cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jon Flatabø
Flatabø var en typisk representant for populærlitteraturen omkring 1900. Etter å ha arbeidet bl.a. i Hardanger, Odalen, Elverum og Jarlsberg, kom han i 1880-årene til Kristiania, som avisredaktør og folkeskribent. Her ble han en del av den såkalte Kristiania-bohemen.
Hans skildringer av den jevne bondes liv og kår – i bøker som Brudefærden i Hardanger, Petra, perlen fra Smaalenene, Husmannsdatteren fra Odalen, Fattiges gjenvordigheter, Hun fridde selv osv. – fikk meget stor utbredelse, lang større enn tidens berømte diktere. Sammen med Rudolf Muus ble Flatabø en av norsk underholdningslitteraturs første bestselgerforfattere.
Lyrikeren Inger Hagerup skrev i 1948 om Jon Flatabø:
«I min barndom hadde vi en vidunderlig romanforfatter i Norge. Han het Jon Flatabø og døde for noen år siden, gammel og mett av dage, visstnok over femogåttiår. Det var en mann som visste hvordan romaner skulle skrives. Han slapp sjelden fra seg en bok på under femhundre sider. Bruderovet i Hardanger, som jeg husker spesielt, fordi det assosierer seg med en tydelig lukt av brente vafler, var på fjorten hundre sider, og det var spenning og kjærlighet på hver eneste side. Signe, prestens forlovede og Petra, perlen fra Smålenene, hørte også til Flatabøs bestselgere. Dagdrømmene var enklere den gangen enn i vår Ambertid; dyden ble alltid belønnet (hvis den ikke druknet seg, noe den snilde Flatabø forresten bare hadde hjerte til en eneste gang), og lasten ble i hvert fall ettertrykkelig straffet. Det var lett å følge med i begivenhetene både for leseren og forfatteren. Men så kom den psykologiske roman, og dermed gikk det galt med så mange mennesker.»
Flatabø er oldefar til forfatteren Tom Egeland, som i et intervju med Aftenposten fortalte at hovedpersonen Bjørn Beltø i Sirkelens ende er oppkalt etter to av Flatabøs pseudonymer: Bjørn Botnen og Sven Beltø. Et annet pseudonym Flatabø brukte, var Olav Isjøkul.
Arne Sucksdorff
Arne Edvard Sucksdorff (født 3. februar 1917 i Stockholm, død 4. mai 2001 i Stockholm) var en svensk regissør, manusforfatter, fotograf og dokumentarfilmer.
Sucksdorff studerte til å bli fotograf i Berlin. Etter fullførte studier vant han flere fotokonkurranser. Han filmdebuterte med levende bilder i 1938. Han ble den første svensken noensinne som ble tildelt en Oscarpris; prisen fikk han for kortfilmen Människor i stad i 1947. Sucksdorff flyttet til Brasil på midten av 1960-tallet, der han i 1965 laget filmen Mitt hem är Cobacabana, som han senere vant prisen Guldbagge for. Han var gift med Astrid Bergman Sucksdorff i perioden 1951–1964.
Hans navn er også kjent for sin tilknytning til Palmemordet, etter at han ble frastjålet en revolver i 1977 som senere har blitt mistenkt som drapsvåpenet som drepte Sveriges statsminister Olof Palme. Revolveren har fått kallenavnet «Sucksdorffsrevolveren».
Som dokumentarfilmskaper var Sucksdorff kjent for å iscenesette filmene sine. Dette innebar for eksempel at han i En kluven värld fra 1948 puttet de tilsynelatende ville dyrene i et studio og lot reven i filmen drepe kaninen. I tillegg var han kjent for å legge til ikke-diegetisk musikk for å skape en bestemt stemning, og ved hjelp av en narratør fortelle seeren hva kampen mellom dyrene betød. I likhet med John Flaherty fulgte Sucksdorff derfor en tradisjon der man reformidler og pynter på virkeligheten istedenfor å vise den slik den er.
Pekhorka
Pekhorka er ei elv i Moskva oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til elva Moskva). Den er 42 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 523 km².
Langs elva ligger byene Balasjikha og Zjeleznodorozjnyj, og de bymessige bosetningene Tomilino og Kraskovo. På 1800-tallet ble elva mye brukt som kraftkilde for bomullsfabrikkene i Balasjikha, og mange av reservoarene og vannveiene eksisterer fremdeles.
I 1971 var elva inkludert i Moskvas generalutviklingsplan, som blant annet omfattet bygging av en båtkanal øst for Moskva for å minske belastningen på den sterkt trafikkerte Moskva-elva. Pekhorka ville ha blitt en del av Ljubertsy-reservoaret, men kanalen ble aldri bygget.
Tomislav av Jugoslavia
Prins Tomislav av Jugoslavia (serbisk: Томислав Карађорђевић) (født 19. januar 1928 i Beograd, død 12. juli 2000) var sønn av kong Aleksandar og dronning Marija og bror til Jugoslavias siste konge, kong Petar.
Mongolriket
Det mongolske riket (mongolsk: Mongolyn Ezent Güren, mongolsk kyrillisk: Монголын эзэнт гүрэн), som eksisterte mellom det 13. århundre og 14. århundre, var det nest største riket i historien, etter det britiske imperiet. Riket oppsto i de sentralasiatiske steppene, og spredte seg fra Sentral-Asia til Japanhavet og Stillehavet, sørøstover inn i Kina, nordover inn i Sibir, sørvestlig inn i det iranske høylandet, samt vestover inn i Levanten og De ukrainske og russiske stepper.
Riket forente de splittede mongolske nomadestammene under én khan, Djengis Khan, som ble erklært hersker over alle mongoler i 1206. Under Djengis Khan og hans etterkommere vokste riket kraftig gjennom invasjoner i alle retninger. Det enorme transkontinentale riket knyttet øst og vest gjennom den mongolske fred, og førte til at handel, teknologi, varer og ideologier spredte seg på tvers av Eurasia.
Riket begynte å vakle da Djenghis Khans barnebarn ble uenig om kongerekken skulle gå gjennom hans sønn Ögedei, eller hans andre sønner som Tolui, Tsjagatai, eller Jotsji. Toluis tilhengere vant etter en blodig maktkamp, men uenighetene fortsatte. Etter Möngke Khans bortgang valgte rivaliserende kurultai - mongolske råd - forskjellige etterkommere, brødrene Ariq Böke og Kublai Khan, som ikke sloss seg i mellom gjennom Tolui-borgerkrigen, men fortsatte å møte motstand fra Djengis Khans andre etterkommere. Kublai Khan kom seirende ut av maktkampen, men splittelsen fortsatte da Kublai uten hell forsøkte å gjenopprette kontroll over Ögedei- og Tsjatagai-fraksjonene. Det førte til at Kublai Khan formelt sto som den øverste khan av mongolriket som hersker over Mongolia og Kina, mens 3 av hans brødrene styrte hver sin del av riket som khaner i sin egen rett.
Slaget ved Ayn Jalut i 1260 markerer Mongolrikets største utbredelse, men var også mongolenes første tap på slagmarken. Selv om mongolene sendte flere invasjonsstyrker inn i Levanten, utførte raid og plyndringstokt så langt vest som Gaza, og vant et avgjørende slag ved slaget ved Wadi al-Khazandar, trakk de seg ut av regionen av geopolitiske årsaker i 1299.
Ved Kublai Khans bortgang i 1294 sprakk Mongolriket opp, og de 4 khanatene ble stående som fire selvstendige khanater eller riker: Den gylne horde i nordvest; Tsjagatai-khanatet i vest; Ilkhanatet i sørvest; og Yuan-dynastiet med hovedsete i dagens Beijing i øst. Yuan-dynastiet ble styrtet i 1368 og etterfulgt av Ming-dynastiet. Djengis' etterkommere  fortsatte å styre Mongolia etter rikets fall.
Navn
Mongolriket ble kalt «Ikh Mongol Uls» (ikh: stor, uls: stat - ergo «Den store mongolske stat»). I 1240-årene skrev Güyük Khan et brev til pave Innocens IV, hvor han refererer til staten som Dalai (store/oseaniske) Khagan av den store mongolske stat («ulus»).
Etter arverekkefølgekrigen mellom Kublai og hans bror Ariq, ble Kublais makt begrenset til den østlige delen av riket. Kublai erklærte seg som kinesisk keiser og kunngjorde gjennom et keiserlig edikt den 18. desember 1271, landets nye navn: «Store Yuan» («Dai Yuan», eller «Dai Ön Ulus»). Visse kilder hevder det fulle mongolske navnet var «Dai Ön Yehe Monggul Ulus».
Opprinnelse
Temüdsjin, senere best kjent som Djengis Khan, var stamfaren til alle Mongolrikets og Yuán-dynastiets herskere. Han var sønn av Yesügei, stammehøvding for kiyadene — en av de mange stammer i det oppsplittede Mongolia. I ung alder mistet han faren, som ble forgiftet av menn fra en rivaliserende stamme. Temudsjin vokste deretter opp i usle kår med sin mor og søsken; etter at Yesûgei var død ble familien ignorert og overlatt til seg selv. Men Temudsjin hadde arvet sin fars viljestyrke og evner, og i voksen alder lyktes det ham å samle flere stammer rundt seg i kampen mot sine fiender. Etter mange års borgerkrig seiret Temüdsjin, og tok herskertittelen Wang Khan. Han utarbeidet og fikk skrevet ned en lov for alle mongoler, kalt Jassa, og krevde at den ble fulgt til punkt og prikke.
Temüdsjin fulgte opp med angrep på andre stammer i området og utvidet stadig sin makt. Ved hjelp av en kombinasjon av diplomati, organisasjonsevne, militær dyktighet og brutalitet klarte han det nær utenkelige, å forene alle de mongolske stammer til ett folk (1206). Under et khuriltai (et rådsmøte for de mongolske høvdinger) ble han gitt tittelen «allherskeren» (Djengis Khan).
Craig Williamson
Craig Michael Williamson (født 23. april 1949 i Johannesburg) er en tidligere sørafrikansk politimann som jobbet med spionasje i apartheidtiden. Williamson var innblandet i flere utenlandske bombeangrep, innbrudd, kidnappinger, mord og propagandaaktiviteter. Disse handlingene var understøttet av det sørafrikanske apartheidregimet.
Mongolriket
Invasjoner og det mongolske verdensrike
Dsjengis-Khan forente de rivaliserende mongolsk-tyrkiske nomadestammene under sitt overherredømme og styre i år 1206 ved hjelp av politisk manipulasjon og militærmakt. Han kom hurtig i konflikt med Jin-dynastiet til jursjenerne og de vestlige Xixia-dynastiet til tangutene i nordlige Kina, og førte hærstyrker mot dem. Xixia ble knust og underlagt mongolene, og Jin-staten ble svekket. Etter provokasjoner fra det muslimske Khwarezmid-imperiet dro Dsjengis-Khan også inn i Sentral-Asia, tilintetgjorde Khwarezmia (som strakte inn i det nordlige Persia), og dro deretter videre på hærtokt inn i rusernes Kievrike (en forløper til dagens Russland, Hviterussland og Ukraina) og Kaukasus. Før Djengis Khan døde hadde han delt sitt veldige rike mellom sine sønner og nære familie. Men som sedvanen gjorde klart, forble hele riket felles eiendom for hele den keiserlige familie, som dannet den herskende klassen sammen med det øvrige mongolske adelskapet.
Under Ögedei ble Mongolriket kraftig utvidet mot vest, ved at hans hærstyrker erobret de nordlige deler av Persia, Kaukasus, Ukraina og Russland. Mongolske styrker var på vei til også å erobre Sentral-Europa da Ögedei døde, men mongolstyrkenes generaler trakk styrkene tilbake til Mongolia for å delta i valget av ny khan. I øst ble det nordlige Kina erobret (Jin-riket og Korea). Under Möngke sørget hans bror Hülegü for erobringen av resten av Persia og Mesopotamia (1255–58). Erobringen av resten av Midtøsten ble oppgitt da mongolene led nederlag ved et slag mot de egyptiske mamelukkene ved Ayn Jalut i Levanten i 1260.
Deling av riket i fire
Il-khanatet ble etablert med Hulegu som Il-Khan og Tabriz i Nord-Persia som hovedstad. De tre andre khanatene var Den gylne horde (Russland og Ukraina) og Chagatai-khanatet (Sentral-Asia) og Kublai Khans khanat i øst.
Først i 1277 ble også det sørlige Kina underlagt ved at Song-riket ble erobret, og hele Kina var nå under mongolene. I 1279 etablerte Kublai Khan Yuan-dynastiet etter kinesisk mønster. Han så nå på seg selv som kinesisk keiser, og i mindre grad mongolsk khan.
Mongolrikets herskere 1206-1295
1206-27  Djengis Khan 1227-41  Ögedei, Djengis Khans sønn 1241-46  Töregene (regent) Ögedeis kone
1246-48  Güyük, Ögedeis sønn 1248-51  Oghui Qaimish (regent) Güyüks kone
1251-59  Möngke, Djengis Khans sønnesønn 1260-95  Kublai Khan, Djengis Khans sønnesønn
Etter Kublai Khans død ble Mongolriket svekket av indre stridigheter om makten, og riket gikk gradvis i oppløsning. Det østlige khanatets Khan mistet overherredømmet over resten av Mongolriket, og de 4 khanatene levde videre, stadig mer svekket, hver for seg. Den siste mongolkeiser i Yuan-dynastiet i Kina ble styrtet i 1368, etter uroligheter og kamper helt siden 1356.
Paul Erickson
Paul Erickson (født 22. november 1920 i Cardiff, Wales, Storbritannia, død 27. oktober 1991) var en manusforfatter. Han skrev historien The Ark for TV-serien Doctor Who. Han ble kreditert sammen med sin daværende partner Lesley Scott, men i senere intervjuer påstod han at hun hadde bidratt lite til historien. Han skrev også boken basert på historien for Target Books.
Kadena Air Base
Kadena Air Base (japansk: 嘉手納飛行場) er en av det amerikanske flyvåpenets flystasjoner, og ligger på Okinawa i Japan. Den er hjem til 18th Wing. Dette er den største amerikanske flystasjoner i Asia.
Paul Erickson
Erickson døde av et slag i 1991.
William Emms
William Emms (født 29. januar 1930, død i mai 1993 i Sussex i Storbritannia) var en lærer som av og til solgte manuskript til TV-serier. Han skrev blant annet historien Galaxy Four for TV-serien Doctor Who i 1965. Han skrev også boken basert på historien for Target Books. De andre manuskriptene han sende inn til serien fra 1960- til 1980-årene ble ikke brukt. Han skrev dog en bok kalt Mission to Venus som var en del av serien Make your own adventure with Doctor Who.
Blant de andre seriene han bidro til finner man Z Cars, Champion House og Play of the Month.
Bedfordshire Police
Bedfordshire Police er en politistyrke som betjener Bedfordshire inkludert distriktet Luton.
Hovedkvarteret ligger i Kempston. Med en befolkning på drøyt 570 000 (2002) er dette en av de minste politistyrkene i England.
Den første politistyrken i Bedfordshire ble opprettet i 1839, og erstattet et tidligere system der hvert sogn valgte sognekonstabler. Styrken bestod i begynnelsen av en politisjef, seks offiserer og 40 konstabler. Konstablene fikk en lønn på 19 skilling i uken, hvilket var nesten dobbelt så mye som det en landbruksarbeider kunne vente seg.
Styrken er i dag delt i tre distrikter: North Bedfordshire, Central Bedfordshire (som også omfatter den sørligste delen av grevskapet) og Luton.
Lemmenjoki nasjonalpark
Lemmenjoki nasjonalpark (finsk Lemmenjoen kansallispuisto) er en nasjonalpark i kommunene Enare og Kittilä i Lappland i Finland. Nasjonalparken ble opprettet i 1956 og er i dag, etter to utvidelser, på 2 850 km². Den er Finlands største nasjonalpark, og har sitt navn etter den 80 km lange elva Lemmenjoki (nordsamisk Leammijohka) som flyter gjennom nasjonalparken.
Lemmenjoki nasjonalpark grenser til Norge og til Øvre Anárjohka nasjonalpark.
Det foregår småskala gullgraving i området.
Pavle av Jugoslavia
Pavle Karađorđević (serbisk: Павле Карађорђевић; født 27. april 1893 i St. Petersburg i Russland, død 14. september 1976 i Paris i Frankrike) også kjent som prins Paul av Jugoslavia, var fra 9. oktober 1934 prinsregent for den unge konge Petar II av Jugoslavia, eldste sønn av hans fetter, Aleksandar, under dennes mindreårighet. '
Han er mest kjent for å ha undertegnet Tremaktspakten under press fra nazistene, for så å bli kastet ut av landet ved hjemkomsten 27. mars 1941, etter et militærkupp gjennomført av den tyskfiendtlige general Dušan Simović. Makten ble deretter overtatt av kong Petar II selv.
Bakgrunn og tidlig liv
Prins Paul var eneste sønn av prins Arsen av Jugoslavia og prinsesse Aurora Demidov. Gjennom sin mormor Aurora Stiernvall hadde han slektninger i Norden. Han studerte ved Universitetet i Oxford.
Regenttid 1934-1914
Hans nevø kong Alexander I av Jugoslavia ble myrdet i Marseille i 1934, og den 9. oktober ble han formynderregent i landet, idet Peter II av Jugoslavia bare var elleve år.
Ved at Pavle var regent i sin umyndige nevøs sønns sted ble han den nest siste regenten av Jugoslavia, og den siste som regjerte lenge nok til å ha hatt noen reell betydning. Etterfølgeren regjerte i kun tre uker før han gikk i landflyktighet.
Den 25. mars 1941 gikk han med på å underskrive tremaktspakten med aksemaktene i Wien. Dette foranlediget veldige demonstrasjoner i Beograd, og som følge av det gjorde Peter II et statskupp den 27. mars 1941, med støtte av noen probritiske offiserer og middelklassepolitikere. General Dušan Simović ble statsminister, og Jugoslavia trakk seg ut av aksemaktene.
Avsettelse og eksil
Under resten av krigen holdt britene prins Pavle og hans familie i husarrest i Sør-Afrika.
Prins Pavle døde i Paris 14. september 1976 uten noensinne å ha vendt tilbake til Jugoslavia.
Annet
Prins Pavle ble far til prinsesse Jelisaveta (Elisabeth) av Jugoslavia, prins Alexander av Jugoslavia og prins Nicola av Jugoslavia, samt morfar til den amerikanske skuespillerinnen Catherine Oxenberg.
I 1990 publiserte prinsesse Jelisaveta, hans datter, en biografi over sin far som inneholdt materiale hun hadde funnet i det britiske utenriksdepartementets arkiv. Boken ble utgitt på serbisk. Det var en revidert utgave av en biografi som Neil Balfour gav ut i 1980 i London.
Anárjohka
Anárjohka, eller Anarjokka (finsk: Inarijoki, nordsamisk: Anárjohka, svensk: Enare älv), er ei elv som sammen med sideelva Skiehččanjohkka og dennes tilløpselv Rádjejohka danner grensa mellom Lappland i Finland og Finnmark fylke i Norge. Elva er 155,7 km lang, og har et nedbørfelt på 3 156,84 km². Middelvannføringen ved munningen er 36,25 m³/s.
Den har utspring ved Lulit Bissovárri (549 moh) i Kautokeino kommune, lengst sør på Finnmarksvidda, i de sørvestlige delene av Øvre Anárjohka nasjonalpark. Den renner derfra mot nordøst gjennom nasjonalparken, til den svinger mot øst og løper sammen med sideelva Skiehččanjohkka og riksgrensa mot Finland, hvor Lemmenjoki nasjonalpark ligger på motsatt side. Etter Basevuovdi snur elva mot nord, og møter sideelva Goššjohka som kommer inn fra vest. Ved det finske tettstedet Karigasniemi ligger den eneste brua over Anárjohka. Ved grenseovergangen møtes den norske riksvei 92 og den finske Stamvei 92. Ved Raidesuolu, fem kilometer lenger nord, og rundt 10 kilometer øst for Karasjok, løper Anárjohka sammen med Karasjohka, og sammen danner de to elvene hovedelva Tana.
Karigasniemi er det eneste tettstedet ved elva. Langs Rv92, fra grensebrua og ned til samløpet med Karasjohka, ligger grendene Dorvonjárga og Gámehisnjárga. For øvrig er områdene langs elva er svært tynt befolket. Regnet fra nord til sør ligger det på norsk side bebyggelser ved Iškorasjohka, Jorgastak og Basevuovdi, og på finsk side ved Kuoppaniva, Vuobmaved og Angeli. Angeli, som ligger vis-à-vis Basevouvdi på norsk side, er den største bosetningen langs elva sør for Karigasniemi. Oppstrøms fra Basevuovdi / Angeli er området helt ubebygd.
Poljarnyj
Innbyggertall: 18 552 (folketelling 2002), 27 635 (folketelling 1989).
Russisk skipsverft nummer 10 (Sjkval) ligger i Poljarnyj, og i Vesten er verftet oftere referert til ved bynavnet enn ved sitt offisielle navn. Da de første atomubåtene ble levert til den sovjetiske nordflåten på slutten av 1950-tallet, ble verftet modifisert for dokking og reparasjon av disse fartøyene. Etter hvert som den russiske marines atomdrevne fartøyer nå blir utrangert, så blir de lagt i opplag ved Poljarnyj i påvente av defueling og opphugging.
Johannes Molzahn
Johannes Molzahn (fullt navn: Johann(Johannes) Ernst Ludwig) (født 21. mai 1892 i Duisburg, død 31. desember 1965 i München) var en tysk maler, grafiker og designer, som betraktes som sosial-engasjert ekspresjonist.
Liv og virke
Han vokste opp fra ett års alder i Weimar, der han både var fotograflærling, og elev ved den storhertuglige tegneskolen (1904–1907). Deretter dro han til Berlin og fikk grunnleggende kunstundervisning i ett år. Han flyttet til Bern, Sveits 1908 og ble der til 1914.
Fra 1923 var han lærer ved kunsthåndverkskolen i Magdeburg, og han ble professor ved kunstakademiet i Breslau fra 1928 til han ble avsatt av nazistene i 1933. Han var i mellomtiden bidragsyter til en utstilling i Brooklyn Museum, New York som skulle vise internasjonal moderne kunst. 6 av hans malerier, (beslag fra Breslau- og Essen-museene) samt Bauhausmappen ble stilt på entartete kunst-utstillingen i München i 1937. I alt 46 verker ble registrert som beslaglagt.
Året etter flyttet Molzahn til USA, hvor han underviste ved flere kunstskoler. Han reiste hjem til Tyskland igjen i 1959, og døde i Dresden.
Stilmessig har Molzahn skapt noe som ikke uten videre kan henføres under de vanligste retningene. Bildene kan beskrives både som ekspresjonistiske og kubistiske, med et sosialt engasjement i tillegg.
Gurvika
Gurvika er et feriested i Nevlunghavn i Larvik kommune (Vestfold) for funksjonshemmede og deres familier, etablert i 1968, på et 17 mål stort område. Gurvika har totalt 22 hytter samt innendørs oppvarmet saltvannsbasseng på 12,5 x 8,5 meter, som holder 34 grader hele året. Bassenget har dessuten rullestolrampe. Feriestedet har også et bygg for grupper og et eget hus for sosialt samvær.
Stedet ligger rett ved sjøen, med 70 meter sandstrand lagt til rette for funksjonshemmede. Gurvika drives av en selveiende stiftelse. Dugnadsinnsats og støtte fra humanitære organisasjoner bidrar til driften av stedet. En gang hver sommer avholdes Gurvikadagen til inntekt for institusjonen.
Gurvika er organisert som en stiftelse, som består av et representantskap, som igjen består av ulike frivillige organisasjoner. Den daglige driften blir ivaretatt av et eget styre.
Førsteledd i navnet Gurvika, gur, kommer trolig av gammelnorsk gor, som betyr søle, gørr.
Slottsfjellsmuseet
Slottsfjellsmuseet er et museum i Tønsberg i Vestfold og Telemark fylke. Det ligger sentralt i byen, i landlige omgivelser ved foten av Slottsfjellet. Museet åpnet som Vestfold Fylkesmuseum i 1939, og ble en avdeling av Vestfoldmuseene IKS fra 2009. Slottsfjellsmuseet ligger i avdeling Kulturhistorie i Vestfoldmuseene, og avdelingsdirektør er Arild Braa Norli.
Museet og området rundt er et sammenhengende kulturmiljø som representerer byens lange historie, med blant annet byløkker, markering av teglovn fra middelalder og museets bygdeavdeling. Ruinparken på Slottsfjellplatået viser rester etter en av landets og Nordens største middelalderborger Tunsberghus. Det 27 meter lange hvalskjelettet i Hvalhallen, er verdens største bevarte skjelett.
Slottsfjellsmuseet vil med tiden bli et sentralt middelaldermuseum hvor byens og Vestfolds historie sees i sammenheng med nasjonale og internasjonale interesser. Nye middelalderutstillinger vil inkludere byen og Slottsfjellet med Tallak og museumsområdet under slagordet «Med en levende middelalder inn i fremtiden».
Utstillinger
Utstillingene i museet presenterer Vestfolds kulturhistorie gjennom blant annet ressurstilgangen i naturen hjemme og ute. Særlig er det lagt vekt på hvalfangsten og sjøfarten, by- og bygdehistorien, andre verdenskrig i Vestfold og norsk borghistorie. Dessuten er Slottsfjellsmuseet ansvarsmuseum for middelalder, landbruk, folkekunst og såkalt «Vestfold-identitet».
Vestfoldtunet
På Tallak rett bak museumsbygningene ligger Vestfoldtunet, et friluftsmuseum med tilflyttede hus som sammen danner et stort gårdstun. Her er blant annet et loft fra middelalderen.
Historie
Museet er fylkets eldste kulturhistoriske folkemuseum, og er arvtageren etter det gamle Tønsberg museum fra 1894 og Tønsberg sjøfartmuseum. Samlingene fra disse museene kom til å danne basis for det nye fylkesomfattende museet fra 1939.
Målsetningen har fra starten vært å gi økt forståelse for menneskers liv i Vestfold opp gjennom tidene, og hvordan historien er med på å forme lokalmiljøene.
Under middelalderdagene i juni 2010 ble museets nybygg åpnet.
Slottsfjellplanen 2011
På Slottsfjellet i Tønsberg ligger ruinene etter borganlegget Tunsberghus. Det var kongesete og riksborg i perioden 1234-1503. Slottsfjellområdet er noe helt spesielt for Tønsberg i dag, som landemerke, historisk sted og del av byens skyline.
Planen beskriver hvordan Slottsfjellet skal utvikles til en middelalderpark for Tønsberg, regionen og hele Oslofjordområdet. Utviklingen skal foregå de nærmeste ti årene. Blant annet skal det lages arenaer for kulturarrangementer, og området skal forskjønnes. Av de mer ambisiøse tiltakene er å etablere en heis inne fjellet for å bedre tilkomsten for dem som ikke like lett kommer seg til platået på egen hånd. En ny seterkafé og flere aktivitetsarealer for barn og unge står også på ønskelisten.
I første runde ble fjellanlegget og hulene i fjellet åpnet, og vegetasjon og alleer beskjæres og opprustes.
I september 2012 undertegnet partene bak planen en intensjonsavtale med Sparebankstiftelsen DNB med en varighet fra 2013–2022.
Eksterne lenker
59°16'25.0"N 10°24'22.7"E
Konstantinos Karamanlis
Konstantinos Karamanlis (født 8. mars 1907 i som nå er Proti i Hellas, død 23. april 1998 i Athen) var en gresk politiker som var statsminister og president i Hellas. Han hadde en politisk karriere som strakk seg over store deler av den siste halvdelen av det 20. århundre.
Bakgrunn
Karamanlis ble født i det osmanske rike, og ble gresk statsborger i 1913, etter andre balkankrig. Han studerte i Athen, der han tok eksamen som jurist, og ble deretter medlem av det konservative Folkepartiet.
Politiker
Han gikk inn i politikken i 1928. Under andre verdenskrig tilsluttet han seg den greske eksilarmé i Egypt. Etter den andre verdenskrig steg Karamanlis raskt i gradene innen gresk politikk. Han ble arbeidsminister i 1947. Han fikk beundring fra den amerikanske ambassaden for sin effektivitet innenfor Hellas sin infrastruktur og hvordan han administrerte amerikanske bistandsprogrammer.
Statsminister
Da Alexandros Papagos døde etter kort tids sykdom rådet USAs ambassadør i Hellas John Peurifoy kong Paul I av Hellas om at han skulle utnevne Karamanlis som ny statsminister. Kongen gjorde dette og Karamanlis fikk statsministerposten i 1955. Noe av det første han gjennomførte som statsminister var utvidelsen av full stemmerett for kvinner. Karamanlis vant de tre påfølgende valgene i 1956, 1958 og 1961.
I 1959 annonserte han en femårsplan som varte fra 1960 til 1964 som skulle bedre den greske økonomien. Planen la vekt på forbedring av jordbruket og at den industrielle produksjonen skulle øke. Han foretok også tunge investeringer i infrastruktur og markedsføringen av turisme til Hellas. På den internasjonale fronten forlot Karamanlis regjeringens forrige strategiske mål for enosis (samlingen av Hellas og Kypros) i favør av uavhengighet for Kypros. I 1958 var hans regjering engasjert i forhandlinger med Storbritannia og Tyrkia som kulminerte i Zürich-avtalen som la grunnlag for en avtale om uavhengighet for Kypros. I 1959 ble planen ratifisert i London av Makarios III.
Under militærdiktaturet (1967-1974) bodde han i eksil i Paris.
President
Karamanlis ble valgt til president i 1980 av den greske nasjonalforsamlingen, og i 1981 ledet han Hellas formelle inntreden i Det europeiske økonomiske fellesskap (EU), som EUs tiende medlem. Han var president frem til 1985 da han gikk av og ble etterfulgt av Christos Sartzetakis.
I 1990 ble han gjenvalgt som president av det konservative parlamentariske flertallet (under den konservative regjeringen til statsminister Konstantinos Mitsotakis) og tjente som president frem til 1995, da han ble etterfulgt av Konstantinos Stefanopoulos.
Karamanlis gikk av som president i 1995 i en alder av 88 år. Da hadde han vunnet fem parlamentsvalg, tilbrakt 14 år som statsminister og ti år som president. Og han hadde totalt vært aktiv i politikken i mer enn seksti år.
Han døde av hjerteinfarkt på et sykehus i Athen etter en kort periode med sykdom i 1998 i en alder av 91 år.
Æresbevisninger
Han ble tildelt Karlsprisen i 1978.
Den kinesiske mur
Den kinesiske mur (kinesisk: 万里长城; pinyin: Wànlǐ Chángchéng, «Den 10 000 li lange mur» (10 000 kan på kinesisk like så gjerne benyttes som synonymt med "et svært høyt antall"); også 中国长城, Zhōngguó Chángchéng, «Den lange kinesiske mur»), også kjent som Den store mur, er ikke en mur men et samlenavn på en rekke militære forsvarsmurer. Murens lengde regnes å være 8 850 km, og målinger som startet i 2007, har fastslått at muren med alle sin forgreninger har en samlet lengde på 21 196 kilometer. Den kinesiske mur regnes som jordens største byggverk.
Andamanene og Nikobarene
Andamanene og Nikobarene (अंदमान और निकोबार द्वीप) (engelsk Andaman and Nicobar Islands) er et indisk forbundsterritorium bestående av to øygrupper i Bengalbukta. Hovedstaden er Port Blair. Ved folketellingen i 2011 hadde Andamanene og Nikobarene et folketall på 379,944.
Den kinesiske mur
Den kinesiske mur er Kinas største turistattraksjon.
Barbeuiaceae
Barbeuiaceae er en monotypisk (dvs. at den inneholder kun en art) plantefamilie i nellikordenen, (Caryophyllales), som er en gruppe av basale, egentlige tofrøbladete planter. Den omfatter en art av lianer. Denne arten er endemisk til Madagaskar.
Slekt og art
Barbeuia – Madagaskar
Andamanene og Nikobarene
Geografi
Den sørligere øygruppen er Nikobarene, og strekker seg ned mot den indonesiske øya Sumatras nordvestspiss. Den nordligere øygruppen, Andamanene, strekker seg mot Myanmar. Andamanene og Nikobarene er adskilte administrasjonsdistikter i forbundsterritoriet
Den kinesiske mur
Byggingen foregikk i faser under flere forskjellige dynastier, fra 300-tallet f.Kr. fram til første del av 1600-tallet. Den er bygget av pakket jord og stein, og hovedsakelig bygget for å beskytte Kinas nordgrense mot nomadiske stammer. Ved noen anledninger i historien har muren blitt tvunget frem av angrep fra nord, som i 1644 da Qing-dynastiet erobret Ming-dynastiet Kina.
Andamanene og Nikobarene
Geografi
Den 26. desember 2004 ble øyene rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanøyene. Av flere grunner hadde øyene et uforholdsmessig stort tall på savnede/omkomne. Befolkningen, da særlig på øya Katchal i Nikobarene, kunne ikke varsles: På samme måte som indianerbefolkningen på øyene sørvest for Sumatra har de fått beholde sitt urfolk-preg, og infrastruktur i form av kommunikasjonsmuligheter var dårlig utbygget. Dessuten ligger Nikobarene så nær jordskjelvsenteret at tsunamibølgene traff dem før varsel kunne ha blitt sendt ut.
Den kinesiske mur
Byggingen av den første kinesiske mur tilskrives ofte Kinas første keiser Qin Shi Huangdi, som på 200-tallet f.Kr. utvidet og knyttet sammen flere tidligere murer til en lang forsvarslinje (Qin Shi Huangdis lange mur). Kina har gjennom historien vært utsatt for utallige angrep fra nomadiske befolkningsgrupper i nord. Keiseren beordret bygging av en sammenhengende mur fra øst til vest. Under ledelse av general Meng Tian ble 300,000 bønder, soldater og kriminelle satt i arbeid. Titusener døde i tiårsperioden da byggingen pågikk.
Andamanene og Nikobarene
Andamanene
Utdypende artikkel: Andamanene
Den kinesiske mur
På begynnelsen av 1200-tallet rykket mongolene sørover under ledelse av Djengis Khan. I løpet av noen få år mistet mellom 35 og 50 millioner kinesiske bønder livet, og mongolene tok makten i det veldige riket.
Andamanene og Nikobarene
Andamanene
Andamanene omfatter 204 øyer. De viktigste og største er, fra nord til sør, North Andaman, Middle Andaman, South Andaman med hovedstaden, og Little Andaman. Avstanden fra den nordligste lille øya i Andamaner-gruppen til den nærmeste lille burmesiske øya er bare 40 km.
Den kinesiske mur
Deler av muren som var igjen i det 21. århundre var for det meste bygget under Ming-dynastiet på slutten av 1500-tallet. Lange strekk av muren er nedslitt og forfallen, eller forsvunnet der den er brukt som steinbrudd. Strekninger av muren er restaurert og har gjerne en høyden på seks til ti meter, slik det var vanlig på Ming-tiden. Flere godt restaurerte stykker av muren ligger nordvest og nord i byprovinsen Beijing, såpass nær selve byen at de lett kan besiktiges av turister på korte dagsutflukter. De mest besøkte partiene er ved Badaling og i noe mindre grad Simatai og Mutianyu. De restaurerte strekningen nær Beijing er blant verdens mest besøkte turistattraksjoner.
Den kinesiske mur er verdens lengste bygning og verdens største militære forsvarsstruktur. I en global avstemning som ble avsluttet 6. juli 2007, ble stedet utnevnt som ett av de moderne underverkene. I dag er muren fredet, og ble oppført på UNESCOs verdensarvliste i 1987.
I 1932 gjentok eventyreren Robert Ripley en påstand fra 1893 om at muren er det eneste menneskelige byggverk som er synlig fra månen. Neil Armstrong bekreftet dette, men Geographical Magazine har siden påvist at det Armstrong så, var en skyformasjon.
Imhak undergrunnsstasjon
Imhak undergrunnsstasjon er en stasjon på linje 1 på Incheons undergrunnsbane.
Vassdalselva (Loppa)
Vassdalselva er ei elv i Loppa kommune i Finnmark. Den har utspring fra nordsida av fjellet Fasttalrášša, og renner derfra mot nordvest ned til Vassdalsvatnet (18 moh.). Fra Vassdalsvatnet fortsetter elva et kort stykke ned til munningen i Vassdalsbotn, ei bukt på østsida av Øksfjorden, i den sørligste delen av tettstedet Øksfjord. Elva er 7,0 km lang, og har et nedbørfelt på 14,04 km². Middelvannføringen ved munningen er 0,59 m³/s.
Andamanene og Nikobarene
Andamanene
Det dyrkes te, mango, brødfrukt og kokos på øyene. Turistindustrien er voksende.
Andamanene hadde i 2001 et folketall på 314 239.
Nikobarene
Utdypende artikkel: Nikobarene
Nikobarene består av 22 øyer. Den største er Great Nicobar. Befolkningen i øygruppen var i 2001 42 026.
Den kinesiske mur
Historie
Den kinesiske mur ble bygget i mange perioder som sammen strekker seg over et tidsrom på omtrent 2000 år.
Føydalstatene Qin, Yan og Zhao under Zhou-dynastiet begynte å bygge de nordlige forsvarsmurene på 300-talet f.Kr. Og under Ming-dynastiet på 1600-tallet ble de nyeste strekningene bygget. I mellom disse periodene bygget og renoverte Qin-dynastiet, Han-dynastiet, det nordlige Wei-dynastiet, det nordlige Qi-dynastiet, Sui-dynastiet og Jin-dynastiet muren.
Det er ofte den første keiseren av Kina, Qin Shi Huangdi, som har fått æren for å starte byggingen av den kinesiske mur. Under Qin-dynastiet (221–206 f.Kr.) beordret Qin Shi Huangdi general Meng Tian til å koble sammen noen eksisterende murer til en lengere mur. Flere av disse var bygget i perioden 770–481 f.Kr. Disse murene ble aldri koblet sammen med det som man i dag kaller den kinesiske mur, den delen som de fleste turister besøker ble bygget på slutten av 1560-tallet under Ming-dynastiets keiser Longqings regjeringstid under ledelse av general Qi Jiguang.
Muren er stort sett bygget på grensen mellom fruktbare jordområder og det nordlige steppe landskapet. Kina ville beskytte seg mot nordlige nomadiske stammer som Xiongnu, Xirong, Hunere, Mandsjuer og Mongolene. Men enkelte steder bygget man også murer for å forsvare okkupert land og muren kan også delvis hatt til hensikt å hindre egne innbyggere i å slippe unna skatter og militærplikter.
Murene før Qin-dynastiet
I De stridende staters tid (476–221 f.Kr.) var Kina delt inn i en rekke mindre føydale stater som ofte var i krig med hverandre. Flere av statene bygget kortere og lengere murer som beskyttelse mot andre stater eller mot nomader. Dette var på den siste delen av det Østlige Zhou-dynasti (770–256 f.Kr.).
Kongeriket Zhao utvidet sitt territorium i løpet av slutten av det 4. århundre f.Kr. under kong Wulings styre (325–299 f.Kr.) for også å omfatte området nord for den nordlige svingen av Huang He. For å befeste dette territoriet ble det i 300 f.Kr. bygget en mur fra Zhangbei i Hebei og vestover inn i Indre Mongolia nord for Ordosplatået langs Yin Shan nord for Huang He. Muren passerer dagens Hohhot og deretter forbi Baotou. Kong Wulings representant og faren Marquis Su bygde også i 333 f.Kr. ca 100 km forsvarsmur i tilknytning til Taihangfjellene i den sørlige delen av Hebei som beskyttelse mot Qi og Qin. Ingen arkeologiske funn er gjort etter denne muren, og den ble aldri en del av den senere kinesiske muren.
Under kong Zhaoxiang av Qin (306–251 f.Kr.) erobret Qin (778–207 f.Kr.) i 272 f.Kr. nabolandet Xirong i nordvest, og Qin-imperiets nye grense var nå i direkte kontakt med Hunernes territorium. For å sikre det erobrede territoriet bygde Qin-imperiet den svingete Yulin-muren fra sørlige Gansu i nordøstelig retning opp til nordlige Shaanxi. Muren begynte i Jingning, eller muligens lenger sør, og fortsatte deretter opp østsiden av Ordosplatået til Yulin, og kanskje enda lenger nord. Restene etter denne muren er fragmentarisk, noe som kan skyldes at den muligens aldri var en sammenhengende mur men har vært delt inn i strategiske seksjoner. Den krokete strekningen av muren følger terrengformasjonene, som skråninger fjellkanter. Jordhauger er funnet ved siden av muren, tre eller fire per kilometer, dette har sannsynligvis vært utkiksposter. Murseksjonene som Yan og Qin bygget regnes ikke som en del av hoveddelen av Den kinesiske mur men ytre seksjoner.
Qin-dynastiets mur
Under Qin-dynastiet (221–206 f.Kr.) ble hoveddelen av muren som i dag kalles Den kinesiske mur bygget.
I 221 f.Kr. hadde staten Qin vunnet borgerkrigen (De stridende staters tid), som varte et kvart årtusen, og samlet Kina til ett rike. Kongen av Qin, Ying Zheng, utropte seg selv til keiser av Qin-dynastiet og tok navnet Qin Shi Huangdi. Keiseren startet flere store byggeprosjekter, hvorav ett var byggingen av den kinesiske mur. General Meng Tian ble i 215 f.Kr. beordret til å drive Hunerne ut av landet, under denne kampanjen som varte til 209 f.Kr. ledet også Meng Tian byggingen av Qin-dynastiets nye mur. Ifølge Shiji strakte den nye muren seg fra Lintao (i den sørlige Gansu-provinsen) til Liaodong (området rundt halvøya i Liaoning-provinsen).
Hongkong under Sommer-OL 2012
Hongkong deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Førtito utøvere, tjueto menn og tjue kvinner deltok i tretten sporter. Det var femtende gangen Hongkong deltok i et sommer-OL, de kom på delt syttiniendeplass med en bronsemedalje. Syklisten Lee Wai Sze var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
30px Friidrett
For Hongkong er et lag kvalifisert på mennenes 4x100 m stafett, og en kvinnelig sprinter.
Den kinesiske mur
Qin-dynastiets mur
Qin-dynastiets mur bygget videre på de eksisterende Qin-, Zhao- og Yan-murene som ble renovert, utvidet og koblet sammen. Muren besto hovedsakelig av tre seksjoner; Den første seksjonen som ble bygget helt ny, den løp sannsynligvis langs vestsiden av Huang He opp til dens nordvestlige sving i Indre Mongolia, og fulgte deretter langs Huang He østover. I Indre Mongolia på østbredden av Huang He nær Wuhai og på sørbredden av elven ved Dalad er det funnet to 30 km lange murseksjoner som dateres til Qin-dynastiet. Ved Wuhan er det også funnet rester av signaltårn og festningsverk. Også sør for Zhongwei i Ningxia og sørover mot Jingyuan inn i Gansu er det funnet 10 km med mur fra Qin-dynastiet. Dette er sannsynligvis forsvarsmurene beskrevet i historikeren Sima Qians tekst. Den andre seksjonen ble bygget i øst-vest retning i indre Mongolia i området nord for den Huang He i Mellomste-Urat og østover ut forbi nord for Hohhot for deretter å koble til den eksisterende nordmuren fra kongeriket Zhao. Den tredje og østlige delen fulgte den tidligere Yan-muren muligens inn i dagens Nord-Korea. Den tidligere muren bygget av Qin-imperiet ble forsterket og utvidet nordover opp til den nordøstlige svingen av Huang He og sørover forbi Lanzhou og videre til Lintao.
Han-dynastiets mur
Han-dynastiets (206 f.Kr.–220 e.Kr.) mur, også kalt QinHan-muren, er en utvidelse og renovering av det tidligere Qin-dynastiets mur og var over 8000 km lang og kanskje så lang som 10.000 km, noe som gjør Han-dynastiets mur til Kinas histories aller lengste mur.
Det forutgående Qin-dynastiet falt som følge av en rekke samtidige bondeopprør som blusset opp på grunn av den nådeløse undertrykkelsen under Qin-keiseren. Den direkte foranledning til opprørene var en ordre om å henrette en gruppe på 900 arbeidere ved muren som på grunn av en regnstorm kom for sent til jobben. De dødsdømte gjorde motstand og ble kjernen i det som på kort tid vokste til en motstandshær på angivelig så mange som 300 000 mann. Under denne borgerkrigen og Qin-dynastiets fall i 206 f.Kr. begynte keiser Gaozu av Tang renoveringen av den tidligere Qin-muren rundt Huang He for å beskytte Kina mot de nå forente og mektige Xiongnu-nomadene. Etter et tungt militært nederlag mot Xiongnu i 200 f.Kr. ble Han-dynastiet tvunget til å gå med på et diplomatisk avtale, som ydmyket Han-dynastiet, om fred og handel med Xiongnu, og murbyggingen stoppet.
Den syvende keiseren i Han-dynastiet, Keiser Wu av Han (141–87 f.Kr.) tok makten i Kina, som etter 60 år uten store stridigheter nå var sterk, og startet krig med Xiongnu. I 127 f.Kr. ble området sør for Huang He gjenerobret og en storstilt restaurering av den tidligere muren ble utført. I tillegg til en større renovering ble det også bygget nye murer. Langs den nordlige grensen til Hebei og Indre Mongolia er det funnet murer fra tiden til keiser Wu som sannsynligvis i det minste delvis erstattet den tidligere Qin-dynastiets mur. Tårn ble bygget langs den nordlige veggen nord for Huang He og også landsbyer som var hovedkvarteret for forsvarsgarnisonene. Nord for det tidligere Qin-dynastiets nordmur ble det i 102 f.Kr. bygget to parallelle vegger i Indre Mongolia som går fra området nord for Hohhot vestover inn i dagens Mongolia. Keiseren var bekymret for at Xiongnu ville alliere seg med Qiang-stammene som bodde i dagens Tibet, og utvidet derfor muren vestover. En annen grunn til murens utvidelse vestover var å beskytte den nye handelsruten som senere skulle bli kjent som Silkeveien.
Etter slaget ved Hexikorridoren i Gansu-provinsen i 121 f.Kr. startet en periode på 20 år med murbygging. Først ble det bygget en mur i Gansu fra Yongdeng til Jiuquan. Ti år senere ble muren utvidet langs Shule elven opp til Yumenguan og Yangguan utenfor Dunhuang, som var den siste utposten til den kinesiske sivilisasjonen i vest. År 104 til 101 f.Kr. ble muren utvidet videre til Lop Nor som normalt regnes som det vestligste punktet den kinesiske muren nådde. I 102 f.Kr ble bygging start nordøst for Jiuquan i Gansu og videre langs Ruo Shui elven opp i Indre Mongolia mot Mongolia, muren hadde en lang rekke militære strukturer som tårn, festningsverk og murer. Disse murene regnes vanligvis ikke som en del av hovedelen til den kinesiske mur. Totalt utvidet keiser Wudi muren 1000 km vestover i løpet av disse 20 årene.
Xin-dynastiet (9-25) sin grunnlegger Wang Mang (9-23) flyttet hovedstaden til Luoyang. For å styrke forsvaret av den nye hovedstaden hadde Han Guangwudi (25–57), fra det østlige Han, fått bygget en forsvarsmurer langs Taihangfjellene. Det er ikke noen sikker informasjon om den nøyaktige plasseringen av disse murene.
Han-dynastiet sine murer i Gansu var bygget av pakket jord forsterket med siv.
Murer bygget under Northern Wei, Northern Qi, Sui og Jin
Etter at Han-dynastiet falt kom og forsvant mange mindre stater og dynastier, og et av de mer stabile var det nordlige Wei-dynastiet fra nord-Kina med det nomadiske Xianbei-folket.
Muren i det nordlige Wei-dynastiet
Muren til nordlige Wei-dynastiet (386–534) ble ironisk nok bygget av et nordlig nomadefolk, Xianbei, for å beskytte seg mot andre nomadefolk, eurasiske nomader og khitanere fra nord. Fra og med år 423 ble en omtrent 1000 km lang mur bygget fra området nord for den nordlige svingen av Huang He elven i indre Mongolia og østover. Denne muren fulgte omtrent den opprinnelige Zhao-muren. Muren begynte i Baotou eller kanskje så langt vest som Wuyuan, i øst gikk den mot Xinghe og fortsatte muligens videre til Chicheng i Hebei. Mellom 446 og 448 ble den indre muren bygget, den gikk sør for den nordlige Wei-hovedstaden Pingcheng (dagens Datong) fra østbredden av den Huang He ved Baode, sør for Pingcheng, og deretter nordøstover mot Badaling nordvest for Beijing for å omringe og beskytte hovedstaden. Den indre muren var bygget av pakket jord og var lavere og smalere enn den nordlige ytterveggen.
Muren i det nordlige Qi-dynastiet
Etter det nordlige Wei-dynastiets fall, hadde det nordlige Qi-dynastiet (550–577) tatt makten over de østlige regionene i det nordlige Wei-dynastiets tidligere territorium. Det nordlige Qi-dynastiets begynte i 552 med byggingen av en forsvarsmur langs den nordvestlige grensen til Shanxi-provinsen som en beskyttelse mot det vestlige Wei-dynastiet, og senere også som en beskyttelse mot det nordlige Zhou-dynastiet. For å beskytte seg mot nordlige nomader ble det også bygget en mur langs den nordlige grensen.
I 555 var 1 800 000 mennesker i arbeid med byggingen av muren, og 450 km med mur ble bygget fra Juyongpasset nord for Beijing vestover forbi Datong og nådde østbredden av Huang He elven i 556. Denne muren var en blanding av byggeteknikker, noen ganger jord eller stein og noen ganger forsvarstårn og vaktposter av stein kombinert med naturlige barrierer. Året etter ble muren utvidet til Shanhaiguan ved Bohaibukten og en indre mur ble bygget i Shanxi fra Pianguan og forbi Yanmenguan. I ytterligere 5 år fortsatte dynastiet å utvide muren, og avsluttet i 563/564 ved å bygge en mur langs Taihangfjellene mellom Shanxi og Hebei. I de påfølgende årene ble de eksisterende murene vedlikeholdt og reparert. Totalt 1500 km med mur ble fullført under det nordlige Qi-dynastiet. Mye av ruinene av murene i det nordlige Qi-dynastiet ble brukt omtrent 1000 år senere som grunnlaget for Ming-dynastiets mur.
Muren i Sui-dynastiet
Umiddelbart etter at keiser Wen (541–604) forente Kina i 581 og opprettet Sui-dynastiet (581–618), begynte byggingen av nye forsvarsmurer og reparasjon av gamle. For beskyttelse mot tyrkerne ble det bygget en mur i den nordvestlige Shanxi-provinsen på bare 20 dager. Tyrkerne brøt imidlertid raskt gjennom denne grensen og Sui-dynastiet begynte å bygge lange murer og stasjonere titusenvis av soldater langs grensen. Samme år ble også de østlige delene av murene bygget av Northern Qi og Northern Wei fra Xing i Shanxi hele veien forbi Beijing renovert.
Ved tre forskjellige anledninger ble murer senere bygget i Ordos-regionen. (Ningxia, Shaanxi og Indre Mongolia). I 585 ble 350 km med mur bygget av 30 000 mann mellom Lingwu og Suide ganske nær der den senere Ming-muren skulle passere. I løpet av årene 586 og 587 ble ytterligere renovering og utvidelse av muren gjort og flere fort ble bygget langs muren i Shaanxi.
I 607 ​​sendte den etterfølgende keiser Yang (569–618) 1.000.000 mann for å bygge en mur som startet fra den nordøstlige svingen av Huang He i Shaanxi og fortsatte østover til Youyu. Året etter ble ytterligere 200 000 menn sendt for å fortsette å bygge murer i det samme området. Denne muren løp omtrent parallelt med den nåværende grensen mellom Shanxi og Indre Mongolia og beskyttet landet nord for den nye hovedstaden Luoyang. Keiser Yang laget også samme år murkonstruksjoner i Qinghai-provinsen og utenfor de nordlige grensene.