cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ovaldamsnegl
Utseende
Skallets fasong og farge kan variere en god del, men det er ofte olivngult eller brunt. Skallet har litt av samme form som hos blæresnegler. Damsnegler har flate og brede tentakler. Hos blæresnegler er de tynne og runde. Men det er vanskelig å skille mellom artene og noen arter kan bare skilles på indre anatomiske forskjeller.
Levevis
Ovaldamsnegl lever i ferskvann, både stillestående og rennende. Den kan også finnes i ganske «kjølige» vann i fjellet.
Bjørkvatnet (Lierne)
Bjørkvatnet (svensk: Björkvattnet, sørsamisk: Såekiejaevrie) er en innsjø som ligger på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Lierne kommune i Trøndelag. Den svenske delen er delt mellom kommunene Åre og Krokom i Jämtlands län. Den har utløp mot vest til Bjørkvasselva (Bjørkvattsån), som krysser igjen grensa og munner ut i Gjevsjøen, som også er delt mellom Norge og Sverige og har utløp på svensk side.
Ovaldamsnegl
Levevis
Ovaldamsnegl er tvekjønnet, for å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig.
Liturgi
Liturgi, fra gresk leitourgia (λειτουργία), «offentlig arbeid», er den i vestlige språk vanligste betegnelse for gudstjeneste og religiøse seremonier.
Ordets opprinnelse
Ordet er en kombinasjon av leitos (offentlig) og ergo (å gjøre). Den tidligste bruken av ordet var i forbindelse med en særskatt som ble pålagt de rikeste borgerne i Athen, og som måtte finansiere et prosjekt til beste for hele byen.
Gudstjenesteliturgi
I Septuaginta har ordet fått dagens betydning, rituelle religiøse handlinger, både i jødisk og kristen kontekst. Den eldre betydningen falt bort i senantikken eller tidlig middelalder.
Liturgi brukes også for å betegne spesielle former for religiøse handlinger, for eksempel «ortodoks liturgi» som betegnelse på ritualene i Den ortodokse kirke.
Forskrifter for liturgien i Den norske kirke finnes i Gudstjenestebok for Den norske kirke.
Adolf Ebert
Georg Karl Wilhelm Adolf Ebert (født 1. juni 1820 i Kassel, død 1. juli 1890 i Leipzig) var en tysk romanist og litteraturhistoriker.
Ebert studerte i Marburg, Leipzig og Berlin og ble i 1862 utnevnt til professor i romansk filologi ved universitetet i Leipzig. Han har skrevet den latinske litteraturen i middelalderens historie i tre bind (Allgemeine Geschichte der Literatur des Mittelalters im Abendlande, 1874–1887). Sammen med Ferdinand Wolf grunnla han i 1859 tidsskriftet Jahrbuch für romanische und englische Literatur.
Den sosialdemokratiske føderasjon (Storbritannia, 1881)
Den sosialdemokratiske føderasjon ble grunnlagt som Storbritannias første organiserte sosialistiske, politiske parti av Henry Hyndman, og avholdt sitt første møte den 7. juni 1881. Blant partiets opprinnelige medlemmer var William Morris, George Lansbury og Eleanor Marx. Friedrich Engels nektet imidlertid å støtte dette partiet.
Partiets navn i 1881 var den demokratiske føderasjon. I 1884 skiftet det navn for å gjøre sin sosialistiske profil klarere etter en sammenslåing med Arbeidernes frigjøringsliga.
Partiet var utad et marxistisk parti, men hadde mange medlemmer som definerte seg som sosialister uten å være marxister. Det deltok i en rekke valg uten suksess.
Den 13. november 1887 organiserte partiet sammen med Irish National League en demonstrasjon på Trafalgar Square i London, der blant annet Annie Besant deltok som taler. Demonstrasjonen utløse det som i ettertid ble kjent som «den blodige søndagen».
Friedrich Engels kritiserte etter dette Hyndman for å oppfordre arbeiderne til å delta i opptøyer i håp om at dette ville føre til revolusjon. Ifølge Engels var britiske arbeidere ennå ikke tilstrekkelig intellektuelt forberedt til å styrte det kapitalistiske systemet. Hendelsene førte likevel til rekrutteringer til partiet, deriblant dannelsen av Den skotske sosialistiske føderasjon i 1888.
Lignende anklager kom fra utbrytergrupper som dannet Det sosialistiske arbeiderparti i 1903 og Storbritannias sosialistparti i 1904. Under den Andre internasjonalen anklaget disse utbryterne den sosialdemokratiske føderasjon for å være en del av den større «revisjonistiske tendens», som ble kritisert av Rosa Luxemburg, Lenin og flere.
En annen kilde til misnøye var partiets holdning til industrien. Mange fagforenings-medlemmer følte at partiet gjorde for lite for industriarbeiderne. Enkelte parti-medlemmer, inkludert John Burns og Tom Mann, trodde at partiet skulle bli mer aktivt i fagforeningenes aktiviteter. Hyndman var uenig og prioriterte politiske («parlamentariske») aktiviteter. Burns og Mann forlot partiet i 1890. Lignende kritikk kom fra Det sosialistiske arbeiderparti og syndikalister i tiden like før første verdenskrig.
Partiet mistet etterhvert stadig flere viktige støttespillere, spesielt til Independent Labour Party.
Dette partiet, som ble ledet av James Keir Hardie, var sterkt påvirket av kristen-sosialisme, i motsetningen til den sosialdemokratiske føderasjonens ateistiske marxisme. Dessuten var Hardi medlem av det britiske underhuset etter å ha vunnet valgkretsen West Ham South i 1892, og kunne dermed argumentere for at hans parti var mer egnet til å gjennomføre sosiale reformer enn den sosialdemokratiske føderasjon. Henry Hyde Champion, Benjamin Tillett, Jim Connell og George Lansbury forlot den sosialdemokratiske føderasjon til fordel for Independent Labour Party.
Den 27. februar 1900 kom Hyndman, den sosialdemokratiske føderasjon, Independent Labour Party, Fabian Society og fagforeningsledere sammen i et møte i Memorial Hall i Farringdon Street, London. Etter en debatt mellom 129 delegater, ble de enige om å danne en felles gruppe i parlamentet, med en felles politikk, som også skulle samarbeide med andre politiske partier for å fremme sine interesser. Konferansen besluttet å opprette Labour Representation Committee, som bestod av to medlemmer fra den sosialdemokratiske føderasjon og Independent Labour Party, et medlem fra Fabian Society og syv fagforeningsmedlemmer.
Denne gruppen utviklet seg etterhvert til Labour Party og forkastet marxismen. Hyndman forlot Labour Party og omdøpte i 1907 sitt parti til «det sosialdemokratiske partiet».
I 1911 grunnla Hyndman et nytt parti, Det britiske sosialistpartiet.
Den sosialdemokratiske føderasjon var også navnet på et politisk parti som ble ledet av Henry Hyndman i 1919, da Det nasjonale sosialistiske parti byttet navn. Dette partiet hadde fremgang en kort tid, men ble gradvis absorbert av Labour Party og ble oppløst i 1941.
Filmåret 1961
Filmåret 1961 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1961.
Herefossfjorden
Herefossfjorden er en innsjø som ligger i bygda Herefoss i Birkenes kommune i Agder.
Mahmoud Ahmadinejad
Mahmoud Ahmadinejad (محمود احمدی‌نژاد, født 28. oktober 1956) er en iransk politiker som var president i Iran fra 2005 til 2013. Han var tidligere borgermester i Teheran (2003-05) og er vidt regnet for å være en religiøs konservativ med et folkelig syn, men samtidig sosialt radikal. Han er sønn av en smed og ble i 1990 guvernør i Ardabil, en by med en konservativ religiøs befolkning. Her måtte han som leder forholde seg til et alvorlig jordskjelv og en flomkatastrofe på 1990-tallet. Ahmadinejad regnes som en «mann av folket» og en politiker som står nær Irans øverste åndelige og politiske leder, ayatolla Ali Khamenei. Han har størst oppslutning blant de fattige og religiøse deler av den iranske befolkningen. Som tidligere offiser i Revolusjonsgarden og leder for den religiøse Basij-militsen har han også støtte langt oppe i det iranske makthierarkiet. Han har i sin presidentperiode ført en forholdsvis konfronterende linje overfor USA og Israel, men har hatt et forholdsvis godt forhold til land som Kina, Russland, Pakistan, India, Libanon, samt flere latinamerikanske land. Forholdet til Venezuelas president, Hugo Chávez, skal være særlig bra. Ahmadinejad har ellers markert seg som en sterk støttespiller for fremdriften av Irans atomprogram. Innenrikspolitisk har han ført en forholdsvis konservativ linje, blant annet med sterkere vekt på moral, religion og påkledning. Han representerer dermed et brudd med politikken til sin forgjenger, Muhammed Khatami, som førte en mer moderat innenrikspolitikk og tilnærming til Vesten.
Orions belte
I svensk folketradisjon blir Orions belte kalt for Friggerocken, altså Friggs rokkehode (rokk var i gammel tid kjeppen som man festet spinnematerialet til [engelsk distaff], ikke det som snurret tråden - jf. plantenavnet kjerringrokk). Dette stammer trolig fra førkristen tid og er et av de spredte vitnemålene om den astronomiske mytologien som må ha funnes.
Mahmoud Ahmadinejad
Ahmadinejads kritikk og tildels harde verbale utfall overfor USA har blitt tolket som at han vil USAs globale hegemoni til livs. Han har flere ganger gitt uttrykk for at USA og Storbritannia representerer en anakronisme i verden.
Ahmadinejad er utdannet ingeniør og var professor ved Irans teknologiske og vitenskapelige universitet før han ble borgermester. Politisk er Ahmadinejad medlem av Det islamske samfunn av ingeniører, men han har også et solid maktgrunnlag i partiet Alliansen av byggere av islamsk Iran (også kjent som Abadgaran). Ahmadinejad er regnet som en av hovedfigurene i denne partialliansen. Alliansen ble delt i synet på støtte til ham og Muhammed Bagher Ghalibaf i den første runden av valget.
Valget i 2005
Ved presidentvalget i Iran 12. juni 2009 hevdet hans medarbeidere å ha vunnet valget like etter at stemmelokalene stengte, men landets åndelige leder Ali Khamenei satte igang etterforskning av valget etter påstander om valgfusk.
Ahmadinejad ble valgt til president i Iran 24. juni 2005 etter den andre valgrunden av presidentvalget fremfor sin rival, tidligere president Ali Akbar Hashemi Rafsanjani, som Ahmadinejad beseiret med 61,69 % av de rundt 28 millioner stemmene. Valgdeltakelsen var på rundt 59,6 %. Før første stemmerunde ble rundt 1000 kandidater diskvalifisert av det iranske vokterrådet, som etterlot syv kandidater i første runde. Rafsanjani vant flest stemmer i første runde, mens Ahmadinejad kun sikret 19,48% av stemmene. Iranske analytikere forklarer Ahmadinejads støtte, særlig blant de fattigere klassene i folket, med hans enkle livsstil og populistiske meninger.
Plattform
Ahmadinejad har generelt sendt blandede signaler om sine planer for presidentskapet, som noen amerikanske analytikere regner å være skapt for å trekke til seg både religiøse konservative og de sosialt og økonomisk fattigere menneskene. Det følgende er basert på hva som ikke vites å ha blitt benektet senere av ham eller hans tilhengere. Hans motto for kampanjen var «det er mulig og vi kan gjøre det» (می‌شود و می‌توانیم).
I hans kampanje tok Ahmadinejad en populistisk innfallsvinkel, ved å legge vekt på sitt enkle liv, og sammenlignet seg med Muhammed Ali Rajai, den andre presidenten i Iran, et krav som møtte protester fra Rajais familie. Ahmadinejad planlegger å skape en «regjering som er et eksempel for verdens folk» i Iran. Han er en selverklært prinsipplist, med hvilket han mener å handle politisk på islamsk grunnlag med revolusjonære prinsipper. Et av hans mål er å «sette olje-inntektene på bordet til folk», der han henviser til at Irans profitt fra landets oljevirksomhet skal distribueres blant de fattigere klassene.
Ahmadinejad var den eneste presidentkandidaten som snakket mot fremtidige relasjoner med USA. Han anklaget også USA, i et intervju med Irans statlige kringkasting noen få dager før valget, for å være «ensidig, samlet mot den islamske verden». Han har åpenlyst noe mot vetomakten som er gitt til de fem permanente medlemmene i FNs sikkerhetsråd. I det samme intervjuet nevnte han at «det er ikke bare for noen få stater å sitte og legge ned veto mot saker som hele verden er enig i. Skulle slike privilegier fortsette å eksistere, bør den muslimske verden med en befolkning på nesten 1,5 milliarder bli gitt det samme privilegiet.» I tillegg forsvarte han Irans atomprogram og har anklaget «noen få arrogante makter» for å forsøke å begrense Irans industrielle og teknologiske utvikling i dette og andre felter. Til spørsmål fra en Shargh-journalist om frigjørelsen av politiske fanger dersom han ble president, svarte han med et spørsmål: «Hvilke politiske fanger? De politiske fangene i USA?»
Etter at han ble valgt, uttrykte han «takk til martyrenes blod, en ny islamsk revolusjon har kommet, og den islamske revolusjonen i 1384 [det nåværende iranske år] vil, dersom Gud vil, kutte røttene til urettferdighet i verden. Bølgen av islamsk revolusjon vil snart nå hele verden.»
Ahmadinejad unngår vanligvis intervjuer med uavhengige journalister, eller unngår å svare på deres spørsmål ved å stille andre spørsmål og ber dem om ikke å stille «kompliserte spørsmål».
Biografi
Han er født i Arādān-landsbyen Garmsar, og hans far er en smed. Familien hans flyttet til Teheran da han var ett år gammel. Han ankom Irans teknologiske og vitenskapelige universitet for å studere til sivilingeniør i 1976. Han fortsatte sine studier ved det samme universitetet, og gikk inn i mastergrad-programmet for sivilingeniører i 1986. Samtidig sluttet han seg til Det islamske revolusjonære vokterkorpset, og fullførte sin doktorgrad i bygging og planlegging av trafikk og transport. Utdanningsprogrammet var et spesielt program for medlemmer av de revolusjonære vokterne som ble finansiert av organisasjonen. Etter avlagt eksamen ble Ahmadinejad professor ved avdelingen for sivilingeniører ved universitetet.
I 1979 var Ahmadinejad øverste representant fra universitetet til den uoffisielle samlingen som av og til møtte ayatollah Khomeini. I disse samlingene ble Kontor for styrkende enhet (daftar-e tahkim-e vahdat) skapt. Flere medlemmer i denne studentorganisasjonen stod bak overtagelsen av den amerikanske ambassaden som førte til gisselkrisen i Iran. Ahmadeinejad ble medlem av studentorganisasjonen. Før overtagelsen av ambassaden, foreslo Ahmadinejad et samtidig eller lignende forsøk mot ambassaden til Sovjetunionen, men ble nedstemt.
I 1986 under Iran-Irak-krigen tilsluttet Ahmadinejad seg Det islamske revolusjonære vokterkorpset i [...]. Etter trening ved hovedkvarteret, deltok han i operasjoner mot Kirkuk, Irak. Senere ble han også den ledende ingeniøren for den sjette armé i vokterkorpset og leder for korpsets stab i de vestlige provinsene i Iran. Etter krigen tjente han som viseguvernør og guvernør i Maku og Khoy, rådgiver for ministeren for kultur og islamsk rådgivning og guvernør av den nylig etablerte Ardabil-provinsen fra 1993 til oktober 1997.
Tiden som borgermester
Ahmadinejad var en ukjent figur i iransk politikk frem til han ble valgt til borgermester av det andre byrådet i Teheran 3. mai 2003, etter at en valgdeltagelse på 12% førte til valget av de konservative kandidatene i Alliansen for byggere av islamsk Iran. I hans periode som borgermester, reverserte han mange av de forandringene som tidligere borgermestre hadde innført, innførte separering av heiser for menn og kvinner i kontorene til de lokale styresmaktene og foreslo begravelsen av likene til martyrene fra Iran-Irak-krigen i de største bytorgene i Teheran.
Som borgermester ble også Ahmadinejad ansvarlig styreleder av den daglige avisen Hamshahri. Han sa opp Muhammed Atrianfar som redaktør og erstattet ham med Alireza Sheikh-Attar. Ahmadinejad sa senere opp Sheikh-Attar 13. juni 2005 (noen få dager før presidentvalget), for ikke å støtte ham i embedet. Sheikh-Attar ble erstattet av Ali Asghar Ash'ari, en tidligere viseminister for kultur og islamsk rådgivning under ministeren Mostafa Mirsalim. Nafiseh Kouhnavard, en av Hamsharis journalister, ble sagt opp fordi han spurte president Khatami om de «røde linjene» i regimet og ulovlige parallelle ettertningsbyråer. Dette spørsmålet regnet Ahmadinejad ikke som passende. Hun ble senere anklaget for å spionere for Tyrkia og Aserbajdsjan.
Ahmadinejad er kjent for å ha kranglet med den reformvennlige forrige presidenten, Muhammed Khatami, som da hindret ham fra å delta på møtene til ministerstyret, et privilegium som vanligvis blir gitt til borgermestrene av Teheran. Han har offentlig kritisert Khatami for å ignorere almenhetens daglige problemer.
Etter to år som borgermester var Ahmadinejad en av 65 finalister for Årets borgermester i verden 2005 ut av 550 nominerte borgermestre. Bare ni av disse var fra Asia.
Utenrikspolitisk og forholdet til Vesten
Ahmadinejads harde verbale utfall mot Israel og USA, samt hans samarbeidsproblemer knyttet opp til Irans atomprogram, har bidratt til å gjøre ham til en omstridt person i Vesten. Reaksjonene har vært særlig skarp fra USA, som flere ganger har truet med militært angrep på Iran. Også Israel har flere ganger truet landet med militært angrep. Ett av de utspill som vakte størst oppmerksomhet internasjonalt kom under en tale han holdt i forbindelse med studentkonferansen «Verden uten sionisme» i oktober 2005. Her skal han ha gjentatt Ayatollah Khomeinis oppfordring fra 1980-tallet om å «fjerne Israel fra verdenskartet» samt at Israel burde flyttes til Europa. Senere samme høst holdt han en tale der han sådde tvil om Holocaust. Uttalelsene ble møtt av sterke reaksjoner, særlig fra regjeringshold i Tyskland, USA og Israel. Våren 2009 holdt han en omstridt tale på FNs rasismekonferanse i Durban i Sør-Afrika. Her kom han atter med harde utfall mot Israel, som han omtalte som en rasistisk stat. Han kritiserte også USAs framferd i Afghanistan og Irak, og kritiserte USA for å ha forsvart det han kalte «rasistiske handlinger mot Gaza» (se Gazakrigen 2008–2009). Flere EU-delegater forlot møtet i protest mot Ahmadinejads påstander. USA, Canada, Israel, Nederland og Australia hadde boikottet konferansen på forhånd. I 2010 holdt han en omstridt tale i FNs generalforsamling der han gikk langt i å hevde at Terrorangrepet 11. september var planlagt og utført av USA selv, for å redde «zionistregimet» i Midtøsten. Flere delegater fra USA og EU forlot salen i protest. Høsten 2010 var han på statsbesøk i Libanon der han blant annet gjentok den krasse retorikken overfor Israel. Han besøkte også den Sør-Libanesiske landsbyen Bint Jbeil, som ble tungt bombardert under krigen mellom Hizbollah og Israel i 2006. Besøket ble ansett som provoserende og destabiliserende fra israelsk hold. Knessetmedlem Arye Eldad, fra det nasjonalistiske israelske partiet Nasjonal Union, mente at det israelske militæret burde benytte anledningen til å skyte Ahmadinejad når han var så nær grensen til Israel.
Like etter at Ahmadinejad ble innsatt som president ble han fra amerikansk hold anklaget for å ha vært en av gisseltakerne under Gisselkrisen i Iran i 1979. Disse beskyldningene var basert på et fotografi fra gisselaksjonen, men påstandene ble blankt avvist fra iransk hold. Påstandene ble etterforsket av CIA, som kom til den konklusjonen at det trolig ikke var Ahmadinejad som figurerte på bildet.
Ahmadinejad har ført en kritisk linje overfor FN og har tatt til orde for grunnleggende reformer av organisasjonen. Han har i den forbindelse vært særlig kritisk til den mektige rollen som USA har der.
Hallevannet
Hallevannet er en innsjø som ligger i Larvik kommune i Vestfold. På det dypeste er Hallevannet 54 meter dypt.
Fra Sørlandske Hovedvei kan en se Hallevannet, da det er en gammel rasteplass der som er lett tilgjengelig etter at den nye E18 fra Sky til Langangen ble ferdigstilt. Vannet har utløp i sør til Halleelva, hvor det er badestrand og båtslipp. Det finnes blant annet ørret og abbor i vannet. Det er også et rikt fugleliv rundt innsjøen, med blant annet måker, ender og kongeørn.
Liste over øyer i Finland
Dette er en liste over finske øyer. Innenfor Finlands grenser er det 789 øyer med over 1 km² areal. De fleste er bebodd, og mange med veiforbindelse til fastlandet. Det er 455 bebodde øyer i Finland som ikke har veiforbindelse til fastlandet. Mange andre øyer blir brukt nesten permanent for rekreasjonsformål. Det finnes ellers titusener av mindre øyer.
Filippo Inzaghi
Filippo «Pippo» Inzaghi (født 9. august 1973) er en italiensk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for.
Han er har tidligere spilt for klubber som Parma FC, Atalanta BC, og AC Milan, samt som han har vært spiss og vunnet VM med. Hans bror Simone Inzaghi var også profesjonell fotballspiller.
Klubbkarriere
Inzaghi debuterte som profesjonell spiller i den hjemlige Serie B for den lokale klubben Piacenza Calcio. Den første sesongen (1991/1992) spilte han to kamper. Året etter fikk han vist talentet som måltyv med tretten fulltreffere på 21 kamper for Serie C-klubben UC Albinoleffe. Etter korte opphold i Verona og deretter Piacenza debuterte han i sesongen 1995/1996 for daværende AC Parma, i dag FC Parma, i Serie A, og scoret to mål på 15 kamper.
I 2001 gikk han så til AC Milan, der han blant annet har vært med på å vinne Mesterligaen (2003), (2007), og det italienske ligamesterskapet (2004), (2011). Etter å vært i klubben i nesten ti år, valgte Inzaghi å gi seg i Milan i 2012 da kontrakten med Milano-klubben gikk ut.
Landslagskarriere
Inzaghi spilte for Italia under VM i 1998 og VM i 2002, og var også med i troppen til VM i 2006 i Tyskland hvor han scoret ett mål.
Åttekanten skole
Åttekanten skole var en barneskole i Hvaler kommune i Østfold som er tegnet av Ole Arnt Arntzen og Nils Peter Solheim, og åpnet sine dører i 1968. Den var frem til slutten av skoleåret 2006 både barneskole og ungdomsskole på Vesterøy, men ble gjort om til kun barneskole, etter at det ble felles ungdomsskole på Hvaler samme år.
Skolen hadde ca. 150 elever i trinnene 1.–7. klasse. Siste rektor ved skolen var Øystein Dolve. Skolen ble lagt ned i 2021, samme år ble det etablert ny skolestruktur og sammenslåing av Hvalerøyenes 3 skoler til 1. Hvaler barne- og ungdomsskole hadde første skoledag 18. august 2021 (SFO åpnet dørene 2. august) Rektor ved den nye skolen er Øystein M. Lande
Lubango
Lubango er hovedstaden i provinsen Huíla i Angola. Byen har omtrent 100 000 innbyggere. Fram til 1975 var byens offisielle navn Sá da Bandeira.
Francis Anscombe
Francis John (Frank) Anscombe (født 13. mai 1918 død 17. oktober 2001) var en amerikansk statistikkprofessor.
Han ble født i Hove i England og fikk sin utdannelse på Trinity College ved Cambridge University. Etter å ha tjenestegjort i andre verdenskrig jobbet han ved Rothamsted Experimental Station i to år, før han vendte tilbake til Cambridge som lærer.
Han flyttet til Princeton University i 1956, og ble grunnleggerne av statistikkavdelingen ved Yale University i 1963.
Han ble etterhvert interessert i statistisk programmering, og understreket at datamaskiner skulle kunne lage både kalkulasjoner og grafer, og understreket viktigheten av grafiske data med det som senere har blitt kjent som Anscombes kvartett. Senere publiserte han en tekstbok om statistisk programmering i programmeringsspråket APL.
Olav Tryggvasons saga
Olav Tryggvasons saga av Snorre Sturlason er fortellingen om kong Olav Tryggvason (ca. 968 – 1000) som var konge av Norge fra 995 etter et bondeopprør førte til at ladejarlen Håkon Sigurdsson ble drept og til knappe fem år senere da Olav dør i et sjøslag i nærheten av Danmark. Sagaen er den nest mest omfattende av sagaene i Snorres Heimskringla.
Bakgrunn
Olav Tryggvason er den første av to store norske misjonskonger, begge ved navn Olav - den andre var Olav den hellige. Det bildet som tegnes av ham i sagalitteraturen er preget av kristen ekstase, hvor alle gode egenskaper blir tillagt ham, som hærfører, som idrettsmann, som menneske og som kristen. Om ikke den neste Olav var blitt helgenerklært vil nok Olav Tryggvasons ry ha vært ytterligere større og mektigere.
I de kjente illustrasjoner i Snorres kongesagaer lot kunstneren Erik Werenskiold kong Olav få portrettlikhet Fridtjof Nansen.
Snorre Sturlassons utgave
Olav Tryggvasons saga refererer først og fremst til den syvende sagaen i Snorre Sturlasons kongesagaer, men Snorres saga var ikke den eneste fortellingen om heltekongen. Snorre var den siste av en lange rekke fortellinger, og Snorres tekst fra rundt 1230 bygde på forgjengerne. Snorre var den forfatteren som var mest kritisk, som skar unna tekst, la til, omformet og dramatiserte sin fortelling. Han kunne ikke unngå det mytiske materialet, men han tolket og tilpasset det til sin handling. Om selv om heller ikke Snorre er en pålitelig historiker i moderne forstand, er det få som overgår ham i litterær kvalitet. Kanskje nettopp derfor skinner bildet av Olav Tryggvason så sterkt selv den dag i dag.
Olav Tryggvasons saga har mange dialoger, taler og spenstige fyndord som dramatiserer og gjør fortellingen levende. Noen av de mest kjente fyndordene er lagt i munnen på Einar Tambarskjelve under slaget ved Svolder. Det er kongen selv han taler til:
"Einar spente buen for tredje gang. Da brast buen i to stykker. Da sa kong Olav: «Hva brast så høyt der?» Einar svarte: «Norge av di hand, konge.» «Det var vel ikke så stor brist,» sa kongen, «ta min bue og skyt med den,» og så kastet han buen sin til ham. Einar tok buen og drog den straks ut forbi odden på pila, og sa: «For veik, for veik er kongens bue!»"
Slaget ved Svolder ble som bekjent et nederlag for Olav Tryggvason.
Andre sagaer om Olav
Snorre Sturlasson hadde et bredt kildemateriale å bygge sine sagaer på. Foruten skaldekvad og muntlige tradisjoner hadde han også skriftlige historieverk tilgjengelig. Blant disse finnes først og fremst Odd munks saga om Olav Tryggvason og Kristnisaga. Andre kilder som er blitt bevart for ettertiden er de norske historiene Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium av Theodoricus monachus, Historia Norvegiæ og Ágrip af Nóregs konunga sögum (ca. 1190), Fagrskinna og Den større saga om Olav Tryggvason (Óláfs saga Tryggvasonar en mesta) ca. 1300, som finnes i Flateybok. I tillegg finnes Olav Tryggvason nevnt i Nóregs konungatal (Liste over Norges konger), og ikke minst i Dråpa om Olav Tryggvason (Óláfsdrápa Tryggvasonar).
Den islandske munken Odd Snorresson skrev sin Olavssaga på latin i Tingøyrar kloster på Island. Den latinske teksten har gått tapt, men den kirkelige sagaen kjennes fra norrøne oversettelser. Odd munks saga er full av undergjerninger og overnaturlige hendelser. Det bildet som tegnes opp av Olav Tryggvason er først og fremst den store misjonskongen som med makt gjennomførte kristningen av Norge. Odd munk bygde på kristelige tekster og de begivenhetene som skildres skal tjene til etterfølgelse og oppbyggelse ved å være eksemplariske, eller det motsatte – å fungere til skrekk og advarsel. Sagaen er derfor en ren kristen, ekstatisk lovprisning.
Snorre Sturlassons saga om Olav Tryggvason har helt annen hensikt. Det er en rent verdslig saga, men Snorre bygger sin tekst på Odd munks tekst som fra en historikers synspunkt har liten verdi. Derfor er også Snorres tekst tildels preget av den samme upålitelighet, men i den grad det har vært mulig har Snorre skapt et mer balansert bilde. Den amerikanske filologen Theodor M. Andersson har gått gjennom begge sagaene og i 1977 publisert en sammenligning mellom de to på hva som er lagt til og hva som er trukket fra.
Kongen som religionsstifter
Andersson nevner i sin studie fra 1977 sin forbauselse over at så få forskere ikke har gått tettere inn på historikeren Snorres fremstilling av religionsskiftet i Norge. Alle sagaer fra middelalderen formidler kongsmakten som helt sentral for religionsskiftet fra hedendom til kristendom, men nyansene er forskjellige.
Hos Odd munk skjer skiftet grunnet en mirakuløs nødvendighet. Hedendommen er ond og Gud griper inn ved hjelp av Olav Tryggvason. Hos Snorre er det Olav Tryggvasons store personlighet som får skiftet til å skje. Fokuset på kongens personlighet, slik religionshistorikeren Gro Steinsland argumenterer, blir gjort dels for å gjøre historien gripbar og begripelig, og dels for å legitimere bestemte forklaringstradisjoner.
Kristningen av Norge er en viktig del av rikssamlingsprosessen som startet med Harald Hårfagre. Både Olav Tryggvason som Olav Haraldsson er personer som kommer utenifra og hjem med nye tanker og ideer. Den organiserte misjonsvirksomheten er et maktmiddel for en person med ambisjoner om å bli konge.
Bibelsk grep
Til tross for at Snorre Sturlasson klipper vekk mirakler og nedtoner Guds hånd i fortellingen er likevel ikke det verdslige bildet av Olav Tryggvason uten bibelske forbilder. Mangelen på historisk pålitelig fakta om Olav Tryggvason har fått sagaskribentene til fylle inn manglene fra høyverdige motiver og med helgenbeskrivelsene som inspirasjon. Historikeren Claus Krag beskriver hvordan sagaskribentene bygger misjonskongen ut fra et bibelsk forbilde:
Olavs barndom har trekk fra Jesus Kristus’ barndom. Flukten til Egypt ble til en flukt østover til Russland, ikke fra Herodes, men for den onde dronning Gunnhild. Under landflyktigheten ble Olav solgt som slave på samme måte som Josef. Og på samme måte som kong David henrettet den som hadde drept kong Saul lar Olav trellen Kark henrettes for å ha drept Håkon jarl.
Til tross for de upålitelige beskrivelsene er det liten grunn til å tvile på at Olav Tryggvason var en reell historisk person. Hans tilstedeværelse og handlinger blir bekreftet av skaldene som Hallfred Vandrædaskald, Skule Torsteinsson, Tord Kolbeinsson og Halldor Ukristne. Hans far het Tryggve Olavsson og var en småkonge, kanskje i Viken, kanskje på Opplandene. Hans mor var Astrid fra Jæren. Det er derfor et kuriøst trekk at Snorre lar Olav opptre med dekknavn. Tilsynelatende er det en mann som kaller seg for «Åle» og har slekta si i Gardariket. Denne mannen blir etter hvert avslørt som Olav.
For Snorre var det av betydning at Olav var av Harald Hårfagres ætt ved at det ga ham lovmessig krav på kongedømmet Norge, men er det hans historiske redelighet som tvinger ham til å nevne Åle ved navn? Er det en hentydning om at Olav ikke var Trygves sønn, men en ukjent norrøn mann fra nåværende Russland?
Betegnende er det at store deler av Olav Tryggvasons saga egentlig er Håkon jarls saga. Snorre avslutter Håkon jarls saga når det kronologisk passer å introdusere Olav Tryggvason i framstillingen, men Håkon jarls rolle fortsetter med tyngde i Olav Tryggvasons saga. Faktisk er de mest betydelige hendelser om Håkon jarl i denne sagaen, og ikke hans ‘egen’, som tiden i Danmark og slaget mot jomsvikingene ved Hjørungavåg. Overgangen fra Håkon jarls gode styre, preget av «gode år i landet og god fred for bøndene innenlands», og til Olav Tryggvasons maktovertagelse blir brå og ikke spesielt godt begrunnet. Om det ble bedre under kong Olav og hans kristendom er vel tvilsomt. Faktisk legger ikke Snorre skjul på at Olav Tryggvason er en råtass av en konge: «...stygg og grusom som få når han ble sint, og pinte uvennene sine fælt; noen brente han med ild, noen lot han olme hunder rive i filler, og noen lemlestet han, eller lot dem kaste utfor høye fjell.»
Snorres litterære grep
Snorre Sturlasson er en sagaforteller og som alle sagaskribenter er hans fortellinger preget av ytre handlinger, få forklaringer og beskjeden argumentasjon og ingen beskrivelser av menneskenes indre liv. Olav Tryggvasons saga er intet unntak. Selv om Snorre Sturlasson manglet mange av de forfattergrep som moderne forfattere har til disposisjon var han ingen primitiv stilist. Han utnyttet til fulle de redskap han hadde tilgjengelig, og hva personene ikke kan uttrykke på det indre, tankemessige planet uttrykker de til fulle i de ytre: ikke bare i fysisk handling, men også handlingsamtaler. Dialoger, samtaler og argumentasjoner er ikke bare tomt snakk, men uttrykker handlinger i seg selv.
Hvor enn leseren går inn i Olav Tryggvasons saga vil man møte ulike aktører som handler ved hjelp av ord. Aktørene samtaler, de gir hverandre løfter og råd og de lyver og baktaler hverandre. Aktørene gjør noe, de handler, gjennom det de sier. Det er talehandlinger, slik forfatteren Terje Hillesund har utdypet i et essay fra 1994.
Om man trekker i fra de partier som egentlig angår Håkon jarls saga er det fem sentrale hendelser som angår Olav Tryggvason i hans saga: Det er Sigrid Storrådes spådom og trussel, det er Tyra Haraldsdatters egging, det er Sigrids egging av Svein Tjugeskjegg, det er Sigvalde jarls svik, og det er til slutt – klimakset – slaget ved Svolder.
Man merker seg at kvinner er sentrale for å utløse konfliktene i handlingen. Det er kanskje ikke helt historisk, men det er svært virkningsfullt gjort av Snorre. Kvinnene har ikke menns våpen og maktbruk, men de har ordets makt og som de benytter med all den sprengkraft disse har. Ved å dikte opp personenes talehandlinger makter Snorre på en ytterst elegant måte å forklare historien ved å vise både bakgrunn og årsakssammenhenger som fører til Olav Tryggvasons fall.
Et typisk eksempel som Terje Hillesund benytter er den hendelsen når Astrid fra Jæren har flyktet til Sverige med spedbarnet Olav. Eiriksønnenes mor Gunnhild ser barnet som en trussel og vil ha det ryddet av vegen. Hun sender sendebudet Håkon til Sverige og stormannen Håkon Gamle hvor Astrid har søkt tilflukt hos. I sitatet under er de verb og substantiv som peker på talehandlinger market i halvfet (tykke bokstaver) mens talehandlingenes innhold er market i kursiv (skråstilte bokstaver):
"Så kom Håkon frem med ærendet sitt for sveakongen. Han sa at Gunnhild hadde sendt bud og bedt om at kongen måtte støtte ham, så han kunne få med seg Olav Tryggvason til Norge. «Gunnhild vil ta ham til oppfostring,» sa han. Kongen ga ham menn med, og de rei til Håkon Gamle. Håkon ba med mange vennlige ord Olav om å bli med seg. Håkon Gamle svarte pent og sa at mora fikk rå for om han skulle bli med, og Astrid ville ikke for noen pris at gutten skulle reise. Sendemennene fór sin veg, og sa til kong Eirik hvordan det hadde gått."
Annet enn hva som blir sagt blir fortalt. Gunnhilds sendebud Håkon ber om at Gunnhild får Olav til fostring. Astrid vil ikke gå med på dette. Begge parter vet at det ligger mer i ordene enn det som blir uttrykt. Gunnhild har vikarierende motiver og tilbudet er ikke vennlig, men det kommer først til uttrykk når man sammenligner sitatet over med det neste:
"Sendemennene kom til Håkon Gamle og krevde at han skulle la gutten følge med dem . Da han ikke var villig til dette, brukte de grove ord, lovte at han skulle få svi for det og var fælt sinte."
Norsk nasjonalisme
Olav Tryggvasons saga er mest populær i Norge, Island og Færøyene blant de nordiske land. I Danmark og Sverige er sagaen mindre populær. Det er ikke så merkelig i den grad islenderen Snorre æreskjeller begge nasjoner på det groveste:
Før slaget ved Svolder vurderer Olav Tryggvasons sine fiender. Om danene sier han:
"«De blautingene er jeg ikke redd for, det er ikke noe mot i danene!»'''"
Om sveaerne (svenskene) sier han:
"«Det var bedre for svearne at de satt hjemme og slikket blotbollene sine...»'''"
Men når det blir pekt på jarlen Eirik Håkonsson og hans menn er ikke Olav Tryggvasons foraktfull lengre og kommenterer:
"«Han synes vel han har god grunn til å møte oss, og der kan vi vente oss en kvass strid. Det er nordmenn som vi sjøl.»"
Som alltid når Snorre lar en spådom falle er den sannspådd. Olav Tryggvason jager danskene og svenskene vekk, men stuper for kløkten til Eirik jarl. Både danskene og svenskene er underlegne til tross for både at de benytter forræderi og er tallmessig overlegne, men i Eirik jarl møter Olav sin likemann – for Eirik er norsk som Olav selv.
Olav Tryggvason taper som bekjent slaget ved Svolder, og i henhold til danske kilder var det den danske siden som vant. Fra norsk og islandsk side er det fremstilt annerledes. Det finnes både en taper og en seierherre, og begge er norske.
Beatport
Beatport.com er en online nettbasert musikkhandel i Denver, Colorado, som har spesialisert seg på elektronisk musikk, dansbar musikk og remixer. Hele Beatports katalog er nedlastbar på MP3 (kodet for 320 kbit/s LAME), MP4 eller M4A-filer (med 192 kbit/s VBR) og RIFF WAV (44.1 kHz) format.
Innhold
Gjennom avtaler med plateselskapene tilbyr Beatport et bredt utvalg nyutgivelser, popklassikere og spesialutgivelser, som finnes kategorisert etter genre, for eksempel house, nu-disco, trance, drum and bass, dubstep og techno. Beatports grafikk nyttiggjør seg interface eller GUI, og er basert på Adobe Flash versjon 9.0+.
Brukerne kan søke, forhåndslytte, kjøpe og laste ned musikk på samme vis som på iTunes Music Store, og en kan enten handle enkeltspor eller sammenhengende utgivelser, album eller innholdet i en aktuell hitliste. 'Top Ten'-listene er gjort tilgjengelig for Beatport av platepratere og plateprodusenter som stiller til rådighet sine favoritanbefalinger i øyeblikket.
Beatport har inngått avtaler med mer enn 6500 plateselskaper, som hver uke leverer omkring tusen nye låter. Plateselskapene som figurerer på Beatport mottar vanlige royalties for alt som selges. Adgang til Beatport fra www.beatport.com eller fra Traktor DJ Studio software. Det finnes dog enkelte sanger i Beatports kataloger som på grunn territoriale salgsrestriksjoner ikke er allment tilgjengelig. Slike begrensninger skyldes blant annet lisensavtaler inngått mellom den opphavsrettslige eier og en eller flere plateselskaper som har del-lisensiert enkeltprodukter for å selge eksklusivt innenfor sine avgrensede områder.
Historikk
Første utgave av Beatport 1.0 ble lansert i januar 2004. I september samme år inngikk Beatport gjensidig samarbeid med «Native Instruments», slik at det ble mulig gjennom en DJ-Software driver fra dette firmaet å integrere Beatports Website, og gjennom en software browser, fritt søke i musikkutvalget, lytte til sanger, kjøpe, og lade opp direkte fra databanken. I august 2006 kom den foreløpig siste versjon, kalt Beatport 3.0.
I 2005 ble Beatport tilgjengelig gjennom en nedlastbar GUI-base fra Native Instruments’ DJ software, Traktor DJ Studio. Beatport.com er også opplyst å være relatert til internettmusikkhandelen Burnlounge.
I februar 2007 lanserte Beatport en markedsføringsweb kalt Beatport Player. Bygget for å bruke Adobe Flash og HTML.
I august 2007 lanserte Beatport en medlemsorientert musikksite, Beatportal, som har til hensikt å "gi musikkelskere en oppdatert informasjon om alskens elektronisk musikk". Registrerte Beatportbrukere kan motta nyheter, anmeldelser, podcasts, konsertopptak, radiosendinger og fotografere til Beatportal.com.
Beatport lanserte i 2008 en ny enhet kalt Beatsource, som spesielt er rettet mot såkalt urban musikk. Her påstår de å være "the first legal online digital retailer specializing in the global sound of urban music." Beatsource bruker den samme Adobe Flash-Interface som hovedsiden Beatport.
18. mars 2008 introduserte «Beatport Music Awards‏» en avstemning innen følgende områder:
Priser og premieringer
2007
Beate Einen
Beate Anette Einen (født 31. august 1979 i Bergen er en norsk glasskunstner, som per 2008 arbeider på Straume i Fjell kommune (Sotra).
Hun har utdannelse fra engelske kunstskoler (1999–2002), Glasskolan Kosta (3-årig teknisk glass) 2002–2005 samt MA- grad i Glass Design fra University of Sunderland 2007.
Hun har deltatt med arbeider til utstillinger i England, Sverige, Danmark og Norge.
Arbeider er innkjøpt av:
Havvatnet
Havvannet (nordsamisk: Vuolit Áhpelanjávri) er en innsjø i Måsøy kommune i Finnmark. Den er en del av Russelvvassdraget og har utløp mot sør til Svanelva.
Cyllogenes
Cyllogenes er en slekt av tropiske sommerfugler som tilhører gruppen Melanitini i underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
Store (vingespenn 75-95 millimeter), brune sommerfugler. Vingenes overside er brun med oransje bånd, undersiden ligner et vissent blad. Bakvingen har gjerne et kort, tannlignende utskudd. Slekten ligner sterkt på den beslektede gruppen Melanitis.
Utbredelse
To av artene lever i det nordlige India og Bhutan, den tredje på Borneo.
Minden-Ravensberg
Minden-Ravensberg var en forvaltningsenhet som eksisterte fra 1719 til 1807 i det nordøstlige Westfalen i kongeriket Preussen. Den omfattet riksterritoriene til fyrstedømmet Minden og grevskapet Ravensberg. Setet for forvaltningen var i Minden, mens største by og økonomisk sentrum var Bielefeld. Navnet ble langt inn i 1900-tallet, og tidvis også frem til idag, brukt som betegnelse på en region i det nordlige Ostwestfalen.
Flåteforliset ved Domesnäs
Flåteforliset ved Domesnäs natten 20. til 21. september 1625 er en av de verste ulykkene som har rammet den svenske marine. En svensk flåtestyrke under seilas fra svenskkontrollert Riga til Stockholm ble overrasket av uvær og ti krigsskip gikk tapt i stormen utenfor Domesnäs (latvisk Kolkasrags), av en flåtestyrke på 14 orlogsskip og ett transportfartøy.
Tilsammen hadde de ti skipene som forliste utenfor den kurlandske kysten ved Rigabukten 248 kanoner, besetning på 1,480 mann og en tonnasje på omtrent 4,800 tonn. Tapstallene er ifølge dokumenter om disse skipene. Det største skipet, «Gustavus» med et deplasement på 800 tonn og en bestykning på 42 kanoner var flaggskipet for admiral Klas Fleming. Under forliset ble Fleming reddet sammen med besetningen.
Bakgrunnen
I 1600 startet «Den polske krigen» mellom Sverige og Polen-Litauen. Den var i realiteten en fortsettelse av den svenske borgerkrigen om tronen. Den ble utkjempet mellom den svenske kongen Johan IIIs sønn Sigismund og hertugen av Södermanland, Karl, den yngre broren av Johan III og onkel av den nye kongen. Den nye kongen var allerede valgt som konge for Polen-Litauen i 1592, og ble katolsk hersker i et protestantisk land. Hertugen som ikke likte å bli forbigått av sin brorsønn, utnyttet den religiøse motsetningen til å gripe makten, og en borgerkrig om tronen brøt ut i 1597. Sigismund invaderte Sverige med sin private hær ettersom polakkene ikke ønsket å støtte den valgte kongen. Han ble slått i slaget ved Stångebro den 25. september 1598, og tvunget til å rømme landet av frykt for hertugen som hadde blitt rikskansler.
Hertugen nedkjempet opposisjonen som hadde støttet den avsatte kongen, men som ikke var formelt erstattet. Hertugen ble kronet som konge den 15. mars 1607, men bare fire år senere ble han etter sin død etterfulgt av den unge Gustav II Adolf. Vasa-dynastiets grunnlegger, Gustav Vasa, hadde besluttet at Sverige skulle være et arvekongedømme hvor tronen gikk fra far til sønn. Hertugen innkalte derfor til riksdag i Jönköping ved 27. januar 1599. Det ble sendt et ultimatum til Sigismund om å returere til Sverige og omvende seg til protestantismen, eller sende sin sønn til hertugen for oppdragelse i den protestantiske læren. Dette besvarte ikke Sigismund, og året etter besluttet riksdagen i Linköping at hertugen skulle tiltre som konge etter at Johan IIIs slektlinje mistet arvefølgeretten.
Sigismund nektet å gi avkall på den svenske tronen, og gjennom hele sitt liv oppgav han aldri sitt krav på å være den legitime arvekongen av Sverige. Det polske parlamentet, sejm, nektet å støtte kongen til tross for at hertugen hadde ført en aggressiv krig på polsk territorium fra sommeren 1600. Borgerkrigen var blitt en polsk-svensk konflikt om besittelser i Baltikum. Etter flere år med stillstand startet Gustav II Adolf krigen på ny i 1617 med det første sjötåg til Dünamünde utenfor Riga. Krigen tok seg opp i juni 1621 etter at opptil 14 000 soldater ble fraktet på 30 krigsskip, 109 transportfartøyer og 9 jakter fra Älvsnabben til Dünamünde. Den viktige storbyen Riga ble beleiret fram til den 15. september og byens innbyggerne overga seg og aksepterte svensk herredømme. Svenskekongen kunne marsjere inn i byen og dette ble begynnelsen på den svenske stormaktstiden.
Som svar på den svenske erobringen av Riga sluttet Polen fred med Det ottomanske riket i 1621. De var i konflikt med svenskene om Livland og deler av Kurland. Sigismund planla en invasjon av Sverige med egne sjøstyrker som han hadde begynte å organisere. Disse hadde utgangspunktet i den prøyssiske fristaden Danzig som hadde den polske kongen som beskytter. Ryktene om forberedelsene i 1623 førte til panikk i Stockholm, og flere fartøyer var satt ut som vaktstyrke i innløpet til hovedstaden. Storskipet «Riksvasa» gikk tapt ved brann, mens svenskekongen seilte til Danzig for å konfrontere byrådet i Danzig. Byrådet forsikret svenskene om at de ville holde seg nøytrale, men senere gav de assistanse til polakkene som kontrollerte munningen av elven Wisla.
Utbygging av den svenske marinen
Den svenske flåten var dårlig utrustet og svak i sammenligning med andre sjømakter i Skandinavia, dette ble tydelig under Kalmarkrigen mot den dansk-norske orlogsflåten som hadde flere og større krigsfartøyer. For å bøte på dette startet svenskene en opprustning med bygging av flere fartøyer. I 1622 var det bare 2,000 mann ombord på orlogsfartøyene. Seks år senere kunne Kammarkollegiets arkiv oppgi en liste på førti fartøyer med 3,000 soldater og 2,000 sjøfolk ombord. I 1630 hadde den svenske marinen 31 fartøyer, men disse var større og bedre bestykket enn tidligere. I løpet av tiåret var det flere forlis, blant annet gikk regalskipet «Vasa» ned på sin jomfrutur sommeren 1628. En tredjedel av den svenske flåten, tilsammen 14 skip med 410 kanoner og cirka 2 300 lester, hadde forulykket på bare tre år, 1625 til 1628. I tillegg mistet svenskene to skip under et sjøslag med polakkene i 1627.