cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Israels utenriks- og sikkerhetspolitikk
Internasjonale organisasjoner
Israel er et medlem av mange organisasjoner innen FN, inkludert FNs organisasjon for utdannelse, vitenskap og kultur (UNESCO), FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR) og FNs organisasjon for ernæring og landbruk (FAO). Israel deltar også i andre internasjonale organisasjoner, slik som Det internasjonale atomenergibyrået(IAEA) og Verdens helseorganisasjon.
Innen UNESCO er Israel medlem av det forskningsmessige styret for informatikkprogrammer, et aktivt medlem i International Hydrologic Plan (IHP) og et aktivt medlem i Man and Biosphere programme (MAB).
Israel er medlem av EU, Framework Programmes for Research and Technological Development og European Organization for Nuclear Research (CERN), European Synchrotron Radiation Facility (ESRF), European Laboratory and Organization for Molecular Biology (EMBP/EMBL/EMBC), International Plant Genetic Resources Institute (IPGRI) siden 1994, International Network for Small and Medium Sized Enterprises. og Bank for International Settlement i 2003.
Lucanus dongi
Lucanus dongi er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Israels utenriks- og sikkerhetspolitikk
Internasjonale organisasjoner
Israel er, pr. mai 2007, et prøvemedlem av Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling (OECD).
Lucanus dongi
Kjennetegn
En nokså stor og kraftig, mørkt rødbrun hjortebille. Hannen har kraftige, ganske rette kjever, disse er sagtakkede i den ytre delen, i spissen med to korte tenner og en lang, tynn spiss. De knebøyde antennene har vanligvis en fire-leddet vifte. Bakhodet har svært høye, men forholdsvis korte tverrkjøler langs bakkanten på sidene. Beina er mørke, lårene røde langs forkanten.
Utbredelse
Arten er utbredt i Vietnam.
Israels utenriks- og sikkerhetspolitikk
Internasjonale organisasjoner
Israel er medlem av Middelhavsdialogen med NATO.
Barbara Matusiak
Barbara Szybinska Matusiak (født 1958) er en polsk-norsk arkitekt. Hun er professor ved Fakultet for arkitektur og design ved NTNU. Hennes faglige fokus er dagslys, kunstig lys og farge i arkitektur. Hun er innvalgt medlem av Norges Tekniske Vitenskapsakademi.
Utdannelse og karriere
Matusiak har sin utdannelse fra Det tekniske universitet i Łódź i Polen, der hun tok en mastergrad (M.Arch.) i 1984.
I perioden 1986–1994 arbeidet hun som sivilarkitekt ved arkitektkontorer i Oslo. Deretter gjennomførte hun dr.ing.studiet ved NTNU og fullførte i 1998 med doktorgradsavhandlingen Daylighting in linear atrium buildings at high latitudes. Hun var en tid forsker ved forskningsinstituttet SINTEF, før hun ble ansatt som førsteamanuensis ved Fakultet for arkitektur og design ved NTNU. Fra 2006 er hun professor samme sted.
«Romlaben» og «Lyslaben»
Ved Fakultet for arkitektur og design har Matusiak ansvar for forskning og undervisning innenfor dagslys og belysning i arkitektur. Hun har videreutviklet Romlaboratoriet (ferdig 2006), som ble etablert av Liv Arvesen under professor Arne Korsmo på 1960- og 1970-tallet. Hun har også utviklet Lyslaboratoriet, der hun i 2000–2002 blant annet designet en kunstig himmel og kunstig sol, i samarbeid med professor Øyvind Aschehoug. Lyslaboratoriet ble fornyet i 2015. I laboratoriene foregår studier av belysning, dagslys, rominndeling og -organisering i full skala. Matusiak har formidlet resultater av forskningen i blant annet det internasjonale tidsskriftet Architectural Science Review.
Medlemskap og nettverk
Matusiak er medlem av Norges Tekniske Vitenskapsakademi og det internasjonale Daylight Academy (DLA).
Hun er medlem av «division 3» (innendørsbelysning, dagslys og elektrisk lys) i Commission internationale de l’éclairage (CIE).
Hassi R’Mel
Hassi R'Mel er et gassfelt ved byen Hassi-R'Mel i Algerie, ved foten av Atlasfjellene, mellom Ghardaïa og Laghouat. Et av verdens største gassfelt, med antatte reserver på 2450 billioner m³. Gassen ble funnet i 1956 og produksjonen startet i 1961. Forsyner Sør-Europa med gass gjennom rørledninger.
Tatsuya Ito
Tatsuya Ito (født 26. juni 1997) er en japansk fotballspiller som spiller for den tyske klubben.
Hassi R’Mel
Feltet gir gass til Hassi R'Mel kraftverk.
Tatsuya Ito
Landslaget
Tatsuya Ito ble tatt ut i Japans tropp til Copa América 2019.
Vitus Zhang Zuoyuen
Vitus Zhang Zuoyuen, eller Vitus Chang Tso-huan, (født 22. august 1903 i Qingdao i Shandong i Kina, død 1. november 1982 i Köln i Vest-Tyskland) var katolsk biskop av Xinyang i provinsen Henan i Kina. Da kommunistene grep makten måtte han oppgi dette embedet og dro i landflyktighet, og endte etterhvert i Köln i Vest-Tyskland der han ble gitt en rekke oppgaver.
Bakgrunn
Zhang, sønn av en kineser som var konvertert til kristen tro, ble født i Qingdao - som tyskerne skrev Tsingtau. dette var hovedsete for det området sør på Shandonghalvøya på Kinas nordøstkyst som Det tyske keiserrike forpaktet - kalt Kiautschou.
PrestKina
Han ble presteviet for steylermisjonærene den 16. mars 1930.
Biskop i Kina
Den 8. juli 1941 ble han utnevnt til titulærbiskop og apostolisk vikar av Xinyang, og bispeviet 8. desember samme år. Hovedkonsekrerende biskop var Teodoro Schu, apostolisk vikar av Yenchowfu; medkonsekratorer var biskopene Franz Hoowaarts, som var apostolisk vikar av Tsaochow/Heze, og Karl Christian Weber, apostolisk vikar av Ichow.
I 1942 var ham medkonsekrerende ved Sylvester Philip Wangs bispevielse (Wang døde 1949 som biskop av Fengxiang).
Da Xinyang ble elevert til bispedømme 11. april 1946, ble han ordinær biskop der. Under hardt trykk fra det kommunistiske regime som hadde gått seirende ut av den kinesiske borgerkrig, kunne han ikke lenger utøve sitt bispeeembede, og trakk seg fra det den 13. november 1949.
Titulærbiskop, tilværelse i eksil fra Folkerepublikken Kina
Han ble emeritert 13. november 1949, og da gjort til titulærbiskop av Ciane. Han var kjent etter den da mest utbredte navnetranskripsjon under kortformen Vitus Chang. Som sådan deltok han 1962–1965 på alle fire sesjoner av Andre Vatikankonsil.
Men i eksil virket han først en til i Hongkong, og på Filippinene, og deretter fra 1958 i Vest-Tyskland.
I Tyskland var har han studentsjelesørger, især for kinesiske studenter i europeisk landflyktighet, og fra 1968 dessuten som sogneprest i Bornheim-Dersdorf og i egenskap av hjelpende biskop i for erkebispedømmet Köln (de facto hjelpebiskop) og for forskjellige ordener (Steylermisjonærene, redemptoristene). Han foretok konfirmasjoner og kirkekonsekrasjoner, blant annet av Nevigeser Wallfahrtsdom, diakon- og prestevielser i Missionshaus St. Augustin, Kloster Geistingen og Studienhaus St. Lambert (1971).
I 1972 gikk han, æret med et festskrift, inn i pensjonistårene i Bad Godesberg-Rüngsdorf.
Liturgireformen etter Andre Vatikankonsil, den som så dagens lys i 1970, var biskop Chang reservert overfor. Mot slutten av sitt liv hadde han tidvis kontakt med Sammlung glaubenstreuer Katholiken (Basel) og celebrette noen gangfer den såkalt tridentinske messe for gammelritualistiske grupper av katolske lekfolk. Günther Storck (død 1993, som i 1984 ble irregulært bispeviet), som den gang var formelt inkardinert i det fastlandskinesiske (quasi-)bispedømmet ledet av den landsforviste katolske biskop Blasius Kurz, bad Chang i 1980/81 forgjeves Chang om å bispevie ham, og til å stille seg til disposisjon for det fremvoksende sedisvakantistiske presteseminar Heilig Blut i München. Men biskop Chang foretok aldri noen diakon- eller prestevielser for dette seminaret. Under innflytelse fra Elisabeth Gerstner (død 2005) uog Caspar von Schrenck-Notzing trakk han seg unna disse kretsene.
Han døde 1. november 1982 i Köln i Vest-Tyskland.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Eichiella
Eichiella er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Utseende
Små (ca. 1,5-2 millimeter), brune køllebiller. Antennene er lange og kraftige, gjerne lenger enn kroppen, uten en definert klubbe. Hodet er rundet med litt utstående fasettøyne, pronotum klokkeformet. Dekkvingene er jevnt utvidet bakover. Beina er forholdsvis lange og tynne.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
POWER6
POWER6 er en RISC mikroprosessor som er utviklet og produsert av IBM. Den ble lansert den 8. juni 2007 som etterfølgeren til POWER5+, og er sjette generasjon av mikroprosessorer basert på arkitekturen IBM POWER. Mikroprosessoren implementerer parallelle flertrådkjøring og en integrert RAM-kontroller.
POWER6 er en dobbeltkjerne mikroprosessor, hvor hver kjerne støtter en fysisk tråd og to logiske tråder. To tråder og fire logiske tråder kjører således i parallell.
Jordans flagg
Jordans flagg er basert på flagget til det arabiske opprøret mot det osmanske imperiet under første verdenskrig. Flagget består av tre vannrette striper (svart, hvit og grønn) som er forbundet av en rød trekant på venstre side. De vannrette fargene står for kalifatene Abbasid, Umayyad og Fatimid. Den røde trekanten står for Hashemite-dynastiet og den arabiske revolten. Den sjutakkete stjernen, som er det eneste som skiller Jordans flagg fra opprørernes flagg, har en dobbelt betydning: Den står for de sju versene i første surah i Koranen, og for enheten til det arabiske folk. Noen tror det også refererer til de sju åsene som Amman, landets hovedstad, ble bygd på.
Ichrak Chaib
Ichrak Chaib (født 16. januar 2001) er en algerisk bokser.
Hun representerte Algerie under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i første runde.
Praktvannymfer
Praktvannymfer (Calopterygidae) er en delgruppe av øyenstikkere, (Odonata).
Utseende
Praktvannymfer er de små øyenstikkerne, vanligvis mye mindre enn libeller. Men størrelsen varierer mellom de ulike artene.
Praktvannymfer regnes blant de mest primitive av øyenstikkerne.
Alle de fire vingene er omtrent like av utseende og størrelse, ganske brede og ofte helt eller delvis med kraftige farger. Vingene foldes bakover kroppen under hvile. Vingemerket (pterostigma) mangler, men kan hos hanner være erstattet av en lys flekk. Vingespennet er mellom 40 og 80 millimeter.
Levevis
Praktvannymfer er litt dårlige flygere og holder vanligvis til i vegetasjonen ikke langt fra vannet der de hadde sine nymfestadier. Men de kan også gjerne fy ganske langt for å jakte på små byttedyr. Vingenes bevegelse er ikke synkronisert og flukten blir derfor sakte, litt vinglete og ustødig.
Nymfene lever som rovdyr på andre mindre dyr, som den fanger med fangmasken. En leddet «munn» på undersiden av hodet, som når bak til det andre beinparet. Nymfene lever både i hurtig rennende og sakteflytenede elver eller kanaler.
Systematisk inndeling med norske arter
Det er registrert to arter i Norge. Normerte navn og slektskap oppdatert fra Artsdatabanken august 2020. Søk på eldre navn vil føre til riktig artikkel. Slektskapet mellom delgruppene skrevet i hierarkisk skrivemåte. Du kan lese mer om dette her : System (biologi) og Gruppe (biologi).
Sceneskrekk
Sceneskrekk er redselen for å stå på en scene, også kalt lampefeber. Kan også forbindes med å stå overfor større folkemengder, glossofobi. Engstelse for å stå og snakke framfor en menneskemengde kan oppleves som virkelig frykt eller fobi. For enkelte er den kun det å få alles oppmerksomhet på seg som oppleves som fryktelig, men for andre kan engstelsen være en del av et større mønster av sosial fobi eller sosial nervøsitet. De fleste opplever sceneskrekk uten større problemer. Ganske ofte oppstår sceneskrekk som følge av forberedelse og forventning til å opptre foran et publikum. Det har mange utslag: bankende hjerte, skjelving i hender og føtter, svette i hendene, nervøse rykninger, tørr munn, løse mage, og svimmelhet.
Sceneskrekk kan opptre hos folk av alle former for bakgrunn og erfaringer, fra de som er fullstendig uvante med å stå foran et publikum til de som har gjort det i årevis. Det er vanlig kjent blant folk flest og eksempelvis påvirke deres selvsikkerhet i jobbintervjuer. Det kan også påvirke mennesker i skolesituasjoner, som å stå foran klassen og bli hørt i lekser eller skoleprosjekter. Engstelse for publikum påvirker og innvirker også for de som er tilsynelatende trent for å snakke til en forsamling, eksempelvis skuespillere, komikere, musikere og politikere. Mange mennesker med ingen andre problemer kan ha grader av sceneskrekk.
Virkelig for dem det gjelder
En beryktet undersøkelse, først sitert i avisen Sunday Times i 1973, hevdet at den mest vanligste frykt i USA var å snakke offentlig, og betydde mer en frykt for insekter, gå konkurs eller selv det å dø. En slik undersøkelse er nødvendigvis ikke nøyaktig da de aller fleste vil heller snakke offentlig enn dø, men for de som opplever sceneskrekk som et reelt problem, vil helst gjøre bortimot hva som helst annet enn å framføre på en scene.
Likevel har det vært de tilfeller av de som faktisk har gått til drastiske virkemidler for å unngå å prestere foran et publikum. Da den engelske poeten og salmedikteren William Cowper (1731-1800) skulle møte foran det engelske overhuset for å diskutere sin søknad for en statlig stilling, forsøkte han henge seg selv dagen i forveien for å unngå dette møtet: «De som har ånd formet som min, hvor en offentlig utstilling av dem selv, ved en hvilken som helst anledning, er som en dødelig gift, de kan ha en viss ide om skrekken i min situasjon; andre har ingen.» Naturforskeren og botanikeren Joseph Dalton Hooker (1817–1911), Charles Darwins nærmeste venn, fikk nesten sin karriere ødelagt av sin redsel for å snakke til et publikum. Som foreleser var han håpløs, skrev han i et brev til sin bestefar i 1845: «jeg er nervøs i slik grad, og selv om jeg har blitt medlem av diskusjonsklubber i den hensikt, og studert taler og stått opp for å holde dem, klarte jeg aldri å få to setninger etter hverandre.»
Blant kjente personer som har rapportert perioder med sceneskrekk er blant annet skuespiller Laurence Olivier, pianist Steven Osborne, musiker Carly Simon, og skuespiller Stephen Fry. Sistnevnte flyktet i 1995 fra en teaterproduksjon med Simon Grays Cell Mates på West End. Han har fortalt at fra begynnelsen av hadde han hatt «en tung følelse» hver gang han var på scenen. Den kanadisk-amerikanske rockegruppen The Band har skrevet en sang om scenefrykt, «Stage Fright», som også er tittelsporet på albumet av samme navn (1970).
Overkomme sceneskrekk
Sceneskrekk er virkelig og reelt for de som opplever det, og litt nervøsitet kan være bra for å være overvåken og prestere sitt beste. Da er også følelsen av å lykkes langt sterkere når det er over. Når frykten overstiger belønningen av å lykkes, kan det forhindre muligheten til å lykkes. Å snakke for et publikum vil alltid kreve trening. For lykkes foran et stort publikum må de aller fleste trene og øve seg opp i sosiale sammenhenger ved å snakke foran et lite publikum. Man må også være forberedt, vite hva man skal si, og kanskje også skrive ned talen på forhånd. Mange som har forberedt seg med ferdigskrevne ord oppdager etterpå at de knapt så på den skrevne talen mens de snakket.
Érika Pachito
Érika Pachito (født 29. juli 1995) er en ecuadoriansk bokser.
Hun representerte Ecuador under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i første runde.
Ingebjørg Kasin Sandsdalen
Ingebjørg Kasin Sandsdalen (født 6. september 1915, død 4. september 2003) var en norsk lyriker og Krf-politiker. Til tross for at hun ikke debuterte med bokutgivelse før hun var 35 år gammel, rakk hun å gi ut tjue diktsamlinger og åtte bøker som klassifiseres som lyrisk prosa og romaner.
Hovedverket hennes er romankvartetten om 1600-tallspresten Zacharias Skancke, som arbeidet i Seljord i 56 år: Linet blømer, Hr. Zacharias til Sillejord, Linpresten og Av Skancke-ætt.
I 1965 ble hun tildelt Sunnmørsprisen for diktsamlingen Guds lampe og fra 1984 fikk hun kunstnerlønn fra Seljord kommune som hun kom fra. Hun fikk Jørgen Vikør-prisen i 1994 for diktsamlingen Treblåsaren og i 1995 fikk hun målprisen. I 1996 fikk hun sammen med mannen sin, Halvor J. Sandsdalen, Kongens fortjenstmedalje i gull.
Sonja Coucheron
Sonja Coucheron (født Ludvikova 11. april 1913, død 31. desember 2002 ) var en norsk sangerinne (mezzosopran) og motstandskvinne fra andre verdenskrig.
I slutten av mai 1940 var Coucheron innblandet i å hjelpe en tysk desertør med å flykte til Sverige. Svenskene hadde imidlertid levert soldaten tilbake til tyske myndigheter, som stilte ham for retten og dømte ham til døden. Coucheron og en annen norsk hjelper måtte også møte for den tyske militærretten, anklaget for medvirkning til faneflukt. På tross av at Coucheron nektet for å ha hjulpet soldaten ble hun i desember 1940 dømt til åtte måneders fengsel. Helseproblemer gjorde at Coucheron fikk utsatt soningen flere ganger, og det var ikke før i mai 1942 at hun ikke lenger fikk utsettelse.
Innen den tid var Coucheron havnet i Gestapos søkelys for andre forhold, etter at hun i lengre tid hadde vært involvert i utgivelsen og distribusjonen av de illegale avisene Bulletinen, Jøssingposten og Alt for Norge. Avisvirksomheten gjorde at hun ble arrestert, og etter et opphold på Grini ble hun sendt til konsentrasjonsleiren Ravensbrück i februar 1943, som Nacht und Nebel-fange. I Tyskland var hun periodevis også sendt til andre leire for å arbeide, som Neurohlau i Sudetenland, før hun mot slutten av krigen igjen satt i Ravensbrück etter å ha blitt arbeidsudyktig av de brutale forholdene.
Etter frigjøringen slet Coucheron med opplevelsene fra konsentrasjonsleirene, og tilbragte 16 år til sengs, tungt medisinert. Historien til Coucheron ble senere fortalt i dokumentarfilmen Mørketid – kvinners møte med nazismen fra 1994.
Bodil Thrugotsdatter
Bodil Thrugotsdatter (født ca. 1056, død 1103) på Oljeberget ved Jerusalem) var dronning av Danmark som hustru til kong Erik Eiegod. Bodil var datter av jarlen Thrugot Ulvsson Fagerskinna og Torgunna Vagnsdatter (og således søster av Svein Thrugotsson). Langt tilbake nedstammet hun fra Eirik Blodøks, og hennes tippoldefar, Eirik Håkonsson ladejarl, dro til England sammen med sin svoger, kong Knut den store, tidlig på 1000-tallet.
Ifølge Saxos fortelling må Bodil ha vært gift med Erik Eiegod alt i starten av Olav Hungers kongetid, ettersom hun skal ha fulgt ham i landflyktighet til Sverige og hos den svenske kongen. Deres eneste barn var den senere hertug Knud Lavard. Saxo priser Bodils skjønnhet og hennes karakter, særlig hennes overbærenhet med ektefellens utsvevelser som blant annet resulterte i hans frillesønn Erik Emune. Som middelaldrende dro ekteparet på pilegrimsreise til Det hellige land, nedover Rhinen til Bodensjøen, der de gikk i land og fortsatte over Alpene, kongen til hest og dronningen i en trevogn. Fra Venezia eller Genova har de seilt til Konstantinopel, det første målet. Herfra seilte de videre, men kong Erik døde på Kypros og ble gravlagt der. Enkedronningen fortsatte og nådde frem til Jerusalem, der hun selv døde på Oljeberget og skal være gravlagt i Josafats dal i nærheten.
Bodil står på listen over Durham bispedømmes velgjørere, rett under mannen sin. Kanskje hadde familien hennes tilknytning til Northumberland. Ifølge Saxo var Bodil Thrugotsdatter sønnedatter av Galicia-Ulf, kalt slik fordi han dro i vesterled og erobret Galicia, traktene ved Santiago de Compostela som i årene 997-1078 under muslimsk herredømme. Bodils far deltok dermed i et slags korstog. På dronning Bodils tid var Santiago de Compostela kirkens tredjehelligste pilgrimsmål.
Furunkulose (hund)
Furunkulose eller byllesyke hos hunder er en infeksjonslidelse i huden som skyldes stafylokokk-bakterier. Bakteriene finnes normalt i små mengder på huden, men hos enkelte dyr klarer de å trenge gjennom hudbarrieren og forårsake betennelse. Snakk med veterinæren om vaksinering.
Symptomer
Det vanligste symptomet er byller i huden og underhuden som inneholder puss. Dette forårsaker som regel kløe, noe man kan se gjennom at hunden slikker seg unormalt mye. Av og til sprekker byllene opp slik at pusset kommer ut. Byllene kan opptre overalt på kroppen, men oftest på potene mellom tærne, i hoderegionen eller nedover på beina. De fleste hunder er ikke allment påkjent, men i alvorlige tilfeller kan hunden ha smerter når den beveger seg.
Guntram
Guntram (født ca. 545, død 28. mars 592) var frankisk konge av Burgund og Orléans fra 561 til sin død i 592. Han tilhørte merovingerslekten, sønn av kong Klotar I og Ingund (datter av kong Baderik av Thüringen) som den tredje eldste (andre eldste overlevende) sønn. Ved hans fars død i 561 ble Frankerriket etter germansk tradisjon og salisk lov delt mellom hans fire gjenværende sønner. Navnet Guntram har betydningen «krigsravn».
Karibert I mottok det gamle riket til onkelen Kildebert I, beliggende mellom elven Somme og Pyreneene, med Paris som hovedstad og omfattet også Aquitaine og Provence. Sigibert I mottok kongeriket Metz med dens hovedstad Reims og Metz. Kilperik I mottok områdene nord for kongeriket Soissons. Guntram mottok Burgund med en del av kongeriket Orléans hvor han etablerte sin hovedstad.
Guntram siste leveår var etter sigende preget av dype fromhet slik at han etter sin død straks ble æret som helgen av sine undersåtter. Hans minnedag i den katolske kirke er dødsdagen 28. mars. Hovedkilden til hans liv er Gregorius av Tours' Historia Francorum.
Politikk og stridigheter
Hans eldre bror Kildebert I døde i 567 og hans områder (kongedømmet Paris) ble delt mellom de gjenlevende brødrene: Guntram, Sigibert I og Kilperik I. De delte hans rike og gikk i begynnelsen med på å ha Paris i felleseie. Kariberts enke, Teodekhild, forslo giftemål med Guntram som den eldste gjenværende broren, selv om et konsil holdt i Paris så nylig som 557 forbød slike tradisjoner som incestuøse. Guntram bestemte seg for å huse henne mer sikkert, men uvillig, i et nonnekloster i Arles.
Gontrams to gjenværende barn, Klotar og Klodomer, døde av dysenteri i 577 og Guntram adopterte Sigiberts sønn Kildebert II, hans nevø, som sin egen sønn og arving. Guntram hadde reddet hans kongedømme to år tidligere.
Men Kildebert var ikke alltid lojal mot sin onkel. I 581 erobret Kilperik mange av Guntrams byer og i 583 allierte han seg med Kildebert for et felles angrep på Guntram. Denne gangen sluttet Guntram fred med Kilperik, noe som fikk Kildebert til å trekke seg tilbake. Han hevnet seg på Kildeberts mangel på lojalitet ved å invadere hans land og erobre Tours og Poitiers i 584, men han måtte dra tilbake for å delta i dåpen til Klotar II, hans andre nevø, som nå styrte Neustria. Den skulle ha funnet sted på sankt Martins festdag den 4. juli i Orléans, men den skjedde ikke og isteden besluttet Guntram seg for å invadere Septimania, helt sør for dagens Frankrike. Det ble snart sluttet ny fredsavtale.
En usurpator ved navn Gundoald hevdet i 584 eller 585 å være den uekte sønnen til Klotar I og proklamerte seg selv konge, og tok noen større byer i det sørlige Gallia, som Poitiers og Toulouse som tilhørte Guntram. Guntram marsjerte mot ham. Han kalte ham ingenting annet enn en møllers sønn ved navn Ballomer. Gundoald flyktet til Comminges og Guntrams hær satte ned dit for å beleire festningen. De kunne ikke ta den, men trengte det heller ikke: Gundoalds tilhengere overgav ham og han ble øyeblikkelig henrettet.
Hans svigerinne Fredegund forsøkte å drepe ham i 587, men mislyktes. Han fortsatte den 28. november til Trier for å inngå en avtale med Kildebert; sin andre svigerinne Brunhilda, Sigiberts dronning og som han alltid hadde vært alliert med; Klodosind, Kildeberts søster; Faileuba, Kildeberts dronning; Magnerik, biskop av Trier; og Agerik, biskop av Verdun. Denne ble kalt for Andelot-avtalen og den varte til Guntram døde.
Også i 587 slo Guntram tilbake ulydighet fra Varok II (bretonsk: Gwereg), den bretonske herskeren av Vannetais (bretonsk: Gwened), i dag hetende Vannes. Han tvang Varok til å fornye sin troskapsed fra 578 i skrift og krevde 1000 solidi i gull som godtgjørelse for å ha herjet Nantais. I 588 var skadeserstatning fortsatt ikke betalt da Varok hadde lovt den til både Guntram og Klotar II, som antagelig hadde overherredømme over Vannes. I 589 eller 590 sendte Guntram en hær mot Varok under Beppolem og Ebrakain, felles fiender. Ebrakain var også fiende av Fredegund, som sendte saksere fra Bayeux for å støtte Varok. Beppolem kjempet alene i tre dager før han ble drept, og ved det tidspunktet forsøkte Varok å flykte ut til Kanaløyene, men Ebrakain ødela hans skip og tvang ham til å underkaste seg en fredsavtale, fornyelsen av lojalitetseden, og utlevere en nevø som gissel og sikkerhet for at eden ikke ble brutt på nytt. Det varte dog ikke lenge. Bretonerne fortsatte å hevde sin uavhengighet i årene framover.
Guntram rykket en siste gang frem mot Septimania i 589, men forgjeves. Han kjempet mot muslimske hærer som herjet kongedømmet og slo ned i 590 et opprør ledet av sin niese Basina ved nonneklosteret i Poitevin med hjelp av flere av hans biskoper.
Død og helgenerklæring
Guntram døde i Chalon-sur-Saône i 592, og hans kongedømme gikk videre til hans adopterte sønn Kildebert II. Han ble gravlagt i kirken til Sankt Marcellus som han hadde grunnlagt i Chalon. Nesten umiddelbart ble Guntram utropt til helgen av sine undersåtter og hans festdag blir feiret av den katolske kirke 28. mars. hugenottene, som herjet og spredte hans levninger på 1500-tallet, lot bare hans hodeskalle bli liggende urørt i deres raseri. Den blir nå oppbevart på samme sted i en sølveske.
Guntram hadde en broderlig omsorg som hans brødre manglet. Fredegars krønike kalte ham en «full av godhet», og den fremste kronikøren for tidsepoken, Gregorius av Tours, kalte ham ofte for «den gode kong Guntram», som notert her hvor Gregorius diskuterer hans tre ekteskap:
Fjærbeinvannymfer
Fjærbeinvannymfer (Platycnemididae) er en delgruppe av øyenstikkere, (Odonata).
Guntram
Død og helgenerklæring
Som Gregorius antyder, hadde Guntram en periode med utskeielser. Han angret til slutt dypt sine synder i sitt tidligere liv og brukte sine siste år i å gjøre bot for dem, både for seg selv og for sin nasjon. Han fastet, ba, gråt og overga seg til Gud, slik helgenbiografien hans hevdet. Som konge forsøkte han herske ved kristne prinsipper. Ifølge Gregorius var han de undertryktes beskytter, pleiet de syke og kjærlig far for sine undersåtter. Han var rundhåndet med sin formue, særlig i tider preget av pest og hungersnød. Han utøvet lovene strengt og rettferdig uten å ta hensyn til rang, men var alltid klar til å tilgi brudd mot ham selv, inkludert to attentatsforsøk. Guntram bygget og utvidet mange kirker og klostre. Gregorius av Tours forteller om mange mirakler som kongen utførte, noen av dem hevdet han å ha vært vitne til selv.
Fjærbeinvannymfer
Fjærbeinvannymfer er utbredt i hele verden unntatt i Antarktis. De fleste arter finnes i varmere strøk.
Utseende
Fjærbeinvannymfer er de små øyenstikkerne, vanligvis mye mindre enn øyenstikkere og libeller. Men størrelsen varierer mellom de ulike artene. Leggene (tibia) er brede og ofte hvit, særlig hos hanner.
Alle de fire vingene er omtrent like av utseende og størrelse, klare uten fargeflekker eller mønster. Vingene foldes bakover kroppen under hvile. Vingemerket (pterostigma) er kort, ofte rombisk, og ikke dobbelt så langt som bredt. Vingespennet er mellom 40 og 70 millimeter.
Levevis
Fjærbeinvannymfer er litt dårlige flygere og holder til i vegetasjonen ikke langt fra vannet der de hadde sine nymfestadier.
Bryan Heynen
Bryan Heynen (født 6. februar 1997) er en belgisk fotballspiller som spiller for KRC Genk.
Audhild Sandnes
Aasne Audhild Sandnes (født 11. juli 1947) er en norsk lærer og oversetter. Hun har blant annet oversatt mesteparten av Songar for dei små fra 1974 og Songar i kvardagen fra 1981 til nynorsk. Sandnes er også representert med en salme hun har oversatt i Norsk Salmebok og tre i Norsk salmebok 2013.
Anne Mari Graver
Anne Mari Graver (født 31. mai 1958 i Paris) er en norsk billedkunstner, per 2019 bosatt på Borøy i Tvedestrand kommune. Hun er utdannet grafiker ved Avni Institute of Fine Arts, Tel Aviv (1975), Surikov Institute of Fine Arts i Moskva (1975-1977) og Atelier Nord, under ledelse av grafiker Anne Breivik, Oslo (1978-1980). Som billedkunstner har hun hovedsakelig arbeidet med grafikk, med hovedvekt på kobberstikk.
Graver har deltatt på flere separat- og kollektivutstillinger i inn- og utland;  blant annet på Østlandsutstillingen i 1979 og separatutstilling med kobberstikk i Oslo Kunstforening i 1982. Hun er også utdannet innen filmregi ved Statens Studiesenter for Film (1988-1991), og har hatt film ved Kortfilmfestivalen i Grimstad (1991).
Anne Mari Graver er datter av jurist og diplomat Petter Graver, søster til jusprofessor Hans Petter Graver og mor til filmprodusent Dyveke Bjørkly Graver. Hun er medlem av foreningen Norske Grafikere, og er per 2019 ansatt som kulturrådgiver ved Aust-Agder bibliotek og kulturformidling.
Egil Tynæs
Egil Kristian Tynæs (født 12. august 1941 på Lillehammer, drept 2. juni 2004 i Badghis, Afghanistan) var en norsk lege.
Oranienburger Straße
Oranienburger Straße er en av de mest kjente gater i Mitte i Berlin. Gaten som er sentrum for Berlins jødiske kvartal, er populær blant turister, og det ligger tallrike severdigheter og serveringssteder som barer og kaféer langs den. Gaten er også kjent for den nattlige prostitusjonen. Den er oppkalt etter den brandenburgiske byen Oranienburg.
Egil Tynæs
Tynæs jobbet til daglig som overlege ved legevakten i Bergen. Tynæs jobbet også et år på Grønland som lege og et år i Georgia, 1993-94 etter Sovjets fall. Før han begynte å jobbe på legevakten, drev Tynæs et legekontor i Bergen i en tiårs periode. Tynæs jobbet også med antroposofisk medisin, og var den første lederen for en antroposofisk legeforening i Norge.
Oranienburger Straße
Beliggenhet
Oranienburger Straße begynner ved Hackescher Markt. Derfra løper den nesten rettlinjet i nordvestlig retning, og ender ved Oranienburger Tor, hvor den møtes med Friedrichstraße.
Egil Tynæs
Han ble drept under sitt andre oppdrag i Afghanistan for Leger uten Grenser, det første var i Baharak i 2002.
Iguania
Iguania er en gruppe skjellkrypdyr, som omfatter iguaner, agamer og kameleoner. De er som regel kraftig bygd, og har alltid velutviklede lemmer, og godt syn. Kroppsstørrelsen varierer fra noen av de minste av alle skjellkrypdyr til noen av de største. Mange av artene har et spesielt utseende med ryggkam, hakelapp, og skjell som er omdannet til torner. Bemerkelsesverdig er også evnen som mange har til raskt å skifte farge.
Egil Tynæs
Han og fire andre medarbeidere som jobbet for Leger uten grenser ble drept i et bakholdsangrep på bilen de kjørte med i Badghis, Afghanistan 2. juni 2004. Representanter fra Taliban påtok seg raskt ansvaret for attentatet, men senere etterforskning tyder på at drapene heller var resultat av maktkamper mellom lokale krigsherrer og guvernører. En lokal politisjef har sittet i varetekt i Kabul etter drapene. Drapene førte til at Leger uten grenser trakk seg ut av Afghanistan, hvor de hadde vært siden begynnelsen av 80-tallet.
Oranienburger Straße
Historie
Gaten har eksistert siden 1200-tallet, og ble opprinnelig kalt Spandauer Heerweg. Den var før i tiden forbindelsen fra Spandau-porten i Berlins bymur til Spandau. Etter rivningen av befestningene rundt Berlin oppstod Hackescher Markt foran Spandau-porten. På denne tiden, med bygningen av Berlins tollmur, etablerte navnet Oranienburger Straße seg. Offisielt fikk gaten dette navnet først 26. juni 1824.
Iguania
Utbredelse
Utbredelsen omfatter nesten hele verden, men de fleste artene lever i varmt klima. Noen finnes i kaldere strøk som det sørvestlige Canada, Sentral-Asia, Patagonia, Ildlandet og Tasmania. Gruppen har også høyderekorden blant krypdyr, ettersom noen arter lever opp til 5000 m over havet i Andesfjellene og Tibet. I Europa finnes de bare i de aller varmeste strøkene i sør og sørøst.
Oranienburger Straße
Monbijoupark
Like i nærheten av Hackescher Markt ligger Monbijoupark. Parken oppstod etter rivningen av Schloss Monbijou.
Iguania
Levevis
Iguania er en spesialisert gruppe som kjennetegnes ved at de holder byttet med tunga, bruker synet under jakten, og at de ligger i bakhold før de angriper byttet. Byttedyrene er ofte insekter med lav næringsverdi og vond smak, som andre dyr ikke bryr seg om å fange, som maur, andre vepser og biller.
Systematikk
Særtrekkene ved gruppen ble tidligere regnet som opprinnelige trekk, og en antok at Iguania var søstergruppen til alle andre skjellkrypdyr. Nyere systematikk plasserer derimot Iguania, sammen med slanger og Anguimorpha i gruppen Toxicofera. Bakgrunnen for dette er blant annet at det er påvist at skjeggagamen Pogona barbata har giftkjertler i munnen.
Oranienburger Straße
Neue Synagoge
Omtrent midtveis i gaten ligger Neue Synagoge. Det er en av byens største synagoger, og ble bygget 1859–1866 av Eduard Knoblauch og Friedrich August Stüler som hovedsynagoge for den jødiske menigheten i Berlin. Bygningen er særlig kjent for sin forgylte kuppel. Under krystallnatten ble den reddet takket være heltemodig innsats av Wilhelm Krützfeld, sjef for det lokale politidistriktet, som med dradd pistol erklærte synagogen som historisk verneverdig. Deretter beordret han brannvesenet til å holde vakt over den for å hindre ildspåsettelse. I stedet ble synagogen sterkt skadet under allierte luftangrep under andre verdenskrig.
Iguania
Systematikk
Iguania deles i to undergrupper, Acrodonta og iguaner. Den førstnevnte gruppen omfatter agamer og kameleoner, og har akrodonte tenner, det vil si at tennene er festet til toppen av kjevebeinet uten at de sitter i en fordypning. Iguaner og andre øgler har pleurodonte tenner, altså tenner som er festet på innsiden av kjevebeinet. Akrodonte tenner er også blitt utviklet i to andre tilfeller innen gruppen Lepidosauria, hos broøglene og ormeøglene.
Oranienburger Straße
Postfuhramt
Ved hjørnet av Tucholskystraße ligger det tidligere Kaiserliche Postfuhramt. Bygningen ble oppført mellom 1875 og 1881, og krones i likhet med Neue Synagoge av en kuppel. Det dreier seg om en åttekantet murstenskuppel, som flankeres av to fløybygninger. Bygningen ble frem til 1973 brukt for sitt egentlige formål som postkontor, men var helt frem til 1995 i bruk for postvesenets virksomheter.
Iguania
Fossiler
Det eldste kjente skjellkrypdyret er Tikiguania estesi fra sen trias i India. Dette fossilet består kun av en del av en underkjeve, og er derfor vanskelig å plassere eksakt, men det kan tilhøre Iguania. Tennene er akrodonte. Den eldste sikre representanten for Iguania er også funnet i India, og er den akrodonte Bharatagama fra tidlig eller midtre jura. De tre artene av Euposaurus fra sen jura i Frankrike ble tidligere plassert i Iguania, men regnes nå til andre grupper.
Oranienburger Straße
Tacheles
Kort før gaten går over i Friedrichstraße fanger en ruin ens oppmerksomhet. Det dreier seg om restene etter den tidligere Friedrichstraßen-Passage, som ble bygget mellom 1907 og 1909. På 1980-tallet ble rivningen av den delvis ødelagte passasjen startet, men i februar 1990 okkuperte omkring 50 kunstnere fra øst og vest ruinene, og reddet dem dermed fra rivning.
Kunsthaus Tacheles utviklet seg raskt til et kultursentrum i det jødiske kvartalet i Berlin. Stedet byr ved siden av kunstobjekter og protestmalerier på diskoteker, kaféer og atelierer. Ruinen er idag fredet.
Iguania
Fossiler
Den særpregede arten Isodontosaurus gracilis plasseres i en egen familie, Isodontosauridae. Andre arter fra Mongolia har i likhet med nålevende iguaner pleurodonte tenner: Igua og Polrussia er antatt å stå nær Phrynosomatidae, mens Pleurodontagama, Gladidenagama og Mimeosaurus er blitt regnet til Hoplocercidae.
Oranienburger Straße
Sporvogn
Sporvognen gjennom Oranienburger Straße ble bygget mellom 1868 og 1877. MetroTram-linjene M1 og M6 trafikkerer nå gaten.
Iguania
Fossiler
Gruppen Gobiguania ble beskrevet i 2007, og er også bare kjent fra funn i Gobiørkenen. Til den regnes slektene Saichangurvel, Ctenomastax, Temujinia, Anchaurosaurus og Zapsosaurus.
Oranienburger Straße
S-Bahnhof Oranienburger Straße
Under krysset med Tucholskystraße ligger S-Bahnhof Oranienburger Straße, en stasjon i Berlins forstadsbaner.
Iguania
Fossiler
I det nordøstre Kina er det funnet rester etter den glideflygende Xianglong fra tidlig kritt. Mange arter i den utdødde familien Changjiangosauridae er kjent fra yngre paleogen i Asia. De minner både om Isodontosaurus og Uromastyx.
Oranienburger Straße
S-Bahnhof Oranienburger Straße
Stasjonen ble åpnet 28. mai 1936 som del av nord-syd-tunnelen i Berlin. Den er dobbeltsporet. Stasjonen var stengt mellom 1961 og 1990. Forstadsbanene ble drevet av Vest-Berlin og kjørte forbi uten å stoppe. Etter murens fall var Oranienburger Straße den første spøkelsesstasjonen på forstadsbanenettet som ble gjenåpnet.
Iguania
Stamtre
Følgende stamtre bygger på en morfologisk studie av nålevende og utdødde arter publisert av Jack L. Conrad i 2008. Utdødde taxa er merket med et kors (†). Det er ikke fullt samsvar mellom dette stamtreet, og systematikken nevnt i avsnittet om fossiler.
Lagarostrobos franklinii
Lagarostrobos er en monotypisk slekt i gultrefamilien, en gruppe sørlige bartrær. Slekten har bare én kjent art, Lagarostrobos franklinii på Tasmania i Australia. På engelsk kalles den «Huon Pine».
En annen art, Lagarostrobos colensoi på New Zealand, er nå overført til slekten Manao.
Lagarostrobos franklinii er et langsomt-voksende, buskaktig gultre, inntil 20 meter høyt, i sjeldne tilfeller 30 meter. Det har ofte hengende grener, og kan bli inntil 2 000 år gammelt. Bladene er spiralsatt, små og skjellaktige, inntil 3 mm lange. Bladverket dekker stilkene nesten helt. Det er hann- og hunn-kongler på ulike trær. Hannkonmglene er gule og inntil 8 mm lange. Modne frøkongler er kjøttfulle og bæraktige. hanntrær kan trolig reprodusere (klone) seg selv vegetativt.
Naturlig kvae hindrer forråtnelse av trevirket. Substansen metyleugenol gir treet sin lukt og konserverende egenskaper.
Trevirket er gyllenbrunt og svært ettertraktet, og trues av tømmerhogst. De gjenværende habitatene er alle vernet.
Hossein Rajabian
Hossein Rajabian (født 5. juli 1984 i Iran) er en iransk filmregissør, fotograf, skribent og politisk fange bosatt i Iran. Rajabian er arrestert av iranske myndigheter, og ble i 2015 dømt til seks års fengsel. Samtidig fikk han forbud mot å regissere filmer disse årene.
Hamilton College
Hamilton College er et privat, amerikansk universitet i Clinton, Oneida County, NY.
Skolepengene er US $ 34 980 i 2006, som er høyt etter amerikansk standard. Høyeste gradstildeling er Bachelor, og fagkretsen omfatter humaniora, samfunnsvitenskap, klassiske naturfag, og medisin. Det gis kun grader innen Arts.
Paul Greengard, nobelprisvinner i fysiologi eller medisin 2000, og Nobels fredspris-vinner i 1912 Elihu Root, var studenter ved Hamilton.
Rangeringer
U.S. News & World Report rangerte Hamilton College som nummer 15 blant liberal arts-collegene i USA i 2015, Forbes plasserte det på 51.-plass blant alle colleger i USA, mens Washington Monthly også rangerte det som nr. 51 av amerikanske liberal arts-colleger i 2014.
Hamilton College var ikke å finne blant de 500 beste universitetene i verden i Times Higher Education World University Rankings 2014-2015, i QS World University Rankings for 2014 eller i Academic Ranking of World Universities (Shanghai-rankingen) for 2014.
St. Anton am Arlberg
St. Anton am Arlberg, ofte referert til som kun St. Anton, er en landsby i Tirol i Østerrike som i 2006 hadde 2,848 innbyggere.
Stedet er i hovedsak basert på turisme, spesielt skiturisme, med Innsbruck som nærmeste flyplass ca. 110 kilometer fra St. Anton.
St. Anton ligger i Arlberg-regionen, og er et større alpinanlegg med flere skiheiser og høyfjellshoteller. Toppstasjonen for skitrekket heter Valluga; 2,811 moh.
Alpinanlegget har mer enn 300 kilometer med preparerte bakker og 85 heiser, samt 200 kilometer med offpiste-terreng. VM i alpint 2001 og Junior-VM i alpint 2023 ble arrangert i St. Anton.
St. Anton har vært selvforsynt med energi siden 2006 takket være egenprodusert vannkraft. Lokalisert i den tyrolske Stanzertal-dalen renner elven Rosanna forbi via samfunnene Pettneu/Schnann, Flirsch og Strengen.
Codex Gigas
Codex Gigas (latin for «den store boken») er et illuminert manuskript som oppbevares ved det Kungliga biblioteket i Stockholm. Med et kjempeformat på 50 ganger 92 cm regnes Codex Gigas som det største eksisterende manuskriptet fra middelalderen. Verket inneholder avskrift av hele Biblia Vulgata og flere andre populære bøker. Det ble fremstilt ved et kloster i Bøhmen tidlig på 1200-tallet. Codex Gigas er dessuten kjent for et uvanlig, helsides bokmaleri av djevelen, noe som også har gitt verket kallenavnet «Djevelens bibel».
Opprinnelsen
Manuskriptet har blitt datert til årene 1204–30. Denne dateringen blir begrunnet med at Böhmens helgen Procopius, som ble kanonisert i 1204, er nevnt den 4. juli i kalenderen. Det betyr i prinsipp at manuskriptet ikke kunne ha blitt nedskrevet før dette. Samtidig må manuskriptet ha blitt til etter 1223, ettersom biskop Andreas av Praha, (1214–23), nevnes på 30. juli i kalenderen. Han døde i 1223, og er den siste i en rekke av historiske identifiserbare personer fra slutten av 900-tallet til begynnelsen av 1200-tallet, hvis navn finnes i nekrologen. Derimot savnes navnet på kongen av –slekten. Siden han døde i 1230, skulle det bety at Codex Gigas ble skrevet ferdig en gang mellom 1224 og 1230.
Gjennom en merknad på Codex Gigas første ark vet man at et böhmisk benediktinsk kloster i nær  var manuskriptets første kjente eier. Benediktinerne i Podlažice pantsatte manuskriptet hos cistercienserne i på grunn av stor fattigdom i sitt eget kloster. Merknaden forteller videre at skriptet ble kjøpt tilbake til benedikterordenen i 1295 av, Břevnoklosterets forstander (1289–1332), etter initiativ fra biskopen i Praha, Gregorius (1296–1301). Manuskriptet ble den gang ansett som et av verdens underverker. Det er dog usikkert om tilbakekjøpet av manuskriptet foregikk i 1295, ettersom Gregorius ikke ble valgt til biskop før i 1296. En mulig forklaring er at 1295 er en feilskriving for 1296.
At manuskriptet ble skrevet i Podlažice, regnes som usannsynlig. Klosteret i Podlažice var alt for lite, og for fattig, til å kunne gjennomføre et så stort prosjekt, som krevde omfattende menneskelige og materielle ressurser. Det finnes heller ingen andre kjente middelalderske manuskripter som ble produsert ved dette klosteret.
Det har også blitt foreslått at forfatteren kan ha hett. Dette navnet finnes i en bønn til jomfru Maria som er skrevet i margen av bladet 273r. Men denne bønnen er skrevet av en annen hånd en selve manuskriptet for øvrig, og er lagt til senere på 1200–tallet.
Codex Gigas på 1400-tallet
Manuskriptets videre historie er varierende. Da husittkrigen brøt ut i 1420, ble Břevnovklosteret evakuert til sitt datterkloster i Broumov. Der ble manuskriptet sett av M. Johannes Frauenberg fra Görlitz. Han deltok i 1477 i et møte i Broumov med de forsamlede schlesiske fyrstene og standene Ober og Niederlausitz. Derifra sendte han et brev hvor han beskrev manuskriptet.
Codex Gigas på 1500-tallet
På 1500-tallet fungerte Codex Gigas som en slags stam- og minnebok. Ulike kirkemenn fra Praha og det tilgrensende Schlesien, samt også ikke–kirkelige personer, skrev sine navn i manuskriptet når de besøkte Broumovklosteret. En av dem,, en tilhenger av den sveitsiske mystikeren, alkemisten og doktoren Paracelsus (egentlig Theophrastus Bombastus von Hohenheim, 1493–1541), oppholdt seg i klosteret den 26. september 1590. Schlichtig var, ifølge notater, doktor i filosofi og medisin, samt rådgiver og doktor for Bevariens fyrste, Willhelm V. Iatrokjemi var en blanding av, medisin og kjemi som ble praktisert av Paracelsus' etterfølgere på 1500- og 1600-tallet.
Broumovklosterets forstander, Johannes III Chotovsky de Chotov (1553–75), noterte i manuskriptet at den romerske keiseren og kongen av Böhmen, Ferdinand I (1503–64) overnattet i klosteret i år 1527. Ferdinand I var på veg til Praha fra Wroclaw, der han hadde blitt hyllet som en nyvalgt konge. Før han kom til Broumov, hadde han bodd i Świdnica (Świdnica), og der, ifølge nyheter, lot han en opprørsk predikant henges fra et pæretre utenfor byen. Den opprørske predikanten var presten, fra  i Schlesien. Han ble kalt Eilffinger og var tilhengere av den radikale, schlesiske reformatoren (1489–1561), og ble ansett som en religiøs motstander av den katolske keiseren. At han ble straffet på en fornedrende måte, ved å henges med hodet ned, er noe som er fremkommet av andre kilder.
Den romerske keiseren og kongen av Böhmen, Rudolf II (1576–1612) ble begge interessert i Codex Gigas, og ville låne den med seg til Praha. To av hans rådsherrer og, samt Pauls nevø  skrev sine navn i manuskriptet. De var en del av et følge, som i 1590 var på vei fra Polen. Rudolf var en av tidens største boksamlere og kjent for sine okkulte interesser. Da manuskriptet fremdeles var å regne som Břevnovklosterets eiendom, måtte ifølge notater, klosterets forstander Martin (1575–1602), gi sin tillatelse til utlån av manuskriptet. , Broumovklosterets prior, avgjorde selve flyttingen. Han kontaktet politimesteren Mathias fra och  før transporten. Politimesteren kjente til manuskriptet fra tidligere, da han ifølge et annet notat, hadde sett det så tidlig som i 1587. Den 4. mars 1594 startet ferden mot Praha. Gjennom en merknar i skrifet vet man at manuskriptet «overnattet» i den 6. mars, hos byens tjenestemann ] fra, og kom til Nymburk den 16. mars. Der var det flere personer som skrev sine navn i skrifet.
I Praha var Codex Gigas i hyppig bruk. Rudolfs sekretær, noterte i 1597 at han «... gransket med stor iver denne store boken og avskrev mye den samme for hans keiserlige majestet...» Den ble også brukt av en tysk historiker og utgiver av historiske kilder,  (1565–1614), for hans andre fullstendige utgave av krøniken om Kosmas 1607. Codex Gigas ble aldri returnert til Broumov.
Codex Gigas i Stockholm
I 1649 ankom Codex Gigas Stockholm, sammen med andre bøker og skrifter som var blitt tatt under svenskenes plyndring av Praha. I katalog over skrifter fra omkring 1560, er Codex Gigas fortegnet som nummer en. Da katalogen var satt opp etter manuskriptenes format, inntok Codex Gigas førsteplassen. Manuskriptet havnet i Dronning Kristinas samlinger, og ble plassert på biblioteket på Stockholms slott. Da hun abdiserte til Roma, tok hun med seg en rekke skrifter og bøker, men Codex Gigas forlot hun på slottet.