cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teletskojesjøen
Geografi
Den avlange innsjøen ligger 436 meter over havet, mellom fjellryggene Korbu (Корбу) og Altyntu (Алтынту) og er hele 77,7 kilometer lang med en gjennomsnittlig bredde på 2–3 kilometer og en største bredde på 5,2 kilometer. Til tross for et areal på bare 223 km², rommer den dype innsjøen 40 km³ vann. Den har en gjennomsnittlig dybde på 174 meter og en maksimal dybde på 325 meter, og er med det den tredje dypeste innsjøen i Russland etter Bajkalsjøen (1741 m) og Det kaspiske hav (980 m).
Av omtrent 70 elver og 150 bekker som løper ut i Teletskojesjøen er elva Tsjulysjman den største, og omtrent 70% av innsjøens vann kommer fra denne elva som munner ut i innsjøens sørøstlige del. Innsjøens utløp er i nordvest, til elva Bija, som senere løper sammen med Katun og danner elva Ob, en av Sibirs største elver.
Bruk av innsjøen
Innsjøen er rik på fisk, blant annet laksefisken taimen (Hucho taimen), harrer (Thymallus), siker (Coregonus) og abbor (Perca fluviatilis). Enkelte av de totalt 16 fiskeslagene som finnes i innsjøen er endemiske.
Det finnes tre bosetninger rundt innsjøen: Logatsj (Иогач) med omtrent 1300 innbyggere, Artybasj (Артыбаш) med omtrent 500 innbyggere, og Jajlju (Яйлю) med omtrent 250 innbyggere. Innsjøen er et populært feriemål, og det antas at 70–100 tusen mennesker besøker innsjøen årlig.
Klima
I sju av årets kaldeste tolv måneder holder vannet stort sett under 4 °C. Hvert år fryser den nordlige delen av innsjøen til i flere måneder om vinteren, mens hele innsjøen fryser til i gjennomsnitt omtrent hvert tredje år. I slutten av juli kan temperaturen i den øverste delen av vannet stige til 17-20 °C.
Viterbo
Viterbo  er hovedstaden i provinsen Viterbo i regionen Lazio i det sentrale Italia, og har ca. 60 000 innbyggere. Romerne erobret denne opprinnelig etruskiske byen ca. 310 f.Kr.. Den ble en av de langobardiske toskanske byer i 774, men ble skjenket til de pavelige stater av Matilde av Toscana på 1000-tallet. I 1193 fikk den sin egen biskop.
Det tysk-romerske rike og Kirkestaten stred om overherredømmet frem til det ble avgjort i pavenes favør i 1396. Etter 1257 var Viterbo i flere perioder pavens residensby. Da pavene slo seg ned i Avignon i 1309 oppstod det igjen strid om Viterbo, som samtidig avtok i betydning. Pavepalasset i byen (bygd 1257-66) var åsted for en rekke pavevalg; det første var det første egentlige konklave som tok til etter pave Klemens IVs død i 1278. Da de 17 kardinalene etter to år ennå ikke hadde kommet til noen enighet om hvem den neste pave skulle bli, fjernet byens borgere taket på palasset og reduserte bespisningen av kardinalelektorene til brød og vann for å fremtvinge en avklaring.
Nesten 70 prosent av byen ble ødelagt under annen verdenskrig.
ENorge-planen
eNorge-planen - «eNorge 2009 – det digitale spranget» – er et policydokument for Regjeringen hvor det er fastsatt hvilke mål som er satt for Norge som et moderne informasjons- og kunnskapssystem. I eNorge-planen ble det nedlagt tre grunnleggende forutsetninger for å nå dette målet, nemlig tilgang, komptanse og tillit. Denne planen er utarbeidet av ti departementer, ved siden av 30 bedrifter og organisasjoner som har kommet med innspill.
Solfrid Heier
Heier har spilt i filmer som Skjær i sjøen, Balladen om mestertyven Ole Høiland, Olsen-Banden, Krigerens hjerte og Ute av drift!. Hun scenedebuterte 17 år gammel i Oslo Nye Teaters musikal Dikter i ulvepels og har siden også spilt på Riksteatret, Trøndelag teater, Chateau Neuf og Stadsteatern i Stockholm, samt hatt gjesteroller i TV-serier som Karl & Co, Hotel Cæsar og Mot i brøstet.
Huset Windsor
Huset Windsor har vært navnet på to ulike kongefamilier i Storbritannia, som begge er grener av to mer omfattende europeiske fyrsteslekter, henholdsvis Sachsen-Coburg-Gotha og Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, som begge har regjert i en rekke europeiske land.
Solfrid Heier
Hun platedebuterte i midten av 60-årene med artistnavnet «Winnie». I 1967 kom hun på 3.-plass i den norske Melodi Grand Prix sammen med Toril Støa med låta «Skitur». Heier var også plateartist i Sverige.
Huset Windsor
Navnet Mountbatten-Windsor brukes ofte om etterkommerne av Elisabeth II og prins Philip av Hellas og Danmark, som agnatisk sett tilhører huset Glücksburg. Det offisielle navnet brukt i Storbritannia om kongehuset er likevel Windsor.
Solfrid Heier
I 2007 var hun eneste skuespiller i stykket Alkymisten, basert på boken av Paulo Coelho, på blant annet Christiania Theater.
Huset Windsor
Linje av huset Sachsen-Coburg-Gotha
I 1917 tok Georg V av Storbritannia navnet Windsor for seg selv og sine etterkommere i mannslinje. Georg V tilhørte huset Sachsen-Coburg-Gotha. Under første verdenskrig ble den britiske kongefamilien upopulære på grunn av sin tyske opprinnelse, sine tyske navn og sine mange tyske titler. På grunn av en nasjonalistisk stemning i Storbritannia, og i lys av begivenhetene i bl.a. Russland (se den russiske revolusjon), bestemte Georg V i en kunngjøring at hans etterkommere i mannslinjen, bortsett fra kvinner som var gift eller giftet seg, skulle ha navnet Windsor, og den britiske kongefamilien og deres slektninger gav avkall på en rekke tyske titler. Windsor ble dermed navnet som den britiske grenen av huset Sachsen-Coburg-Gotha brukte. Avgjørelsen var populær i Storbritannia under første verdenskrig, men møtte liten forståelse hos slektningene. Georg Vs fetter, Vilhelm II av Tyskland, bemerket spøkefullt at han planla å se skuespillet De lystige koner i Sachsen-Coburg-Gotha av Shakespeare.
Linje av huset Glücksburg
I 1947 ble prinsesse Elisabeth (den senere Elisabeth II av Storbritannia) gift med prins Filip av Hellas og Danmark, et medlem av huset Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (som ofte bare kalles huset Glücksburg). Filip tok rett før ekteskapet det personlige etternavnet Mountbatten, fra sin mors familie (selv om hans mor, Alice av Battenberg, aldri hadde brukt navnet i den ordrett oversatte formen Mountbatten, som først ble tatt i bruk i 1917). Etterkommerne av Filip og Elisabeth tilhører dermed samme fyrstefamilie som det danske og norske kongehuset, som er en linje av huset Oldenburg. Det var først uklart hvilket navn det britiske kongehuset ville bruke hvis Elisabeth ble dronning, og både prins Philip og hans onkel, Lord Mountbatten, forventet at kongehusets navn ville bli huset Mountbatten. Lord Mountbatten skrev i sine memoarer at huset Mountbatten regjerte i to måneder i 1952, frem til Elisabeth gjennom en kunngjøring av 9. april 1952 bestemte at hun samt hennes og Filips etterkommere i mannslinjen også ville bruke navnet Windsor. Dette skjedde etter press fra hennes farmor, Mary av Teck, og Filip skal ha vært lite fornøyd med dette og uttalt at han er «den eneste mannen i landet som ikke får gi sine barn sitt eget navn». I 1960 bestemte Elisabeth II i en ny kunngjøring at en del medlemmer av familien ville ha navnet Mountbatten-Windsor. I praksis har alle hennes barn og etterkommere i mannslinjen brukt Mountbatten-Windsor, f.eks. i sine vigselsattester. Lord Mountbatten «kjempet hver tomme av veien for å få Mountbatten-Windsor på vigselsattesten» da prinsesse Anne giftet seg i 1973, og skrev i et brev til grandnevøen Charles, fyrste av Wales at «når Anne gifter seg i november vil vigelsesattesten være hennes første mulighet til å slå navnet Mountbatten-Windsor fast for godt»; Charles sa seg enig med grandonkelen. Siden fulgte også søsknene hennes eksempel. Ofte blir derfor hele denne familiegrenen kalt Mountbatten-Windsor.
George Eads
George Coleman Eads III (født 1. mars 1967) er en amerikansk skuespiller, best kjent for sin rolle som Nick Stokes i TV-serien CSI: Crime Scene Investigation.
Personlige liv
Eads ble født i Fort Worth i Texas og vokste opp i Belton, 60 miles nord for Austin, Texas sin hovedstad. Hans far er Arthur Coleman «Cappy» Eads og hans mor er Vivian Baker. Eads har en søster, Angela Eads Tekell, som er advokat i Waco i Texas. Eads' stefar, Dudley Baker, er en gynekolog. George ble uteksaminert fra Belton High School i 1985 og fra Texas Tech University i 1990 med en grad i markedsføring. Før han startet på sin skuespillerkarriere arbeidet han som selger av kopimaskiner samt selger av førstehjelps- og sikkerhetsrekvisita for Cintas.
Karriere
For å satse på en skuespiller karriere flyttet Eads til Los Angeles i California i en pickup som han lånte av sin stefar. Når han ankom Los Angeles kunne han bare kjøre om dagen da begge hovedlysene ikke fungerte. Han fikk sitt store gjennombrudd i såpeoperaen Savannah. Selv om hans rollefigur døde i åpningsepisoden var han så populær at produsentene fortsatte å bruke han i tilbakeblikk og tilslutt skrev han inn i en fast rolle som den opprinnelige rollefigurens identiske tvilling.
Deretter hadde Eads gjesteroller på ER, samt at han arbeidet på fjernsynsfilmer som Crowned and Dangerous med Yasmine Bleeth i 1997.
I 2000 ble Eads en av hovedskuespillerne i CBS-serien CSI, hvor han spiller Las Vegas kriminalteknikkeren Nick Stokes.
Parallelt med CSI, har Eads arbeidet på noen flere fjernsynsfilmer, slik som 2003-filmen Monte Walsh, med Isabella Rossellini og 2004-filmen Evel Knievel, hvor han spiller Evel Knievel.
Khaled Hosseini
Khaled Hosseini (persisk: خالد حسینی, født 4. mars 1965 i Kabul, Afghanistan) er en afghansk-amerikansk forfatter og lege. Hans første roman, Drageløperen, ble skrevet i 2003 og ble en bestselger. Hans andre, Tusen strålende soler, ble utgitt 22. mai 2007.
Biografi
Hosseini ble født i Kabul, Afghanistan. Hans far jobbet i det afghanske utenriksdepartement og hans mor var lærer i Kabul. I 1970 flyttet familien til Teheran i Iran, der faren jobbet i den afghanske ambassaden. I 1976 fikk Khaled Hosseinis far jobb i Paris. Etter den sovjetiske invasjonen kunne de ikke vende tilbake til hjemlandet sitt. De fikk oppholdstillatelse i USA og ankom landet uten noen av sine eiendeler. Den tidligere så velstående familien var plutselig tvunget til å motta offentlig støtte. I 1993 var Khaled ferdig utdannet lege.
Inspirasjon
Da Hosseini var barn leste han mye, alt fra persisk litteratur til Alice i Eventyrland. Hosseinis minner om den før-sovjetiske stemningen i Afghanistan og hans egne erfaringer med hazaraer, førte til hans første roman Drageløperen. En hazara ved navn Hossein Khan jobbet for familien mens de bodde i Iran. Da Khaled gikk i tredje klasse, lærte han mannen å lese og skrive.
Pegaso
Dermed fikk det tidligere selskapet Hispano-Suiza et nytt merke i Spania for å markere en ny begynnelse. Wilfredo Ricart, designer av Alfa Romeo 512, og rival av Enzo Ferrari, som på den tiden også designet for Alfa Romeo - overtok sjefsrollen for det nye selskapet i 1946. Fokuset var først og fremst på gjenopptagelsen av kommersielle kjøretøy, som det var et stort behov for, og det nye merket i etterkrigstiden ble kjent for sine lastebiler og busser, selv om det også var en begrenset produksjon av sportsbiler. ENASA overtok SAVA i 1968, og tilføyde dette selskapet under Pegaso-merket. Det samme hendte med Seddon Atkinson, som da var eid av International Harvester (IH) i 1983. ENASA utdypet sitt internasjonale samarbeid med bilkonsern som IH og MAN utover 1980-årene, men i 1990 ble det besluttet at den statlige eierandelen i ENASA skulle reduseres. Fiats datterselskap Iveco rykket inn og overtok 60 % av selskapet. Det ble siden besluttet å avvikle det spanske merket til fordel for Iveco-merket. Det siste Pegaso-kjøretøyet ble levert i 1994.
Sportsbilene
Selskapet bygget omkring 86 sportsbiler på 1950-tallet, som alle ble bygget på den gamle Hispano-Suiza-fabrikken. Disse bilene var utstyrt med en V8-motor med doble overliggende kamaksler og 32 ventiler som leverte 360 hestekrefter (270 kW). Toppfarten ble målt til 256 km/t, noe som gjorde den til datidens raskeste bil. Motivet bak byggingen av sportsbilene skyldtes bildesigner Ricart, som hadde sårt behov for teknisk kompetent arbeidspersonell, og dermed ville bruke sideprosjektet for kompetanseoppbygging. Sportsbilen var den gang også ansett som prestisjegivende konsepter som ville vinne til seg oppmerksomhet og prestisje, noe som hadde vært mangelvare for Franco-styret i Spania. Dermed ble sportsbilproduksjonen tillatt av ENASA. Da Z-102 prototypen var utviklet, hadde Ricart valgt å bruke et enkelt og lite avansert chassis ettersom det var med presentasjonsevnen og utseendet man skulle vinne til seg kunder.
I mars 1951 presenterte Pegaso sin Z-102 med chassisnummeret 1-0101 som det første av fire testkjøretøyer for å hamre ut uunngåelige klinker som oppsto ved innføringen av ny bildesign. Men presset fra ENASA for å sette sportsbilen i serieproduksjon var så stor at Ricart den 20. september 1951 måtte offentliggjøre den første «serieproduserte» Z-102, som i virkeligheten var prototypen 1-0103. Ikke én bil var lik den andre, ettersom man presenterte ulike modeller selv om de var basert på en felles basismodell, for å markedsføre disse og skaffe seg internasjonal beundring. Uansett hadde selskapet oppnådd sine ønsker om å skape blest om disse spanske sportsbilene, som ble hyppige omtalt i internasjonale bilmagasiner og andre publikasjoner, blant annet i Frankrike. Med tanke på den omfattende ødeleggelsen av bilindustrien under borgerkrigen og at Spania ble oppfattet som et tilbakestående bilproduserende land den gang, hadde det spredt seg sjokkbølger i det internasjonale bilmiljøet etter presentasjonen av Z-102 bilen.
Men Ricart innrømte senere at sportsbilene egentlig var ikke ment for å oppnå kommersiell suksess. Dermed var det ikke lagt mye prestisje i produksjonen av Pegaso-sportsbilene, ettersom selskapet konsentrerte mesteparten av arbeidsinnsatsen på lastebilene og bussene. Testkjøringen fortsatte uavbrutt, og under høyhastighetskjøringen på testbanen i Montlhéry i Frankrike ble det oppdaget stabilitetsproblemer i fart opp mot 200 km/t. Dermed ble det enda flere improviseringer og utbedringer på de etterfølgende sportsbilene. De første fire bilene ble klassifisert som «Z-102A» mens de nye sportsbilene hadde betegnelsen Z-102B. Ricart hadde ønsket å tiltrekke seg velrenommerte karosserimakere for sin bil, og lykkes med dette da karosseriselskapet Carrosserie de luxe J. Saoutchik i Paris i Frankrike tok kontakt med ham i oktober 1951. Det italienske karosseriselskapet Carozzeria Touring i Italia, som Ricart var godt kjent med fra før, kom også til og tilbød seg å reise karosseri på bilene hans. Ett spansk firma kom også inn i bildet, Carrocerías Serra i Barcelona.
I mellomtiden fortsatte Ricart å markedsføre bilen, og ønsket å tiltrekke seg oppmerksomhet gjennom imponerende ytelsespresentasjoner. Dette var mulig ettersom Hispano-Suiza i førkrigstiden også var en motorprodusent av rang, og man hadde dermed de nødvendige verktøyene og ekspertisen for å fremstille nye V8-motorer. Det internasjonale konsernet var verdensberømt for sine motorer for forskjellige kjøretøyer til sjøs, til lufts og på land, og det spanske datterselskapet var ikke et unntak. Dermed kunne Ricart på egenhånd beordre fram motorfremstilling etter egne spesifikasjoner for sportsbilsbruk. En ny testbane for høyhastighetskjøring ble åpnet på El Cangrejo, hvor testkjøringen pågikk i full fart. Testresultatene viste at Z-102 bilen var raskere enn Ferraris biler, og dermed den raskeste produksjonsbilen i sin tid. Bilene var på mange måter forut for sin tid, og alle hadde et uavhengig hjuloppheng og femtrinns girkasser.
Men så snart Pegaso-sportsbilene kom ut på gatene, viste det seg at de ikke hadde så fremragende egenskaper som man trodde i forveien, ettersom de ikke var annet enn et sideprosjekt beregnet på et meget lite marked. Det var store forhåpninger om at sportsbilen ville bli en suksess innenfor motorsporten, men det viste seg å være forhastet. Bilen var en skuffelse under billøpene på Monaco og Le Mans i 1952, ettersom den ikke var ferdigutviklet og var satt i serieproduksjon altfor tidlig. I året 1953 ble Ricart tvunget til å trekke Z-102 bilsteamet fra Le Mans etter problemer med bremsene og en alvorlig ulykke hvor sjåføren måtte få det ene beinet amputert.
Samme år klarte testsjåføren Celso Fernandez å presse topphastigheten opp til 226,4 km/t. Dette skjedde den 11. september, på vegstrekningen fra Tona til Vac på hovedvegen fra Barcelona til grensen, som da ble sperret for allmenn trafikk. Dette oppmuntret Ricart, som ga opp motorsporten, til å innlede seg på høyhastighetskjøring og sendte dermed en Z-102 bil til Belgia og motorveien mellom Ostende og Gent, hvor det på den kjente Jabbeke-strekningen var foretatt hastighetsrekordforsøk flere ganger. Fernandez oppnådde 243 km/t 25. september, men demonstrerte også at Z-102 var raskest fra start med 138 km/t på den første kilometeren. Hans rekord ble slettet av Norman Dewis med en Jaguar 20. oktober 1953 med 277 km/t. Det som vakte mest oppsikt var den voldsomme akselerasjonsevnen til bilen. Men det var ikke gode bremser på den meget raske bilen, noe som stadig viste seg på de spanske billøpene hvor sjåførene bare kunne vinne på akselerasjon og om man ikke kjørte for lenge.
Fernandez satte en ny hastighetsrekord 22. oktober 1954 med 295 km/t med en ny Spyder-modell på Pedralbes-banen ved Barcelona da billøpet GP Peña Rhin ble arrangert. Men det var ikke uten alvorlige problemer, og nok en gang stjal den britiske Jaguaren publikums oppmerksomhet. Den britiske sportsbilen var av bedre kvalitet i sammenligning. Da Ricart i november 1954 sendte bilteamet til Mexico for det 3 070 km lange billøpet Carreas Panamericana opplevde man massevis av problemer. Det kontroversielle billøpet, som gikk på upreparerte og dårlige preparerte veier, hadde ført til mange bilulykker, og Pegaso-bilen var selv utsatt for dette. Underveis fra Mexico by til Leon krasjet Pegaso-bilen. Bilen gikk opp i røyk mens besetningen overlevde.
I mellomtiden hadde bilen opplevd et fall i prestisje. Det var registrert en rekke ulykker, og det var vanskelig å skaffe deler til reparasjon og utbedring av de innkjøpte sportsbilene. Ettersom ENASA ikke hadde lagt mye vekt på produksjonen av sportsbilene, var det også gjort lite for å sørge for en oppfølgning av de solgte personkjøretøyene. Etter INIs mening hadde prosjektet omkring sportsbilene utspilt sin rolle, og var dermed blitt lite hensiktsmessig for ENASA, som vil konsentrere seg om kommersielle kjøretøyer. Bilindustrien var gjenreist, den spanske økonomien var på vei oppover og en internasjonaliseringsprosess hadde startet, da internasjonale handelskonserner gikk inn i det spanske markedet. Dermed ville ENASA involvere seg i de nye forholdene, blant annet for å søke nye markeder utenfor landegrensene.
Men Ricart fikk lov til å fortsette, men med redusert ressursforbruk. Da det franske magasinet l’Auto-Journal publiserte en artikkel om sportsbilene på Montlhéry i 1954, ble Pegaso-bilen sammenlignet med Jaguar XK120 og Aston Martin DB2-4 i akselerasjonsevne. Den var raskest av samtidige biler på de første 400 meter med 217 km/t. Men bremsene ble sterkt kritisert for å være for dårlige. På dette tidspunktet var bare 19 bilchassis levert fra Pegaso-fabrikken. Utenlandskbygde sportsbiler kunne selges i Spania etter at myndighetene opphevde de fleste importrestriksjonene, noe som reduserte sportsbilmarkedet for Pegaso til et minimum. I 1955 ble bare 12 biler bygget. Da Pegaso-bilen ble vist på Paris-bilutstillingen i oktober 1956, var det den siste gang Ricart kunne vise fram sitt «mesterverk». Samme år grep ENASA inn og beordret slutt på all bygging av sportsbiler.
En rekke uferdige chassis ble berget og overført til Calle de Tomas Breton i Madrid, som var ikke mer enn et overfylt verksted, hvor de ble bygd for hånd med ulike resultater. For ettertiden er dette forvirrende fordi uferdige og nylige ferdige biler ikke ble godt dokumentert for ettertiden, og da eierne videresolgte sine kjøretøy skulle den tekniske tilstanden forverre seg. I året 1957 sluttet Ricart som direktør etter å ha vært sjef for Pegaso i 12 år. Nye krefter overtok, men endringene innenfor ENASA gikk sterkt utover den historiske dokumentasjonen omkring Pegaso-sportsbilene, ettersom store deler av Ricarts arbeid ble slettet, som da direktør Claudio Boada ødela mye av det innovative miljøet som hadde blitt skapt i de første årene av selskapets historie.
Pegaso-sportsbilene forsvant i de neste tjue år, fram til fornyet interesse oppsto i 1980-årene, da historien ble kjent på nytt for spanjolene som hentet dem fram i lyset. Da Fotball-VM ble arrangert i Madrid i 1982, ble en parade av ulike sportsbiler oppstilt på ENASAs regning for å markere sin stolthet over denne arven.
Forløpende data viser at det ble bygget 86 Pegaso sportsbiler mellom 1951 og 1957, og at omtrent 60 biler har overlevd fram til 2017.
Lastebilene
Ettersom Hispano-Suiza i Spania på 1930-tallet var øremerket for produksjon av kommersielle kjøretøyer for det internasjonale konsernet, kunne ENASA overta velegnede fasiliteter for fremstilling av eksisterende lastebilmodeller. Etter borgerkrigen ble det gjort forsøk på å gjenåpne Hispano-Suiza-fabrikken med vekslende hell. Det var store administrative problemer knyttet til virksomheten, selv om Hispano-Suiza Type 66 ble satt i produksjon i 1940. Utover de neste årene ble type 66 benyttet som basismodell for buss, trolleybuss, lastebiler og trekkbiler. For å intensivere lastebilproduksjonen var man nødt til å skifte ut administrasjonen, og dermed kom ENASA inn i bildet. Ikke bare hadde man hentet inn erfarne lederemner som Wilfredo Ricart, man hadde også underlagt seg Hispano-Suiza for en massiv omstilling som ble avsluttet i 1955. Produksjonen av Type 66-lastebilen under det nye merket Pegaso I, senere Z-203, gikk langsomt, bare 148 lastebilchassis ble bygget i 1947-49.
Til å begynne med hadde Z-203 bensinmotor, som var kostbar i drift, så dieselmotor ble innført under Ricarts ledelse. Det skulle ta flere år å utvikle nye modeller, så Pegaso II som oppsto ut av Z-203 som Z-202 med dieselmotor utgjorde hoveddelen av den årlige produksjonen hos Pegaso. Så snart det nye fabrikkanlegget på Barajas ved Madrid ble åpnet i 1955, hadde Ricart hentet fram et meget avansert design, Z-207, hvor motoren ble satt bak forakselen. Den nye lastebilmodellen Z-207 var en suksess, og 5 737 ble produsert fra 1955 til 1959. Men det skulle vise seg at selv om den var robust for sitt oppdrag, var den kostbar i produksjon og mer vedlikeholdskrevende enn vanlig i drift. Men det var ikke bare den avanserte konstruksjonen som ble kjennetegnet på de nye Pegaso-lastebilene. For å skape estetiske inntrykk ble det montert korrugerte paneler på førerhuset, og dette var et viktig kjennetegn på samtlige Pegaso-lastebiler i etterkrigstiden, det som het chapa Pegaso, «Pegaso-blikk».
MY «Pelorus»
MY «Pelorus» er en av verdens største private yachter. Skipet er 115 meter langt, og 17,2 meter bredt. MY «Pelorus» eies av den russiske milliardæren Roman Abramovitsj. Yachten ble bygget av Lürssen i Tyskland i 2003, og skal ha kostet rundt én milliard kroner. Opprinnelig var skipet bestilt av en ukjent forretningsmann, men i 2004 ble den solgt til Abramovitsj, som fikk den modifisert ved Blohm & Voss-verftet.
Pegaso
Lastebilene
Z-207 hadde kallenavnet «Barajas», og var populær blant lastebilsjåførene som verdsatte den innebygde robustheten, men ENASA ville også ha en noe rimeligere modell. Så Z-206 oppsto i Barcelona, hvor man valgte å stoppe all produksjon av tidlige Hispano-Suiza-modeller, som hadde kallenavnet «Mofletes». Da Ricart sluttet som direktør i 1957 overtok nye krefter, og disse var mer opptatt av større produksjonstall enn å fortsette den innovative, men kostbare strategien omkring Z-207. Det ble innledet samtaler med det britiske konsernet Leyland Motors Ltd. som hadde etablert seg på det internasjonale lastebilmarkedet med sin Comet-modell, og det ble inngått en avtale om produksjon av Comet-lastebilmodellen under det spanske merket. Typebetegnelsen som begynte med «Z», erstattes med rene tall i tusentall, som 2011 for en trekkbil basert på Pegaso Comet. Disse Comet-lastebilene hadde de sedvanlige Pegaso-blikkene på seg som også ble brukt på andre modeller fram til 1970-tallet.
Pegaso fullførte nesten samtlige behov i det innenlandske lastebilmarkedet, med et meget stort spektrum av ulike modeller. Selv om de var basert på få fellesmodeller så var de delvis beskyttet av tollbarrierer som holdt utenlandskbygde lastebiler ute. Etter hvert som integreringen av den spanske økonomien inn i det europeiske markedet skjøt fart, skulle Pegaso oppleve voksende konkurranse og sviktende salgstall. Det ble dessuten begått alvorlige feil, som da man var altfor sent ute med tippbare førerhus, 2081 kom i 1975. ENASA la dermed ut mye av sine aksjer i det som tidligere var et statseide konsern, for oppkjøp og i 1980 kjøpte den amerikanske International Harvester 35 % av aksjene. Pegaso og IH innledet seg på et samarbeid, men etter kort tid var IH nødt til å trekke seg ut og overførte den britiske Seddon-Atkinson til spansk eierskap. Dermed søkte ENASA nye samarbeidspartnere over de neste årene.
MY «Pelorus»
Yachten ble lånt ut til John Terry i 2007 da han giftet seg, som en bryllupsgave fra Abramovitsj.
Pegaso
Lastebilene
I 1987 hadde Pegaso utviklet Troner-serien, tunglastebilmodellen beregnet på tunglastfrakt, med vital assistanse fra Seddon-Atkinson som året etter tilbød sin egen modell, Strato, basert på det nye modellprogrammet. DAF i Nederland var også tungt involvert i utviklingen av Troner-lastebilene, som var blant de beste innenfor sin klasse på de europeiske veiene den gang. INI gikk inn for å tillate en formell overtagelse av ENASA, og det ble inngått en forståelse med MAN i Tyskland om at Pegaso ville bli overtatt. Men denne forståelsen falt bort, og nesten samtidig i 1990 rykket Iveco inn i bildet hvor de kjøpte til seg 60 % av Pegaso. Deretter startet det internasjonale lastebilkonsernet en omfattende rasjonalisering av det spanske selskapet over de neste årene, som sluttet med at Pegaso-merket ble tatt ut av produksjon fra året 1994.
MY «Pelorus»
Abramovitsj har lenge vært aktiv innenfor yachtmiljøet, og har eid flere yachter. Tidligere, eide han blant annet den 112 meter lange yachten MY «Le Grand Bleu» og eier i tillegg til MY «Pelorus» både MY «Ecstasea», og MY «Sussurro». Han skal også ha eid MY «Triple Seven», før den ble solgt i 2006.
Pegaso
Lastebilene
Dette var ikke en villig handling, for det oppsto krisetilstand i de turbulente årene fra 1989 til 1993, og Iveco var nødt til å skifte ut produksjonen i Barcelona med egne modeller. Den siste lastebilen med Pegaso-merket var en Pegaso Troner som ble kjørt ut den 12. juli 1994. 350 000 kjøretøyer av alle typer hadde blitt levert med Pegaso-merket fra 1946 til 1994.
José Craveirinha
Hans dikt, skrevet på portugisisk, handlet om rasisme og den portugisiske koloniale dominansen over Mosambik. Craveirinha var en av de afrikanske pionerene i Négritude-bevegelsen. Som journalist, bidro Craveirinha til utallige mosambikanske magasiner og aviser, deriblant O Brado Africano, Noticias da Tarde, Voz de Moçambique, Noticias da Beira, Diario de Moçambique og Voz Africana. Han har også spilt fotball og trent en rekke idrettsutøvere.
Pegaso
Busser
I likhet med lastebilene var det også et meget stort behov for busser for kollektivtrafikk, spesielt for å holde den spanske nasjonaløkonomien gående når arbeidere skulle til sine arbeidsplasser. Hispano-Suiza-bussene dominerte nesten hele bussmarkedet i tiden før krigsutbruddet i 1936, og da produksjonen smått, men sent, startet - var det bare å bruke Type 66-lastebilchassiset for å bygge buss. Med den dieseldrevne Pegaso II kunne Ricart tilby nye bussmodeller basert på dette chassiset. som det kunne reises karosseri på, enten hos ENASA eller andre karosserimakerne. Men Ricart var en fremtidsorientert mann som ikke bare ville starte på bar grunn, han etterlyste også innovative tenkning, som demonstrert med sportsbilene og Z-207 Barajas lastebilen, innenfor bussfremstillingen.
Selvbærende buss, det som het Monocasco, ble en realitet da den første bussen av type Z-403 ble offentliggjort i 1950. Chassiset ble tatt bort til fordel for en selvbærende konstruksjon som kunne bære sin egen vekt og dermed bare trengte et lite hjulunderstell. Z-403 ble en stor suksess for Pegaso som solgte 1 186 busser av denne typen mellom 1950 og 1957, fordelt på Normal med 43 sitteplasser og Pullman for lengre reiser med 32 sitteplasser. Den kunne også ha ulike motoralternativer, som Pegaso Diesel og Pegaso III med bensinmotor. Den meste kjente varianten var halvannendekkerbussen Z-403 Monocasco som var et yndet transportalternativ som flybuss for det statlige flyselskapet Iberia, da den hadde midtmotor. Bussen ble etterfulgt fra 1961 med Pegaso Monotral, også en selvbærende buss, som var lisensprodusert fra Viberti i Italia.
José Craveirinha
Utgivelser på svensk
(ingen utgivelser på norsk)
MY «Pelorus»
I 2008 ble det klart at Abramovitsj ventet enda en yacht fra Blohm & Voss, den 172 meter lange MY «Eclipse».
Yachten har vært på besøk i Norge flere ganger, blant annet i august 2010, da skipet besøkte Kristiansand.
Oddrane
Oddrane (eg. ODD'rane Supporterklubb) er den offisielle supporterklubben til Odds Ballklubb med litt over 1,000 medlemmer. Klubben ble startet høsten 1998, da Odd rykket opp i Eliteserien for første gang siden 60-åra. Oddrane tok over der den gamle supporterklubben Den Hvite Skare. Leder er Alexander «Slakter`n» Almvik.
Supporterklubben åpnet ved sesongstart 2010 sin egen pub, «Fort Falkum», vis-à-vis Skagerak Arena.
Oddrane står i 2022-sesongen på Nordre Faklum (felt W) på Dominostribuen sammen med de andre supportergruppene.
Pegaso
Busser
Busschassiser var ikke tatt bort fra produksjonsfasilitetene, som sett med Z-407 El Millionario (Millionæren) basert på Z-207 lastebilchassiset. Tilnavnet var ikke godt ment, for utviklingsarbeidet hadde blitt så kostbart at prosjektet til slutt måtte stoppes. Z-404 ble bygget på det samme kriteriet og solgt som bybuss i de spanske storbyene, hvor det også var sterk etterspørsel etter trolleybusser. Som svar på dette utviklet ENASA trolleybussvarianten Z-501, som på 1960-tallet ble erstattet med de mer kapable trolleybussene 8010, som var basert på den franske boggibussen fra Vetra. ENASA hadde kjøpt til seg lisensrettigheter for Pegaso, og de treakslede trolleybussene ble et meget vanlig syn på de spanske trolleybusslinjene. Karosserifirmaer som Seida påtok seg ansvaret for å reise karosseri på disse Pegaso-bussene.
I motsetning til Pegaso-lastebilene var bussene ikke uten interne utfordrere på det spanske markedet for busser. Barreiros, SAVA (Sociedad Anónima de Vehículos Automoviles), Obradors og Irizar kappet også om å vinne til seg ordrer på bussflåter i de mange busselskapene.
Militærkjøretøy
Pegaso sørget også for produksjon av militærkjøretøy for det spanske militæret som først og fremst trengte transportkjøretøyer. Slike lastebilmodeller var 3020 fra 1963, 3045 fra 1970 og 3046 som eksportvariant, med forskjellige hjulopplegging som 6 x 6 av type 3055. ENASA tok også spranget over i fremstilling av pansrede transportkjøretøyer, og på invitasjon fra det spanske militæret startet de på 1970-tallet et prosjekt omkring et motorisert panserkjøretøy (hjuldrevet).
Resultatet var 6 x 6 Pegaso BMR 3500 som kom i produksjon som BMR 600 etter å ha blitt akseptert under utvelgelsen i konkurranse med Mowag fra Sveits og VAB fra Frankrike. BMR 600 kom i tjeneste for Spania og Egypt. På grunnlaget av dette utviklet ENASA også BLR 3545 som 4 x 4 panserkjøretøy for Guardia Civil.
Veddemålsbørs
Veddemålsbørs (engelsk bet exchange), også brukt som Prediksjonsmarked, er en form for bookmaking hvor selskapet minimerer sin risiko ved hjelp av teknologi, som muliggjør at kundene kan vedde mot hverandre, istedenfor mot en tradisjonell bookmaker. Det at kundene vedder seg i mellom gjør at de overtar deler av den økonomiske risikoen som en vanlig bookmaker har. Inntektene kommer fra prosenter av omsetningen, og er således uavhengig av utfallene av de ulike veddemålene. En veddemålsbørs fungerer på mange måter som en megler, en mellommann som legger til rette for å oppnå enighet mellom to eller flere parter, en form for tipping også kalt person-til-person tipping (P2P).
Den klart største operatøren er Betfair, med hovedvekt på fotball, hesteløp, og tennis. Betfair tilbyr ikke bare spill på sportsbegivenheter, men på nærmest alt mellom himmel og jord; for eksempel årets norske vinner av Idol, hvor høy maksimumstemperaturen vil bli i England innenfor et gitt tidsrom, i tillegg til ulike hasardspill som poker og kasino.
Historie
Konseptet person-til-person tipping – forløperen til veddemålsbørs – ble først introdusert i Storbritannia av selskapet Flutter i mai 2000. Flutter tilegnet seg raskt en stor markedsandel. Kort tid etter ble Betfair, et annet britisk basert selskap etablert. Betfair introduserte et konsept som fikk navnet veddemålsbørs ("betting exchange"). Med Betfair sin teknologiske plattform, og Flutter sin kundebase, ble sammenslåingen av foretakene i 2001 raskt en stor suksess. Navnet Betfair ble videreført. Selskapet har (per desember 2007) 800,000 kunder, og en markedsverdi (i 2005) på 5.2 milliarder pund, om lag 55 milliarder norske kroner. Den største utfordringen for andre konkurrenter er mangelen på likviditet. Dette reduserer sannsynligheten for å finne en motpart til det veddemålet en ønsker å inngå. Den teknologiske løsningen muliggjør reduserte lønns- og administrasjonskostnader, og fjerning av mellomledd. En bookmaker må også ta høyde for eksponerings-risikoen ved å sette for høye odds. Som et resultat av dette er vanligvis oddsen på en veddemålsbørs betydelig høyere enn hos tradisjonelle bookmakere.
Selge (lay)
En veddemålsbørs gir kundene/spillerne mulighet til å operere som bookmakere, ved at en selv kan tilby odds. En kan også kjøpe (back) odds, som en kunde hos en tradisjonell bookmaker. Ved å selge et resultat (lay), vedder en på at det ikke slår til. Hvis du for eksempel spiller om hvilket fotballag som skal vinne toppserien i England, og du selger Tottenham, så tilbyr du odds til spillere som ønsker å vedde på at Tottenham vinner. Hvis Tottenham ikke vinner, innkasserer du kjøperens innsats. Hvis Tottenham vinner, må du derimot betale motparten gevinsten (akkurat som hva en bookmaker ville gjort). Utfordringen er således å finne en motpart som er villig til å tippe på det motsatte resultatet, da hver transaksjon krever en kjøper og en selger. Å selge et resultat blir det samme som å kjøpe alle de andre resultatene. Å selge at Tottenham vinner serien blir som å kjøpe at alle andre lag enn Tottenham vinner serien. Tilsvarende, å selge at hjemmelaget skal vinne en fotballkamp blir som å kjøpe at motstanderlaget spiller uavgjort eller vinner. Å selge en hest i et løp er det samme som å tippe på at alle andre hester vinner løpet.
Fremveksten av veddemålsbørser har åpnet opp for en ny type gambler – kalt trader eller spekulant som du ofte finner i aksjemarkedene. De fleste veddemålsbørser tar kun kommisjon av netto gevinst, noe som passer godt for høyt volum med lav margin.
Grensesnittet kan til en viss grad sammenlignes med derivathandel, hvor 'back' og 'lay' tilsvarer kjøp og salg av derivater på børsen.
Kontroverser
Det faktum at gamblere kan selge (lay) et utfall har skapt storstilt kritikk fra store bookmakere, som Ladbrokes og William Hill, som vektlegger at når anonyme personer kan vedde på at et resultat ikke slår til, kan det lett føre til svindel/korrupsjon, da det er mye lettere for eksempel å sørge for at en hest ikke vinner enn at en bestemt hest vinner. Betfair har forsvart seg med at konkurrentene argumenterer mer ut ifra egne kommersielle hensyn enn en generell bekymring for sportens integritet. Et annet argument Betfair har brukt er at til forskjell fra tradisjonelle bookmakere, som aksepterer anonyme veddemål, er Betfair kjent med sine kunders identitet på grunn av en omfattende registreringsprosess, samt at selskapet har tegnet avtaler med en del impliserte parter.
I 2007 suspenderte Betfair alle veddemål på en tenniskamp mellom Martin Arguello og Nikolaj Davydenko. Årsaken var mistenkelig store innsatser på at Nikolaj Davydenko skulle tape denne kampen, noe han forøvrig gjorde.
Matterhorn
Matterhorn (italiensk: Monte Cervino) er et fjell på 4,478 moh som ligger i Alpene på grensen mellom Sveits og Italia.
Matterhorn ble for første gang besteget den 14. juli 1865 av briten Edward Whymper. Hans ekspedisjon besto av syv personer. De nådde alle toppen, men på vei ned gikk det galt. Fire personer døde. Matterhorn var inntil da det siste av de virkelige store og kjente fjellene i Alpene som var ubesteget.
Første nordmenn på Matterhorn var trolig Sverre og Magne Poulsen i 1920.
Nærmeste større sted er Zermatt, nordøst for Matterhorn.
Matterhorn har også gitt form til sjokoladen Toblerone.
Sørwestfalen
Sørwestfalen er en region i den sørlige delen av Westfalen. Regionen utgjorde frem til begynnelsen av 1800-tallet intet enhetlig territorium, og heller ikke idag er den helt nøyaktig avgrenset. Navnet brukes idag om den sørlige delen av den tidligere provinsen Westfalen, og omfatter Sauerland (med unntak av Upland i Hessen), det meste av Wittgensteiner Land og Siegerland, og Hellwegbörden med unntak av Kreis Unna.
Rishaugen
Rishaugen ved Søndre Holstad gård i Ås kommune i Viken fylke er en stor gravhaug fra jernalderen. Til haugen knytter seg et kjent sagn om hulderkvinnen Herløg Rishaug (Herlaug Rishaug) som forelsker seg i gårdsgutten Åsulv.
Harry (andre betydninger)
Harry har flere betydninger:
Lars-Petter Helgestad
Lars-Petter Helgestad (født 1984 i Hokksund) er en norsk organisasjonsmann.
Han studerte statsvitenskap ved Universitetet i Oslo 2005–2009.
Charlotte Skeoch
Charlotte Skeoch, (født 22. februar 1989), er en engelsk skuespiller som har spilt «Hannah Abbott» i hittil to av de fire produserte Harry Potter-filmene. Disse er henholdsvis Harry Potter og Mysteriekammeret og Harry Potter og Ildbegeret.
Vampyrblod (trilogi)
Vampyrblod (engelsk: Vampire Blood; i USA kalt Cirque du Freak Trilogy) er den første trilogien i Sagaen om Darren Shan av forfatteren Darren Shan. Den består av bøkene Skrekkens sirkus, Vampyrens assistent og Tunneler av blod.
Liste over romerske stedsnavn i Britannia
Listen over romerske stedsnavn i Britannia omfatter en rekke romerske regioner, byer og landsbyer i det som i dag er Storbritannia. De fleste ligger i England, som var området hvor romerne sto sterkest. Det er også noen referanser til Irland, ettersom provinsen Britannia i utvidet forstand inkluderte hele området vi kjenner som De britiske øyer. Dette selv om romernes innflytelse var svært begrenset i enkelte regioner og så godt som ikke-eksisterende i Irland.
David Browning
David Browning (født 5. juni 1931, død 14. mars 1956 i Kansas) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Browning ble olympisk mester i stuping under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han vant konkurransen i sviktstup foran sin landsmann Miller Anderson.
Vampyrblod (trilogi)
Disse bøkene viser hvordan Darren må tilpasse seg sitt nye liv, og hva det medfølger. Den første boken er grunnen til hvordan han ble en halv-vampyr og hva han må gi opp for å redde sin beste venn. Men brukes også til å introdusere figuren, den andre og tredje boka går mer i detaljer om hvordan han forandres og hva han aldri vil kunne gjøre.
Hovedtema for hele trilogien er utrygghet. Han har nettopp blitt omvandlet til noe som få ville akseptert, og det faktum at han faktisk bare er et barn fører til at han vil få en mørkere og mer uvanlig måte å vokse opp på.
Fylkesvei 3632
Fylkesvei 3632 går mellom Lia og Nilssevold i Grimstad kommune. Veien er 1,9 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 52 (Aust-Agder).
Jon Klyve
Jon Klyve (født 3. februar 1948) fra Fyksesund i Hardanger ble skytterkonge under Landsskytterstevnet i Kristiansand i 1969. Han representerte Oslo Østre skytterlag da han ble skytterkonge, men gikk senere over til Ålvik i Hardanger.
Gisela Arendt
Gisela Arendt (født 5. november 1918 i Berlin, død 18. februar 1969 i Bonn) var en tysk svømmer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Arendt vant en olympisk sølvmedalje i svømming under OL 1936 i Berlin. Hun var med på det tyske laget som kom på andreplass på damenes 4 x 100 meter fri, 0,8 sekunder bak Nederland som vant med ny olympisk rekord 4.36,0. De andre svømmerne på det tyske laget var Ruth Halbsguth, Leni Lohmar og Ingeborg Schmitz. På 100 meter fri kom Arendt på tredjeplass bak Rie Mastenbroek fra Nederland og argentinske Jeannette Campbell.
Rolf Martin Angeltvedt
Rolf Martin Angeltvedt (født 1966 ) er daglig leder for Stiftelsen Helseutvalget.
Rolf M. Angeltvedt har vært leder av Helseutvalget siden 2003, men har jobbet med hiv og aids siden 1994. Rolf Martin Angeltvedt mottok prisen «Årets æreshomo» i 2005. Han har skrevet boken Gaykids sammen med Lill-Ann Chepstow-Lusty og i 2008.
Ingar Sletten Kolloen
Ingar Sletten Kolloen (født 9. juli 1951 i Kvam i Oppland) er en norsk redaktør, journalist, biograf og forfatter.
Kolloen har vært journalist i en rekke aviser. Han har vært leder for Aftenpostens kulturredaksjon og sjefredaktør i Gudbrandsdølen Dagningen. Videre har han også jobbet som forlagsredaktør i Den norske Bokklubben, og han var sentral i planlegginga av kulturprogrammet for Lillehammer-OL.
Han har også vunnet Melsom-prisen og Den norske leserprisen.
Høsten 2007 debuterte han som skjønnlitterær forfatter med romanen Den fjerde engelen.
Et stort løft var hans biografi over den kontroversielle forfatteren Knut Hamsun som kom i to bind. Høsten 2008 kom biografien om Joralf Gjerstad også kjent som den synske helbrederen «Snåsamannen», «Snåsakaill'n» eller «Trollmannen fra Snåsa». I oktober 2012 kom Kolloen med sin biografi om dronning Sonja, Dronningen.
I 2010 fikk Ingar Sletten Kolloen stillingen som professor II ved Høgskolen i Lillehammer. Gjennom sitt virke og bidrag i norsk offentlighet vist vist seg kvalifisert, sto det i rapporten til innstillingskomiteen. Til grunnlag for komiteens vurdering ligger først og fremst Kolloens tre arbeider, biografiene ''Berre kjærleik og død. Ein biografi om Tor Jonsson'' og biografien av Hamsun i to bind.
Thomas Huxley
Thomas Henry Huxley (født 4. mai 1825 i Ealing i Middlesex i England, død 29. juni 1895 i Eastbourne) var en britisk biolog kjent som en tidlig tilhenger av Charles Darwins tankegang. Han har ofte blitt omtalt som «Darwins bulldog» på grunn av sitt forsvar for mange (men ikke alle) av Darwins teorier. Han blir særlig husket for sine voldsomme diskusjoner med biskop Samuel Wilberforce, men også for sin betydning i forbindelse med de to biogeografiske skillelinjene wallacelinjen og huxleylinjen.
Bakgrunn
Thomas Henry Huxley var sønn av en skolelærer. Foreldrene George Huxley og Rachel Withers hadde giftet seg i 1810. Thomas Henry var deres syvende barn og samtidig den yngste overlevende av i alt åtte barn. Huxley er bestefar til tre berømte brødre: Biologen og UNESCO-generalsekretæreb Julian Huxley, forfatteren Aldous Huxley (Brave New World, 1932) og medisineren Andrew Fielding Huxley.
Vitenskapelig engasjement
Hans vitenskapelige debatter med Richard Owen er et godt eksempel på hans syn. Huxley prøvde å finne likheter mellom menneskets og gorillaens skjeletter, og han skrev om dette og laget plansjer.
Hans essays gav ham ry som en av det engelske språks største stilister. Hans språkbegavelse var med på å popularisere darwinismen for de brede masser, ved at han benyttet et enkelt språk som de fleste kunne forstå.
Huxley menes å være den første personen som begynte å bruke ordet agnostiker, i 1869. Han sa at kirkene hevdet å sitte inne med en særlig gnosis (kunnskap) om Gud og om tingenes opprinnelse. Han anførte at han ikke kunne akseptere dette fordi det dreide seg om emner utenfor menneskenes erkjennelse, og at han derfor var agnostiker.
Noen nyere kristne apologieter betegner Huxley som den første ateistiske evangelist, til tross for at han selv benyttet ordet agnostiker og ikke ville være med på at han skulle være ateist. Han var imidlertid en iherdig motstander av nærmest enhver form for organisert religion, skjønt han særlig gikk ut mot katolisismen. Lenin hevdet om ham i sitt verk Materialisme og empiriokritisisme at «I Huxleys tilfelle … tjener agnostisisme som et fikenblad for materialisme.»
Muzaffaridene
Muzaffaridene var et sunniislamsk arabisk dynasti som kom til makten i Iran etter sammenbruddet av Ilkhanatet i det 14. århundret.
Veien til makten
Muzaffaridene hadde sin opprinnelse i Khorasan, men flyktet til Yazd under den mongolske invasjonen. De tjente under Il-khanene og kom til makten da Sharaf al-Din Muzaffar ble gjort til guvernør i Maibud, en landsby nær Yazd. Han ble gitt oppgaven med å knuse røverbandene som herjet landet.
Sønnen til Sharaf al-Din, Mubariz al-Din Muhammed, ble fostret opp ved hoffet til Il-khanen, men returnerte til Maibud da Il-khanen Öljeitü døde. Etter en tid beseiret han herskeren i Yazd og fikk kontroll over byen. Etter dette havnet han i konflikt med neguderiene, en mongolsk stammegruppe. Han klarte å nedkjempe dem uten store tap og endte opp med kontroll over Kirman. Etter dette fikk han mulighet til å bekjempe injuidene, som kontrollerte Shiraz og Isfahan. De ekspansjonistiske drømmene til injuid-lederen Abu Ishaq med tanke på Kirman førte ham til å gå til krig mot muzaffiridene i 1347. Han gjennomførte en mislykket beleiring av Yazd i 1350–1351. Etter dette opplevde Mubariz al-Din Muhammed motgang. Han ble beseiret på slagmarken i 1353, tvunget til å søke tilflukt i Shiraz og til slutt måtte han overgi seg. Han klarte å flykte fra Shiraz til Isfahan, men Mubaritz al-Din forfulgte ham, tok byen og henrettet Abu Ishaq. Fars og det vestlige Iran var nå under hans kontroll.
Injuidenes makt var nå brutt og muzaffiridene hadde nå makten i Iran og Shiraz ble gjort til deres hovedstad. Mubaritz al-Din invaderte Aserbajdsjan, hvor Den gylne horde hadde vansker med å holde sine nylige erobringer. Han beseiret guvernøren til Den gylne horde, Akhichuq, og okkuperte Tabriz, men innså at han ikke kunne holde denne posisjonen mot jalayridenes tropper som marsjerte fra Bagdad, og han trakk seg snart tilbake. Jalayridene beholdt derfor sin kontroll over Tabriz, til tross for forsøk av muzaffiridene på å ta den. Mubariz al-Din var kjent som en grusom hersker, og kort tid etterpå (i 1358) blindet og fengslet hans sønn Abu'l Fawaris Shah Shuja ham. Han døde i fengsel i 1363.
Styret til sjah Shuja
Sjah Shuja viste seg å være mindre tyrannisk, men han var konstant i kamper med sine brødre, noe som førte til en lang periode med ustabilitet. I 1363 marsjerte han mot sin første bror sjah Mahmud i Isfahan og freden ble brutt. Året etter invaderte sjah Mahmud, med støtte fra sin svigerfar sjeik Uvais av jalayridene, Fars og erobret Shiraz. Sjah Shuja klarte ikke å gjenerobre sin hovedstad før i 1366. Sjah Mahmud fortsatte å spille en innflytelsesrik rolle i iransk politikk, og brukte sin allianse gjennom ekteskap med å ta Tabriz fra jalayridene etter at sjeik Uvais døde i 1374. Han okkuperte byen, men oppga den etter at han ble syk. Han døde året etter, noe som gjorde at sjah Shuja kunne okkupere Isfahan.