adonis hadde helt fra begynnelsen hadde kommet til Hellas med Afrodite: «I Hellas er den særskilte funksjonen i Adonislegenden en mulighet for det uhemmete utbrudd av følelser i det strengt begrensede livet til kvinnene, i kontrast til det strenge livet i polis og familien med de offisielle kvinnefestivalene til ære for Demeter.»
Adonis ble dyrket i ikke uttalte greske mysteriekulter. Ikke før i romersk keisertid finnes det noen skriftlige kilder som nevner at kvinner ble trøstet av en gjenopplevet Adonis. Poeten Euforion fra Khalkis på 200-tallet f.Kr. skrev i sin tekst Hyakinthos at «Kun Kokytos vasket sårene til Adonis.» Kokytos var i gresk mytologi «jammerens elv» i underverden.
Kulturelle referanser til gjenfødsel
Myten om døden og gjenfødselen til Adonis er framstilt framtredende i et mangfold av kulturelle og kunstneriske verker. Theokrit fra Syrakus' femtende. idyll skildrer en praktfulle adonisfest i Alexandria. Giambattista Marinis mesterverk, Adone, utgitt i 1623, er et langt, sensuelt dikt som utdyper myten om Adonis, og representerer overgangen i italiensk litteratur fra manierismen til barokken. Percy Bysshe Shelley skrev diktet Adonais for John Keats, og benyttet myten som en utvidet metafor for Keats død.
Slike hentydninger har fortsatt fram til denne dag. Adonis eller Adunis, en arabisk transkripsjon av det samme navnet, أدونيس, er forfatternavnet til en kjent syrisk poet ved navn Ali Ahmad Said Asbar. Han har blitt nominert til Nobelprisen i litteratur flere ganger. Hans valg av forfatternavn vedrører særlig til gjenfødselmyten som var et viktig tema på midten av 1900-tallet i arabisk poesi, fremst blant tilhengerne av frie vers (الشعر الحر) som ble grunnlagt av den irakiske poeten Badr Shakir al-Sayyab. Adunis har benyttet myten i mange var sine dikt, eksempelvis «Wave I», fra hans engelske bok Start of the Body, End of the Sea (Saqi, 2002), som inkluderer en fullstendig gjenfortelling gudens fødsel.
I moderne språkbruk er navnet «Adonis» ofte brukt som en allusjon for det ekstremt attraktive og tiltrekkende mannlige yngling, ofte i sammenheng med forfengelighet. Den legendariske sjarmen og tiltrekningskraften til figuren er tilsiktet i Sarrasine, en kortroman av Honoré de Balzac fra 1830, som beskriver en ugjengjeldt kjærlighet for teksten hovedfigur. Sarrasine for bildet i et maleri av en Adonis og en kastrat. Hentydningen til ekstrem fysisk tiltrekningskraft er tydelig i den psykoanalytiske Adonis-kompleks som viser til en besettelse for et kroppsbilde hvor ens fysisk og ungdommelig framtoning må stadig bevares og forbedres inntil det sykelige.
I moderne språkbruk er navnet «Adonis» ofte brukt som en allusjon for det ekstremt attraktive og tiltrekkende mannlige yngling, ofte i sammenheng med forfengelighet.
Håndbok
Håndbok er en bok som inneholder grunnleggende eller sentrale fakta om et emne eller et fag, og som gjerne er organisert slik at den egner seg som en oppslagsbok, en bok som er både praktisk og nyttig «å ha for hånden». Begrepet ble opprinnelig brukt om bøker som gav en oversikt over prestens ritualer ved geistlige forretninger. I dag finnes håndbøker som dekker flere tusen emner, og mange håndbøker er også tilgjengelig på internett
Felthåndbok er en håndbok som gjerne er utstyrt slik at de kan brukes utendørs samtidig som den gjerne har lommeformat. Felthåndboken dekker ikke nødvendigvis militære emner, men f.eks. flora eller fauna.
Brukerhåndbok betegner en omfattende bruksanvisning og målgruppen for slike bøker kan være alt fra studenter ved et universitet, via leger og veterinærer som har behov for veiledning i bruk av utstyr og materiell, til eiere av mobiltelefoner og datamaskiner.
Kortversjoner av håndbøker kalles ofte manual, sjekkliste, bruksanvisning eller veiledning.
John Baptist Liang Xisheng
John Baptist Liang Xisheng (født 23. mars 1923 i Kina, død 23. september 2007 i Kaifeng) var en katolsk «undergrunnsbiskop».
Liv og virke
Liang Xisheng kom fra en ikke-katolsk familie. Han fikk sin presteutdannelse på presteseminaret i Kaifeng før det ble stengt på 1950-tallet, men kunne ikke prestevies. Under kulturrevolusjonen ble han stemplet som høyreorientert og fikk lide for sin tros skyld.
Han ble presteviet 13. april 1980 og hemmelig bispeviet for Kaifeng i provinsen Henan den 31. august 1989. Bispedømmet Kaifeng hadde i 2007 anslagsvis 30 000 katolikker med ca. 30 prester og 70 nonner fra tre ordenssamfunn.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Jo Ørjasæter
Jo Ørjasæter (født 30. august 1925 i Lillehammer, død 12. juli 2006 i Bærum) var en norsk journalist, teater- og litteraturkritiker og sakprosaforfatter.
Han var også en aktiv oversetter, med 110 oversettelser, av blant Märta Tikkanen, Sara Lidman og Kerstin Ekman. For oversettelsen av Dei teier meg i hel av Inger Skote fikk han Kirke- og undervisningsdepartementets oversetterpris i 1975. Han ble tildelt Bastianprisen for barne- og ungdomslitteratur for oversettelsen av Carolyn Comans Det Jamie såg i 1998.
Han var sønn av Tore Ørjasæter og gift med Tordis Ørjasæter.
Meneng
Meneng (eller Menen, tidligere Meneñ) er et distrikt og en valgkrets i landet Nauru. I dette distriktet ligger Menen Hotel, det dyreste av øyas to steder for turister å overnatte (det andre er et ungdomsherberge i Aiwo). Nær dette hotellet er Anibare-bukta.
Andre ting i Meneng er bl.a.: Distriktet ligger sørøst på øya, med et areal på 3,1 km², og har en befolkning på 1400. Det velger inn 2 medlemmer til landets parlament i Yaren.
Kommunestyrevalg i Skatval
Kommunestyrevalg i Skatval kommune i Nord-Trøndelag. Skatval ble opprettet som egen kommune ved delingen av Nedre Stjørdal den 1. januar 1902, og ble slått sammen med Stjørdal, Lånke og Hegra til den nye Stjørdal kommune den 1. januar 1962.
1910
I 1910 stilte ikke Jordbrukernes liste igjen, men man stilte heller fellesliste mellom Høyre og Venstre. Enkelte profilerte lokalpolitikere ble imidlertid ikke tilgodesett en akseptabel listeplassering under nominasjonen, noe som førte til at man i tillegg fikk rene lister for Høyre og Venstre. Det er også grunn til å tro at Næringspolitisk liste utgikk fra Arbeiderpartiet.
Korla
Korla eller Kuerle (kinesisk: 库尔勒; pinyin: Kù'ěrlè) er et byfylke i den uiguriske autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina. Det har ca. 410 000 innbyggere (2004). Korla er del av det mongolske autonome prefekturet Bayingolin, og byen Korla er hovedsete for dette prefekturet.
Stedet var under Han-dynastiet kjent som Weili, og hadde allerede da nærmere 10 000 innbyggere. Det var en viktig oaseby på den nordlige silkeveien.
Korla har lenge vært det nest største senteret i området, etter Karashahr. Her er vann i overflod og rike jordbruksområder. Beliggenheten gjorde at byen kunne kontrollere hovedhandelsårene sør og vest for Karashahr.
Etter at det ble oppdaget olje i Taklamakanørkenen har folketallet i Korla steget kraftig, og byen er nå både større og mer utviklet enn Karashahr. Korla er blitt operasjonssenter for oljeselskapet PetroChinas oljeleting og utvikling av oljefelter i Xinjiang.
Samferdsel
Kinas riksvei 218 løper gjennom området på sin vei fra Yining til Ruoqiang, begge i den autonome regionen Xinjiang.
Rutland (andre betydninger)
Rutland kan vise til:
Naurus demografi
Naurus befolkning var 12 329 i juli 2002. En person fra øya kalles en nauruer.
Sisillius I
Sisillius I (walisisk: Seisyll) var en mytisk konge av Britannia, og det finnes ingen historiske bevis for hans mulige eksistens. Hans fortelling kommer fra Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (De britiske kongenes historie), skrevet omkring 1136.
Av alle konger hos Geoffrey er Gurgustius blant de første av de kongene Geoffrey har minst å fortelle om, faktisk ingenting bortsett fra hvem han etterfulgte, og hvem som etterfulgte ham. Det fortelles ikke at hans forgjenger Gurgustius var hans far, skjønt man kan anta at det var en utelatelse, og han ble selv etterfulgt av Jago, som det fortelles var hans nevø. Han var selv far til Kimarcus, som ble britenes konge etter ham.
Australopithecus
se teksten
Australopithecus (fra latin austral, «sørlig» og gresk pithecus, «ape») er en utdødd slekt av førmennesker (uttales "austr a lo pi tekus"). Kalles også søraper, sammen med søsterslekten Paranthropus.
Sørapene levde i Afrika etter at menneskets stamtre ble skilt fra sjimpansens, og er mest sannsynlige forløper for menneskeslekten (Homo). Den eldste kjente arten er Australopithecus anamensis som levde øst for Turkanasjøen i Kenya for 4 millioner år siden.
Seks andre arter av søraper er også beskrevet: Australopithecus aethiopicus, Australopithecus africanus og Australopithecus sediba kalles de grasile sørapene, i motsetning til de robuste Paranthropus aethiopicus, Paranthropus robustus og Paranthropus boisei. De robuste sørapene danner en sidegrein i menneskets stamtre.
Evolusjon
Det er sannsynlig at Australopithecus afarensis ga opphav til Australopithecus africanus som igjen er en forløper for Homo habilis. De robuste sørapene ble mer og mer apelignende. Den siste døde ut omtrent samtidig med at de to sjimpanseartene ble separert, og det er mulig at Paranthropus boisei møtte konkurranse både fra sjimpansene (Pan) i skogene og Homo i det åpnere landskapet.
For 2,5 millioner år siden inntraff den første av istidene på den nordlige halvkule, og vannet som ble bundet opp i is førte til at Afrika ble tørrere. Skogene minket på bekostning av savanner. Dette kan ha gitt støtet til endret levesett, der redskaper og gruppestørrelse ble viktigere overlevelsesmekanismer enn rask flukt til nærmeste tre.
Ole, Dole og Doffen på eventyr
Ole, Dole og Doffen på eventyr (orig. DuckTales) er en animert TV-serie produsert av The Walt Disney Company. Serien omfattet også tegneseriehistorier i samme stil. Den ga dessuten opphav til videospill.
Figurer
Serien består i stor grad av figurer fra de alminnelige (trykte) Disney-tegneseriene. De viktigste rollene i tv-serien har Skrue McDuck og hans grandnevøer Ole, Dole og Doffen. I serien brukes også flere andre figurer fra tegneseriene, som Petter Smart, Magica fra Tryll, Gulbrand Gråstein og B-gjengen. Det er derimot sjeldent at Donald Duck, Dolly Duck og Fetter Anton er med i tv-serien. Serien introduserte også noen helt nye figurer, som Rotor McKvakk og Nebby. Stilmessig skiller TV-serien seg noe fra andre av Disney-konsernets utgivelser, for eksempel blir B-gjengen tegnet og fremstilt på en noe særegen måte.
Episodene
Den første episoden ble første gang vist 18. september 1987. Nye episoder av Ole, Dole og Doffen på eventyr ble produsert fram til 1990, og serien består av til sammen 100 episoder (65 episoder i 1987/1988-sesongen, og 35 i 1989/1990). Dermed var Ole, Dole og Doffen på eventyr i mange år Disneys lengste TV-serie målt i antall episoder.
Hameln
Hameln er en by ved elven Weser i den nordtyske delstaten Niedersachsen. Den ligger i landkretsen Hameln-Pyrmont. Byen er særlig kjent gjennom eventyret Rottefangeren fra Hameln, som den lokale tradisjonen daterer til år 1284. Eventyret spilles hver sommer på autentiske steder. Byen har 58,761 innbyggere (2004).
Ole, Dole og Doffen på eventyr
Kinoversjon
Disney-konsernet laget også en helaftens tegnefilm for kino basert på TV-serien. Filmen heter på norsk Ole, Dole og Doffen – Jakten på den forsvunne lampen. Den hadde premiere i august 1990, noen måneder før de siste TV-episodene ble vist.
Hameln
Historie
I år 802 eller 812 oppførte den saksiske grev Bernhard og hans frue Christina en kirke ved deres gods i Hameln. De døde begge barnløse i 826, og besittelsen gikk over til riksabbediet Fulda. De grunnla her et benediktinerkloster ved den gunstig beliggende Weserovergangen, og stedet nevnes første gang som Hamela eller Hameloa.
Etterhvert utviklet det seg en kjøpstad rundt klosteret, og Hameln nevnes som by i år 1200. Dermed hørte Hameln til en av de aller eldste byene i det tidligere kongeriket Hannover.
Ole, Dole og Doffen på eventyr
DVD-versjoner
Utvalgte episoder fra TV-serien har blitt gitt ut på VHS og senere på DVD.
Hameln
Historie
Abbediet Fulda, representert gjennom sine stiftsfogeder grevene av Everstein, hadde makten over Hameln i det 12. og 13. århundre. Den geistlige overhøyhet lå hos bispedømmet Minden. Hamelns borgerhær, som biskopen ikke vil akseptere, blir slått ved slaget i Sedermünder i 1260. Hertug Albrecht av Brandenburg får fogedretten over Hameln i 1268, og bekrefter byens til da innehatte privilegier i 1277.
I 1284 skal alle byens barn ha vandret ut av byen og forsvunnet. Dette utviklet seg til rottefangereventyret og gjorde senere byen verdensberømt. Dateringen stammer fra senmiddelalderen.
Ole, Dole og Doffen på eventyr
Norsk versjonering
Kun 26 episoder ble opprinnelig dubbet på norsk. Men i september 2021 ble episodene fra sesong 2 og 3 lansert på Disney+. Alle disse episodene ble i løpet av 2020 dubbet til norsk for aller første gang. Harald Mæhle hentet tilbake alle de gamle skuespillerne, for å kunne lage den nye, norskspråklige versjonen så lik som de opprinnelige episodene som ble dubbet på slutten av 1980-tallet.
Hameln
Historie
I det 16. århundre fulgte stor næringsmessig vekst, som varte frem til tredveårskrigen. I konkurransen mellom det rike kjøpmannsborgerskapet og landadelen oppsto de praktfulle weser-renessansebygningene, som den dag i dag preger bybildet.
I løpet av tredveårskrigen okkuperte kong Christian IV av Danmark byen i 1625 i egenskap av kommandant for den nedersaksiske rikskretsen. Han ble ledsaget av den keiserlige feltherre Tilly. Den keiserlige okkupasjonen varte til 1633, da hertug Georg av Braunschweig-Lüneburg og de svenske troppene omringet de keiserlige styrkene, som måtte kapitulere etter sitt nederlag ved Hessisk Oldendorf.
I 1664 begynte utbyggingen av byen som welfisk hovedfestning, og byen ble omgitt av stjerneformede bastioner.
I 1690 fikk franske hugenottiske flyktninger slå seg ned i byen gjennom hertuglig privilegium.
Den første statlige skipssluse i elven Weser ble åpnet i 1734. Tre fort ble anlagt omkring byen mellom 1774 og 1784 av kong Georg III av Storbritannia og Hannover, og Hameln utviklet seg til den sterkeste festningen i det daværende kurfyrstedømmet Hannover.
Etter slaget ved Jena-Auerstedt kapitulerte Hameln uten kamp mot Napoleon i 1806, og byens befestninger ble på franskmennenes ordre ødelagt. Dette åpnet imidlertid for byens videre utvidelse.
I 1866 ble Hameln, etter 700 års welfisk styre, prøyssisk.
Attila (navn)
Attila er et mannsnavn dannet av gotiske atta eller turansk (beslektet med tyrkisk og mongolsk) ata - i begge tilfeller betydning «far», og en diminutiv endelse. Det kan også betyr «lille far» eller «som en far». Navnet kan muligens også være dannet av det latinske familienavnet Attilius
Attila har ungarsk navnedag 7. januar.
Etymologi
Det er flere teorier om opprinnelsen til navnet Attila.
Den eldste og vanligste forklaringen er at det kommer av det turanske (ur- og pan-tyrkiske) ordet Atyl/Atal/Atil som er det eldgamle navnet for elven Volga, med den beskrivende endingen -ly, som da betyr «person fra Atil». Sammenligne med den turanske middelalder-tittel Atalyk («senior som fader») - ata betyr på gammeltyrkisk («opphav», «stamfader», «forfader», eller simpelthen «far»).
Denne forståelsen går helt tilbake til den greske dramatikeren Menandros (død 291 f.Kr.), som også benyttet betegnelsen Attila som navnet på elven Volga.
En alternativ forklaringsmodell er Otto Maenchen-Helfen som antyder en østgermansk opprinnelse og avviser en tyrkisk etymologi: «Attila er dannet fra gotisk eller gepidisk atta - «far» - ved diminutiv endelse -ila.» Han ser her bort i fra det faktum at Atya på ungarsk så vel som Ata på tyrkisk også betyr far (eksempelvis betyr Atatürk, som var kjelenavnet til grunnleggeren av det moderne Tyrkia, bokstavelig talt «tyrkernes far»). Han finner Pritsaks etymologi «oppfinnsom, men av mange grunner uakseptabel». Imidlertid antyder han at disse navnene var «ikke de egentlige navnene til de huniske fyrstene og herrene. Hva vi har er huniske navn i germanske antrekk, modifisert for å passe gotisk tunge, eller populære gotiske etymologier, eller begge. Mikkola tenkte at Attila kunne gå tilbake til tyrkiske atlïg, «kjent»; Poucha finner det i tokariske atär, «helt». Den første etymologien er for søkt til å bli tatt alvorlig, den andre er tøv.»
Navnet har mange varianter i moderne språk via fortellinger blant germanske folk og er en viktig andel i den norrøne Volsungesaga og Hervors saga, og i den middelhøytyske Nibelungenlied: Atle på norrønt, Etzel på tysk og i tillegg Attila/Atilla/Etele på ungarsk (alle tre benyttes, men Attila er mest vanlig), og Attila, Atilla, Atilay eller Atila på moderne tyrkisk.
Utbredelse
Attila er et svært vanlig navn i Ungarn. Det er også nokså vanlig i Romania, Slovakia og Tyrkia (sistnevnte om en slår sammen formene Atilla, Atila og Attila). Formen Atli er vanlig på Island og Færøyene, Atilio i Peru og Attilio i Italia.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Kjempefilskjell
Kjempefilskjell (Acesta excavata, andre norske navn Bergmusling og Gjønn ) er en muslingart. Muslingen lever på forholdsvis dypt (200-600 meter) vann, gjerne i tilknytning til kaldvannskoraller (Spesielt Lophelia pertusa).
Kjempefilskjell tar til seg føde ved å filtrere vann gjennom gjellene, og har svært stor filtreringskapasitet i forhold til gjellestørrelsen.
Arten er utbredt over det meste av den østlige delen av Nord-Atlanteren. Fossiler viser at den i tidligere tider har vært svært vanlig i Middelhavet, men der finnes den nå kun på fire isolerte lokasjoner. Skjell som ennå ikke er endelig avgjort om er A. excavata eller en svært lik art er funnet i Mexicogolfen.
Josef Hasenöhrl
Josef Hasenöhrl (født 5. mai 1915, død 13. mars 1945) var en østerriksk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Hasenöhrl vant en olympisk sølvemedalje i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i singelsculler bak Gustav Schäfer fra Tyskland.
Hasenöhrl var løytnant i Wehrmacht og døde i strid i Luxembourg på slutten av andre verdenskrig.
Aiwo
Aiwo (noen ganger Aiue, tidligere Yangor) er et distrikt og en valgkrets i landet Nauru, og ligger vest på øya. Det har et areal på 1,1 km², og en befolkning på 1 300. Den blir noen ganger omtalt som Naurus uoffisielle hovedstad, selv om Yaren for det meste regnes som landets hovedstad. Distriktet velger inn 2 medlemmer til landets parlament i Yaren.
Øyas hovedindustri ligger i Aiwo. Noen ting her er:
Det kinesiske nasjonalmuseum
Det kinesiske nasjonalmuseum  (中国国家博物馆; pinyin: Zhōngguó guójiā bówùguǎn) flankerer østsiden av Den himmelske freds plass i Beijing i Kina. Det konsentrerer seg om kinesisk kunst og historie, og er understilt Folkerepublikken Kinas kulturdepartement.
Museet ble dannet i 2003 da de to museene som lå i bygningen ble sammenslått: Museet for den kinesiske revolusjon i nordfløyen og Nasjonalmuseet for kinesisk historie i sørfløyen. Førstnevnte har en forhistorie som går tilbake til 1950, sistnevnte til 1912.
Selve bygningen ble ferdig i 1959. Samtidig ble vis-à-vis på den store plassen Folkets store hall ferdig. Begge byggverk var blant de ti store bygninger, et gedigent byggeprosjekt i Beijing i forbindelse med tiårsdagen for Folkerepublikkens fødsel den 1. desember 1949.
Samlingene
Avdelingen for generell kinesisk historie har samlinger som går tilbake til den eldste dokumenterte menneskelige bosetting i landet, Yuanmou-mannen for 1,7 millioner år siden, og frem til slutten av det siste keiserdynastiet, Qing-dynastiet. Periodiseringen er i tre deler: Det primitive samfunn (fra 4000 f.Kr.), slavesamfunnet (2100 – 475 f.Kr.) og føydalsamfunnet (475 f.Kr. – 1911), det vil si med en liten overlapping med det andre museets tidsepoke.
Museet for den kinesiske revolusjon dekker det som periodiseres som den gamle demokratiske revolusjon (1840–1911), den nye demokratiske revolusjon (1911–1949), og Revolusjonens triumf og opprettelsen av sosialismen (etter 1949). Den siste epokens utstillinger bærer vitnesbyrd om at man i dagens Kina (2008) ikke er trygg på hvordan kulturrevolusjonen skal tolkes; dekningen er på det nærmeste fraværende.
Wapiti
Wapiti (Cervus canadensis) er det nest største hjortedyret i verden. Den er typisk utbredt i eller nært skogsterreng i Nord-Amerika, Sibir og Sentral-Asia.
Det hersker fortsatt uenighet om wapiti er en underart av hjort (Cervus elaphus) eller om den er en selvstendig art. I IUCNs rødliste over truede arter regnes den som en underart. V. Geist argumenterte i 1998 for at den er en selvstendig art. Dette støttes i en studie med mtDNA fra 2001 (Randi m.fl.) og en annen gjort i 2004.
Beskrivelse
Wapiti minner om hjort, men blir betydelig større fysisk. Bukkene blir omkring 25 prosent tyngre (315 kg i snitt) enn hindene (225 kg i snitt). I Alaska er bukk på hele 590 kg registrert.
Arten har brune flanker (eldre bukker er blekere brune); hodet, nakken og leggene er mørkere enn resten av kroppen. Akterspeilet er gulaktig til nærmest oransje. Bukkene har kraftigere man enn hindene.
Utbredelse
Verdens naturvernunion har pr. februar 2018 denne inndelingen utbredelsen av arten:
1) Opprinnelig art i disse landene/områdene: Bhutan, Canada, Kina, Kasakhstan, Kirgisistan, Mongolia, Russland, USA
2) Utdødd art i: Mexico
3) Innført art i: Italia
Underarter
Det er beskrevet en rekke underarter eller varianter, men siden artsspørsmålet ikke er endelig avklart, er også disse uavklarte. Imidlertid indikerer nyere forskning at det, om wapiti skal regnes som en selvstendig art, trolig kun er snakk om tre eller fire underarter. Alle de nordamerikanske variantene (C. c. roosevelti, C. c. nannodes, C. c. manitobensis, C. c. nelsoni, C. c. canadensis (utdødd), C. c. merriami (utdødd)) kan trolig sammenfattes i en og samme underart (C. c. canadensis). Trolig kan også de to sibirske wapitiene (C. c. sibiricus og C. c. songaricus) inkluderes i den nordamerikanske. Mansjursk wapiti (C. c. xanthopygus) er distinkt fra sibirsk wapiti, men skiller seg svært lite fra alashan wapiti (C. c. alashanicus). Likeledes er det svært lite som skiller de kinesiske variantene MacNeills hjort (C. c. macneilli), Kansu hjort (C. c. kansuensis), og tibetansk hjort (C. c. wallichii) fra hverandre. De kinesiske variantene blir av og til også betraktet som en egen art (Cervus wallichi), sammen med Kashmir hjort (C. c. hanglu).
Annet
Wapiti er populære byttedyr for jegere i hele utbredelsesområdet. Noen steder drives det også regulært oppdrett for troféjaktformål, herunder også i private, avlukkede jaktparker.
Pierre de Coubertin
Pierre de Coubertin (født Pierre Frédy de Coubertin 1. januar 1863 i Paris, død 2. september 1937 i Genève) var en fransk pedagog og historiker, men er mest kjent som grunnleggeren av Den internasjonale olympiske komité (IOK) og de moderne olympiske leker.
Han var president i IOK fra 1896 til 1925.
Biografi
Coubertin vokste opp i den franske overklassen som Charles Louis de Frédy og Agathe-Gabrielle de Mirvilles tredje barn. Hans samtid var preget av politisk og sosial uro. Frankrike kom ut av den fransk-tyske krigen (1870–71) med nederlag, og landet gikk inn i en tid der nye sosiale klasser utfordret de etablerte makthaverne.
Coubertin hadde et mål om å reformere det franske utdanningssystemet, mye basert på idealer fra de britiske kostskolene. De britiske kostskolene hadde etablert gentlemansidretten som en del av skolehverdagen. Idrettskonkurranser ble betraktet som ypperlig redskap i en moralsk oppdragelse. Spesielt var han begeistret for rugby, og dømte selv den første finalen i den franske rugbyunionen, den 29. mars 1892 mellom klubbene Racing Club de France og Stade Français.
De olympiske leker
Coubertin ble inspirert av Dr. William Penny Brookes, som hadde organisert nasjonale olympiske leker på Crystal Palace i London i 1866. Han adopterte også ideer fra Evangelis Zappas' fornyelse av de olympiske leker i Hellas. Coubertin tenkte større enn Dr. Brookes, og så for seg en internasjonal idrettskonkurranse. Han hadde merket seg en økt internasjonal interesse for antikkens olympiske leker, frontet av de nye lekene i England og Hellas, men også gjennom arkeologiske funn i Olympia. Han satte seg fore å stifte en internasjonal olympisk komité.
For å iverksette sine planer organiserte han en internasjonal kongress den 23. juni i 1894 ved Universitetet i Sorbonne i Paris. På kongressen la han frem sine planer om å gjenopplive antikkens olympiske leker. Kongressen førte til etableringen av den første internasjonale olympiske komité (IOK). Det ble også bestemt at de første lekene skulle holdes i Athen, og at de skulle holdes hvert fjerde år, og på den måten følge den samme rytmen som antikkens leker brukte i store deler av sin historie, hvor perioden mellom to påfølgende samlinger ble kalt en olympiade.
Grekeren Demetrius Vikelas ble IOKs første president, med oppdrag å legge til rette for vellykkede leker på hjemmebane. Coubertin ble innsatt som generalsekretær. De første lekene ble en suksess. Vikelas gikk av etter de første lekene og Coubertin tok over som president.
Coubertin bygget sin ide om å ta opp igjen de olympiske leker rundt idealene om å oppdra det enkelte menneske og bidra til harmoni i samfunnet. Han ønsket at lekene skulle medvirke til internasjonal fred og fordragelighet. Han innførte med dette en ideologi eller livsfilosofi som har fått navnet olympismen.
Den olympiske bevegelsen fikk motgang i de første lekene på 1900-tallet. Både OL 1900, holdt i Coubertins hjemby Paris, og OL 1904 i St. Louis, USA kom i skyggen av Verdensutstillingene som ble holdt samme år, i de samme byene. Jubileumslekene i 1906 snudde trenden, og de olympiske leker vokste til å bli verdens mest betydningsfulle sportsarrangement. Coubertin skapte selv øvelsen moderne femkamp til OL 1912, og gikk av som president etter vellykkede leker i Paris i 1924. Etter nesten 30 år som leder overlot han presidentstolen til belgieren Henri de Baillet-Latour.
Coubertin stod som ærespresident i IOK frem til sin død i 1937 i Genève, Sveits. Han ble begravd i Lausanne (hvor IOK har sitt hovedkontor), mens hans hjerte ble begravd separat fra kroppen i et monument ved ruinene i Olympia.
Ettermæle
Pierre de Coubertin-medaljen, som også blir kalt the True Spirit of Sportsmanship medal, er en utmerkelse gitt av IOK til de utøverne som viser god sportsånd under de olympiske leker. Medaljen er av mange ansett som den høyeste utmerkelsen en olympisk utøver kan motta, høyere enn selv OL-gull. IOK anser medaljen som sin høyeste utmerkelse.
2190 Coubertin er en planetoide som ble oppdaget i 1976 av den sovjetrussiske astronomen Nikolai Stepanovich Chernykh.
Kim Cheong-shim
Kim Cheong-shim (hangul: 김정심) (født 8. februar 1976 i Sør-Korea) er en sørkoreansk håndballspiller. Hun spiller på Sør-Koreas kvinnelandslag i håndball i Håndball-VM 2011.
NM i fotball for kvinner 1993
Norgesmesterskapet i fotball for kvinner 1993 er en norsk fotballturnering. Det var det 16. offisielle norgesmesterskap. Trondheims-Ørn slo Asker i finalen som ble spilt lørdag 23. oktober på Bislett Stadion i Oslo. Trondheims-Ørn vant dermed etter å ha tapt de fire første finalene de deltok i (en rekord de deler med Sprint Jeløy).
Trondheims-Ørn kom til finalen ved å slå Stadsbygd, Molde, Fløya og Donn.
Asker kom til finalen ved å slå Hamkam, Spjelkavik, Grand Bodø og Klepp.
1. runde
De fleste kampene ble spilt torsdag 20. mai (Kristi himmelfartsdag). 1= Onsdag 19. mai
2= Mandag 24. mai
3= Tirsdag 25. mai
4= Torsdag 27. mai
5= Mandag 31. mai
2. runde
De fleste kampene ble spilt onsdag 9. juni. 6= Tirsdag 8. juni
7= Lørdag 12. juni
8= Usikker dato
3. runde
De fleste kampene ble spilt onsdag 14. juli. 9= Usikker dato
10= 21. juli
Skogbygda Idrettsforening
Skogbygda Idrettsforening (stiftet 15. august 1945) er et idrettslag fra Skogbygda i Nes i Akershus. Idrettsforeningen tilbyr fotball for alle aldersklasser. Ikke alle aldersbestemte lag har eget lag, men ved samarbeid med andre lokale idrettslag får alle et tilbud. Skogbygdas A-lag for herrer spiller i 6. divisjon. De rykket opp til 5. divisjon i 2008, men er tilbake i 6. divisjon igjen. Hjemmebanen ligger på Ingeborgrudmoen, rett ved siden av Skogbygda skole.
Historikk
Klubben ble stiftet 15. august 1945 av Trygve Krogsrud, Anders Sæter, Kåre Hauger, Sverre Krogsrud, Torbjørn Haugen, Arne Henriksen og Ole Karsten Tangen. Aktivitetene var mange, blant annet fotball, håndball, langrenn, friidrett, orientering og teater. At Skogbygda IF ble stiftet i 1945 var nok ingen tilfeldighet. Samme år ble nemlig Halmsås Idrettslag slått sammen med Funnefoss/Vormsund Idrettslag. Idrettsforeningen drev aktivt i flere år, før den ble nedlagt i 1954.
I 1978 ble Skogbygda Idrettsforening gjenstiftet av Arvid Sannerud, Bjørn Lien, Einar Hogsnes, Bjørn Olstad, Oddbjørn Hauger, Per Delbekk, Helge Nilsen og Steinar Rognstad. Aktivitetene siden gjenopprettelsen har i all hovedsak vært fotball, men i en periode på 1980- og 1990-tallet var også håndball en sentral aktivitet.
Simoa
Simoa er en elv i Buskerud som renner gjennom Sigdal og Simostranda i Modum kommune. Elva har hett Sigm(á), som trolig betyr «elva som siger». Første ledd er trolig av «síga» (sige, gli). Siste ledd er «á» (dvs. å, elv). Vassdragets lengde er 88,77 kilometer, det har et nedbørfelt på 887,37 km² og middelvannføringen ved munningen er 13,7 m³/s.
Elva starter noen kilometer nord for Haglebuvatna og heter først Haglebuelva for deretter å skifte navn til Eggedøla. Dette heter elva fram til Solevatn, men skifter navn til Simoa ved utløpet av dette. Den renner ut i Soneren og følger deretter et sørøstlig løp til den renner ut i Drammenselva noen kilometer sørøst for Blaafarveverket på Åmot.
Ved Blaafarveværket ligger Haugfossen hvor det i 1937 ble anlagt en kraftstasjon. Ved utløpet der Simoa renner ut i Drammenselva danner elva et nytt fossefall, Kongsfoss, som også er utnyttet som kraftverk. Ved begge fossene har det i tidligere tider vært tresliperier, Kongssagene Brug startet i 1870, og Haugfoss Træsliberi ble anlagt i 1894 i samme periode hvor driften ved Blaafarveværket opphørte. Haugfoss Træsliberi ble nedlagt etter brann i desember 1926, Kongssagene Brug holdt det gående til 1938 da driften ble innstilt for godt.
Vassdraget byr på fiske- og friluftsmuligheter, en del fine piknikområder er anlagt ved elva, mellom disse tursatsningen «Haugfossen rundt».
Folding@Home
Folding@Home er et såkalt distributed computing-program til bruk i forskning omkring sykdommer, sammensetning av nye medisiner og andre former for molekylær dynamikk. Programmet simulerer hvordan proteiner «bretter» (Engelsk: «fold») seg. Denne programtypen sørger for å fordele data over flere maskiner for å korte ned på tiden som trengs for å prosessere større mengder data.
Folding@Home ble startet på initiativ fra Stanford University, som med sine samarbeidspartnere har utviklet programmet på tre plattformer: vanlige prosessorer, prosessorer på grafikkort og Cell-prosessoret (som finnes i PlayStation 3). Folding@Home ser på data koblet til Alzheimers sykdom, kreft, og Parkinson, og per 2019 var 209 avhandlinger skrevet med bakgrunn av resultater som har kommet fra Folding@Home. Det siste året har mye av fokuset ligget på forskning på COVID-19.
Alle kan bli med på Folding@Home, uten noen kostnader, ved å laste ned programmet til datamaskin. Man oppgir et navn eller et kallenavn når man installerer klienten. Når prosessoren har regnet ut oppgavene som Stanford har sendt til den, sender klienten resultatet tilbake og kallenavnet får poeng. Hvor mange poeng man blir belønnet med varierer, basert på hvor store disse oppgavene er, og hvor fort man leverer dem inn.
Man kan danne og bli med lag som samarbeider om å prosessere mest mulig data. Det har også utviklet seg til konkurranse blant noen lag. Norges nest mest populære lag er Hardware.no, et lag med brukere av diskusjonsforumet Diskusjon.no og Hardware.no(nå tek.no) med søstersider. Hardware.no er på 5.-plass av cirka 228,514 lag totalt (per april 2019).
Lignende prosjekter
Det finnes mange lignende prosjekter, Seti@Home, fightaids@home, Rosetta@home og World Community Grid og D2OL. Prosjektene foretar beregninger for universiteter, som gjør resultatene fritt tilgjengelige. Prosjektet ble startet i 2000, og er dermed et av de eldste distributed computing-prosjektene. Det er om lag 200,000 prosessorer som arbeider for prosjektet verden rundt.
CERN har utviklet et lignende program, GRID for sitt LHC prosjekt, men dette er bare for spesielt inviterte forskningsinstitusjoner og utdanningssteder.
Nils Johan Semb
Nils Johan Semb (født 24. februar 1959) er en norsk fotballtrener og idrettsleder.
Han holder til i Åsgårdstrand og er odelsgutt. Etter treårig lærerskole ble det utdanning i Forsvaret og et hovedfag i idrett fra Norges Idrettshøgskole.
Semb spilte aktivt for Ørn-Horten 1976–85. Fra 1988 til 1991 trente han Eik Tønsberg i 1. divisjon. Under Semb rakk laget helt til semifinalen av Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1989 der det måtte gi tapt for Molde FK.
A-landslagstrener (1998–03)
Semb overtok som trener etter at de deltok i VM i fotball 1998. Han ble den første treneren som tok  til et sluttspill i Europamesterskapet i fotball, til EM i fotball 2000. Sesongen forut gav mange gode resultater (ni seiere på rad i 1999), det franske fotballmagasinet France Football rangerte laget som det beste i Europa det året. I Norge mottok han Kniksenprisen. I EM ble det seier mot Spania, men Norge ble slått ut etter gruppespillet. Landslaget kvalifiserte seg ikke til VM i fotball 2002, og da de heller ikke klarte kvalifisering til EM i fotball 2004 ga han seg, og ble etterfulgt av Åge Hareide.
Toppfotballsjef (2009–18)
Etter noen år som ekspertkommentator i TV2 2006–09 og leder for G18-landslaget, ble han høsten 2009 ansatt som toppfotballsjef i Norges Fotballforbund. Der var han leder for Toppfotballsenteret, et samarbeidsprosjekt med Norsk Toppfotball. Semb ble i 2018 etterfulgt av Lise Klaveness som elitefotballens øverste sjef. Semb fikk heller en annen jobb der han skal hjelpe Lars Lagerbäck og Per Joar Hansen med herrene.
Rutland
Rutland er et grevskap i England. Det tilhører regionen Øst-England, og grenser mot Leicestershire, Lincolnshire og Northamptonshire.
Det er det minste tradisjonelle grevskap i England; i dag er City of London, som er mindre, også et grevskap. Den lengste distansen fra nord til sør i Rutland er bare 29 km, mens det fra øst til vest er 27 km. Fordi det er så lite er ikke grevskapet delt inn i distrikter, og fungerer dermed som en enhetlig myndighet, samtidig som det er et seremonielt grevskap
De viktigste byene er administrasjonsbyen Oakham og Uppingham. Midt i Rutland ligger det store reservoaret Rutland Water, som er et viktig naturreservat. Det er et overvintringssted for villfugl, og parringssted for fiskeørn.
Historie
i Domesday Book ble den nordvestlige delen av grevskapet omtalt som distriktet Rutland i Nottinghamshire, mens den sørlige delen var distriktet Wicelsea i Northamptonshire. Første gang Rutland nevnes som et eget grevskap er i 1159, men så sent som i det 14. århundre ble det fortsatt oftest regnet som et soke, en juridisk enhet på lavere nivå.
I 1974 ble Rutland et distrikt i Leicestershire, men 1. april 1997 ble det på grunn av krav fra befolkningen gitt tilbake sin status som eget grevskap.
Fylkesvei 2418
Fylkesvei 2418 går mellom Sigstadplassen og Karmel i Gjøvik.
Strekningen mellom Sigstadplassen og Ramsrud var del av fylkesvei 166 (Oppland) før denne ble omklassifisert til kommunal vei.
Yaren
Yaren (tidligere Makwa) er et distrikt og valgkrets sør på Nauru, med et areal på 1,5 km², og en befolkning på 1 100. De følgende statsbygninger ligger i dette distriktet: Siden landet ikke har noen ordentlige byer, blir Yaren ofte listet opp som landets hovedstad, selv om Nauru ikke har noen offisiell hovedstad. Aiwo blir også noen ganger listet som hovedstaden. Yaren er godkjent av FN som «hoveddistriktet». Det velger inn to medlemmer til landets parlament.
Leslie Southwood
Leslie Frank «Dick» Southwood (født 18. januar 1906, død 7. februar 1986) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Southwood ble olympisk mester i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Sammen med Jack Beresford vant han dobbeltsculler foran Willy Kaidel og Joachim Pirsch fra Tyskland og polske Roger Verey og Jerzy Ustupski.
Lukian
Lukian (gresk Λουκιανὸς Σαμοσατεύς, latin Lūciānus; født ca. 120, død etter 180 e.Kr.) var en assyrisk forfatter og retoriker som skrev på gresk. Han er mest kjent for sine satiriske tekster der han latterliggjør samtidens filosofer og motiver fra gresk mytologi og historie. Den første trykte utgaven av Lukians arbeid ble utgitt i Firenze i Italia i 1499.
Biografi
Lukian ble født mellom år 115 og år 120 i Samosata i den romerske provinsen Syria (dagens Samsat i det sydøstlige Tyrkia). Restene av den antikke bosetningen gikk tapt i moderne tid da Atatürk-demningen oversvømmet området.
Lukian fikk sin utdannelse innen retorikk, trolig i Jonia som var et av de viktigste sentrene for den intellektuelle bevegelsen som vanligvis går under navnet den annen sofistikk. Retorikk er et erverv hvor man argumenterer i forsamlinger, skriver innlegg for andre, og lærer seg kunsten å argumentere. Men Lukians praksis var å reise rundt og holde underholdende, improviserte foredrag, og i den egenskap kan han ha hatt en posisjon som Dario Fos i dag. Slik reiste Lukian rundt i Jonia (Tyrkia) og på fastlandet i Hellas, til Italia og helt til Gallia, og vant mye berømmelse og rikdom. Han døde en gang etter år 180, muligens i Egypt.
Forfatterskap
Det er bevart vel 80 tekster under Lukians navn; av disse regnes vel 70 for å være ekte. Lukians forfatterskap kan grovinndeles i fire kategorier: dialoger, essays, prosatekster og biografier.
Oppfinner av to litterære genrer - komisk dialog og science fiction
På Lukians tid var det populært å trekke eldre litterære genrer frem i lyset, såsom Herodots historieskriving og Platons dialoger. Lukians bidrag til denne typen renessanse var å gi Platons dialoger en komisk vinkling. Slik oppfant han den komiske dialogen, som senere ble benyttet av blant andre Erasmus av Rotterdam og Oscar Wilde. Lukians verker ble oversatt av Erasmus og Thomas More, og inspirerte disse to til å bringe ironien inn i litteraturen som virkemiddel. Lukian ble populær lesning på 1500-tallet, selv om Luther, som ikke kjente stort til ham, avskrev ham som ateist (og vel også fordi Erasmus verdsatte ham). Den fromme katolikken Thomas More verdsatte Lukians vidd og satire. I En sannferdig historie, kanskje Lukians mest kjente verk, parodierer han noen underlige historier som Homer forteller i Odysseen og noen ynkelige fantasier som var populære i hans samtid. Lukian foregriper her nyere fiktive temaer som reiser til månen og Venus, utenomjordisk liv og kriger mellom planetene århundrer før Jules Verne og H. G. Wells. Lukian kan med rette kalles far til science fiction, selv om han ikke gjør noe forsøk på å forklare sine flygende skip vitenskapelig.
Dialoger
Dialogen Erōtes eller Amores som hevdes å være av Lukian, er sannsynligvis ikke hans arbeid, men skrevet av en ukjent forfatter, identifisert som «pseudo-Lukian».
Biografier
Det er bevart 3 biografier skrevet av Lukian: Aleksander eller Den falske profet, Om Peregrinos' bortgang og Demonaks. I biografien Aleksander eller den falske profet redegjør han for karrieren til Aleksander fra Abonotekhos som grunnla kulten for slangeguden Glykon. Kulten var spesielt knyttet til helbredelse og spådommer, og blir av Lukian karakterisert som en svindel iscenesatt av Aleksander for å vinne rikdom og berømmelse.
Om Peregrinos’ bortgang omhandler den kyniske filosofen Peregrinos, også kalt Protevs, som startet sin karriere som leder av en kristen gruppering hvor han dro fordel av kristnes sjenerøsitet og tillit inntil han ble avslørt som hykler. Dette skriftet er ett av de tidligste kildene til hedenske oppfatninger og beskrivelse av kristendommen. I Demonaks forteller Lukian om en annen kynisk filosof, men med en positiv vinkling. Demonaks framstår her som et filosofisk ideal og som en refser av dumskap og moralsk hykleri.
Temaer og teknikker i Lukians forfatterskap
Lukian uttrykker seg som en tilhenger av Epikur i satiren mot Alexander fra Abonotekhos, som hadde brent en bok av Epikur:
Ellers fremstår ikke Lukian som epikureer, men orienterer seg mer i retning av kynikerne og deres livssyn.
Omtale av kristne
Lukian hadde arameisk som morsmål, skrev på gresk, og bodde i Romerriket under fremveksten av kristne menigheter. I sin novelle Peregrinos endeligt gir han en av de tidligste beskrivelsene som finnes av en kristen menighet observert utefra: «De stakkarene innbiller seg at de vil bli udødelige og leve evig ved å tilbe denne korsfestede sofisten og leve under hans lover. Derfor forakter de ting av denne verden, og betrakter dem som felles eiendom. De får overlevert læresetningene gjennom tradisjon, uten noe avgjørende bevis. Hvis en svindler kommer inn blant dem, skaffer han seg derfor kjapt rikdom ved å føre disse enkle menneskene bak lyset.»
«Peregrinus erfarte de kristnes bemerkelsesverdige visdom ved å lære deres prester og skrivere i Palestina å kjenne. Naturligvis fikk han dem i løpet av kort tid til å se ut som barn, med seg selv som profet og lederskikkelse.» Peregrinus skal ha tolket de kristnes bøker for dem, og selv ha skrevet nye. Interessant nok omtaler ikke Lukian Jesus ved navn, men som en sofist, som Lukian også selv var.
I en parodi over mysteriereligioner skriver Lukian: «Hvis noen ateist eller kristen eller epikureer er kommet som spion til denne festivalen, burde han flykte herfra.»
Meteorologiåret 1923
Meteorologiåret 1923 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1923.
Niels J. Mürer
Niels Jørgen Kjær Mürer (født 21. august 1898, død i juni 1980) var en norsk journalist og forfatter, mest kjent som mangeårig utenrikskommentator i Aftenposten.
Han var fra Fredrikstad. Etter cand.mag. fikk han i 1922 jobb i Farmand der han ble redaksjonssekretær. I 1928 meldte han overgang til Aftenposten for å bli flygende medarbeider, altså utenrikskorrespondent. Han gjorde flere reiser til Tyskland, blant annet til Dachau, og ga i 1935 ut en bok om den gryende nazismen som Knut Hamsun likte: «Det var ret, slik skal vi skrive om det store Tyskland: med Forstaaelse». Året etter hans beretning om husmorlaget i 1938, utga han en pamflett om sine reiser i Sudetenland på et tysk naziforlag.
Under den andre verdenskrig gikk han inn i illegal presse (blant annet avisen Total krig) og var hjemmefronten sin kontakt i avisen. Han gikk av i 1969 og ny utenriksredaktør ble Bjørn Heimar.
Familie
Niels var sønn av Christian Homan Mürer (1875–1955) og Ella Tonie Kjær (1876–1920) fra Grimstad. Faren var farbror til tvillingene Henny Mürer (1925–97) og Alice Mürer Siem (1925–2002) som ble kjente koreografer og dermed søskenbarn til Niels.
Sammen
Ved siden av Norge ble filmen også vist ved Filmfestivalen i Toronto i 2009 under Discovery-programmet.
Handling
En lykkelig norsk familie bestående av far, mor og sønn er på ferietur med bil. Deres lystige ferietur får imidlertid en brå slutt da moren dør i en bilulykke. Uten moren, som har vært bindeleddet for den lille familien, blir alt som å starte på nytt. Resten av filmen omhandler hvordan far og sønn takler hverdagen og sorgen etter at moren døde.
Faren tar tapet særlig tungt, og får etter hvert store vansker med å tilpasse seg den nye situasjonen. I ren desperasjon gir han opp sønnen sin, og melder seg ut av sine omgivelser med et sterkt ønske om selv å dø. Sønnen nekter imidlertid å gi opp troen på at de atter kan bli en familie, og må kjempe en tapper kamp for å få faren tilbake til livet.
Priser og Nominasjoner
Sammen mottok en 'Special Mention' av juryen til the Kutxa-New Directors Award under San Sebastian Filmfestival 2009
Sammen ble også nominert til 'Bronshästen' under Stockholm Internationale Filmfestival 2009
Om filmen
Dette er Matias Armand Jordal spillefilmdebut, både som regissør og manusforfatter.
Filmanmelderne
Filmen fikk til dels god kritikk. FilmMagasinet skrev at «Sammen er en av 2009s beste norske filmer.»
Bergens Tidende skrev at filmen «viser til fulle hvor godt det kan gå når filmskaperen har noe viktig å melde og tør å gå inn i det dypt alvorlige og menneskelige, uten å ty til fiksfakserier og forsterkende melodrama», og ga den terningkast fem.
Natt&Dag skrev «filmen er god fordi den skaper et troverdig bilde av stemningen i et hus i sorg, hjulpet frem av knallgodt skuespill fra de sentrale aktørene. Og dårlig fordi dette huset ikke er særlig nennsomt valgt». Aftenposten ved Per Haddal mente at «bedre styringsdisiplin ville ha bragt filmen over en del skjær i sjøen» og ga filmen terningkast tre.
Serpentin (kanon)
Serpentin (via fransk serpentine eller tysk Serpentine, til middelalderlatin serpentinus, til latin serpens (genitiv serpentis), «slange») var opprinnelig et opphav til den håndholdte arkebuse, men ble senere brukt til å beskrive en type middelalder- og renessansekanoner. Den har et mangfold av betegnelser på ulike språk, men de fleste har samme opphav. På engelsk er den kalt for en culverin, avledet fra det franske couleuvrine (fra couleuvre «gresslange»), på svensk kalt slanga (fra tysk schlange, «slange/orm»). Fra dets opprinnelse som et håndholdt våpen ble det tilpasset for bruk som artilleri av franskmennene på 1400-tallet, og for bruk i marinen av engelskmennene på 1500-tallet. Serpentin som artilleristykke hadde et langt glattløpsløp med relativt lang rekkevidde og flat bane, og fyrte av solide rundskuddsprosjektiler med høy munningshastighet.
Håndholdte serpentiner
Håndholdte serpentiner besto av et enkelt metallrør med glatt boring. Dette var så godt som lukket i den ene enden, kun åpent i et lite berøringshull formet for å kunne tenne kruttet. Røret ble festet til en forlengelse av tre eller metall som kunne holdes under armen. Den ble lastet med krutt og blykuler og avfyrt ved å stikke en brennende fyrstikk/tennstikke sakte inn i berøringshullet.