cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rosa Luxemburg
Bakgrunn og tidlige år
Hun ble født inn i en jødisk familie, som datter av Edward Eliasz («Elisza») Luxenburg (1830–1900) og hans kone Line, født Löwenstein. Familien hadde adressen Staszica 37 i den polske byen Zamość, som den gangen var en del av Lublinguvernatet i Kongress-Polen. I dag er denne byen en del av landkommunen (gmina) Gmina Zamość, som befinner seg i Zamość fylke i Lublin voivodskap i det sørøstlige Polen.
Landgang
Landgang er et ord som brukes både om ei trapp fra et skip ned til ei skipskai og om det å gå i land fra et skip.
Innretningen
En landgang er en sjømannsinnretning som fungerer som trapp mellom skipet og kaia som skipet ligger ved. Landgangen er gjerne fastmontert på skipet og hengslet, slik at den er unna veien når den ikke er i bruk, mens den kan svinges ut og den ene enden senkes. Hengslingen gjør at innstigningsvinkelen kan endre seg etter høyden til kai-/bryggenivå, som vil variere med tidevann og graden av lastens tyngde. Trinnene er derfor gjerne innoverbuet slik at der er en noenlunde vannrett sone å trå ned på.
Når man ligger til kai, senkes landgangen ned langs skipssiden for å gi ombord- og ilandstigningsmulighet for mannskap og besøkende, eventuelt også for turister. For losen, som må gå ombord eller forlate skip i åpen sjø brukes leider. Dette er en taustige som slippes ned langs skipsseiden
Store moderne skip har gjerne en luke i skroget, der spesielt passasjerskip følger en standard som gjør det enkelt å kople til en landgangsbro eller sluse som er en del av havneutstyret på større steder. Denne kan forlenges, heves og senkes hydraulisk.
Turister
Passasjerferger og cruiseskip kan også gjøre bruk av tradisjonelle landganger for sine passasjerer. Turister betaler for opplevelser og kan ha interesse av å gå i land for å se stedet eller spesielle severdigheter.
Rosa Luxemburg
Bakgrunn og tidlige år
Fødselsdatoen er usikker, men fødselsattesten nevner 25. desember 1870. Som svar på et bursdagsbrev som nevner denne datoen, skrev hun i 1907 at fødselsattesten ble utstedet senere og at datoen var blitt «korrigert». Hun hevdet at hun faktisk «ikke var så gammel». Hennes familie og hun selv feiret alltid bursdagen den 5. mars. Under immatrikuleringen ved det naturvitenskapelige fakultet ved universitetet i Zürich oppga hun 1871 som fødselsår. Av denne grunn oppgir nyere biografier den 5. mars 1871 som fødselsdato. Familienavnet Luxenburg var i farens levetid blitt endret til Luxemburg i offisielle dokumenter. Dette var en skrivefeil, men hun beholdt likevel dette etternavnet. Hennes fornavn Rozalia forkortet hun konsekvent til Rosa (på polsk: Róża).
Luxemburg studerte blant annet filosofi og samfunnsøkonomi ved Universitetet i Zürich. I mai 1897 tok hun doktorgrad der med sin avhandling Polens industrielle utvikling (Die industrielle Entwicklung Polens). Hennes forfatterskap omfattet litteratur som var basert på marxistisk tenkning. Det eneste av hennes verker om økonomi som ble publisert i løpet av hennes levetid, var Akkumuleringen av kapital: Et bidrag til en økonomisk forståelse av imperialisme (1913). De seks første bindene av hennes samlede verker ble utgitt fra 1970 til 1975. De to siste ble utgitt i henholdsvis 2014 og 2017.
Politisk virke
Sammen med blant andre Clara Zetkin og Karl Liebknecht grunnla hun Spartakusforbundet i 1915. De engasjerte seg mot første verdenskrig (og brøt dermed SPDs borgfred med den tyske regjeringen), som de mente var en imperialistisk krig som ikke arbeiderklassen hadde noen interesse i, og talte bl.a. for militærnektelse, noe som førte til at Luxemburg ble fengslet i perioder under krigen. Hun skrev i denne tiden en rekke artikler, blant annet Die Russische Revolution, hvor hun viser til de byråkratiske farene ved et bolsjevikisk partidiktatur i Russland. Likevel fortsatte hun arbeidet for et Proletariatets diktatur etter Karl Marx' forbilde (i hans skrift Borgerkrigen i Frankrike om oppstanden i Paris 1871, den såkalte «Pariskommunen»).
Attentatet
Frikorpssoldatene opererte på ordre fra den sosialdemokratiske innenriksminister Gustav Noske. Dagen før mordene ble et dikt, som i tvetydige vendinger oppfordret til å myrde Luxemburg og Liebknecht, offentliggjort i den sosialdemokratiske hovedavis Vorwärts. Luxemburg gav seg etter arrestasjonen tid til å sy fast sømmen på skjørtet, som hadde raknet under arrestasjonen. Hun satte seg til å lese i Faust. Da hun ble ledet ut fra hotellet rundt kl 23:40, ventet soldaten Otto Runge utenfor bygningen, og slik han hadde gjort med Liebknecht, slo han geværkolben mot venstre side av hodet hennes med slik kraft at hun ramlet på gaten. En mann sprang frem og slo den bevisstløse kvinnen i ansiktet. Hun ble så slengt inn i en bil, skutt gjennom hodet av løytnant Kurt Vogel og dumpet i Landwehrkanal. Hun ble først funnet 31. mai.
I dag ønsker man å oppkalle Liechtenstein-broen, som hun ble kastet fra, etter henne. Soldaten som slo inn hodet på henne, Runge, fikk, som den eneste, et par måneders fengsel. Løytnant Vogel, som skjøt henne, ble idømt to år og fire måneders fengselsstraff for «misbruk av tjenestemyndighet og fjerning av et lik». Wilhelm Canaris, senere sjef for Abwehr, var medlem av krigsretten som dømte i saken. 17. mai 1919 tok han seg turen til Moabit-fengselet i Berlin, der Vogel sonet. Canaris var forkledd som «løytnant Lindemann» med en forfalsket overføringsordre til et annet fengsel. Han tok med løytnant Vogel, slik at dommeren altså hjalp den dømte til å rømme fra sin straff. Canaris ble aldri straffet for dette. Tvert om forfremmet riksvernminister Gustav Noske ham til kommunikasjonsmann. Vogel fikk hjelp til å flykte videre til Nederland, der han fikk amnesti. Kaptein Waldemar Pabst som førte kommandoen under drapene, gikk helt fri, enda han hadde skrytt av det. Han døde i sin seng i 1970.
Ettermæle
Luxemburg ble begravet sammen med Karl Liebkneicht på Zentralfriedhof Friedrichsfelde i Berlin 13. juni 1919. Gravstedet ble senere en valfartssted for tyske kommunister og sosialister. Ifølge Bundesamt für Verfassungsschutz fortsetter dyrking av Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht å spille en stor rolle blant tyskere som er politisk langt ute på venstresiden.
Hun regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte blant de viktigste personer som i løpet av de siste 200 år har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Mustafa Abdellaoue
Annet
Han er yngre bror av Mohammed «Moa» Abdellaoue, som blant annet spilte Bundesliga-klubben Stuttgart.
William Nelson Cromwell
William Nelson Cromwell (17. januar 1854 – 19. juli, 1948) var en amerikansk advokat, som var aktiv i arbeidet med Panamakanalen og andre store byggverk.
1136 Mercedes
1136 Mercedes er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 30. oktober 1929 av Josep Comas Solá ved Observatori Fabra i Barcelona.
World Association of Girl Guides and Girl Scouts
World Association of Girl Guides and Girl Scouts (WAGGGS) er verdensorganisasjonen for jentespeidere, og ble opprettet av Olave Baden-Powell (gift med Robert Baden-Powell) i 1928.
Ardbeg
Ardbeg er et whiskydestilleri på den skotske øya Islay.
Ardbeg var i McDougall-slektens eie fram til 1977, da den økonomiske krisen på 70-tallet førte til at destilleriet ble solgt til Hiram Walker. De økonomiske problemene var imidlertid ikke over, og i 1981 la man ned driften. Noen få ansatte ble igjen og sørget for at bygningsmassen ikke forfalt. Ardbeg startet på ny whiskyproduksjon i 1997, og er nå et veldrevent destilleri.
Greens Bayou gasskraftverk
Greens Bayou gasskraftverk er et varmekraftverk i Harris County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 760 MW fordelt på 7 turbiner, på 72 MW hver unntatt én turbin på 446 MW. Operatør er energiselskapet NRG Texas Power LLC.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1973–1976. Brenselkilden er naturgass, og bare unntaksvis fyringsolje.
Laetacara
se teksten
Laetacara er en gruppe ciklider. De er fisk som lever i ferskvann i Sør-Amerika, fra øvre Orinoco i Venezuela til Paraná i Paraguay.
Alle artene i gruppen er monogame. De fleste Laetacara-artene er relativt små fisk fra 5 til 10 cm lange. De fleste artene er populære i akvariehobbyen.
Forsvarets medalje for edel dåd
Forsvarets medalje for edel dåd er en norsk medalje innstiftet 1. mai 1982 til belønning av militært og sivilt personell som har utvist rådsnarhet under farefulle forhold og dermed bidratt til å forhindre tap av menneskeliv eller avverget skade på materiell, eller som har vist personlig dyktighet og mot ut over det som kan kreves under farefulle forhold. Medaljen tildeles av kongen etter innstilling fra forsvarssjefen.
Etter den omfattende revisjonen av Forsvarets system for tildeling av utmerkelser i 2009 fantes Forsvarets medalje for edel dåd i to varianter, med og uten laurbærgren, som en stridsdekorasjon for mot og tapperhet i situasjoner uten stridskontakt. Medaljen med laurbærgren falt bort ved endring av statuttene i 2011. Forsvarets medalje for edel dåd tildeles etter dette fortsatt for innsats i strid.
Forsvarets medalje for edel dåd rangerer som nummer elleve i rekken av norske utmerkelser.
Utforming
Sammen med medaljen følger diplom undertegnet av kongen. Diplomet påføres en kortfattet begrunnelse for tildeling.
Medaljen skal bæres på venstre side av brystet.
Tildeling
Forsvarets medalje for edel dåd regnes som en stridsdekorasjon, som tildeles for særlig innsats i situasjoner uten direkte stridskontakt. Den kan tildeles både militært og sivilt norsk personell. Også utlendinger kan tildeles medaljen. Den kan tildeles samme person bare en gang. Medaljen tildeles «militært og sivilt personell som i militær sammenheng har utvist personlig rådsnarhet og mot ut over det som kan kreves. Under farefulle forhold og/eller med fare for eget liv har bidratt til å forhindre tap av menneskeliv eller avverget skader på materiell og eiendom.»
Ved revisjonen av Forsvarets system for dekorering av personell, ble det i 2009 innført en laurbærgren til medaljen. Denne rangerte over medaljen uten laurbærgren. Forsvarets medalje for edel dåd med laurbæregren i gull kunne tildeles «norsk militært personell som under internasjonale operasjoner hvor det med fare for eget liv er utvist snarrådighet, mot og lederegenskaper langt over det som forventes, samt for fremragende ledelse av avdeling eller fartøy i strid.» Forsvarets medalje for edel dåd med laurbærgren ble tildelt med tilbakevirkende kraft fra 1. april 2005, men opphørte i 2011.
Medaljen tildeles av kongen etter innstilling fra Forsvarssjefen. Saker som gjelder tildeling av medaljen med laurbærgren behandles først i Forsvarssjefens stridsdekorasjonsråd.
I 2011 ble det innført en regel om at Forsvarssjefen kan frata medaljen den som har vist seg uverdig til å bære den.
Mottagere
Forsvarets medalje for edel dåd er tildelt for innsats i ulike situasjoner, og for innsats som har bidratt til å redde både militære kolleger og sivile. Både militært personell og sivile har mottatt medaljen.
Norges engasjement i UNIFIL i Libanon medførte en rekke farefulle situasjoner der norsk personell utmerket seg. Medaljen var inntil 2005 tildelt 60 norske soldater og en sivil for innsats i Libanon. I 2010 ble ytterligere én offiser tildelt Forsvarets medalje for edel dåd for innsats i UNIFIL-tjeneste, for innsatsen han i 1994 gjorde for å redde en minesprengt italiensk kollega.
Medaljen ble i 2002 tildelt en løytnant, en sersjant, en korporal og en menig, som i april 2002 reddet livet til en mineskadet norsk soldat i Afghanistan. I 2008 ble to soldater hedret med medaljen for å ha reddet en kollega, som var skadet av en improvisert sprengladning i Meymaneh i Afghanistan i november 2007.
Risør Trebåtfestival
Risør Trebåtfestival er en årlig festival med klassiske trebåter som arrangeres i Risør. Festivalen ble etablert i 1983 og arrangeres hvert år i begynnelsen av august. Festivalen er Europas eldste av sitt slag; og har i en årrekke tiltrukket seg entusiaster fra mange land.
Forsvarets medalje for edel dåd
Mottagere
I 2005 ble en fenrik tildelt medaljen for sin deltagelse i redningen av 122 mennesker, som i mars 2004 var beleiret i en boligblokk under opptøyer i Priština i Kosovo. I 2006 ble medaljen tildelt en norsk offiser for innsats i FN-tjeneste i Eritrea, der han medvirket til å redde en gutt som var sterkt skadet av en mine.
Risør Trebåtfestival
Festivalen har forandret seg i årenes løp; men store og flotte båter har alltid besøkt festivalen.
Forsvarets medalje for edel dåd
Mottagere
Forsvarets medalje for edel dåd er også tildelt for innsats i Norge. To soldater fra Heimevernet og en sivil person, som i 2008 med fare for eget liv berget en kvinne fra å drukne under flom i Buskerud, ble tildelt medaljen i oktober 2008.
I 2010 ble løytnant Eivind Sunde tildelt medaljen for å ha utvist tapperhet i redningsforsøket av to soldater som ble fanget i en Leopard 2 etter at den gikk under isen, på øvelsen Cold Response i 2006.
Risør Trebåtfestival
I 2006 tok et nytt styre med Ted Hanisch som leder over festivalen. I 2009 tok Tove Esnault over som styreleder.
Festivalen i 2008 slo alle gamle rekorder, og de regna med at det blei solgt over 20 000 festival-pass. Kong Harald var en av dem.
Cedar Bayou gasskraftverk
Cedar Bayou gasskraftverk er et varmekraftverk i Chambers County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 1 495 MW fordelt på 2 turbiner, på inntil 765 MW hver. Operatør er energiselskapet NRG Texas Power.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1970–1972. Brenselkilden er naturgass, og bare unntaksvis fyringsolje.
Villvin kunsthåndverkmarked
Villvin Kunsthåndverkmarked er en årlig samling i Risør med kunsthåndverkere fra hele Skandinavia, med tradisjonelt marked. Arrangementet ble etablert i 1979, den gang med 13 deltakere. I 2006 deltok 100 organiserte kunsthåndverkere fra hele landet, samt gjester fra både Danmark og Sverige.
Markedet har gjennom årene blitt et begrep blant kunsthåndverkelskere. Rammen for det store møtestedet er Risør Torg. Der får publikum treffe kunsthåndverkere og betrakte deres seneste arbeider, og der får kunsthåndverkeren møte sitt publikum. Omtrentlige 25 000 besøker kunsthåndverkmarkedet hvert år.
Villvinprisen
Villvinprisen på kr 20 000,- tildeles hvert år en kunsthåndverker som ifølge jury gjør seg bemerket. Dette finner sted under markedet.
St. Andrew’s School (Delaware)
St. Andrew's School er en episkopal, universitetsforberedende kostskole for begge kjønn som ligger i Middletown i Delaware i USA. Den har 285 elever fra niende til tolvte klassetrinn.
Skolen har en stiftelse bestående av 200 million dollar med over 700 000 dollar per student. Halvparten av studentene mottar en form finansiell støtte, også til familier i øvre inntekt. Skolepengene på 38 000 dollar er på linje med kostnadene for prestisjeskoler.
St. Andrew's School ble grunnlagt i 1929 av Alexis Felix du Pont (1879–1948), et medlem av familien Du Pont. St. Andrew's var i begynnelsen kun en gutteskole, men slapp inn jenter fra 1974.
Filmen fra kostskolemiljø med Robin Williams som idealistisk lærer, Dead Poets Society (1989), ble hovedsakelig filmet på skolens område. Filmen portretterer en konkurrerende, mørk, og elitekultur bestående av mange negative stereotyper om amerikanske kostskoler i litteraturen og filmen.
I kontrast til dette portrettet fremmer St. Andrew's School seg selv for sin såkalte «motkulturelle» filosofi. Hele skolen streber etter å skape et idyllisk samfunn bestående av et lyst, positivt og inkluderende miljø. Forholdet student og lærere er sentrert rundt tillit og vennskap. St. Andrew's Schools æreskode er kilden til mye av tilliten mellom lærerne og studentene. Det er ikke uvanlig for en lærer å forlate klasserommet mens elevene er oppe til prøve eller eksamen. Skolens filosofiske mål er å gi en ungdomsskoleutdannelse av kristen karakter for et minimum kostnader gjennomført med moderne utstyr og høyeste standard.
Ølnes
Ølnes er et sted i Sogndal kommune, Vestland fylke.
Stedet ligger innerst i Barsnesfjorden som er en fjordarm til Sognefjorden. Fylkesvei 55 går forbi stedet langs fjorden.
Førstedelen av navnet, øl, skal komme av norrønt ylr, som igjen betyr mild varme.
Det er gjort gravfunn i området, som blant annet skal være fra eldre jernalder, det vil si ca 500 f.kr til 500 e.kr.
Øyabrekka skule lå på Ølnes og var i drift fra 1871 til 1960.
Toledo (provins)
Toledo er en provins sentralt i Spania, vest i den autonome regionen Castilla-La Mancha. Den grenser til provinsene Cuenca, Ciudad Real, Badajoz, Cáceres og Ávila, samt regionen Madrid.
Provinsen har ca. 670 000 innbyggere. Bare romkring 1/9 av disse bor i provinshovedstaden Toledo, som òg er regionshovedstad i den autonome regionen. Den mest folkerike byen i provinsen er Talavera de la Reina med rundt 85 000 innbyggere.
Provinsen har 204 kommuner. Den minste kommunen i Spania, Illán de Vacas, med bare åtte innbyggere, ligger i Toledo.
1137 Raïssa
1137 Raïssa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 27. oktober 1929 av Grigoriy N. Neujmin ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
Brunpudret taigafly
Brunpudret taigafly (Xestia gelida) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den ble beskrevet fra Sør-Varanger i 1883, men typeeksemplaret er ennå det eneste kjente funn fra Norge av denne arten.
Levevis
Larvene lever på blåbær og løvetann. De voksne sommerfuglene flyr i juni – juli.
Utbredelse
Det er en esktremt nordlig art som er utbredt i det nordligste Fennoskandia og Russland østover til Sibir. Fra Norge er det bare kjent ett eksemplar, innsamlet i Sør-Varanger i 1882, som arten ble beskrevet ut fra av den norske entomologen Hans Jacob Sparre Schneider.
James Boswell
'''James Boswell, 9. laird av Auchinleck''' (født 29. oktober 1740, død 19. mai 1795) var en skotsk advokat, forfatter og dagbokskribent, født i Edinburgh som eldste sønn av dommeren Alexander Boswell, 8. laird av Auchinleck, og Euphemia Erskine. Ved farens død arvet han tittelen og Auchinleck House med tilhørende eiendom i Ayrshire.
Han er mest kjent for sin biografi om sin venn og eldre samtidige, den engelske forfatteren Samuel Johnson, som tidvis omtales som den beste biografien skrevet på engelsk.
En stor mengde av Boswells dagbøker, brev og private papirer ble gjenfunnet fra 1920- til 1950-tallet, og deres pågående utgivelse av Yale University som har endret hans omdømme til det verre og bedre: .«.. gitt oss et helt annet bilde av Boswell både som menneske og som forfatter: en alkoholisert, overtroisk, ytterst forfengelig person med store psykiske problemer, men intelligent og humoristisk. Med en kunstners blikk visste han å velge ut de virkelighetsbilder som passet hans visjon. (...) ...beriket med en virkelig betydelig stilist og skarp iakttaker av mennesker og miljøer.»
Tidlig liv
Den åtte år gamle Boswell var ulykkelig der, og led av mareritt og ekstrem sjenanse. Følgelig ble han fjernet fra akademiet og utdannet av en rekke private lærere. Den mest bemerkelsesverdige og støttende av disse, John Dunn, som åpnet ham for gleden i lesning, introduserte Boswell for moderne litteratur, som essay og artikler fra det banebrytende tidsskriftet The Spectator som behandlet moralske og praktisk-filosofiske emner i moderne opplysningsfilosofenes ånd. Dunn var også til stede, om ikke direkte involvert, under Boswells alvorlige lidelse i 1752, da han ble begrenset til byen Moffat i det nordlige Dumfriesshire. Dette ga Boswell sin første opplevelse av ekte samfunn. Hans bedring var rask og fullstendig, og Boswell kan ha bestemt seg for at reiser og underholdning utøvde en beroligende terapeutisk effekt på ham.
Som 13-åring ble Boswell registrert på kunstkurset ved Universitet i Edinburgh, og studerte der fra 1753 til 1758. Midtveis i studiene led han av en episode med alvorlig depresjon, men kom seg helt. Boswell hadde mørk hud, svart hår og mørke øyne; han var gjennomsnittlig høy, og han hadde en tendens til å bli fyldig. Utseendet hans var våkent og maskulint. Han hadde også en innbydende sans for humor.
Da han fylte nitten, ble han sendt for å fortsette studiene ved Universitet i Glasgow, hvor han deltok på forelesningene til økonomen og filosofen Adam Smith som var en pioner i tankegangen om politisk økonomi og nøkkelfigur under den skotske opplysningstiden. Mens han var i Glasgow, bestemte Boswell seg for å konvertere til katolisisme og bli munk. Da faren fikk vite om dette, beordret faren ham hjem. I stedet for å adlyde rømte Boswell til London, hvor han tilbrakte tre måneder og levde livet som en libertiner, før han ble ført tilbake til Skottland av faren. Da han kom tilbake, ble han registrert på nytt ved Universitet i Edinburgh og tvunget av faren, i et forsøk på å kontrollere sønnen, til å signere bort mesteparten av arven sin mot en godtgjørelse på £ 100 i året.
Den 30. juli 1762 besto Boswell sin muntlige jusseksamen, hvoretter faren bestemte seg for å heve godtgjørelsen til £200 i året og tillot ham å vende tilbake til London. I denne perioden skrev Boswell sin London Journal (London-dagbok, 1762 og 1763) og møtte den eldre Samuel Johnson for første gang den 16. mai 1763. Paret ble venner nesten umiddelbart, selv om Johnson ble mer en faderfigur i Boswells øyne. Johnson ga ham til sist kallenavnet «Bozzy». Johnson var en eksentrisk, genial, en tunghørt og nærsynt intellektuell som ikke kunne utstå skotter, og som skotte og vellystig levemann var Boswell det meste av hva Johnson mislikte, men likevel fant de hverandre som venner. I Johnsons ordbok er den kort artikkelen om Oats, havre, som følgende: «En kornsort som man i England fôrer hester med, men som i Skottland holder liv i befolkningen.»
Den første samtalen mellom Johnson og Boswell er sitert i Samuel Johnsons liv som følger:
Europeiske reiser
Det var rundt tre måneder etter dette første møtet med Johnson at Boswell dro til Europa med det opprinnelige målet om å fortsette jusstudiene ved Universitetet i Utrecht i Nederland. Han tilbrakte et år der, og selv om han var desperat ulykkelig de første månedene, nøt han til slutt tiden i Utrecht. Han ble venn med og ble forelsket i Isabelle de Charrière (1740–1805), også kjent som Belle van Zuylen, en livlig ung nederlandsk forfatter med uortodokse meninger, hans sosiale og intellektuelle overordnede. Boswell beundret og ble forelsket i den unge (og rike) enken Catherina Geelvinck, som dog ikke ville gifte seg med ham.
Middelaldrende liv
Boswell kom han tilbake til London i februar 1766 sammen med Thérèse Levasseur, Rousseaus elskerinne i lang tid, som han hadde en kort affære med på hjemreisen. Hun hadde omhyggelig registrert at de hadde elsket sammen tretten ganger. «Ikke forestill deg at du er en bedre elsker enn Rousseau,» hadde hun sagt til ham. Hun giftet seg til sist med Rousseau i 1768, og ble hos ham til hans død i 1778.
Etter å ha tilbrakt noen uker i hovedstaden, vendte han tilbake til Skottland, og kjøpte (eller kanskje leide) det tidligere huset til David Hume på James Court på Lawnmarket i Edinburgh. Han studerte til sin avsluttende jusseksamen ved Universitetet i Edinburgh. Han besto eksamen og ble advokat. Han praktiserte i over et tiår, i løpet av denne tiden tilbrakte han ikke mer enn en måned hvert år med Johnson. Ikke desto mindre kom han tilbake til London årlig for å være sammen med Johnson og resten av Londons litterære folkemengde, og for å unnslippe sin verdslige tilværelse i Skottland. Han fant glede i å spille det intellektuelle rimspillet crambo med sine intellektuelle likemenn.
Noen av hans dagbokoppføringer og brev fra denne perioden beskrev hans amorøse bedrifter. I 1767, i et brev til sin venn William Johnson Temple, skrev han derfor: «Jeg ble ganske beruset, dro til et bawdyhouse (bordell) og tilbrakte en hel natt i armene til en hore. Hun var virkelig en fin, sterk pike, en hore verdig Boswell hvis Boswell må ha en hore.» Noen år tidligere skrev han at i løpet av en natt med en skuespillerinne ved navn Louisa, «fem ganger var jeg ganske fortapt i suveren henrykkelse. Louisa var vanvittig glad i meg ; hun erklærte at jeg var et vidunderbarn og spurte meg om dette ikke var ekstraordinært for menneskets natur.» Selv om han noen ganger brukte kondom for beskyttelse, fikk han kjønnssykdom minst sytten ganger.
Boswell var en stor tilhenger av den korsikanske republikken, fremmet av Pasquale Paoli. Etter Frankrike invaderte øya i 1768, forsøkte Boswell å bidra til offentlig bevissthet og samle støtte for korsikanerne. Han sendte våpen og penger til de korsikanske frihetskjemperne, som til slutt ble beseiret i slaget ved Ponte Novu i 1769. Boswell deltok på maskeraden som ble holdt på Shakespeare-jubileet i Stratford-upon-Avon i september 1769, utkledd som en korsikansk høvding.
Boswell giftet seg til sist, og da med sin kusine, Margaret Montgomerie, den 25. november 1769. Hun forble trofast mot Boswell, til tross for hans hyppige forbindelser med prostituerte, fram til hun døde av tuberkulose i 1789. Etter hans utroskap ville han gi henne tårevåte unnskyldninger og be henne om tilgivelse, før han igjen lovet henne og seg selv at han ville reformere seg. James og Margaret fikk fire sønner og tre døtre. To av sønnene døde i spedbarnsalderen; de to andre var Alexander (1775–1822) og James (1778–1822). Døtrene deres var Veronica (1773–1795), Euphemia (1774 – ca. 1834) og Elizabeth, kjent som «Betsy», (1780–1814). Boswell hadde også minst to utenomekteskapelige barn, Charles (1762–1764) og Sally (1767 – ca. 1768).
Til tross for Boswell s relative litterære suksess med beretninger om hans europeiske reiser, var Boswell bare en moderat vellykket advokat, med unntak av rettsaken om brudd på opphavsretten i Donaldson vs. Beckett, der Boswell representerte den skotske bokhandleren Alexander Donaldson. På slutten av 1770-tallet gikk Boswell lenger og lenger ned i alkoholisme og spilleavhengighet. Gjennom hele livet, fra barndommen til døden, var han plaget av alvorlige humørsvingninger. Depresjonene hans ble utløst ofte og forverret av hans forskjellige laster. Hans lykkeligere perioder var når han var relativt lytefri. Karakteren hans blandet en overfladisk sensibilitet for fornuft og smak med en ekte og litt romantisk kjærlighet til det sublime og en tilbøyelighet til tidvis barnslig innfall. Sistnevnte, sammen med hans tendens til drikke og andre laster, fikk mange samtidige og senere observatører til å betrakte ham som en lettvekter som ikke var verdig være likestilt med den litterære gruppen han ønsket å være en del av. Men hans humor og uskyldige gode natur ga ham mange livslange venner.
I 1773 kjøpte Boswell huset til David Hume (som flyttet til et nytt hus på South St David Street/St Andrew Square) på det sørøstlige hjørnet av James Court. Han bodde der til 1786.
Senere liv
Boswell var en hyppig gjest hos James Burnett, lord Monboddo, skotsk dommer og arkeolog, på herskapsboligen Monboddo House i Kincardineshire, en setting hvor han samlet betydelige observasjoner for sine skrifter tilknyttet Samuel Johnson, Henry Home, Lord Kames og andre kjente deltakere.
Etter Johnsons død i 1784 flyttet Boswell til London for å prøve lykken i den engelske dommerbenken, noe som viste seg å være enda mindre vellykket enn hans karrieren i Skottland. I 1792 forsøkte Boswell å påvirke innenriksministeren til å hjelpe til med å få kongelig benådning for fire straffanger som hadde flyktet fra australsk Botanybukta i Sydney, inkludert Mary Bryant. Takket være støtten fra James Boswell fikk hun opinionens sympati, og i mai 1793 ble hun benådet. Boswell brukte de siste årene av livet på å skrive sitt liv til Samuel Johnson.
I løpet av denne tiden begynte helsen å svikte på grunn av kjønnssykdom og årene med drikking. Boswell døde i London i 1795. Nær slutten av livet ble han sterkt overbevist om at «Shakespeare-papirene», inkludert to tidligere ukjente skuespill Vortigern og Rowena og Henry II, angivelig oppdaget av William Henry Ireland, var ekte. Etter Boswells død viste de seg å være forfalskninger, skapt av Irland selv. Boswells levninger ble gravlagt i krypten til Boswell-familiens mausoleum i det som nå er det gamle Auchinlecks kirkegård i Ayrshire. Mausoleet er knyttet til den gamle kirken Auchinleck Kirk.
Samuel Johnsons liv
Da Samuel Johnsons liv ble utgitt i 1791 vakte det med en gang den beundring som Boswell hadde søkt så lenge, og det har ikke vært forringet siden. Stilen var unik ved at den, i motsetning til andre biografier fra den epoken, direkte la inn samtaler som Boswell hadde notert ned på den tiden fra dagbøkene sine. Han la også til langt flere personlige og menneskelige detaljer enn hva samtidens lesere var vant til.
I stedet for å skrive en respektfull og tørr oversikt over Johnsons offentlige liv i datidens stil, malte han et levende portrett av den komplette mannen, vekket til live gjennom en dramatisk dialogstil. «Vi ser Johnson som et stort, klossete mannfolk, tunghørt og hjelpeløst nærsynt, med stygge merker av kjertelsykdom og kopper, med rykninger i ansikt og lemmer på grunn av sanktveitsdans. Også av vesen kunne han være brysk og kantet. Men denne mann inntok alle med sin tale, menn som kvinner; hans vandel var ren, hans hjelpsomhet uten ende.» Den har ofte blitt beskrevet som den beste biografien som noen gang er skrevet.
Som abolisjonist
Boswell var til stede på møtet i komiteen for avskaffelse av slavehandelen i mai 1787 som ble opprettet for å overtale William Wilberforce til å formidle avskaffelse av slaveriet i parlamentet. En annen anti-slaveri-forkjemper, Thomas Clarkson, registrerte imidlertid at Boswell i 1788 «etter å ha støttet saken ... ble fiendtlig mot den». Boswells mest framtredende visning av faktisk støtte for slaveri var hans dikt fra 1791 «No Abolition of Slavery; or the Universal Empire of Love», et smededikt rettet mot Clarkson, Wilberforce og Pitt. Diktet støtter også det vanlige argumentet til de som støttet slaveriet, nemlig at slavene faktisk likte slaveriet: ''«The cheerful gang! – the negroes see / Perform the task of industry. Ev’n at their labour hear them sing»'' («Den muntre gjengen! – negrene ser / Utfør industriens oppgave. Selv i deres arbeid høre dem synge»)
Oppdagelse av papirer
På 1920-tallet ble en stor del av Boswells private papirer, inkludert intime dagbøker for store deler av livet hans, oppdaget ved Malahide Castle, nord for Dublin. Disse gir et enormt avslørende innblikk i livet og tankene til mannen. De ble solgt til den amerikanske samleren Ralph H. Isham og har siden gått videre til Yale University, som har publisert populære og vitenskapelige utgaver av hans tidsskrifter og korrespondanse.
En annen depotfunn ble oppdaget like etter og også kjøpt av Isham. En vesentlig lengre utgave av The Journal of a Tour to the Hebrides (Dagen av en reise til Hebridene) ble utgitt i 1936 basert på hans originale manuskript, redigert av Lawrence Fitzroy Powell. Hans London Journal 1762–63, den første av Yale-publikasjonene, dukket opp i 1950. Den siste populære utgaven, The Great Biographer, 1789–1795, ble utgitt i 1989. Publisering av forskningsutgaven av Boswells tidsskrifter og brev, hver av dem som også omfattet aldri tidligere publisert materiale, ble avsluttet av Yale University i juni 2021, før fullføringen av prosjektet.
Disse detaljerte og ærlige dagbøkene inkluderer omfangsrike notater om Grand Tour of Europe som han tok som ung mann, og deretter om hans turné i Skottland med Johnson. Hans dagbøker registrerer også møter og samtaler med framstående individer og personligheter som tilhører The Club, inkludert Lord Monboddo, David Garrick, Edmund Burke, Joshua Reynolds og Oliver Goldsmith.
Siden oppdagelsen av disse dagbøkene har Boswell blitt anerkjent som en stor litterær kunstner. I sin åpenhet for alle nyanser av sinnet og følelsene, hans delikate evne i å fange selv flyktige følelser og avslørende gester, sin komiske selvrespekt og (til tider) selvforakt, var Boswell villig til å uttrykke det andre skribenter på denne (og senere) tiden fortrengte.
I skjønnlitteratur og populærkultur
Boswells etternavn har gått over til det engelske språket som et begrep (Boswell, Boswellian, Boswellism) for en konstant følgesvenn, sidekick og observatør, spesielt en som registrerer disse observasjonene på trykk. I novellen «A Scandal in Bohemia» sier Arthur Conan Doyles litterære figur Sherlock Holmes om sin nære venn Dr. Watson, som forteller historiene: «I am lost without my Boswell.» (Jeg er fortapt uten min boswell)
Komedien Young Auchinleck (1962) av den skotske dramatikeren Robert McLellan skildrer Boswells forskjellige frieri og urolige forhold til faren i perioden etter at han kom tilbake til Skottland i 1766, og kulminerte i hans eventuelle ekteskap med sin kusine Margaret Montgomerie (Peggy) i 1769, samme dag som farens andre ekteskap i en annen del av landet. Stykket ble først framført på Edinburgh International Festival i 1962 og tilpasset BBC Television i 1965.
I 1981 publiserte tegneserieskaperen og kontroversielle kunstneren Robert Crumb stykket Boswell's London Journal i antologimagasinet Weirdo. Uten å komprimere egen stil legger Crumb seg tett opp til Samuel Collings' illustrasjoner av Boswell og Johnson. Stykket ble presentert som en «Klassic Komic», og inneholdt grundige skraverte illustrasjoner og utdrag fra Boswells forfatterskap for å fortelle en satirisk historie om den unge Boswell som forsøkte å etablere seg i London-samfunnet, drev med prostituerte og led av kjønnssykdom.
I februar og mars 2015 sendte BBC Radio 4 tre episoder av «Boswell's Lives», forfatteren Jon Canters komiske versjon av Boswell som møtte senere historiske personer (henholdsvis Sigmund Freud, Maria Callas og Harold Pinter) med det formål å skrive deres biografi. Boswell ble spilt av Miles Jupp.
Den amerikanske romanforfatteren Philip Baruth skrev en fiktiv beretning om James Boswells tidlige liv i The Brothers Boswell (Soho Press 2009). Romanen, som inkluderer scener med Samuel Johnson, er en thriller som fokuserer på det spente forholdet mellom James og hans yngre bror John. Boswell er også en rollefigur i James Robertsons roman, Joseph Knight (2003).
Den 14. november 2020 betegnet New York Times-spaltist Maureen Dowd reporteren Maggie Haberman «Trumps Boswell», med henvisning til fru Habermans iherdige og dybdegående rapportering av Donald Trumps presidentår.
Even Pellerud
Even Jostein Pellerud (født 15. juli 1953 i Brandval) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller. Han har vært trener for Norges kvinnelandslag i fotball i to perioder (1989–1996 og 2012–2015 ) og har også vært trener for Lillestrøm Sportsklubb, Kongsvinger Idrettslag, det kanadiske kvinnelandslaget i fotball, samt vært ansvarlig for kvinnesatsingen i Trinidad og Tobago.
Før trenerkarrieren spilte han for Vålerenga (1973-74) Grue (1975-77) Vålerenga (1978 –79) og Kongsvinger (1980–86).
Aktiv karriere
I sin aktive periode spilte han for Brane Idrettslag, Kongsvinger Idrettslag, Grue Idrettslag og Vålerenga.
Trener for kvinnelandslaget
Even Pelleruds hovedinnsats som trener har vært for det norske kvinnelandslaget. Han tok over kvinnelandslaget rett etter EM i 1989, og fortsatte utviklingen av Norge som topplag. I 1991 gjentok han bedriften med å ta sølv i EM, og også i det første offisielle VM, i Kina, ble det sølv etter tap for USA. Dette var riktignok tredje finaletap på rad for Norge, men det var en klar fremgang, i og med at Norge ble beste europeiske nasjon.
Det ble Norge også i det påfølgende mesterskapet, EM. Norge vant ved å slå vertslandet Italia i finalen etter mål av Birthe Hegstad. I det påfølgende EM kom Norge ikke lenger enn til semifinalen, der et stygt bortetap ødela mot Sverige. Imidlertid var mesteparten av oppmerksomheten rettet mot VM samme år i Sverige. Norge gikk gjennom turneringen med bare seire, og vant i tur og orden mot de andre favorittene, USA i semifinalen og Tyskland i finalen. Norge hadde dermed blitt verdensmestre i fotball. Pellerud var trener til og med OL i 1996, der Norge ikke gjentok bedriften fra VM, men endte på 3.-plass etter semifinaletap mot USA.
6. desember 2012 kunngjorde Norges fotballforbund at Pellerud igjen skulle ta over som hovedtrener for kvinnelandslaget. Pellerud valgte å gå av som hovedtrener i 2015.
Lillestrøm
Pelleruds neste trenerjobb ble trener for Lillestrøm sammen med Per Brogeland i 1997. Brogeland hadde på egen hånd vunnet sølv med Lillestrøm året før, men samarbeidet ga ikke like store frukter, og Lillestrøm måtte greie seg med en 10.-plass det året. Pellerud skaffet seg flere motstandere etter at han solgte publikumsfavoritten Dennis Schiller. Som resultat av resultatene måtte Pellerud gå. Han ble erstattet av Arne Erlandsen.
Trener i Canada
Etter dette var Even Pellerud landslagssjef for det kanadiske kvinnelandslaget i fotball fra 1999 til 2008. Under Pelleruds ledelse gikk laget framover fra å være et relativt uviktig landslag til å snuse på semifinale i de store turneringene, sist i OL i 2008. Særlig imponerende var fjerdeplassen i 2003-VM, og denne innsatsen skaffet ham prisen for årets idrettsbragd i Canada. Det oppsto etter hvert kontroverser mellom Pellerud og enkelte av spillerne på landslaget. Pellerud trakk seg som landslagstrener etter OL i Beijing.
Kvinnesatsningssjef i Trinidad og Tobago
I 2009 begynte Pellerud som ansvarlig for kvinnesatsingen i Trinidad og Tobago, men han sa at han ville ansette en egen trener for kvinnelandslaget.
Den afrikanske kontinentalplaten
Den afrikanske kontinentalplaten er en kontinentalplate som omfatter Afrika og havbunnen ut til flere midthavsrygger.
Den er en av dagens store litosfæreplater, som består av den kontinentale massen til kontinentet Afrika, omgitt, med unntak av i nord, av havbunnsskorpe og midthavsrygger. I nord er det et komplekst system av kollisjons- og subduksjonssoner og transformforkastninger ved grensen til Den eurasiske kontinentalplaten og forskjellige mindre plater, f.eks. Den egeiske platen. Den nordlige delen av Den afrikanske kontinentalplaten inneholder også rester av havbunnsskorpe fra Tethyshavet. I nordøst finnes Rødehavet, et aktivt dannende hav i startfasen av Wilsonsyklusen, mens den Østafrikanske riftdalen, som er i ferd med å danne det som noen ganger kalles Den somaliske platen i øst, vil i fremtiden danne et nytt hav mellom Den afrikanske og Den somaliske platen.
På kontinentalplaten ligger verdens høyeste vulkan Kilimanjaro, som er en kjeglevulkan.
Flamengo
Flamengo er en bydel i Rio de Janeiro i Brasil. Den befinner seg i enden av Guanabarabukta, mellom Catete og Botafogo, litt sør for byens sentrum. Bydelen har ei lang sandstrand, Praia do Flamengo, og har godt utsyn til Sukkertoppen. I området mellom stranda og bebyggelsen ligger den store parken Parque Brigadier Eduardo Gomes. Hovedveien mellom sentrum og de sørlige delene av byen går gjennom parken.
Navnet Flamengo betyr «flamsk» på portugisisk. Det stammer fra da nederlenderen Olivier van Noort forsøkte å invadere byen herfra i 1599. På den tida ble nederlendere kalt «flamske».
Idrettsklubben Flamengo kommer fra denne bydelen.
Isabel Allende
Liv og virke
Allende ble født i Lima i Peru som datter av diplomaten Tomás Allende, fetter av Chiles tidligere president Salvador Allende. I 1945 ble hennes foreldre separert, og moren flyttet med sine tre barn til Chile, hvor de bodde inntil 1953.
Senere flyttet familien til Bolivia, og deretter til Libanon. I Bolivia gikk Allende på en amerikansk privatskole, og i Libanon på en britisk privatskole i Beirut. Hun returnerte til Chile i 1958 for å gjøre ferdig gymnasiet, og møtte der sin fremtidige ektemann, Miguel Frías, som hun giftet seg med i 1962.
Fra 1959 til 1965 arbeidet Allende ved FNs mat- og landbruksorganisasjon i Santiago de Chile, senere i Brussel i Belgia og andre steder i Europa. Hennes datter Paula ble født i 1963. I 1966 returnerte Allende til Chile, og hennes sønn Nicolás ble født der samme år.
Hun tilhørte redaksjonen i magasinet «Paula» fra 1967, og fra 1973 til 1974 barnemagasinet «Mampato». Hun publiserte to barnehistorier, La abuela Panchita og Lauchas y Lauchones, samt en artikkelsamling kalt Civilice a su troglodita. Hun arbeidet også i chilensk fjernsynsproduksjon for kanalene 7 og 13.
I 1981 ble hun kjent med at hennes bestefar, som var 99 år gammel, lå på sitt dødsleie. Hun begynte å skrive et brev til ham som senere utviklet seg til romanen Åndenes hus. Boken ble filmatisert i 1993 av Bille August og er blant annet oversatt til norsk.
Den norske regissøren Per Olav Sørensen dramatiserte i 1994 Allendes Eva Luna forteller – kalt Stories – til gode kritikker.
Leninisme
Leninisme er diverse politiske og økonomiske teorier utarbeidet av bolsjevik-lederen Vladimir Lenin, og av andre som hevder at de fortsetter Lenins arbeid. Leninismen bygger på marxismens ideer, og er en filosofisk basis for den sovjetiske kommunistiske ideologi.
Begrepet «leninisme» i seg selv eksisterte ikke da Lenin levde. Det ble først brukt hyppig etter at Lenin avsluttet sin aktive deltagelse i den sovjetiske regjering på grunn av en rekke slag kort tid før hans død. Grigorij Zinovjev gjorde uttrykket populært på Kominterns femte kongress.
Leninismen hadde blitt en av de dominante grener av marxismen siden etableringen av Sovjetunionen. Leninismens direkte teoretiske etterfølgere er marxist-leninismen med Josef Stalin, og trotskismen med Lev Trotskij. Stalin og Trotskij var Lenins medarbeidere som ble ledene av de to store politiske og teoretiske ideologiene som utviklet seg innen Sovjetunionen etter Lenins død.
Teruel (provins)
Teruel er en provins nordøst i Spania, i den autonome regionen Aragón. Den grenser til provinsene Tarragona, Castellón, Valencia, Cuenca, Guadalajara og Zaragoza.
Provinshovedstaden er Teruel. Provinsen har et areal på 14 804 km² og nærmere 150 000 innbyggere. Det er 236 kommuner i provinsen, men mer enn halvparten av dem har mindre enn 200 innbyggere.
Turn under Sommer-OL 1948
Turn var med på det olympiske programmet for ellevte gang under 1948 i London. Det ble konkurrert om ni olympiske titler, sju individuelle og to lagkonkurranser. Alle individuelle øvelsene var for menn, det var kun lagkonkurranse som var åpen for kvinner. Finland ble beste nasjon med seks gullmedaljer foran Sveits med tre.
1138 Attica
1138 Attica er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 22. november 1929 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Turn under Sommer-OL 1948
Deltakelse
Til tross for at 2. verdenskrig var avsluttet bare tre år tidligere, var deltakelsen god, og nivået høyt. På herresiden deltok 16 lag, noe som gjorde at de måtte deles inn i to grupper.
Finland stilte med et lag der gjennomsnittsalderen var 33,7 år, og det at de vant lagkonkurransen gjenspeiler fordelen av erfaring den gangen. IOCs offisielle sluttrapport trekker fram en hendelse fra herrenes svingstangkonkurranse som illustrasjon på dette; en av finnene mistet taket med den ene hånden da han gjorde "kjempesleng", slik at det ble en enhåndskjempesleng i stedet. Han gjenvant imidlertid grepet, og turnet videre. Dommerne belønnet dette med kun et lite trekk i karakteren.
Konkurransen
Finland og Sveits havnet i samme gruppe, og disse lå jevnt gjennom hele konkurransen. Dømmingen i lagkonkurransen var slik at karakterene til de to utøverne med lavest sluttkarakter ble strøket, dermed telte kun de seks beste utøverne.
Jevnheten i konkurransen var også tydelig i den individuelle mangekampen. Den maksimalt oppnåelige poengsummen var 240,0 poeng, og til slutt skilte kun 0,7 poeng mellom gull og sølv, og 0,2 poeng mellom sølv og bronse.
Konkurransen skulle opprinnelig avholdes på Wembley stadion, men mye regn tvang arrangørene til å flytte konkurransen innendørs. Den ble derfor avholdt i Empress Hall, noe som var positivt både for arrangørene, publikum og utøverne. Ikke minst ble avstanden mellom publikum og utøverne mye mindre, slik at de bedre så den enkelte øvelsen.
Utøverne hadde lov til å bruke medbragte apparater, så lenge de tilfredsstilte kravene til regelverket. Dersom noen lag gjorde dette kunne også deltakerne fra andre lag bruke disse.
Herrene konkurrerte i seks apparater, med en selvvalgt og en obligatorisk øvelse i hvert apparat. Apparatene var, som i dag, frittstående, bøylehest, ringer, hopp, skranke og svingstang. De obligatoriske øvelsene kunne gjøres om igjen dersom utøveren ønsket det. Hvert lag kunne stille med 6-8 av de 10 påmeldte utøverne. Kun de seks beste utøverne sammenlagt telte i lagkonkurransen. De individuelle karakterene ble også brukt i den individuelle apparat- og sammenlagtkonkurransen. I hopp telte det beste av to hopp, både i selvvalgt og obligatorisk hopp.
Kvinnene konkurrerte kun i lagkonkurranse. De konkurrerte i følgende øvelser:
I hopp fikk kvinnene ha et prøvehopp først. Deretter gjorde de to hopp, hvorav det beste telte.
Dømming
Karakterskalaen gikk fra 0-10 poeng pr øvelse, med 0,1 som minste inndeling av skalaen. Høyeste og laveste karakter ble strøket, og de to midterste lagt sammen. Dersom forskjellen mellom disse to karakterene var større enn 1 poeng, eller større enn 0,5 poeng for karakterer over 9,0, skulle dommerne samles for å drøfte karakteren. Dersom de ikke ble enige skulle karakteren avgjøres av overdommeren.
Arrangørene innførte "visuell dømming" som en del av dømmingen. Dette betød at etter hver enkelt gjennomførte øvelse viste dommerne opp et kort som viser karakteren. Dette gjorde det enklere for publikum å følge med i konkurransen. Alle dommerne viste karakterene samtidig, slik at de ikke skulle se hverandres bedømming. Høyeste og laveste karakter ble strøket, slik at de to midterste ble tellende. For utøverne gjorde dette også at de lettere kunne følge med på stillingen sammenlagt, slik at de lettere kunne bestemme seg for om de skulle gjøre en øvelse om igjen, for å oppnå en høyere karakter.
Dette var første gang visuell dømming ble brukt i herreturn i OL, men det ble prøvd ut i kvinneturn under OL i 1936.
Kvinnekonkurransen
Dette var siste OL der kvinnene kun fikk konkurrere som lag. Fra og med neste OL konkurrerte de også individuelt.