cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etiopia
Politiske partier og valg
Ved Etiopias parlamentsvalg 2010 fikk EPRDF-koalisjonen 499 av de 547 setene i parlamentet, partier som er alliert med EPRDF fikk 46 seter, opposisjonsalliansen Medrek fikk ett sete, og en uavhengig representant fikk det siste setet. Flere av de siste valgene har blitt boikottet av opposisjonen, «fordi de mente at regjeringen hadde laget valgregler som gjorde det umulig for andre å vinne frem». Under parlamentsvalget i 2010 ble «flere potensielt sterke opposisjonskandidater fengslet eller befant seg i eksil under valget. Offisielle og uoffisielle observatører fra organisasjoner som Den europeiske union (EU) og Human Rights Watch meldte om en lang rekke initiativ for å stilne motstandere og undertrykke mediene og sivilsamfunnet, inkludert drap og trusler.»
Under statsminister Abiy Ahmed, som tiltrådte i april 2018, har landet gjennomgått en demokratiserings- og reformprosess, i tillegg til at det ble inngått en fredsavtale med Eritrea.
Administrativ inndeling
Etiopia har siden 1996 vært inndelt i etnisk baserte regioner (flertall kililoch, entall kilil), og dertil 2 autonome byregioner knyttet til de to største byene Addis Abeba og Dire Dawa. Fram til 1991 fantes en annen inndeling, i 13 provinser. Fra 2020, da den nye regionale delstaten Sidama ble etablert, er det tolv regionale delstater i Etiopia.
Etiopias tolv regionale delstater er:
Regionene er videre inndelt i 68 soner. Den videre inndelingen er i om lag 500 woreda, og til sist i et landsbynivå kalt kebele.
Forsvars- og utenrikspolitikk
Etiopia er medlem av FN, de fleste av FNs særorganisasjoner, Verdensbanken, Den afrikanske union, ACP, G24-landene, COMESA og Cotonou-avtalen.
Etiopia ble medlem av Folkeforbundet i 1923, og av FN fra opprettelsen. Landet samarbeidet tett med Storbritannia fram til 1945, og med USA etter dette. Etiopia var en av initiativtagerne til Organisasjonen for afrikansk enhet i 1963, og OAUs hovedkontor ble lagt til Addis Abeba. Etter revolusjonen i 1974 ble Etiopia offisielt medlem av Organisasjonen av alliansefrie nasjoner, men utviklet i realiteten tette bånd til Sovjetunionen og dets allierte.
Ecuador
Befolkning
I hacienda i den spanske kolonitiden oppstod det et undertrykkende rasistisk klassesystem, hvor hvite hacendados eide all jord og alle produksjonsmidler og dominerte handel, kirkevesenet og statsadministrasjonen, og de innfødte etniske folkegruppene stod i gjeld til hacendados. På 1500-tallet endret dette demografien noe. Befolkningen var fremdeles konsentrert i høylandet, men senere på 1700- og 1800-tallet kom det en sterkere utvikling i Costa-regionen. Alt i alt har en etter ca. 1700 sett migrasjon fra høylandet til Costa og i mindre grad til Oriente, og i tillegg kommer sesongmessig migrasjon til plantasjer på kysten. Provinser i høylandet som Imbabura, Pichincha og Cotopaxi i nord ble styrket sammen med Azuay (Cuenca) og Loja i sør. Etter oppgang med kaffeplantasjar og særleg etter «bananboomen» utover 1950- og 1960-tallet ble det en oppsving i Manabí, Guayas og El Oro. Flere tidligere kulturer i Costa-regionen og Sierra forsvant og smeltet sammen til en «quichuakultur».
En større endring i samfunnsstrukturen kom med oljeinntektene på 1970-tallet. Inntektene førte med seg industrialisering, bygging av infrastruktur og styrking av de største byene. Det foregikk også en viss migrasjon til Oriente-regionen, hvor petroleumsforekomstene finnes. Byer som Santo Domingo og Puyo i Oriente vokste. Utviklingen kan eksemplifiseres med tall: I 1950 bodde cirka 25 % av befolkningen i byer, i 1981 hadde tallet økt til 51 %, og av disse bodde 25 % i de to byene Quito og Guayaquil. Det har også skjedd en urbanisering som kan forklares med økonomisk utvikling for jordbruksentrene. Machala og Manta er eksempel på slike byer.
Ulempen med urbanisering i store byer som Quito og Guayaquil er at framveksten av infrastruktur for drikkevann, elektrisitet og helsetjenester ikke holder tritt med befolkningsveksten, og det fører til dårlige sosiale forhold for vanskeligstilte.
I dag er det ca. 13,5 millioner innbyggerne i Ecuador, og grovsortert fordeler de seg med ca. halvparten bosatt i Costa-regionen, 45 % i Sierra-regionen og 5 % i Oriente. Mellom en og to millioner benytter quechua i dagligtalen, av disse er mange tospråklige, og med urbaniseringen vinner det spanske språket terreng. De siste årene har man sett at relativt mange ecuadorianske borgere har emigrert til USA og til Europa, særlig Spania og Italia. Mellom 1996 og 2001 reiste 378 000 for å arbeide i utlandet, mer enn 8 % av arbeiderne i Ecuador. En fordel ved arbeidsutvandringen er at mange av fremmedarbeiderne bidrar med å overføre fremmed valuta til Ecuador, fra 2000 til 2002 ble det årlig tilført 1,4 milliarder amerikanske dollar til Ecuador,  og nest etter petroleumsinntektene representerte dette den største inntjeningen av hard valuta for landet. Dermed har arbeidsemigreringen på sett og vis medført bedre levekår for de gjenblivende innbyggerne i landet.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Nærsøkjen huldrejente
Nærsøkjen huldrejente er et vandresagn som er kjent i Norge og Sverige. Sagnet er spesielt knyttet til skogsområder eller områder med seterdrift. I Reidar Th. Christiansens vandresagnkatalog har dette sagnet nr. ML 5095.
Sagnet forteller at ensomme menn, kullbrennere, skogsarbeidere eller noen som har ærend på setra om vinteren, blir oppsøkt av en innpåsliten huldrejente. Mannen oppdager etter hvert at det ikke er ei vanlig jente – han ser kanskje kurompa hennes, og klarer å bli kvitt henne ved å kaste stål over henne, nevne Guds navn, ved å jage henne ut, slå kokende vann over henne eller til og med skyte henne. I enkelte sagn hevner hun seg.
Ecuador
Oppføring på UNESCOs lister
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Nærsøkjen huldrejente
Gjenfortalt etter Moltke Moes Folkeminne frå Bøherad. Oslo 1924: Norsk folkeminnelag IX
Ecuador
Kilder
ISBN 82-02-23071-3
Etiopia
Forsvars- og utenrikspolitikk
Etter regimeskiftet i 1991 har landet utviklet tette bånd til USA. USA er nå Etiopias største bistandspartner, og Etiopia er en av USAs allierte i krigen mot terror. USA samarbeider med etiopisk etterretning om å overvåke al-Qaidamedlemmer i nabolandet Somalia. Det er også kjent at Central Intelligence Agency bruker hemmelige fengsler i Etiopia, såkalte black site-fengsler, for å fengsle og avhøre uidentifiserte fanger i krigen mot terror.
Etiopia har også gode relasjoner til Israel og Saudi-Arabia, og undertegnet i 1999 en sikkerhetsavtale med Jemen – trolig på grunn av felles fiendskap med Somalia.
Etiopia har et anstrengt forhold til nabolandet Somalia på grunn av pågående grensestridigheter i Ogadenområdet. Forholdet til Eritrea har gått i bølger; Eritrea ble innlemmet i Etiopia i 1950 på FNs og Italias initiativ. Under og etter den eritreiske selvstendighetskrigen var det et godt forhold mellom TPLF, som fikk kontroll over Etiopia i 1991, og den eritreiske frigjøringsbevegelsen EPLF, som samme år overtok styringen av Eritrea, og den etiopiske regjeringen bidro til Eritreas selvstendighet i 1993. Den eritreisk-etiopiske krigen 1998–2000 dreide seg tilsynelatende om grensestridigheter, men kan ha hatt flere motiver. Grensen mellom de to landene ble 2000–08 overvåket av UNMEE. Forholdet til nabolandet Sudan var lenge spent fordi Etiopia støttet SPLMs kamp for et uavhengig Sør-Sudan, men ble bedre mot slutten av 1990-tallet, og Sudan, Jemen og Etiopia har siden 2004 et samarbeid i en regional «antiterror-akse».
Militærutgiftene ligger (per 2009) på moderate 1,2 % av BNP. Landet har (per 2007) 525 kampfly, 20 kamphelikoptre og ca. 400 russiskproduserte stridsvogner. Militærtjeneste er frivillig, og varer 16 måneder.
Rettsvesen
Etiopias rettsvesen er knyttet til regionene/delstatene. Straffesaker behandles i lokale domstoler med én dommer. Sivilrettslige saker og straffesaker behandles på et midlere nivå, og det finnes en høyesterett i hver region. Det finnes også en føderal appelldomstol og en føderal høyesterett. Leder og nestleder for høyesterett utnevnes av folkerepresentanthuset etter forslag fra statsministeren. Shariadomstoler finnes for religiøse og familiære saker for de av innbyggerne som er muslimer.
Etiopia har fengselsstraff inntil 5 år for homofili.
Flagg og symboler
Det nåværende flagget til Etiopia ble tatt i bruk 6. februar 1996, i henhold til grunnloven av 1995. Flagget bruker de tre vanlige fargene for afrikansk enhet: rødt, grønt og gult. Emblemet i midten er det nye riksvåpenet fra 1996. Flagget har alltid brukt de tre fargene, men emblemet har variert. Under keiserriket hadde flagget Løven av Juda som emblem, mens ulike motiv ble brukt av Derg og under folkerepublikken 1987–91.
Etiopias riksvåpen ble også innført i 1996. Symbolet er et gyllent pentagram som både viser tilbake til det gamle kongehusets angivelige avstamning fra Kong Salomo, og kan minne om solen i Dergs emblem. I sin nåværende form forklares det med at landet er en enhet av mange folkegrupper.
Under keiserdømmet fantes det flere ordener. Den første av disse, Salomos segls orden, ble innstiftet i 1874 og ble i 1922 delt, slik at Salomo-ordenen, som blant annet Haakon VII og Olav V var innehavere av, ble til. Flere nordmenn var blant innehaverne av Etiopias stjerneorden, innstiftet i 1874. Dronningen av Sabas orden ble etablert i 1922, Keiser Menelik IIs orden, som også flere nordmenn mottok, i 1924, og Den hellige treenighetens orden i 1930. Etter at Etiopias statsform, som følge av kuppet i 1974, ble endret til republikk, ble de keiserlige ordener avskaffet som statlige utmerkelser. Under Dergen kom et nytt ordensvesen til.
Statens inntekter
Etiopia er avhengig av bistand, særlig i år med tørke. Viktige bistandspartnere er IMF, Verdensbanken, USA, Storbritannia og EU. Bistanden utgjør én milliard USD årlig, av et statsbudsjett på 5 milliarder USD. . Budsjettåret begynner 8. juli.
Forholdet til Norge
Etiopia er representert i Norge ved sin ambassade i Stockholm, mens Norge er representert i Etiopia ved sin ambassade i Addis Abeba, som ble opprettet i 1991. Flere norske misjons- og bistandsorganisasjoner arbeider i Etiopia, blant annet Det Norske Misjonsselskap, Norsk Luthersk Misjonssamband, Frikirken, Flyktninghjelpen, Redd Barna, Norges Røde Kors og Norsk Folkehjelp.
Etiopias handel med Norge utgjorde i 2008 22,8 mill. NOK import til Etiopia, og 35,6 mill. NOK eksport til Norge. Norge ga i 2008 250 mill. NOK i utviklingsbistand, herunder også nødhjelp. Det meste av den norske støtten gis via norske frivillige organisasjoner og FN.
Næringsliv
Det meste av sysselsettingen er knyttet til landbruket, på landsbygda. 50 % er sysselsatt i landbruket, 11 % i industri og 39 % i tjenesteytende næringer. Landet er spesielt ved at staten eier all jord, som leies ut på 99-årsbasis til innbyggerne. Industri finnes særlig i Addis Abeba, men også i andre byer. Den økende middelklassen i hovedstaden er et voksende marked for importvarer.
Eksport
Etiopias eksport bestod tidligere i all hovedsak av kaffe, som utgjorde opp til 65 % av eksportinntektene. På grunn av en bevisst spredning av eksportproduksjonen utgjør kaffe per 2010 om lag 35 % av eksportinntektene. Andre eksportprodukter er roser og andre gartneriprodukter, bomull, lær- og skinnprodukter, gull og khat.
De viktigste eksportlandene er Kina (13,3 %), Tyskland (10 %), Saudi-Arabia (7,6 %), USA (7,4 %), Nederland (6,5 %), Sudan (4,5 %) og Belgia (4,1 %). (2009 )
Naturressurser
Etiopia antas å ha store mineralforekomster, men det er bare gull som i utvinnes i noe omfang. I mindre grad utvinnes det platina, salt, kaliumklorid, kull og jernmalm. Landet har sannsynligvis uutnyttede ressurser av petroleum og naturgass, særlig i sørvest, i grenseområdene mot Sudan, men omfanget av dette er ennå ikke kartlagt.
Landet har, med sine høydeforskjeller, et betydelig potensial for vannkraftproduksjon, særlig Den blå Nil. Store vannkraftverk er blant annet Tana Beles-demningen i Den blå Nil, Tekeze-demningen i en bielv til Nilen og Gilgel Gibe vannkraftverk i Omovassdraget.
Etiopias energiforsyning er 90 % basert på vannkraft. Årlig produksjon (per 2016) er 11 milliarder kWh.
Primærnæringer
Jordbruket står for 45–50 % av BNP, 85 % av sysselsettingen og 60 % av eksportinntektene.
Husdyrbruket er svært omfattende i deler av landet. I lavlandet i sør, sørøst og øst kan så mange som 7 millioner innbyggere være avhengig av pastoralisme, og buskapene omfatter 35 millioner kveg, 25 millioner sauer og 18 millioner geiter, (2003 ) noe som også er grunnlag for industri med huder.
Samferdsel
Havna i Djibouti er uansett viktig for etiopisk eksport, særlig etter at Etiopia mistet adgang til havnene i Assab og Massawa som følge av krigen med Eritrea.
Veinettet har de siste par tiår vært under rask utbygging, til en stor del finansiert av utenlandske lån. Det transafrikanske hovedveinettet forbinder Addis Abeba med Nairobi i Kenya og Khartoum i Sudan. De viktigste flyplassene er Bole internasjonale lufthavn ved Addis Abeba og Aba Tenna Dejazmach Yilma internasjonale lufthavn ved Dire Dawa; 25 mindre flyplasser betjener den innenlandske trafikken. Det statseide flyselskapet Ethiopian Airlines har både innenlandske og internasjonale/interkontinentale flyruter.
Bedriftsstruktur og eierskap
Både Folkerepublikken Kina og India øker sine investeringer i Etiopia. Utenlandsinvesteringene har skutt betydelig i været de siste 5 årene. Dette gjelder ikke bare landbrukssektoren, men også innen gruver og industri som tekstilproduksjon, olje (i Ogaden og Gambella), gull, skinn og huder (herunder skoproduksjon) og bilproduksjon. Landet er under press fra WTO med tanke på privatisering, men myndighetene holder fortsatt igjen i liberaliseringen i en rekke sektorer, som banker, energiforsyning og telekommunikasjoner.
Bankvesenet
De etiopiske bankene og forsikringsselskapene ble nasjonalisert etter revolusjonen i 1974. Siden midten av 1990-tallet har det vært lov å etablere private banker og forsikringsselskap igjen, og disse dekker (per 2005) 20 % av lånemarkedet. Hele den private banksektoren er på etiopiske hender, og regjeringen forfekter sterkt at det bør fortsette slik.
Etiopias nasjonalbank er sentralbank.
Turisme
Turismen til Etiopia er i vekst, og landet har både attraktiv natur og flere gamle kulturminner fra tidligere høykulturer, noe som vises igjen i Etiopias ni verdensarvområder. Turismen utgjør sammen med samferdsel den største andelen av tjenesteytende næringer, og anslås per 2011 å kunne bli 500 000 turister årlig. . I 2014 ble Ethiopian Tourism Organisation (ETO) etablert av regjeringen i samarbeid med FNs utviklingsprogram (UNDP). ETOs formål er å utvikle turisme-relaterte prosjekter og styrke reiselivsnæringen for på den måten å bidra til økonomisk vekst.
Steinstjern (Midtfjellmosen)
Steinstjern (eller Steinstjennet) er et vann på Mangenskogen i Aurskog-Høland kommune i Viken, like øst for Midtfjellmosen naturreservat.
Etiopia
Kalender
Den etiopiske kalenderen er basert på den koptiske kalender, som i sin tur er basert på den egyptiske kalender, men man har også tatt inn elementer fra den julianske kalender. Som den koptiske kalender har den etiopiske tolv måneder à tretti dager, samt fem eller seks epagomenale dager, ofte kalt «den trettende måned». Kalenderen er nesten 8 år bak vår gregorianske, på grunn av uenighet om tidspunktet for Jesu fødsel.
Nasjonaldagen er 28. mai, til minne om Dergs fall etter den etiopiske borgerkrigen i 1991. Andre offentlige høytidsdager er Julaften (7. januar!), helligtrekongersdag (19. januar), minnedagen for slaget ved Adwa (1. mars), 1. mai, minnedagen for seieren over Italia i 1941 (5. mai) og nyttår (11. september). I tillegg kommer følgende bevegelige helligdager innen islam og kristendommen: Id al-adha, Mawlid, Langfredag, Andre påskedag, Korsets opphøyelse og Id al-fitr.
Utdanning
Skolesystemet i Etiopia består av 8-årig barneskole, 2-årig ungdomsskole og 2-årig videregående skole. Skolegang er gratis, men ikke obligatorisk; 83 % av barna går på skolen, men bare 38 % fullfører grunnskolen, mens 43 % av barn mellom 5 og 14 år arbeider. 17 % av ungdommen går i videregående skole, mens 1,6 % tar høyere utdanning. Landet har mer enn 32 universiteter og flere private og offentlige høyskoler. Universitetet i Addis Abeba ble grunnlagt i 1950.
Historisk sett har den etiopisk-ortodokse kirke hatt kontroll over lærdomssektoren i landet, men fra 1900-tallet ble skolevesenet sekularisert. 57 % av befolkningen er analfabeter, men bare 50 % av landets unge er det.
Massemedia
Selv om ytringsfrihet er fastslått i grunnloven, er sensur fra myndighetenes side vanlig, med arrestasjoner av journalister, og sensur av utenlandske internettsider og nyhetssendinger. Organisasjonen Reportere uten grenser rangerer Etiopia som nummer 139 av 178 land på sin pressefrihetsindeks for 2010, blant annet på grunn av økt kontroll med journalister i forbindelse med valgene i mai 2010. Det rapporteres også om at en journalist i Voice of America ble utvist i juni 2010 for å ha meldt at myndighetene hadde utført en massakre mot 70 sivile i Ogadenområdet.
Landet har 9 radiostasjoner, hvorav 8 sender på AM-nettet og én på kortbølgenettet. Det statseide Ethiopian Television Company startet sendinger i 1964, og sender i dag i to kanaler. De sender på fem nasjonale språk, fransk, arabisk og engelsk. På grunn av lav leseferdighet er det få aviser i landet. Addis Zemen skrives på amharisk, og var tidligere offisielt organ for Etiopias arbeiderparti. Andre aviser er Addis Fortune, ukeavisen Capital Ethiopia og Ethiopian Reporter. Ukeavisen Yeroo utgis i Oromiaregionen, og kan sees som en opposisjonsavis. Mestawet Ethiopian Newspaper er et månedstidsskrift for etiopiere i USA.
Ifølge tall fra FN er det 1,6 aviser per 1000 innbyggere, 1 % har datamaskin, 0,5 % har internettilgang og 2,4 % har mobiltelefon.
Helse og levekår
Etiopia skårer ekstremt dårlig på de fleste levekårsindekser, og på FNs Liste over land etter HDI er landet nummer 157 av 169 (2011). Ifølge tall fra FN lever 44 % av innbyggerne under nasjonal fattigdomsgrense, 41 % er underernært og 39 % lever i ekstrem fattigdom.
Kombinasjonen av tørkekatastrofer (i 1972–74, 1984–85, 1991–92, 1994, 1999 og 2003 ), borgerkrig 1974–91 og krig med Eritrea 1998–2000 har gjort at store deler av befolkningen lever på et eksistensminimum. I deler av landet oppstår tørke med påfølgende humanitære katastrofer relativt regelmessig. Dette gjelder særlig Somaliregionen, sørlige deler av landet og i Amhara- og Tigrayregionen. Når regnet så kommer, er oversvømmelser et vanlig problem, særlig i sør og øst i landet. Bare 38 % av innbyggerne har tilgang til rent vann.
Folketallet i Etiopia er raskt økende, og ventes å passere 100 millioner innbyggere om kort tid. Den årlige befolkningsveksten er på 3,2 %, noe som er den 8. raskeste befolkningsveksten i verden. Gjennomsnittlig levealder har økt fra 45 år i 1991 til 56 år i 2010, og barnedødeligheten er halvert i den samme perioden. Gjennomsnittlig levealder på 56 år gir likevel bare en rangering som nummer 195 av 221 land (2011 ).
Gjennomsnittlig føder hver kvinne 6 barn, mens spedbarnsdødeligheten er så stor som 7 %, noe som er den 17. høyeste spedbarnsdødeligheten i verden (2011 ).
Man mangler data for utbredelsen av hiv/aids.
Kvinners stilling
Kvinners stilling i Etiopia er først og fremst utfordret av generell fattigdom. En annen helserisiko er tidlige giftemål; selv om det er en 18-årsgrense for å inngå ekteskap viser tall fra 2004 at 30 % av jenter mellom 15 og 19 år var gift, enker eller skilt. Dette gir tidlige svangerskap og stor risiko for mødredødsfall ved fødsler.
Kvinnelig omskjæring praktiseres blant mange folkegrupper i Etiopia, tilsynelatende uavhengig av religion. Bruderov med tilhørende voldtekt praktiseres i noen regioner. Polygami er forbudt.
Sivile organisasjoner
Religion og folkegruppe er de viktigste faktorene i landets sosiale struktur.
Selv om det er grunnlovsfestet organisasjonsfrihet, er organisasjoner i praksis underlagt tett kontroll, og organisasjoner som mottar utenlandsk støtte har, i henhold til en lov fra 2009, ikke anledning til å drive med spørsmål knyttet til politiske rettigheter eller menneskerettigheter.
Det er rundt 300 000 fagforeningsmedlemmer i Etiopia, hvorav mer enn 203 000 er medlemmer av Confederation of Ethiopian Trade Unions. Det lave antallet, sett i forhold til folketallet, kan forklares med den beskjedne industrialiseringen. Fagforeninger hadde en sen start i landet, fordi det ble sett på som opprørsk i keiserriket. Myndighetene vedtok i 1962 en lov som tillot fagforeninger, og anerkjente i 1963 den første fagforeningen. Den daværende militærjuntaen skiftet i 1978 og 1982 ut ledelsen i fagforeningen, fordi de anså den for å sabotere, og ikke anerkjenne prinsippet om demokratisk sentralisme. Fagforeningene er pr 2010/2011 under streng kontroll fra myndighetene, som påberoper seg rettet til å overprøve innmelding i fagforeninger. Det har ikke vært (lovlige) streiker i landet siden 1993.
Litteratur og skriftkultur
Etiopia er et av de landene i Afrika som har den lengste sammenhengende skriftkulturen, trolig fordi kristendommen, med sin tekstbaserte virksomhet, tidlig fikk fotfeste i landet. Allerede omkring år 350 ble kristendom statsreligion i det daværende kongeriket Aksum, og den etiopisk-ortodokse kirke har fortsatt oppslutning fra 43 % av innbyggerne. Den første bibeloversettelsen kan trolig dateres til 400-tallet. De eldste kjente manuskriptene er fra 1300-tallet, og særlig kan nevnes Kebra Nagast (ca. 1320), en tekst som gjennom sagn og teologi knytter den etiopiske kongeslekten til Kong Salomo. Den noe eldre teksten Fetha Nagast er en kirkerettslig, sivil- og statsrettslig tekst, datert til rundt 1240. Kirkespråket har inntil nylig vært geez.
Den første litteraturen på folkespråket amharisk er fra tidlig 1900-tall. En av de første romanene er Lebb wallad tarik (1908), en læretekst av Afawarq Gabre Yesus. Senere forfattere er Menghistu Lemma (1925–88), Ashenafi Kebede (1937–98), Sahle Sellasie (født 1936), Daniachew Worku (født 1936) og Abbe Gubegna (født 1934). Vanlige tema i 1900-tallets litteratur var etiopisk historie og samtid. Etter keiserrikets fall i 1974 har litteraturen hatt dårligere kår, både på grunn av sensur og landets generelt dårlig sosiale og økonomiske situasjon. Maaza Mengiste (født 1971) er en eksiletiopisk forfatter bosatt i USA.
Musikk og teater
Tradisjonell etiopisk musikk preges av kulturmøtet mellom arabisk musikk og afrikansk musikk. I vest er afrikansk flerstemmighet utbredt, mens de muslimske folkegruppene i øst bruker tradisjonelle arabiske musikkuttrykk. Etiopisk kristen musikk regnes som en arv fra den halvt legendariske St. Yared fra 500-tallet. Amharerne har preget kirkens liturgi, som bruker ornamentert énstemmig sang til rytmeinstrumenter. Begena er en tistrenget lyre som er særegen for de nordlige høylandsområdene i Etiopia og Eritrea. Den er et finkulturinstrument som ofte spilles meditativt eller til religiøse tekster.
Den muslimske musikkstilen manzuma er utviklet i den nordøstlige delen av landet, og har bredt seg. Opprinnelig ble den sunget på amharisk, men i de vestlige delene av landet synges manzuma også på oromo.
Innen moderne musikk er Aster Aweke og Ejigayehu Shibabaw blant de mest kjente artistene.
Fra biskoppelige bannbuller fra 500-tallet vet man at det fantes skuespillere i landet allerede den gang. Moderne teater kom til landet i 1916. Etter 1960 utviklet det seg en samfunnskritisk dramatisk tradisjon, skrevet og regissert av blant annet den USA-utdannede Tesfaye Gessesse.
Kunst og museer
Etiopias nasjonalmuseum i Addis Abeba regner sin historie tilbake til en utstilling med historiske drakter i 1936. Museet ble etablert i 1958, i og med et arkeologisk institutt, og fikk sin nåværende form i 1976 da et direktorat for kulturminnevern ble opprettet. Museet har fire avdelinger: en for arkeologi og paleoantropologi (hvor blant annet Lucy er utstilt), en historisk avdeling med middelalderhistorie og kongehistorie, en avdeling for billedkunst (blant annet med arbeider av Afewerk Tekle) og en etnografisk avdeling.
Den eldste bevarte billedkunsten er kirkemalerier og ikoner, noen av dem fra helt tilbake til 1300-tallet. Påvirkningen fra bysantinsk kunst er påtagelig.
De ni verdensarvstedene i landet omfatter både natur- og kulturminner. I Aksum finnes ruiner og obelisker etter kongeriket Aksum fra 300–1100-tallet; i Gonder ligger den originale borgen Fasil Ghebbi med en arkitektur preget av kulturmøter; i den østlige byen Harar er det den befestede gamlebyen som er vernet. Stelene i Tiya er minner fra en ukjent forhistorisk kultur, mens Konsos kulturlandskap gjenspeiler en nyere åkerbrukskultur. Landets mest berømte kulturminne er Kirkene i Lalibela, som ble hugget ut av fjellet på 1200-tallet.
Mat og drikke
Det etiopiske kjøkkenet preges av krydrede grønnsaks- og kjøttretter. En vanlig rett er wat, en stuing servert på et tynt surdeigsbrød kalt injera. Brødet lages av teffmel. Retten serveres vanligvis uten bestikk, og man bruker brødet til å plukke opp mat fra tallerkenen.
Etioperne bruker sjelden svinekjøtt, ettersom de fleste er ortodokse kristne, muslimer eller jøder. Den etiopisk-ortodokse kirke foreskriver ukentlige fastedager i tillegg til fastetiden, og dette har bidratt til å utvikle en kultur for vegetarretter, og flere typer matolje: sesamolje, saflorolje og nuug.
En vanlig drikk i Etiopia er tej, som blir laget av honning og vann. Den har et alkoholinnhold på et sted mellom 6 og 11 % og blir fremstilt av Gesho (Rhamnus prinoides), som tilhører geitvedslekten. I de etiopiske høylandene drikkes det ofte et øl kalt talla, som blir laget av teff.
Idrett
Etiopia er særlig kjent for sine mellomdistanse- og langdistanseløpere, som regelmessig er blant verdens beste. Den første var Abebe Bikila som ble den første afrikaneren som vant et OL-gull; i maraton under Sommer-OL 1960. Haile Gebrselassie, Kenenisa Bekele, Miruts Yifter og Meseret Defar er noen av de fremste utøverne.
Landet deltok første gang i De olympiske leker i 1956, og har (per 2011) vunnet 38 medaljer, alle i løpsøvelser i friidrett.
Etiopia vant Afrikamesterskapet i fotball 1962. Fotballandslaget har ellers ingen meritter å vise til.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Ñangapiré
Befolkning
Kilde:
Bullenbeisser
Bullenbeisser (oksebiter) blir også kalt tysk bulldog og er en nå utdødd hund av molossertype som fantes i Mellom-Europa til fram mot slutten av 1800-tallet, da den trolig døde ut som følge av kryssavl. Navnet indikerer at typen ble brukt til oksekamper (såkalt bull-baiting).
Bullenbeisser er kjent i minst to varianter, en stor kalt danziger bullenbeisser med opprinnelse fra grensestrøkene mellom Tyskland og Polen, og en mindre kalt brabanter bullenbeisser med opprinnelse fra området Brabant på grensen mellom Belgia og Nederland.
Typen var også kjent under forskjellig andre navn i andre land, for eksempel som bullenbijter i Holland og alano i Spania og Italia. I middelalderen var typen også kjent som alaunt, noe som bidrar til en teori om at denne hunden kanskje ble bragt til Europa av de nomadiske persiske alanerne. Noen hevder også at det først var fønikerne som bragte den med seg, men dette kan i begge tilfeller ha med typer å gjøre.
Amatøren (bok)
Amatøren er en roman fra 1977 av den norske forfatteren Lars Saabye Christensen. Dette var Christensens debutroman.
Bullenbeisser
Danziger bullenbeisser
Danziger bullenbeisser er trolig samme hund som bärenbeisser (bjørnebiter), men det hersker uklart omkring dette forholdet. Denne hunden var større, slankere og hurtigere enn den mindre varianten. Den skal ha blitt benyttet til hetsjakt på villsvin, ulv og bjørn. Likeledes har den trolig blitt brukt til såkalt baiting, noe som kan være opphavet til benevnelsen bjørnebiter. En tysk kilde (John E. L. Riedinger fra Augsburg) fra 1700-tallet nevner at denne hunden hadde ragget, stri pels og var omkring 70 cm i skulderhøyde. En tegning gjort av Peter Bruegel den eldre i 1565 viser også en bärenbeisser som er relativt ragget, stor, og minner mye om en irsk ulvehund. Mange regner danziger bullenbeiser som en progenitor for en rekke av dagens hunderaser, for eksempel grand danois og boerboel. Navnet danziger bullenbeisser stammer trolig fra det tidligere Danzig, nå Gdańsk i Polen.
Amatøren (bok)
Boken omhandler Christian Humles liv som student i Sogn studentby og på Blindern, Universitetet i Oslo; han beskrives som «klønete og tafatt», og er den første av forfatterens «portretter av forsakte og kompleksfylte antihelter som snubler seg gjennom livet».
Bullenbeisser
Brabanter bullenbeisser
Brabanter bullenbeisser var mindre og mer kompakt. Gamle tegninger viser ofte en tigerstripet hund med kort, glatt pels og en kompakt kropp. Den skal først og fremst ha blitt benyttet som vakthund og kveghund. Navnet fikk den etter området Brabant, et stort landområde som nå er delt mellom Belgia og Holland, der den skal ha oppstått. Utbredelsen var imidlertid større. Det fortelles blant annet at hanseatene bragte med seg slike hunder som vakthunder til Bergen i Norge og Novgorod i Russland. Lokalt i Sør-Tyskland var denne hunden kjent under navnet boxl. Varianten regnes blant annet som progenitor for boxer. Den forsvant etter hvert som boxeren ble mer populær.
Jeremy Ratchford
Jeremy Ratchford (født 6. august 1965 i Ontario, Canada) en kanadisk skuespiller. Han har for tiden rollen som Nick Vera i TV-serien Cold Case. Han debuterte som skuespiller i filmen Short Circuit 2 fra 1988.
Den første skuespiller-rollen han fikk etter at han flyttet til Hollywood var som en seksuell overgriper i en episode av TV-serien NYPD Blue. Han spilte også i en episode av TV-serien The Practice før han ble med i Cold Case.
Nova Esperança do Sudoeste
Nova Esperança do Sudoeste er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Administrasjonssenter
Administrasjonssenter (eller administrasjonssentrum) er i Norge ofte brukt om en fylkeshovedstad eller byen eller stedet der en kommune ledes fra. Statistisk sentralbyrå regner administrasjonssenteret i en kommune som stedet i den grunnkretsen som rådhuset ligger i. Det kan også brukes om andre beliggenheter til en administrasjon, for eksempel en koloni, oversjøisk territorium, biland eller lignende. I andre land brukes betegnelsen også om stedet hvor firma ligger, men sjelden på norsk.
Kompleksdanninger
En kompleksdanning skjer når et metallion omgir seg med nøytrale molekyler eller negative anioner. Det dannes et kompleks, som kan være veldig stabilt. Metallionet i midten kalles sentralionet, mens molekylene eller ionene rundt blir kalt ligander. Særlig er komplekser med ioner av innskuddsmetallene midt i det periodiske system viktige. Kompleksene har ofte sterke farger, som er karakteristiske for et bestemt metallion.
Chelater er en type kompleksioner.
For eksempel: Fe3+(aq) + SCN-(aq) ↔ FeSCN2+(aq) (Dannes en blodrød farge)
Friedrich Paulus
Friedrich Wilhelm Ernst Paulus (født 23. september 1890 i Guxhagen i Provinsen Hessen-Nassau i Preussen, død 1. februar 1957 i Dresden) var tysk generalfeltmarskalk under andre verdenskrig. Han deltok også i første verdenskrig og var deretter en av de offiserene som fikk fortsette militærkarrieren i Reichswehr.
Paulus satt mange år i sovjetisk fangenskap etter andre verdenskrig og bosatte seg i Øst-Tyskland etter at han ble løslatt.
Bakgrunn
Paulus var sønn av en skolelærer og prøvde etter abitur fra Wilhelmsgymnasium Kassel i 1909 å komme inn som kadett i Kaiserliche Marine. Da han ikke kom inn, begynte han i stedet å studere juss ved Philipps-Universität Marburg. Han sluttet imidlertid ved universitetet etter et semester uten å ha tatt eksamen og gikk inn i 111. infanteriregiment i Rastatt som fahnenjunker i februar 1910. Han gikk deretter på en krigsskole for offisersaspiranter i Engers i Rhinland og ble 15. august 1911 utnevnt til løytnant. I forkant av utbruddet av første verdenskrig var han adjutant i III. bataljon
Første verdenskrig
Da første verdenskrig brøt ut ble han 6. august 1914 først forlagt med sitt regiment i Freiburg im Breisgau, før de ble satt inn på vestfronten i kampene i Frankrike og deltok i kamper ved Vosges og Arras. Etter et fravær på grunn av sykdom, ble han overført til Det keiserlige alpekorps, som da befant seg ved den italienske fronten i Sør-Tyrol, og satt inn som stabsoffiser. Han tjenestegjorde i alpekorpset resten av krigen, fra oktober 1915 i Serbia og fra februar 1916 i Makedonia. I mars samme år ble alpekorpset overført til Vestfronten og deltok blant annet i slaget ved Verdun. Senere var han i Transilvania og i september tilbake ved den italienske fronten hvor han deltok i kampene ved Isonzo. Ved krigens slutt var han i Flandern som hauptmann.
I Weimarrepublikken
I tiden umiddelbart etter krigsavslutningen deltok han i kampene i Frikorpsene i Grenzschutz Ost, som kjempet mot de polske styrkene som skulle besette Schlesien, og hans forbilde var den erkekonservative frikorpslederen Franz Ritter von Epp. I 1919 gikk han inn i Reichswehr som kompanisjef i det 13. infanteriregiment i Stuttgart. Her ble han blant andre kjent med Erwin Rommel, som ledet et maskingeværkompani. I februar 1931 begynte Paulus på Det prøyssiske krigsakademiet i Berlin som major og befant seg her da nasjonalsosialistene overtok makten. Det er ikke dokumentert hvordan Paulus stilte seg til dette. Resten av mellomkrigstiden tjenestegjorde han i ulike stabsposisjoner fram til han i februar 1938 ble sjef for staben i Heinz Guderians nye motoriserte XVI armékorps og rapporterte her til generalløytnant Erich Hoepner.
Andre verdenskrig
I mai 1939 ble han utnevnt til generalmajor og stabssjef for 10. armé i Leipzig og tjenestegjorde med denne først i felttoget i Polen i 1939 og deretter i slaget om Frankrike, da 10. armé var omdøpt til 6. armé. Her var han generaloberst Walter von Reichenaus nærmeste medarbeider.
Paulus ble i august 1940 utnevnt til generalløytnant og overtok 3. september som overkvartermester i generalstaben under ledelse av Franz Halder. Det betydde i praksis at Paulus ble generalstabens nestkommanderende og den tredje høyeste posisjonen i hæren, under Halder og Walther von Brauchitsch. Han var sentral i planleggingen av Operasjon Barbarossa.
Tidlig i 1942 overtok han kommandoen over den tyske 6. armé, og i mai 1942 kommanderte han denne i den tyske seieren i det andre slaget ved Kharkov. Han ble utnevnt til generaloberst i 1942 og ledet 6. armé videre sørover til Stalingrad og var den tyske øverstkommanderende under slaget om Stalingrad. Slaget endte imidlertid i et knusende tysk nederlag, blant annet fordi han ble nektet å foreta taktiske tilbaketrekninger av Hitler. Den 30. januar 1943 ble Paulus utnevnt til generalfeltmarskalk av Hitler, som håpet at han da ville begå selvmord fremfor å gå i krigsfangenskap. Paulus valgte likevel å overgi seg til Den røde armé dagen etter. Hitler mottok meldingen om Paulus' kapitulasjon og ble rasende. Han hadde ønsket å heve tapet ved Stalingrad til mytiske dimensjoner. Han forestilte seg at de fleste høyre offiserer ville begå selvmord. De siste restene av de tyske styrkene overga seg tre dager senere.
Fangenskap
Tiden i fangenskap ble tilbragt under komfortable forhold. Et avbrekk kom da han 11. februar 1946 ble ført til Nürnberg for å vitne i Nürnbergprosessen. Han ble under dette oppholdet hele tiden holdt i sovjetisk varetekt. I sitt vitneprov snakket han blant annet om sin egen rolle i planleggingen av Operasjon Barbarossa og dennes karakter både som erobringsfelttog og utryddelsesfelttog. Hans vitneprov passet helt perfekt til den sovjetiske anklageprosedyren og var særlig belastende for Hermann Göring, Wilhelm Keitel og Alfred Jodl. I mai 1950 meldte Sovjetunionen at de hadde løslatt sine siste tyske krigsfanger. Nesten to millioner tyske krigsfanger hadde da blitt hjemsendt. Imidlertid ble stadig 28 000 tyskere holdt tilbake, da sovjeterne betegnet dem som dømte krigsforbrytere. Paulus måtte forbli i fangenskap av uklare grunner ettersom han ikke hadde status som krigsforbryter. Han ble imidlertid løslatt i 1953 etter Walter Ulbrichts intervensjon.
Øst-Tyskland
Hans ufullførte krigsmemoarer ble utgitt etter hans død.
Familie
4. juli 1912 giftet Paulus seg med Elena Constance Rosetti-Solescu (født 25. januar 1889, død 9. november 1949), en rumensk adelskvinne som var søster av en kamerat fra regimentet. De fikk tre barn, datteren Olga (1914-2003, senere gift von Kutzschenbach) og i 1918 tvillingene Friedrich (falt som hauptmann 29. februar 1944 under den allierte landgangen ved Anzio) og Ernst Alexander (død 1970).
Familien ble utsatt for kraftige represalier etter kapitulasjonen ved Stalingrad, og det ble lagt sterkt press på ektefellen Constance om å ta avstand fra sin ektemann og skifte navn. Da hun nektet dette, ble hun og datteren Olga med hennes barn arrestert og satt i indre eksil i Schrilichsmühle, 120 km fra Breslau i Sudetenland. I begynnelsen av 1945 ble de, som følge av Den røde armés framrykning, overført til Dachau konsentrasjonsleir og senere til Buchenwald. Alle tre måtte gjennomgå tortur fram til de ble frigjort av amerikanerne 11. april 1945. Sønnen Ernst Alexander, også hauptmann, ble satt i krigsfangenskap i Küstrin og deretter overført til krigsfangeleir i Immenstadt im Allgäu i Bayern. Oppholdet i konsentrasjonsleirene hadde ødelagt Constances helse, og hun døde 9. november 1949 i Baden-Baden.
Centerpartiet
Centerpartiet er et svensk politisk parti. Ideologisk regner Centerpartiet seg som et grønt sosialliberalt parti. Partiet er medlem i Alliansen av Liberale og Demokrater for Europa (ALDE) og Det europeiske liberale, demokratiske og reformpartiet. Det deltar i ALDE-gruppen i Europaparlamentet. Partiets leder er Muharrem Demirok. Etter valget i 2006 var partiet med i den borgerlige koalisjonsregjeringen i Sverige. Fra 2018 har partiet støttet dagens regjering, utgått av Socialdemokraterna og Miljöpartiet de gröna. Ved riksdagsvalget i 2006 ble partiet det tredje største partiet, med 7,9 % av stemmene og 27 representanter i Riksdagen (av 349).
Historisk har Centerpartiet blitt regnet som søsterpartiet til det norske Senterpartiet. Som det norske partiet har det sitt opprinnelse i bondeorganisasjoner, og het Bondeförbundet fra stiftelsen i 1913 fram til 1957. Partiet hadde en storhetstid i 1970-årene - det var det nest største partiet i Sverige ved riksdagsvalgene fra 1968 til 1976. Fra 1976 gikk oppslutningen nedover ved hvert riksdagsvalg fram til 1998. Etter dette ble det gjort et stort arbeid for å snu denne utviklingen. Etter valget i 2002 konkluderte partiet med at folk hadde et uklart bilde av hva Centerpartiet sto for, og at det var imot utvikling og framskritt. Som en konsekvens satt partiet seg som mål å bli oppfattet som "moderne, positivt, entydig og utfordrende." Den nye strategien har hatt en viss suksess, med økt oppslutning ved de to siste riksdagsvalgene. Det har blant annet fått stadig flere velgere i byene.
I den siste tiden har avstanden til det norske Senterpartiet økt. Det svenske Centerpartiet er for eksempel positive til EU, sier ja til en felles EU-grunnlov og ønsker et føderalt Europa. Det var likevel mot svensk deltagelse i den monetære unionen (euro-sona). I likhet med det norske Senterpartiet har det svenske en sterk distriktsprofil, men det ønsker frihandel som et middel for å hjelpe fattige land ut av fattigdommen, istedenfor tollmurer. På 2000-tallet har partiet gått inn for føderalisme, både på europeisk og nasjonalt nivå. Etter å ha samarbeid med sosialdemokratene tidligere stod partiet klart på den borgerlige siden frem til valget i 2018, hvor de igjen støttet venstresiden. Centerpartiet har definert seg som et sosialliberalt parti, og er medlem i Det europeiske liberale, demokratiske og reformpartiet. Derfor blir partiet nå også regnet som et søsterparti til det norske Venstre.
Cloud9 (mobiloperatør)
Cloud9 Mobile Communications er et mobiloperatørselskap på Man.
Lokaliseringer
Det første stadiet til Cloud9s mobilnettverk på Man var begrenset til kunder som hadde registrert seg på selskapets nettside. Tjenesten falt sammen i løpet 48 timer etter at den var blitt lansert, og kundene ble tilbudt refusjon på hva de måtte ha kjøpt av utstyr.
Cloud9 har for tiden trukket seg fra Man og har således etterlatt markedet til konkurrentene Manx Telecom og Sure (Cable & Wireless).
Andre lokaliseringer
Cloud9 har planer for framtidige systemer på steder som Gibraltar og Jamaica.
Hver tiende mann måtte dø
Hansson hadde allerede skrevet flere dokumentariske bøker fra krigen. Han var journalist i Dagbladet, og hadde skrevet flere artikler for å skape forståelse for de torpedotruedes situasjon. En av Hanssons hovedkilde til boka var Leif Heimstad.
Historien er til dels skrevet nokså nær en fortellende sakprosasjanger.
Boka spilte en betydelig rolle for å skape forståelse for krigsseilernes påkjenninger, og de senskader de led av
Henry Benedict Maria Clement Stuart
Henry Benedict Maria Clement Stuart (født 6. mars 1725 i Roma, død 13. juni 1807 i Frascati i Kirkestaten) var kardinal i Den katolske kirke og hertug av York. Av jakobittene var han kjent som kong Henrik IX av Storbritannia, Frankrike og Irland.
Bakgrunn
Kort etter fødselen fikk han av sin far tittelen hertug av York.
I Frankrike
Han oppholdt seg i Frankrike under sin eldre brorr Karls invasjonsforsøk i Skottland 1745–1746 og førte nominelt befalet over de franske styrker i Dunkerque, som var avdelt til i tilfelle fremgang for Karl å samvirke med denne i England.
Kardinal
Etter at opprøret slo feil, vendte han tilbake til fødebyen Roma, og ble i juli 1747 av utnevnt av pave Benedikt XIV til kardinal i en alder av 22 år (han ble senere kalt kardinalen av York), presteviet i 1748, ble i 1761 biskop av Frascati og i 1767 Den hellige stols visekansler.
Stuart ble med tiden en av sin tids rikeste kirkefyrster ettersom han fikk flere innkomstbringende kirkelige embeder i Frankrike, Spania og Latinamerika. Ved farens død i 1766 klarte han imidlertid ikke å få pave Klemens XIII til å anerkjenne broren som legitim konge over Storbritannia. Da broren døde hevdet han sin arverett til tronen og kalte seg Henry IX.
I 1798 flyktet han fra de franske styrker sørover til Sicilia og 1799–1800 oppholdt han seg syk og fattig i Venezia. Han fikk da en årlig pensjon av sin slektning kong George III på 4 000 pund sterling. I 1800 vendte han tilbake til Roma og ble tre år senere, i 1803, valgt til kardinalkollegiets dekanus som den eldste i kardinalskollegiet og ble dermed også biskop av Ostia og Velletri.
Henry Benedict var det siste medlem av den kongelige Stuartske ætt og hans krav på Storbritannias trone som jakobittisk pretendent ble overført til en fjern slektning, Karl Emmanuel IV av Sardinia, i egenskap av etterkommer av Karl I av England og Skottland.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Inre Savolax
Inre Savolax (finsk: Sisä-Savo) er en økonomisk region i landskapet Norra Savolax i Finland. Regionens areal er 2,688 km², og i 2011 var folketallet 15,148. Inre Savolax består av følgende kommuner:
Kroneordenen (Preussen)
Kroneordenen (tysk: Der Preußische Königliche Kronenorden) er en prøyssisk orden innstiftet 18. oktober 1861 av kong Vilhelm I i forbindelse med hans kroning i Königsberg. Ordenen ble tildelt for sivile og militære fortjenester. Kroneordenen var i rang likestilt med Den røde ørns orden. Ordenen ble tildelt så lenge keiserriket Tyskland besto og falt bort i 1918.
Inndeling
Kroneordenen var inndelt i fire klasser:
Insignier
Ordenstegnet for Kroneordenen besto av et hvitemaljert kors med utbøyde armer. Korset hadde doble gullkanter. Midtmedaljongen var av gull og viste Preussens kongekrone omgitt av en blåemaljert bord med innskriften «GOTT MIT UNS». Baksiden bar innstifterens kongelige monogram preget i gull omgitt av innstiftelsesdatoen «Den 18 Oktober 1861» på en blåemaljert bord. Ordensstjernen for 1. klasse hadde åtte strålegrupper, mens stjernen for 2. klasse var firkantet. Begge bar midtmedaljongens motiv i sentrum. Ordensbåndet var blått for sivile fortjenester, svart med hvite striper for militære fortjenester.
Ordenstegnene kunne, i likhet med det som gjaldt for Den røde ørns orden, være utstyrt med tilleggstegn som sverd, ekeløv, jubileumstall og kors av forskjellig slag.
Tildeling
Kroneordenen ble tildelt sivile så vel som militære og ble også tildelt utlendinger.
Norske innehavere
Blant norske innehavere av Kroneordenen er Jørgen Løvland, Otto Sverdrup, Thomas Thomassen Heftye, Thorvald Beyer og Karl Fredrich Griffin Dawes.
Övre Savolax
thumb|200px|Övre Savolax Övre Savolax (finsk: Ylä-Savo) er en økonomisk region i landskapet Norra Savolax i Finland. Regionens areal er 8,075 km², og i 2011 var folketallet 57,688. Övre Savolax består av følgende kommuner:
Cyprolais
Cyprolais er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Store, litt matt metallglinsende gullbasser. Hannen har et kort, T-formet framspring i pannen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Sørgekåpen
Sørgekåpen er en norsk kriminalserie på tre episoder som gikk på NRK1 i 2007. Handlingen starter ved at en ung kvinne blir funnet drept i sitt eget hjem. Noen dager senere forsvinner også hennes sønn. Etterforsker Cato Isaksen og hans team starter etterforskningen og oppdager at en venninne av den drepte har vært forsvunnet i over et år. Serien er basert på Unni Lindells roman med samme tittel og ble regissert av Thomas Kaiser. Reidar Sørensen spiller rollen som Cato Isaksen.
Nova Fátima (Paraná)
Nova Fátima er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Sørgekåpen
Den ble dårlig mottatt av tv-anmelderne.