cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigmar Gabriel
Sigmar Gabriel (født 12. september 1959 i Goslar) er en tysk politiker (SPD). Han har fra 13. november 2009 vært leder av SPD og fra 17. desember 2013 Tysklands visekansler. Gabriel var fra 17. desember 2013 til 27. januar 2017 Tysklands næringsminister. Han ble 27. januar 2017 innsatt som Tysklands utenriksminister.
Utdannelse
Etter Abitur (examen artium) i Goslar, avtjente Gabriel verneplikten, og utdannet seg til lærer med fagene tysk, politikk og sosiologi i Göttingen, og avla begge statseksamenene for læreryrket i gymnasiet. Deretter arbeidet han som lærer ved folkehøyskolen i Goslar.
Parlamentsmedlem
Gabriel er medlem av landdagen i Niedersachsen siden 1990, og var formann for SPD-fraksjonen mellom 1998 og 1999, og igjen mellom 2003 og 2005.
Han ble innvalgt i det tyske parlamentet (Forbundsdagen) i 2005 som direktekandidat i valgkrets 49 Salzgitter/Wolfenbüttel.
Offentlige verv
Sigmar Gabriel var fra 15. desember 1999 til 4. mars 2003 ministerpresident i Niedersachsen og fra 2005 til 2009 miljøvernminister i Angela Merkels første regjering. Han ble 17. desember 2013 utnevnt til Tysklands nærings- og energiminister og forbundskanslerens stedfortreder i Angela Merkels tredje regjering. Den 27. januar 2017 ble han utnevnt til utenriksminister i Tyskland.
Sommerredaksjonen
Sommerredaksjonen var et norsk underholdningsprogram med Atle Nilsen som gikk direkte på TV 2 sommeren 1998. Programmet var en blanding av dagsaktuelle innslag og underholdning. I tillegg til Nilsen skulle tre andre kjente TV2-personer i hver episode stikke innom å jobbe for programmet. En skulle lage en reportasje, én skulle ha en gjest, og én skulle oppsummere dagens hendelser. Programmet var studiobasert og gikk direkte fra Bergen. Det ble sendt på tirsdager og torsdager.
Programmet fikk lunken mottakelse av TV-anmelderne og hadde også lave seertall. Programmet hadde et snitt på 139 000 seere.
Saravane (provins)
Saravane, (laotisk: ສາລະວັນ) er en provins sør i Laos. Provinsen ligger på Bolavenplatået og provinshovedstaden er Salavan.
Gaspard Sindayigaya
Gaspard Sindayigaya er en burundisk økonom og politiker, som var sentralbanksjef for Burundis sentralbank fra august 2007 til august 2012.
Saravane (provins)
Administrativ inndeling
Provinsen er delt inn i følgende distrikter:
Gaspard Sindayigaya
Han erstattet Isaac Bizimana i 2007, etter at Bizimana ble fengslet for underslag av offentlige midler. I august 2012 ble han erstattet av Jean Ciza, og gikk over i en stilling som statens representant i styret for den burundiske banken BANCOBU.
Sindayigaya representerer partiet Frodebu (Front Démocratique du Burundi), og har vært medlem av Burundis nasjonalforsamling.
Johannes XXI
Johannes XXI (født Pedro Julião, eller Pedro Hispano, omkring 1215 i Lisboa, Portugal, død 20. mai 1277 i Viterbo) var pave fra 8. september 1276 til sin død åtte måneder senere, 20. mai 1277.
Bakgrunn og utdannelse
Han var muligens identisk med en mann som er kjent som sønn av en velhavende portugisisk lege og apoteker ved navn Julianus, derav navneformen Petrus Juliani (Pedro Julião).
Sin første utdannelse fikk han i så fall ved skoler i Lisboa og León. Så skiftet han over til universitetet i Paris (Sorbonne), der han studerte blant annet under Albertus Magnus. I 1245 ble han magister både i filosofi og medisin. Deretter begav han seg til Sør-Italia, der han utdypet sine medisinske kunnskaper i Salerno og Palermo, og på grunn av sine kontakter ved keiser Fredrik IIs hoff ble utnevnt til professor artis medicinae. Fra 1247 underviste han som physicus ved det nygrunnlagte Studium Generale i Siena. Det var antagelig i denne perioden at de fleste av hans medisinske skrifter ble til.
Wolfgang Tiefensee
Wolfgang Tiefensee (født 4. januar 1955 i Gera) er en tysk politiker (SPD). Han var minister for transport, bygg og byplanlegging i Angela Merkels første regjering fra 2005 til 2009, og overborgermester i Leipzig fra 1998 til 2005.
Johannes XXI
Bakgrunn og utdannelse
Hens hans vitenskapelige stilling i Siena skal ha vært ugunstig. Hans bolig lå i fattigkvarteret, hvorfra han også fikk impulsen til sitt mest kjente verk, Thesaurus pauperum («De fattiges skatt»). Dette var en omfattende samling resepter, avstemt etter de muligheter som stod de ubemidlede til rådighet. Han skrev om øyesykdommer og om kirurgi, om sjelelære og om hjertets funksjon, om svangerskapsavbrudd og prevensjon og annet.
Ofte tilskrives ham verker om filosofi og logikk, nemlig Summulae logicales, som var middelalderens mest populære innføring i logikk. Men dette påståtte forfatterskap er problematisk, ettersom identifikasjonen mellom Johannes XXI og logikeren Petrus Hispanus ikke er sikker, og snarere er omstridt.
Wolfgang Tiefensee
Bakgrunn og utdannelse
På grunn av sin kristelige oppdragelse var han ikke medlem av DDRs kommunistiske masseorganisasjoner, Junge Pionere og FDJ, deltok ikke i Jugendweihe som er et ateistisk motstykke til den kirkelige konfirmasjonsfeiringen, og vegret seg for å avtjene militærtjeneste med våpen. Etter våpenløs verneplikt som byggsoldat i 1976 fikk han studere ved en ingeniørskole, og utdannet seg i 1979 til ingeniør for industriell elektronikk. Han arbeidet som produktutviklingsingeniør fra 1979 til 1986 i Leipzig, og videreutdannet seg til fagingeniør for bygningsinformatikk. I 1986 skiftet han over til den tekniske høyskolen i Leipzig, hvor han videreutdannet seg til diplomingeniør (tilsvarende hovedfag) i elektroteknikk.
Han er gift siden 1976 og har fire barn. Hans bror Eberhard Tiefensee er katolsk prest og professor i filosofi, samt tidligere dekanus for det katolsk-teologiske fakultet ved universitetet i Erfurt.
Politisk karrière
I 1989 engasjerte Wolfgang Tiefensee seg første gang politisk i borgerbevegelsen Demokratie Jetzt, som han representerte ved «det runde bordet» i Leipzig. Han ble valgt til byråd i Leipzig av «det runde bordet», og var kort tid også medlem av bystyret for fraksjonen Bündnis 90.
Johannes XXI
Geistlig
Petrus ble så opptatt i den geistlige stand. I 1273 ble han erkebiskop av Braga og kardinalbiskop av Tusculum. Han deltok i 1274 på den annet konsil i Lyon. Den 8. september 1276 ble den 60-årige kardinalen valgt til pave i konklavet i Viterbo. Under konklavet var det særlig kardinal Giovanni Gaetano Orsinis innflytelse som var utslagsgivende.
Wolfgang Tiefensee
Politisk karrière
I 1990 ble han leder for skoleforvaltningen i Leipzig, og fra 1992 var han byråd for ungdom, skole og utdannelse. Han ble borgermester ansvarlig for ungdom, skole og sport i 1994. I 1995 ble han medlem av SPD.
Luigi Locati
Luigi Locati (født 23. juli 1928 i Vinzaglio i Nord-Italia, død 14. juli 2005) var en italiensk katolsk biskop og misjonær. Han var aktiv i hjelpearbeid i Isiolo i Kenya, hvor han ble skutt og drept 14. juli 2005. Ifølge politiet i landet er det mistanke om at drapet hadde forbindelse med stammekonflikter i området.
Johannes XXI
Prosjekter som pave
Han residerte utelukkende i Viterbo. Hans pontifikat varte ikke en gang ni måneder, men han begynte med store prosjekter. Han bestrebet seg på å få i stand en fredsavtale mellom Filip III av Frankrike og Alfons X av Castilla. Han var opptatt av å beholde den kirkelige enhet med den østlig-ortodokse kirke, som syntes å ha blitt oppnådd i 1274, men som var vaklende. Dessuten forsøkte han uten hell å få i stand et korstog.
Luigi Locati
Han ble presteviet 29. juni 1952. Han kom til Kenya som misjonær og begynte å arbeide som sogneprest i Isiolo på 1960-tallet. 15. desember 1995 ble han utnevnt til apostolisk vikar av Isiolo og titulærbiskop av Zica.
Wolfgang Tiefensee
Politisk karrière
Den 26. april 1998 ble Wolfgang Tiefensee i annen valgomgang med 48,4 prosent av stemmene valgt til overborgermester i Leipzig for en periode på 7 år. Under hans tid som overborgermester har han lykkes i å tiltrekke en rekke store industribedrifter til byen. Gjennom BMW og Porsches fabrikker i byen har det blitt skapt ca. 10 000 arbeidsplasser. Selskapet DHL flyttet i slutten av 2004 sitt luftfraktsenter for Europa til Leipzig, noe som innebærer ytterligere 10 000 arbeidsplasser.
Utenriksdepartementet (USA)
Utenriksdepartementet (Department of State) er et departement i den amerikanske regjeringen med ansvar for utenrikssaker. Departementet ble opprettet 27. juli 1789 og har sitt hovedsete i Harry S. Truman-bygningen i Foggy Bottom, et par kvartaler fra Det hvite hus.
Wolfgang Tiefensee
Politisk karrière
Etter valget i 2002 takket Tiefensee nei til et tilbud fra Gerhard Schröder om å bli transport, bygnings- og boligminister i den føderale regjeringen. Han begrunnet det med sin sterke tilknytning til Leipzig og sitt arbeide med Leipzigs kandidatur til å få olympiaden i 2012. Han lot seg heller ikke overtale til å stille som toppkandidat ved landdagsvalget i Sachsen i 2004, men deltok likevel i oktober det året i SPDs forhandlingsgruppe ved dannelsen av en ny koalisjonsregjering i Fristaten Sachsen.
I 2003 tilhørte Wolfgang Tiefensee Hartz-kommisjonen, som utarbeidet Hartz-konseptet som del av Agenda 2010.
Tiefensee ble gjenvalgt som Leipzigs overborgermester 10. april 2005 med 67,1 % av stemmene i første valgomgang.
Wolfgang Tiefensee ble den 13. oktober 2005 av SPDs presidium tildelt posten som transport- og bygningsminister i koalisjonsregjeringen under Angela Merkel. Han hadde denne ministerposten frem til 2009.
Johannes XXI
Prosjekter som pave
Foruten dette ville han få i stand studiereformer ved unibversitetene og gikk inn for stipender til særlig begavede studenter, og gjenopptok også sine egne studier. I denne hensikt ble på hans bud gjort et tilbygg for et privatbibliotek ut fra bakveggen av pavepalasset i Viterbo. Den 14. mai 1277 ble han inne i biblioteket begravet under en mur som styrtet sammen. Han ble berget ut, men døde seks dager etter av sine store skader.
Dette plutselige dødsfall ble av mange ansett som suspekt. Noen mente at noe ondt var skjedd. En sdominikanermunk som ikke hadde meget til overs for denne paven skrev i sin kronikk: Denne hertiske svartekunstner ble personlig kvalt av djevelen i sitt palass!
Hans gravmæle er i San Lorenzo-katedralen i Viterbo.
Birger Eriksen
Birger Kristian Eriksen (født 17. november 1875 i Flakstad i daværende Moskenes kommune i Lofoten, Nordland, død 16. juli 1958) var en norsk offiser. Oberst Eriksen er mest kjent for sin innsats som kommandant ved Oscarsborg festning, hvor han ved den tyske invasjonen den 9. april 1940 beordret ild mot de inntrengende tyske styrkene og bidro til senkingen av «Blücher».
Liv og virke
Eriksen tok examen artium i 1893 og gikk deretter inn på Krigsskolen. Her ble han uteksaminert i 1896, og gikk inn som befal ved infanteriet. I 1899 gikk han over i det nyopprettede festningsartilleriet, der han ble utnevnt til kaptein i 1901 og major fra 1915, da han ble kommandant for Tønsberg befestninger. Samme år ble han kommandant ved Agdenes befestninger, fra 1918 som oberstløytnant. I 1931 ble han kommandant for Bergen befestninger, da som oberst. I 1933 ble han overført som kommandant ved Oscarsborg festning.
Senkingen av «Blücher»
Eriksen skrev seg inn i norgeshistorien da han som kommandant for det siste festningsverket foran Oslo måtte ta stilling til det tyske angrepet morgenen 9. april 1940. Han hadde da fått meldinger fra Oslofjord festning om at fremmede krigsskip hadde unnlatt å stoppe for varselskudd, og fortsatt nordover forbi festningen, altså med kurs for Oscarsborg. Eriksen vurderte da situasjonen opp mot sin instruks. Hans vurdering var at de fremmede skipene ikke hadde stoppet for varselskudd fra Oslofjord festning, og at neste trekk etter instruksen da skulle være å gi rettet ild med skarp ammunisjon.
Eriksen sluttet ut fra dette at han måtte avgi ild med skarp ammunisjon uten varsel. Det var dette han ga ordre om da festningen kl. 04.21 avga ild med alt tilgjengelig artilleri og torpedoer mot det første fremmede skipet i flotiljen. Skipet skulle vise seg å være den tunge tyske krysseren «Blücher».
Resten av flotiljen stanset foran Drøbaksundet, og landsatte soldatene som var ment for Oslo, bl.a. i Son. Oberst Eriksen forsinket med andre ord den reelle okkupasjonen av Oslo med nærmere ett døgn, og han skaffet dermed Kongen, Regjeringen og Stortinget det nødvendige tidsvinduet til å forlate Oslo og ta opp motstanden. Forsinkelsen gjorde det også mulig for Norges Bank å evakuere hele gullbeholdningen på 48,8 tonn.
Ettermæle
Begivenhetene 9. april gjorde ikke oberst Birger Eriksen til noen krigshelt i Forsvarets øyne da freden kom. Den militære undersøkelseskommisjon av 1946 kritiserte Eriksen for at han bare skjøt mot «Blücher», ikke mot skipene «Lützow» og «Emden» som kom bak. Undersøkelseskommisjonen kritiserte også at Eriksen kapitulerte dagen etter, da han vurderte videre motstand som hensiktsløs. Granskningen landet på en sterkt kritisk vurdering som også ble sendt ut som pressemelding, der det het at kommisjonen «finner at der ikke er grunn til å gjøre rettslig ansvar gjeldende i anledning av overgivelsen av festningen da den fant sted». Det ble ikke reist noen statue av ham før i 1975, og da finansiert av privat innsamlede midler. Forsvarsdepartementet skulle bidra «om det var nødvendig», men innsamlingen rakk. Bysten av ham på hjemstedet står nå nedenfor hovedgården på Moskenes der han vokste opp.
Selv om Eriksen ble belønnet for sitt valg om å åpne ild, kom han etter krigen også under kritikk for å ha avstått Oscarsborg tidligere enn nødvendig. Eriksen forsvarte seg med at han handlet under enormt press, og faktisk åpnet ild mot de tyske inntrengerne, i strid med offisiell norsk ordre om at det først skulle fyres av varselskudd.
I tillegg bekreftet undersøkelseskommisjonen av 1945 og undersøkelseskommisjonen av 1946 Eriksen for å ha oppfylt sine plikter under den tyske invasjonen. Han slapp å stilles for krigsrett og fikk krigskorset med sverd. Også kommandørkaptein Andreas Anderssen, sjef for torpedobatteriet, mottok denne utmerkelsen.
Etter hvert som årene gikk og de politiske og militære sårene grodde, ble han både blant de militære og menigmann anerkjent som den store krigshelten han var. I 1977 ble kisten til oberst Eriksen flyttet til æreslunden på Vår Frelsers gravlund. I 1995 kom det på plass en statue av Eriksen på Oscarsborg. I 2008 avduket kong Harald et portrett av Eriksen i Oslo Militære Samfund.
Etter militærkarrieren
Eriksen gikk av for aldersgrensen i november 1940. Han engasjerte seg også i det sivile samfunn. Da han tjenestegjorde ved Agdenes, satt han i kommunestyret i Rissa. Han satt også i kommunestyret i Frogn, og som pensjonist satt han i Drøbak bystyre. Hele tiden representerte han Høyre.
Utmerkelser
Etter andre verdenskrig ble oberst Eriksen blant annet dekorert med krigskorset med sverd, Deltagermedaljen med rosett og den franske utmerkelsen Croix de Guerre, og han ble utnevnt til offiser av den franske Æreslegionen.
Luigi Locati
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Federation Tower
Federation Tower er en skyskraper som er under oppførelse i Moskva, Russland. Den er designet til å bli den høyeste bygningen i Europa. Federation Tower komplekset består av tre tårn.
Tidsplan
Byggingen av tårnene begynte i 2003, men stoppet etterhvert opp i en lengre periode. Arbeidet med komplekset startet opp igjen i august 2011 og forventes nå ferdiggjort i 2015.
Kritisk tetthet
Kritisk tetthet, er den tetthet som skal til for at Universet skal være "flatt", dvs. ha euklidsk romlig geometri.
Denne tettheten er beregnet å være = 7,9·10-27 kg/m3, som tilsvarer ca. seks hydrogenatomer pr. m³.
Roing under Sommer-OL 1960
Roing var med på det olympiske programmet for trettende gang under OL 1960 i Roma. Det ble konkurrert i sju roøvelser, alle for menn. Konkurransene ble gjennomført mellom 30. august og 3. september og Tyskland ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Sovjetunionen med to.
Polyforum Cultural Siqueiros
Polyforum brukes både til musikk, teater, dans og andre forestillinger. Det har inneholder blant annet forumet Foro Universal og teateret Teatro Polyforum.
Perisur
Centro Comercial Perisur, mest kjent som Perisur, er et kjøpesenter i det administrative distriktet Coyoacán sør i Mexico by. Det ligger på hjørnet mellom motorveiene Periférico Sur og Avenida de los Insurgentes Sur, i bydelen Jardines del Pedregal. Perisur er et av de største og eldste kjøpesenterne i Mexico. Det administreres av forretningskjeden Liverpool.
Perisur ble åpna i 1980. Senteret har ca. 270 forretninger og kinoen Cinépolis, som er per 2019 er Mexicos tredje største kino. Den har 15 saler i tillegg til 4 saler med VIP-kino, én Cinepark og én sal med IMAX-skjerm.
Kjøpesenterets navn er satt sammen av Per- fra motorveien Periférico og -sur («sør»).
Mauro Silva
Mauro da Silva Gomes (født 12. januar 1968) er en brasiliansk tidligere fotballspiller. Mauro Silva var en kraftfull defensiv midtbanespiller. Han spilte mesteparten av karrieren i den spanske klubben. Han har vunnet VM med Brasil i 1994.
Bustenskjold
Bustenskjold er en norsk filmkomedie fra 1958, regissert av Helge Lunde. Filmen er basert på tegneserien Jens von Bustenskjold av Anders Bjørgaard (tegninger) / Sigurd Lybeck (tekst). Leif Juster hadde hovedrollen som Jens von Bustenskjold.
Filmen hadde premiere 26. desember 1958.
Handling
Jens von Bustenskjold har hele tiden bodd i den trange og avsidesliggende fjellbygda Oladalen, der han har fristet en temmelig kummerlig tilværelse som småbruker. Bustenskjold er av adelig byrd. Han påstår at tippoldefaren var kusk hos keiseren av Østerrike. Våningshuset går under navnet «Residensen». Det er riktignok meget skrøpelig, men han trøster seg med at nå til dags er det mange adelige som overhodet ikke eier noe hus.
Bustenskjold har alltid vært en lathans. Hans økonomiske stilling har stadig blitt dårligere. For å sikre sin økonomiske framtid vil Bustenskjold gifte seg med unge og vakre Signe Sørby, datter av den velstående Sørby-enka. Den giftelystne enka tar vel imot ham, idet hun tror at han er kommet for å fri til henne. Når det viser seg at det er datteren han er ute etter, blir han regelrett kastet ut av den skuffede fruen. Dagen etter det mislykkete frieriet kan svirebrødrene Plassbakk-kallen og Bernt skomaker meddele ham at han har arvet en million kroner etter en avdød slektning i USA.
Monkey Bay
Monkey Bay er en by i den sørlige delen av Malawi, med et innbyggertall (pr. 2008) på ca. 14 500. Byen ligger på bredden av Malawisjøen og er et av landets mest besøkte turistsentrumer.
Horst Seehofer
Horst Seehofer (født 4. juli 1949 i Ingolstadt) er en tysk politiker (CSU). Fra 14. mars 2018 til 8. desember 2021 var han landets innenriksminister i Angela Merkels fjerde regjering. Seehofer var fra 2008 til 2018 Bayerns ministerpresident. Fra oktober 2008 til januar 2019 var han også formann i CSU. Seehofer var fra 1992 til 1998 Tysklands helseminister og fra 2005 til 2008 landets ernærings-, landbruks- og forbrukerbeskyttelsesminister.
Parti
Han ble medlem av Junge Union i 1969, og av CSU i 1971. Han var nestformann for CSU fra 1994 til 2008, og leder fra 2008. Seehofer gikk av som partileder i januar 2019, og ble erstattet av Markus Söder.
Parlamentsmedlem
Seehofer er siden 1980 medlem av det tyske parlamentet. Fra oktober 1998 var han stedfortredende fraksjonsformann for CDU/CSU-fraksjonen, men trakk seg fra vervet den 22. november 2004.
Offentlige verv
Han var tysk helseminister mellom 1992 og 1998. Mellom 1989 og 1992 var han parlamentarisk statssekretær ved nærings- og arbeidsministeriet. Den 6. mai 1992 ble han utnevnt til helseminister i den føderale regjeringen under Helmut Kohl. Han beholdt ministerposten til regjeringen gikk av etter valget i 1998. Fra 2005 til 2008 var han minister for ernæring, landbruk og forbrukerbeskyttelse i Angela Merkels kabinett. Den 27. oktober 2008 ble han valgt til ministerpresident i Bayern. Etter valget i Bayern 2013 ble han gjenvalgt 8. oktober 2013.
Regjeringskrise i 2018
Sommeren 2018 oppsto det en konflikt mellom forbundskansler Angela Merkel og hennes koalisjonspartner SPD på den ene og Seehofer og hans parti CSU på den andre. Som innenriksminister ville Seehofer innføre en strengere asylpolitikk og nasjonal grensekontroll for migranter istedenfor en felles kontroll ved EUs yttergrenser. Både CDU, SPD og de andre partiene i forbundsdagen – bortsett fra AfD – ønsket en felles EU-løsning på spørsmålet, slik Merkel hadde fremforhandlet under et toppmøte i unionen 24. juni.
Apollo Teatret
Apollo Teatret var et teater i København, beliggende ved siden av Tivolis hovedinngang. Det lå i Richard Bergmann og Emil Blichfeldts bygningskompleks fra 1890. Det ble sprengt i luften under okkupasjonen ved de tyske schalburgtage i 1945. Tyskerne kalte dette for kontrasabotasje. Det ble gjenoppført ved Ernst Kühn, men revet igjen i 1959.
Sørlig tusenbeinkreps
Sørlig tusenbeinkreps er en av de tre artene med tusenbeinkreps som forekommer i Norge.
Den er 7–20 mm lang og har elleve par bladformede føtter. Det er 20 kroppsledd og ett hodeledd, som består av flere sammenvokste ledd. Den svømmer opp ned og filtrerer næringspartikler fra vannet.
Sørlig tusenbeinkreps er knyttet til midlertidige ferskvannsdammer. Arten er svært sårbar for utsetning eller spredning av fisk. Eggene tåler godt tørke og hvis dammen tørker ut, kan de hvile i mange år til forholdene igjen blir gunstige. Eggene klekkes til en naupliuslarve, men dette stadiet varer bare noen timer. Livssyklusen er kort, og krepsene blir kjønnsmodne etter 7–40 dager. Livslengden er mellom 30–60 dager, avhengig av temperaturen.
Det første funnet i Norge ble publisert av en britisk forsker i 1914. Han hadde funnet sørlig tusenbeinkreps ved Honnstadknyken i Surnadal. Det har ikke vært mulig å finne arten på dette stedet i nyere tid. I 1978 ble derimot sørlig tusenbeinkreps funnet i Rastedam mellom Svarthøtta og Gråfjellet i Trollheimen. I 2003 ble arten funnet både i Rastedam og på to andre steder i Trollheimen. Funnstedene er dammer som dannes under snøsmelting, og eggene klekkes om våren.
Populasjonene i Trollheimen er svært isolerte fra andre populasjoner av arten. De norske funnene fra 2003 er gjort i høyde 1250–1300 moh., mens arten andre steder også finnes i lavlandet. Undersøkelser av mitokondrielt DNA viser stor variasjon mellom de ulike europeiske bestandene. På bakgrunn av disse forholdene er det blitt foreslått at sørlig tusenbeinkreps overlevde istida på nunataker i Trollheimen. Den samme forklaringen er brukt for å forklare forekomsten av flere plantearter i samme fjellområde i den såkalte overvintringsteorien.
Ski-VM 2015 – Hopp normalbakke kvinner kvalifisering
Ski-VM 2015 – Hopp normalbakke kvinner kvalifisering ble avholdt den 19. februar 2015. Ti utøvere var forhåndskvalifisert grunnet plassering i verdenscupen, mens de 30 beste utøverne i kvalifiseringen fikk delta i normalbakkerennet påfølgende dag.
Kvalifisering
Kvalifiseringen startet kl. 17:00.
Elena Paparizou
Elena Paparizou (gresk: Έλενα Παπαρίζου, født 31. januar 1982 i Borås i Sverige) er en svensk-gresk popsangerinne som vant Eurovision Song Contest 2005. Hennes foreldre var immigrantene Georgios og Efrosini Paparizou, og hun vokste opp i Örgryte i Göteborg. Hennes far var fra Volos og moren fra Karditsa. Hun har en søster, Rita og en bror, Dinos. Som barn hadde hun lite med svenske barn å gjøre. Som barn hadde hun også et pusteproblem som hun fremdeles lider av i dag. Hun har fortalt til det greske magasinet NITRO at hun husker å ha kommet til sykehuset i all hast og hatt følelsen av å forlate kroppen minst to ganger mens hun var mindre. Hun kan fremdeles miste pusten mens hun er på scenen, og har derfor alltid med seg en inhalator.
Hennes musikalske talent ble oppdaget tidlig, og da hun var 13 år gammel bestemte hun seg for å bli sanger. Året etter, da hun var fjorten, startet hun sitt første band, «Soul Funkomatic», som spilte hiphop-musikk. Da bandet gikk hvert til sitt etter to år fikk Elena mange ulike tilbud, men moren sa at hun var for ung til å dra hjemmefra. I 1998 døde 13 av hennes nærmeste venner i en brann på en hiphop-fest i Göteborg, en fest Elena ikke hadde fått lov av moren til å delta på. I 1999 ble hun spurt om å spille inn en demo av «Opa Opa», men Elena mente at teksten passet best for en mann, og ville derfor synge den sammen med barndommsvennen Nikos Panagiotidis.
Sammen med Panagiotidis dannet hun duoen Antique. Debutsingelen «Opa Opa» ble en stor hit, kom på førsteplass på singlelistene og solgte til gull etter at den ble gitt ut i august 1999. Bandets berømmelse og deres dyktighet til å promotere gresk kultur ble lagt merke til, og de ble valgt som Hellas' representant i Eurovision Song Contest 2001, der de ble nummer tre med sangen «Die For You».
Etter Antique ble oppløst har Elena satset på en solokarriere, og da hun returnerte til Eurovision Song Contest 2005 var det alene. Sangen «My Number One» fikk 230 poeng og vant konkurransen 32 poeng foran Maltas «Angel».
Anderz Eide
Anderz Eide (født Anders Eide 16. juni 1975 i Hålandsdal i Hordaland) er en norsk skuespiller.
Eide er utdannet ved Bergen Teaterskole og Romerike Folkehøgskole (1994-1995). Han har arbeidet ved blant annet Det norske teatret, Riksteatret, Trøndelag Teater, Den Nationale Scene og Oslo Nye Teater.
Han har medvirket i en mengde TV-produksjoner i Norge og Sverige. I 2013 spilte han kunstmaleren Lars Hertervig i filmen Lysets vanvidd. I 2002 spilte han sammen med Jon Eikemo i den prisbelønnede kortfilmen Forfall, som ble regissert og skrevet av Geir Henning Hopland. Han spilte hovedrollen i den norske gangsterfilm Høvdinger fra 2015, en rolle han ble nominert til Kanonprisen 2015 i klassen beste mannlige hovedrolle for.
Han er en av landets mest brukte lydbokinnlesere, og har lest inn bøker av blant andre Frode Grytten, Ragnar Hovland, Kjartan Fløgstad og Jon Fosse. Han har også lest inn mange klassikere av Dostojevskij, Hemingway, Orwell, Turgenjev, Boccaccio, Dante, Goethe, Joseph Conrad og F. Scott Fitzgerald.
Han har også gitt norsk stemme til en mengde animasjonsfilmer og serier. Han er også flittig brukt som stemme på dokumentarfilmer og reklamefilmer.
Richard Moore
Richard Moore var en amerikansk seiler som deltok i de olympiske leker; 1932 i Los Angeles.
Moore ble olympisk mester i seiling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på den amerikanske båten «Angelita» som vant i 8-meterklassen foran «Santa Maria» fra Canada. Det var kun to båter i denne klassen. Seilingene ble gjennomført i Port of Los Angeles mellom 5. og 12. august 1932.
Mannskapet på «Angelita» var; Moore, John Biby, William Cooper, Carl Dorsey, Owen Churchill, Pierpont Davis, Alan Morgan, Alphonse Burnand, Thomas Webster, Robert Sutton, John Huettner og Kenneth Carey
Ta kvelden
Ta kvelden er et norsk underholdningsprogram og gameshow med Benny Borg som gikk på TVNorge i 1995. Programmet var i en viss grad en videreføring av gameshowet Super Quick som Borg tidligere hadde vært programleder for. Men her ble det gitt plass til mer musikk og samtale med gjester. Det ble dessuten slutt på pengepremiene. Disse ble erstattet av reiser som publikum kunne konkurrere om.
Seertall
Serien hadde et seertall som i snitt lå på rundt 160,000. Premieren ble sett av 186,000.
Slaget ved Hlobane
Slaget ved Hlobane var et slag under Zulukrigen. Slaget stod mellom britiske kolonitropper og zulukrigere. Det fant sted 28. mars 1879, og endte med seir til zuluene.
Ivan Kostov
Kostov er utdanna sosialøkonom fra Karl Marx-instituttet før økonomi i Sofia. Han tok siden doktorgrad i matematisk modellering av sosialøkonomiske prosesser ved Universitetet i Sofia.
I perioden til Kostov gikk Bulgaria gjennom en sjokkartet liberalisering av økonomien, med utstrakt privatisering av den tidligere statseide industrien. Dette gjorde at landet kunne gå inn i medlemskapsamtaler med EU. Bulgaria ble medlem i EU fra 2007.
Slaget ved Hlobane
Opptakten
4. kolonne av den britiske invasjonsstyrke, under Oberst Evelyn Wood, skulle, etter Lord Chelmsfords ordre, trekke oppmerksomheten vekk fra 3. kolonne, som marsjerte mot Isandlwana og Ulundi. Det var viktig at zulustammene i det nordvestlige Zululand konsentrerte seg om hans tropper, så de ikke bidro til den store zuluhæren.
Ivan Kostov
De økonomiske reformene førte til høy arbeidsledighet, og i valget mot slutten av perioden tapte Kostov valget. Ny statsminister ble Simeon av Sachsen-Coburg-Gotha, landets siste tsar.
Slaget ved Hlobane
Opptakten
17. januar marsjerte Wood mot nordøst med sine menn. 20. januar etablerte de en befestet leir ved Tinta's Kraal, 15 km sør for en kjede av fjell med flate topper. Fjellene var Zunguin, Hlobane og Ityentika, og de dannet en 23 km lang rekke av fjell, som strakte seg i nordøstlig retning. Mens leiren ble befestet, undersøkte rekognoseringspatruljer fjellene, og ble angrepet av ca 1000 zuluer. Ved daggry neste dag foretok britene et angrep på Zunguin, og zuluene flyktet til Hlobane, hvor Wood observerte ca 4 000 zuluer.
Kambula
Februar gikk uten større trefninger med zuluene. Det ble daglig sendt patruljer ut for å utføre raid mot zuluenes Kraals. Ved Kambula opprettet Wood en sekskantet befestet leir. Befestningen bestod av tettpakkede vogner. Det ble bygget en Kraal til kveget og gravd skyttergraver og jordvoller rundt om både Kraal og befestning, og en steinbefestning ble konstruert like nord for Kraalen.
En palisade blokkerte de hundrede meter mellom Kraalen og steinbefestningen, og fire 7-punds artilleriskyts ble plassert slik at de dekket tilkomstsveiene nordfra, og ytterligere to dekket den nordøstlige side.
I løpet av måneden mottok Wood tiltrengte forsterkninger fra Transvaal Rangers, trente tropper, en gruppe tyske bosettere og fem kompanier fra 80. regiment. Wood hadde håpet på å kunne splitte de omkringliggende zulustammene, ved å støtte zulukongen Cetshwayos halvbror Uhamu, som alltid hadde vært positivt innstilt overfor britene, og fiendtlig overfor Cetshwayo. 13. mars ankom Uhamu og 700 fra hans stamme, og bad om eskorte, slik at han kunne bringe resten av sine folk vekk fra noen grotter ved Umfolozi, hvor de gjemte seg, 75 km mot øst, og kun 60 km fra Ulundi. Det ville være en risikabel handling å eskortere så mange mennesker i sikkerhet igjennom dette område, men Wood mente at det var det verd. En eskorte på 360 trente menn og 200 av Uhamus krigere vendte tilbake til Kambula med 900 ytterligere flyktninger. Kort tid etter fikk Wood ordre fra Chelmsford om at iscenesette en avledningsmanøver, for å trekke zulutropper vekk så han kunne forsøke å unnsette Eshowe. Wood viste at en stor styrke av zuluer gjorde seg klar til å forlate Ulundi for å angripe enten Kambula eller et annet britisk fort, Utrecht, så han regnet med at hvis han kunne angripe Hlobane 28. mars, kunne han drive zuluenes kveg fra fjellet. Det skulle provosere zuluene til å angripe hans godt forberedte stilling i Kambula.
Slaget
Fjellet Hlobane besto av to platåer, det minste, og laveste, var ca 260 m høyt i den østlige enden av den 6 km lange randen som forbandt fjellet med Zunguin mot sørvest. I den østlige enden av dette platået, var det en bratt, 60 m høy passasje, kjent som Devil's Pass (Djevelens pass), som forbandt det lave platået med det høyere. På det høye platået var det kveg i et antall av ca 2 000, og 1 000 medlemmer av zulustammen abaQulusi, hvorav mange hadde skytevåpen.
Woods plan var at oberstløytnant Henry Buller skulle bevege seg oppover den østlige stien til det høyeste platået, støttet av raketter fra artilleriet, og av Zulutropper på britisk side. Når han nådde toppen skulle han jage vekk kveget. En lignende styrke, under major R. A. Russel, skulle ta stilling på det lave platået.
Buller innså at det eneste han kunne gjøre var å trekke seg til det lave platået og slå sine styrker sammen med Russel sine. Russel fikk en ordre fra Wood, men misforstod den. Han trodde ordren lød på å trekke seg til Zunguin, 9 km vekke. Russel trakk seg vekk, og lot dermed Buller være igjen aleine ved Hlobane.
Bullers tropper hadde bare en mulighet for å komme til det lave platået, nemlig Devil's Pass. Den ruten var vanskelig, men samtidig ble de angrepet av abaQulusi zuluene, som nå var enda mer modige. Britene måtte kjempe seg igjennom det farlige passet. De kom allikevel vekk fra platået, og ned på sletten, hvor Buller straks ga ordre om å forflytte seg mot Kambula. Selv om hans styrke hadde lidt tap, og mange hester var gått tapt, kom han allikevel til slutt til Kambula. Zuluene kom til sletten hvor britene hadde flyktet fra mot Kambula for kort tid siden. De fulgte dem i 18 km før de ga opp.
Etter slaget
Slaget ved Hlobane var en katastrofe for britene. 15 offiserer og 110 menige ble drept, 8 ble såret og omkring 100 innfødte hjelpetropper var døde. Mange hester gikk også tapt. Wood regnet nå med at zuluene ville angripe Kambula som han håpet, og regnet med en sikker seir der. Oberst Buller fikk Viktoriakorset for sin tapperhet og lederskap.
Judgment Night
Popularitet og økonomi
Judgment Night ble ingen publikumssuksess. Den innbrakte kun $12,5 millioner i USA. Den havnet dermed på en 97. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1993. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin har gitt den 2,5 av 4 stjerner.
Produksjonskostnadene er estimert til $21 millioner.
Anmelderne
Den fikk dårlig til blandet mottakelse av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 35 % på Rotten Tomatoes.
Annet
Den ble ikke vist på kino i Norge, men ble lansert på leievideo 1. juli 1994 og kjøpevideo 18. oktober 1995.
Martin Stenmarck
Martin Olof Jon Stenmarck (født 3. oktober 1972 i Täby, Stockholms län) er en svensk sanger og skuespiller som vokste opp i Örebro sammen med hele 11 søsken. Han har musikalsk familiebakgrunn: hans mormor var Julie Bernby og hans morfar var Olle Gemvik. Han var samboer med sangeren Hanna Hedlund, som han har to barn sammen med, Ida og Love. Martin Stenmarck vant Melodifestivalen (2005) og representerte Sverige i Eurovision Song Contest 2005.
Liv og karriere
Martin Stenmarck flyttet da han var 12 år gammal i 1985 til Dylta Bruk i Örebro til sin far der han vokste opp sammen med tre av sine 11 søsken. Han har musikalsk påbrå. Hans mormor var Julie Bernby og hans morfar var Olof Gemvik. Stenmarck begynte tidlig med musikk og som tenåring var han medlem av et hardrockband som het Lorien, et navn inspirert av Ringenes herre. I 1991 vant han sammen med syn yngre bror David riksfinalen av Talang-91 i 1991 direktesendt på svensk TV1. Han var 1992 sangar i bandet Sha-Boom og ga ut to singlar med dem. Han flyttet til Stockholm hvor han jobbet som mannlig modell og som syngende servitør på Wallmans Salonger hvor karrieren tok fart. Han sluttet i 1997 til fordel for et show som het Showduellen som han satte opp sammen med komikeren Håkan Berg, musikeren Micke Svahn og teknikeren Joacim Fagerström. Med dette opplegget turnerte han i Sverige i løpet av 1997–1998, og videre på Sommarnöje i Örebro 1999, juleshow på Teatrix i 1999 og Gröna Lundteatern våren 2000. Han arbeidet også med musikaler, og hatt hovedrollen i blant annet Jesus Christ Superstar og West Side Story. Martin Stenmarck turnerte flere sommere i Robert Wells' show Rhapsody in Rock.
I 2005 deltok Stenmarck i Melodifestivalen, i den tredje delfinalen i Skellefteå. Med et storslagent show med sangen «Las Vegas» gikk han videre til finalen som han vant. Han reiste til Kyiv i Ukraina og representerte Sverige i Eurovision Song Contest 2005 lørdag 21. mai, og kom der, med svenske øyne, på en skuffende 19.-plass av 24 deltakere i finalen.
Martin Stenmarck medvirket under sommeren 2005 i showproduksjonen "Tältprojektet", som turnertee i et stort sirkustelt til Göteborg, Kalmar, Varberg, Malmö og Stockholm.
I september 2006 ga han ut sin først singel på svensk, «7milakliv», som lå som nummer ett på den svenske singellisten i ti uker. Han fikk inspirasjonen til låten etter en vill utekveld som ble avsluttet i fyllearresten og en undersøkelse om vold mot en tjenstemann, noe som Stenmarck selv kommenterer slik: "Alla gör misstaget och dricker för mycket någon kväll... Och vem har inte velat slå ned en dörrvakt?". Singeln ble fulgt opp av albumet 9 sanningar och en lögn som kom ut 25. oktober 2006. Dette var hans forsta egne album som inneholder låter på svensk.
Han har også lagett den svenske dubbnigen samt et par låter til filmen Spirit - hästen från vildmarken, der han spiller hovedrollen Spirit, samt Disneyfilmen Bilar, der han spiller hovedrollen "Blixten McQueen".
Årene 2006–2012 turnerte han med revyen Ladies Night.
Martin Stenmarck har alltid hatt en stor interesse for sport og i 2010 deltok han i en av verdens mest spektakulæra konkurranser i mountainbik. Sammen med forbundskapteinen for MTB-landslaget, Andreas Danielsson, deltok han i det ti dagar langa løpet "Yak Attack" i Nepal. Konkurransen som går langs Annapurna Circuit går opp til 5416 meter over havet. Stenmarck og Danielsson endte på en syvendende respektive åttende plass. Den månedslange reisen som ble dokumentert på film, foto og gjennom lydinnspillinger ble senere en produksjon med navnet "Kaffe på Everest" som Martin produserte sammen med Andreas. I januar 2013 hadde "Kaffe på Everest" solgt til Platina.
Stenmarck deltok i Melodifestivalen 2014 med låten «När änglarna går hem» og gikk videre til "Andra Chansen". Der ble han utslått i duellen mot Linus Svennings låt «Bröder» og gikk derför ikke videre til finalen. I Melodifestivalen 2016 stilte han opp enda en gang i "deltävling 4" med låten «Du tar mig tillbaks». Han gikk ikke videre og havnet isteden på sjette plass. Han konkurrerte i Melodifestivalen 2019 med låten «Låt skiten brinna» i den tredje "deltävlingen". Han tok seg videre til "Andra chansen" men gikk ut der i duell med Lisa Ajax.
Vinteren 2021 var Stenmarck programleder for musikkgallaen "Don't Stop the Music" i TV4
Familie
Martin Stenmarck är dattersønnesønn til advokaten Edvin Stenmarck. Han er gift med artisten Hanna Hedlund. Sammen har de tre barn. I juni 2021 meddelte paret at de hadde tatt ut seperasjon.
BIK Karlskoga
BIK Karlskoga er et ishockeylag i Karlskoga i Sverige. Klubben spiller i Hockeyallsvenskan. Bofors IK kalles også Bobcats. I løpet av den 50. århundre ble tatt opp og etablerte seg i høyeste liga, Hockeyallsvenskan. IFK Bofors ble foreslått i 1963 sammen med Karlskoga IF, og ble formelt navngitt IF Karlskoga / Bofors, lokalbefolkningen vanligvis kB eller 63 KB Karlskoga. Navnet Bofors IK klubben har hatt siden 1978.
Vitale Falier
Vitale Faliero Dodoni også kjent som Falier de' Doni, eller Vitale Falier (ukjent fødselsår, død 1096) var doge av Venezia i årene 1084–1096.
Han kom fra en aristokratisk venetiansk familie, sannsynligvis fra Fano. Han var medlem av minor consiglio (en forsamling rådgivere for dogen) og ble valgt til doge i opprøret som styrtet Domenico Selvo i desember 1084. Det er mulig Faliero selv tok initiativ til opprøret.
Han er den første dogen med kjent avbildning, angivelig portrettert ved siden av høyalteret i Markuskirken. Det er under doge Vitale Faliero at det for første gang finnes skriftlige kilder til karnevalet i Venezia.
Nimrodekspedisjonen
Nimrodekspedisjonen (engelsk: British Antarctic Expedition 1907–09, allment kjent som The Nimrod Expedition) var den første av tre ekspedisjoner Ernest Shackleton ledet til Antarktis. Hovedmålet var å bli først til å nå Sydpolen, i tillegg hadde ekspedisjonen en rekke geografiske og andre vitenskapelige formål. Ekspedisjonen nådde 88° 23' sørlig bredde, til da det sørligste punkt nådd av mennesker og kun 97 nautiske mil (180 km) fra Sydpolen. Ekspedisjonen var den første til å bestige Mount Erebus, den nest høyeste vulkanen i Antarktis, og en separat gruppe ledet av den walisisk-australske geologen og professoren Edgeworth David nådde den beregnede posisjonen for den magnetiske Sydpolen.
Nimrod-ekspedisjonen fikk verken statlig eller institusjonell støtte, og ble avhenging av private lån og bidrag fra enkeltpersoner. Den ble derfor hemmet av finansielle problemer, og forberedelsene ble forsert. Ekspedisjonens skip, «Nimrod», var under halve størrelsen av «Discovery» som Robert Falcon Scott hadde brukt på Discovery-ekspedisjonen 1901–04, og Shackletons mannskap manglet relevant erfaring. Det oppstod en uoverensstemmelse med Scott på grunn av Shackletons beslutning om å legge basen for ekspedisjonen nær Scotts gamle hovedkvarter ved McMurdo-sundet, i strid med et løfte til Scott om ikke å gjøre det. Selv om ekspedisjonen i utgangspunktet holdt en mye lavere profil enn Scotts ekspedisjon seks år tidligere, tiltrakk resultatene seg landsomfattende interesse og gjorde Shackleton til en nasjonalhelt. Den vitenskapelige gruppen utførte omfattende geologiske, zoologiske og meteorologiske undersøkelser. Shackletons transportmidler, bestående av mandsjuriske ponnier, et motorkjøretøy og hundesleder, var nyvinninger som til tross for begrenset suksess ble kopiert av Scott under hans skjebnesvangre Terra Nova-ekspedisjon tre år senere.
Vitale Falier
Faliero døde i desember 1095. Sønnen Ordelafo ble senere doge.
Nimrodekspedisjonen
Da ekspedisjonen vendte hjem, overvant Shackleton den tidligere skepsisen fra Royal Geographical Society og mottok mange offentlige æresbevisninger, inkludert ridderskap fra Kong Edward VII. Han oppnådde liten økonomisk gevinst fra denne ekspedisjonen, og var til slutt avhengig av et offentlig tilskudd for å kunne dekke sine forpliktelser.
Det gikk ikke mer enn tre år før hans sørlige rekord ble slått, da Roald Amundsen den 14. desember 1911 nådde Sydpolen. I sine memoarer skrev Amundsen likevel: «Sir Ernest Shackletons navn vil for alltid stå risset i den antarktiske forsknings historie med flammende bokstaver».
Bakgrunn
Til tross for at Shackleton frisknet hurtig til etter at de var kommet til basen ved Hut Point, sendte Scott ham tilbake til England mot Shackletons eget ønske – med en syltynn begrunnelse om at han var tjenesteudyktig. Man kan bare spekulere på Scotts egentlige motiver. Enkelte historikere, som Beau Riffenburgh og Hugh Robert Mill, ser det som ironisk at den egenrådige, utålmodige og lite fleksible Scott av alle mennesker skulle velge Shackleton som ledsager. Karaktermessig var han Scotts rake motsetning, og dessuten lite underdanig. Ekspedisjonslederen kan også ha vært sjalu på den anerkjennelse de andre ekspedisjonsmedlemmene viste Shackleton (spesielt Scotts nærmeste medarbeider, Edward Wilson). I tillegg skal Scott ha sett det slik at hans autoritet ble undergravet av at Shackleton sto på vennskapelig fot med ekspedisjonsdeltakere utenfor offiserskorpset. Det finnes også belegg for en konflikt mellom Shackleton og Scott under sydpolferden som Edward Wilson valgte å ikke fortelle om.
Scotts skrev at Shackleton ikke «burde utsettes for ytterligere anstrengelser i sin nåværende helsetilstand». Shackleton følte dette som et personlig stigma, og kom tilbake til England fast bestemt på å bevise at han, i ordene til «Discovery»s nestkommanderende Albert Armitage, var en «bedre mann enn Scott». Han avslo likevel tilbudet om en rask retur til Antarktis som førsteoffiser for «Discovery»s andre avløsningsskip, «Terra Nova», etter å ha hjulpet til med å utstyre henne. Han bidro også med å utstyre «Uruguay» som ble forberedt for å frigjøre Otto Nordenskjölds ekspedisjon som satt fast i Weddellhavet. I løpet av de neste fem årene, mens han pleiet håpet om å gjenoppta sin antarktiske karriere, søkte Shackleton andre muligheter, og jobbet i 1906 for industrimagnaten Sir William Beardmore som kontaktperson.
Ifølge biograf Roland Huntford ble Shackletons stolthet ytterligere såret av henvisningene til hans fysiske sammenbrudd i Scotts beretning The Voyage of the Discovery, publisert i 1905. Det ble da hans personlige mål å returnere til Antarktis og utkonkurrere Scott. Han begynte å se etter potensielle støttespillere for en ekspedisjon. De opprinnelige planene finnes i et upublisert dokument datert tidlig i 1906. Disse inneholdt et kostnadsestimat på 17,000 pund (2008-verdi ca. 1,3 millioner pund) for hele ekspedisjonen. Han mottok det første løftet om finansiell støtte da hans arbeidsgiver, Beardmore, tidlig i 1907 tilbød 7,000 pund i lånegarantier. Med dette følte Shackleton seg trygg nok til å kunngjøre sine planer overfor Royal Geographical Society (RGS) den 12. februar 1907. Shackleton følte at det hastet, vel vitende om at den polskfødte oppdagelsesreisende Henryk Arçtowski også planla en ekspedisjon. Denne ble kunngjort for RGS samme dag som Shackletons planer, men denne ekspedisjonen viste seg å ikke bli noe av.
Innledende planer
I sin opprinnelige, upubliserte plan så Shackleton for seg å benytte Discovery-ekspedisjonens gamle hovedkvarter ved Hut Point i McMurdo-sundet som hovedbase. Derfra ville han forsøke å nå både den geografiske og den magnetiske sydpolen. Han skisserte også andre ekspedisjonsgrupper og et kontinuerlig program for vitenskapelige arbeider. Denne tidlige planen viste også at Shackleton ville bruke en kombinasjon av hunder, ponnier og et spesiallaget motorkjøretøy. Hverken ponnier eller motorkjøretøy var prøvd ut i Antarktis tidligere, men Frederick Jackson hadde benyttet ponnier under Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen til Frans Josefs land i 1894–97. Shackleton var så overbevist om ponnienes egnethet at han valgte å gå inn for femten ponnier som senere ble redusert til ti. Han valgte ponnier til tross for uklare rapporter fra Jackson og i strid med konkrete råd fra Fridtjof Nansen.
Før han offentliggjorde sine planer for RGS i februar 1907 hadde Shackleton revidert sine kostnadsestimater til et mer realistisk nivå, 30,000 pund (2008-verdi ca 2,3 millioner pund). Responsen fra RGS var imidlertid laber. Shackleton fikk senere vite at RGS på denne tiden var klar over Scotts ønske om å lede en ny ekspedisjon, og at de ønsket å forbeholde sin fulle støtte til Scott.
«Nimrod»
Shackleton planla ankomst i Antarktis i januar 1908, noe som innebar at han måtte forlate England i løpet av sommeren 1907. Han hadde derfor seks måneder på seg til å sikre finansieringen, skaffe og utruste et skip, kjøpe alt utstyr og forsyninger, og å rekruttere mannskapet. I troen på at han hadde støtte fra den skotske forretningsmannen Donald Steuart reiste Shackleton i april til Norge for å kjøpe «Bjørn», en 700–tonns polarskute som ville ha fungert ideelt som et ekspedisjonsskip.
Steuart trakk imidlertid sin støtte til ekspedisjonen slik at «Bjørn» ikke lenger var økonomisk oppnåelig for Shackleton. «Bjørn» ble til slutt solgt til den tyske oppdagelsesreisende Wilhelm Filchner, som døpte skuta om til «Deutschland» og benyttet den på sin reise til Weddellhavet i 1911–13. Shackleton måtte nøye seg med den eldre og mye smalere «Nimrod», en førti år gammel selfangstskute av tre på 334 registertonn, som han klarte å anskaffe for 5,000 pund (2008-verdi ca. 390,000 pund).