cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rysstad
Rysstad er ei grend i Valle kommune om lag 15 km sør for administrasjonsstedet Valle. Riksvei 9 går gjennom Rysstad, som ligger 75 km nord for Evje. Rysstad har postnummer 4748 Rysstad, og til poststedet ligger grendene Besteland, Helle, Straume, Nomeland, Bjørgum, Haugen, Hovet, Brokke, Berg, Haugeland og Uppstad. Til sammen dekker disse den tidligere Hylestad kommune, som ble slått sammen med Valle kommune fra 01.01.1962.
Rysstad presenteres som Valle kommunes kultursenter; her ligger bl.a. administrasjonsstedet for Setesdalsmuseet.
Geosynkron bane
En geosynkron bane (også kalt GSO) er en sirkulær eller elliptisk bane omkring jorda med omløpstid (orbital periode) lik jordens rotasjon om seg selv, ett siderisk døgn (23 timer 56 minutter og 4.1 sekunder). Et objekt i banen roterer om jorda i samme retning som jordrotasjonen, men ikke nødvendigvis i jordas ekvatorialplan. Sett fra jorda vil et objekt i geosynkron bane kunne sees på nøyaktig samme sted på himmelen etter et (siderisk) døgn.
Enhver satellittbane kan karakteriseres ved et sett med baneelementer, deriblant inklinasjon og eksentrisitet. Eksentrisiteten er et mål på hvor sirkulær banen er: En perfekt sirkel har eksentrisitet 0, mens eksentrisitet mellom 0 og 1 betegner en mer eller mindre “flattrykt” eller utdratt ellipse. Ellipsen som en geosynkron bane tegner, danner et plan i rommet, og inklinasjonen er vinkelen mellom dette planet og jordas ekvatorialplan. Hvis inklinasjonen er 0 grader, ligger satellittbanen i samme plan som jordas ekvator, og hvis inklinasjonen er 90 grader, kretser satellitten i nord-syd retning, altså rett over jordas geografiske nordpol og sydpol.
Den første satellitten som ble skutt opp i geosynkron bane var Syncom 2, skutt opp 26. juli 1963 fra Cape Canaveral. Forløperen, Syncom 1, ble forsøkt skutt opp i geosynkron bane 14. februar 1963, men man mistet kontakten med satellitten før man fikk den plassert i riktig bane. Den første satellitten i geostasjonær bane var Syncom 3, sendt opp 19. august 1964.
Eksterne lenker
Vg3 Romteknologi Nasjonal digital læringsarena (ndla.no)
Khnum
Khnum (gammelegyptisk: ẖnmw; også transkribert som Khenmu, Khenemu) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en fruktbarhets- og skapelsesgud og en av del eldste guddommene, opprinnelig en gud for Nilens kilde. Ettersom den årlige oversvømmelsen fra Nilen brakte med seg silt og leire, og således brakte med seg liv til dets omgivelser, ble han forstått som være skaperen av menneskenes kropper og deres sjel (ka), som han modulerte fra leire på en dreieskive, og la dem i mødrenes livmor. Han ble senere beskrevet som å ha modellert de andre guddommene. Navnet hans betyr «støperen», og hans titler var «herren av skapte ting fra seg selv».
Denne skaperguden ble framstilt som en vær eller en mann med et hode til en vær. Sammen med Satis og Anuket beskyttet han Nilens kilder ved første katarakt og garanterte dermed lands fruktbarhet. Da han ble dyrket andre steder i Egypt ble hans figur framstilt på mange forskjellige måter. Hans viktigste helligdommer lå i Elefantine og Esna.
Barney Wilen
Bernard Jean «Barney» Wilen (født 4. mars 1937 i Nice, død 25. mai 1996 i Paris) var en fransk jazzmusiker (saksofon), kjent verden over for sin eksperimentelle tilnærming og for sine bidrag til filmmusikken.
Khnum
Skapergud
Khnum var en gud for skapelse, gjenfødsel, og kveldssolen, skjønt dette var vanligvis Atums funksjoner. Dyrkelsen av Khnum var sentrert rundt to hovedsteder, helligdommene på øya Elefantine og Esna. Ved Elefantine ble han dyrket sammen med Satis og Anuket som voktere av Nilens kilder. Hans betydning førte til tidlige personnavn som hadde gudens navn innebygget som beskyttelse, slik som Khnum-Khufwy, «Khnum min beskytter», som var fødenavnet til Khufu (bedre kjent under hans greske navn Keops), byggeren av den store pyramiden.
Barney Wilen
Han startet jazzklubb i oppvekstens Nice, og ble senere bosatt i Paris der han på jazzklubben Club St. Germain spilte med datidens storheter som Bud Powell, Benny Golson, Roy Haynes (1954), Milt Jackson (1958), John Lewis (1956), Jay Cameron (1955), Miles Davis, og J.J. Johnson. Wilen var med på Miles Davis' musikk til Louis Malles film L'Ascenseur Pour L'Echafaud. Wilen spilte også i Edouard Molinaros Un Temoin Dans La Ville (1959). Med Kenny Clarke ble det musikk til Hannes Schmidhausers film Mental Cruelty (1960), utgitt på en meget sjelden EP (100 trykt). I Art Blakeys «Messengers» bidro han på Roger Vadims Les Liaisons Dangereuses (1961). Han var forøvrig en av de første ikke-amerikanere som underholdt på Newport Jazz Festival (1959).
Selv ga han ut Zodiac (1966) med frijazz-betonte melodier om Dyrekretsen; ''Dear Pr. Leary'' (1968), og begynte sine eksperiment med indisk musikk, rock, musikalske ekspedisjoner til Afrika, der han en tid var bosatt for å oppsøke pygme-musikk. Med Eje Thelin ga han ut plate (1966). På 1980-tallet medvirket han i punkrock-bandet «Moko» og på 90-tallet startet «jazzmobile», en mobil jazzunderholdning i Paris' forsteder. Han mottok «Grand Prix Charles Cros» (1987). En av hans siste utgivelser var med Philip Catherine (1991). Wilen døde av kreft.
Khnum
Tempelet på Elefantine
Tempelet på Elefantine var dedisert til Khnum, hans gemal Satis, og deres datter Anuket, hvor de til sammen utgjorde triaden på Elefantine. Satis var en eldre beskyttende guddom mot grensen av Nubia, men kom til personifisere Nilens årlige oversvømmelse. Anuket hadde en lignende rolle som gudinne av Nilen, og særskilt begynnelsen på Nilens reise gjennom Egypt.
Tempelet er datert tilbake til minst Mellomriket. Ved det 11. Dynasti var triaden bevitnet ved Elefantine. I løpet av Det nye rike er det funn fra tiden til farao Ramses II som viser at Khnum fortsatt var dyrket der.
Opp mot Elefantine, på østbredden ved Aswan, ble Khnum, Satis og Anuket framstilt på veggen i et kapell som er datert til ptolemeisk tid.
Tempelet ved Esna
Ved Esna (av grekerne kalt for Latopolis), kjent som Iunyt eller Ta-senet for oldtidens egyptere, var et tempel dedisert til guddommene Khnum, Neith og Heka, og andre guddommer. Tempelet er datert til ptolemeisk tid. Khnum er tidvis framstilt som en gud med krokodillehode. Nebt-uu og Menhit er forstått som Khnums gemalinner, og Heka er hans eldste sønn og etterfølger. Både Khnum og Neith er referert til som skaperguder i tekstene ved Esna. Khnum er tidvis omtalt som «far av fedre» og Neith som «mor av mødre». De ble senere forstått som foreldrene til Ra, som således ble referert til som Khnum-Ra.
Tempelet ved Esna er bemerkelsesverdig for sin skjønnhet og dens storstilte arkitektur. Den ble bygget i rød sandstein og dens inngang besto av seks rader med fire søyler hver, alle med lotusknopper som kapitel, alle som hver for seg adskilte seg fra hverandre.
Andre helligdommer
Tempelet i Beit el-Wali for Ramses II inneholdt statuer av Khnum, Satis og Anukis, sammen med tilsvarende statuer av Isis og Horus. Ved tempelkomplekset i Dendera i Øvre Egypt, sør for Abydos, er han framstilt på et veggmaleri (se bilde) hvor han sammen med Heket modellerte guden Ihi av leire.
I kunsten
I kunsten ble Khnum vanligvis framstilt i menneskeform med hodet til en vær sittende ved en keramikers dreiehjul, tidvis med nyskapte barn stående ved hjulet, skjønt tidvis ble han også vist i sin eldre skikkelse som en vanngud som holder en krukke som det strømmer vann fra. Tidvis opptrådte han i en sammensatt framstilling av elementene hvor han representerte vannet, og vist som det ene av fire hoder til en mann. De andre var Geb, representerte jorden, Shu som representerte luften, og Osiris som representerte døden.
Superior Court of the District of Columbia
Superior Court of the District of Columbia er den lokale førsteinstansdomstolen i Washington, DC. Domstolen behandler både strafferettslige og sivilrettslige saker, samt spesialområder som familiesaker, husleiesaker, skifte, skatterett og trafikkforseelser. Ankesaker fra denne domstolen behandles av District of Columbia Court of Appeals.
Domstolen ble opprettet av den amerikanske Kongressen i 1970.
Møllehaugen
Møllehaugen har sitt navn etter vindmølla som lå i krysset Pedersgata og Støperigata i Stavanger. Området har en del eldre industribygg, som delvis er i bruk til industri og til kontorer. Det er også en god del eldre beboelseshus fra andre halvdel av 1800-tallet.
Billedhoggeren Stinius Fredriksen er vokst opp på Møllehaugen.
Mølla
Mølla ble opprettet i 1836 av kjøpmennene Hans G. B. Sundt og Ola Baade. De startet med kornmaling, senere som barkemølle før den til slutt ble brukt som vedskjæreri. Møllen ble revet på begynnelsen av 1950-tallet.
Bedriften Julius Johannessen overtok eiendommen og drev senere et mekanisk verksted her.
Nordkronen og Goman
Ved Nordkronen mottas det meste av kornet som kommer til Norge. Det lagres i store siloer, pakkes om til forbrukerne og sendes rundt i landet.
Nordkronen var lenge sammen med bakerbedriften Goman de største arbeidsplassene i området.
Till You Know What I Mean
Till You Know What I Mean er et musikkalbum av Jarle Zimmermann fra 2006.
Jørgen Thor Møhlen
Jørgen Thor Møhlen, også kjent under navnet Jørgen Thormøhlen, (født ca. 1640, trolig i Hamburg, død 25. desember 1708 i København) var en skipsreder og deleier i et skip tatt i bruk til slavehandel, innovatør og forretningsmann som var tidlig ute med å industrialisere Bergen ved å bygge opp trankokeri, ullveveri, reperbane, saltbrenneri og såpekokeri på Møhlenpris. Dette byområdet, som på slutten av 1600-tallet var en forstad til Bergen, fikk senere hans navn.
Bakgrunn
Jørgen Thormøhlen kom fra hertugdømmet Holsten, som den gang var en arvebesittelse tilhørende de danske konger i deres egenskap av å være hertuger av Holstein-Glückstadt. Han var sønn av en vinhandler fra Hamburg ved navn Jürgen ther Meulen (c. 1615-45).
Handelsmann i Bergen
I 1664 slo han seg til i Bergen, der han giftet seg med Giertrud Magers, datter av borgeren Hendrich Magers, som regnes å ha vært Bergens den gang rikeste handelsmann.
Thormøhlen ble Norges største skipsreder, han handlet med fisk fra Nord-Norge, trelast fra Sjølenene og var involvert i mye annen handelsvirksomhet. Han ble rik ved internasjonal handel. shipping og industri. Han utviklet også et industrianlegg på det som ble kjent som Møhlenpris, med saltraffineri, pakkeskur, dypvannshavn, og arbeiderboliger. I 1682 utnevnte kong Christian V av Danmark og Norge ham til «kommersedirektør».
Fra 1685–93 tilhørte Kronstad hovedgård Jørgen Thormøhlen. Den ligger på Årstad på sørsiden av Store Lungegårdsvannet, sør for gamle Bergen.
Skotsk
Skotsk (Scots) er et språk som tales i Skottland og av en liten minoritet i Ulster, de fleste av disse i Nord-Irland men også noen i grenseområdet i Irland i sør. Språket kalles også lallans (lowlands) eller lavlandsskotsk for å skille det fra skotsk gælisk som tales i høylandet, og for ulsterskotsk i Irland.
Jørgen Thor Møhlen
Handelsmann i Bergen
I en bok fra 1952 kalt Våre gamle tropekolonier ble Thormøhlen omtalt som medeier i slaveskipet «Cordelia» som gikk til Afrikas slavekyst i 1673 og hentet 103 slaver til den da dansk-norske øya St. Thomas i Karibia. Imidlertid var skipets eier Else Hansdatter Montagne (1645 - mai 1728), enke etter tolleren Peder Pedersson Montagne og eldste barn av Bergens tidligere borgermester Hans Hansen Schmidt. Sistnevnte hadde trolig også interesser i skipet. En permanent koloni hadde oppstått på St. Thomas 25. mai 1672, da skipet «Færø» la til kai under kommando av kaptein Zacharias Hansen Bang, født i Bergen i 1633. Kort etter avreisen fra Danmark hadde skipet sprunget lekk i Nordsjøen og gått til Bergen for reparasjon. Forsinkelsen resulterte i at «Færø» ikke møtte støtteskipet sitt, «Den forgyldte Krone», som returnerte til København med uforrettet sak. Av det opprinnelige følget - mannskapet på 12, 116 «servinger» (= ufrie kontraktarbeidere), og 62 straffedømte og prostituerte - ankom bare 104. Ni rømte under oppholdet i Bergen, 77 døde til sjøs. Første året på St. Thomas døde 75, slik at i 1673 utgjorde bare 29 overlevende kolonien under guvernør Jørgen Iversen Dyppel. Dette satte trolig Else Montagne på tanken om å sende kongen en søknad om tillatelse til å sette inn «Cordelia» i slavetrafikk på Afrika og Vestindia.
Skotsk
Språket stammer fra den nordhumbriske formen for mellomengelsk, som inngår i samlebetegnelsen angliske språk. Det er sterkt påvirket av gælisk, men også av nederlandsk og lavsaksisk gjennom handel med og innvandring fra Nederlandene. Gjennom kirkelatin og juridisk latin, anglo-normannisk og senere fransk (spesielt Parisdialekten) har man fått romansk innflytelse.
Gammelengelsk kom inn i Skottland så tidlig som det 7. århundre, antagelig først i Lothian. I 12. og 13. århundre kom normannerne, som i tillegg til sitt eget språk hadde med seg noen mellomengelsktalende tjenere. Det engelske språket spredde seg i Skottland gjennom de tidligste byene, ettersom de fleste av borgerne som kom dit utenfra var fra England, Flandern og Frankrike.
Jørgen Thor Møhlen
Handelsmann i Bergen
I årene 1690–95 forpaktet Vestindisk-guineisk Kompagni bort sin handelsvirksomhet i Karibia og administrasjonen av St. Thomas til Jørgen Thormøhlen. Professor Bjørn Kvalheim Nicolaysen ved UiB fant i datidens papirer at Thormøhlen hadde kjøpt en andel i «Cordelia», men kunne ikke da vite at eieren i 1673 kom til å søke om kongelig løyve til slavehandel, som heller ikke lønnet seg på St. Thomas siden naturen ikke egner seg for plantasjedrift. Som forpakter av St. Thomas kontrollerte Thormøhlen i en periode all handel utenom slavehandel. Denne ble driftet av et konkurrerende selskap som etter hvert ble overtatt av brandenburgere. Brandenburgerne fikk også overta store varelagre på St. Thomas som erstatning for tidligere urett. Men disse varelagrene hadde Thormøhlen sendt skip for å hente. I stedet måtte skipene sendes hjem tomme, noe som kostet ham nærmere 100 000 riksdaler, og Christian V gikk i 1695 med på å gi ham kompensasjon: Retten til å utstede pengesedler til en verdi av 50 000 riksdaler som han kunne kjøpe varer for til eksport.
Skotsk
Frem til det 15. århundre refererte skotsk utelukkende til gælisk, men man begynte så å skille mellom skotsk og skotsk gælisk. Sistnevnte ble av skotsktalende ofte kalt Erse, som betyr «irsk». I løpet av det 15. århundre begynte man å legge merke til distinkte forskjeller i språket i Skottland i forhold til det som ble talt i England, og de som talte den skotske varianten begynte å kalle det Scottis. Den første forfatteren man kjenner til at brukte begrepet på denne måten var Gavin Douglas (død 1522).
Mange ord er innlånt fra skotsk gælisk. Dette gjelder spesielt naturfenomener, som glen («dal»), loch («innsjø») osv. Det er også mange ord som har kommet inn i engelsk via skotsk, som clan, greed, eerie osv. Mye av språket vil være forståelig for en person som forstår engelsk på avansert nivå, spesielt dersom man har noe erfaring med å høre skotter snakke engelsk ettersom mange av de fonologiske forskjellene går igjen der.
Status
Det har mange ganger vært diskutert om skotsk skal regnes som et eget språk eller som en engelsk dialekt. Før Det forente kongerike ble opprettet i 1707 var det vanlig å anse det som et eget språk, men av politiske grunner ønsket mange å gå bort fra dette etter at nasjonene ble forent.
Den britiske regjeringen anerkjenner i dag skotsk som et regionalt språk, og det er registrert som sådan i det europeiske charter for regionale språk og minoritetsspråk. Begrunnelsen for å anerkjenne det som et eget språk og ikke en engelsk dialekt er at det finnes en uavhengig litterær tradisjon, egne ortografiske konvensjoner (som på grunn av manglende regulering er noe vage på en del punkter) og betydelige forskjeller i ordforråd og fonologi. Skotsk var også offisielt språk for det første skotske parlamentet.
Tomb videregående skole
Tomb videregående skole, tidligere kjent som Tomb videregående skole og landbruksstudier og Tomb Jordbruksskole, er en offentlig godkjent frittstående skole. Skolen ligger ved Krokstadfjorden i Råde kommune i Østfold.
Tomb er en internatskole og har elever fra hele landet. Skolen har følgende utdanningsprogram: Naturbruk (landbruk, hest, friluftsliv, realfag), Byggteknikk/tømrer/anleggsteknikk, Teknologi- og industrifag/kjøretøy, Studiespesialisering, samt påbygging til studiekompetanse. Mer å lese på tomb.no, Facebook og Instagram.
Skolen ble i 1939 bygget rundt en eldre stor herregård med et omfattende parkanlegg og ble først til en jordbruksskole og senere en videregående skole. På eiendommen ligger også et gårdsmuseum og en husmannsplass. Skolen har et totalareal på 2,267 dekar, deriblant 1,024 dekar fulldyrket jord og 955 dekar med skog. På den fulldyrkede jorden dyrkes det gras, havre, hvete, bygg og rug. Skolen driver med sau, ku, gris, hest, kornproduksjon og skogbruk.
Jørgen Thor Møhlen
Handelsmann i Bergen
«Møhlen-sedler» kalte man dem, de var Norges første papirpenger og gyldige fra Åna-Sira og nordover langs kysten. Imidlertid ville verken bønder eller fiskere godta sedler som betaling, og forlangte dem straks innløst i sølv, noe som førte til Thormøhlens konkurs og ruin. Ved hans død var boet insolvent og hans eiendeler taksert til 29 riksdaler.
De mange anleggene på Møhlenpris ble forspilt i løpet av 1700-tallet, men Thormøhlensgate på Møhlenpris i Bergen er oppkalt etter ham.
Miramichi-brannen 1825
Miramichi-brannen 1825 var blant de største og voldsomste av alle kjente skogbranner. Særlig områdene rundt elven Miramichi i New Brunswick, Canada ble rammet. Brannen krysset også grensen til Maine i USA. I løpet av 7. oktober og den påfølgende natt ødela den minst 10 000 km² og krevde minst 160 menneskeliv, men disse tallene er temmelig usikre, og tapet av menneskeliv kan ha vært langt høyere. Brannen skyldtes antagelig at en del gamle branner etter bråtebrenning i forbindelse med hogst og nyrydding blusset opp på grunn av sterk vind og forente seg i én eller flere ildstormer.
En varm og lang tørkesommer
Før europeerne kom, fantes i Sør-Canada og i det nordlige USA veldige områder med tykk skog, dominert av sværvokst weymouthfuru. Denne egnet seg bl.a. til skipsmaster, flaggstenger og materialer. Særlig på 1800-tallet foregikk en omfattende hogst, i første omgang nær østkysten. De meteorologiske observasjonene i 1825 var ytterst sparsomme, men som andre store skogbranner i den tempererte delen av Nord-Amerika kom Miramichi-brannen etter en tørkesommer. Mesteparten av New Brunswick fikk etter sigende ingen nedbør etter slutten av juli. Sommeren var varm også, og ennå i begynnelsen av oktober ble det dag etter dag målt temperaturer på opp mot 30 grader. Luften var tung og trykkende, desto mer fordi den noen steder også var fylt av røyk fra branner som hadde rast i dagevis.
Forløpet
Det som ellers er kjent om Miramichi-brannen er basert på spredte og lokale øyenvitneskildringer. Brannen ble dannet under lignende forhold som Peshtigo-brannen og kan ha minnet om denne. Hvorvidt det egentlig var én brann eller flere atskilte branner, er ikke kjent.
7. oktober dreide vinden sørvestlig – den farligste vindretningen ved skogbranner i denne delen av Nord-Amerika (på dagen 46 år senere, ett døgn før Peshtigo ble utslettet, skjedde nøyaktig det samme i Midtvesten). De gamle brannene blusset opp. All den tørrvisne vegetasjonen gav dem næring, desto mer pga. alt hogstavfallet, og hogstfeltene var også mer utsatt for vinden enn den tykke skogen hadde vært. Og den tiltagende vinden gav brannene en voldsom fart. De vokste til ildstormer, drevet fremover av en vind de iallfall delvis hadde skapt selv. Noen steder kom vinden opp i orkanstyrke, og det dannet seg ildvirvler og antagelig ekte tornadoer. Store trær ble revet opp og kastet gjennom luften. Vinden var like uberegnelig som den var voldsom. Men i hovedsak var den sørvestlig, og antagelig meget tørr.
Telegraf, branntårn og andre muligheter for varsling fantes ikke i 1825. Denne delen av Canada hadde ennå ingen jernbaner, så evakueringen kunne ikke skje raskere enn en hest kunne galoppere. Noen steder klarte en i god tid å se, høre eller lukte hva som var i anmarsj.
65 år senere beskrev Louis Bubier det han hadde opplevd i Newcastle, da han var i tolvårsalderen: Før solnedgang steg noen veldige, svarte skyer langsomt opp i vest. Da det mørknet, hadde disse skyene spredt seg over mesteparten av himmelen. Noen antok skyene var vanlige bygeskyer med velkomment regn, og at en lysning i horisonten var nordlys. Og en fjern buldring ble antatt å være torden. Lyden bar godt i den stille kvelden. Da den vokste seg sterkere, forstod folk hva det var. Så – på et øyeblikk – ble det lyst som midt på dagen, og en tornado av ild rammet byen. På tre minutter stod hele Newcastle i full fyr. Folk og dyr fikk panikk og løp mot elven. Men noen trodde det var dommedag – en tanke som falt lett for overtroiske mennesker når de stod ansikt til ansikt med en brann de aldri før hadde sett maken til eller hørt om. Disse menneskene gav opp, satte seg rett ned – og omkom. Andre ble tatt av ilden før de nådde elven, og atter andre druknet. Louis Bubier selv og resten av familien kom seg ned i en dyp brønn og klarte seg bra.
Omfanget og antall omkomne
Bare i Newcastle krevde brannen ca. 160 menneskeliv. Hertil omkom et ukjent antall av de ca. 3000 tømmerhoggerne i området.
Omfanget av brannen er ikke kjent, men er et sted oppgitt til nærmere 16 000 km².
Martin Alfsen
Martin Alfsen (født 4. januar 1959) er musiker, komponist og kordirigent fra Oslo. Han leder koret Reflex.
Alfsen har jobbet med flere artister som produsent, arrangør og låtskriver for bl.a. Inger Lise Rypdal, Hanne Krogh, Gaute Ormåsen, Trine Rein, Rita Eriksen, Knut Anders Sørum og Andrae Crouch. Martin Alfsen har også skrevet større verk som spiritualmessen Shout All Over God's Heaven (2004), pasjonsverket 7 døgn i Jerusalem (2000) og gospelkantaten "The River" (2006). Som tekstforfatter bidro han bl.a. med tekstene til Milleniumskantaten LOGOS der Jens Wendelboe skrev musikken. I 2012 skrev Martin Alfsen nye arrangementer til en popularisert versjon av Händels Messias. "The Young and Soulful Messiah" hadde premiereframførelse for et fullsatt Oslo Konserthus i mars 2013.
Martin Alfsen er forfatter av bøkene Jesus i musikken(2002),Jazz-Gospel-Soul-Pop KOR (2007) og Låtskriverhåndboka (2010).
Alfsen ga ut selvbiografien Dirigenten – musikalske og mindre musikalske minner på Hermon Forlag i mars 2019. Boklanseringen falt sammen med konsertturneen "A Gospel Celebration" der korene Reflex, The YMCA Oslo Community Choir, Fredrikstad Gospelkor og Kor-90 deltok sammen med den amerikanske gospelartisten Ingrid Arthur.
Diskografi
Med koret Reflex:
Mauritshuis
Mauritshuis er et kunstmuseum i Haag i Nederland som huser det kongelige billedgalleri. Tidligere tilhørte bygningen grev Johan Moritz av Nassau-Siegen.
Museet har en stor malerisamling av flamske og nederlandske mestere som Johannes Vermeer, Rembrandt van Rijn, Jan Steen, Paulus Potter og Frans Hals samt arbeider av den tyske maleren Hans Holbein den yngre.
Samlingen er bygget opp rundt stattholder Vilhelm av Oraniens kunstsamling, som ble overdratt til staten av sønnen Vilhelm I av Nederland. Samlingen besto av rundt 200 malerier, den nåværende samlingen på Mauritshuis består av nærmere 800 malerier.
Bygningen
Mauritshuis ble oppført på initiativ av Johan Moritz av Nassau-Siegen i perioden 1636–1641 mens han selv var guvernør av den hollandske kolonien i Brasil. Bygningen ble oppført i hollandsk klassisisme og ble tegnet av arkitekt Jacob van Campen og hans assistent Pieter Post. Den toetasjers bygningen er strengt symmetrisk og inneholdt fire leiligheter samlet rundt en sentral hall. Hver leilighet var bygget opp etter samme plan. Opprinnelig hadde bygningen også en kuppel, men den gikk tapt ved en brann i 1704.
I 1820 kjøpte staten Mauritshuis til bruk som sete for det kongelige billedgalleri. Museet ble åpnet for offentligheten i 1822.
Thomas Ranheim
Thomas Ranheim (født 1888, død 1952) var banksjef ved Skrautvål Sparebank, senere Fagernes Sparebank på Fagernes.
Alf Hurum
Alf Thorvald Hurum (født 21. september 1882 i Kristiania, død 15. august 1972 i Honolulu) var en norsk komponist og kunstmaler.
Bakstrek
Bakstrek eller omvendt skråstrek, engelsk: backslash, (\) er et typografisk tegn (glyff) som brukes hovedsakelig i databehandling. Den er speilbildet av den vanlige skråstreken.
Fylkesvei 3136
Fylkesvei 3136 går mellom Rygg og Lensberg bru i Tønsberg kommune. Veien er 1,8 km lang.
Bakstrek
I Unicode kodes den som U+005C \ reverse solidus (HTML: &#92;).
Fylkesvei 3136
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 526 (Vestfold).
Alf Hurum
Biografi
Alf Hurums far var Thorvald Hurum, medeier i en av Norges største tobakksfabrikker, og hans mor var Jacobina Andrea Haslum. Han ble gift i Berlin 13. juni 1908 med Elizabeth Leslie Wight, en skipsrederdatter fra Honolulu.
Bakstrek
Historie
Bob Bemer introduserte tegnet «\» i ASCII 18. september 1961, som resultat av studier av tegnhyppighet. Tegnet \ ble spesielt introdusert slik at de boolske operatorene i ALGOL ∧ (OG) og ∨ (ELLER) kunne bli komponert i ASCII som henholdsvis «<tt>/\</tt>» and «<tt>\/</tt>». Begge disse operatorene var inkludert i tidlige versjoner av programmeringsspråket C under Unix V6, Unix V7 og mer nylig BSD 2.11.
Alf Hurum
Biografi
Etter å ha studert arkitektur i et halvt år, begynte Hurum fra 1902 å studere harmonilære og kontrapunkt med komponisten Iver Holter og klaver med pianisten Martin Knutzen,  i årene 1905-07 komposisjon ved Berliner Akademie der Künste, hos blant andre Max Bruch.
Bakstrek
Bruk
I mange programmeringsspråk slik som C og Perl og i Unix-skriptspråk, brukes backslash for å indikere at tegnet som kommer etter skal behandles spesielt (hvis det ellers ville blitt behandlet normalt), eller normalt (hvis det ellers ville blitt behandlet spesielt). Backslash brukes i TeX typesetting-systemet og i RTF-filer som begynnelsen av markeringstagger. I Haskell brukes backslash til å introduserte spesialtegn og til å introdusere lambdafunksjoner (siden den er en rimelig tilnærming i ASCII av den greske bokstaven lambda, λ).
Alf Hurum
Biografi
Våren 1911 dro han til Paris og ble der mesteparten av året. Han ble der kjent med impresjonismen, både som musikk og som billedkunst. Han dyrket der begge kunstartene. Han kjente Edvard Munchs bilder fra før, og han sa selv at Munch hadde fått en særlig stor betydning for hans egen personlighet. Når han så bilder hørte han musikk, og når han hørte musikk så han farger, eksempler på dette har han fastholdt for eksempel i komposisjonene Impressions og Akvareller. Det sner og det sner var inspirert av Kittelsen.
Stenersenmuseet
Stenersenmuseet er et kunstmuseum i Oslo. Museet er fra 22. oktober 2021 en del av Munchmuseets nybygg i Bjørvika.
Bakstrek
Bruk
I konteksten av linje-orientert tekst, spesielt kildekode for noen programmeringsspråk, brukes den ofte på slutten av en linje for å indikere at linjeskift-tegnet skal ignoreres, slik at den følgende linjen behandles som om den var en del av den gjeldende linjen. GNU make-manualen sier: «Vi splitter hver lange linje i to linjer ved å bruke backslash-newline; dette er som å bruke en lang linje, men det er lettere å lese.»
Alf Hurum
Biografi
I 1916 dro han til Petrograd hvor han opplevde Ildfuglen av Stravinsky, noe som gjorde et uutslettelig inntrykk på ham. Etter at han reiste tilbake til Norge på sensommeren 1917, ble han valgt inn i styret for Norsk Komponistforening, og i 1923 ble han formann for Norsk Tonekunstnersamfund.
Thomas Ranheim
Ranheim var banksjef under annen verdenskrig, da Oldsaksamlingens gullskatt, som blant annet inneholdt Snartemosverdet, var gjømt under sparebankens panserhvelv.
Bakstrek
Bruk
Windows API kan akseptere enten backslash eller skråstrek for å separere katalog og filkomponenter i en sti, men Microsoft-konvensjonen er å bruke backslash, og API-er som returnerer stier putter backslash i. MS-DOS 2.0, utgitt 1983, kopierte det hierarkiske filsystemet fra Unix og brukte derfor skråstrek, men (muligens etter at IBM insisterte) føyde til backslash for å tillate stier å bli skrevet inn i kommandoskallet for å opprettholde kompatibilitet med MS-DOS 1.0 og CP/M der skråstreken var kommandolinje-alternativ-indikatoren (dvs. som å skrive «dir/w» for å spesifisere «wide» (bred) alternativet til «dir» kommandoen). Selv om kommandoskallet var den eneste delen av MS-DOS som krevde dette, ble bruken av backslash i filnavn overført til de fleste andre deler av brukergrensesnittet. I dag, selv om underliggende operativsystem støtter hvert av tegnene, er det mange Windows-prorammer og subsystemer som ikke aksepterer skråstreken som et sti-skilletegn eller kan feiltolke den hvis den brukes slik. Noen programmer aksepterer bare skråstreker hvis stien er plassert i doble anførselstegn.
Torajiro Naito
Naitō Torajirō (内籐 虎次郎 Naitō Torajirō; født 27. august 1866 i prefekturet Akita i Japan, død 26. juni 1934), allment kjent som Naitō Konan (内藤 湖南 Naitō Konan), var en japansk historiker og sinolog. Han grunnla Kyoto-skolen i historiografi, og sammen med Shiratori Kurakichi (grunnlegger av Tokyo-skolen) var han en av sin tids fremste japanske historikere innen feltet Øst-Asia. Hans best kjente verk kalles Nara.
Bakstrek
Bruk
I matematikk brukes et backslash-lignende symbol for mengdedifferanse.
Alf Hurum
Biografi
Han bodde i Norge noen år før han i januar 1924 reiste til Hawaii for å besøke konas slektninger. Der ble han bedt om å reorganisere Honolulu Symfoniorkester og dro på turneer med det både til USA og Europa. Høsten 1927 reiste han via California, der han ble i noen måneder, tilbake til Norge, og ankom i april 1928. I 1929 forlot han Norge for godt, og reiste først til Barlin og så til Paris. I Paris tok han en pause fra musikken og studerte malerkunst hos André Lohte og en japaner som lærte ham nihonga-stilen. Fra Paris reiste han til Peking og Tokyo for å lære silkemalingskunsten, og derfra til Hawaii, der han slo seg ned for godt i 1934 eller 1935. Der virket han som maler resten av livet.
Bakstrek
Bruk
I noen dialekter av programmeringsspråket BASIC, brukes backslash som et operatorsymbol for å indikere heltalls-divisjon.
Torajiro Naito
I 1907 fant han Manwen Laodang i Mukden. Som autoritet på kinesisk historie ble han invitert til Kyoto keiserlige universitet av Kano Kokichi i 1907 og bidro der til opprettelsen av avdelingen for orientalsk historie.
Bakstrek
Bruk
I MATLAB og GNU Octave brukes backslash for venstre matrisedivisjon, mens skråstreken brukes for høyre matrisedivisjon.
Torajiro Naito
Blant Naitōs viktigste bidrag var erkjennelsen og utforskningen av Tang-Song-overgangen som et viktig vannskille i kinesisk historie. Han fikk frem at de sosiale, politiske, demografiske og økonomiske endringer som fant sted mellom det midlere Tang-dynasti og det tidlige Song-dynasti representerte overgangen mellom de middelalderske (chūsei) og den tidlige moderne (kinsei) perioder innen kinesisk historie.
Innen japansk historie argumenterte Naitō at Yamataikoku lå på Kyūshū og ikke i Kinki.
Stenersenmuseet
Stenersenmuseet viste både utstillinger med verk fra samlingen og temporære utstillinger av norsk og internasjonal samtidskunst. Avgangsutstillingen ved Statens kunstakademi ble også flere ganger vist her.
Driften i Vika ble avsluttet i desember 2015. Stenersensamlingen ble videreført gjennom Munchmuseets kunstprogram Munchmuseet i bevegelse frem mot åpningen av det nye museet i Bjørvika i 2021, den huser både Stenersen-samlingen og Munchmuseets samling. Fire årlige utstillinger i Kunsthall Oslo satte samlingen i nye sammenhenger frem til flyttingen til det nye museet.
Daman og Diu
I Diu brukes gujarati, mens innbyggerne i Daman stort sett snakker marathi. Portugisisk språk er i tilbakegang, siden det ikke brukes i skoleverket, men fremdeles snakker 10 % av befolkningen i Daman dette kolonispråket. Det finnes også kreolspråk basert på portugisisk, nemlig língua da casa (hjemmespråket) i Daman, og língua dos velhos, de gamles språk, i Diu.
Geografi
Diu er en liten øy utenfor kysten av Saurashtra-halvøya i delstaten Gujarat. Øya utgjør ca 20 km², og er bundet sammen med Gujarat ved flere bruer. Byen Diu ligger på østspissen av øya, som ellers utgjøres av sandstrender ut mot Det arabiske hav, jordbruksdistrikter inne på øya og sumpområdet inn mot Gujarat.
Daman er et noe større landområdet, 71 km², på grensen mellom Gujarat og Maharashtra, nord for Mumbai. Byen Daman ligger ved munninga av elva Daman Ganga.
Både Daman og Diu er preget av den portugisiske fortida, og i begge byene finnes det store portugisiske festningsverk, gammel byarkitektur og rikt utsmykkede katolske kirker. En liberal holdning til alkohol, nok en arv fra kolonitida, gjør begge enklavene til populære reisemål for tørste indere.
Distrikter
Daman betegner kun byen Daman, mens Daman District utgjør et større landområdet.
Økonomi
Daman og Dius bruttonasjonalprodukt for 2004 er anslått til USD 156 millioner.
Orhem
Orhem er en bydel i Söderort i Stockholm kommune. Den ligger i Skarpnäck bydelsområde, og grenser til bydelene Sköndal, Skarpnäcks Gård, Flaten og Skrubba.
Candidata magisterii
Cand.mag. ble opprinnelig tatt i bruk i Danmark i 1883 og er i dag en eksamen av høyere grad (en kandidatgrad) i Danmark. Graden er normert til fem års universitetsstudier og oversettes offisielt til engelsk som master of arts.
Graden ble tidligere brukt i Norge og Island etter modell av den danske graden. I Norge ble tittelen eller graden cand.mag. tildelt etter to ulike eksamensordninger i perioden 1920–2003 og hadde noe varierende omfang, med en normal studietid på 4 til 5 år. Før 1920 ble betegnelsen cand.mag. brukt synonymt med cand.philol. Cand.mag. var i utgangspunktet ment som en avsluttende grad rettet mot stillinger som adjunkt, men i Norge ble det i andre halvdel av 1900-tallet etterhvert vanlig å ta graden før hovedfag. Opprinnelig ble graden tildelt i de fagene som tradisjonelt hørte under det filosofiske fakultet, det vil si alle andre fag enn teologi, jus og medisin, men i dag tildeles den bare i humaniora i Danmark.
Historie
Graden ble først tatt i bruk i Danmark i 1883 og ble senere også innført i Norge og på Island etter dansk mønster for en grad som var ment å kvalifisere for stilling som adjunkt i alle de tre landene. Historisk har graden hatt noe varierende omfang i disse landene. Graden cand.mag. må ikke forveksles med magistergraden.
Danmark
Graden ble innført i 1883 ved Københavns Universitet, og ble også betegnet skoleembedseksamen, ettersom den var en forutsetning for ansettelse i latinskolen og latinskolens avløser, gymnasiet. Den kvalifiserte for stilling som adjunkt. Fra 1968 fikk kandidater i naturvitenskapelige fag tittelen cand.scient. i stedet for cand.mag. Før Bologna-prosessen krevde graden 5½ års studier. I forbindelse med Bologna-prosessen ble kravet redusert til fem års studier, og graden fikk den offisielle engelske betegnelsen master of arts. De første tre studieårene fører frem til en bachelorgrad, mens de to siste studieårene leder til graden cand.mag. Vitnemål utstedes nå med både latinsk og engelsk gradsbetegnelse. I dag avsluttes studieprogrammer for cand.mag.-graden med en oppgave normert til et halvt års arbeid (30 ECTS).
Norge
Før 1920 ble gradsbetegnelsen cand.mag. i Norge brukt synonymt med candidatus philologiae, som var en embetseksamen av høyere grad.
Ved lov 16. juli 1920 ble adjunkteksamen innført i Norge. Graden hadde den danske cand.mag.-graden eller skoleembedseksamen som forbilde, og var en grad på nivået under lektoreksamen. Den omfattet tre språklig-historiske eller tre matematisk-naturvitenskapelige fag og gav ved begge fakulteter rett til tittelen cand.mag.
Cand.mag.-eksamen ble innført ved lov i mai 1959 til avløsning av den tidligere adjunkteksamen. Cand.mag.-eksamen ble opprinnelig avholdt ved Universitetet i Oslo, Universitetet i Bergen og Norges lærerhøgskole, og senere også ved andre læresteder. Som adjunkteksamenen omfattet den tre fag. I Norge ble graden også betegnet embetseksamen av lavere grad. Graden kvalifiserte i likhet med sin forløper adjunkteksamenen for stilling som adjunkt, etterhvert bare dersom den var supplert med praktisk-pedagogisk utdanning. I 1966 ble graden også innført ved samfunnsvitenskapelig embedseksamen. I 1963 innførte Universitetet i Oslo i tillegg en interfakultær cand.mag.-grad, og i 1981 ble det innført en nasjonal eller regional cand.mag.-grad som kunne tildeles av regionale høyskoler.
Cand.mag. og forløperen adjunkteksamenen er i historisk forstand universitetsgrader rettet mot lærere og var i utgangspunktet selvstendige grader, men det ble i økende grad fra 1960-tallet og spesielt etter 1981, normalt å avlegge cand.mag.-eksamen før man avla embetseksamen av høyere grad, eller annen grad på høyere nivå.
De formelle kravene til å avlegge embetseksamen av høyere grad i de fagene det gjaldt (dvs. i de fleste fag innen humaniora, samfunnsvitenskap og matematisk-naturvitenskapelige fag) bestod imidlertid av krav til antall grunn- og mellomfag, ikke at man hadde fått utstedt vitnemål for graden cand.mag. Før innføringen av regional eller nasjonal cand.mag.-grad i 1981 oppnådde man ikke nødvendigvis cand.mag.-graden dersom man for eksempel studerte ved ulike læresteder, selv om man hadde like mange grunn- og mellomfag som krevdes for cand.mag.-graden. Cand.mag.-graden ble bare oppnådd ved bestemte læresteder og med bestemte fagsammensetninger, men ble gradvis tatt i bruk i økende grad etter innføringen mellom 1960- og 1980-tallet. Det var aldri et krav for å avlegge eksamen av høyere grad i humanistiske, samfunnsvitenskapelige og matematisk-naturvitenskapelige fag at man hadde graden cand.mag., selv om denne graden var en måte å kvalifisere seg for dette.
Cand.mag.-graden på 1970- og 80-tallet bestod av to mellomfag og ett grunnfag (tilsvarende minst 4 års studier, + ex.phil.). Senere ble kravene redusert og på 1990-tallet bestod den av ett mellomfag og to grunnfag (tilsvarende minst 3,5 års studier + ex.phil.), alternativt to mellomfag og ett semesteremne. Man kunne velge mellom en intrafakultær og en interfakultær grad. Som følge av «Kvalitetsreformen» i 2003 ble graden avskaffet i Norge.
I Norge ble cand.mag.-graden oppnådd ved bestått eksamen etter mellom 3½ (kun i matematisk-naturvitenskapelige fag) og 4½ års normerte studier, med en gjennomsnittlig studietid på 4–5 år.
Per 2000 var kravet til graden i humanistiske og samfunnsvitenskapelige fag 80 vekttall i det daværende norske systemet. Bestått ex.phil. var obligatorisk før man kunne motta en cand.mag.-grad.
Asker kirkegård
Asker kirkegård ved Asker kirke er fra middelalderen eller tidligere, og gravhauger utenfor er fra vikingtiden og kanskje enda tidligere. Området er på 80 dekar med 8 200 graver. Utvidelser skjedde i 1997 og 2005. Dette var den eneste kirkegården i Asker inntil Østenstad kirkegård ble vigslet i 2008.
Zaccaria Delfino
Zaccaria Delfino (født 29. mars 1527 i Venezia i Italia, død 19. desember 1583 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble biskop av Lesina i Dalmatia, men virket for det meste for den romerske kurie og som nuntius.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV, med Santa Maria in Aquiro som tittelkirke, som hansenere fikk vekslet om fra til Santo Stefano al Monte Celio og så til Sant'Anastasia .
Kirkelig Fornyelse
Bønne- og arbeidsfellesskapet Kirkelig Fornyelse oftest kalt Kirkelig Fornyelse var et høykirkelig fellesskap av kristne fra ulike tradisjoner i Norge. Fellesskapet søkte fornyelse gjennom «den udelte Kirkes tilbedelse og teologiske tradisjon». Gruppen ville be og arbeide for kristen enhet, for liturgisk fornyelse og for et tydelig kristent vitnesbyrd i lære og liv.
Opprinnelse
Kirkelig Fornyelse sprang ut av prestegruppe Pro Ecclesia som ble dannet i 1967. I 1976 ble fellesskapet utvidet til prester og lekfolk innenfor Den norske kirke og til navnet «Kirkelig Fornyelse" (KF). I 2001 ble KF åpnet for medlemmer fra ulike kirkesamfunn etter at flere sentrale medlemmer brøt med Den norske kirke og meldte seg inn i andre kirkesamfunn, først og fremst Den romersk-katolske kirke og det nystiftede trossamfunnet Den nordisk katolske kirke. Med dette ble organisasjonen økumenisk. KF ble avviklet etter Kirkestevnet på Gran i 2017.
Teologisk ståsted
Organisasjonen var en konservativ røst i Den norske kirke, men var samtidig kontroversiell i lavkirkelige, konservative miljøer med tilknytning til bedehusbevegelsen, siden KF hadde fokus på liturgi, og ble beskyldt for å innføre katolske elementer i Den norske kirke. KF var en tydelig motstander av abortloven og støttet Børre Knudsen og hans kamp mot denne loven. De argumenterte også aktivt mot kvinnelig prestetjeneste. Da homofilistriden blusset opp i Den norske kirke på 1990-tallet, stod Kirkelig Fornyelse for en konservativ linje, og mange av de mest profilerte personene på denne siden i de neste tiårene kom fra dette miljøet, og Carissimi-gruppenn og oppropet For enhetens skyld i 2007 sprang ut fra KF.
Splittelse
De mange kirketilknytningene skapte problemer for et fellesskap som la så stor vekt på nattverdfellesskap som KF gjorde, da de ulike kirkene ofte nektet hverandre nattverd. Dette ble en av de avgjørende grunnene til at Kirkelig Fornyelse ble lagt ned i januar 2017, året etter at organisasjonens siste leder, Dag Øivind Østereng, hadde konvertert fra Den norske kirke til Den katolske kirke.
Kirkelig Fornyelse stod bak flere stevner, mange av dem årlige. Viktigst var kirkestevnet ved Søsterkirkene på Gran og familieleiren på Åpta ved Farsund. I tillegg hadde de ulike andre arrangementer ulike steder i Norge.
Arv
Kirkelig Fornyelse hevder selv at de har vært sentrale i å gjeninnføre tidebønner i Den norske kirke, samt at de har gjort at de har blitt økt liturgisk bevissthet og mer bruk av lys, røkelse, prosesjoner og lignende i Den norske kirke. Den nordisk katolske kirke kan også med en viss rett sies å være en direkte konsekvens av organisasjonen.
Tore Vagn Lid
Tore Vagn Lid (født 25. april 1973 i Bergen) er en norsk regissør, forfatter og kunstnerisk leder for Transiteatret-Bergen. Han er professor i regi ved Kunsthøgskolen i Oslo. Lid er kjent for teaterstykker med klart politisk innhold. Han komponerer selv musikk til teaterstykkene.
Utdannelse
Han har doktorgrad i anvendt teatervitenskap fra Universitetet i Giessen og har i tillegg studert musikk, teaterestetikk, dramaturgi/musikkdramaturgi og statsvitenskap ved blant annet Universitetet i Bergen, Humboldt-universitetet i Berlin, Freie Universität Berlin og Agder musikkonservatorium, og ble Cand. phil. i 2003.
Arbeid som regissør
Etter først å ha arbeidet som teaterkomponist/musiker og skrevet musikk for blant annet oppføringer av Henrik Ibsen, August Strindberg og Tennessee Williams i tiden 1994–1997, debuterte Lid som regissør med forestillingen Opus 1. Maktens Anatomi i 2001, framføringen vant «Bergensprisen» for årets forestilling i Bergen samme år. Oppsetningen var et bevisst forsøk på å gjøre teateret politisk. Forestillingen hentet sin dramaturgiske form fra den klassiske musikklærens variasjoner over et tema, og den ble omtalt som et av de første forsøkene på en «nypolitisk» vending i norsk teater. I 2002 fulgte forestillingen ''Walk Cat, Walk! – sceniske variasjoner over et tema'' for tre skuespillere og tre musikere, en forestilling som brakte Lid og hans Transiteatret-Bergen til andre europeiske scener. I 2007 sto Tore Vagn Lid bak den skandinaviske uroppførelsen av Bertolt Brecht og Hanns Eislers Die Massnahme under Festspillene i Bergen, en forestilling som fikk god omtale. For denne opprørelsen ble Lid tatt ut i programmet «Junge Regisseure» («Unge regissører») under Festspillene i Salzburg 2008. Våren 2011 stod Lid for den norske uroppførelsen av Gerhart Hauptmanns Før soloppgang på Den Nationale Scene i Bergen. I Lids versjon gjort som musikkteater med omfattende bruk av barokkorkester, kor og video. Samme år utga Lid den tyske teaterteoretiske boken Gegenseitige Verfremdungen. . I 2012 sto han bak en ny rekonstruksjon av Brechts Fatzer-kompleks med premiere under Festspillene i Bergen og oppfølging på Nationaltheatret i Oslo. De to siste forestillingene Straff på Logen Teater i Bergen (2012) og Kill them all! på Nationaltheatret i Oslo (2013) utgjør de to første delene av Lids planlagte sørgespilltrilogi.
Lid sier selv at Brecht samt August Strindberg, Rosa Luxembourg og Walter Benjamin er en viktig inspirasjon.
Sosiologiske sørgespill
Sørgespillet et scenisk og musikalsk forsøk på å søke etter enkeltmennesket i systemet og systemet i enkeltmennesket. Det første sørgespillet var Straff (2012) som undersøkte straffens vesen i det moderne samfunn. Det andre sørgespillet er Kill them all! tok utgangspunkt i selvmordsbølgen som fant sted i kjølvannet av den europeiske bankkrisen, og tok for seg krisens logikk og virkning på enkeltmennesker. Siste sørgespill i det som blir en trilogi, er Judasevangeliet som får premiere under Ultima-festivalen i september 2013.
Forestillinger
Som regissør har Lid stått for en rekke oppføringer så vel innenfor som utenfor Transiteatret-Bergen. Deriblant:
Radioteater
Høsten 2011 hadde Tore Vagn Lid manus, konsept og regi på NRK Radioteaterets Almenrausch – en radiohøring. Stykket tar et oppgjør med fortielsen av norske kommunisters krigsinnsats under den andre verdenskrig. I 2012 ble Lid hedret med NRKs pris «Blå fugl» pris for denne produksjonen.
Teater som visuelt hørespill
Siden 2002 har Lid arbeidet med og utviklet et audiovisuelt konsept for teater som han kaller «visuelle hørespill». Siden Lid innførte begrepet i 2003 siden forestillingen Trio for to skuespillere og spansk gitar – et visuelt hørespill for barn, foreligger det til tilsammen fem slike visuelle hørespill; Maybe it’s too nice? (2004), Esse est percipi (2005), Verken offer eller bøddel (2005) Polyfonia (2006).
Dramaturgisk forsøker Lid gjennom visuelt hørespillet å gjøre lyden til dreiescene ved å skape sceniske settinger og situasjoner som kan transporteres og transformeres gjennom presise, auditive montasjeteknikker. Her inngå å åpne opp teaterrommet som et sosialt og flerstemt rom for kritisk erfaring.
Priser
Lid har mottatt priser for sitt arbeid deriblant to Heddapriser i 2016, for oppsettningen "Vår Ære/Vår Makt" på Den Nationale Scene i Bergen (2016) Hvor han fikk pris for beste regi samt for beste manus (siste i sammen med Cecilie Løveid). Bergen kommunes kunstnerpris (2012), Heddaprisen for Mann = Mann (2008) og for Operasjon Almenrausch (2009), NRKs «Blå fugl-pris» for Almenrausch – en radiohøring (2012), Nordisk hørespillpris (for samme stykke), Det norske danse- og teatersentrums jubileumspris for Polyfonia (2007) samt Bergensprisen for ''Opus 1. Maktens Anatomi, Utsnittet – Esse est peripi (2006) og Polyfonia'' (2007). Han har også mottatt Statens arbeidsstipend for sceneinstruktører (2004, 2007-2008), og Sparebank1s kunstnerstipend 2006.
Lid fikk i 2013 teaterkritikerprisen av Norsk Kritikerlag for forestillingen Kill them all!.