cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Novemberrevolusjonen
Drapene på Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg
Den konservative militærdommeren Paul Jorns (1871–1942), som var utnevnt av rifledivisjonen, frikjente i juni 1919 Horst von Pflugk-Harttung, oberstløytnant Ulrich von Ritgen (1894–1969) og løytnantene Heinrich Stiege (1895–1968) og Bruno Schulze. Runge ble dømt til to års fengsel og 4 års tjenestenekt i hæren. Vogel ble dømt til to og fire måneders fengsel. Reserveløytnant Rudolf Lipmann (1894–1940) ble dømt til seks ukers husarrest. Pabst og Souchon ble derimot ikke straffeforfulgt og anklaget.
I 1934 ble Runge satt fri fra straffeforfølgelse av nasjonalsosialistene, og tilkjent 6 000 riksmark som kompensasjon. Han ble deretter overført til gardekavaleriet i SA. Hans egentlige navn var Wilhelm Radolf, men han brukte dekknavnet Otto Wilhelm Runge etter drapsdommen. Han var metalldreier og sveiser, før han i 1918 ble tilsluttet Garde-Kavallerie-Schützen-Division. I mai 1945 ble han arrestert av Sovjetunionens hemmelige politi (NKGB) og fraktet til kjelleren i Fröbelstraße, hus 3, i den daværende bydelen (senere ortsteil) Prenzlauer Berg. Bygningen huser idag sosialkontoret i Prenzlauer Berg. Han ble i juni 1945 transportert ut av Berlin, men overlevde ikke reisen østover.
Pabst sa etter andre verdenskrig at Noske hadde gitt han ordre om drapet over telefon. I hans dagbøker som ble oppdaget i 1969, hadde han notert at ledelsen av SPD hadde dekket ham og hindret en straffeforfølgelse. Pabst spilte også en sentral rolle i det etterfølgende Kappkuppet.
Frikorpsene ble etter undertrykkelsen av januaroppstanden til en varig maktfaktor.
I det lange løp ble det en politisk påkjenning at mordene fra 15. januar, så vel som deres manglende oppklaring og straffeforfølgelse, forverret splittelsen mellom SPD på den ene side og USPD og KPD på den andre. Under Weimarrepublikken ble SPD og KPD aldri enige om felles tiltak, spesielt fordi KPD, etter drapene på deres grunnlegger, ble mer avhengige av Komintern. Splittelsen av venstresiden bidro i betydelig grad til den senere oppblomstring av nasjonalsosialismen (nazismen).
Kontroverser omkring kroppen til Luxemburg
I mai 1992 rapporterte Der Spiegel om at nye funn tyder på at det ikke var Luxemburgs kropp som ble begravet. Det er mye som ikke stemmer i obduksjonsrapporten som ble utført 13. juni 1919 på det som angivelig var kroppen til Rosa Luxemburg. Obduksjonen ble utført ved universitetssykehuset Charité i Berlin, som den gangen var underlagt Universität zu Berlin (siden 1949: Humboldt-Universität zu Berlin); siden 2003 er Charité – Universitätsmedizin Berlin delt mellom Humboldt-Universität zu Berlin og Freie Universität Berlin.
Anatomiske detaljer stemte ikke med Luxemburgs kropp: Kroppen hadde ingen tegn på hofteskader, og ingen ting tydet på at føttene hadde forskjellig lengde. Det var ingen spor i øvre del av kraniet etter de to slagene med rifleskjeftet som soldatene påførte Luxemburg, og heller ingen spor etter de to kulene i hodet som drepte Luxemburg. Det var et hull i kraniet mellom venstre øye og øre, men rettsmedisinerne fant ingen kule i hodet eller hull hvor kulen hadde gått ut. Fritz Strassmann og Paul Fraenckel rapporterte om «alvorlige skader i bunnen av kraniet» i obduksjonsrapporten, men trakk ingen konklusjoner om skadene. I et underskrevet addendum distanserte Fraenckel seg fra konklusjonene til sine høyt respekterte kollegaer, noe som er svært uvanlig.
Michael Tsokos ved Institutt for rettsmedisin og rettsmedisinsk vitenskap ved Charité mente at kroppens skader skyldes fall fra en stor høyde, og at den kan ha tilhørt en person som har begått selvmord. Det har lenge sirkulert rykter om at Luxemburgs kropp aldri forlot Charité, og at hennes kranium er oppbevart der.
I muséet for medisinsk historie i sykehusets kjeller, fant Michael Tsokos en kropp uten hode, hender og føtter, med en mistenkelig obduksjonsrapport. Mellom 1919 og 1922 hadde politiet plukket opp 10 kvinnelige lik fra Landwehrkanalen. Ni av dem var blitt identifisert, mens et av dem var uten navn. En computertomografi viste at kroppen hadde vært fylt med vann, og tilhørte en kvinne som var mellom 40 og 50 år gammel på dødstidspunktet. Kvinnen led av artrose, og hadde føtter av forskjellig lengde. Rosa Luxemburg var 47 år gammel på dødstidspunktet og led av en medfødt hoftesykdom. Hun haltet stadig, noe som gjorde at føttene hadde forskjellig lengde. Kroppens manglende hender og føtter kan forklares med at Luxemburg (ifølge øyenvitner) hadde lodd rundt anklene og håndleddene, noe som kan ha skadet ekstremitetene i tiden under vann. Et laboratorium i Kiel testet kroppen med karbondatering og bekreftet at kroppen stammer fra rett periode.
DNA fra kroppen ble forsøkt sammenlignet med gamle frimerker som Luxemburg hadde slikket på, men det viste seg at Luxemburg aldri gjorde dette, men fuktet frimerker med en fuktig klut. Granskerne fant i juli 2009 et oldebarn av Luxemburg, en 79 år gammel israelsk kvinne ved navn Irene Borde, som donerte hårstrå for sammenligning. Oldebarnets DNA stemte ikke med DNA fra kroppen, men sjansene for et samsvar var uansett bare 40%.
I desember 2009 besluttet myndighetene i Berlin at kroppen skulle obduseres, før den ble lagt i Luxemburgs grav. I slutten av desember 1992 konkluderte Berlin's statsadvokat med at det var sterke indikasjoner på at det var Rosa Luxemburg's kropp, men at det manglet endelige bevis. Levningene ble gravlagt på et sted som ikke er offentlig kjent.
I avisen Die Zeit framkom det i 1989 nye opplysninger om Mathilde Jacob, kvinnen som identifiserte Luxemburg i 1919: «Under revisjonsforhandlingene ble hun syk og styrtet i en feberaktig galskap ut gjennom vinduet i sin leilighet i Berlin, på samme sted som morderne av Rosa Luxemburg hadde dumpet kroppen». (Bei der Revisionsverhandlung erkrankte er und stürzte sich im Fieberwahn aus dem Fenster seiner Berliner Wohnung, unweit jener Stelle, an der 1919 die Mörder von Rosa Luxemburg die Leiche in den Landwehrkanal geworfen hatten). Dette stiller spørsmålstegn ved hennes mentale helse, på det tidspunktet hvor hun identifiserte kroppen som tilhørende Rosa Luxemburg. Jacob døde den 14. april 1943 i utryddelsesleiren Theresienstadt.
Flere opprør og generalstreiker
I de første månedene av året 1919 fortsatte flere opprør, generalstreiker og forsøk på å danne rådsrepublikker etter sovjetisk mønster. De to mest kjente av disse oppstod i den nordvesttyske byen Bremen og i den sørtyske delstaten Bayern. Begge disse rådsrepublikkene ble slått ned av regjeringen. Det fantes også mindre rådsrepublikker i Mannheim, Braunschweig, Baden, (Freie Volksrepublik Baden) Württemberg (den frie folkestaten Württemberg), andre steder i Bayern (Augsburg, Fürth, Rosenheim, Würzburg) og flere andre steder.
I slutten av januar besluttet Noske å bruke makt mot rådsrepublikken i Bremen. Selv om motparten tilbød forhandlinger, beordret han frikorpsene å invadere byen. Under de påfølgende kampene mistet omkring 400 mennesker livet. Som reaksjon på dette oppstod det massestreiker i Berlin, Sachsen, Oberschlesien, Rheinland og Ruhrområdet. Noen av dem hadde som mål å fortsette revolusjonen, gjennom sosialiseringsbevegelsen i Ruhrområdet.
Også i Hamburg og Fristaten Sachsen-Gotha kom det til en borgerkrigslignende situasjon. Den bayerske rådsrepublikk varte frem til 2. mai 1919, da den ble slått ned av tropper fra Preussen, Württemberg og frikorpsene og endte med lignende voldelige handlinger i Berlin og Bremen. Frem til mai 1919 ble minst 2 400 mennesker drept.
Moderne historikere er enige i at et bolsjevikisk rådssystem i Tyskland ikke var sannsynlig siden revolusjonens begynnelse, særlig fordi de demokratisk valgte SPD- og USPD-politikere, som utgjorde majoriteten innenfor rådene, utelukket ethvert diktatur. Ikke desto mindre trodde regjeringen Ebert at det var fare for et kuppforsøk fra det radikale venstre, og regjeringen gikk derfor i allianse med overkommandoen og frikorpsene. De brutale handlingene under de forskjellige opprørene var også fremmed for flere demokrater i SPD. De betraktet brutaliteten til Ebert, Noske og andre SPD-ledere som et svik av sine egne.
Nasjonalforsamling og ny forfatning
I tillegg til SPD og KPD ble det katolske Zentrumspartei (91 mandater) og flere andre borgerlige partier innvalgt, som var blitt dannet i november: Det venstreliberale Deutsche Demokratische Partei (DDP, 75 mandater), det nasjonalliberale Deutsche Volkspartei (DVP, 19 mandater) og det konservative og nasjonalistiske Deutschnationale Volkspartei (DNVP, 44 mandater). Rosa Luxemburg hadde anbefalt KPD å delta i valget, men partiet valgte likevel å stå utenfor.
Med 37,4 % av stemmene ble SPD det største partiet og fikk 165 av 423 representanter. USPD fikk 7,6 % og 22 representanter. Etter kappkuppet i 1920 fikk USPD midlertidig enda en gang en oppslutning av betydning, men ble likevel oppløst i 1922. Zentrumspartei ble med sine 91 representanter den nest sterkeste kraften i nasjonalforsamlingen. Sammen med Zentrum og DDP dannet SPD den såkalte Weimarkoalisjonen.
For å unngå de revolusjonære urolighetene i Berlin, trådte nasjonalforsamlingen sammen i den lille byen Weimar, og statsdannelsen ble derfor kalt Weimarrepublikken. Nasjonalforsamlingen fremla en midlertidig forfatning, og valgte den 11. februar Friedrich Ebert til midlertidig Reichspräsident. Ebert utnevnte 13. februar en regjering under Philipp Scheidemann.
Den nye regjeringen signerte Versaillestraktaten, den endelige fredsavtalen mellom Tyskland og de allierte.
Rikspresident Ebert undertegnet 11. august 1919 den nye forfatningen som omdannet Det tyske rike til en demokratisk republikk. Forfatningen var et kompromiss mellom sosialistiske, borgerlig-liberale og konservative synspunkter. Riksmyndighetene fikk vesentlig større makt enn etter forfatningen av 1871. Presidenten fikk en valgperiode på sju år og kunne i nødsfall iverksette unntakstilstand, også med virkning for forfatningen.
Den står innenfor den liberale og demokratiske tradisjon som brøt gjennom på 1800-tallet og baserte seg på tanker fra Frankfurtforfatningen av 1849. Sentrale krav fra revolusjonære ble likevel ikke oppfylt fordi de manglet flertall i nasjonalforsamlingen: Sosialisering av gruvedriften og demokratisering av offiserskorpsene, som allerede var et krav fra arbeider- og soldatrådene i Kiel og som ble innledet av riksrådkongressen, så vel som ekspropiering av kredittinstitusjoner, storindustrien og adelige grunneiendommer. Beskjeftigelsen og pensjonsrettighetene til keiserlige embetsmenn og soldater ble også uttrykkelig beskyttet.
På den ene siden inneholdt Weimarforfatningen en større mulighet for direkte demokrati enn tilfellet er i grunnloven til den senere Forbundsrepublikken Tyskland, deriblant mulighetene for folkekrav og folkeavstemning. På den andre siden ga nødforordningen i artikkel 48 rikspresidenten utstrakte fullmakter til å styre på tvers av riksdagsflertallet, og om nødvendig sette inn militæret i indre anliggender. Denne artikkelen ble et avgjørende middel til å oppheve demokratiet den 28. februar 1933, etter Riksdagsbrannen.
Etterdønninger
Etter revolusjonen kom Weimarrepublikken, som var Tysklands første periode med et parlamentarisk demokrati. Tyskland hadde alminnelig stemmerett for menn fra 1871. Parlamentarismen, hvor en regjering må ha støtte i parlamentet, fikk først sitt gjennombrudd helt på slutten av keiserrikets tid. Weimarrepublikken var i sin tid et av verdens mest liberale demokratiske styresett. Men det skjøre demokratiet var truet av mørke skyer fra både den politiske høyre- og venstresiden.
Fra 1920 til 1923 fortsatte nasjonalistiske krefter å kjempe mot Weimarrepublikken og venstreorienterte politiske opposisjonelle. I 1920 ble den tyske regjeringen for en kort tid styrtet i et kupp (kappkuppet) som ble organisert av Wolfgang Kapp, og en nasjonalistisk regjering hadde midlertidig makten. Massive demonstrasjoner tvang snart dette regimet til å avgå. I 1921 og 1922 ble Matthias Erzberger og Walter Rathenau skutt av medlemmer av den ultranasjonalistiske Organisation Consul. Det nydannede nazistpartiet, under ledelse av Adolf Hitler og med støtte av den tidligere tyske generalen Erich Ludendorff, engasjerte seg i politisk vold mot regjeringen så vel som venstreorienterte politiske krefter. Under det såkalte ølkjellerkuppet i 1923, tok nazistene kontroll over deler av München, arresterte presidenten i Bayern, politisjefen og andre og tvang dem til å signere en avtale hvor de hyllet den nazistiske maktovertagelsen og dens målsetning om å styrte den tyske regjeringen. Kuppforsøket ble slått ned av den tyske hæren og politiet, og resulterte i en væpnet konfrontasjon hvor flere nazister og enkelte polititjenestemenn ble drept.
Weimarrepublikken var alltid under stort press fra både venstre- og høyre-ekstremister. Venstreekstremistene anklaget de regjerende sosialdemokrater for å ha sviktet arbeiderbevegelsens idealer ved å hindre en kommunistisk revolusjon og å benytte frikorpsene mot arbeiderne. Høyreekstremistene motsatte seg ethvert demokrati, og foretrakk en autoritær stat tilsvarende det Tyske Rike som ble grunnlagt i 1871. For å underminere republikkens troverdighet enda mer, benyttet høyreekstremister (og da spesielt medlemmer av det tidligere offiserskorpset) den såkalte dolkestøtlegenden for å skylde på en såkalt konspirasjon mellom sosialister og jøder som angivelig sørget for Tysklands tap under første verdenskrig. De kastet dermed bensin på bålet fra det faktum at åtte av ti ledere av den kommunistiske revolusjon var jøder. Begge sider var fast bestemte på å styrte Weimarrepublikken. Til slutt lyktes nasjonalsosialistene, og Weimarrepublikken endte med Adolf Hitlers maktovertagelse i 1933.
Ettermæle
Novemberrevolusjonen er en av de viktigste hendelser i moderne tysk historie, men er dårlig forankret i det historiske minnet til tyskerne. De mislykkede prosjektene under Weimarrepublikken, som denne revolusjonen skapte, og det tredje rike (Nazi-Tyskland under Hitler) som kom etterpå, forvrengte lenge bildet av hendelsene. Tolkningen av revolusjonen har lenge vært mer farget av myter enn fakta.
Både det radikale høyre og det radikale venstre har – under ulike omstendigheter, næret bildet av et kommunistisk opprør som hadde til hensikt å etablere en sovjetrepublikk etter sovjetrussisk mønster. Heller ikke det demokratiske sentrum, deriblant SPD, har vært særlig interessert i å omtale hendelsene som gjorde Tyskland til en republikk på en balansert måte. Ved nærmere betraktning ser vi at dette etter hvert ble en revolusjon som ble støttet av sosialdemokratene, og stanset av deres lederskap. Det faktum at Weimarrepublikken viste seg å være et svakt demokrati som forsvant 14 år senere, har å gjøre med denne og andre fødselsskader under novemberrevolusjonen.
Etter at den keiserlige regjering og overkommandoen (tysk: Oberste Heeresleitung) fraskrev seg ansvaret for første verdenskrig og dens tap på et tidlig stadium, ble majoritetspartiene i Riksdagen belastet med byrdene av dette. I sin selvbiografi, skrev Ludendorffs etterfølger Groener: «Det passet meg bra at hæren og overkommandoen forble så uskyldige som mulig i disse ulykkelige fredsforhandlingene, fra hvilke ingenting kunne bli forventet.» (Mir konnte es nur lieb sein, wenn bei diesen unglückseligen Waffenstillstands-Verhandlungen, von denen nichts Gutes zu erwarten war, das Heer und die Heeresleitung so unbelastet wie möglich blieb.)
Slik ble den såkalte dolkestøtlegenden født, som gikk ut på at de revolusjonære dolket hæren i ryggen, som ellers var «ubeseiret i felten», og dermed snudde en nesten sikker seier mot nederlag. Det var hovedsakelig Ludendorff som bidro til denne historieforfalskningen, for å skjule sin egen rolle. Denne myten vant innpass i nasjonalistiske og völkiske kretser. De bragte snart vanære over de revolusjonære, ved å betegne dem som «novemberforbryterne». Dette gjaldt endog politikere som Friedrich Ebert – som selv aldri ønsket revolusjon, men som forsøkte å kanalisere og avgrense den. Selv de politiske mordene på Matthias Erzberger og Walter Rathenau, skremte ikke det radikale høyre. Det var en bevisst symbolpolitikk at Hitler og Ludendorff valgte datoen 9. november som datoen for ølkjellerkuppet.
Helt fra fødselen av var Weimarrepublikken beheftet med stigmaet om militært nederlag. Alle historikere som har forsket på første verdenskrig er i dag enige om at Tyskland ville tapt krigen uansett, men at novemberrevolusjonen framskyndet dens avslutning. En stor del av borgerskapet og de gamle eliter fra storindustrien, godseiere, militære og folk i rettsvesenet og forvaltningen, aksepterte aldri den nye statsformen og håpet på å kvitte seg med den ved første anledning. På venstresiden drev handlingene til SPDs lederskap under revolusjonen mange av partiets tidligere tilhengere over til kommunistene. Ifølge Kurt Sontheimer (1928–2005) førte begrensningen av revolusjonen til at Weimarrepublikken ble et «demokrati uten demokrater».
En historisk forskning, med en balansert vurdering av novemberrevolusjonen, fant – med få unntak, ikke sted før i 1960-årene.
Samtidige utsagn
Den protestantiske teologen og filosofen Ernst Troeltsch (1865–1923), merket seg ganske rolig hvordan majoriteten av borgerne i Berlin oppfattet 10. november:
"Søndags morgen, etter en fryktfull natt, ga morgenavisene et klarere bilde: Keiseren var i Holland, revolusjonen hadde seiret i det fleste urbane områder, fyrstene i delstatene abdiserte. Ingen mann død for keiseren og riket! Pliktenes kontinuitet og ingen storm på bankene! (...) Trikker og tunnelbaner gikk som vanlig, noe som viser et løfte om at grunnleggende behov blir tatt vare på. På alles ansikter var det skrevet: Lønningene blir fortsatt utbetalt."
Den liberale publisisten Theodor Wolff (1868–1943) omtalte hendelsen samme dag, den 10. november, i Berliner Tageblatt. Tonen var preget av en overoptimistisk illusjon om revolusjonens suksess, noe som kanskje også var til stede i SPDs lederskap:
"Liksom en plutselig storm som har brutt løs, har den største av alle revolusjoner rammet det keiserlige regime og forstyrrer alt som tilhører det, over og under. Den kan kalles den største av alle revolusjoner, for aldri har noe som har hatt en så stødig bygd (...) festning blitt tatt på denne måten i første forsøk. For bare en uke siden, var det fortsatt en såpass rotfestet militær og sivil administrasjon at den syntes å ha sikret sitt domene mot forandringer i tidenes gang. (...) I går morges, i det minste i Berlin, eksisterte alt dette fortsatt. I går ettermiddag var alt borte."
Ytterste høyre hadde en helt annen oppfatning. Som en full benektelse og bortforklaring av hendelsene, skrev den konservative journalisten Paul Baecker (1874–1946) en artikkel i Deutsche Tageszeitung den 10. november, som var en gjenfortelling av Ludendorffs dolkestøtlegende:
"Arbeidet som ble kjempet for av våre fedre med deres dyrebare blod – er nå forkastet gjennom forræderi i rekkene av vårt eget folk! Tyskland, som ikke hadde tapt før i går, ble overlatt til våre fiender av menn som bærer tyske navn, brutt ned i forbrytelse og skam av forbrytere i våre egne rekker. De tyske sosialistene visste at freden var nært forestående uansett og at det bare gjaldt å holde ut mot fienden for noen få dager eller uker for å vri ut av dem tålelige betingelser. I denne situasjonen reiste de det hvite flagget. Dette er en synd som ikke kan bli tilgitt og aldri skal bli tilgitt. Dette er et svik, ikke bare mot monarkiet og hæren, men også mot selve det tyske folk, som vil bære konsekvensene i mange århundrer med nedgang og elendighet."
Publisisten og diplomaten Harry Graf Kessler (1868–1937) hevdet derimot i september 1919 at revolusjonen var mislykket:
Det som Kessler kalte «den fullstendige inkompetansen», ble av publisisten Kurt Tucholsky (1890–1935) ansett som en karakteristika av ledende medlemmer av Mehrheitssozialdemokratische Partei Deutschlands. I en artikkel med tittelen «novemberkuppet» (November-Umsturz) – som utkom i 1928 i anledning 10-årsjubiléet for revolusjonen – anklaget han Ebert og Noske for å ha sveket revolusjonen, og ikke Tyskland. Selv om han bare betraktet den som et statskupp, analyserte han hendelsenes gang klarere enn sine samtidige:
Den liberale politikeren Walter Rathenau (1867–1922) var av en lignende oppfatning. Han kalte novemberrevolusjonen for en «skuffelse», en «sjansegave», et «produkt av desperasjon» og «en revolusjon ved en feiltagelse». Den fortjente ikke navnet fordi den «ikke fjernet de egentlige problemene», men «degenererte inn i en nedverdig kamp mellom interesser»:
"Ikke en kjetting ble sprengt på grunn av ånd og vilje, men fordi låsen var gjennomrustet. Kjettingen falt av og den befriede stod forbløffet, hjelpesløs, forlegen, og måtte bevæpnes mot sin vilje. Den som oppfattet situasjonen til sin fordel, var den raskeste."
"Det blir ofte sagt at en sann revolusjon i Tyskland i 1918, aldri har funnet sted. Alt som egentlig hendte var et sammenbrudd. Det var bare en midlertidig svakhet hos ordensmyndighetene i nederlagets øyeblikk som fikk et matrosmytteri til å ligne på en revolusjon. Ved første blikk, kan man se hvor falskt og blindt dette er, ved å sammenligne 1918 med 1945. I 1945 var det virkelig et sammenbrudd. Visstnok var det i 1918 et matrosmytteri som startet revolusjonen, men det var bare en start. Hva som gjorde dette ekstraordinært var at et rent matrosmytteri i den første novemberuken av 1918 skulle trigge et jordskjelv som rystet hele Tyskland; at hele hæren som var hjemme, den samlede urbane arbeidskraft og – i Bayern, at deler av bøndene skulle reise seg i en revolt. Dette opprøret var ikke lenger bare et mytteri. Det var en ekte revolusjon […] Liksom i enhver revolusjon, ble den gamle orden erstattet av begynnelsen på en ny. Dette var ikke bare destruktivt, men også kreativt. […] Som en revolusjonær bragd av en massebevegelse, står ikke den tyske november 1918 til side for verken den franske revolusjonen i juli 1789 eller den russiske marsjen i mars 1917."
Det tradisjonelle synet hos borgerlige og marxistiske historikere
Etter 1945 var vest-tysk historisk forskning på Weimarrepublikken hovedsakelig konsentrert om republikkens nedgang. Historikeren Theodor Eschenburg (1904–1999) ignorerte i 1951 for det meste dens revolusjonære begynnelse. I 1955 dvelte også Karl Dietrich Bracher (1922–2016) ved den tyske revolusjon, ut fra perspektivet om en forfeilet republikk. Hvor lite revolusjonen ble betraktet som en del av tysk historie ble vist av Erich Eyck (1878–1964). Hans to-binds verk Historien om Weimarrepublikken (Geschichte der Weimarer Republik, 1954 og 1957) omtaler denne hendelsen på knapt 20 sider. Det samme gjelder Karl Dietrich Erdmanns (1910–1990) bidrag til den 8. utgave av Gebhardts håndbok for tysk historie (Gebhardtsches Handbuch zur Deutschen Geschichte), hvis synspunkter dominerte tolkningen av hendelser relatert til den tyske revolusjon etter 1945. Ifølge Erdmann var valget under revolusjonen et valg mellom «sosial revolusjon i pakt med de krefter som krever proletariatets diktatur og en parlamentarisk republikk i tråd med de konservative elementer som de tyske offiserkorpsene». De fleste sosialdemokrater ble tvunget til å alliere seg med de gamle eliter, for å forhindre et truende «rådsdiktatur». Skylden for Weimarrepublikkens feilslag ble dermed lagt på ytterste venstre, og hendelsene kunne således betraktes som et vellykket forsvar av demokratiet overfor bolsjevismen.
Denne fortolkningen nådde sin høyde under den kalde krigen, og var basert på den antagelse at det ekstreme venstre var relativt sterkt og utgjorde en reell trussel mot den demokratiske utviklingen. Det ironiske er at mange konservative og liberale historikere i Forbundsrepublikken Tyskland på dette punkt var på linje med marxistiske historiografer. Dette var på sin side tilskrevet det betydelige revolusjonære potensialet som lå hos spartakistene. Denne samtidsvurdering av det ytterste venstre førte til motstridende vurderinger av SPDs rolle. Selv om partiet ble renvasket for anklagene om at de var «novemberforbrytere», anklaget DDRs historiografer dem for å være «forrædere mot arbeiderklassen» og de anklaget USPDs lederskap for å være inkompetente. Deres tolkning var hovedsakelig basert på den tradisjonelle holdningen til KPD etter 1919 og tesene til sentralkomitéen i Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED) fra 1958. I henhold til denne tolkningen, ble novemberrevolusjonen «i sin karakter en borgerlig-demokratisk revolusjon, som i noen tilfeller ble utøvd med proletariske midler og metoder». Det faktum at en revolusjon blant arbeiderklassen aldri fant sted til tross for «eksisterende objektive betingelser», ble forklart ut fra «subjektive forhold» og fraværet av et «marxist-leninistisk kamp-parti». Grunnleggelsen av KPD erklærte man følgeriktig som avgjørende vendepunkt i tysk historie. I strid med SEDs offisielle linje, støttet historikeren Rudolf Lindau (1888–1977) teorien om at den tyske revolusjon hadde en sosialistisk tendens. På tross av ideologisk partiskhet, sørget den historiske forskningen i DDR for å utvide vår detaljkunnskap om den tyske revolusjon.
Revurderinger i 1960-årene
I 1950-årene fokuserte vest-tyske historikere på de siste stadier av Weimarrepublikken. Tidlig i 1960-årene skiftet fokus til Weimarrepublikkens revolusjonære begynnelse. Dette var også tilfelle med Gerhard Hirschfeld (1946–) og Gerd Krumeich (1945–) så sent som i 2018. Deres bok 1918: die Deutschen zwischen Weltkrieg und Revolution, er forbeholdt revolusjonsåret 1918. Dette skyldtes erkjennelsen av at avgjørelsene og utviklingen som foregikk under den revolusjonære begynnelse spilte en sentral rolle i Weimarrepublikkens fall. Arbeider- og soldatrådene kom spesielt i fokus, og deres tidligere fremtoning som en venstreekstremistisk bevegelse ble revidert betraktelig i 1960-årene.
Forfattere som Ulrich Kluge (1935–), Eberhard Kolb (1933–)  og Reinhard Rürup (1934–2018) har påpekt at det sosiale grunnlaget for en demokratisk omveltning av samfunnet i de første ukene av revolusjonen var mye sterkere enn tidligere antatt. Dessuten var potensialet til det ekstreme venstre mye svakere enn det som MSPDs lederskap antok. Ettersom «bolsjevismen» ikke var noen reell fare, var handlingsrommet til Rat der Volksbeauftragten – som også hadde støtte blant mer reformorienterte råd –  å demokratisere forvaltningen, forsvaret og samfunnet i relativt stor skala. Lederskapet i MSPD stolte likevel på lojaliteten til de gamle eliter og manglet tiltro til de spontane massebevegelser i revolusjonens første uker. Resultatet var resignasjon og radikalisering av rådsbevegelsen. Denne antagelsen støttes av protokollene til Rat der Volksbeauftragten. Historien om den tyske revolusjon, er derfor historien om en økende reversering av revolusjonen.
Denne nye tolkningen fikk raskt utbredelse i forskningsmiljøer, selv om eldre oppfatninger fortsatt var til stede. Sammensetningen av arbeider- og soldatrådene kan verifiseres av ubestridelige kilder, men tolkningen av de revolusjonære hendelser har delvis blitt modifisert siden slutten av 1970-årene. Dette gjelder den delvis idealiserte beskrivelsen av rådene, som spesielt ble gitt i kjølvannet av den vest-tyske studentbevegelsen i 1960-årene. Statsviteren Peter von Oertzen (1924–2008) gikk spesielt langt i så henseende ved å beskrive et sosialdemokrati basert på rådene som et positivt alternativ til den borgerlige republikk. Wolfgang J. Mommsen (1930–2004) på sin side betraktet ikke rådene som en homogent fokusert bevegelse, men som en heterogen gruppe med et mangfold av motiver og målsetninger. Eksempelvis var bonde- og landarbeiderrådene motstandere av sosialisme. Heller ikke borger-rådene fikk særlig stor oppmerksomhet før i moderne tid. Jesse og Köhler snakket endog om «konstruksjonen av en demokratisk rådsbevegelse». Disse forfatterne utelukket også 1950-årenes antagelser: «Rådene var ikke kommunistisk orienterte i en stor grad, og heller ikke kan politikken til SPD i ethvert aspekt bli betegnet som heldig og prisverdig».
Ifølge Kolbe og Kluge var mulighetene for å bygge republikken på en bredere basis under novemberrevolusjonen betydelig større enn de påståtte farene for bolsjevisme. Derimot var alliansen mellom sosialdemokratene og den gamle eliten et betydelig strukturproblem, i hvert fall på kort sikt.
Også Heinrich August Winkler (1938–) har påpekt at sosialdemokratene var avhengige å samarbeide med de gamle eliter, men at de gikk alt for langt i så måte. Mellom 9. november 1918 og 19. januar 1919 kunne de ha begrenset «arven fra øvrighetstaten» og utnyttet en bred samfunnsmessig stemning for å utvide det parlamentariske demokratiet. For å unngå sosialt kaos, anså de at et «begrenset samarbeid med bærerne av det gamle regimet» var uunngåelig, og de gjorde dette mer enn nødvendig: «Sosialdemokratene kunne ha endret mer ved en sterkere politisk vilje og bevart mindre … De kunne ha sikret det sosiale grunnlaget for republikken, før motstanderne kunne samle seg: Faktisk tilsa historisk erfaring og politisk fornuft det».
Winkler modifiserte disse vurderinger i 1990 – ti år senere, i boken Der lange Weg nach Westen. Etter dette har sosialdemokratene i mindre grad blitt betegnet som konkursforvalter av en øvrighetsstat og i større grad har blitt fremstilt som grunnfedrene av et demokrati: «Overgangsregjeringen kunne ikke erstatte hele [den gamle] samfunnsklassen. Hadde den forsøkt på det, ville dermed borgerkrig ha oppstått. Sosialdemokratene anså dette av gode grunner å være det største ondet av alle og de lekte ikke med sikkerheten for å skape et demokrati».
Ebert anerkjente dette klarere enn det radikale venstre, deriblant Rosa Luxemburg, som betraktet borgerkrig som et annet navn på klassekamp.
Nye tilnærminger siden 2008
I sin redegjørelse for den andre fasen av revolusjonen i Berlin, betonte Axel Weipert (1980–) at en bred revolusjonær rådsbevegelse fortsatt var aktiv også i 1918 og 1919. Ved siden av arbeiderrådene omfattet den råd for studenter og arbeidsløse, Berlins bedriftsrådsentral og andre grupperinger som var sterke under generalstreiken tidlig i 1918 og som var engasjerte i bedriftsrådlovgivningen. Den hadde til tider stor innflytelse på fagforeningene og venstrepartiene, og søkte å gjenoppbygge et revolusjonært basisdemokratisk råd etter Kappkuppet. En biografi om Richard Müller (1880–1943), formann i det utøvende arbeiderråd i Stor-Berlin og derigjennom en sentral figur i rådsbevegelsen, ble utgitt i 2008. Mellom 1995 og 2002 publiserte SED-historikeren og tidligere stedfortredende minister i DDR, Gerhard Engel (1934–), i samarbeid med samtidshistorikeren Ingo Materna (1932–) og flere andre, et trebindsverk om dette arbeiderrådet.
En historiografisk oppsummering er gitt av historikeren Wolfgang Niess (1952–): Han oppsummerer dolkestøtlegenden, hvordan revolusjonens avslutning ble ansett som bolverket mot bolsjevismen, og hvordan vårt bilde av denne revolusjonen har endret seg med samtidens politiske utvikling. I 2018 ble en beskrivelse av revolusjonen sett fra et antifascistisk ståsted gitt av Bernd Langer (1960–) i boken Die Flamme der Revolution.
Waltheof I av Northumbria
Waltheof I av Northumbria (født 963, død 995) var jarl av Northumbria, og var sønn og etterfølger av Osulf I. Navnet er norrønt, noe som gir hentydning om at han hadde norrøne forfedre. Bruken av navnet forble i familien da jarl Siward (Sigurd Digre) giftet seg med hans sønns sønnedatter og navnga sin egen sønn for Waltheof.
Ingenting er kjent om Waltheof Is regjeringstid, bortsett fra lengden, noe som gir hentydninger om at han må ha vært dyktig for å sitt makten i såpass lang tid i urolige tider.
Lu’ermen
Lu'ermen har et av Taiwans mest kjente templer, Tianhou-templet, som er innviet til Mazu. Hun er den mest kjente av havsgudinnene i kinesisk folkereligion.
Homla
Homla er en smålakselv i Hommelvik, Malvik kommune i Trøndelag. Elven starter i Foldsjøen og renner ut i Trondheimsfjorden ved Hommelvik. Tidligere ble den brukt til tømmerfløting, og store deler av elven eies i dag av Meraker Brug.
Elven er i dag kjent som en smålakselv med gode forekomster av både sjøørret og laks. Fiskerettigheter selges av Malvik Jeger og fiskerforening samt Elveeierlaget. Utsalgssted er bensinstasjonene i Hommelvik.
Vassdraget ble i 2005 vernet mot kraftutbygging gjennom Supplering av Verneplan for vassdrag.
Røyskattfjellet
Røyskattfjellet er et fjell i Båtsfjord kommune i Finnmark. Det har en høyde på 465 meter over havet. Fjellet ligger innenfor Varangerhalvøya nasjonalpark, 29 kilometer sørøst for tettstedet Båtsfjord.
EM i friidrett 2012
'''Det 21. EM i friidrett''' ble arrangert i perioden 27. juni til 1. juli 2012 i den finske byen Helsingfors. Også Nürnberg i Tyskland var interessert i å være vertsby for arrangementet, men Helsingfors var den ledende kandidaten gjennom hele utvelgelsen. Vertsby ble valgt 9. november 2009. Dette var tredje gang Helsingfors arrangerte EM i friidrett.
Fra 2010–2012 arrangeres EM i friidrett igjen hvert andre år (i likhet med perioden 1969–1971).
Deltakende nasjoner
I parentes: Antall utøvere
Bioregion
En bioregion er et økologisk og geografisk definert område som er mindre enn en økosone, men større enn en økoregion eller et økosystem, slik begrepet klassifiseres av World Wide Fund for Nature (WWF). Noen bruker også begrepet i uklassifiserte sammenhenger, på en lignende måte som begrepene «biogeografisk område» eller «biogeografisk enhet».
En bioregion kan konseptuelt sammenstilles med en økoprovins.
Kongens første nei
Kongens første nei refererer til da Kong Haakon VII i statsråd 10. april 1940 ikke ville etterkomme kravet fra den tyske invasjonsstyrken om total overgivelse og utnevnelse av Vidkun Quisling som Norges statsminister. Dokumentet som viser avslaget er en del av Norges dokumentarv, et register over de viktigste dokumentene i norsk historie. Det er en nasjonal utgave av UNESCOs Verdensminne-program (Memory of the World).
Handlingsforløpet
Etter krigsutbruddet 9. april flyktet kongen, regjeringen og stortingsrepresentantene fra Oslo. Om kvelden 9. april holdt Stortinget på Elverum folkehøyskole sitt siste møte på fem år. Elverumsfullmakten ble vedtatt, og ga regjeringen myndighet til å gjøre alle vedtak mens krigen pågikk, og så lenge Stortinget ikke kunne møtes. På Elverum ble det også etablert en samlingsregjering med tre konsultative statsråder fra de øvrige partier. Endelig ble det utnevnt en forhandlingsdelegasjon på tre personer som sammen med utenriksminister Koht eventuelt skulle etablere kontakt med tyske myndigheter.
Omkring 100 tyske soldater var sendt mot Elverum for å ta konge og regjering til fange. Den tyske styrkene møtte liten motstand på veien over Romerike og mot Hamar, men ble natt til 10. april rundt klokken 3:00 stanset av en liten norsk styrke ved Midtskogen (senere kjent som kampene på Midtskogen) rett vest for Elverum. De tyske soldatene trakk seg tilbake og returnerte til Oslo. Kongen og regjeringen flyktet videre til Nybergsund.
Den tyske diktatoren Adolf Hitler hadde gitt ordre om at sendemannen Curt Bräuer (den tyske ambassadøren) skulle samtale med kongen alene, men kongen ville ha utenriksminister Halvdan Koht med dersom vesentlige spørsmål skulle drøftes. Koht ble igjen på Elverum for å møte Bräuer. Kongen returnerte til Elverum hvor han og Koht samt tre stortingsrepresentanter møtte Bräuer 10. april i folkehøyskolens bygg. Kongen møtte først Bräuer alene, deretter hadde Bräuer møte med Koht og Kongen sammen, og til slutt de tre stortingsrepresentantene. Bräuer hadde allerede møtt Koht til om morgenen 9. april straks etter at invasjonen var i gang. Den 10. april var kravet fra Bräuer fortsatt at de måtte overgi seg og dessuten at kongen måtte utnevne Quisling til statsminister.
Kravet fra Bräuer ble behandlet i statsråd i Nybergsund. Regjeringen vedtok etter kong Haakons sterke anbefaling på nytt å avvise det tyske ultimatum, herunder kravet om å utnevne en regjering ledet av Vidkun Quisling. Det tyske kravet ble avvist uten dissens. Kongens appell til regjeringen var sterkt følelsesladet og han truet med å abdisere om regjeringen gikk med på de tyske kravene. Denne episoden omtales som «Kongens nei» eller «Kongens første nei».
Tyske fly bombet Elverum og Terningmoen midt på dagen 11. april: tettstedet blir ødelagt og 35 personer mistet livet. Det er uklart om angrepet var en hevnaksjon for Kongens nei eller om det var militærstrategisk motivert for å sikre forbindelsen Oslo-Trondheim gjennom Østerdalen. Elverum hadde militær forlegning som kunne ta imot mobiliserte soldater til kamp mot invasjonsstyrken. Folkehøyskolen ble ikke ødelagt under bombingen.
Dokumentet
Dokumentet som viser kongens første nei er på bare én side, og undertegnet av kong Haakon, statsminister Johan Nygaardsvold og statsrådssekretær Bredo Rolsted. Det ble med regjeringen til Storbritannia under krigen og kom tilbake som en del av regjeringens arkiver i 1945. Det ble limt til omslaget i ryggen i statsrådsprotokollen, men ligger nå løst etter slitasje. Det ble da brukt som bevismateriale med dokumentnummer 1 under rettssaken mot Quisling, og er derfor ikke bundet inn sammen med andre kongelige resolusjoner. I forbindelse med rettssaken ble det påført enkelte merker med rød tusj. Dokumentet ble returnert og overlevert Riksarkivet i 1949. Riksarkivet eier dokumentet i dag, og det er fritt tilgjengelig.
Gytje
Gytje eller gyttje er et finkornet sediment med høyt organisk innhold. Sedimentet blir avsatt i innsjøer og rolige havbukter. Materialet har som regel passert tarmkanalen hos lavere organismer som lever i vannet eller bunnslammet. Våt gytje er gulgrå, grønngrå eller stundom brun, og ofte illeluktende med nesten geléaktig konsistens. Når gytje tørker danner den ofte fast sammenhengende, nesten hornaktige lag med mørkegrå eller mørkebrun farge.
Avhengig av oppblanding med andre materialer kan gytje fremstå som leiraktig gytje, siltgytje, kalkgytje, med mer. Konsistensen er klebefri og elastisk (forskjell fra dy). Om oksygenfri forhold råder i lengre tid mens gytjen avsettes kan sulfidgytje dannes, en svart sterkt illeluktende jordart.
Når gytjen tørkes blir fargen blekere, og det dannes harde, lette klumper.
Gytje inneholder svovel og er ofte rik på kalsiumkarbonat, de organiske bestanddelene utgjør 5–35 %.
Ludwik Geyer
Ludwik Ferdynand Geyer (født 7. januar 1805 i Berlin, død 21. oktober 1869 i Łódź) var en tysk-polsk forretningsmann og en av pionerene innen utviklingen av tekstilindustrien i Łódź og i Polen, og bygde den første dampdrevne tekstilfabrikken i Kongress-Polen.
Liv og virke
Geyer kom fra en fabrikantfamilie fra Sachsen. Faren hans, Adam, eide en bomullsfabrikk i Neugerzdorf ved Löbau i Oberlausitz. Ludwik fullførte Akademiet i Berlin og begynte å arbeide i farens fabrikk. Forretningen gikk imidlertid ikke særlig bra. I 1828 reiste familien til Łódź, som mange andre familier fra Stor-Polen, Schlesien, Sachsen og Tsjekkia, lokket av byens muligheter.
Geyer begynte med et beskjedent trykkeri, men med sine ferdigheter begynte fabrikken snart å utvikle seg raskt. I 1885 begynte han å bygge et nytt, stort mekanisk spinneri og veveri, som med tiden ble kalt «Den hvite fabrikk». I motsetning til de andre fabrikkene i byen var fabrikken nemlig gipset og malt hvit. I sin tid var Ludwik Geyer den største forretningsmannen i Łódź. I 1839 fikk fabrikken hans Polen og Russlands første dampmaskin. Slik begynte mekaniseringen av tekstilindustrien i Łódź, og røykfylte fabrikkpiper ble et av byens kjennemerker.
Av forskjellige grunner gikk forretningen inn i en økonomisk krise på 1850-tallet. Dette resulterte i at Geyer ikke hadde ressurser nok til å konkurrere med den nye fabrikantstjernen Karol Scheibler, som åpnet et enormt spinneri i 1855. Den sakte med sikre nedgangen varte i om lag ti år. Den polske bank krevde nedbetaling av lånene Geyer hadde tatt opp. Men det største nederlaget for Geyer var den amerikanske borgerkrigen i 1861. Bare de økonomisk mest stabile fabrikantene kunne overleve «bomullssulten» etter at den amerikanske bomullseksporten til Europa opphørte.
Til tross for at Luwik Geyers familie opprinnelig var tysk, oppfattet familiemedlemmene seg som polakker. Robert Geyer, Ludwiks barnebarn, ville i 1939 ikke frasi seg sin polskhet og ble av den grunn skutt ned av Gestapo i sin villa ved Piotrkowska-gaten 280.
Det synoptiske problem
Det synoptiske problem er et berømt problem innen bibelforskningen, som dreier seg om tilblivelseshistorien til de tre synoptiske evangeliene: Matteus-, Markus- og Lukasevangeliet i Det nye testamentet. Disse evangeliene har mange enten helt eller nesten identiske vers, noe som gjør det nærliggende å anta at de på en eller annen måte forutsetter hverandre.
Bakgrunn
Når man sammenligner Markusevangeliet, Matteusevangeliet og Lukasevangeliet, vil man oppdage at disse har mange sammenfallende vers. Evangeliene til Lukas og Matteus inneholder nesten hele Markusevangeliet. Markusevangeliet har totalt ca. 35 vers som kan regnes som særstoff, resten finner man også i Matteus og/eller Lukas. I tillegg finner man flere vers som Matteus og Lukas har felles, da særlig såkalte Jesuord. Denne problemstillingen kalles for det synoptiske problem, og har vært diskutert opp gjennom historien. Den mest utbredte teorien er den såkalte tokildehypotesen.
Tokildehypotesen
De fleste forskere mener at Markusevangeliet er det eldste, og man antar derfor at forfatterne av Lukasevangeliet og Matteusevangeliet kan ha hatt Markusevangeliet foran seg da de skrev.
De viktigste argumentene for tokildehypotesen er at Markusevangeliet nærmest i sin helhet finnes i Matteus- og Lukasevangeliet, i samme rekkefølge.
George Thomas Napier
George Thomas Napier (født 30. juni 1784, død 16. september 1855) var en britisk general og guvernør i Kappkolonien.
Han sluttet seg til British Army i 1800 og utmerket seg under John Moore og Arthur Wellesley, hertugen av Wellington i halvøyskrigen. Han mistet sin høyre arm under stormingen av Badajoz.
Napier ble generalmajor i 1837 og generalløytnant i 1846. Han var guvernør og øverstkommanderende for hæren i Kappkolonien fra 1839 til 1843. Det var under ham at slaveriet ble avskaffet og boerne trakk seg ut av Natal. Han ble tilbudt, men takket nei til, stillingen som øverstkommanderende i India etter slaget ved Chillianwalla og også stillingen over den sardinske hæren i 1849.
Napier ble general i 1854.
Hans selvbiografi, Passages in the Early Military Life of General Sir GT Napier, ble publisert av hans sønn, general WCE Napier, i 1885.
Han døde i Genève i Sveits den 16. september 1855.
Kitty Kiernan
Bakgrunn
Kiernan fikk sin utdannelse med Loreto Convent i Wicklow. Faren var en velstående handelsmann, og hun hadde fem søstre og en bror. Familien eide Greville Arms Hotel, en kolonialhandel, en jernvarehandel, et begravelsesbyrå, en tømmerhandel og en bar. Alle i familien var involvert i driften etter evne. Foreldrene, Bridget og Peter Kiernan, hadde et lykkelig ekteskap, og hjemmet var godt inntil hun kom i tenårene. Men i 1907 døde en av hennes søstre, og i 1908 døde begge foreldrene med et par måneders mellomrom. I 1909 kom neste tragedie da nok en søster, først avdøde søsters tvilling, gikk bort.
Sosialt engasjement
I mai 1917 møtte hun Michael Collins mens han bodde på Greville Arms sammen med Harry Boland under valgkampen før et suppleringsvalg i Longford. Begge de to mennene ble sjarmert av Kitty, som valgte Collins og etter en tid ble forlovet med ham. Han besøkte ofte Granard i årene 1917–1922.
Fordi Collins måtte reise, og store deler av perioden levde i skjul, foregikk kontakten mellom dem ofte gjennom brev. Under forhandlingene for den anglo-irske traktat skrev han til henne fra London hver dag, og disse brevene dannet grunnlaget for Leon O'Broins bok In Great Haste.
Den 22. august 1922 ble Collins drept i Cork, under den irske borgerkrig, før de to rakk å gifte seg.
I 1925 giftet hun seg med Felix Cronin, som var øverste kvartermester i Irish Army. De fikk to sønner, og den andre fikk navnet Michael Collins Cronin.
Kiernan døde i likhet med alle sine søsken av Brights sykdom. Hun ble gravlagt på Glasnevin gravlund i Dublin, nær Collins' grav. Hennes mann ble stedt til hvile sammen med henne seksten år senere.
I 2000 ble omkring 300 brev som var utvekslet mellom Kiernan og Collins, permanent utstilt i Cork Public Museum. Samlingen omfatter også brev fra Collins til andre personer, og fra Kiernan til andre.
I filmen Michael Collins fra 1996 ble Kitty Kiernan spilt av Julia Roberts.
Anomoeotidae
Anomoeotidae er en artsfattig familie av tropiske sommerfugler som hører til overfamilien Zygaenoidea. Det er kjent ca. 50 arter. De ligner bloddråpesvermere (Zygaenidae) og ble tidligere regnet til denne familien. Familien er utbret i tropiske områder av Afrika og Asia.
Stuping under VM i svømmesport 2013 – 3 meter menn
3 meter menn under VM i svømming 2013 ble avholdt den 25. juli og 26. juli.
Resultater
Kvalifiseringsrunden ble avholdt den 25. juli klokken 10.00 lokal tid. Semifinalen ble avholdt den 26. juli klokken 14.00 samme dag. Finalen ble avholdt den 26. juli klokken 17.30.
Fylkesvei 16 (Buskerud)
Fylkesvei 16 i Buskerud går mellom Damtjern og Ulvenvannet i Lier kommune. Veiens lengde er 4,0 km.
2019 ble veien del av fylkesvei 1436.