cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polarsirkelen videregående skole, studiested Moheia
Skolen ble aktuell i riksmedia våren 2006 etter en voldsepisode hvor en elev ble stukket i mageregionen med en saks.
Skolen tilbød programområdet studiespesialisering innen realfag, samfunnsfag og språkfag, samt det yrkesfaglige programområdet service & samferdsel etter Kunnskapsløftet. Fra Reform 94 var studieretningene allmenn, økonomiske og administrative fag og salg & service.
Elevrådet
Etter at skolen ble slått sammen til Polarsirkelen VGS, er elevrådet organisert i Elevrådsutvalg (ERU) ved hvert studiested, mens skolens Elevrådsstyret (ES) ivaretar hele skolen som helhet. Elevrådsutvalget ved Studiested Moheia består av åtte medlemmer, hvor sju har stemmerett. Elevrådet ved studiestedet har 17 tillitsvalgte. Elevrådsutvalget er også representert i Elevrådsstyret for Polarsirkelen VGS. Elevrådet ved Moheia er medlem i Elevorganisasjonen(EO).
Russ
Moheiarussen har et eget russestyre, men arrangerer fester, russetog og russeavis sammen med de øvrige avgangselevene ved Polarsirkelen videregående skole.
Bjerknes
Bjerknes er et norsk, vanlig forekommende gårdsnavn. Andre skrivemåter er Bjerkenes, Bjørknes, Bjertnes, Birkenes og Bjarkenes.
Lokale lister og felleslister
Lokale lister og felleslister (bygdelister) er en fellesbetegnelse på partier og politiske grupperinger som bare stiller til valg i en eller et begrenset antall kommuner.
Norge
Felleslister er en betegnelse på lister hvor lokale representanter for flere større partier, eventuelt sammen med andre borgere, har slått seg sammen for å oppnå nok kandidater til å danne en liste. Dette er ofte lister med kandidater fra Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet eller lister med kandidater fra to eller flere borgerlige partier.
Andre ganger kan det være koalisjoner som er uvanlige i nasjonal målestokk som i Bø i Vesterålen hvor Høyre og Arbeiderpartiet i 2007 stilte en fellesliste som oppnådde flertall. Dette fordi geografi, personkjemi og lokale saker ofte har mer å si i mindre kommuner enn ideologi
For å kunne stille til kommunevalg må partiet ha underskrifter fra minimum 2% av det stemmeberettige befolkningen. Dette må i tillegg være flere enn antallet representanter som skal velges til kommunestyret. 300 underskrifter vil i alle tilfeller være tilstrekkelig.
I 2003 ble det stilt lokale lister i 175 av landets kommuner, og disse oppnådde rundt 3,3% av stemmene.
Tyskland
I Tyskland opptrer lokale lister ofte under betegnelsen Freie Wähler (frie velgere). En rekke frie velgerlister er sammensluttet i Forbundet for frie velgere (Bundesverband Freie Wähler).
Balmedie
Balmedie (Skotsk gælisk: Baile Mheadhain) er en landsby (village) i regionen Aberdeenshire i Skottland.
Ved folketellingen i 2001 hadde Balmedie 1 653 innbyggere. I 2006 ble folketallet estimert til 2 230 innbyggere.
Kenya under Sommer-OL 1972
Kenya under Sommer-OL 1972. 57 sportsutøvere fra Kenya deltok i fire sporter under Sommer-OL 1972 i München. Det var femte gangen Kenya deltok i et OL. De kom på 19.-plass på medaljestatistikken med to gull-, tre sølv- og fire bronsemedaljer.
Baard Næss
Baard Næss (født 19. mai 1966 i Drøbak) er en norsk fotograf.
Næss arbeider både som reklamefotograf og naturfotograf. Han har hatt flere separatutstillinger, og har gitt ut en rekke fotobøker. I 2005 vant han norgesmesterskapet i naturfoto, arrangert av bladet Villmarksliv. I 2010 tok han en 2.-plass i den internasjonale, russiske fotokonkurransen «Gul skilpadde». Han er medlem av foreningen Norske Naturfotografer og tilknyttet bildebyrået Samfoto.
Næss er medlem av BioFoto og var i en periode redaktør av Biofotos medlemsblad Naturfotografen. I 2010 ble han (sammen med Tom Schandy) redaktør av det nystartede norske tidsskriftet Natur & Foto.
Bulgaria i Junior Eurovision Song Contest
I 2011, returnerte Bulgaria til Junior Eurovision Song Contest, etter to års pause. Bidraget ble valgt gjennom en nasjonal finale, og valgte Ivan Ivanov og sangen «Supergeroj» til å representere landet.
I 2014 returnerte Bulgaria til Junior Eurovision Song Contest, etter to års pause. Bidraget ble valgt internt av den bulgarske kringkasteren, som valgte Krisia Todorova og Hasan & Ibrahim og sangen «Planet of the Children» til å representere landet. De endte til slutt på en andreplass.
I 2015 arrangerte Bulgaria Junior Eurovision Song Contest i Arena Armeec i Sofia. Dette var første gang Bulgaria arrangerte en Junior Eurovision Song Contest, i tillegg til en Eurovision-konkurranse. Poli Genova, Bulgarias representant i Eurovision Song Contest i 2011, var programleder i finalen, der 17 land deltok. Det var det høyeste antall deltagerland siden 2007.
Litteraturåret 1992
Dødsfall
medlem av Svenska Akademien 1975 - 1992 ||align=center| ||align=center|1922 ||
Hans Küng
Hans Küng (født 19. mars 1928 i Sursee i kanton Luzern i Sveits, død 6. april 2021 i Tübingen i Tyskland) var en sveitsisk teolog og forfatter. Fra 1995 var han president for Stiftung Weltethos. Han var tidligere romersk-katolsk teolog, men Den hellige stol fratok ham retten til å undervise i katolsk teologi på kirkens vegne.
Bakgrunn
Küng var sønn av en skoforhandler. Fra 1935 til 1948 gikk han på skole, først i Sursee og så i Luzern, der han i 1948 fikk sin Matura. Deretter studerte han fra 1948 til 1951 filosofi og fra 1951 til 1955 katolsk teologi ved det pavelige universitet Gregoriana i Roma. Under studiene ble han etter eget utsagn «brennende interessert i .. de ikke-kristnes frelse». Küng studerte teologi og filosofi ved det pavelige universitetet Gregoriana. Han ble presteviet i 1954. Han fortsatte sitt studium i flere europeiske byer, blant annet Paris, hvor han tok doktorgraden ved Sorbonne med et arbeide om ''Justification. La doctrine de Karl Barth et une réflexion catholique''.
Prest
Den 10. oktober 1954 ble Küng presteviet for det sveitsiske bispedømme Basel. Han var sjelesørger ved Hofkirche Luzern fra 1957 til 1959. Som vitenskapelig assistent arbeidet han fra 1959 til 1960 ved det katolsk-teologiske fakultet ved Westfälische Wilhelms-Universität i Münster i Vest-Tyskland.
I 1960 ble Küng professor i teologi ved Eberhard-Karls-Universität i Tübingen. Her var han en kollega og venn av Joseph Ratzinger. I likhet med Ratzinger ble han utnevnt til peritus, ledende teologisk rådgiver, ved det annet Vatikankonsil frem til 1965. Likesom Ratzinger var Küng en innflytelsesrik ekspert der. Küng foreslo noen modeller for kirkelige reformer som så ble antatt av konsilsfedrene, og han ble en prominent medieskikkelse og velkjent teolog, blant annet fordi han ofte lot seg intervjue i engelskspråklige medier.
Men det var også teologer ved konsilet som kritiserte Küng privat. I sine dagbøker beklaget pater Henri de Lubac seg over prestens ungdommelige dristighet og brannstiftende, overflatiske og polemiske tilnærming til teologien.
Etter konsilet hjalp Küng med å sikre Ratzinger en stilling i fakultetet i Tübingen, og de to var til å begynne med gode venner. Men Küngs avvisning av deler av kirkens lære ble eksplisitt manifest i 1968, da den pavelige encyklika Humanae vitae ble utsendt. Küng sluttet seg til dem som motsatte seg dens lære, når den utelukket bruk av kunstig befruktningshindrende metoder og gjentok kirkens holistiske lære om menneskets verdighet, seksualitet, og sammenhengen mellom det unitive og prokreative potensiale ved den ekteskapelige kjærlighet. Ratzinger, som nå var en av Küngs kolleger, støttet dokumentet, og kritiserte de som dissenterte fra det.
Som sterk kritiker av pavelig autoritet, som han hevdet var innstiftet av menneskene (og derfor reversibel) heller enn av Gud, ble Küng den første betydelige katolske teolog på lenge som syntes å avvise læren om pavelig ufeilbarlighet siden helt tidlig i det tyvende århundre.
I 1971 tok den tyske katolske bispekonferanse avstand fra en bok av Küng som syntes å forkaste pavens ufeilbarlighet, som var blitt vedtatt som definitiv katolsk lære under Det første Vatikankonsil.
I 1975 uttalte Kongregasjonen for troslæren om Küngs teologiske arbeide at «noen synspunkter er funnet som i varierende grad står i motsetning til den katolske kirkes lære som må bli bekjent av alle de troende.» I tillegg til hans avvisning av pavens ufeilbarlighet het det fra Vatikanet at «han ikke tilslutter seg sannheten ved det autentiske magisterium hvorved Kirkens biskoper er autentiske lærere, det vil si lærere gitt med Kristi læremyndighet til å undervise det folk som i troen de er betrodd om den tro de må tilslutte seg og etterleve. ... Også det syn som professor Küng fremmer i boken 'Die Kirche' om at døpte personer som ikke er blitt presteviet i det minste i nødssituasjoner kan forrette Eukaristien, er uforenlig med det fjerde Laterankonsils og Det annet Vatikankonsils lære.»
Vatikanet nøyde seg imidlertid med å formane Küng til ikke å undervise slik om de temaer som Troskongregasjonen hadde identifisert som i strid med kirkens lære, og bad ham om å «etter en passende periode med inngående studier harmonisere sine egne synspunkter med Kirkens autentiske magisterium».
Men i 1979 fant Troskongregasjonen at Küngs verker fortsatt inneholdt heretiske elementer, og kom da med tiltak. Man inndro hans bemyndigelse å undervise i katolsk teologi ved noen katolsk institusjon. «I sine skrifter har han veket av fra den katolske tros integrale sannheter, og han kan derfor ikke lenger bli betraktet som en katolsk teolog eller fungere som en slik i en undervisende rolle».
Den katolske kirke fratok ham retten til å undervise prestestudenter i katolsk teologi. Han fortsatte imidlertid å virke som professor, nå i «økumenisk teologi» i Tübingen, frem til han ble pensjonert i 1996. Han ble heller ikke ekskommunisert, han vedvarte å være katolsk prest.
På begynnelsen 1990-tallet tok han initiativet til prosjektet Weltethos (global etikk), som er et forsøk på å beskrive hva verdensreligionene har felles (heller enn hva som skiller dem), og tegne opp noen minimumsregler for oppførsel alle kan akseptere.
I tillegg til å avvise pavelig ufeilbarlighet, var Küng en sterk kritiker av kirkens lære og disiplin om seksualitet og prestenes sølibat. Senere i livet fremholdt han som sin mening at misbruksskandaler og fallende prestekall i Vesten hadde prestesølibatet som hovedårsak.
Küng skrev et skarpt angrep på pave Johannes Paul II da han lå på dødsleiet i mars 2005, og aviser i en rekke land offentliggjorde det umiddelbart etter pavens død i april. Han hevdet senere også at kardinal Joseph Ratzinger ville manipulere konklavet til å velge en pave som ville komme til å helligkåre Johannes Paul II og fortsette hans konservative kurs. Küng mente at den katolske kirken trenger en pave «som er prest, ikke mediepave», og som ville fokusere på det Küng kalte kirkens indre problemer. . Küng var overbevist om at Ratzinger ikke ville bli valgt til pave, og uttrykte sin skuffelse da dette likevel skjedde.
I september 2005 ble han imidlertid overraskende mottatt av pave Benedikt XVI i Castelgandolfo utenfor Roma til en to timers samtale. Det var Küng som hadde bedt om å få møte paven. Hans tidligere ønske om å møte Johannes Paul II, som han hadde kalt en «åndelig diktator», var blitt avslått. Møtet ble tolket som et tegn på forsoning og han uttalte seg etter dette svært positivt om pave Benedikt.
Samme år mottok han også Niwano-prisen for sitt bidrag til interreligiøs dialog og samarbeid, samt for sitt fredsarbeid.
Küng døde i sitt hjem i Tübingen den 6. april 2021. Det pavelige akademi for livet tweetet: «Disappears a great figure in the theology of the last century, whose ideas and analyzes must always make us reflect on the Catholic Church, the Churches, the society, the culture.»
Stankelbeinfluer
Stankelbeinfluer er en liten familie av fluer som lett kjennes på sine lange, tynne bein. De er vanlige på busker og trær, der de løper omkring på bladene.
Utseende
Små til ganske store fluer (3,5– 20 mm lange) med slank kropp og lange, tynne bein. Brystet (thorax) har bare korte hår midt oppe på ryggen, men det finnes noen kraftige børster langs kanten av ryggen. Sidene er kledt med lange hår. Bakkroppen er sylindrisk, lang og tynn hos hannene, men gjerne noe oppsvulmet hos hunnene fordi de bærer mange egg. Et eller flere av hannens bukledd har oftest forskjellige slags utvekster som står i sammenheng med de store, ytre kjønnsorganene på bakkroppsspissen.
Hodet er vanligvis rundt, men pannen kan være flat og dermed gi hodet et trekantet omriss. Fasettøynene er ganske store og mer eller mindre runde. I pannen sitter tre punktøyne (ocelli). De har alltid to kraftige børster i bakhodet (occiput) rett bak fasettøynene, ellers mangler de fleste kraftige børster langs fasettøyekanten (orbitalbørster). Kinnbørster (vibrissae) mangler. Antennene er ganske små, tre-leddete, det tredje leddet er avrundet. Oppe på det tredje leddet nær roten sitter en antennebørste (arista) som ofte er tydelig hårete. Munndelene er av typisk fluetype og gjerne litt forlenget nedover til en kort sugesnabel.
Vingene er lange og smale med en lang, linseformet celle midt i vingen mot spissen og en avlang, rektangulær celle rett under og innenfor denne. De har vanligvis ingen fargeflekker eller bånd.
Beina er svært lange og tynne, uten kraftige børster.
Larvene er hvite, pølseformede, tilspisset i hodeenden, uten noe tydelig avsatt hode. Bakerst sitter to åndehull (spirakler) som gjerne står opp som et par korte horn.
MS «Hidlefjord»
MS «Hidlefjord» var et lasteskip bygget ved Akers mekaniske verksted som byggenummer 530. Det ble levert til rederiet Kornelius Olsen i august 1960 og videresolgt til Hellas i 1979. Skipet ble hugget i Hellas i 1985.
Mongolenes hemmelige historie
Mongolenes hemmelige historie (samtidig mongolsk: Mongγol-un niγuca tobčiyan) er en bok som er skrevet av en ukjent forfatter for den kongelige mongolske familie en gang etter Chingis Khaans død i 1227 e.Kr., kanskje rundt 1240 e.Kr.
Mongolenes hemmelige historie eksisterer ikke lenger i noen original utgave. Den ble sannsynligvis opprinnelig skrevet med uyghursk skrift, men de overlevende kopiene har alle opprinnelse i en kinesisk avskrift/oversettelse fra 1300-tallet. Mongolenes hemmelige historie betraktes som mongolenes første litterære verk. Boken er også den eneste samtidige nedskrivning om Chingis Khaans liv. Verket er den eneste direkte kilden vi har til kunnskap om mongolenes liv i middelalderen. Derfor er boka en uvurderlig kilde for historikere, lingvister, etnografer og etnologer.
Boken
Mongolenes hemmelige historie ble oversatt og omskrevet med kinesiske skrifttegn fra originalen, som trolig enten var skrevet med mongolsk skrift, uyghursk skrift, eller 'phags-pa-skrift. Kun et lite mindretall mener at boken også opprinnelig ble skrevet med kinesiske skrifttegn. Kopien ble laget en gang på 1300-tallet og inneholder mongolsk tekst i en kinesisk fonetisk avskrift og samtidig også en kinesisk oversettelse. Lingvistisk er mongolsk språk i den altaiske språkfamilien og er i slekt med tyrkiske språk.
Innholdet
Chingis Khaan, eller Temüjin, som var det navnet foreldrene ga ham, ble født våren 1162. Det har blitt tolket som et viktig varsel om hans storhet, at det nyfødte barnet holdt en stor klatt blod i den ene hånden. Da Temüjin var tre eller fem år gammel ble han overlatt til en annen klan, idet familien skiftet leirplass.
Temüjin inngikk en allianse med adelig gutt, en fjern slektning på farens side, skjønt Temüjin selv ble ansett som «svart-beinet», en av folket. Da Temüjins eldre halvbror Begter ønsket å inngå ekteskap med Temüjins mor, hvilket var tillat i henhold til mongolsk lov, sammensverget Temüjin og en yngre bror seg og myrdet Begter Dermed brakte Temüjin morens raseri over seg, men ble på samme tid familiens overhode.
Mellom 10 og 15 år gammel ble Temüjin erklært lovløs blant mongolene. Han ble senere tatt til fange. Han fikk til straff å bære et tungt åk av tre rundt nakken, mens han ble sendt fra familie til familie i den aristokratiske klanen Tayichiud, som hadde fanget ham. Tayichiud-klanen var ansvarlig for å holde ham fanget og forbedre ham, om mulig. En tjener av klanen fattet sympati for ham og stelte sårene som det gnagende åket ga ham. Da Temüjin rømte fra fangenskapet ved å bruke åket som et våpen, holdt familien hans ham skjult, deretter ga ham mat og en hest til å flykte med.
Da Temüjin var rundt 16 år, dro han for å kreve sin hustru Börte. Det fikk han, med svigerforeldrenes velsignelse. Börte hadde nemlig blitt for gammel til å giftes bort til god pris. Hennes far var glad for å få henne bortgiftet, og hun var fornøyd med Temüjin som ektemake. Temüjin brukte medgiften han fikk til en jakke av sabel, som en gave for vinne allianse med Torghil, eller Ong-klanen.
Da Temüjin var rundt 18 år ble Börte kidnappet av den samme klanen som hans mor var blitt utstøtt fra. Temüdsjin erklærte krig mot klanen, i allianse med Ong-klanen.
Da Temüjin var rundt 20 år inngikk han en allianse med Jamuka. Alliansen holdt seg likevel ikke, ettersom Jamuka forventet at Temüjin og hans klan ville underkaste seg. Temüdsjin nektet å være underdaning, og løsrev seg fra sin anda, eller halvbror, med sin familie og andre tilhengere. Splittelsen skapte en borgerkrig mellom nomadene i det området som vi i dag kaller Mongolia.
Da Temüjin var 27 år tok han tittelen khan, høvding, over mongolene, og etter at et større antall aksepterte tittelen begynte han å etablere et nytt politisk system, et system som belønnet lojalitet og talent framfor familie og venner. Dette førte til at det ble krig med Jamukha. Jamukha slo hardt ned på Temüjins tilhengere, med den unnskyldningen at Jamuka hevnet tyveri av kveg. Men dette skaffet Temüdsjin sympati hos de øvrige mongolene.
Da Temüjin var 33 år gikk han og Ong Khan til et angrep på tartarene. Angrepet skjedde først og fremst fordi mongolene hadde en handelsavtale med jurkinene, som konkurrerte med tartarene. Alliansen med jurkinene ble av kort varighet. Temüjin gikk til angrep på dem, ødela hæren deres og tok kvinner og barn til fange.
Da Temüjin var 35 år erklærte Jamukha seg for khan, og de to, Jamukha og Temüjin, gikk inn i et motsetningsforhold til døden.
Forskningshistorie
Kunnskapen om denne boken var stort sett ukjent inntil en russisk munk og sinolog, Palladij Kafarov, som var ved den russisk-ortodokse kirkes misjon i Kina, kom over boken. I 1866 oversatte han, med betydelige vanskeligheter, den kinesiske delen til russisk. Navnet på den russiske oversettelsen var «Старинное монгольское сказание о Чингис-хане» (En gammel mongolsk fortelling om Chingis Khaan). Den ble utgitt i Leningrad (dagens St. Petersburg) i 1941, i Berlin i 1948, og Paris i 1949.
Omkring år 1900 kom den japanske historiker Naka i besittelse av en kopi hele teksten til den hemmelige historie, og fremla en kommentert japansk oversettelse av den – imidlertid uten å offentliggjøre den mongolske teksten. Slik var det umulig for andre mongologer å bygge noe særlig på hans arbeid.
I 1903 ble hele teksten publisert på kinesisk av den kinesiske lærde mongolog og boksamler Ye Dehui under den parafraserte tittel «Yuandynastiets hemmelige historie» (kinesisk: 元朝秘史, pinyin: Yuáncháo bìshǐ). Men det var først i 1920 at den franske sinolog Paul Pelliot ved sine artikler i Journal Asiatique gjorde de vesterlandske forskere oppmerksom på denne utgaven, og han begynte på sin side å finne frem til den mongolske teksten.
Den tyske sinologen Erich Haenisch klarte i 1941 til slutt å presentere den fullstendige mongolske ordlyd og utgav den samme år sammen med en ordbok og en oversettelse til tysk. Pelliots arbeid ble imidlertid ikke utgitt før i 1949, posthumt.
På grunnlag av Haenisch' og Pelliots arbeider ble det senere foretatt en rekke oversettelser til forskjellige språk.
Den første fullstendige engelske oversettelsen, kalt «The Secret History of the Mongols: For the First Time Done into English out of the Original Tongue and Provided with an Exegetical Commentary», ble gjort av Francis Woodman Cleaves i 1982. Cleaves' noe gammeldagse og stive språk falt ikke alle i smak, og mellom 1971 og 1985 utga den australske forskeren Dr. Igor de Rachewiltz en nytolket oversettelse i 11 bind, med omfattende noter som ikke bare kommenterte oversettelsen, men også de ulike aspektene ved mongolsk kultur.
Boken er også utgitt i et kortere sammendrag ved Jack Weather i hans «Genghis Khan and the Making of the Modern World», i 2004.
Waterlandsk
Dialektene som regnes til waterlandsk ble nøye beskrevet av lingvisten Jac. van Ginneken i boken Drie Waterlandse dialecten (utgitt i 1954, Alphen a.d.Rijn av Publ. St. Bevolkingsonderz. Zuiderzeepolders). I disse to bindene beskrives markensk, volendamsk og monnickendams dialekt. Den siste var utgangspunktet for den «vanlige» waterlandske dialekten.
Takket være en strøm av innflyttere fra Amsterdam har spesielt dialekten i Purmerend blitt satt under meget sterkt press, det antas at denne dialekten vil komme til å forsvinne mens amsterdamsk vil overta dens plass.
En variant av waterlandsk er volendamsk, som kun snakkes i landsbyen Volendam og der er det vanlige dagligspråket. Volendamsk skiller seg på flere punkter fra de andre dialektene, noe som har ulike årsaker. Volendam er en katolsk fiskerlandsby midt i et ellers protestantsk område, og dermed et unntak. Landsbyen lå avsondret fra andre landsbyer og dens økonomi var avhengig av fisket og Zuiderzee, og ikke av Waterland. Dette var faktorer som gjorde at dialekten kunne utvikle seg uavhengig av waterlandsk generelt. I det 19. århundre flyttet mange «schokkers» (beboere fra Schokland) til Volendam fordi deres egen øy ble evakuert. Schokkersk, dialekten deres, har påvirket volendamsk, og demed vært med på å sørge for at volendamsk utviklet seg annerledes enn waterlandsk.
Longting
Longting (kinesisk: 龙亭区; pinyin: Lóngtíng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Kaifeng i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 91,51 km² og teller ca. 116.000 innbyggere (2005).
Der Blaue Reiter
Der Blaue Reiter (tysk: den blå rytter) var en tysk ekspresjonistisk kunstnergruppe. Den ble grunnlagt i München i 1911. Kunstnere som Vasilij Kandinskij, Franz Marc og August Macke var med på å grunnlegge Der Blaue Reiter.
Sølvbuskslekten
Sølvbuskslekten er naturlig utbredt i Asia og Nord-Amerika, og det er også én art i Australia. Smalsølvbusk (Elaeagnus angustifolia) er helt naturalisert i Sør-Europa. Flora of China oppgir 67 arter i slekten derav 55 endemiske for Kina. En nyere revisjon av de kinesiske artene konkluderer med at det er 36 arter i Fastlands-Kina.
Der Blaue Reiter
Der Blaue Reiter ble grunnlagt som et tilsvar på at en annen kunstnergruppe som Kandinskij var medlem av, Neue Künstlervereinigung, hadde refusert Kandinskijs maleri "Last Judgement" fra en utstilling. Gruppen var sentrert rundt Kandinskij og Marc, og hadde ikke et klart uttrykt manifest.
Sølvbuskslekten
Artene inneholder tidvis ulike virksomme stoffer. Elaeagnus umbellata inneholder lykopen og er trolig kreftmotvirkende. Også gumi (Elaeagnus multiflora) i Kina brukes innvortes som medisinplante. Smalsølvbusk og sølvbusk (Elaeagnus commutata) plantes som prydplanter i Norge.
Der Blaue Reiter
Der Blaue Reiter var en av to tyske kunstnergrupper som var viktige for ekspresjonismen, den andre var Die Brücke som ble grunnlagt i Dresden i 1905.
Sølvbuskslekten
Noen arter
Et lite utvalg av artene omfatter blant annet:
Der Blaue Reiter
"Der Blaue Reiter" ble oppløst i 1914.
Bakgrunn
Vasilij Kandinskij, som var medstifter til den nye kunstnerforeningen, fikk refusert ett av sine bilder (Den ytterste dom) til en utstilling. Foreningen var da dominert av en fraksjon som ikke likte det han laget. Han brøt ut, og fikk følge av Franz Marc, August Macke, Alexej von Javlenskij, Marianne von Werefkin, Lyonel Feininger, og støtte fra andre hold, som komponisten Arnold Schönberg. Selv om gruppen var skriftlig aktive, og blant annet ga ut en kalender i 1912, hadde den intet sentralt manifest. Til de skriftlige bidragsyterne hørte også Paul Klee.
Navnet
Der Blaue Reiter kom dels av Marcs forkjærlighet for hester og dels fordi Kandinskij holdt blå for den mest åndelige fargen. Jo dypere blå, desto sterkere lengsel får sjelen mot evigheten skrev han i 1911.
Ideene
Gruppen som sådan var ikke enhetlig. De ville alle formidle åndelige sannheter gjennom sin kunst, og trodde på forbindelser mellom alle «de skjønne kunster» og på en spontan og intuitiv tilnærming til kunsten. Interessene spente fra middelalderkunst til samtidig nonfigurativ kunst. Det lå i tiden at de dreide mot det abstrakte.
Hva de fikk til
Utstillingene som ble arrangert i 1911 og 1912 ble vist flere steder i Tyskland. Kalenderen inneholdt både primitiv, samtids- og barnekunst foruten essays og dikt. Ett av bidragene var av komponisten Arnold Schönberg. I 1913 arrangerte de der første tyske «høstsalon».
Oppløsning og slutt
Første verdenskrig brøt ut i 1914, og Vasilij Kandinskij, Marianne von Werefkin og Alexej von Javlenskij måtte dra hjem til Russland, der de en tid ble opptatt med å organisere russisk kunstliv etter revolusjonen. Både Franz Marc og August Macke ble drept i kamp på den tyske vestfronten. Gruppen var da i praksis løst opp. I 1923 dannet Kandinskij, Feininger, Klee og Alexej von Javlenskij Die Blaue Vier (De fire blå), som turnerte i USA med foredrag og utstillinger.
Städtische Galerie i Lenbachhaus i München, har en stor samling bilder av medlemmene av Der Blaue Reiter.
Bouzouki
En bouzouki er et gresk strengeinstrument. Bouzoukien, som kan klassifiseres som en langhalset lutt, har 3 eller fire kor (strengepar). Bouzoukien med fire kor stemmes normalt Cc Ff AA dd. På midten av 1960-tallet ble bouzoukien introdusert i Irland og opptatt i den irske folkemusikk-tradisjonen. I motsetning til gresk bouzouki er irsk bouzouki flatbunnet og stemmes som en oktavmandolin – 'G'G DD AA ee.
Ordet kommer fra moderne gresk, μπουζούκι, avledet fra Tyrkisk, bozuk ("brukket, ødelagt, ribbet) eller büzük ("innsneveret, snurpet) – og henviser til utviklingen av instrumentet, som er en videreutvikling av strengeinstrumentene saz og bağlama.
Den katolske kirke i Polen
Den katolske kirke representerer den dominerende trosretningen i Polen – rundt 90 % av befolkningen bekjenner seg til katolisismen. Kirken er organisert i 41 bispedømmer, derav 14 erkebispedømmer.
Struktur
I den følgende oversikten er kirkeprovinsene fremhevet i fet og metropolitanbispedømmer i kursiv.
Primas
Erkebiskopen av Gniezno er, som overhode for landets eldste erkebispedømme, også Polens primas.
Nuntius
Pavens nuntius til Polen siden 1989 er Józef Kowalczyk.
Kardinaler
Tradisjonelt utnevnes Polens primas og erkebiskopen av Kraków til kardinaler. For tiden (per 2009) fins det åtte polske kardinaler. Tre av disse har stemmerett: erkebiskopen av Kraków, Stanisław Dziwisz, samt Zenon Grocholewski, Stanisław Ryłko. De resterende er de emeriterte erkebiskopene av Gniezno og Warszawa, Józef Glemp, Kraków, Franciszek Macharski, og Wrocław, Henryk Roman Gulbinowicz; samt Andrzej Maria Deskur og Stanisław Nagy.
Helgener
Helgener som spiller en stor rolle i Polen og betraktes som nasjonalhelgener, er:
Paver
Johannes Paul II var 1978–2005 den eneste polske paven.
Klostre og valfartssteder
Historisk viktige klostre i Polen er bl.a. Jasna Góra-klosteret i Częstochowa og cistercienserklostrene Lubiąż ved Wrocław og Oliwa ved Gdańsk.
De mest kjent valfartsstedene i Polen er
Middelalderen
Kristningen av Polen skjedde gjennom bryllupet mellom hertug Mieszko I av Polen og den kristne bömiske prinsessen Dobrawa i 965. Året etter lot hertugen seg døpe av Jordanes, som hadde blitt sendt av pave Johannes XIII. Jordanes ble også Polens første biskop, når Poznań bispedømme ble grunnlagt i 968. Bispedømmet omfattet hele hertugdømmet Polen og lå på det kirkelige plan opprinnelig i kirkeprovinsen til Magdeburg erkebispedømme.
Mieszkos og Dobrawas sønn, hertug Bolesław I av Polen, fikk i 1000 oppfylt sitt ønske om en egen polsk kirkeprovins. Dette skjedde da den tysk-romerske keiseren Otto III besøkte graven til sin nære venn, misjonæren Adalbert av Praha, som hadde lidd martyrdøden tre år tidligere og blitt begravd i den polske hovedstaden Gniezno. I anledning dette besøket, og med pave Sylvester IIs velsignelse, opprettet keiseren Gniezno erkebispedømme som Polens metropolitanbispedømme samt suffraganbispedømmene Kołobrzeg, Kraków, Włocławek og Wrocław. 1075 ble Płock bispedømme grunnlagt og sammen med Poznań bispedømme lagt til Gnieznos kirkeprovins.
Med grunnleggelsen av en egen polsk kirkeprovins hadde Polens biskoper blitt uavhengige av den tysk-romerske kirken. Dette var ikke bare av stor kirkelig, men også politisk, sosial og kulturell betydning for Polen. Den katolske kirken hadde en samlende og identitetsskapende funksjon, spesielt med tanke på at Polens østlige naboer var ortodokse og de tyske naboene i vest i løpet av 1500-tallet ble protestanter.
Etter at Polen hadde ervervet fyrstedømmet Halytsj-Volynia (i dagens Ukraina), ble i 1375 det opprettet en ytterligere polsk kirkeprovins med Lwów (Lviv) som erkebispesete. Litauen, som fra 1386 dannet en personal- og senere realunion med Polen, hørte imidlertid til kirkeprovinsen Gniezno. Derimot hørte mesteparten av Østersjøkysten til andre kirkeprovinser: De tyske riddernes ordensstat i nordøst, som eksisterte fra 1230 til 1525, lå under Riga erkebispedømme; Cammin bispedømme i nordvest var immediat. 1424 mistet Gniezno også sin vestlige forpost, da Lubusz bispedømme ble overført til Magdeburgs kirkeprovins.
Nyere tid
Etter Polens tre delinger (1773, 1793 og 1795) ble det opprettet en tredje kirkeprovins med sete i Mohylew (Mogiljov/Mahiljoŭ), som ble metropolitanbispedømmet for de bispesetene som var falt til Russland. Den katolske kirken ble møtt med en rekke represalier, først og fremst i den russiske delen av Polen, men i mindre grad også i den prøyssiske. Bare den østerrikske delen av Polen var kommet til et katolsk land, men måtte i tråd med habsburgernes opplyste absolutisme også godta en rekke innskrenkninger av kirkens uavhengighet.
Etter Wienerkongressen ble det i 1818 opprettet en fjerde kirkeprovins for «Kongress-Polen» ved at det forholdsvis nye Warszawa bispedømme ble opphøyet til erkebispedømme. Dermed var kirkeprovinsene tilpasset de nye statsgrensene med Gniezno-Poznań som erkebispesete i den prøyssiske delen, Warszawa i den «polske», Lwów (Lemberg) i den østerrikske og Mohylew i den (hvite)russiske.
Etter første verdenskrig ble det foretatt flere justeringer. Kraków ble opphøyet til erkebispedømme bl.a. over områder som hadde falt tilbake til Polen (Katowice og Tarnów bispedømme). Wrocław (Breslau) ble opphøyet erkebispedømme for de områdene som hadde forblitt hos Tyskland (Berlin bispedømme i Pommern, Ermland bispedømme i Øst-Preussen og territorialprelaturet Schneidemühl i områdene som grenset til Den polske korridor). Gdańsk, som hadde blitt fristad, fikk opprettet et eget, nytt bispedømme, som ble direkte underlagt Den hellige stol.
Den følgende oversikten gjengir de historiske kirkelige strukturene i mellomkrigstiden, dvs. kirkeprovinser og bispedømmer som per 1930 lå helt eller delvis i dagens eller datidens Polen. Fete navn viser at bispesetet lå innenfor dagens polske grenser, kursive navn at bispesetet lå innenfor datidens polske grenser.
Etterkrigstiden
Etter andre verdenskrig tok det derimot lang tid før de kirkelige forholdene ble tilpasset til de nye grensene. Årsaken var bl.a. at Den hellige stol ikke anerkjente den nye tysk-polske grensen før Warszawa-traktaten (1970). Paven tok konsekvensen i 1972 ved å oppnevne en ny erkebiskop for Wrocław, oppheve prelaturet Schneidemühl, opprette egne bispeseter (Koszalin og Szczecin) for de polske delene av Berlin bispedømme, overføre det forhenværende grevskapet Kladsko fra Praha til Wrocław erkebispedømme og tsjekkisk Schlesien fra Wrocław til Olomouc erkebispedømme. Bispegrensene i øst ble først justert etter Sovjetunionens oppløsning: I 1991/92 ble bispesetene Białystok, Drohiczyn og Lubaczów opprettet for de polske andelene av hhv. Vilnius (Litauen), Pinsk (Hviterussland) og Lviv (erke)bispedømme (Ukraina).
Under kommunistregimet hadde den katolske kirken vanskelige kår. Valget av Krakóws erkebiskop Karol Wojtyła til pave Johannes Paul II styrket imidlertid kirkens stilling betraktelig. Johannes Paul II stod også for den største omorganiseringen av kirkestrukturen i Polen: Han opprettet mellom 1991 og 2004 hele 17 nye bispedømmer, og opphøyet 9 bispedømmer til erkebispedømmer. Mesteparten av disse endringene skjedde den 25. mars 1992 med den pavelige bulle Totus Tuus Poloniae Populus («helt ditt polske folk»).
Yuwangtai
Yuwangtai (kinesisk: 禹王台区; pinyin: Yǔwángtái Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Kaifeng i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Jinming
Jinming (kinesisk: 金明区; pinyin: Jīnmíng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Kaifeng i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Arealet er på 252,38 km² og teller ca. 182.000 innbyggere (2005).
Casino (teater)
Casino var et teater som lå på Amaliegade 10 (nær Skt. Annæ Plads) i Frederiksstaden i København, og ble bygget på initiativ av Tivolis grunnlegger, Georg Carstensen i 1847. Bygningen ble tegnet av arkitekt H.C. Stilling.
Casino var først tenkt som et «Vinter-Tivoli», men ble snart omdannet til et teater, som med et mere folkelig repertoar skulle ta opp konkurransen med Det kongelige Teater. H.C. Andersen, som opplevde mange skuffelser på nasjonalscenen, oppnådde faktisk flere ganger suksess på Casino, som med eventyrkomedien Ole Lukøie 1850). Også komedier av Hostrup og Overskou opplevde suksesser på Casino.
Edvard Griegs klaverkonsert i a-mol (op. 16) fikk også sin urpremiere i Casino's Store Sal i 1868.
UTC+07.30
UTC+07.30 er en tidssone som ble brukt som sommertid og senere også som standardtid i Singapore. Mellom 1941 og 1942, før den japanske okkupasjonen av Singapre, og fra 1945 til 1970, etter okkupasjonen, brukte Singapore UTC+07.30 som sin sommertid. I 1970 bestemte Singapore at UTC+07.30 skulle være Singapore standardtid. Fra 1982 har UTC+08.00 vært Singapore standardtid.
Den baltiske landrygg
Den baltiske landrygg er en rundt 200 kilometer bred rekke av moreneåser som ligger parallelt med sørkysten av Østersjøen fra Jylland til Estland. Det høyeste punktet er Wieżyca, sørvest for Gdańsk, på 329 moh. I Tyskland blir den vestligste delen av landryggen oftest kalt Den nordlige landrygg, etter dens beliggenhet i landet.
Anápolis
Anápolis er by og en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil. Anápolis er den nest største byen delstaten. Força Aérea Brasileira (Brasils luftforsvar) har hovedkvarter i byen. Anápolis ligger 45 minutters kjøring fra delstatshovedstaden Goiânia og om lag 150 minutter fra landets hovedstad Brasília.
Den baltiske landrygg
Landryggen utgjør den vestligste delen av Den østeuropeiske slette og den nordlige delen av Det nordeuropeiske lavlandet. Den ender ved Finskebukta i nordøst. Mot øst går den over i De hviterussiske høyder, mens den i sørøst gradvis synker ned mot lavlandet i Polesie. Mot sør faller terrenget ned mot det vidstrakte Wisła-bekkenet. Mot sørvest og vest går landryggen over i Den nordtyske slette og i nordvest faller terrenget mot vest fra åslandet i Schleswig-Holstein til Nordsjøen.
Den baltiske landryggen krysses av elvene Oder, Wisła, Nemunas og Daugava. Blant landskapene som omfattes av landryggen er, fra vest mot øst, Angeln, Schwansen, Hüttener Berge, Dänischer Wohld, Holsteinische Schweiz, Mecklenburgische Seenplatte, Det pommerske innsjøplatå og De masuriske sjøer.
Jordsmonnet i de lavere delene av landryggen er fruktbart og gir grunnlag for høyproduktivt jordbruk. Rekkene av innsjøer og åsrygger er populære ferieområder. Områdene med fattigere, sandig jordsmonn er i stor grad dekket av granskoger, som for eksempel Schorfheide, Tucholaskogen og Rominckaskogen.
Vuelta a España 2002
Den '''57. utgaven av Vuelta a España''' ble arrangert fra 7. september til 29. september 2002. Etter 21 etapper på tilsammen 3143,2 km vant Aitor González med 2 minutter og 14 sekunder foran Roberto Heras.
Kombinasjonskonkurransen
Poengene i kombinasjonskonkurransen regnes ut ved å summere plassering i de andre konkurransene
Malcolm Wiseman
Malcolm Edward «Red» Wiseman (født 12. juli 1913, død 11. april 1993) var en canadisk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Wiseman vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det canadisk laget som kom på andreplass i basketturneringen. Det var første gang som basketball var olympisk sport. Tjuetre lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 7. og 14. august. Canada vant over Polen med 42-15 i semifinalen, men tapte finalen mot USA med 8-19. Wiseman spilte alle seks kampene i OL-turneringen inkludert finalen.
Pelecorhynchidae
Pelecorhynchidae er en liten familie av fluer som ligner snipefluer og ibisfluer. De finnes ikke i Europa, men noen arter lever i Øst-Asia og Nord-Amerika.
Utseende
Hodet er tydelig avsatt fra kroppen, ganske stort og bredt, med store fasettøyne. Hos hannene møtes fasettøynene i pannen. I pannen sitter tre punktøyne (ocelli). Antennene består av opptil 10 ledd, der de to innerste (scapus og pedicellus) er noen større, de åtte ytterste er temmelig like av størrelse eller blir gradvis mindre utover. Denne antennetypen ligner mygg, og er ganske uvanlig hos fluer. Munndelene er av vanlig fluetype.
Vingene er store og nokså brede, med et årenett som ligner årenettene hos klegger. Det er to avlange, firkantede celler i den indre vingehalvdelen, en fire- eller femkantet celle utenfor og mellom disse og en avlang celle (cup) som ender i en spiss i den indre halvdel av vingebakkanten.
Beina er slanke, bakkroppen er kjegleformet.
Larvene er lange og tynne, sylindriske, og tilspisset i begge ender, men mest i forenden. De består av 11 ledd. Huden er helt glatt uten noen slags utvekster. Hodekapselen er trukket helt inn i kroppen og ikke synlig utenfra. De har to par åndehull (spirakler), på det første og det siste leddet, men disse er veldig små og vanskelige å se.
Levevis
Larvene er knyttet til vann eller fuktige miljøer. Noen er trolig rent akvatiske (vannlevende), andre lever i fuktig jord. De er rovdyr.
Groznyj
Groznyj (russisk: Гро́зный, tsjetsjensk: Соьлжa-ГІала – Solj Ghaala) er hovedstaden i den russiske republikken Tsjetsjenia.
I 1992 hadde byen om lag 480 000 innbyggere, men etter to kriger og mer enn ti års sammenhengende uroligheter endte byen i ruiner, og folketallet ble mer enn halvert (223 000 i 2002).
Groznyj ble grunnlagt av russerne i 1818 som ett av flere fort langs elva Sunzja. Stedet var en søvnig utpost inntil kommersiell oljeproduksjon kom i gang i 1883. Det ble starten på en rivende utvikling av byen, som utviklet seg til et senter for oljeindustrien i et større område, med raffinerier, produksjonsbedrifter og servicevirksomhet tilknyttet oljeproduksjonen. Produksjonen var på sitt høyeste i 1932, da Groznyj-feltene utgjorde 1/3 av sovjetisk oljeproduksjon.
Russiske styrker angrep byen under de tsjetsjenske krigene, spesielt i 1999. Forente Nasjoner omtalte etter dette byen som den mest ødelagte byen på jorda.
Etter den andre Tsjetsjenia-krigen var slutt og Russland hadde erobret byen og innsatt en marionetteregjering i Tjetsjenia, bestemte Russland sin regjering å bruke betydelige ressurser på å bygge opp igjen byen. I 2005 var byen igjen koblet til landets jernbanenettverk og den lokale flyplassen startet å fly normale ruter fra 2007, tre ganger ukentlig til Moskva. Det lokale fotballaget FC Akhmat Groznyj fikk tilatelse til å spille igjen i byen i 2008, og bygget en ny moderne stadion med plass til 30 000.
Navn
Navnet Groznyj betyr skremmende eller truende, det samme ordet som i Ivan Groznyj, bedre kjent som Ivan Den Grusomme.
Ringve videregående skole
Ringve videregående skole var en videregående skole i Trøndelag som lå på Lade, ca. 4 km nordøst for Trondheim sentrum. Ringve videregående skole ble fra 1. august 2011 slått sammen med Brundalen videregående skole til Charlottenlund videregående skole.
Skolen startet i 1957 med ettermiddagsundervisning ved Gerhard Schønings skole, og var en interkommunal skole. Elevtallet ved Ringve skole økte raskt, og allerede i 1958 besluttet bystyret i Trondheim å overlate nybygget for folkeskolen på Lade til Ringve skole. Bygningene ble så tatt i bruk i 1959. Ringve skole var da både realskole og gymnas med real- og engelsklinje. Ved en ny skoleordning fra 1964 gikk skolen over til å bli «samlegymnas» for de østlige strøk av Trondheim.
I desember 2008 vedtok fylkestinget i Sør-Trøndelag å slå sammen Ringve videregående skole og Brundalen videregående skole til Charlottenlund videregående skole. Sammenslåingen skjedde formelt 1. august 2011, og etter sammenslåingen flyttet først Ringve videregående skole inn i Brundalen videregående skoles eksisterende lokaler. Etter et halvt år flyttet den nå sammenslåtte skolen til nybygde lokaler i Brundalen ved Charlottenlund i januar 2012. Allerede fra skoleårets start i august 2011 hadde bygningene etter Ringve videregående skole blitt tatt i bruk av skoler med behov for midlertidige lokaler, først av Strinda videregående skole fra august 2011 til høsten 2013.
Node (informatikk)
Node (engelsk for knutepunkt) er i IT-sammenheng en enhet i en struktur.
Nettverkteknikk
Node betegner en enhet i et nettverk. Dette kan således være for eksempel en server, switch, router eller tilsvarende.
Dersom man sender et nettverkssignal fra en PC, gjennom en ruter/switch og til en annen pc i nettverket, vil dette gå gjennom 3 noder.
Eksempel: Når du nå leser dette emnet har du lastet ned siden fra serverene som Wikipedia ligger på, og denne informasjonen har på veien til din PC-skjerm gått gjennom en god del noder deriblant for eksempel ADSL-modemet ditt, og inn i nettverkskortet til PC'en din.
Datastrukturer
Her er en node et element i en lenket datastruktur, som eksempelvis et tre eller en lenket liste.
AutoPASS
AutoPASS er et norsk system for elektronisk betaling av bompenger. Det eies av Statens vegvesen. Med AutoPASS kan man som bilist passere en bomstasjon med AutoPASS uten stopp. Systemet bruker elektroniske radiosendere og -mottakere som opererer på 5,8 GHz (MD5885). AutoPASS bærer med seg en rekke muligheter for framtida og arbeidet for å innføre AutoPASS på ferje og ved parkering er i gang. Ifølge Nasjonal transportplan for 2002–2011 er målet et samordnet betalingssystem for transporttjenester. I 2014 kom påbud om obligatorisk brikke for alle kjøretøy over 3,5 tonn registrert på norske eller utenlandske foretak, stater, fylkeskommuner eller kommuner, eller som på annen måte hovedsakelig benyttes i næringsvirksomhet i Norge.
Det kan kun være registrert en avtale per kjøretøy, man kan derfor ikke tegne egen avtale om man låner eller leier et kjøretøy som allerede er registrert på en avtale. Norske leiebiler har som regel bompengebrikke registrert på utleieselskapet som så viderefakturerer kunden for bompenger, ofte med ekstra gebyr. Dette medfører dessuten moms på bompengene ettersom viderefaktureringen innebærer en momspliktig tjeneste.
AutoPASS var tidligere med i EasyGo-samarbeidet. Gjennom dette samarbeidet er EasyGo-brikker (som BroBizz) gyldige i norske AutoPASS-betalingsanlegg. Statens vegvesen trådte i desember 2021 trådt ut av EasyGo med en overgangsperiode til 31.03.2022. De norske utstederne av AutoPASS-brikker er fremdeles tilknyttet EasyGo som gjør at brikkene fremdeles kan brukes som betalingsmiddel i betalingsanlegg tilknyttet EasyGo i Skandinavia.
Historie
AutoPASS-brikkene ble tidligere levert av de norske selskapene Q-Free og Fenrits. Siden en anbudsrunde i 2013 ble brikkene levert av Kapsch og Norbit. I 2016 kom det frem at Statens vegvesen har valgt Norbit og Q-Free som leverandører av Autopass-brikker de neste fire årene. Vegvesenet hadde åpnet for å inngå den nye rammeavtalen med inntil tre leverandører, men etter at anbudene var evaluert ble østerrikske Kapsch forkastet.
Som del av bompengereformen overtok de regionale bompengeselskapene eierskapet til bomstasjonene (vegkantutstyret) i 2019. Tidligere hadde de kun ansvar for drift og vedlikehold gjennom service- og vedlikeholdsavtaler med leverandørene av utstyret, mens Statens vegvesen var formelle eiere.
Alle lyssignal i bomstasjoner ble fjernet 6. april 2019, som ett av flere tiltak i forbindelse med gjennomføringen av den pågående bompengereformen. Det blir heretter ikke satt opp lysstolper på nye anlegg, og opplysning om passering og priser fås via Min side. Min side ble oppgradert den 27. februar 2018, og integrert med motorvognregisteret og sentralsystemet for bompengeinnkreving. Tilgang til den nye selvbetjeningsløsningen ligger på AutoPASS' hjemmeside, og på de ulike bompengeselskapenes nettsider. For å logge inn benyttes ID-porten.
Den 1. mai 2021 ble nye systemløsninger for bompenger i Norge lansert. Fra samme dato tok EPASS24 over ansvaret for "Visitor's payment", som er en ordning hvor man kan registrere utenlandske kjøretøy som ikke har gyldig AutoPASS/EasyGo-avtale. I bommer som er miljødiffesensierte er man nødt til å registrere utenlandske kjøretøy for å ikke bli belastes høyeste takst. Fører av utenlandske leiebiler bør også registrere seg for å bli fakturert direkte, fremfor at utleieselskapet må viderefakturere leietaker for bompenger, ofte med tilleggsavgift.
Statens vegvesen har i desember 2021 trådt ut av EasyGo med en overgangsperiode til 31.03.2022. Norske AutoPASS-utstedere må bli EETS-godkjent og søke den enkelte operatør om å bli godkjent utsteder, for at brikken skal fungere der etter overgangsperioden.
AutoPASS-utstedere
En utsteder har ansvar for AutoPASS-avtaler, og hovedoppgaven for et utstederselskap er å håndtere AutoPASS-avtale, brikkedistribusjon og fakturering for bompasseringer. Per juli 2022 har følgende selskaper tillatelse til å utstede brikker i AutoPASS Samvirke