cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tore W. Aas
Tore Aas har produsert og komponert i mange år innenfor ulike genre; messer, salmer, gospel, musikaler, popsanger, liturgisk musikk m.m. En av hans mest kjente sanger er julesangen En stjerne skinner i natt.
Studiespesialisering
Studiespesialisering er i Norge et utdanningsprogram innen videregående opplæring som gradvis overtok for den tidligere studieretningen allmenne, økonomiske og administrative fag («allmennfaglig linje») i fra 2006. Det første kullet med denne studieretningen ble uteksaminert i 2009. Innen studiespesialisering finnes det to valg: realfag og språk, samfunn og økonomi. Elevene kan også velge International Baccalaureate fra andre året. En egen variant er studiespesialisering med formgivingsfag som gir fordypning i formgiving (kunstfag) allerede fra første år. Studiespesialisering hører med til de studieforberedende utdanningsprogrammene som er beregnet på elever som vil studere videre på universitet eller høyskole.
Strukturering
Elever som går på studiespesialiseringen begynner bare med fellesfag første året. Da heter det VG1 studiespesialisering. 2. og 3. året velger de fordypning i programområde for realfag, samfunnsfag, språk og økonomi, formgivingsfag eller International Baccalaureate. Det er også mulig å ta fordypning i formgivingsfag allerede første året. Fag og uketimefordelingen for VG1 Studiespesialisering er slik: Norsk 4 timer, matematikk (praktisk eller teoretisk) 5 timer, engelsk 5 timer, naturfag 5 timer, fremmedspråk (nivå 1 eller nivå 2) 4 timer, samfunnsfag 3 timer, geografi 2 timer og kroppsøving 2 timer.
Når elevene velger fordypning i realfag eller samfunnsfag, språk og økonomi andre og tredje året utgjør programfagene her 15 timer per uke. Fellesfagene utgjør 15 timer per uke. Programfagene er på 5 timer. Det innebærer at det er 3 programfag på VG2 og VG3. Dersom ett av programfagene er matematikk, skal eleven ha 4 programfag i VG2. Dersom et av programfagene er matematikk, skal man ikke ha matematikk som fellesfag. Minst 2 av programfagene skal være innenfor det valgte fagområdet. Et eksempel: for å få vitnemål er det tilstrekkelig at eleven har riktig mengde fag i godkjent kombinasjon. Det er ikke noe formelt krav om at fagene skal være tatt i spesiell rekkefølge eller på spesielle årstrinn.
Fellesfag
Elevene kan velge mellom to varianter i matematikk i Vg1, 1T og 1P. 1T er mer teoretisk enn 1P.
Alle elever må velge et fremmedspråk i tillegg til engelsk. Fransk, spansk og tysk er mye utbredt, men det finnes i prinsippet et meget stort antall muligheter. Tilbudet vil variere fra skole til skole. Elevene kan fortsette med språket de leste i ungdomsskolen (språk II) eller starte forfra med et nytt språk (språk I), men de kan ikke starte forfra med språket fra ungdomsskolen. I begge tilfeller må språket leses i to år. De som ikke har noe språk fra ungdomsskolen, starter forfra og leser faget i tre år. I Vg3 har språket 5 timer og fører derfor til redusert mulighet for valg av fag for øvrig.
Norsk leses med 4 timer i Vg1 og Vg2 og med 6 timer i Vg3. Dette skrives vanligvis 4-4-6. Timetallene for de andre fellesfagene er engelsk 5-0-0, samfunnsfag 3-0-0, naturfag 5-0-0, religion 0-0-3, geografi 2-0-0, språk 1/språk 2 4-4-0, historie 0-2-4, kroppsøving 2-2-2, matematikk 5-0 eller 3-0 (Se <<Regler for valg av matematikk>>, nedenfor.
Programfag
Programfag er fag som i noen grad kan velges fritt, men det stilles bestemte krav til mengde og kombinasjon. Det kreves minst 30 timer programfag, men mange har mer, 33-35 er ikke uvanlig. Hvilke fag som tilbys kan variere mye fra skole til skole.
Alle programfag har fem timer i uken, unntatt noen realfag, alle med «X» i navnet, som har tre timer. Beslektede fag er samlet i «fagområder».
Alle elever må velge ett av følgende to programområder før de starter på Vg2 - realfag - samfunnsfag, økonomi og språk
Innenfor valgt programområde må alle elever velge to fordypninger, det vil si programfag fra forskjellige fagområder som leses med 5 timer i uken i både Vg2 og Vg3. De velger to fag i Vg2 som de fortsetter med i Vg3, til sammen 20 uketimer. Det er i prinsippet likevel ikke noe i veien for å ta et av programfagene med til sammen 10 timer i uken på ett år. I tillegg må alle velge enda to 5-timers programfag, vanligvis ett i Vg2 og ett i Vg3. Disse fagene kan, på visse vilkår, også velges fra andre program enn studiespesialisering. Det er tillatt å bytte dette faget fra Vg2 til Vg3, men bare hvis reglene i de enkelte fag gjør det mulig. Elever som går på samfunnsfag, språk og økonomi og som tar fellesfaget språk II (med fire timer i uken i Vg1 og Vg2) kan ta programfaget språk III (med fem timer i uken i Vg3) og få dette regnet som én av sine to fordypninger. I Vg2 må alle dessuten velge et fjerde fag på 3 eller 5 timer.
Noen eksempler på programfag innen realfag, gruppert etter fagområde:
Regler for valg av fag
I Vg3 må alle velge tre 5-timersfag, eventuelt to 5-timers og et 3-timers. To av 5-timersfagene må være fortsettelse av tilsvarende fag fra eget programområde på Vg2. Med «tilsvarende fag» menes at fagene må være fra samme fagområde. Kravet om «et fag fra samme fagområde over to år» kan i visse tilfelle erstattes med «to fag fra samme fagområde på ett år».
Eksempler Dette gir 33 timer, så kravet til antall timer er oppfylt. Kravet til matematikk er oppfylt med R1. Kravet til fordypning i to fag er oppfylt med fordypning i matematikk og fysikk. Det er ikke fordypning i geofag, for geofag X er et 3-timers fag og ikke et 5-timersfag. Hvis eleven i stedet hadde valgt 5-timersfaget geofag 1 hadde det blitt tre fordypninger og sammenlagt to timer mer enn nødvendig. Eleven kunne da f eks ha sløyfet fysikk 2 og erstattet dette med et annet fag, f eks et 3-timers fag.
Dette gir 30 timer, så kravet til antall timer er oppfylt. Kravet til matematikk er oppfylt med 2P. Kravet til fordypning i to fag er oppfylt med fordypning i medie- og informasjons-kunnskap og i engelsk. Toppidrett gir ikke fordypning, for faget er hentet fra program for idrettsfag og ikke fra eget programområde.
Hans von Luck
Hans Ulrich Freiherr (friherre) von Luck und Witten (født 15. juli 1911, død 15. januar 1997) var tysk oberst i Wehrmacht under andre verdenskrig, kjent som «Erwin Rommels pansersjef» og innehaver av Jernkorsets ridderkors og Det tyske kors i gull.
Bakgrunn
Han ble født inn i en gammel militærslekt. Kirkebøker viser at hans forfedre kjempet med hell mot tatarene i Schlesien i 1213, og fikk lov å tegne inn en tatarlue i sitt våpenskjold. Navnet «von Luck» nevnes i flere av brevene Fredrik den store dikterte.
Enken mistet hjemmet sitt, og for å forsørge barna, giftet hun seg med en marineprest som også arbeidet ved sjøkrigsskolen. Han praktiserte en «prøyssisk» barneoppdragelse med kortklipt hår og sengene oppredd på militært vis. Det var hard straff for glemme tiden. I 1917 begynte Hans von Luck etter stefarens ønske på klosterskole og fikk dermed lært seg latin og gresk. Om han brukte et fremmedord, forlangte stefaren at han hentet en ordbok, selv om de satt og spiste, og leste opp definisjonen. Som 17-åring fikk Luck såvidt sin Abitur i havn. Det var forbudt å røyke når man hadde på seg skolens lue, og uheldigvis hadde rektor sett at Luck og en skolekamerat en søndag hadde glemt seg og gjort akkurat det. Dermed var de i praksis utvist. Luck var kommet inn ved Reichswehr der det bare var 140 plasser til tusen søkere, og ville miste plassen uten Abitur. Rektor lot nåde gå for rett, men Luck fikk anmerkningen nedsatt fra «godt» til «tilfredsstillende».
Han var svært glad i hester og ble sendt til et kavaleriregiment i Schlesien, men til sin skuffelse snart forflyttet til 1. motoriserte bataljon i Øst-Prøyssen. Snart skjønte rekruttene at Reichwehrs syv infanteribataljoner var ment å utgjøre kjernen i den senere panserstyrken. Versaillestraktaten forbød bruk av panservogner i den tyske hær, men general Hans von Seeckt inngikk en hemmelig avtale med Russland slik at unge tyske offiserer årlig fikk tre måneders kursing i bruk av stridsvogner i Ural. Luck var satt opp til et slikt kurs i 1933, men det ble avlyst pga Hitlers maktovertakelse i januar samme år.
Hans von Luck undergikk 1929-32 beinhard trening med mekanikerkurs og intensiv kjøreopplæring hos Reichswehr, med sikte på sertifikat for alle typer kjøretøy. I 1931 simulerte de også kjøring av panservogn ved å kjøre rundt i små personbiler med påmonterte liksom-våpen. Han fikk også ri mye. I 1931 og 1932 ble han også kurset på infanteriskolen i Dresden, der han ble kjent med general Rommel, den mest populære av lærerne. I Dresden tok Luck også timer i russisk og ble kjent med Don-kosakker som var flyktet dit etter den russiske revolusjon. Hjemme hos flyktningefamilien von Satin traff han Sergej Rachmaninov som var bror til fru von Satin. At Luck kunne språket, ble svært nyttig da han etter krigen satt i russisk fangenskap. I 1932 avla Luck offiserseksamen og ble forflyttet til 2. motoriserte bataljon ved Kolberg.
Karriere
Høsten 1932 ble Luck utnevnt til løytnant og lærte opp rekrutter. Slik han hadde lært av Rommel, la han vekt på trening i felten. I 1933 da Adolf Hitler var blitt kansler, ble det en gang i all hemmelighet, midt på natten, levert stridsvogner. Rekruttene ble opplært i å bruke dem, men bare om nettene, for dette var et brudd på Versaillestraktaten med Heinz Guderian i en sentral rolle. I løpet av 1934 kom det til maktkamp mellom Ernst Röhms SA og SS, og videre mellom SA og Wehrmacht. 30. juni marsjerte Luck og hans menn til Stettin, pålagt å arrestere den lokale SA-ledelsen i det som ble de lange knivers natt. Luck så utrensingen av SA som en lettelse. Ingen ante at SS kom til å utvikle seg til den neste maktfaktoren.
I 1936 ble Luck overflyttet til Potsdam og trente med et motorsykkelkompani. Ofte dro han inn til Berlin der han besøkte Franz von Papen som venn av sønnen. I oktober 1938 ble han beordret til tjeneste ved en ny panserenhet i Bad Kissingen i Bayern. Like etter hendte krystallnatten uten at hæren reagerte. Luck mente at handlingslammelsen var fremkalt av at Reichswehr fordret en apolitisk holdning, at rekruttene kom fra Hitlerjugend og var drillet i fanatisme, og at Hitler utnyttet militærets troskapsed til ham i 1934.
Invasjonen i Frankrike
10. mai 1940 krysset Luck og hans menn den belgiske grensen. 12. mai stod de ved Meuse. Gummibåtene de prøvde å krysse elven med, ble skutt i senk av franskmennene. «Røyklegging!» ropte Rommel som gikk inn for lynkrig og skjøt to hus i brann. Røykteppet skjulte tyskerne ferd i gummibåter. Franskmennene «kjempet som løver», men om natten hentet tyskerne de første stridsvognene over elven. 18. mai rullet de inn i Cambrai, vendepunktet i første verdenskrig da britene første gang introduserte stridsvogner. Alle broer var sprengt, elvebåtene senket. Luck ble truffet av et skudd i hånden, men var tilbake dagen etter med armen i fatle. Han fikk noen britiske fanger til avhør, og den ene var en gammel venn av Luck fra oppholdet i London like før krigen, noe som satte krigen i et enda mer absurd lys. Slike tapstall hadde de aldri hatt før, og Hitler ga ordre om stopp i fremrykkingen. Rommel fortsatte likevel, så oppslukt av fremrykkingen at han ikke engang fikk med seg da adjutanten falt død om, like ved siden av ham. En gang kom de under voldsom ild fra det som viste seg å være tysk artilleri som ikke hadde fått med seg at deres egne var så langt fremme. I slutten av mai falt kompanisjefen, major Erdmann, og Rommel utnevnte Luck til å overta posten som ny kompanisjef, selv om han var blant de yngste. 2. juni fikk Rommel overrakt Jernkorsets ridderkors av Hitler personlig i Charleville, og Luck fikk Jernkorset av 1. klasse. 9. juni nådde de kysten, og Rommel kunne sende meldingen: «Vi er ved havet». 22. juni 1940 ble våpenhvilen signert. Luck ble tildelt kontorplass i Bordeaux, mens den franske regjering flyttet til Vichy. Luck tenkte at han og hans menn fortjente en kveldsdrink. Kusken anbefalte et maison serieuse. Det visste ikke hva et «seriøst hus» var, men det viste seg å være et bordell. De tok likevel et glass sjampanje etter at Luck innrømmet at han hadde glemt portforbudet han selv hadde innført.
Operasjon Barbarossa
22. juni 1941 deltok Luck i innmarsjen i Russland. I Smolensk deltok han i det presten hevdet var den første messen siden den russiske revolusjon. Soldatene spiste Pervitin for å holde seg våkne under den endeløse fremrykningen.
Pga raselovene ble Luck nektet å gifte seg med sin forlovede, Dagmar, fordi den ene oldefaren hennes var jødisk, slik at hun var 1/8 jødinne.
Afrikakrigen og Normandie
I april 1942 ble Luck forflyttet til Nord-Afrika og førte ørkenkrig under Rommel, men på D-dagen var han forlagt i Normandie. Luck disponerte en amfibiebil, og med den allierte fremrykningen i hælene krysset han sammen med sine menn krysset Seinen som de siste i den flytende bilen.
Etterkrigstiden
I januar 1945 ble Luck forflyttet til Küstrin for å avskjære den røde hærs fremrykning mot Berlin. 27. april 1945 ble han og hans menn tatt til fange av russerne, og han satt fem år i Gulag.
I en alder av 38 måtte han begynne livet forfra, som resepsjonist på et hotell i Hamburg. Han traff Dagmar igjen, men de skiltes som venner, og hun giftet seg med en annen. Et par år senere omkom hun i en bilulykke. Luck fikk arbeid for et eksportfirma som skulle etablere seg i Angola der han kom til å føle seg hjemme. Som årene gikk, traff han også igjen gamle kampfeller - både tyskere og tidligere motstandere på alliert side. I 1985 møtte han en av damene fra Bletchley Park som hadde avkodet alle meldinger fra ham og Rommel, og hilste gledesstrålende på ham: «Jeg vet alt om Dem og Deres bragder i Nord-Afrika!»
Vitalj Sjtsjerba
Vitalj Venjadziktavitsj Sjtsjerba (belarusisk: Віталь Венядзіктавіч Шчэрба - Vital Venjadziktavitsj Sjtsjerba; russisk: Виталий Венедиктович Щербо [Vitalij Venediktovitsj Sjtsjerbo]; født 13. januar 1972 i Minsk) er en sovjetisk og senere belarusisk turner.
Sjtsjerba har siden 1996 bodd i Las Vegas.
Opphavsrett
Opphavsrett er eneretten som skaperen av et litterært, vitenskapelig eller kunstnerisk verk får til å fremstille eksemplarer av det og ved å gjøre det tilgjengelig for allmennheten. Opphavsrett reguleres i Norge av åndsverkloven. Opphavsretten er tidsbegrenset, som hovedregel til 70 år etter utløpet av opphavspersonens dødsår. Bernkonvensjonen og Verdens handelsorganisasjon sier imidlertid at når opphavsretten opphører i verkets opprinnelsesland, opphører den også i resten av verden. For eksempel flere filmer og bøker utgitt i USA på tross av at det enda ikke er gått 70 år siden filmskapernes eller forfatterens bortfall.
Opphavsretten medfører i første rekke et etterligningsvern. Hovedspørsmålet er derfor ikke om det opphavspersonen skaper er vernet, men om det er ettergjort. Rettsanvendelsen må derfor innledes med likhetsvurderingen. Det er nemlig dette som utgjør opphavsrettens hovedspørsmål: Hva skal til for at frembringelse B, helt eller delvis, er identitetsmessig lik frembringelse A?
Forutsetningen for opphavsrettsvern er at uttrykket på gjenstandsplanet fremstår som resultat av praktisk skapende innsats og individuell preget åndsvirksomhet, det vil si både «hånd» og «ånd». Opphavsretten oppstår ved selve frembringelsen, og det er gjelder således ingen krav til registrering eller lignende.
Opphavsrettsvernet omfatter ikke bare uttrykket i opprinnelig form, men også i «endret skikkelse, i oversettelse eller bearbeidelse». Vernet er imidlertid begrenset til verkets litterære eller kunstneriske uttrykk, og omfatter derfor ikke generiske ideer, teknikker, metoder eller lignende som ligger bak.
Opphavsretten regnes, sammen med patentretten, kjennetegnsretten, designretten, planteforedlerretten og kretsmønsterretten, som en del av immaterialretten, hvis et av kjennetegn er at den beskytter ikke-legemlige – immaterielle – gjenstander (selv om det når så er sagt kan spørres om opphavsretten i det hele har noen gjenstand).
Opphavsrettens historie
Da den britiske trykkeren William Caxton satte opp den første trykkepressen med løse tegn i England i 1476 vedtok tronen en lov som krevde at alle trykkere og utgivere skulle registrere seg i et register. Lovgivningen rundt boktrykking ble ytterligere utvidet i 1530, da kirken fikk retten til å forhåndssensurere teologiske bøker, i 1538 da alle bøker måtte forhåndsgodkjennes av Det kongelige råd («The Privy Council») , og i 1557, da medlemmene av «The Royal Stationers Company» fikk monopol på trykkevirksomhet. Etter at kong James II ble styrtet i 1688 lot parlamentet være å fornye lisensene, slik at de utløp i 1695. Dette førte til at bokmarkedet i London ble oversvømt av billige bøker, spesielt fra skotske trykkere.
Etter 15 år med trykkefrihet, og minst ti lobbyforsøk fra trykkere i London ble det som av mange er omtalt som den første reelle loven om opphavsrett vedtatt i 1710, da Det britiske parlamentet vedtok The Statute of Anne. Denne loven gav forfattere eller forlag en enerett på 14 år til å trykke bøkene sine. Eneretten kunne fornyes én gang om forfatteren fortsatt var i live. Eneretten omfattet kun boktrykking, og regulerte ikke ting som oversettelser av litterære verk eller oppsetninger av skuespill. Utover på 1700-tallet arbeidet forleggerne med å få vernetiden utvidet, og de gikk rettens vei for å gjøre eneretten evigvarende. Dette stridstemaet ble ikke avklart før ved en kjennelse i House of Lords (som var Storbritannias høyesterett) i 1774, der idéen om en evigvarende opphavsrett ble forkastet. Avgjørelsen skapte begrepet «public domain», mengden av verk der opphavspersonens kontroll over bruken var utløpt.
USA fikk sin første føderale lov om opphavsrett i 1790. Den amerikanske grunnloven gir Kongressen mulighet til å «fremme vitenskap og kunst» ved å gi forfattere og oppfinnere en tidsbegrenset enerett. Som i Storbritannia varte eneretten opprinnelig i 14 år, med mulighet for å fornye den én gang. For at et verk skulle omfattes av opphavsretten måte opphavsretten registreres i et offentlig register, noe som ble gjort for omtrent 5 % av alle publiserte verk. Vernetiden ble utvidet i 1831 og i 1909, og siden 1962 har vernetiden blitt utvidet hele 11 ganger. Den siste utvidelsen kom i 1998 med Sonny Bono Copyright Term Extension Act, noe som satte vernetiden til opphavspersonens levetid + 70 år.
I løpet av attenhundretallet vokste også opphavsretten frem i Frankrike. Mens den anglo-amerikanske copyright dreide seg om økonomiske rettigheter, vokste det i Frankrike frem et system basert på droit d'auteur, forfatterens rettigheter. Denne var inndelt i de to hoveddelene droits patrimoniaux (økonomiske rettigheter) og droits moraux, moralske eller ideelle rettigheter. I 1761 ble det slått fast at opphavsretten gikk i arv, etter at Jean de La Fontaines arvinger gikk rettens vei for å få kontroll over verkene han etterlot seg. I 1777 slo to andre rettsavgjørelser fast at forleggeres rettigheter ikke varte lenger enn i opphavspersonens levetid.
Internasjonal opphavsrett
Internasjonalt har begrepet copyright to betydninger. Den primære er den som er skissert ovenfor, nemlig et alminnelig begrep for rettsområdet opphavsrett. For det andre er ordet også et begrep for den anglo-amerikanske rettslige tradisjonen innen faget (omfatter Storbritannia og USA), som står i et visst motsetningsforhold til tradisjonen innen kontinental rett (øvrige Europa, inkludert Norge), hvor man har brukt begrepet author's rights. Tradisjonelt har forskjellene på systemene for det første gått ut på at man i anglo-amerikansk rett krevde at copyright-merket måtte brukes for at man skulle få vern, og for det andre at man innenfor copyright-tradisjonen la mer vekt på de økonomiske rettighetene til opphavspersonen kontra de ideelle rettighetene. Under author's rights-tradisjonen sto på den annen side de ideelle rettighetene mer sentralt. Etterhvert har imidlertid disse forskjellene blitt sterkt redusert, og er i dag av mindre betydning som følge av den før nevnte Bernkonvensjonen.
I dag er både økonomiske og ideelle rettigheter vernet under begge systemer, og opphavsretten oppstår som nevnt ovenfor i og med at verket skapes, også innenfor angloamerikansk rett. Av de forskjellene som fortsatt eksisterer mellom systemene er den viktigste at man i anglo-amerikansk rett har adgang til å overdra også de ideelle rettighetene, noe det ikke er anledning til innen kontinental rett. For det andre eksisterer det i anglo-amerikansk rett regler benevnt «fair use», som går noe lenger enn det som gjelder i kontinental rett. De tilsvarende reglene i norsk rett kalles gjerne «lånereglene».
Bernkonvensjonen – internasjonale likheter og forskjeller
Den overordnete rettskilden på opphavsrettens område er den verdensomspennende Bernkonvensjonen om vern av litterære og kunstneriske verk fra 1886. De aller fleste land er tilsluttet denne konvensjonen, som knesetter visse grunnleggende prinsipper for nasjonalt rettighetsvern. Et sentralt siktemål med konvensjonen var å hindre misbruk av åndsverk på tvers av landegrenser, noe som ble gjort mulig av at den nasjonale lovgivningen opprinnelig kun vernet nasjonale verk. Ved tilslutning til konvensjonen forpliktet medlemslandende seg til å gi utenlandske verk den samme beskyttelse som nasjonale verk, samtidig som det kom på plass visse minimumskrav til vernets omfang. Et tredje sentralt prinsipp var det som nevnt innledningsvis, nemlig at vernet oppstår i og med skapelsen av verket, og ikke krever noen registrering, markering eller andre formaliteter. Norge sluttet seg til konvensjonen allerede i 1896, Danmark kom til i 1903, Sverige i 1904 og Finland i 1928. Et land som USA, som hadde krav til formalisering for utøvelse av retten som en sentral del av lovverket, sluttet seg derimot ikke til før i 1989.
Bernkonvensjonen har bidratt til å harmonisere regelverket på opphavsrettens område internasjonalt, særlig på den måten at de to hovedretningene (tradisjonene) innen opphavsretten, den franske droit d'auteur og den anglo-amerikanske copyright, har nærmet seg hverandre. Disse to retningene hadde utviklet seg på forskjellig måte. Den franske retningen, som er gjeldende i mesteparten av Europa med unntak av Storbritannia (kontinental rett), var basert på lovgivning, noe som resulterte i at de opprinnelige opphavspersonene ble gitt et utstrakt vern, også utover de rent økonomiske interessene – de ble gitt såkalt moralske eller ideelle rettigheter. I den anglo-amerikanske tradisjonen, som omfatter Storbritannia, USA, Australia og enkelte andre tidligere britiske kolonier, var reglene derimot blitt til gjennom prejudikater fra domstolene. Her sto de økonomiske rettighetene i fokus, mens de ideelle rettighetene ikke var inkludert i vernet. Som følge av dette fikk arbeidsgiverne en bedre stilling, ved at de fikk overført alle rettighetene til verket, uten å måtte ta hensyn til den umiddelbare skaperen av verket.
Etter innføringen av Bernkonvensjonen har de ideelle rettighetene fått et visst innpass også i anglo-amerikansk rett. En forskjell som fortsatt eksisterer er dog at man innen anglo-amerikansk rett kan overføre også de ideelle rettighetene, noe som ikke er mulig innen kontinental rett. Her kan man imidlertid fraskrive seg disse i atskillig grad, slik at den reelle forskjellen ikke blir veldig betydelig. En annen forskjell er at mens den kontinentale rettstradisjon foreskriver at opphavsretten alltid oppstår hos den originære opphavsperson (den som skaper verket), er ikke dette like absolutt i den anglo-amerikanske tradisjonen. Her er reglene slik at opphavsretten til verk som skapes i en arbeidssituasjon ofte vil tilhøre arbeidsgiver (såkalt «work for hire»). Heller ikke her er imidlertid forskjellen veldig stor, ettersom land innen kontinental tradisjon har regler som gjør at den økonomiske opphavsretten i slike situasjoner ofte vil gå over til arbeidsgiver automatisk. De ideelle rettighetene vil riktignok her bli værende hos arbeidstakeren i større grad.
Det er viktig å være oppmerksom på at selv om de fleste land i verden er tilsluttet Bernkonvensjonen, betyr ikke dette at omfanget av vernet er det samme i alle land. Den viktigste forpliktelsen konvensjonen medførte var som sagt å behandle alle verk likt uavhengig av nasjonalitet, og de minimusmbetingelsene som ble stilt til det enkelte lands vern fikk liten betydning i de fleste vestlige land ettersom vernet her allerede var minst like omfattende. Konvensjonen hindrer for eksempel ikke at kravene til verkshøyde varierer en del fra land til land. Kravene som stilles er således i alminnelighet noe strengere i Tyskland og de nordiske land, enn de er i land som Storbritannia og USA, samt øvrige land på det europeiske kontinent. At et verk oppnår åndsverkstatus i for eksempel Spania er således ikke noen garanti for at verket vil være vernet i Norge.
I tillegg til Bernkonvensjonen finnes det også annen opphavsrettslig regulering på internasjonalt nivå som er av betydning. Først og fremst gjelder dette EUs Infosoc-direktiv om opphavsrett, som er bindende også for EFTA-landene gjennom EØS-avtalen. En annen konvensjon, av betydning er WIPO Copyright Treaty, utarbeidet av FN-organisasjonen WIPO. Denne konvensjonen utfyller Bernkonvensjonen, og stiller til dels strengere krav enn det Bernkonvensjonen gjør.
Nasjonalt lovverk
De nærmere reglene om opphavsrett vil altså variere fra land til land, og må finnes i de enkelte staters lovverk. I Norge reguleres opphavsrett gjennom lov av 15. juni 2018 om opphavsrett til åndsverk mv. (åndsverkloven eller opphavsrettloven), forkortet åvl.. Den forrige versjonen av åndsverkloven, åndsverkloven fra 1961, ble skapt gjennom et samarbeid med de andre skandinaviske land, og det er derfor stor grad av rettslikhet mellom norsk, svensk og dansk rett. Loven har blitt revidert flere ganger, senest i 2013, da i første rekke for å gi rettighetshavere og andre muligheten til å samle inn personopplysninger fra sluttbrukere på Internett uten konsesjon. Fra 1. juli 2013 ble det mulig å samle inn slike data kun ved å sende en melding til Datatilsynet om det. I 2018 ble det vedtatt en ny åndsverklov som i stor grad bygger på den gamle.
Oversikt over åndsverkloven
Åndsverklovens hovedregel er at skaperen av verket har enerett til å råde over det (åvl. § 2). Dette vil si at opphavspersonen har enerett til eksemplarfremstilling og enerett til å gjøre verket tilgjengelig for allmennheten. Nærmere bestemmelser som regulerer dette finnes i lovens kapittel 1. Loven inneholder videre en gruppe med regler som avgrenser og spesifiserer nærmere opphavspersonens rettigheter, de såkalte lånereglene (kapittel 2), regler om overføring av opphavsrett (kapittel 3), vernetid og sanksjoner ved krenkelser av opphavsretten (se nærmere om dette nedenfor). Loven inneholder i tillegg visse særlige regler, se nærmere kapittel 6.
I tillegg til egentlig opphavsrett regulerer åndsverkloven dessuten de nærstående rettighetene, se lovens kapittel 5. Dette er rettigheter som ligger nært opp til opphavsrett i art, og som er omfattet av deler av det samme vernet. Eksempler på frembringelser som er underlagt vern etter kapittel 5 er blant annet utøvende kunstneres fremføringer, databaser, fotografiske bilder som ikke er åndsverk og lydopptak.
Krav til verkshøyde
Den norske åndsverkloven § 2 gir følgende eksempler på litterære og kunstneriske uttrykk som etter sin art kan være vernet som åndsverk:
Oppregningen nevner noen av de viktigste typene åndsverk, men er ikke uttømmende. Også andre frembringelser kan nyte godt av opphavsrettslig etterligningsvern, så lenge de i lovens forstand er å anse som «litterære» eller «kunstneriske». Sistnevnte begreper forstås for enkelte uttrykk noe annerledes i loven enn det som gjelder ellers i samfunnet. For eksempel faller både tekniske tegninger og datamaskinprogrammer inn under kategorien «litterære verk», og det samme gjelder trolig for visse typer fotografier. Avgjørende er hvordan uttrykket kommuniserer. Litterære og kunstneriske uttrykk kommuniserer nemlig forskjellig. Det samme gjelder for musikalske uttrykk, som etter loven er å anse som kunstneriske verk qua musikk og litterære qua noter.
Lovens samtidige henvisning til kategorien vitenskapelige verk er uheldig. Opphavsretten verner nemlig bare det som etter sin art er å anse som litterært eller kunstnerisk ved de vitenskapelige verkene. Vitenskapelige funn og resultater (kunnskap) er ikke vernet av opphavsrett. Mye taler derfor for at henvisningen til de vitenskapelige verkene bør slettes i forbindelse med departementets varslede gjennomgang (2009) for å gjøre loven mer helhetlig og forståelig. I stedet kunne man ta inn en henvisning til de musikalske uttrykkene, jf foran.
Åndsverkloven oppstiller imidlertid også viktige tilleggsvilkår, i teori og rettspraksis kalt verkshøyde. Dette til forskjell fra kunsten, som kun oppstiller krav om at frembringelsen må være kunst (kunstnerisk). Som eksempler på en type frembringelser som er kunst men ikke åndsverk, nevnes Marcel Duchamps Fontene.
I verkshøyde (loven anvender selv ikke begrepet) ligger for det første at verket må være skapt. At verket er skapt medfører blant annet at frembringelsen må ha forlatt opphavspersonens hode og kommet til uttrykk for omverdenen, legemlig eller ulegemlig. Ideer og tanker som fremdeles befinner seg i opphavspersonens hode, er ikke skapt. Det kreves imidlertid ikke at åndsverket blir varig fiksert (nedskrevet, tatt opp på bånd e.l.). Også øyeblikkskunst kan være åndsverk, men ikke utøvende kunstneres prestasjoner, som beskyttes etter lovens kapittel 5.
Kravet om at frembringelsen må være «litterær eller kunstnerisk» er både vanskelig og viktig, men har likevel ikke skapt nevneverdige problemer i rettspraksis. Problemstillingene har i stedet knyttet seg til om frembringelsen har verkshøyde og er ettergjort, hvilket er to forskjellige spørsmål. I det praktiske ervervsliv er det plagiatvurderingen som står i fokus. Rettsanvendelsen bør derfor starte her. Er frembringelsene i det hele å anse som identitetsmessig like? Hvis ikke, er det nemlig ikke nødvendig å ta stilling til verkshøydespørsmålet.
Likhetsvurderingen er derfor opphavsrettens hovedspørsmål. Opphavsretten tilbyr nemlig bare etterligningsvern. Heri ligger også at det påståtte åndsverk må være anvendt som forelegg.
«Verk» vil si at frembringeren må ha foretatt en individuell skapende åndsinnsats som kommer til uttrykk i manifestasjonen. Det kreves både avpreg av hånd og ånd på gjenstandsplanet. Hvor store krav som stilles, er vanskelig å si noe generelt om. Vurderingen beror blant annet på hva slags mulighet som opphavspersonen har for å sette sitt preg på manifestasjonen, hvilket kan variere fra kunstart til kunstart.
Verkshøydekravet er ikke strengt. Dette fremgår av forarbeidene, som uttaler at åndsverket (kun) «i alle fall i noen grad» må være uttrykk for original og individuelt preget åndsvirksomhet fra opphavspersonens side. I visse situasjoner vil «dobbeltfrembringelsessynspunktet» gi veiledning, jf Høyesteretts nye avgjørelse i Huldra-dommen 2007 (hvor flertallets opphavsrettslige resonnement fremstår som delvis misforstått). Dersom det er en reell mulighet for at to personer, uavhengig av hverandre, frembringer en lik manifestasjon, taler dette mot at frembringelsen er individuell.
Økonomiske rettigheter
De økonomiske rettighetene er regulert i åndsverkloven § 2. Det heter her at opphavsretten gir «enerett til å råde over åndsverket ved å fremstille varig eller midlertidig eksemplar av det og ved å gjøre det tilgjengelig for allmennheten, i opprinnelig eller endret skikkelse, i oversettelse eller bearbeidelse, i annen litteratur- eller kunstart eller i annen teknikk.»
De økonomiske rettighetene består altså av to hoveddeler, nemlig retten til eksemplarfremstilling og retten til å gjøre verket tilgjengelig for allmennheten. Eneretten til eksemplarfremstilling innebærer at opphavspersonen har enerett til å utgi eksemplarer av verket. Dette gjelder i utgangspunktet også innenfor det private området, men dette modifiseres av regelen om eksemplarfremstilling til privat bruk, se nærmere åndsverkloven § 12.
Paragrafens annet ledd innebærer en definisjon av hva det vil si at verket gjøres tilgjengelig for allmennheten. Dette er tilfellet ved eksemplarspredning blant allmennheten (bokstav a), ved offentlig visning (bokstav b) og offentlig fremføring (bokstav c). Forskjellen på de to siste alternativene er at visning foreligger ved utstilling av fysiske verkseksemplarer hvor det ikke gjøres bruk av tekniske hjelpemidler, mens der det gjøres bruk av tekniske hjelpemidler vil dette falle inn under begrepet «fremføring». For alle alternativene er det et vilkår for enerett at tilgjengeliggjøringen skjer blant «allmennheten». Dette begrepet er motsatsen til begrepet «privat bruk» i § 12, og må bedømmes skjønnsmessig. Som hovedregel kan det sies at der verket i prinsippet gjøres tilgjengelig for en ubegrenset krets mennesker vil grensen være overskredet slik at man er innenfor opphavspersonens enerett. Dette gjelder også selv om kretsen som faktisk gjør seg kjent med verket i praksis er begrenset, på grunn av manglende publisitet eller lignende.
Ideelle rettigheter
Hovedartikkel: Ideelle rettigheter
De ideelle rettighetene er definert i § 3, og består av to deler: navneretten og respektretten. Navneretten går ut på at opphavspersonen har krav på å bli navngitt «slik god skikk tilsier» på eksemplarer av verket, samt når verket gjøres tilgjengelig for allmennheten (se paragrafens første ledd). Respektretten går ut på at dersom andre endrer eller offentliggjør verket må dette ikke skje på en måte som er krenkende for opphavspersonen eller verkets anseelse (se andre ledd). Verket kan for eksempel ikke settes inn i en kontekst som er egnet til å skade opphavspersonens anseelse, som å bruke et musikkverk som ledd i rasistisk propaganda. De ideelle rettighetene kan opphavspersonen bare si fra seg i begrenset utstrekning, se tredje ledd. Fjerde ledd gir nærmere regler om hva opphavspersonen kan gjøre dersom han likevel har gitt samtykke til krenkende bruk. I slike tilfeller kan han kreve at det presiseres at endringene ikke skriver seg fra ham.
Verk unntatt fra opphavsrett
De fleste land har regler som unntar fra opphavsrett visse offentlige dokumenter, ettersom det er ønskelig at disse skal kunne være fritt tilgjengelige for allmennheten. I Norge finnes bestemmelser om dette i åndsverkloven § 9, som bestemmer at «Lover, forskrifter, rettsavgjørelser og andre vedtak av offentlig myndighet er uten vern etter denne lov. Det samme gjelder forslag, utredninger og andre uttalelser som gjelder offentlig myndighetsutøvelse, og er avgitt av offentlig myndighet, offentlig oppnevnt råd eller utvalg, eller utgitt av det offentlige. Likeledes er offisielle oversettelser av slike tekster uten vern etter denne lov». Lover, forskrifter, dommer, forvaltningsvedtak, og frembringelser som blir til i forbindelse med utarbeidelsen av slike dokumenter er altså unntatt vern. I den siste gruppen faller blant annet odeltingsproposisjoner og andre lovforarbeider, samt notater og rapporter utarbeidet i forbindelse med offentlige vedtak. Offentlige dokumenter utarbeidet av internasjonale organisasjoner vil også være omfattet av bestemmelsen.
Andre ledd gjør unntak for «lyrikk, musikkverk eller kunstverk», som altså nyter opphavsrettvern på vanlig måte selv om de er tatt inn i et offentlig dokument (for eksempel som illustrasjon på omslaget av en rapport eller lignende). Også verk som ikke er frembragt særskilt med sikte på det offentlige dokumentet faller utenfor regelen i § 9.
Endringer, bearbeidelser og nye selvstendige verk
Som det fremgår av sitatet fra åndsverkloven § 2 ovenfor gir opphavsretten opphavspersonen visse eneretter til verket sitt, ikke bare i verkets opprinnelig form, men også i «endret skikkelse» og i «bearbeidelse». Også «oversettelse» er nevnt som om det var en egen kategori, men her er lovteksten misvisende, ettersom oversettelse rettslig sett regnes som en bearbeidelse. Dersom man har brukt det opprinnelige verket som basis for et nytt selvstendig verk, kan opphavspersonen til det gamle verket derimot ikke gjøre noen rett gjeldende i forhold til det nye verket, jf. åvl. § 4 første ledd. Ifølge annet ledd vil den som har bearbeidet et åndsverk ha opphavsrett til verket i bearbeidet form, men denne kan ikke utnyttes uten samtykke fra opphavspersonen til det opprinnelige verket. Utnyttelser av det bearbeidede verket krever altså samtykke fra både bearbeideren og den opprinnelige opphavspersonen. Der det kun foreligger en endring, vil derimot ikke vedkommende som har foretatt endringen få noen rettigheter til verket. Det blir på denne bakgrunnen viktig å avgjøre når det foreligger en «endring», når det foreligger en «bearbeidelse» og når man har å gjøre med «nye og selvstendige verk».
Når det gjelder skillet mellom «endring» og «bearbeidelse», vil dette avgjøres av om den endringsinnsatsen som er gjort har verkshøyde. Er dette tilfelle vil man ha å gjøre med en bearbeidelse, og dette medfører som nevnt ovenfor at man får opphavsrett til det bearbeidede verket, som imidlertid er avhengig av opphavsretten til det opprinnelige verket. I motsatt tilfelle vil det være snakk om en endring, og i slike tilfeller vil den opprinnelige opphavspersonen beholde alle rettigheter til verket, også i den endrede formen.
Når det gjelder skillet mellom bearbeidelser og nye selvstendige verk, er dette en problemstilling som ofte oppstår i forbindelse med en plagiatvurdering, det vil si i tilfeller hvor opphavspersonen til det opprinnelige verket hevder at det nye verket er en rettsstridig bearbeidelse av hans verk. Det sentrale spørsmålet i vurderingen vil være hvilke elementer i det opprinnelige verket som er vernet av opphavsrett, og hvilke som kan betegnes som «frie elementer». Her vil de samme synspunktene komme inn som er nevnt i innledningen av artikkelen, nemlig at det er verkets konkrete utforming som er vernet, men derimot ikke de ideene og teknikkene mv. som er benyttet. Vurderingen av hvor skillet går er vanskelig, og er ikke nærmere beskrevet i loven. Både juridisk og kunstnerisk innsikt vil være av betydning når avveiningen skal foretas.
Verk med flere opphavspersoner
Åndsverkloven inneholder visse regler for hva som skal gjelde dersom det er flere opphavspersoner til samme verk. En av situasjonene er beskrevet ovenfor, nemlig der det foreligger en bearbeidelse. Som nevnt kan opphavsretten i slike tilfeller bare utnyttes av begge/alle opphavspersonene i fellesskap. Det finnes i tillegg tre andre praktiske former der opphavsretten innehas av flere; fellesverk, sammensatte verk og samleverk. For de særlige reglene som gjelder om vernetiden for slike verk, se avsnittet om vernetid nedenfor.
Fellesverk
Ånsdverkloven § 6 regulerer de såkalte «fellesverk», eller «ekte samarbeidsverk» som de også ofte omtales som. Her har to eller flere personer sammen skapt verket ved hver sin selvstendige åndsinnsats. For at noe skal regnes som fellesverk er det dessuten et vilkår at den enkeltes bidrag ikke kan skilles ut uten at åndsverkstatusen (verkshøyden) til et eller flere av bidragene går tapt. Typiske fellesverk er verk med flere opphavspersoner der det ikke er mulig å få på det rene hvem som har bidratt med hva. To forfattere har for eksempel samarbeidet om en bok, uten å oppgi hvem som har skrevet hvilke kapitler/avsnitt. Også der man har klart for seg hvem som har utført hvilken del kan det imidlertid foreligge et fellesverk. Ulike verselinjer i en sang er for eksempel komponert av forskjellige låtskrivere, men uten at disse kan deles opp i flere deler som har selvstendig verkshøyde. Et annet typisk eksempel på et fellesverk er det kjente maleriet Brudeferd i Hardanger, hvor Adolph Tidemand malte selve brudefølget i båten, mens Hans Gude malte landskapet. Det er klart nok at disse bidragene ikke på en forsvarlig måte kan skilles fra hverandre som to selvstendige verk.
At det foreligger et fellesverk har visse rettsvirkninger. For det første må begge/alle opphavspersonene samtykke ved første offentliggjørelse, se § 6 andre ledd. Offentliggjørelse betyr det samme som at verket gjøres tilgjengelig for allmennheten (§ 8 første ledd), se nærmere om dette ovenfor. Alle må også samtykke dersom verket skal offentliggjøres på en annen måte eller i en annen form enn tidligere. Første offentliggjørelse var for eksempel et hørespill, mens det nå er snakk om en sceneoppsetning. Der det er snakk om offentliggjøring i samme form som tidligere kan imidlertid hver og en av opphavspersonene bestemme dette uten de øvriges samtykke. Hver av opphavspersonene kan påtale krenkelser av opphavsretten, se § 6 tredje ledd.
Sammensatte verk
Sammensatte verk omtales ofte som «uekte samarbeidsverk». Dette er verk som i likhet med fellesverkene utgjør en helhet, men der de enkelte deler kan skilles ut som to eller flere selvstendige verk. For eksempel vil ofte et musikkstykke og teksten til musikken kunne skilles ut, særlig gjelder dette der musikk er laget for å passe til en allerede eksisterende tekst, for eksempel et dikt. Her vil opphavspersonen til den enkelte bestanddel fritt kunne utnytte denne, uten den andres samtykke. Dersom selve det sammensatte verket skal utnyttes kreves derimot naturlig nok at begge eller alle er enige om dette. Reglene om sammensatte verk finnes ikke i åndsverkloven, men følger av ulovfestet rett.
Samleverk
Samleverk er regulert i § 5, og oppstår der et verk skapes ved å sette sammen flere allerede eksisterende verk. Typiske eksempler er aviser, og leksika; her vil redaktøren kunne ha selvstendig opphavsrett til avisen eller leksikonet. Denne opphavsretten gjør imidlertid ikke i seg selv noen innskrenkning i opphavsretten til de enkelte verk som samleverket består av. Ofte vil en slik innskrenkning imidlertid følge av avtale mellom partene, for eksempel slik at en journalist nektes å publisere sin artikkel andre steder enn i avisen. Dersom han likevel gjør dette vil det på den annen side kun være et kontraktsbrudd, og ikke et opphavsrettbrudd som kan medføre sanksjoner etter åndsverkloven.
Lånereglene
Lånereglene er et sett med regler som avgrenser opphavspersonens økonomiske rettigheter. Reglene gir innenfor visse rammer rett til å bruke et åndsverk uten samtykke fra den enkelte opphavsperson. At ordet «avgrensning» er brukt i stedet for «unntak» indikerer at reglene i opphavsrettene og lånereglene ses som en helhet og gir uttrykk for en avveining mellom opphavspersonens og allmennhetens interesser. Lånereglene skal ikke ses på som unntak som i tvilstilfeller tolkes innskrenkende, slik hovedregelen er innen norsk rett.
Lånereglene er det nærmeste man i norsk rett kommer reglene om «fair use», som gjelder i anglo-amerikansk rett. Selv om begrepene ikke er helt sammenfallende, vil mange av de prinsippene for når allmennheten fritt kan utnytte et verk etter fair use regelen falle inn under lånereglene. Blant disse er sitatretten (åvl. § 22) og retten til privatkopiering (§ 12).
Fribruksrettigheter
Sitatretten og privatkopieringsretten er to av de såkalte fribruksrettighetene, som medfører at (deler av) åndsverk kan benyttes uten at opphavspersonen har krav på godtgjørelse. Det finnes også andre slike fribruksrettigheter. Det finnes blant annet hjemmel for å gjengi fotografier og kunst i forskningspublikasjoner, samt for eksemplarfremstilling til bruk for funksjonshemmede uten innhenting av forhåndstilatelse (§ 17).
Lisensregler
Utover fribruksrettighetene består lånereglene av et sett med såkalte lisensregler. Det vil si regler som gir rettigheter til spesielle interessegrupper mot at opphavspersonene gis økonomisk vederlag. Lisensreglene deles opp i to grupper: avtalelisenser og tvangslisenser.
Avtalelisens
Ved avtalelisenser inngås det en avtale mellom de som ønsker å utnytte en spesiell type verk og en representativ organisasjon for opphavspersonene innen den aktuelle kategori. Dersom en slik avtale blir inngått binder den også opphavspersonene innen kategorien som ikke er medlem av organisasjonen. Et eksempel er lisens som følge av avtale mellom et kringkastingsforetak og TONO om kringkasting av musikkverk, med hjemmel i §§ 32-34. Avtalelisenser innebærer at den aktuelle organisasjonen mottar et visst vederlag (som avtales mellom partene) for hver gang et verk blir fremført (ev. for hver eksemplarfremstilling), slik at man slipper å be om tillatelse ved hvert enkelt tilfelle. Vederlaget blir så fordelt av organisasjonen til de opphavspersoner hvis verk har blitt fremført/eksemplarfremstilt.
Tvangslisens
Tvangslisenser er lisenser som følger direkte av åndsverkloven. Ettersom det her ikke foreligger noe avtaleforhold, finnes bestemmelsene om fastsetting av godtgjørelse til opphavspersonene i loven selv. Denne kan kreves fastsatt av Kulturdepartementet (§ 35). Eksempler på tvangslisenser er regler om fremføring for funksjonshemmede (§ 17a) og for offentliggjøring av fotografiske verk i forbindelse med vitenskapelige tekster (§ 23 annet ledd).
Overføring av opphavsrett
Opphavspersonen kan således velge å overføre for eksempel rett til å utgi et visst antall eksemplarer av verket sitt. Ytterligere eksemplarutgivelser må det da inngås ny avtale om. Åvl. § 39a inneholder en regel som går ut på at det som ikke uttrykkelig fremgår av avtalen at er overført anses å forbli hos den opprinnelige opphavspersonen. Denne regelen kalles gjerne opphavsrettens spesialitetsprinsipp, og er en beskyttelse mot at nye utnyttelsesmuligheter til verket som ikke var tatt i betraktning på avtaletidspunktet anses omfattet av overføringen.
Vernetid
Ifølge åndsverkloven §§ 40-41 utløper vernetiden for et åndsverk 70 år etter utløpet av opphavspersonens dødsår. Ved fellesverk (§ 6) er det lengstlevende av opphavspersonenes død som er utgangspunktet for denne perioden. For filmverk gjelder særlige regler: Her kommer ikke alle mulige opphavspersoner i betraktning, men kun hovedregissøren, manusforfatteren, dialogforfatteren og komponisten av filmmusikken. Vernetiden begynner å løpe etter utgangen av dødsåret til den lengstlevende av disse. Ved sammensatte verk løper det derimot en separat vernetid for de enkelte deler. Der opphavspersonen er ukjent, utløper opphavsretten 70 år etter første kjente offentliggjørelse av verket. Det er kun de økonomiske rettighetene som faller bort i det vernetiden er utløpt. De ideelle rettighetene må fortsatt respekteres, noe som blant annet innebærer at man plikter å navngi opphavspersonen ved tilgjengeliggjøring.