cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tetrops praeustus
Dvergtrebukk (Tetrops praeustus) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den er funnet i det meste av Norge, men ikke på Vestlandet.
Agathon Bartholomæus Hansteen
Agathon Bartholomæus Hansteen (født 23. september 1812 i Moss, død 30. april 1895 i Trondhjem) var en norsk luthersk prest, ordfører og stortingsmann for Nordlands amt 1851–1856.
Tetrops praeustus
Utseende
En liten (3–6 mm), middels slank, hårete trebukk med brungule dekkvinger. Arten er en av de minste nordiske trebukkene og ligner sterkt på den sjeldnere arten Tetrops starkii, men kan skilles fra denne på at det mørke området i spissen av dekkvingene er mindre, og at sidene av pronotum har både korte og lange hår (bare lange hos Tetrops starkii), videre på at pronotum er bredest i midten (bredest bak midten hos Tetrops starkii). Antennene er slanke, hårete, mørke og omtrent så lange som kroppen. Hodet er kort og bredt, rundet foran, tett kledt med ganske lange hår. Pronotum er svart, ganske blankt, litt bredere enn langt, bredest i midten, med korte, lyse og lange, mørke hår om hverandre. Dekkvingene er brungule med svart spiss, en del bredere enn pronotum, med markerte skuldre, parallellsidige fra skuldrene til kort før spissen. De er kledt med ganske lange, mest lyse hår. Beina er forholdsvis korte og brungule.
Agathon Bartholomæus Hansteen
Liv og virke
Han ble født i Moss som sønn av tollinspektør Nils Lynge Hansteen og hustru Severine Petronelle Clementin. Han hadde tre brødre som alle ble jurister, den mest kjente av dem høyesterettsassessor Philip Henrik Hansteen. Selv gikk han ut fra Kristianias katedralskole i 1830 og tok teologisk embedseksamen i 1836.
Tetrops praeustus
Levevis
Larven lever under barken på nylig døde, tynne greiner av flere ulike løvtrær, kanskje særlig ville og dyrkede epletrær, rogn og hagtorn. Utviklingen tar 1-2 år. Larven lever ofte sammen med trebukkene Molorchus umbellatarum, Pogonocherus hispidulus og Pogonocherus hispidus. De voksne billene kan finnes fra mai til juli, gjerne sittende på blader.
Agathon Bartholomæus Hansteen
Liv og virke
Fra 25. oktober 1837 var han adjunkt ved Trondhjems katedralskole. Han ble utnevnt til sogneprest i Mo i Rana den 17. august 1843 og ordinert samme år. Den 18. september 1852 ble han prost i Nordre Helgelands prosti.
Tetrops praeustus
Utbredelse
Arten finnes i Nord-Afrika og over det meste av Europa øst til Kaukasus. I Norge er den funnet nord til Troms, men ser ut til å mangle på mesteparten av Vestlandet.
Agathon Bartholomæus Hansteen
Liv og virke
Hansteen var i Mo kjent som en mild og lite autoritær prest. Lensmannen i Mo i Rana omtalte ham som en «i enhver henseende begavet prest, en rettlinjet karakter og en interessert kommunemann».
Hansteen var ordfører i Mo herred 1848–1851 og stortingsmann for Nordlands amt 1851–1856.
I 1861 ble Hansteen utnevnt til sogneprest i Selbu i Trøndelag. Her fikk han et ettermæle som en «meget bestemt og alvorlig mann; men i daglig omgang og i det selskapelige liv var han en meget behagelig mann».
Han var varaordfører i Selbu 1864–1873, rykket opp til ordfører da Ingebrigt Norbye døde i mai 1873, og satt ut året. Hansteen hadde også fungert som ordfører i lengre perioder under Norbyes sykdom. Han avslo imidlertid å bli valgt til ordfører for en hel periode.
Han tok avskjed som sogneprest i Selbu i 1886 og flyttet til Trondhjem, hvor han døde i 1895, 82 år gammel. Han ble begravet på Domkirkegården.
Hansteen ble første gang gift den 7. august 1844 med Adolphine Frederikke Dreyer (1820–1845) og deretter med Alette Schjelderup den 25. februar 1852. Ett av hans fire barn i hans andre ekteskap var kunstmaleren Nils Hansteen.
Freetown
Freetown er hovedstad og den største byen i Sierra Leone. Byen er en havneby og ligger ved foten av Løvefjellene på Freetownhalvøya ved atlanterhavskysten. I 2006 hadde byen 1 070 200 innbyggere.
Økonomien i Freetown kretser i stor grad om havna, som mesteparten av eksporten fra Sierra Leone går gjennom. Andre næringsveier er fiskeforedling, rismøller, petroleumsraffineri, diamantkutting og sigarettproduksjon.
Byen huser landets største universitet. Spesialdomstolen for Sierra Leone, en tribunal som er etablert for å dømme krigsforbrytere, har sitt sete i Freetown.
Historie
Befridde slaver som ble sendt fra England med hjelp fra britiske slavemotstandere bosatte seg første gang i området i 1787. I 1792 ble byen Freetown grunnlagt av tidligere slaver fra Nova Scotia og klarte seg gjennom plyndring av franskmenn i 1794. Innbyggerne gjorde opprør i 1800, men britene gjenerobret kontrollen over byen og begynte å ekspandere i området. Dette ledet til etableringen av landet Sierra Leone.
Mellom 1808 og 1874 var Freetown hovedstad for Britisk Vest-Afrika. Byen vokste hurtig i takt med at mange befridde slaver bosatte seg her sammen med afrikanske soldater som kjempet for Storbritannia under Napoleonskrigene. Under andre verdenskrig opprettholdt Storbritannia en orlogsbase i Freetown. Ætlinger til de befridde slavene, såkalte kreoler, spiller en stor rolle i byen, selv om de er i mindretall.
Byen opplevde harde kamper på siste deler av 1900-tallet da den ble okkupert av ECOWAS-tropper asom hadde til hensikt å gjeninnsette Ahmad Tejan Kabbah som president. Senere ble byen utsatt for et mislykket angrep av Revolutionary United Front (RUF). Fem tidigere ledere for RUF har blitt tiltalt ved Spesialdomstolen for Sierra Leone. To av disse døde før de ble dømt, mens Issa Hassan Sesay ble dømt til 52 års fengsel, Morris Kallon 40 år og Augustine Gbao 25 år for mord, voldtekt, seksuelt slaveri og andre former for seksuell vold, utnyttelse av barnesoldater, undertrykkelse og  plyndring. Dommen ble meddelt den 8. april 2009.
Latvia under Sommer-OL 2012
Latvia deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012.
Joseph Vilsmaier
Joseph Vilsmaier arbeidet som kameraassistent og filmfotograf fra 1961, før han regidebuterte i 1988 med filmen Herbstmilch. Filmen, som var en såkalt heimatfilm, ble en stor kommersiell suksess. Bare hans film Comedian Harmonists fra 1997 har hatt større publikum.
Olav Versto
Olav Versto (1950–2011) var en norsk journalist og kommentator som var ansatt i VG i en årrekke. Han var politisk redaktør i avisa fra 1994 til 2008.
Versto tok cand.mag. ved Universitetet i Oslo i 1976, og begynte året etter å arbeide for NRK. Han var i mange år kjent som programleder og reporter i NRK Radio, der han i 1980-årene ledet flere debatter mellom datidens to store politikere i Norge, Kåre Willoch og Gro Harlem Brundtland. Han kom til VG som redaksjonssekretær i 1987 og ble politisk redaktør for avisa i 1994. 31. desember 2008 forlot han stillingen, og ble etterfulgt av Hanne Skartveit. Fra 2009 til 2011 var han redaktør i avisas kommentaravdelingen.
Han markerte seg som en sterk tilhenger av norsk medlemskap i EU og uttalte i 1994 at «det norske folks motstand mot EU kan spores et innslag av mindreverdighetskompleks i nordmenns forhold til utenverdenen, politisk sett». Han skrev videre at «''Jeg tror det har røtter langt tilbake i vår historie, og blant annet har sammenheng med unionene med Danmark og Sverige. Dette er nok virksomt i norsk politikk også i dag. Men motstanden mot EU hadde selvfølgelig en rekke årsaker som spilte sammen på en meget kompleks måte''». Han markerte seg også som en sterk kritiker av LO-leder Gerd-Liv Valla i forbindelse med den såkalte Valla-saken.
Versto døde 7. juli 2011 i en drukningsulykke i Farsund.
Personlige forhold
Olav Versto stammet fra Vinje i Telemark, og var barnebarn av Olav Aslakson Versto og sønn av Aslak Versto, begge to politikere. Han var bror til journalist Astrid Versto og forfatter Stein Versto. Han var gift med journalist Kari Storsletten som er ansatt som innenrikssjef i Aftenposten. Høsten 2007 ble paret satt opp på en liste over de mektigste parene i Media-Norge av NA24.
Herman Ruge (1928)
Herman Ruge (født 1. juni 1928 i Oslo, død 18. april 2019) var en norsk informatiker og pedagog, kjent for sine tidlige bidrag til bruk av IT i pedagogikk.
Som ung var han praktikant på Myrens Verksted. Etter utdanning innen fysikk ble han tilsatt ved Sentralinstitutt for industriell forskning der han blant annet utviklet programvare for stemmegivning til landets første egenutviklede datamaskin NUSSE. Ruge ble lektor i kybernetikk ved Fysisk Institutt, Universitetet i Oslo (1967), og virket samtidig som lektor for Forsøksgymnaset (1967–1998). Der lagde han det første kurs i databehandling for videregående skole, et kurs som benyttet en egenutviklet logikksimulator «Benjamin» og egenskrevet litteratur.
Han var sønn av pedagogen Herman Ruge (1883–1976) og var lokalpolitiker for SV. Han var gift med forsker og fredsaktivist Mari Holmboe Ruge.
Van Mijenfjorden
Van Mijenfjorden, tidligere Lågfjorden, er en fjord på vestsiden av Spitsbergen på Svalbard. Medregnet Bellsund strekker fjorden seg 83 kilometer i østlig retning inn til bunnen av Braganzavågen og er en del av det geografiske skillet mellom Nordenskiöld Land i nord og Nathorst Land og Wedel Jarlsberg Land. Øst for fjorden ligger Heer Land.
Geografi
Det ligger tre fyrlykter som ble oppført i 1964 langs nordkysten av Van Mijenfjorden. Akseløya lykt på Akseløya, Blåhuken lykt øst for Kaldbukta og Kapp Amsterdam lykt ved munningen til Sveabukta. Ved Kapp Amsterdam ligger Store Norske Spitsbergen Kulkompanis utskipningshavn for kull fra Sveagruva som ligger ved Sveasundet i den indre delen av fjorden.
Svalbards største elver har utløp i fjorden. Fra nord kommer Reindalselva med utløp i Kaldbukta og fra øst kommer Kjellstrømelva med utløp i Braganzavågen i bunnen av fjorden. To isbreer munner helt ut i fjorden, Fridtjovbreen nordvest for Akseløya og Paulabreen i bunnen av fjordarmen Rindersbukta.
Mellomengelsk litteratur
Mellomengelsk litteratur refereres til den litteratur som ble skrevet i det engelske språk som kalles for mellomengelsk, en form for overgangsengelsk mellom angelsaksisk (gammelengelsk) og moderne engelsk.
Tiden strekker seg fra tiden fra den normanniske erobringen av England i 1066 og fram til 1470-tallet da «Chancery Standard» var virksom. Det vil si den form for skriftlig engelsk i London og som ble benyttet av de engelske myndighetene på slutten av 1300-tallet. På grunn av de ulike regionale forskjellene og dialekter over hele England ble det behov for en klar og entydig skriftlig form på offisielle dokumenter, og med trykkeripressene ble denne språkvarianten spredt.
I løpet av denne perioden av engelsk litteratur skrev Geoffrey Chaucer (1340–1400), periodens eneste store forfatter, Canterbury-fortellingene. Den ukjente Perle-poeten («Pearl Poet») skrev Sir Gawain og den grønne ridder, William Langland (som vi heller ikke vet noe særlig om) skrev det allegoriske drømmevisjonen Piers Plowman en gang på slutten av 1300-tallet. Det ble også skrevet mange moralskuespill som i samtiden også var kjent som «interluder», en bredere betegnelse gitt til drama med eller uten et moralsk tema. Mysteriespill og mirakelspill er blant de tidligste formelt utviklede teaterspill i middelalderens Europa og i England. Disse fokuserte på fortellinger fra Bibelen i kirkene foruten på offentlige steder fremført av amatører.
De tre hovedkategorier i mellomengelsk litteratur var religiøse, høvisk kjærlighet, og ridderfortellinger rundt mytene om kong Arthur.
Eksempel på mellomengelsk kan være åpningsprologen i Chaucers tekst:
En versjon på moderne engelsk (oversatt av Nevill Coghill):
Lensmannsetatens Landslag
Lensmannsetatens Landslag var en yrkesorganisasjon for lensmannsetaten i Norge. Foreningen ble stiftet i 1914. 13. november 1997 ble Lensmannsetatens Landslag slått sammen med Norsk Politiforbund til dagens Politiets Fellesforbund.
Hausmannslinjen
Hausmannslinjen er en modifisert utgave av de stort tenkte bymotorveiene i Oslo fra 1930-tallet av. Denne ble ikke bygd, også på grunn av stor motstand fra den berørte befolkningen.
Lokalisering
Hausmannslinjen var planlagt mellom Ullevålsveien og Akersveien.
VM i turn 1905
Det ble konkurrert i fem øvelser: mangekamp (sammenlagt), svingstang, skranke, bøylehest og lagkonkurranse. Frankrike dominerte mesterskapet, og sikret seg nesten alle medaljene.
David Nyathi
David Nyathi (født 22. mars 1969) er en sørafrikansk tidligere fotballspiller. Han var med i s landslagstropp til VM i fotball 1998.
Støylsnestunnelen
Støylsnestunnelen var en 2630 meter lang tunnel på riksvei 5 i Sunnfjord kommune i Vestland. Tunnelen gikk mellom Lunde og Føreneset i Kjøsnesfjorden, og erstattet den rasfarlige gamle veien. Byggingen startet 17. august 2007 og tunnelen ble åpnet 2. november 2009. Den ble stengt i 2022. Den er en del av Kjøsnestunnelen til svingen ved vestenden, der ny tunnel går rett frem, mens den tidligere utgangen er rømningsvei
NRK sendte i 2018 programserien Overleverne, der en av historiene handlet om en mann som overlevde ras på vegen som tunnelen erstatter.
I juli 2021 ble bildene vist nedenfor tatt fra vegen som tunnelen erstatter.
Norsk Politiforbund
Norsk Politiforbund, forkortet NPF, var en yrkesorganisasjon for politifolk i Norge. Foreningen ble stiftet i 16. mai 1905. Fra 1. januar 1975 ble landets daværende fire politiorganisasjoner samlet i Norsk Politiforbund. 13. november 1997 ble forbundet slått sammen med Lensmannsetatens Landslag til dagens Politiets Fellesforbund.
Navigatørene
Navigatørene er den norske avdelingen av en internasjonal kristen tverrkirkelig bevegelse, med arbeid i over 120 land. Bevegelsen arbeider i studentmiljøer, menigheter og forsamlinger, blant nyutdannede og ungdom.
Navigatørene arbeider gjennom personlige samtaler, gruppearbeid, veiledning, lederopplæring, forkynnelse og seminarer. Bevegelsen ønsker å være for alle faser i livet, en «medvandrer» gjennom hele livet, en livsløpsbevegelse. I tenårene, studietiden, tiden rett etter studietiden, arbeidslivet, og familiefasen for dem som stifter familie.
Visjon
Navigatørenes visjon er at stadig flere møter Jesus og kommer til tro på Ham ved at enkeltmennesker utrustes til å leve et tydelige disippelliv.
Historie
The Navigators ble startet på 1930-tallet. Dawson Trotman, fra California, fikk et kall til å undervise i kristent disippelskap. Han begynte i skolen og på søndagsskoler. Etterhvert spredte arbeidet seg til sjøfolk i den amerikanske marinen.
Gøteborgprotokollen
Gøteborgprotokollen er en internasjonal miljøavtale som omhandler langtransporterte luftforurensinger. Avtalen omhandler utslipp av svoveldioksid, nitrogenoksider, ammoniakk og flyktige organiske forbindelser. Avtalen trådte i kraft 17. mai 2005 og er ratifisert av de fleste europeiske land, samt USA.
Norges forpliktelser
Følgende tabell viser hvilke utslippsnivåer Norge har forpliktet seg til å oppnå innen 2010:
Fransk Polynesia
Fransk Polynesia er et selvstyrt område i Polynesia i det sentrale, sørlige Stillehavet. Det tilhører Frankrike, har status som oversjøisk samfunn med indre selvstyre og har siden 2004 blitt betegnet som et oversjøisk land (pays d'outre-mer). FN regner Fransk Polynesia som et ikke-selvstyrt område. Folketellingen i 2017 viste et innbyggertall på 275,918.
Fransk Polynesia består av fem øygrupper med til sammen 121 øyer, derav 76 bebodde. Noen av øyene er av vulkansk opprinnelse og har høye fjell. Andre er lave atoller. Største og mest folkerike øy er Tahiti, der også hovedstaden Papeete ligger.
Øyene i Fransk Polynesia ble befolket fra området ved Samoa av folk som talte polynesiske språk. Fra slutten av 1700-tallet ble øyene hyppig oppsøkt av europeere. Misjonærer begynte å omvende befolkningen til kristendommen. Europeiske stormakter konkurrerte om innflytelse. For å forhindre britisk dominans, erklærte Frankrike Tahiti som protektorat i 1842. I 1880 ble øyene annektert av Frankrike og gjort til koloni. Kontakten med europeerne fikk store konsekvenser for de etablerte samfunnene på øyene. Nye sykdommer førte til stor befolkningsnedgang. Misjonsvirksomhet og europeisk påvirkning endret kultur og samfunn.
I løpet av 1900-tallet gjennomgikk Fransk Polynesia en omfattende sosial og økonomisk utvikling, der leveforholdene ble bedre og levealderen steg. Turisme utviklet seg til å bli en viktig næring. Frankrike gjennomførte fra 1963 til 1996 atomprøvesprengninger i Fransk Polynesia.
I 1946 ble øyene et oversjøisk territorium. Gradvis har landet fått større selvråderett over egne anliggender. Selvstyre ble innført i 1984. Det står strid om tilknytning til Frankrike og dette ligger også til grunn for partisystemet. Siden 2004 har landet vært preget av hyppige regjeringsskifter.
Navn
Polynesia er en europeisk term for øyene i det sentrale Stillehavet. Navnet betyr «mange øyer» og kommer fra gresk poly (πολύς), som betyr «mange», og nēsos (νῆσος), som betyr «øy».
Navnet Polynésie ble første gang benyttet av Charles de Brosses i 1756 som en betegnelse på alle øyene i Stillehavet. I et foredrag i Société de Géographie i Paris i 1831 foreslo Jules Dumont d'Urville å dele Oseania inn i fire deler: Polynesia, Mikronesia, Melanesia og Malaysia. Etter dette er Polynesia blitt navn for de mange øyene innenfor en omtrentlig trekant dannet av Hawaii i nord, New Zealand i sørvest og Påskeøya i sørøst. Navnet Polynesia ble først utbredt på 1800-tallet.
De franske besittelsene i Stillehavet ble først kalt Établissements de l'Océanie, senere Établissements français de l'Océanie (EFO). Opprinnelig omfattet betegnelsen også Ny-Caledonia og Wallis- og Futunaøyene. Etter at disse ble skilt ut som egne kolonier, ble Établissements français de l'Océanie ensbetydende med de franske øybesittelsene øst i Polynesia inntil 1957, da navnet skiftet til Fransk Polynesia, (fransk: Polynésie française, tahitisk: Pōrīnetia Farāni).
Navnet Fransk Polynesia er utfordret av selvstyre- og selvstendighetsforkjempere fordi navnet viser til at landet er underlagt fransk herredømme. Tahiti Nui, som betyr «store Tahiti», er lansert som alternativt navn. Det har særlig blitt benyttet i offisiell sammenheng mens Gaston Flosse har vært i regjering, men er ikke godtatt av franske myndigheter. Uavhengighetspolitikeren Oscar Temaru var først også tilhenger av Tahiti Nui, men har senere gått inn for navnet Maohi Nui i stedet. Navnet Tahiti Nui er kritisert for å være fokusert på Tahiti og ikke ta hensyn til de andre øyene. Også Maohi Nui har slagside til fordel for Tahiti, da ordet maohi enten har en annen betydning på andre av landets språk enn tahitisk eller ikke finnes i vokabularet i disse.
Naturgeografi
Fransk Polynesia består av 121 øyer sør for ekvator i Polynesia i det sentrale Stillehavet. Landarealet utgjør NaN km². Det bor folk på 72 av øyene. En økonomisk sone på 5,5 millioner km² omgir øyene.
Den ubebodde sandbanken Motu One i Marquesasøyene er nordligste punkt. Klippeøyene Marotiri, sør for den sørligste bebodde øya Rapa Iti, er sørligste punkt. Manuae i Îles Sous-le-Vent og Îles Maria i Australøyene ligger omtrent like langt vest. Atollen Temoe ligger lengst øst i Fransk Polynesia. Fransk Polynesia strekker seg over flere tidssoner. Australøyene, Selskapsøyene og Tuamotuøyene benytter UTC-10, Marquesasøyene UTC-09.30 og Gambierøyene UTC-09.
Nærmeste naboøyer er Linjeøyene tilhørende Kiribati, samt Jarvisøya tilhørende USA, beliggende nord for Selskapsøyene og vest for Marquesasøyene. I vest ligger Cookøyene og i sørøst Pitcairnøyene tilhørende Storbritannia.
Geologi
Øyene er av vulkansk opprinnelse og varierer fra fjellrike øyer til koralløyer og lave atoller. Øygruppene stikker opp av havet fra undersjøiske fjellrygger som går i retning fra nordvest til sørøst. På Tahiti når toppen av fjellet Orohena 2,241 moh.
Øyene er en del av den tektoniske Stillehavsplaten, som beveger seg mot nordvest med en fart på mellom sju og elleve cm i året. Tuamotuøyene har en geologisk alder nær platens egen, 40 til 60 millioner år, mens de øvrige øyene er resultat av senere vulkansk aktivitet, preget av påfølgende erosjon, nedsynking og drift. I Fransk Polynesia finnes alle stadier av denne prosessen, fra høye vulkanske øyer til lave atoller.
Det er varmepunkter ved Selskapsøyene, Marquesasøyene og ved undervannsfjellene for enden av Australøyene. Den undersjøiske vulkanen Teahitia vest av Tahiti hadde sist utbrudd i 1985. Andre undersjøiske vulkaner ved Tahiti er Mont Rocard, som sist hadde utbrudd i 1972, og Moua Pihaa, med siste utbrudd i 1970. Ved undervannsfjellene Macdonald sørvest for Rapa Iti og Marotiri var det sist utbruddsaktivitet i 1989. Toppen befinner seg her 27 meter under havoverflaten.
De fem øygruppene
Fem øygrupper utgjør landet: Selskapsøyene, Tubuai- eller Australøyene, Marquesasøyene, Tuamotuøyene og Gambierøyene.
Selskapsøyene
Selskapsøyene er del i to grupper: îles du Vent og îles Sous-le-Vent.
Selskapsøyene har størst landareal av de fem øygruppene: to femdeler av det totale arealet. Øyene er for det meste vulkanske, med høye topper som har erodert og dannet dype daler. Øyene kan ha en smal kyststripe, men fjellene kan også gå rett ned i havet. Barriererev omgir øyene.
Australøyene
Tubuai- eller Australøyene består av fem hovedøyer, Tubuai, Rurutu, Rimatara, Raivavae og den avsidesliggende Rapa Iti. Øyene er av vulkansk opprinnelse, men er med 80–440 moh lavere enn andre vulkanske øyer i Fransk Polynesia. Øygruppen omfatter også atollen îles Maria og Marotiri. Australøyene er en del av samme kjede som de sørlig Cookøyene.
Marquesasøyene
Marquesasøyene ligger nordøst for Tahiti. Øygruppen består av tretten øyer fordelt på en nordlig gruppe med Nuku Hiva, Ua Huka og Ua Pou som de viktigste øyene, og en sørlig gruppe, der de viktigste øyene er Hiva Oa og Fatu Hiva og Tahuata. Enkelte av øyene er av vulkansk opprinnelse, med fjell som når opp mot 1200 moh. Fjellene går rett i havet. Øyene er uten kyststripe og er heller ikke beskyttet av barriererev.
Tuamotuøyene
De 78 Tuamotuøyene ligger øst for Selskapsøyene og består av lave koralløyer og atoller med laguner rike på fisk. Vegetasjonen består for det meste av kokospalmer. Jordsmonnet består av korallsand og gir vekstgrunnlag for lite annet. De største atollene er Rangiroa og Fakarava.
Gambierøyene
Gambierøyene ligger sørøst for Tahiti. Fire av øyene er av vulkansk opprinnelse og dermed også høye. Den viktigste øya i denne gruppen er Mangareva.
Klima
Øyene har et varmt og fuktig tropisk klima med passatvind. Temperaturen ligger mellom 20 °C og 29 °C. Nedbøren er på 165 cm i året, med perioden fra november til april som den våteste.
Tropiske sykloner forekommer, men er sjeldnere i denne delen av Stillehavet enn lengre vest.
Flora og fauna
Øyene ligger langt fra andre landmasser. Dette medvirker til at artsmangfoldet på land ikke er stort. Samtidig er mange av artene som finnes stedegne. Noen biologiske familier av snegler finnes utelukkende i Fransk Polynesia. Sammen med Mikronesia (og Fiji) regnes Polynesia som en biologisk hotspot, en region med stort biologisk mangfold og med høyt antall arter som er unike for regionen og som også er truet av menneskelig virksomhet.
Fransk Polynesia har en femdel av verdens atoller. Korallrevene, der det finnes 176 korallarter, dekker 12,800 km². Her finnes det 1,024 fiskearter og 1,160 bløtdyrarter. Koralløyene og atollene har fattigere jordsmonn. Samtidig er de utsatt for salt og sterkt sollys. Det biologiske mangfoldet på land er derfor mindre sammenlignet med de høye vulkanøyene. Antallet plantearter er under 100. Samtidig hekker det her 27 sjøfuglarter. På Tuamotuøyene finnes den truede kokoskrabben. Havlærskilpadder, suppeskilpadder og karettskilpadder formerer seg i Fransk Polynesia.
Havet som omgir øyene har en rik marin fauna. I havet lever det elleve delfinarter, to spermhvalarter, to nebbhvalarter (Ziphiidae) og knølhval. Det finnes over tjue haiarter i havet omkring Fransk Polynesia.
I 2002 ble havet omkring øyene erklært som reservat for marine pattedyr. I 2006 ble det innført fangststopp for de fleste haiartene, med unntak av fiske av makohai. Forbudet ble totalt i 2012, da verdens største haireservat ble opprettet i Fransk Polynesia. Lagunen på Moorea ble i 2008 registrert som Ramsar-område.
Fakarava og seks nærliggende atoller er erklært som biosfærereservat av UNESCO. Atollen Manuae er vernet som naturreservat. Naturparken Te Faaiti i Hitia'a O Te Ra på Tahiti dekker 750 hektar i et område omkring elven Vaipaea som renner gjennom Papenoodalen. Området ble vernet i 1989 og fikk status av naturpark i 2000. Et annet vernet område er Vaikivi på Ua Huka i Marquesasøyene. Det omfatter 240,4 hektar med regnskog. På Marquesasøyene finnes det dessuten andre vernede habitater: Eiao, Hatutu Mohotani, og Motu One. Per juni 2013 fantes det ytterligere ni vernede steder og tolv naturmonumenter.
Miljøproblemer
Det er miljøutfordringer knyttet til blant annet avfallshåndtering, drikkevannsforsyning og forurensning av laguner. Atomprøvesprengningene på Moruroa og Fangataufa har etterlatt miljøproblemer. Radioaktivt materiale er samlet i 27 deponier på Moruroa.
Naturen, særlig på Tahiti og Selskapsøyene der befolkningen er størst, er presset av utbygging. På disse øyene er også korallrevene truet, både av utbygging, sedimentering og forurensing. På andre øyer trues skilpaddene av ulovlig jakt.
Per juni 2013 regnet Verdens naturvernunion (IUCN) 77 arter som utryddet, mens elleve ikke lenger finnes i vill, naturlig tilstand. 61 arter er kritisk truet, 23 regnes som truet og 90 som sårbare.
Inntrengende plante- og dyrearter er et problem. Antallet fremmede karplanter er mer enn dobbelt så stort som antallet arter hjemmehørende på øyene. 70 av de fremmede artene er inntrengende. Miconia calvescens ble introdusert som prydtre på Tahiti i 1937, har fortrengt skogsvegetasjonen som tidligere fantes og dekker nå to tredeler av øya. Det store mangfoldet av stedegne sneglearter er truet av den introduserte sneglen Euglandina rosea. Denne arten ble introdusert fra Florida for å bekjempe en annen introdusert art, men har utryddet 57 lokale sneglearter i slekten Partula. Den giftige mauren Wasmannia auropunctata sprer seg på Tahiti. Det treetende insektet Homalodisca vitripennis spredte seg fra 1988. Det ble fryktet at spredningen ville få både sosiale og økonomiske konsekvenser og det ble satt i gang et utryddingsprogram for å få kontroll på utbredelsen. Introduserte pattedyr som rotter, katter, hunder og griser har spredd seg i høyereliggende strøk på vulkanøyene. Her har geite- og sauehold ført til nedbeiting.
Fransk Polynesia er sårbar for klimaendringer og økning i havnivå. Mellom 1975 og 2005 ble det observert en havnivåøkning på 7,5 cm på Tahiti. Atollene, som gjerne bare når noen få meter over havoverflaten, er svært utsatt, noe som kan få virkninger både for naturen og for befolkningen på atollene. Stigende havnivå vil kunne medføre at atollene forsvinner under vann. På 1990-tallet var det flere tilfeller av korallbleking i Fransk Polynesia. I tillegg til at korallene døde, ble hele næringskjeden i lagunene påvirket, med nedgang i fiskebestanden. Endring av havtemperaturen truer også med å påvirke forholdene for dyrking av perlemuslinger, en viktig næring særlig på Tuamotuøyene.
På land er økosystemene i fjelltraktene mest utsatt for konsekvenser av klimaendringer som påvirker temperatur og nedbørmengde. Temperaturstigning vil kunne medføre at vekster som nå trives i lavere høyder, sprer seg til høyden og fortrenger de stedegne artene som nå finnes der.
Siden mye av befolkningen lever ved kysten, kan stigende havnivå få store konsekvenser for bebygde områder og infrastruktur som eksempelvis flyplasser bygd på fyllinger i laguner. Korallrev i økologisk ubalanse kan også medføre flere tilfeller av matforgiftning som følge av ciguatera.
Befolkning
To tredeler av befolkningen bor på Tahiti. I 2010 bodde 51,4 % av befolkningen i urbane strøk.
78 % av befolkningen er polynesiere, 12 % kinesere og 10 % europeere. Polynesierne er folket som først befolket øyene. Det opereres med et skille mellom den som er maohi, polynesier, og den som et demi (bokstavelig: «halv»), det vil si av blandet polynesisk og (vanligvis) europeisk opphav.
Europeerne, i hovedsak franskmenn, kom i kolonitiden. Med den militære aktiviteten som fulgte av atomprøvesprengningene fra starten av 1960-tallet, fulgte også økt innvandring fra europeisk Frankrike. Mens det i 1962 fantes 4,500 personer født utenfor Fransk Polynesia, var tallet økt til 16,700 i 1971 og 25,024 i 1988. På 1980-tallet var det også innvandring fra Ny-Caledonia. Den kinesiske befolkningen stammer dels fra plantasjearbeidere rekruttert i andre halvdel av 1800-tallet og dels fra kinesere innvandret fra San Francisco og Kanton på 1930-tallet. Tall for 2010 fra Verdensbanken viste at 12,8 % av befolkningen er innvandrere, i hovedsak personer fra Frankrike og Ny-Caledonia.
Utvandringen til Frankrike har pågått lenge, med økende antall fra slutten av 1960-årene, da over hundre franskpolynesiere årlig slo seg ned i Frankrike. Mot slutten av 1990-årene var dette gått opp til over 500 årlig. I 1999 bodde det 13,000 personer født i Fransk Polynesia i europeisk Frankrike. Mange av disse var studenter. I tillegg kom 17,750 født av franskpolynesiske foreldre. Franskpolynesierne bor særlig i tre franske regioner: Île-de-France, Provence-Alpes-Côte d'Azur og Bretagne.
Lenge var det lite utvandring fra Fransk Polynesia sammenlignet med andre land og områder i det sørlige Stillehavet. Den dårlige økonomien som følge av de verdensomspennende økonomiske nedgangstidene som tok til i 2008 har endret noe på dette, med økt utvandring særlig til Ny-Caledonia, Frankrike og fransktalende deler av Canada. Utvandrere slår seg også ned i New Zealand og USA, særlig i Hawaii og delstatene ved stillehavskysten.
Språk
Selvstyreloven gjør fransk til eneste offisielle språk (paragraf 57), men anerkjenner tahitisk som «et grunnleggende element i kulturell identitet». Selvstyreloven nedfeller fransk, tahitisk, marquesisk, tuamotuansk og mangarevansk som språkene i Fransk Polynesia. Etter selvstyreloven skal tahitisk og andre polynesiske språk bevares.
Australøyenes språk, som er gjensidig forståelig med tahitisk og som regnes som dialekter av dette, er ikke nevnt i selvstyreloven. På den avsidesliggende Rapa Iti i samme øygruppe tales det et eget språk, rapansk. Med 300 brukere (2007) og press fra tahitisk står dette språket i fare for å dø ut.
Av europeiske språk var engelsk på 1800-tallet og til begynnelsen av 1900-tallet mer utbredt enn fransk. Bruken av fransk økte særlig fra 1960-tallet. I 2007 benyttet 68,5 % av folket fransk som hjemmespråk, mens 29,9 % talte et polynesisk språk hjemme. Gruppen som kalles demis, og som er av blandet polynesisk og europeisk opphav, er i hovedsak tospråklige.
Fransk og polynesiske språk, særlig tahitisk, har påvirket hverandre blant annet ved at de låner ord fra hverandre. Tahitisk har også påvirket uttalen av fransk i Fransk Polynesia.
Religion
Befolkningen er for det meste kristne, og det hersker religionsfrihet.
Polynesiernes tradisjonelle religion ble gradvis fortrengt som følge av kristen misjon fra slutten av 1700-tallet. Dermed er protestantisk og katolsk kristendom blitt de største trosretningene. Oppgavene over andelen protestanter og katolikker varierer. Mens 51 % sies å tilhøre protestantismen, 30 % katolisismen og 16 % andre trossamfunn, anslås også protestantene og katolikkene til å være omtrent like store grupper, med en andel på omkring 40 % av befolkningen hver. Buddhismen kom til øyene med kinesiske plantasjearbeidere. Det første buddhistiske tempelet ble reist i Papeete i 1876.
Den britiske misjonsaktiviteten, startet av London Missionary Society i 1797, ble i 1863 overtatt av det protestantiske misjonsselskapet i Paris, Société des missions évangéliques de Paris. Den protestantiske kirken i Fransk Polynesia ble selvstendig i 1963. Den tok da navnet Église évangélique de Polynésie français (EEPF). I 2004 skiftet den navn til Église protestante ma'ohi (EPM).
Den katolske kirke er det andre store kirkesamfunnet. Den katolske misjonsvirksomheten begynte i 1834 på Gambierøyene og fortsatte fra 1839 på Marquesasøyene. Den katolske kirke står fortsatt sterkt på disse øyene. Videre er personer med fransk opphav ofte katolikker. I 1848 ble det etablert apostolisk vikariat i Papeete, og siden 1966 er Papeete-Tahiti katolsk erkebispedømme.
Jesu Kristi kirke av siste dagers hellige begynte misjonsvirksomhet på Australøyene i 1844 og skaffet seg innen 1852 rundt 2,000 trosfeller. Antallet tilhengere lå stabilt på dette nivået inntil misjonsinnsatsen ble økt på 1980-tallet og mormonismen opplevde stor framgang. På 1980-tallet tilhørte 6 % av befolkningen Jesu Kristi kirke av siste dagers hellige. Mormonenes andel av befolkningen ble i 2008 oppgitt til 6,5 %. Kristi Samfunn er også aktiv i Fransk Polynesia, med 3,6 % av befolkningen tilhørende dette kirkesamfunnet i 2008.
Syvendedagsadventistene har vært aktive siden 1894 og hadde i 2003 om lag 12,000 medlemmer. I 2008 utgjorde syvendedagsadventistene 5,8 % av befolkningen.
Etter andre verdenskrig konverterte mange kinesere, som opprinnelig var buddhister, til kristendommen. En del ble katolikker, mens andre ble protestanter. Under innflytelse av en besøkende predikant, sluttet en gruppe hakkaer i Papeete seg på 1960-tallet til pinsebevegelsen. I 1967 etablerte disse et eget kirkesamfunn, kalt Alléluia. Pinsebevegelsen har senere vokst, og blitt til Église du Nouveau Testament de Tahiti, Assemblée de Dieu de la Polynésie française og andre pinsekirker.
På 1960-tallet kom det sefardiske jøder fra Nord-Afrika og særlig Algerie. Synagogen i Papeete ble åpnet i 1993.
Historie
Fransk Polynesia ble folkesatt vestfra av polynesiere som kom seilende over havet fra området ved Samoa. Det er omdiskutert når dette skjedde og i hvilken rekkefølge de ulike øygruppene ble befolket.
En oppfatning er at polynesierne fra det første årtusen spredte seg fra Samoa og østover til øygruppene Cookøyene, Marquesasøyene, Selskapsøyene, Tuamotuøyene, Australøyene, Pitcairnøyene og Påskeøya, nordøstover til Hawaii og sørvestover til New Zealand, Kermadecøyene, Chathamøyene og Norfolkøya. Analyser av språkene tyder på at Marquesasøyene ble bosatt først, omkring år 900, deretter Selskapsøyene og Hawaii omkring år 1000. Nyere arkeologisk forskning anser at spredningen fant sted senere enn det man før har ment, mellom 950 og 1150. Det er også argumentert for at ekspansjonen til det østlige Polynesia fant sted så sent som mellom 1025 og 1120 for Selskapsøyene og mellom 1190 og 1290 for de øvrige øygruppene i det østlige Polynesia og New Zealand. Søtpotetens utbredelse viser at polynesierne på et tidspunkt før europeernes ankomst har vært i kontakt med Sør-Amerika.
Før europeerne kom, var øyene ingen samlet politisk enhet. Selv om befolkningen utgjorde et språklig og kulturelt fellesskap, hørte den til i små lokalsamfunn, der lojalitet var basert på slektskap. Samfunnene var hierarkisk organisert, med et aristokrati på toppen. Det var utstrakt rivalisering mellom lokalsamfunnene, og krig var utbredt.
Lundugle
Lundugle (Megascops asio) er en liten ugle i slekten Megascops.
Fransk Polynesia
Historie
Folket på den største øya Tahiti hadde nære forbindelser med de øvrige Selskapsøyene og Tuamotuøyene. Kontakten med Australøyene og Gambierøyene var mer begrenset. Forholdet til folkene på Marquesasøyene var vanskelig, også fordi det der ble talt et for tahitierne uforståelig språk.
Europeisk kontakt
På 1500-tallet kom europeerne til øyene. I 1521 seilte portugiseren Ferdinand Magellan forbi Tuamotuøyene. I 1595 gikk Álvaro de Mendaña i land på Marquesasøyene. Europeisk kontakt med øyene ble hyppigere fra andre halvdel av 1700-tallet. Briten Samuel Wallis besøkte øyene i 1767. Året etter utforsket britiske og franske ekspedisjoner Polynesia, med besøk av Louis-Antoine de Bougainville i 1768 og James Cook i 1768–69. Øyene fikk godt omdømme blant europeiske sjøfarende og ble populære stoppesteder for stillehavsfarere, særlig Tahiti.
Lundugle
Beskrivelse
De voksne fuglene har rustbrune eller mørk grå mønstret fjærdrakt med streker på buken. De er korte og tettbygde, med kort hale og brede vinger, rundt hode med kraftige øredusker, gule øyne og gulaktig nebb.
Fransk Polynesia
Europeisk kontakt
Etter hvert ble øyene ganske hyppig besøkt av hvalfangere og handelsmenn. Papeete vokste fram som viktigste by fordi dette var det beste oppankringsstedet på Tahiti.
I tiden for den første europeiske kontakten, spilte polynesiske og europeiske mellommenn en viktig rolle. Europeiske utforskere dro nytte av polynesiernes navigasjonskunnskaper og kjennskap til øyene i det vidstrakte Stillehavet. Cook i 1769 tok om bord Tupaia som navigatør, kjentmann og tolk på reisen videre til New Zealand. Bougainville tok i 1768 med seg Ahutoru tilbake til Paris, mens Omai i 1773 ble med Cooks ekspedisjon på hele reisen tilbake til Storbritannia. Den svenske sjømannen Peter Hagerstein, som var på Tahiti mellom 1793 og 1810, ble en viktig mellommann mellom britiske misjonærer og Pomare II av Tahiti.
De polynesiske samfunnene hadde ikke skriftkultur, og baserte seg på muntlig overlevering av tro og kunnskap. Kontakten med europeerne førte til store endringer i de polynesiske samfunnene. Polynesierne kjente ikke bruk av metall, og europeernes ankomst medførte også introduksjon av ny teknologi. Polynesierne var særlig interessert i metallgjenstander, og skytevåpen ble tatt i bruk i den interne krigføringen på øyene. Bruk av metallredskaper erstattet redskaper i stein og tre.
Europeiske sjøfarende brakte også med seg sykdommer som reduserte folketallet på øyene ganske dramatisk, siden øyboerne ikke hadde immunforsvar mot dem. Krig og matmangel bidro også til nedgang i folketallet. Særlig hardt rammet ble Marquesasøyene, med stor befolkningsnedgang fra 1886 til 1923. Sykdommer, alkoholkonsum og introduksjon av skytevåpen i intern krig på øyene bidro til dette. På Gambierøyene hadde franske misjonærer etablert katolskstyrte samfunn. Befolkningen ble satt i sving med byggevirksomhet for kirken, noe som ledet innsats bort fra nødvendig matproduksjon. Folketallet på Mangareva gikk fra 1831 til 1871 ned med en tredel, og en enda større andel ble borte mellom 1871 og 1900.
En langsiktig virkning av kontakten med europeerne var at samfunnene utviklet seg fra selvberging, til å supplere med inntekter fra salg av forskjellige produkter, blant annet kopra, lønnsarbeid og overføringer fra migrantarbeidere. En annen følge var endring i kostholdet ved innføring av mel, ris og hermetikk. Helseeffekten av dette var negativ.
Samlingsprosesser
Kontakten med europeerne forsterket den politiske samlingsprosessen der ledende høvdinger la under seg større områder. På Tahiti dominerte Pomare-dynastiet fra 1780-årene. Ved hjelp av kontakt med europeiske handelsmenn og skytevåpen skaffet Pomare I seg økt kontroll på Tahiti. Dynastiet utvidet sin makt også over naboøya Moorea og gjorde krav på andre øyer, særlig Tuamotuøyene og Gambierøyene. Pomare-herskerne søkte støtte fra britiske misjonærer og ble anerkjent som konger, en ny og hittil ukjent tittel blant polynesierne. Reformer ble gjennomført under innflytelse av misjonærene, blant annet ved Pomare-loven, den første skriftlige lovsamling i Oseania, innført i 1819.
Den lange regjeringstiden til dronning Pomare IV fra 1827 til 1877, var preget av rivalisering mellom britiske og franske interesser, ensbetydende med protestantisk eller katolsk innflytelse. Dette ledet til etableringen av fransk protektorat i 1842, og etter dette mistet Pomare-dynastiet gradvis sin makt til franskmennene. Pomare V avsto i 1880 sitt rike til Frankrike, som gjorde det til koloni.
Misjon
Fra slutten av 1700-tallet drev europeere kristen misjonsvirksomhet i Polynesia, og polynesiernes tradisjonelle religion ble gradvis fortrengt. Misjonærer fra det britiske misjonsselskapet London Missionary Society kom til øyene i 1797. Det gikk trådt med omvendelser og først et stykke ut på 1800-tallet fikk kristendommen gjennomslag. På Tahiti gikk kong Pomare II over til kristendommen i 1819.
I 1836 kom også katolske misjonærer fra Frankrike. Det utviklet seg til rivalisering mellom britiske og franske interesser i Polynesia, der misjonærene også var med. Etter at Frankrike tok kontroll med Selskapsøyene, ble britenes misjonsaktivitet i 1863 overtatt av det protestantiske misjonsselskapet Société des missions évangéliques de Paris.
Fra europeisk rivalisering til fransk protektorat
I første halvdel av 1800-tallet gikk fransk politikk i Stillehavet ut på å beskytte franske handelsinteresser og misjonsvirksomhet. Før protektoratet ble etablert var den franske tilstedeværelsen imidlertid beskjeden. Det bodde bare en håndfull franskmenn på Tahiti. Den britiske innflytelsen var stor, gjennom misjonærer og handelsmenn, og også tyske handelsinteresser gjorde seg gjeldende. USAs marine besøkte også øyene, sammen med amerikanske hvalfangere, handelsmenn og misjonærer.
Den franske viseadmiral Abel Aubert du Petit-Thouars grep inn til fordel for de franske, katolske misjonærene. I 1842 tok han Tahiti med de nærmeste Selskapsøyene og Marquesasøyene i besittelse for Frankrike. Øyene ble gjort til fransk protektorat og i 1843 ble Armand Joseph Bruat Frankrikes første guvernør. I 1844 ble Gambierøyene gjort til fransk protektorat. Frankrikes videre ekspansjon støtte mot britiske, amerikanske og tyske interesser. Îles Sous-le-Vent, med Bora Bora, Huahine og Raiatea, beholdt sin uavhengighet, garantert av traktater mellom Frankrike og Storbritannia.
Protektoratet medførte gradvis styrking av fransk politisk kontroll. Aristokratiet ble ikke integrert i franskmennenes nye styringsstruktur, men beholdt sin sosiale status og øvde innflytelse gjennom eierskap til jord. Den europeiske kontakten medførte også at det på Tahiti vokste fram en gruppe med blandet polynesisk og europeisk bakgrunn, ofte etterkommere etter forbindelser mellom europeiske menn og døtre av tahitiske aristokrater. Personer fra denne gruppen kom til å spille er politisk viktig rolle.
Europeisk fascinasjon
I Europa utga sjøfarere som besøkte Polynesia sist på 1700-tallet reiseskildringer, der øyene ble framstilt i et romantisk lys og som idylliske steder med en fredelig befolkning som levde i en naturlig samfunnstilstand. Fortellingene falt sammen med europeiske filosofers tanker om de edle ville og samfunn som befant seg i naturtilstanden.
Historier om pene og lettlivete kvinner i et tropisk paradis fikk forfattere og kunstnere, som Robert Louis Stevenson og Paul Gauguin, til å besøke øyene (Gauguins grav er på Hiva Oa i Marquesasøyene).
Fransk koloni
Etter at dronning Pomare IV døde i 1877 åpnet det seg muligheter for Frankrike til å sikre seg fullstendig kontroll med protektoratene og underlegge seg øvrige øygrupper i området. I 1880 ble Tahiti og de øvrige Selskapsøyene, inkludert Îles Sous-le-Vent, annektert og gjort til koloni sammen med Marquesasøyene og Gambierøyene. Anneksjonen av Îles Sous-le-Vent ble nedfelt i traktat med britene i 1887, da de to landene ble enig om Ny-Hebridene. Îles Sous-le-Vent ble administrert ved særordninger fram til andre verdenskrig. Australøyene kom under fransk kontroll i 1881 og Rapa Iti i 1900. Frankrike avviste imidlertid anmodning om ratifikasjon av traktater med Tonga i 1885 og anmodning om proteksjon fra Påskeøya.
Forsøk på plantasjedrift i andre halvdel av 1800-tallet var mislykket og kolonien Frankrike skaffet seg i 1880 var av begrenset økonomisk verdi.
Under første verdenskrig bombarderte de tyske krysserne «Scharnhorst» og «Gneisenau» Papeete i september 1914. Omkring 1,000 polynesiere ble sendt til Europa for å kjempe på fransk side.
1920-tallet ble økonomiske nedgangstider. Politiske protester medførte at en rådgivende forsamling på 13 medlemmer, derav sju folkevalgte, ble innført.
Under andre verdenskrig stilte Fransk Polynesia seg i løpet av 1941 på Charles de Gaulle og De frie franske styrkers side. Fler enn 300 franskpolynesiere meldte seg frivillig til De frie franske styrker og 76 av dem ble drept. USA etablerte i 1942 en militærbase på Bora Bora, der 5,000 soldater ble stasjonert. Basen ble benyttet som forsyningsstasjon for ruten mellom USA og Australia. Få lokale ble sysselsatt på basen, men den fikk likevel stor økonomisk betydning. Havnen ble utbygd, det ble anlagt kystartilleri og luftforsvarsanlegg, samt flyplass på land og anlegg for å ta imot sjøfly. Det var ikke kamper i Fransk Polynesia under andre verdenskrig og betydningen av basen avtok etter hvert som amerikanerne rykket fram over Stillehavet. Den ble avviklet 2. juni 1946.
Fra koloni til territorium
Betydningen av Tahiti økte og folk flyttet dit fra de andre øyene. I 1951 bodde halve befolkningen på Tahiti.
I 1958 ble det avholdt folkeavstemning om tilknytning til Frankrike. Valget sto mellom full uavhengighet og fortsatt tilknytning til Frankrike som delvis selvstyrt territorium. Pouvanaa a Oopa ledet an i kampen for selvstendighet, men det ble et flertall på 64 % for fortsatt tilknytning til Frankrike.
Atomprøvesprengninger og økt selvstyre
Frankrike gjennomførte i mange år prøvesprengninger av atombomber på atollene Moruroa og Fangataufa i Tuamotuøyene. På 1960-tallet startet utbygging av infrastruktur og militæranlegg i forbindelse med oppstart av atomprøvesprengningsprogrammet. Lokal arbeidskraft ble rekruttert for å ta del i byggeprosjektene. Utbyggingen fant særlig sted i Tahiti, med utbygging av havn og flyplass, og på Hao, Moruroa og Fangataufa. Dette medførte store offentlige investeringer og overføringer som forandret økonomien og skapte avhengighet av Frankrike. Sammen med dette fulgte velstandsutvikling, som medførte bedre helsetjenester, redusert spedbarnsdødelighet og økt levealder.
På 1970-tallet medførte økt lokalt selvstyre utbygging av offentlig sektor, der tjenestemenn i selvstyreforvaltningen ble sikret lønnsnivå tilsvarende det velbetalte tilreisende franske offentlige tjenestemenn fikk.
Fransk Polynesia fikk indre selvstyre i 1984. Selvstyreordningen ble revidert og utvidet i 1996. En ny revisjon ble foretatt i 2019. I 2004 ble Fransk Polynesia et oversjøisk land (pays d'outre-mer, POM) tilknyttet Frankrike.