cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
She’s Not You
Sangen ble spilt inn av Presley i RCA Studio B, Nashville, 19. mars 1962. Den ble utgitt på singlen RCA Victor 47-8041 17. juli 1962. Produsent var Steve Sholes og tekniker var Bill Porter.
Span
"Baby's Come Back" var også en av flere singler Span ga ut. I 2003 ble "Found" den første singelen til å oppnå listeplassering, da den gikk inn på 15. plass på VG-lista. Den forbedret seg til 14. plass før den falt ut etter tre uker.
She’s Not You
Sangen er i F-dur.
Span
Bandet ga ut debutalbumet Mass Distraction høsten 2003. Albumet fikk positiv respons fra både kritikere og fans, og Span ble ansett som et nytt norsk stjerneskudd med internasjonal appell. De spilte like mange konserter rundt i Europa som hjemme i Norge.
She’s Not You
B-siden var «Just Tell Her Jim Said Hello».
Broadgate
Broadgate er et stort kontor- og forretningskompleks i den nordvestre delen av City of London, rett vest for Liverpool Street station. Senteret dekker et areal på 120 dekar, og var inntil åpninga av Canary Wharf tidlig på 1990-tallet Londons største i sitt slag. I seinere år er Broadgate i økende grad også brukt om hele området omkring Liverpool Street Station.
Span
Våren 2005 ga de ut vs. Time, som ikke ble like godt mottatt av kritikerne som debutalbumet. Der Mass Distraction lå 10 uker på VGs albumliste (med 5. plass som høyeste), nøyde vs. Time seg med 4 uker. Bandet ble oppløst samme høst.
Broadgate
British Rail var inne i prosjektet i en tidlig fase, og lanserte Broadgate som et ledd i fiansiering av ombygging av Liverpool Street Station. I 1986 stengte den gamle Broad Street station, og samme år ble de to første bygningene i komplekset innviet. Arkitektfirmaet Arup Associates fikk mye kritikk for sin brutalistiske stil. Fem år seinere bestod komplekset av 13 bygninger; de fleste kledd med rosa granitt. Senterets midtpunkt er Broadgate Arena, en sirkelrund plass omgitt av rekker av butikker, barer og restauranter. Om sommeren er arenaen scene for ulike kulturarrangementer; fra oktober til april er den islagt.
Span
Dog Almighty
Medlmmene Fridtjof Nilsen, Kim Nordbæk og Fredrik Wallumrød gikk videre og startet etter oppløsningen av Span, rockebandet Dog Almighty i januar 2006. De ga i 2007 ut det selvtitulerte albumet Dog Almighty.
She’s Not You
Norsk versjon
Eldar Vågan har skrevet en norsk tekst på dialekt og Tande-P har også skrevet en norsk tekst. Vågans norske versjon bærer tittelen «Lada tel Hønefoss». Tande-Ps versjon heter «Hun æ'kke min».
Budweiser
Budweiser er navn på et ølmerke som opprinnelig kommer fra Bøhmen (Čechy) (idag i Tsjekkia). Både et bryggeri i Tsjekkia og et bryggeri i USA selger øl under merket Budweiser.
Det originale Budweiser er pilsnerøl fra byen Budweis (nå České Budějovice) i Bøhmen (Čechy), i det nåværende Tsjekkia. Byen har bryggeritradisjoner tilbake til middelalderen. Ettersom amerikansk Budweiser har sikret seg rettighetene til varemerket i flere land, markedsføres tsjekkisk Budweiser mange steder under varemerkene Budweiser (Budvar) og Czechvar.
Amerikansk Budweiser, som regel bare kalt Bud og markedsført som King of Beers, er et amerikansk øl produsert av Anheuser-Busch. Bryggeriet utviklet øltypen i 1876 som et «bøhmisk øl» etter å ha besøkt Budweis. Amerikansk Budweiser markedsføres mange steder bare som Bud, og i Tyskland som Anheuser-Busch B. Bud er verdens mestselgende øl, etterfulgt av Bud Light. Ølet er av typen pilsner med lys, gyllen farve og mild smak, brygget gjennom masseproduksjon. EU dømte i mars 2009 Anheuser-Busch til å bytte navn på Budweiser. Striden om navnet hadde da pågått siden 1996.
Teatre Lliure
Teatre Lliure var en av grunnleggerne av Den europeiske teaterunionen i 1989, og er fremdeles medlem. I 2001 åpna teateret i nye lokaler, nærmere bestemt i det gamle Landbrukspalasset på høyden Montjuïc.
Àlex Rigola har siden 2003 vært direktør for teateret. Tidligere direktører har vært Fabià Puigserver, Lluís Pasqual, Lluís Homar, Guillem-Jordi Graells og Josep Montanyès.
Kirkevoll Basketballklubb
Kirkevoll Basketballklubb holder til på Fana i Bergen kommune og ble stiftet 7.april 1991. Klubben har ca 80 medlemmer fordelt på åtte aktive lag, hovedsakelig i yngre årsklasser. Klubben er medlem av Norges basketballforbund, Region vest.
Målsetningen for klubben er å være en aktiv og inkluderende klubb der ungdommer i alle aldre kan utfolde seg i basketball, på ulike nivåer, samt at klubben skal arbeide aktivt for fair play og gode holdninger på og utenfor banen.
Klubben trener hovedsakelig i nye gymsal på Kirkevoll skole, men har også treninger på Rådalslien skole og på Nordahl Grieg videregående skole.
Joan Allen
Joan Allen (født 20. august 1956 i Rochelle i Illinois) er en amerikansk skuespiller.
Allen har blitt Oscar-nominert to ganger, i kategorien beste kvinnelige skuespiller for sin rolle i filmen Kandidaten og som beste kvinnelige birolle for sin rolle som «Pat Nixon» i filmen Nixon.
Dagmar Lurz
Dagmar Lurz (født 18. januar 1959 i Dortmund), vesttysk, kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Lurz vant en olympisk bronsemedalje i kunstløp under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Hun kom på tredjeplass i konkurransen single for damer, bak Anett Pötzsch fra Øst-Tyskland og amerikanske Linda Fratianne
Ketapang
Ketapang er en fiskerlandsby og ferjested 8 km nord for Banyuwangi på Øst-Java. Byen er ferjested for ferjene som går over Balistredet til Gilimanuk på Bali.
Ferjene har tilsynelatende ingen avgangstider, de går hele dagen når de har fått nok biler ombord. Ettersom det er sterk strøm i stredet, må ferjene gå nordover mot strømmen og så la seg drive ned strømmen over til andre siden av stredet.
HP Sauce
HP Sauce er en brown sauce som tidligere ble produsert av HP Foods i Birmingham i England. Den produseres nå av Heinz i Nederland. Sausen lages av øleddik tilsatt krydder og orientalske frukter. Sausen er svært populær i Storbritannia, og brukes vanligvis som smakstilsetning til salt og krydret mat, og som ingrediens i supper og stuing.
HP var opprinnelig en forkortelse for Houses of Parliament.
Wolfgang Stresemann
Wolfgang Stresemann (født 20. juli 1904 i Dresden i Tyskland, død 6. november 1998 i Berlin) var en tysk jurist med doktorgrad (dr.jur.), orkesterintendant, dirigent og komponist.
Liv og virke
Han var intendant for Berliner Philharmoniker fra 1959 til 1978 og igjen fra 1984 til 1986, og dermed mannen bak Herbert von Karajan.
Pedra Grande
Pedra Grande er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Wolfgang Stresemann
Liv og virke
Stresemann var sønn av den liberale statsmannen Gustav Stresemann (1878–1929), tysk rikskansler og utenriksminister samt vinner av Nobels fredspris, og Käte Stresemann. Ettersom hans mor var av jødisk opprinnelse (begge hennes foreldre var jøder, men familien hadde konvertert til protestantismen), og på grunn av hans fars virke som en ledende liberal-demokratisk politiker, forlot han Tyskland sammen med sin mor høsten 1939, for å unnslippe nasjonalsosialistenes forfølgelser.
I USA arbeidet han som dirigent og musikkritiker. I 1956 slo han seg ned i Vest-Tyskland.
Han var far til Christina Stresemann, dommer i tysk føderal høyesterett.
Distrikter i Tamil Nadu
Liste over distrikter i Tamil Nadu. Distriktene er øverste administrative inndeling av den indiske delstaten Tamil Nadu.
IOR
IOR kan sikte til:
Rishamn
Rishamn er en badeplass på sørøstsiden av Korsneset ved Krokeide i Bergen. Stranden er ikke en offisiell fristrand, men har lenge vært benyttet av naturister.
Poseidon (andre betydninger)
Poseidon har flere betydninger:
Pedra Preta (Rio Grande do Norte)
Pedra Preta er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Instituttet for religiøse verk
Istituto per le Opere di Religione (IOR) er sentralbanken for Vatikanstaten og Den romersk-katolske kirke. Den styres av en profesjonell banksjef som rapporterer direkte til en komité av kardinaler. Banken er en gren av Den romerske kurie.
Bankens president er pr. 2006 Angelo Caloia, mens Paolo Cipriani er generaldirektør.
Mahindra
Mahindra er et indisk bilmerke. Firmaet kan spore sin historie tilbake til stålprodusenten Mahindra & Mohammed, som ble etablert i Bombay i 1945. I 1948 ble foretaket omorganisert til Mahindra & Mahindra Limited.
Mahindra begynte i bilbransjen med å montere Willys Jeep. Fra 1954 samarbeidet de teknisk og økonomisk med Willys-Overland.
Selskapet har i dag rundt 12 000 ansatte ved seks produksjonsanlegg og 49 salgskontorer.
Liz Bente L. Dæhli
Liz Bente Løkke Dæhli (født 26. desember 1958 i Hjørring i Danmark) er en norsk forfatter som særlig har skrevet romaner for barn og unge. Hun har også vært engasjert av NRK. Tre av bøkene hennes har kommet ut i tysk oversettelse.
Liz Bente L. Dæhli er bosatt i Svarstad i Larvik kommune i Vestfold.
Se solens skjønne lys og prakt
«Se solens skjønne lys og prakt» er en tysk salme skrevet av prest og teolog Christian Scriver i 1689. Birgitte Kaas Huitfeldt oversatte den til norsk i 1734. Den ble først utgitt i Pontoppidans salmebok i 1737.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal er et forbund av de to største og fem mindre parlamentariske partier. Til sammen fikk de over 80% av stemmene i det siste parlamentsvalget i Nepal i 1999.
Se solens skjønne lys og prakt
I Norsk Salmebok (1985) er den nummer 808.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Etter et folkeopprør danna den regjering 1. mai 2006.
1. april 2007 blei den erstatta av ei ny overgangsregjering, der også NKP(Maobadi) deltok.
Medlemmene i Sjupartialliansen
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal har disse medlemmene:
Etter valget i 1999 var 6 av disse partiene representert i parlamentet. Det lille ULF-N kom ikke inn.
Alliansens to ledende partier
De to største og viktigste partiene som i praksis bestemmer i Sjupartialliansen, er NC og UML. De representerer også hovedstrømningene i parlamentarisk politikk i Nepal etter 1990.
NC hadde tidligere et radikalt, sosialistisk program, og er medlem av Den sosialistiske internasjonale. NC har tradisjonelt gode forbindelse med Nepals storebror i sør, India, og særlig med Kongresspartiet der.
NC var det største partiet i parlamentet som blei valgt i 1999 opp til det blei splitta i 2002. Det har 84 representanter og er største parti i overgangsparlamentet.
Tross ledere som er gamle geriljakjempere og det radikale navnet, har UML utvikla seg til å bli det som andre steder i verden ville blitt kalt et parlamentarisk, sosialdemokratisk parti. UML har vært regna for å stå nær Nepals store nabo i nord, men kritiserte under diktaturet Kina for å være eneste stormakt som fortsatte å gi våpen til kong Gyanendra.
Sjupartialliansens representativitet
Ved det siste parlamentsvalget i 1999 fikk disse partiene over 80% av stemmene og 194 av 205 mandater. Over 75% av stemmene gikk til DC, UML og et parti som seinere har gått inn i UML.
(De 11 siste mandatene gikk til det monarkistiske partiet RPP. Dette partiet har seinere sprukket i 3, hvorav de to mest moderate delene, RPP og Rashtriya Janashakti Party, står nær de mest konservative lederne i Sjupartialliansen.)
Etter 1990 er DC (og dets splittelsespartier) av velgerne grovt sett blitt regna som partiet for byborgerskapet og de mer velstående i Nepal, mens UML og de mindre kommunistpartiene er blitt regna som partiene for de fattige. Når partiene som står for disse to hovedtendensene blant velgerne finner sammen, hevder de derfor også at deres front representerer det parlamentariske demokratiet i landet.
Berlinfilharmonien
Berlinfilharmonien (tysk: Berliner Philharmoniker) er et tysk symfoniorkester, grunnlagt våren 1882, som regnes som et av de beste i verden.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Trekantet maktkamp i Nepal
De parlamentariske partiene var og er rivaler, og hissige konkurrenter om plasser i nasjonalforsamlinga og taburetter i regjeringa. Endeløse konflikter mellom dem har bidratt til å bringe parlamentet og partipolitikken der i vanry i Nepal.
Men utover 2000-tallet har de gradvis blitt klemt tettere sammen av sine to store motstandere i den tresidige politiske maktkampen i landet:
Berlinfilharmonien
Orkesteret er siden 2002 en stiftelse finansiert av delstaten Berlin. I 2004 fikk orkesteret Herbert-von-Karajans musikkpris i Baden-Baden.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Trekantet maktkamp i Nepal
De to andre partene i det politiske trekantspillet har til gjengjeld prøvd å presse og lokke disse partiene over på sin side.
Berlinfilharmonien
Etter at den gamle Filharmonien ble ødelagt ved bombardement i 1944 har Hans Scharouns bemerkelsesverdige nybygg Berliner Philharmonie i Tiergarten siden 1963 vært hjemsted for orkesteret.
Sjupartialliansen for demokrati i Nepal
Alliansens forhistorie
Statsministeren fra Nepals Kongressparti, Sher Bahadur Deuba, hadde lenge innskrenka de demokratiske fri- og rettighetene med kong Gyanendras støtte. Dette førte til at Debua i mai 2002 blei ekskludert av Kongressen og laga sitt eget parti, Nepali Congress (Democratic). I oktober 2002 gjennomførte Gyanendra den første fasen av sitt statskupp, da han avsatte Debua og begynte å utpeke statsministre uten parlamentets støtte.
Dette førte til at det blei danna en blokk av protesterende parlamentariske partier, som kalte seg The Peoples Alliance (Folkealliansen).
Denne blokka sprakk da UML og det lille SNP gikk inn i regjeringer utpekt av Gyanendra, sammen med det monarkistiske RPP og Deubas NC(D).
Kuppet februar 2005
De fleste parlamentariske partiene har fra borgerkrigen brøyt ut i 1996 deltatt en eller flere ganger i regjering. Særlig de største har hatt ministre som var ansvarlige for krigføringa. Men ettersom krigen gikk stadig dårligere for regjeringssida, kom også de største partienes eget grunnplan i motsetning til lederne sine, og krevde fredsforhandlinger.
1. februar 2005 gjorde Gyaendra sitt andre statskupp, oppløste regjeringa, og innsatte seg sjøl som diktator og regjeringssjef, uten noen statsminister under seg. I regjeringa tok han bl.a. inn politikere som var knytta til det det monarkistiske, partiløse diktaturet før 1990.
For de gamle parlamentariske partiene var dette et varsel om at kongen ville bygge opp et monarkistisk diktatur der det ikke var plass til dem.
Alliansen med maoistene oppstår
Samtidig som kongen trua partienes eksistens, fridde maoistene til dem.
Alt før kuppet hadde Prachanda invitert de parlamentariske partiene til samarbeid for å styrte kongen. Nå tilbød maoistene dem å arbeide fritt i gerilajområdene som de var jaget ut av før kuppet.
På våren 2005 begynte partiene å lage store massemøter og demonstrasjoner mot kongen i disse områdene.
Utover høsten 2005 blei det klart at de to partene i praksis hadde kommet til en felles forståelse. India, med støtte av FN og flere europeiske stater, spilte ei viktig rolle for å få det til.
12-punktsavtalen november 2005
22. november 2005 blei 12-punktsavtalen mellom Sjupartialliansen og maoistpartiet offentliggjort. Den var diskutert fram i Delhi der Indias regjering var vert.
Partene sa de ville slåss sammen mot det autokratiske monarkiet, og garantere frihet til ytring, organisasjon og flerpartidemokrati. NKP(Maobadi) erklærte seg i prinsippet villig til å legge ned våpnene, delta i frie valg overvåka av FN eller andre anerkjente internasjonale organisasjoner, og respektere valgresultatet. Maoistene garanterte de andre partienes rett til å arbeide politisk i områder opprørerne behersket, og levere tilbake eiendom tatt fra dem.
Innafor sjupartialliansen var det en viss kritikk fra de mindre partiene fordi de ikke hadde fått gjodkjenne avtalen før den blei gjort ferdig av DC, UML og maoistene. Noen av de mindre kommunistpartiene, bl.a. NMKP, kritiserte kravet om å bruke FN til å overvåke fredsprosessen (et gammalt forslag fra maoistene) fordi de mente det ville svekke Nepals nasjonale sjølstendighet. (Ironisk nok hadde kong Gyanendra i mange år sagt det samme.)
Avtalen blei hilst velkommen av India, FN og EU. Uttalelsene fra USA var mer forbeholdne. Kinesisk presse refererte avtalen, men Kina sto nå fram som den eneste av stormaktene som fortsatte å støtte kongen og sende våpen til hæren hans.
Kongen fordømte avtalen og fortsatte forberedelsene til valg (lokalvalg 8. februar 2006 og parlamentsvalg i 2007).
De store parlamentariske partiene, som før hadde vært for konstitusjonelt monarki, gikk nå stadig klarere inn for republikk – et viktig programpunkt for NKP(Maobadi).
2006: Våpenhvilen oppheves - kampen mot lokalvalget 8. februar
Da maoistene oppheva den ensidige våpenhvilen ved 2. februar 2006, la Sjupartialliansen skylda på militære provokasjoner fra regjeringa.
Sjupartialliansen starta en stor kampanje mot lokalvalget som regjeringa hadde annonsert 8. februar 2006. Sjupartialliansen erklærte boikott.
De to største monarkistiske partiene, Rastriya Prajatantra Party og Rashtriya Janashakti Party, boikotta også valget. Det viktigste rojyalistiske partiet som deltok var RPP (Khamal Thapa) – ei splittgruppe fra RPP, bygd på den ekstreme fløya til innenriksminister Khamal Thapa, med en representant fra 1999-forsamlinga.
Ellers deltok bare ubetydelige, nye rojalistiske partier.
Sjupartialliansen gjennomførte veldige demonstrasjoner mange steder i landet, som noen steder blei forsøkt stoppa med forbud.
Valget omfatta 58 bykommuner med drøyt 10% av befolkninga. Regjeringa gjorde ikke noe forsøk på å organisere valg i de mange tusen landkommuner der et stort flertall av befolkninga bor.
Valgdeltakelsen blei offisielt på rundt 20%. Fra opposisjonens side blei det hevda at virkelig valgdeltakelse utenom svindel var langt lavere, 5%.
I løpet av valgkampen uttrykte bl.a. India og EU bekymring og karakteriserte kongens gjennomføring av valget som et tilbakeslag for demokratiet.
USA og Japan fordømte gjennomføringa av valget i ettertid.
Demokratiopprøret i april 2006
I mars møttes Sjupartialliansen og maoistpartiet til nye drøftinger i India. Resultatet var en avtale om at partene skulle lage ei overgangsregjering, som skulle gjennomføre valg på ei grunnlovsgivende folkeforsamling. (Hvordan dette skulle gjennomføres i praksis blei ikke gjort klart.)
Demonstrasjonene og generalstreika, som blei kjent som Jana Andolan 2006, kom til å vare i 18 dager. Kong Gyanendra forsøkte å slå ned protestene ved å proklamere 18 timers portforbud med ordre om å skyte for å drepe alle som likevel demonstrerte. Resultatet var mange dødsofre.
Dette førte til at demonstrasjonene vokste til de omfattet hundretusener i de største byene. De kom ut av Sjupartialliansens kontroll, og fikk en stadig skarpere republikansk profil, med slagord som «heng kongen!»
24. april ga Gyanendra etter og ga offisielt makta over til parlamentet som blei oppløst i mai 2002. (Ved å peke på det fikk Gyanendra et lite politisk poeng, for den som oppløste parlamentet i mai var ikke ham, men Deuba, som i 2006 leda partiet Nepali Congress (Democratic).) Partiene sa ja til det, og i en parlamentssesjon den 28. april blei G.P. Koirala fra Nepals Kongressparti valgt til ny statsminister på vegne av Sjupartialliansen.
Maoistene protesterte fordi Sjupartialliansen sa ja til tilbudet fra kongen uten å konsultere med dem. Men 26. april proklamerte Prachanda likevel 3 måneders ensidig våpenhvile for å gi Koiralas regjering sjansen til å innfri løftene om at den vil starte arbeidet med å få valgt ei ny grunnlovsgivende forsamling.
I Nepal vokste nå håpet om at 10 års borgerkrig endelig kunne være forbi.
Henriette Bie Lorentzen
Anna Henriette Wegner Bie Lorentzen (født Anna Henriette Wegner Haagaas 18. juli 1911 i Vestre Aker, død 23. august 2001 i Oslo), før andre verdenskrig kjent som Henriette Haagaas og i etterkrigstiden som Henriette Bie Lorentzen, var en norsk journalist, litteraturhistoriker, humanist, fredsforkjemper, kvinnesaksforkjemper og motstandskvinne.
Henriette Haagaas vokste opp i en familie med et langvarig engasjement i jenters og kvinners utdanning og ble oppkalt etter mormoren, den kjente skolekvinnen Anna Henriette Wegner. Hun var elev ved Nissens Pikeskole, som besteforeldrene eide og ledet i flere tiår, og tok sin magistergrad i litteraturhistorie ved Det Kongelige Frederiks Universitet med en avhandling om Friedrich Hebbel og Henrik Ibsen i 1937. Samme år kom hun med i kretsen som grunnla Nansenskolen – Norsk Humanistisk Akademi, ble redaksjonssekretær i Fritt Ord og var en av Nansenskolens tre opprinnelige faste lærere sammen med initiativtagerne Kristian Schjelderup og Anders Platou Wyller fra den åpnet i 1939 til den ble stengt etter okkupasjonen i 1940. Hun bidro til å introdusere humanismen som filosofi og livsholdning i Norge, og holdt en stor foredragsaktivitet om humanismen i tiden før andre verdenskrig.
Robin Cousins
Robin John Cousins (født 17. august 1957 i Bristol), var en britisk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid.
Cousins ble olympisk mester i kunstløp under vinter-OL 1980 i Lake Placid. Han vant konkurransen single for menn foran Jan Hoffmann fra Øst-Tyskland og amerikanske Charles Tickner.
Cousins fikk i 1980 prisen BBC Sports Personality of the Year.
Henriette Bie Lorentzen
I etterkrigstiden fortsatte hun opplysningsarbeidet for humanismens idealer, og arbeidet rettet seg særlig mot kvinnene, som hun mente hadde en nøkkelrolle å spille i gjenoppbyggingen av landet. Hun var redaktør, utgiver og eier av tidsskriftet Kvinnen og Tiden i perioden 1945–1955, sammen med Norges første kvinnelige statsråd, Kirsten Hansteen, og med støtte fra den svenske liberale politikeren Elisabeth Tamm. Tidsskriftet var også et sentrum for studiesirkler og sommerkurs på Nansenskolen. Hun fortsatte også sitt fredsengasjement og sitt engasjement for den humanistiske filosofien i den brede og inkluderende tradisjonen Nansenskolen står for. Hun ble også ofte intervjuet om sine opplevelser i Gestapos fangenskap og i konsentrasjonsleir. Hun var også lektor og inspektør ved Den kvinnelige industriskole. Hun var i de første etterkrigsårene en av de mest sentrale personene i gjenoppbyggingen av Norsk Kvinnesaksforening og i etableringen av Oslo Kvinnesaksforening (1946) der hun og to kusiner satt i det første styret. Hun startet også en litterær studiesirkel som senere ble en av de tidlige gruppene i Amnesty Norge, og som engasjerte seg for samvittighetsfanger. Hun var også engasjert i Foreningen Norden og Bestemødre mot atomvåpen. Hun mottok St. Hallvard-medaljen i 1995. Hun har også fått en bygning ved Oslomet og en sal og et stipend ved Nansenskolen oppkalt etter seg. Et blått skilt minner om henne ved barndomshjemmet, Riddervolds gate 9 i Oslo.
Bakgrunn og tidlig liv (1911–1937)
Anna Henriette Wegner Haagaas ble født i 1911 på Frøen i daværende Vestre Aker, og vokste opp på Briskeby/Bak Slottet. Hun var eldst av fire døtre av matematikeren og skolemannen Theodor Haagaas (1873–1961) og lærer ved Nissens Pikeskole Henriette Wegner Paus (1879–1942). Faren, som ble beskrevet som en særpreget og ukonvensjonell lærerpersonlighet med en skarp humoristisk sans, var fra 1913 medeier i Frogner skole og Nissens Pikeskole, og grunnla i 1915 Haagaas gymnas på Frogner, datidens mest kjente «studentfabrikk». Hun ble døpt 3. september 1911 i Vestre Aker, der familien da bodde i Villa Sollys på Frøen. Familien flyttet i 1912 til Riddervolds gate 9, en bygård eid av farens kollega ved Frogner skole Thorvald Prebensen. De bodde i toppetasjen, en fireroms leilighet med balkong mot Riddervolds plass, frem til 1935 (leiligheten ble senere overtatt av William Duborgh Jensen; Märtha Louises «engleskole» holdt senere også til i første etasje). Oslo Byes Vel satte i 2022 opp et blått skilt om henne der.
Som sin mor og lillesøstrene Ingrid, Nora og Louise gikk Henriette Haagaas på Nissens Pikeskole. Hun tok deretter examen artium ved latinlinjen ved Frogner skole i 1930. Hun studerte litteraturhistorie, tysk og filosofiens historie ved Det Kongelige Frederiks Universitet, og ble mag.art. i litteraturhistorie med avhandlingen Hebbel og Ibsen i 1937.
Hun ble gift i 1938 med forretningsmann og historiker Øyvind Bie Lorentzen, sønn av ingeniør, oppfinner, industrileder og grosserer Hans Bie Lorentzen. Ektemannen tilhørte skipsrederslekten Lorentzen og var en slektning av Øivind og Erling Lorentzen; hans farfar var en av forfatterne av slektsboken Holmestrandsfamilien Lorentzen: En borgerslekt gjennem 300 aar (1913). Øyvind Bie Lorentzen var en sosialt engasjert mann som i 1930-årene hoppet av forretningskarrieren for å studere historie, og skrev hovedoppgave om Bjørnsons forhold til arbeiderklassen. De fikk en sønn og en datter. Hun fortsatte i stor grad å bruke navnet Henriette Haagaas som offentlig person i et par år etter at hun giftet seg, og ble først kjent under ektemannens navn i etterkrigstiden; Bie Lorentzen er et dobbelt slektsnavn uten bindestrek. I familien var hun kjent som Lillemor, men hun brukte ikke dette private tilnavnet i sitt offentlige virke.
Nansenskolen og humanismen: «Humanisme som virkelighet, ikke bare en skjønn drøm» (1937–1940)
Gjennom studiekameraten Nic. Stang ble Henriette Haagaas, som hun da het, introdusert til Kristian Schjelderup, som hun fikk et nært vennskap med som varte livet ut. Henriette Haagaas kom i 1937 med i kretsen som grunnla Nansenskolen – Norsk Humanistisk Akademi, deltok i planleggingen av etableringen og virket fra åpningen i 1939 sammen med Schjelderup og Anders Platou Wyller som en av de tre opprinnelige faste lærerne frem til skolen ble stengt etter okkupasjonen i 1940. Hun var også fra etableringen skolens sekretær (dvs. daglige leder). Hun etterfulgte i 1938 også Nic. Stang som redaksjonssekretær i Schjelderups tidsskrift Fritt Ord, som samtidig ble organ for Nansenskolen. Nansenskolen ble grunnlagt for å bli «et hjemsted for humanismen til vern om mennesket i oss» i en tid da totalitære ideologier truet, og Nansenskolen introduserte og populariserte humanismen som filosofi i Norge. Henriette Haagaas hadde et agnostisk ståsted mens Schjelderup og Wyller var liberale kristne humanister, men de la alle vekt på at humanismen samler på tvers av religiøse skillelinjer. Norges Handels og Sjøfartstidende meldte i februar 1938 at «Schjelderup og dr. Anders Wyller vil i samarbeid med den tredje lærerkraft, magister Henriette Haagaas, åpne skolen på Lillehammer i oktober 1939.» Nansenskolen har uttalt at hun «spilte en svært viktig rolle ved etableringen av skolen på Lillehammer i 1939, både som lærer, administrator og rådgiver. Hennes innsats det første året kan ikke overvurderes».
Tidligere president i Norges Røde Kors Bjørn Egge skrev i 2001:
Bie Lorentzen fortalte senere at tiden på Nansenskolen «fikk avgjørende betydning for meg hele mitt liv, først og fremst under krigen».
Motstandskamp
Etter stengningen av Nansenskolen i 1940 flyttet hun samme år til Kristiansand med ektemannen Øyvind Bie Lorentzen, som ble lektor ved Kristiansand katedralskole. Det var ikke mulig for henne å få jobb som lektor i byen fordi katedralskolen ikke ansatte ektefeller, så hun gav i stedet privatundervisning i filosofi og latin.
Sammen med ektemannen ble hun involvert i motstandsarbeid i Kristiansand. Deres innsats omfattet flyktningarbeid, kurérvirksomhet og spredning av illegale aviser i samarbeid med hennes fetter, Cappelen-direktør Henrik Groth. Hun fortalte at «hver gang jeg var i Oslo oppsøkte jeg min fetter Henrik Groth i Cappelens Forlag. Han var kontaktledd for den illegale avisen Håndslag. Avisen skulle stimulere og oppmuntre kampen mot nazifisering og gi orientering om krigens gang i Europa». Ektemannen ble en av lederskikkelsene i motstandskampen i Kristiansand. Den unge Henriette Haagaas hadde selv hørt Adolf Hitler tale under et lite arrangement på en studentkneipe i Tyskland i 1934; om dette skrev hun senere: «Jeg erindrer at han skrek og brølte, skrek, brølte og fektet, og at de fleste studentene ropte Heil. Det var fælt».
Da hun senere ble spurt om sine beveggrunner, tanker og følelser da hun gikk inn i motstandskampen viste hun til Kristian Schjelderups budskap til Nansenskolens studenter: «Ta valg og engasjer deg!». Hun sa at «da jeg kom med i motstandsbevegelsen, følte jeg det som en fortsettelse, en videreføring av Nansenskolens appell om engasjement, om kjempende humanisme». Hun fortalte at hun under det senere fangenskapet i konsentrasjonsleiren i Ravensbrück gjentatte ganger hadde en drøm om Nansenskolen: «Flere ganger med visse mellomrom hadde jeg denne drømmen: jeg kom med kveldstog til Lillehammer. Det snedde. Jeg gikk nedover hovedgaten gjennom porten til Nansenskolen og inn i den vakre stuen. Jeg satte meg i sofaen under maleriet av Henrik Sørensen, «Tone Veli». Ved siden av meg satt Schjelderup og Wyller».
Arrestert og torturert
Sommeren 1943 måtte ektemannen flykte til Sverige, men Henriette ble værende i Norge. Som småbarnsmor og gravid regnet hun ikke med å bli arrestert. Et par dager etter ektemannens flukt ble hun likevel anholdt og torturert av Ole Wehus og Hans Lipicki fra Gestapo under avhør på Arkivet.
Torturscenen er rekonstruert i museet på Arkivet. Etter krigen fikk hun vite at Gestapo hadde lest opp opp en falsk tilståelse av henne for Henrik Groth etter at han ble arrestert, der hun skal ha fortalt om fetterens motstandsarbeid.
Hun ble deretter sendt til Grini fangeleir (fangenr. 12684). Hun fikk vite at hennes ufødte datter ville bli sendt til et barnehjem i Tyskland, og i fortvilelse forsøkte hun å ta sitt eget liv. «Jeg følte en fortvilelse og skyld så sterk at jeg tenkte at det er bedre at barnet ikke kommer til verden. Jeg tenkte at det jeg hadde gjort av illegalt arbeid ikke var så viktig at det skulle resultere i en sånn skjebne for barnet», sa hun i et intervju i 1997.
En dag kom en mann i offisersuniform inn i cellen. Han satte seg ned og sa til henne: «Jeg er østerriker, jeg er lege, jeg er et menneske, jeg er Deres venn». Denne militærlegen fra Wien, dr. Hauer (oberstløytnant Alois Hauer), fikk gjennomslag for at barnet skulles overlates til hennes far Theodor og lillesøstre Ingrid og Louise i Oslo og for at Bie Lorentzen skulle få føde på lasarett. I mange sammenhenger har hun skrevet og fortalt om møtet med dr. Hauer som et eksempel på medmenneskelighet:
Familiens tradisjon tilsa at hun skulle gi datteren navnet Henriette, et navn som hadde gått i arv i morslinjen i hver generasjon fra tippoldemoren Anna Henriette Gossler siden familien var bankierer og en av bystaten Hamburgs to fremste familier på 17- og 1800-tallet, men i et bevisst brudd med denne tradisjonen kalte hun henne Kristin etter hovedpersonen i Kristin Lavransdatter.
Ravensbrück
Kort etter at datteren ble født ble Bie Lorentzen sendt som Nacht und Nebel-fange til konsentrasjonsleiren Ravensbrück i Tyskland. Hun var en av 36 norske kvinnelige Nacht und Nebel-fanger i Ravensbrück, fanger som skulle arbeides til døde og forsvinne i «natt og tåke». Etter krigen skrev hun:
Flere av kvinnene som satt i Ravensbrück sammen med Bie Lorentzen, har senere fortalt at hun var en svært viktig person for dem i løpet av tiden i konsentrasjonsleiren som utgjorde en oppmuntrende og positiv kraft. Hun kunne Kristin Lavransdatter og verk av Ibsen tilnærmet utenat, og gjenfortalte fra disse verkene for medfangene i pausene mens de losset jernbanevogner, og i mørket om kveldene.
8. april 1945 ble hun og rundt 100 skandinaviske kvinnelige fanger reddet av De hvite bussene og kjørt til Padborg i Danmark, og hun ble gjenforent med ektemannen i Sverige.
For Ravensbrückfangene ble møtet med det frie Norge ikke bare lett. Ingen krisepsykiatere stod klare til å ta imot dem.
Fred, humanisme og kvinnesak (1945–2001)
Etter krigen fortsatte Bie Lorentzen sitt opplysningsarbeid for humanismens idealer, og arbeidet rettet seg særlig mot kvinnene, som hun mente hadde en nøkkelrolle å spille i gjenoppbygningen av landet. I tiden like etter andre verdenskrig reiste hun landet rundt med foredraget «Menneskeverd»:
Norsk Kvinnesaksforening
Noen uker etter at hun hadde kommet tilbake til Norge fra konsentrasjonsleir ble hun invitert til å åpne det første årsmøtet i Norsk Kvinnesaksforening (NKF) etter krigen. Hun sa at «sann humanisme er stridende humanisme ... vi må følge våkent med og alltid rope fra når det skjer urett. Vi må gjøre vår innflytelse gjeldende overalt.» Budskapet var helt i tråd med de verdiene Nansenskolen hadde stått for i 1930-årene og ikke minst Anders Platou Wyllers tanker om «kjempende humanisme». Hun meldte seg inn i NKF i september 1945 og ble en av de mest sentrale personene i foreningen i de første etterkrigsårene. Hun reiste land og strand rundt og holdt foredrag om kvinnesak, og i samarbeid med foreningens leder Margarete Bonnevie arbeidet hun for etablering av flere lokallag. Ved omorganiseringen av NKF i 1946 ble hun den første nestlederen i Stor-Oslo Kvinnesaksforening (senere Oslo Kvinnesaksforening), i perioden 1946–1948; i styret satt også hennes kusiner Nora Schjander og Eva Gram. I 1948 ble hun etterfulgt av Eva Kolstad i vervet.
Kvinnen og Tiden
Hun var i perioden 1945–1955 redaktør, utgiver og eier av tidsskriftet Kvinnen og Tiden, sammen med Norges første kvinnelige statsråd, Kirsten Hansteen. I redaksjonsrådet satt bl.a. Aaslaug Aasland, Margarete Bonnevie, Gerda Evang, Inger Hagerup, Åse Gruda Skard, Halldis Moren Vesaas, Nic Waal, Harriet Bog (Holter), Eva Kolstad og Rønnaug Eliassen.
På Fogelstad ble det også holdt forskjellige kurs og arrangementer. Til tross for støtten fra Tamm gikk opplaget nedover, fra en topp på 12 000 abonnenter i 1947 til bare 900 i 1955. Bie Lorentzen og Hansteen besluttet derfor å legge ned tidsskriftet og bad Tamm omgjøre testamentet, fordi de ikke følte de kunne gjøre bruk av en så stor formue.
Senere liv
Fra 1951 hadde hun en deltidsstilling som lektor i norsk og drama ved Den kvinnelige industriskole, og hun ble fast ansatt som lektor der i 1963. Hun var i tillegg skolens inspektør for elevanliggender fra 1966. Den tidligere eleven Nanna Paalgard Pape skrev: «Hun la vekt på andre deler av [norsk]faget enn andre lærere, slik som fortelling, refleksjon, evnen til å se sammenheng og helhet, det å skape historier og kunne formidle dette på en måte som fenget». Hun gikk av med pensjon i 1978.
Bie Lorentzen startet med å samle kvinner til å diskutere litteratur allerede mens hun satt som fange på Grini under krigen. Dette arbeidet fortsatte senere i form av en litterær studiesirkel som holdt på i over 60 år, med bl.a. Rønnaug Eliassen og Hendy Coward som medlemmer. Studiesirkelen meldte seg kollektivt inn i Amnesty Norge da Amnesty etablerte seg i landet, og ble en gruppe innenfor Amnesty. Hun var leder i den norske Ravensbrück-komiteen i en årrekke og deltok i arbeidet til den internasjonale Ravensbrück-komiteen. Hun var også rådsmedlem i Foreningen Norden, der fetteren Henrik Groth var leder. I senere år var hun også aktiv i Bestemødre mot atomvåpen.
Henriette Bie Lorentzen har vært intervjuet i en rekke sammenhenger om sine opplevelser under krigen. Hun var en av ti kvinner som medvirket i Karoline Frogners film Mørketid – kvinners møte med nazismen (1994). Sammen med datteren Kristin var hun intervjuet i Cecilie N. Seiness' bok Livsmot (2001). Datteren var også intervjuet i Mirjam Kristensens bok Etter freden: Barn av konsentrasjonsleirfanger forteller (2009).
Henriette Bie Lorentzen ønsket ikke å ha en egen grav, og er begravet i anonym minnelund på Vestre gravlund i Oslo (gravnr. 20.912). Amnestys logo var plassert på forsiden av programheftet ved begravelsen.
Utmerkelser
Under Stemmerettsjubileet i 2013 ble hun av VG utpekt som en av «Norges 100 viktigste kvinner» i århundret som gikk. I 2015 var hun en av tre nordmenn (ved siden av Jens Christian Hauge og Vidkun Quisling) som ble løftet frem under en utstilling i Deutsches Historisches Museum i Berlin om andre verdenskrigs slutt i 12 land. I åpningstalen sa daværende utenriksminister, senere president, Frank-Walter Steinmeier at Bie Lorentzen «etter krigen spilte en sentral rolle i å gjenoppbygge sitt hjemland Norge».
I 2022 etablerte Nansenskolen Henriette Bie Lorentzens stipend som skal gå til «en person som har arbeidet for ytringsfrihet, eller opplevd at eget arbeid har blitt rammet av begrensninger i ytringsfriheten». Hensikten med stipendet er å «støtte kampen for den humanismen hun arbeidet for, både ved Nansenskolen og senere i livet». Bie Lorentzen-salen ved Nansenskolen ble oppkalt etter henne i 2022.
I 2022 annonserte Oslo Byes Vel en satsing på blå skilt om fortjenstfulle kvinner i forbindelse med kvinnedagen. Blant 222 forslag ble Henriette Bie Lorentzen og 11 andre kvinner valgt ut. Skiltet ble avduket ved barndomshjemmet, Riddervolds gate 9, samme høst.
Stavangerregionen
Stavangerregionen er Norges tredje største byregion og består av 13 kommuner ifølge Storbymeldingen fra 2002, med et samlet areal på 2816,64 km² og et folketall på til sammen 342,105 per 2. kvartal 2019.
Regionen omfatter store deler av Jæren, samt flere av øykommunene og fjordkommunene i Ryfylke. Stavanger er regionens økonomiske og kulturelle sentrum.
Byregion
I storbymeldingen til Stortinget (2002–2003) ble Norge delt inn i èn storbyregion og 15 byregioner, åtte på Østlandet og åtte utenfor Østlandet. De åtte på Østlandet danner en geografisk sammenhengende helhet. De åtte byregionene utenfor Østlandet er alle geografisk frittstående. Alle byregionene er definert ved en bykommune som senter og med et utvalg omlandskommuner rundt. Drammens- og Mosseregionen er en del av Oslo-regionen, mens de andre byregionene langs Oslofjorden pluss Mjøsbyene i utgangspunktet ikke har en slik relasjon.
Tilde (navn)
Tilde er et skandinavisk og italiensk kvinnenavn dannet som en kortform av Matilde, som er en opprinnelig dansk, portugisisk og spansk form av Mathilda. Dette er igjen en latinsk form av det tyske navnet Mechthild, og har opprinnelse i gammelhøytyske maht, «makt, styrke», og hiltja, «strid».
Thilde er tilsvarende en kortform av Mathilde.
Tilde kan også være en kortform av det franske navnet Clotilde.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Tadd Dameron
Tadley Ewing Peake (Tadd) Dameron (født 21. februar 1917, død 8. mars 1965) var en amerikansk jazzpianist, arrangør, og komponist.
Han var den mest innflytelsesrike arrangøren innen bebop, men skrev også for swing- og hard bop-musikere. Han arrangerte bl.a. for Count Basie, Artie Shaw, Jimmie Lunceford, Dizzy Gillespie, Billy Eckstine og Sarah Vaughan. Han arrangerte for, og spilte med rhythm and blues-artisten Bull Moose Jackson. Benny Golson, som også spilte med Jackson på den tiden, skulle også bli en høyt respektert jazzkomponist. Golson har sagt at Dameron var den som hadde størst innflytelse på hans utvikling som komponist. Dameron har komponert flere bopjazz standardlåter, bl.a «Hot House», «Our Delight», «Good Bait» og «Lady Bird».
Labank
En labank er en planke som forbinder flere bord slik at det oppstår en større treflate. Et eksempel er en labank med dimensjonen 2 tom 4 som feste for forskaling.
Pedro Avelino
Pedro Avelino er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Charlies Tante
Filmatiseringer, musikaler og TV-versjoner
Stykket har blitt filmatisert flere ganger. En stumfilm hadde premiere i 1915; en ny stumfilm kom i 1925. Den første lydfilmen kom så tidlig som i 1930. Broadway-musikalen Where's Charley? gikk fra 1948 til 1950 og ble filmatisert i 1952. I 1956 var det premiere på en østerriksk versjon, og i 1959 hadde en dansk film premiere, med Dirch Passer i tittelrollen, og Ghita Nørby som en av de unge pikene i stykket.
I 1957 kom en TV-versjon i USA, og i 1975 kom en i Sovjetunionen. Det har blitt spilt inn en rekke filmer og TV-filmer basert på stykket etter dette.
Oppsetninger i Norge
August Schønemann, Einar Rose og Rolv Wesenlund er blant mange nordmenn som har spilt tittelrollen. I nyere tid er stykket fremført i Norge i 1994 på Det Norske Teatret (i nynorsk språkdrakt). I hovedrollene spilte Rolv Wesenlund, Harald Heide-Steen jr. og Jahn Teigen. Stykket ble så populært at det året etter ble flyttet over til Chateau Neuf omarbeidet til bokmål. Denne versjonen ble også innspilt for NRK Fjernsynet, og har vært vist på TV flere ganger.
Handling
Charlie Winther og hans kamerat Preben Due ønsker å treffe Nandor Spetteviks datter Mimmi og hans niese Kitty Verle. De får en notis om at Charlies tante Donna Lúcia d’Alvadórez kommer på besøk. Hun flyttet til Brasil i sin ungdom, gifter seg der og har ikke vært tilbake i Norge siden den gang. Nå vil de benytte henne som anstand for å få sjansen til å treffe sine venninner. De ordner med et besøk hjemme hos Didrik Due under påskudd av at han skal få treffe tanten som nå er enke. Dessverre for dem blir tanten forsinket i forretninger. De ber derfor onkel Babben om å kle seg ut som Donna Lúcia slik at de kan gjennomføre arrangementet. Møtet mellom Babben og Didrik blir ingen suksess til deres begges lettelse. Spettevik, som har fått nyssen om det tvilsomme opplegget, buser inn og vil ha datter og niese med seg. Han treffer den rike Donna Lúcia og får sansen for "henne" eller helst hennes formue. Babben holder Nandor på avstand, og er mest interessert i de unge kvinnene. Han lover seg imidlertid bort dersom Nandor tillater Mimmi og Kitty å gifte seg. Når den virkelige Lúcia dukker opp, blir hun informert om sin "stedfortreder" og utgir seg for en annen person for å spille med. Når det blir virkelig alvor mellom Spettevik og Babben, blir Charlie nødt til å oppklare saken for han. Han blir meget støtt og vil forpurre giftermålene, men Donna Lúcia erklærer at alt er lovlig. Alt ordner seg etter hvert til det beste. De unge får hverandre, Didrik får den virkelige Donna Lúcia (de hadde vært forelsket i ungdommen) og til og med Babben får Ella Dahl. Også disse to møtte hverandre for lenge siden.
Jan Fougner
Jan Thorstein Fougner (født 30. oktober 1961) er norsk advokat og partner i Advokatfirmaet Wiersholm. I tillegg er han professor II i arbeidsrett på Handelshøyskolen BI. Han er en av Norges mest anerkjente arbeidsrettsadvokater, og har ledet en rekke profilerte granskninger de senere årene. Han er kjent som leder for utvalget som gransket Gerd-Liv Valla i forbindelse med Yssen-saken, samt leder av granskninger av Hydro, Yara, Unibuss og Adecco. I 2015 ledet han gjennomgangen av Hordaland politidistrikts håndtering av varsleren i den såkalte Monica-saken. Fougner er rangert som star performer innen arbeidsrett i Chambers Global og Chambers Europe, og han er også rangert som ledende innenfor arbeidsrett i Finansavisens advokatundersøkelse for 2012, 2013 og 2014.
Fougner tok juridisk embedseksamen ved Universitetet i Oslo i 1988. Han var deretter advokat hos Regjeringsadvokaten til han begynte hos Wiersholm i 1993. Fougner fikk møterett for Høyesterett i 1993, og ble partner i Wiersholm i 1994. Fougner har vært forfatter av en rekke fagbøker innen arbeidsrett, herunder kommentarutgaven til arbeidsmiljøloven. Han har også vært medlem i en rekke styrer og lovutvalg. Han tok ph.d. ved Handelshøiskolen, Universitetet i Århus i 2007.
Midtbanen
Midtbanen eller den sjællandske midtbane var en dansk jernbanestrekning mellom Frederikssund og Næstved.
Strekningen Næstved – Ringsted ble åpnet 1. juni 1924, Ringsted – Hvalsø fulgte i 1925 og Hvalsø – Frederikssund i 1928. Strekningen Ringsted – Frederikssund ble nedlagt 15. mai 1936.
Det eksisterte en tid planer om å bygge ut strekningen for internasjonal trafikk mellom Helsingør og Gedser, disse ble vraket da banen ble nedlagt. Strekningen mellom Frederikssund og Hillerød ble bygget, men ikke skinnelagt, på grunn av nedleggelsen av banen ble den aldri tatt i bruk. Traséen er fremdeles godt synlig på flyfotos, også holdeplassene. Bare strekningen mellom Hillerød og Brødeskov ble tatt i bruk i 1950 da Frederiksværkbanen fikk en ny trasé.