cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prekognisjon
Skeptikere mener at begrepet prekognisjon er resultatet av bedrag eller vrangforestillinger, og hevder at feiltenking er grunnen til at noen tror de har evne til prekognisjon hvor personer husker «treffene» og glemmer «bommene». Skeptikere hevder at menneskets hukommelse har en naturlig tendens til å huske sammentreff oftere enn ikke-sammentreff – folk har derfor en tendens til å huske oftere tilfeller hvor de hadde rett vedrørende en fremtidig hendelse og glemme tilfeller hvor de tok feil.
Historie og forskning
J. W. Dunne, en britisk romfartsingeniør, gjennomførte på begynnelsen av 1900-tallet den første systematiske studien av prekognisjon. I 1927 publiserte han klassikeren «An Experiment with Time», som inneholdt hans funn og teorier. Dunnes studie var basert på hans egne prekognitive drømmer, som involverte både trivielle hendelser i hans eget liv og viktige nyhetshendelser som kom i pressen dagen etter. Da han først forstod at han så inn i fremtiden i sine drømmer, ble han bekymret for at han kunne være en «skrulling». Hans bekymringer avtok da han oppdaget at prekognitive drømmer er vanlige; han konkluderte med at mange har slike drømmer uten å være klar over det, kanskje fordi de ikke husker detaljene eller tolker drømmesymbolene riktig. Joseph Banks Rhine og Louisa Rhine begynte på den neste betydningsfulle systematiske forskningen på prekognisjon på begynnelsen av 1930-tallet ved Duke University. Rhine brukte kortgjettingseksperiment hvor deltakeren ble spurt om å skrive ned sin gjetning om rekkefølgen av en kortstokk før kortene ble stokket.
Den britiske psykiateren J. A. Barker etablerte «The British Prenomitions Bureau» i 1967, hvor han samlet prekognitive data for å kunne utvikle et tidlig varslingssystem for kommende katastrofer. Barker lykkes i å finne et antall «menneskelige seismografer» som regelmessig oppfattet slike hendelser, men som ikke lykkes i å nøyaktig tidfeste hendelsene. The Princeton Engineering Anomalies Research Lab er et nyere eksempel på forsøk på å studere prekognisjon. Dette forskningssenteret startet i 1979 med prekognitive eksperimenter i ulike varianter av forskjellige parapsykologer. Senteret ble steng i 2007.
Kausalitet og paradoks
Et forhold relatert til prekognitive hendelser er paradokser grunnet kausalitet. Ett paradoks er hendelser som blir forhindret grunnet handlingene til de som visste om dem gjennom prekognisjon. I dette tilfellet oppstår ikke hendelsen, som skulle ha forhindret seeren fra å se hendelsen i første omgang.
En mer subtil type paradoks er det sirkulære årsaks- og konsekvensproblemet av hendelser som faktisk blir forårsaket gjennom å forutse hendelsen. Selv om denne kjeden i seg selv er logisk konsistent, er det ett høna og egget-problem – dersom hendelsen ikke skjedde skulle ikke seeren ha sett det, noe som skulle ha forhindret den fra å skje.
Skeptisisme
Eksistensen av prekognisjon er betvilt av skeptikere som Robert Todd Carroll, som mener at det er en mangel på vitenskapelig belegg som støtter eksistensen av prekognisjon og som hevder at eksempler på det som gjerne blir ansett for å være prekognisjon kan forklares naturlig uten å ta frem overnaturlige evner. Skeptikere peker på det forhold at den menneskelige hukommelse har en tendens til å selektivt huske sammentreff og glemme alle den andre eksemplene hvor for eksempel drømmer og andre tanker ikke ble til virkelighet.
Stonehenge
Utseende
I midten ligger en 4,6 meter lang flat stein, det såkalte «alteret». Gjennom åpningen går en vei hvor det er reist en stein et stykke utenfor graven. For noe mer enn 3500 år siden, omkring 1700 f.Kr., kunne man på morgenen på årets lengste dag, fra den sentrale «altersteinen», se solen til venstre for denne reiste steinen. Dette støtter teorien om at tempelet ble oppført rundt denne tiden. Ettersom jordens akse har forandret seg er det nå ikke lengre mulig å observere dette fenomenet. Uansett samles selv i våre dager mange mennesker på sletten ved monumentet rundt sommersolverv.
Monumentets utvikling
Stonehenge-komplekset ble bygget ut i flere faser i en periode på tilsammen 2000 år. Det finnes også tegn på virksomhet i området både før og like etter denne perioden. Arkeologer har blant annet funnet rester av tre store mesolitiske groper i nærheten, under det som nå er parkeringsplass. Disse er datert til omkring 8000 f.Kr., men de har ingen kjent direkte sammenheng med det senere monumentet. En gravplass for en halshugget saksisk mann har blitt utgravd på plassen og er datert til 600 e.Kr.
Pieter Stuyvesant
Biografi
Han giftet seg med Judith Bayard (ca. 1610–1687) i 1645. Hun var født i Nederlandene og var søster av Samuel Bayard fra Amsterdam som var gift med Anna Stuyvesant. Peter og Judith hadde en sønn, Nicholas William Stuyvesant (1648–1698), som ble gift med Maria Beckman, datter av William Beckman.
Svetlana Kajkan
Svetlana Mikhailovna Kajkan (ru: Светлана Михайловна Кайкан, født 6. august 1978 i Tsjeljabinsk, Tsjeljabinsk oblast i Sovjetunionen), er en russisk tidligere skøyteløper som representerte hjemlandet under 2 vinter-OL i 2002 i Salt Lake City samt i 2010 i Vancouver.
Personlige rekorder
Oppdatert pr 20. mai 2011
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i 2 OL ved 3 konkurranser.
Sprint-VM på skøyter deltatt i 7 sprint-VM.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 6 enkeltdistanse-VM ved 10 konkurranser.
Madge Sinclair
Sinclair døde i Los Angeles i California i 1995 av leukemi. Hun ble gravlagt på Jamaica.
Svetlana Kajkan
Internasjonale mesterskap
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved en konkurranse.
Pieter Stuyvesant
Biografi
Stuyvesant ble blandet inn i en strid med Theophilus Eaton, guvernør av Connecticut, angående grensesettingen mellom de to koloniene. I 1648 oppsto det en strid mellom ham og Brant Arent Van Slechtenhorst, bestyrer for Rensselaerwyck - et patroonschap. Stuyvesant hevdet at han hadde myndighet over Rensselaerwyck til tross for spesielle privilegier som ble gitt til Rensselaerwycks patroon(som ikke var Van Slechtenhorst)  i henhold til privilegium av 1629.
Svetlana Kajkan
Sammenlagt i verdenscupen
Sort-markert rubrikk = Ikke avholdt konkurranser for sesongen.
Pieter Stuyvesant
Biografi
I 1649 marsjerte Stuyvesant med en militær eskorte til festningen Fort Orange og beordret husene til å bli revet ned for å gi bedre forsvar for fortet i tilfelle angrip fra de innfødte amerikanerne. Da Van Slechtenhorst nektet sendte Stuyvesant en gruppe soldater for å gjennomføre hans ordre med makt. I striden som fulgte resulterte i at bestyreren opprettholdt rettighetene til sin sjef - Rensselaerswijcks patroon - og guvernøren mistet populær støtte. På grunn av denne striden ble Stuyvesant bedt om å reise tilbake til Nederlandene, men Stuyvesant nektet og uttalte: «Jeg gjør som jeg vil!» Stuyvesant fikk Van Slechtenhorst arrestert en gang, og etter en annen arrestasjon ble Van Slechtenhorst brakt til Ny-Amsterdam, og Van Slechtenhorst reiste tilbake til Nederland tre år senere.
Stuyvesant ble nå beordret tilbake til Nederlandene for andre gang, men ordren ble snart trukket tilbake ved erklæringen om krig med England. Stuyvesant forberedte seg på et angrep ved å beordre innbyggerne å grave en skyttergrav fra North River til East River og til å reise festningsmur. I 1653 krevde et møte mellom av fullmektiger fra hver landsby i Ny-Nederland reformer, og Stuyvesant kommanderte denne forsamlingen til å bli oppløst ved å si: «Vi får vår autoritet fra Gud og selskapet, og ikke fra noen få uvitende undersåtter».
I 1655 seilte han inn i Delaware River med en flåte på syv fartøyer og omtrent 700 mann. Han erobret stort sett uten kamp og tok den svenske kolonien Nye Sverige under sin besittelse og døpte den om til «Nye Amstel». I hans fravær ble Ny-Amsterdam angrepet av indianere (innfødte).
I 1657 lot Stuyvesant, som ikke tolererte full religiøs frihet i religionen, og spesielt tilstedeværelsen av kvekere, Robert Hodgson – en 23 år gammel mann som hadde konvertert til kvekerne og hadde blitt en innflytelsesrik forkynner – bli offentlig torturert. Stuyvesant ga deretter en forordning at enhver som ble funnet skyldig i å skjule kvekere ville bli straffet med bøter og fengselsstraff. Dette førte til en protest fra borgerne i Flushing, Queens, som siden har blitt kjent som «Protesten i Flushing», betraktet av noen som en forløper til bestemmelsen i USAs grunnlov om religionsfrihet i deklarasjon om rettigheter.
I 1664 avga kong Karl II av England til sin bror, Jakob II, en stor traktat av land som omfattet Ny-Nederland. Fire engelsk skip med 450 mann, kommandert av Richard Nicolls, erobret den nederlandske kolonien. Den 30. august 1664 sendte George Cartwright guvernøren et brev hvor han forlangt overgivelse. Han lovte «liv, eiendommer, og frihet til alle som ville bøye seg for kongens autoritet». Stuyvesant singerte en avtale ved sitt Bouwerij-hus den 9. september 1664. Nicolls ble erklært guvernør og byen ble omdømt til New York.
Stonehenge
Monumentets utvikling
Dateringen og forståelsen av de ulike fasene ved Stonehenge er ingen enkel sak; de kompliseres av dårlig bevarte utgravningsprotokoller, dårlige bevaringsforhold og få moderne forskningsdata.
Fase 1: «Aubrey-hullene» og «Hælsteinen» (ca. 3100–3000 f.Kr.)
Det første monumentet besto av en sirkulær voll og et dike (7 og 8). Dette måler omkring 115 meter i diameter, med en stor åpning i nordøst og en mindre i sør (14). Byggerne plasserte bein av rådyr og okse i bunnen av diket. De var betydelig eldre enn hornhakkene som ble benyttet for å grave diket og hadde blitt tatt vel hånd om i en lang periode før de ble begravet. Den første fasen er datert til omkring 3100 f.Kr. Innenfor den ytre kanten av den lukkede området ble det gravd en sirkel med 56 hull (13), kjent som Aubrey-hullene etter John Aubrey, en 1600-talls antikvar som var den som først skal ha oppdaget dem. Det kan ha vært trepåler i hullene, men det finnes ikke noen faste bevis for dette. En mindre ytre voll bak diket kan også dateres til denne perioden (9).
Fase 2: «Den doble blåsteinssirkelen» (ca. 3000–2800 f.Kr.)
Bevisene for den andre fasen er ikke lenger synlige. De dukker opp som spor av et antall stolpehull som er datert til en periode da en viss type av trestrukturer ble bygd, omkring år 3000 f.Kr. Videre fantes det stolper plassert ved åpningen i nordøst og langs en linje fra den søndre åpningen og inn mot midten. Vollen ble redusert med hensikt i høyde og diket ble fylt igjen. Minst 25 av Aubrey-hullene inneholdt branngraver. Disse ble lagt ned to hundreår etter at monumentet ble oppført.
Hva enn hullene har vært brukt til opprinnelig, har de i fase 2 altså blitt benyttet til begravelser. Ytterligere 30 branngraver var plassert i diket og på andre steder innenfor monumentet, de fleste i den østre halvdelen. Stonehenge er dermed den første gravplassen av denne typen på De britiske øyer. Fragmenter av ubrent menneskelig bein har også blitt funnet i dikets fyllmasse.
Fase 3: «Sarsen»-sirkelen (ca. 2600–1600 f.Kr.)
Delfase I (ca. 2600 f.Kr.)
Arkeologiske utgravninger indikerer at det omkring 2600 f. Kr. ble gravd to konsentriske halvmåneformede grupper av hull (hull Q og R) i midten. Igjen finnes det lite men temmelig sikre dateringsbevis fra denne fasen. Hullene inneholdt 80 stående blåstener (de blå på plankartet) hentet fra Preseli Hills, 250 km unna i dagens Pembrokeshire i Wales. Stenene, som veide omkring fire tonn hver, besto i hovedsak av flekkete doleritt, men inneholdt også noe ryolitt samt vulkansk og kalkaktig aske. Steinen som er kjent som altersteinen (1), en seks tonn tung gigant av grønn glimmerholdig sandstein som er dobbelt så høy som blåsteinene, er også fra Wales og kan ha stått der som en ensom kjempemonolitt.
Den nordøstre åpningen ble utvidet med resultatet at den stemte nøyaktig overens med datidens retning av midtsommersolens oppgang og midtvinterens solnedgang. Denne fasen i monumentets historie er imidlertid ufullstendig. Blåsteinene ble flyttet, og Q og R-hullene ble fylt igjen. Allikevel overgår monumentet det i Avebury mot slutten av denne fasen. Amesbury Archer, som ble funnet i 2002, fem km sør for Stonehenge, kan også ha sett monumentet i denne tilstanden.
Hælsteinen (The Heelstone) (5) kan også ha blitt flyttet til utsiden av den nordøstre inngangen i denne perioden. Det kan imidlertid ikke fastslås med sikkerhet når dette skjedde og det kan ha hendt når som helst i fase 3. Opprinnelig hang en annen stein sammen med hælsteinen. To eller tre store portalsteiner ble reist rett innenfor åpningen i nordøst. Av disse gjenstår kun den nesten fem meter høye slaktersteinen (Slaughter Stone) (4). Andre kjennetegn som er løst datert til fase 3, inkluderer de fire stasjonssteinene (6), hvorav to stod på toppen av hver sin jordhaug. Haugene er tolket som gravhauger til tross for at de ikke har inneholdt menneskerester (2 og 3). Avenyen (The Avenue) (10), et parallelt par av diker og voller som leder mot elven Avon tre km unna ble også anlagt. Dikene ble senere gravd rundt stasjonssteinene og hælsteinen, noe som reduserte denne til en stor ensom monolitt.
Delfase II (ca. 2440-2100 f. Kr.)
Neste store fase av aktiviteter skjedde ved slutten av det tredje årtusen f.Kr. Hele 74 gigantiske Sarsen-steiner (grå på kartet) ble hentet fra et steinbrudd omkring 30 km nord for stedet, ved Marlborough Downs. 30 steiner med 29 overliggere dannet en sirkel som var 30 meter i diameter. Hver og en veier omkring 25 tonn og er tydelig bearbeidet for effektens skyld. De stående steinblokkene er noe videre mot toppen slik at perspektivet nedenifra gjør at de ser rette ut når de reiser seg opp fra grunnen. Overliggerne er lett bøyde for å oppnå det sirkulære utseendet.
Innenfor sirkelen stod fem store trilitter av sandstein (kalt Sarsen). Disse var arrangert i form av en hestesko. Disse store steinene, ti stående og fem overliggere, veide opp mot 50 tonn hver. Bilder av en dolk og 14 økseskaft er blitt ristet inn på en av Sarsen-steinene (stein 53). Flere øksekaftristninger er blitt observert på den ytre delen av steinene (steiner 3, 4 og 5). De er vanskelige å datere, men formen indikerer at de ligner sene bronsealdervåpen.
Delfase III (ca. 2280-1930 f.Kr.)
Senere i bronsealderen synes blåsteinene å ha blitt gjenreist for første gang, selv om de nøyaktige detaljene fra denne perioden er uklare.
Delfase IV (ca. 2280-1930 f.Kr.)
Pieter Stuyvesant
Biografi
I 1665 dro Stuyvesant til Nederlandene for rapportere om hans tid som guvernør. Etter at han kom tilbake Amerika tilbrakte han resten av sitt liv på sin gård på sekstito acre utenfor byen som ble kalt for Store Bouwerie, bortenfor strakte det seg skogsområder til landsbyen Haarlem. Et pæretre som han etter sigende skal ha brakt med seg fra Nederlandene i 1647 forble på hjørnet av 13. gate og 3. avenue inntil 1867 og hadde frukt nesten hvert år. Huset ble ødelagt av brann i 1777. Han bygde også en omfattende herskapsbolig av stein kalt Whitehall. Han døde i august 1672 og ble gravlagt ved St Mark's Church in-the-Bowery i Manhattan, New York.
Arv og ettermæle
Stuyvesant hadde stor tiltro til utdannelse. I 1660 er han blitt sitert for å ha sagt at «Ingenting er av større betydning enn en tidlig belæring av de unge». I 1661 hadde Ny-Amersterdam en grunnskole, to fire elementære skoler og lisensierte 28 andre skoler. For å ære Stuyvesants dedikasjon til utdannelse og Ny-Amsterdams rettslig-kulturelle tradisjon om toleranse under Stuyvesant ble Stuyvesant High School i Manhattan navngitt etter ham til tross for hans innledende innvending til ankomsten av en stor gruppe av sefardiske jøder uten selskapets pass fra Nederlandsk Brasil i 1654. Stuyvesant High School var hovedsakelig en jødisk skole for gutter i all sin tid siden dens grunnleggelse i 1904.
Stuyvesant og hans familie var store jordeiere i den nordvestlige delen av Ny-Amsterdam, og navnet til familien er knyttet til Stuyvesant Towns huskompleks og til skolen Stuyvesant High School hvor han huskes som «Pegleg Pete» og et fotballag som kalles for Peglegs i hans ære. Denne gården, kalt «Bouwerij» (et nederlandsk ord fra 1600-tallet for gård, også benyttet for andre gårder i området) var opprinnelsen for navnet til en gate i Manhattan, Bowery, og et kapell mot Bouweries veg, i dag Stuyvesant Street, som ble utviklet til St. Mark's Church in-the-Bowery. Stuyvesants herskapsbolig på enden av Manhattan ble omdøpt til «Whitehall» av engelskmennene og er bevart i et annet gatenavn i New York; Whitehall Street.
Mer beskjedent er Peter Island i De britiske Jomfruøyer som også er navngitt etter Stuyvesant i løpet av nederlandske vestindiske selskapets administrasjon av dette området. Også navngitt etter ham er grendene Stuyvesant og Stuyvesant Falls i Columbia County, New York, hvor etterkommere fra tidlige nederlandske bosettere fortsatt lever og hvor den nederlandske reformerte kirke er fortsatt en viktig del av lokalsamfunnet.
Stuyvesant er også kreditert for å ha introdusert te til de amerikanske kolonier.
Den siste direkte etterkommer av Pieter Stuyvesant som bærer hans etternavn var Augustus van Horne Stuyvesant, Jr., som døde som en ungkar i 1953 i en alder av 83 år i hans Cass Gilbert-formgitte herskapsbolig på 2 East 79th Street. Rutherford Stuyvesant, en utvikler i New York på 1800-tallet og hans etterkommere nedstammer også fra Pieter Stuyvesant. Imidlertid endret Rutherford Stuyvesant sitt navn til Stuyvesant Rutherford som følge av et testamente. Andre etterkommere av Stuyvesant er blant annet Hamilton Fish, guvernør av New York og Tom Kean, guvernør av New Jersey, og musikeren Loudon Wainwright III, og dennes sønn Rufus Wainwright, også musiker. Etterkommere av Pieter Stuyvesants søster er blant annet kongressmannen James A. Bayard, skuespiller Michael Douglas, og poeten Harry Crosby.
I Albany, New York er det et kjøpesenter kalt Stuyvesant Plaza.
Stuyvesant Yacht Club er lokalisert på City Island, Bronx, New York.
Et sigarettmerke fra American Tobacco het «Peter Stuyvesant» som var populære i Australia, Hellas og Sør-Afrika hvor de var kjent som «Stuyves».
Peter Stuyvesant er en betydelig figur i Kurt Weills og Maxwell Andersons musikal fra 1938, Knickerbocker Holiday, hvor han er skurken i stykket. Han synger den kjente sangen «September Song» i stykket. I teaterproduksjonen ble han portrettert av Walter Huston, og i ganske forskjellige filmutgaven fra 1944 ble han portrettert av Charles Coburn i dennes eneste syngerolle.
Stonehenge
Fase 3: «Sarsen»-sirkelen (ca. 2600–1600 f.Kr.)
Denne delfasen innebar større omarrangeringer av blåsteinene som var plassert i sirkel mellom de to settingene av sarsensteiner og i en oval i midten. En del arkeologer anser at noen av blåsteinene i denne perioden var deler av en annen gruppe hentet fra Wales. Altersteinen kan ha blitt flyttet inn i ovalen. Selv om dette virker som den mest imponerende fasen, var dette dårligere gjennomført sammenlignet med de tidligere. Den nylig gjenreiste blåsteinen var ikke godt nok forankret og begynte å falle overende.
Delfase V (ca. 2270-1930 f.Kr.)
I denne fasen ble deler av den nordre seksjonen av blåsteinene flyttet, og man laget en hesteskoformet setting som kalles «Blåsteins-hesteskoen» (Bluestone Horseshoe). Denne gjenspeilet formen av de allerede oppstilte sentrale sarsentrilittene. Denne delen av fasen er samtidig med det berømte Seahenge i Norfolk.
Ytterligere to ringer av hull ble gravd rett utenfor stensirkelen. Disse kalles Y og Z (11 og 12). Hver og en av disse ringene besto av 30 hull. De ble aldri fylt med stein, og siltet igjen i løpet av de påfølgende århundrene. I jordmassen i hullene ble det gjort funn fra jernalderen og romertiden.
De monumentale byggene ved Stonehenge mistet sannsynligvis sin betydning omkring 1600 f.Kr.
Utgravninger ved Stonehenge
Den første dokumenterte utgravningen ved Stonehenge ble gjennomført av William Cunnington og Richard Colt Hoare. I 1798 undersøkte Cunnington en grop ved en trilitt som hadde falt overende. I 1810 gravde begge ved den liggende «Slakterstenen» og kom da fram til at den en gang hadde stått oppreist. De kan også ha undersøkt et av Aubrey-hullene ved siden av. I 1839 gravde en kaptein Beamish omkring altarsteinen og noe senere ga familien Antrobus, som på den tiden eide Stonehenge, Charles Darwin tillatelse til å foreta en liten utgravning for å bevise sine teorier om markers egenskap til å begrave antikke bygninger.
Rundt nyttårsaften år 1900 falt ytterligere en trilitt, og Edmund Antrobus tok initiativet for å rette den opp. Samtidig støpte han den opp med betong. Etter kraftig kritikk og et brev til avisen The Times, skrevet av William Flinders Petrie, gikk Antrobus med på å rette opp steinene under arkeologisk oppsyn slik at en ordentlig dokumentasjon kunne gjøres av området. Antrobus fikk gruveingeniøren William Gowland til å gjøre jobben. Til tross for at han manglet arkeologisk erfaring gjorde han en av de beste og mest detaljerte utgravningsdokumentasjonene som noensinne er utført ved monumentet. Gowland etablerte teorien om at hakker av dyrehorn hadde blitt brukt for å grave hullene, og at steinene hadde blitt bearbeidet for å passe på plassen.
Manitowoc County
Manitowoc County er et fylke i den amerikanske delstaten Wisconsin. Det ligger øst i staten ved Michigansjøen og det grenser mot Brown County i nordvest, Kewaunee County i nordøst, Sheboygan County i sør og mot Calumet County i vest.
Stonehenge
Utgravninger ved Stonehenge
Den største utgravningen ved Stonehenge ble utført av William Hawley og hans assistent Robert Newall etter at området hadde blitt statlig. Deres arbeide ble påbegynt i 1919, støttet av «Office of Works» (Arbeidsdepartementet) og fortsatte frem til 1926. Begge menne gravde ut store deler av kjennetegnene ved Stonehenge og var de første til å fastslå at det var et sted som ble utbygd i flere faser.
I 1950 betalte Society of Antiquaries Richard Atkinson, Stuart Piggott og Marcus Stone for å gjennomføre ytterligere utgravninger. De oppdaget flere branngraver og utviklet faseinndelningen som den dag idag dominerer mye av det som skrives om Stonehenge.
Manitowoc County
Manitowoc Countys totale areal er 3,869 km² hvorav 2,337 km² er vann. I 2000 hadde fylket 82,887 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Manitowoc som også er fylkets største by.
Stonehenge
Utgravninger ved Stonehenge
I 1979 og 1980 ledet Mike Pitts to mindre undersøkelser som en del av en arkeologisk overvåkning ved «Hælsteinen». Her ble det funnet bevis for at det en gang hadde stått ennå en stein i området. Senere utgravninger er utført i området i forbindelse med legging av elektriske kabler, avløpsrør og en gangbane igjennom området.
Ignaz Moscheles
Ignaz (Isaak/Isack) Moscheles (1794–1870) var en böhmisk – østerriksk komponist, pianist og musikkpedagog.
Manitowoc County
Fylket har fått sitt navn etter det Ojibwe-indianske ordet Manidoowag.
Ignaz Moscheles
Liv og virke
Moscheles var elev av Friedrich Dionys Weber ved konservatoriet i Praha, og studerte senere komposisjon hos Johann Georg Albrechtsberger (1736–1809) og Antonio Salieri (1750–1825) i Wien. Han var en venn av Ludwig van Beethoven, som han idoliserte. Etter at han giftet seg med Charlotte Emden i 1825, bodde og arbeidet han i London fram til 1846.
I 1846 ble Moscheles headhuntet av sin venn Felix Mendelssohn Bartholdy til stillingen som leder av klaverklassen ved konservatoriet i Leipzig. I sin levetid ble Moscheles regnet som en av Europas fremste klavervirtuoser, som pedagog var han kjent for sin nidkjærhet.
Verk
Moscheles' klaverkomposisjoner, eksempelvis klaverkonsert i g-moll og de virtuose etydene ble svært beundret i hans egen levetid, og blir fortsatt spilt. <div style="">
Stonehenge
Stonehenge på 1900-tallet og fram til våre dager
På begynnelsen av 1900-tallet lutet mange av blåsteinene, sannsynligvis på grunn av det økende antallet nysgjerrige besøkende som undersøkte dem på 1800-tallet. Dessuten falt to av trilittene i moderne tid. Tre steg for å bevare Stonehenge ble gjennomført. Man rettet på instabile og falne steiner og plasserte dem, ved hjelp av informasjon fra gamle tegninger, i sine opprinnelige posisjoner. Dette innebærer at Stonehenge ikke er fullt så tidløs som en del turistbrosjyrer vil ha det til.
Stonehenge er fortsatt en samlingsplass for pilegrimer, neo-druider og nyhedninger. Mellom 1972 og 1984 ble det årlig holdt en åpen festival, uformelt arrangert av den Politantriske sirkelen. I 1984 ble festivalen forbudt av den britiske regjeringen. Som et resultat oppsto da en voldsom konfrontasjon mellom politi og new age turister, en hendelse som senere ble kalt slaget om bønnefeltet. I nærmere 15 års tid etter dette hadde disse gruppene ingen tilgang til Stonehenge for religiøse hensikter. Idag er Stonehenge tilgjengelig for dem fire ganger per år.
De siste 20 år har monumentet blitt påvirket av veiene A303 mellom Amesbury og Winterbourne Stoke, og vei A344 som ligger i nærheten. Ulike prosjekt for å flytte veien eller bygge en tunnel under monumentet har blitt foreslått, men disse har ofte blitt motarbeidet da de enten er for dyre eller ødelegger nærmiljøet for mye. I begynnelsen av 2003 offentliggjorde Transportdepartementet i Storbritannia sine planer for å forbedre A303, blant annet med en tunnel under Stonehenge. Disse planene er fortsatt kontroversielle og regjeringen har ennå ikke fattet et vedtak.
Tidlige forklaringer
Mange tidlige historikere var påvirket av overnaturlige folklore i sine forklaringer. I 1615 argumenterte Inigo Jones for at det hele var et romersk tempel tilegnet Cnelus, en hedensk gud, og bygget etter toskansk mønster. Senere kommentatorer mente at det var oppført av vikingene. Faktum er at helt frem til sent på 1800-tallet ble plassen ansett å være koblet til saksere og andre, senere tids folkegrupper.
Det første akademiske forsøket på å undersøke og forstå monumentet ble gjort omkring år 1740 av William Stukeley. Han anså feilaktig at Stonehenge var koblet til druidene. Han målet opp og tegnet monumentet, noe som tillot en bedre analyse av dets form og karakter. Med dette arbeidet kunne han demonstrere den astronomiske og kalendariske betydningen for steinenes plassering.
Rundt 1800 kunne John Lubbock fastslå at plassen var fra bronsealderen, basert på bronsegjenstander som ble funnet i gravrøyser i nærheten.
Stonehenge som en del av et rituelt landskap
Mange arkeologer hevder at Stonehenge var et forsøk på å gjenskape i stein de vanligere trestrukturene som fantes på Salisburysletten på denne tiden. Moderne antropologiske teorier har blitt fremsatt av Mike Parker Pearson og den madagaskiske arkeologen Ramilisonina om at strukturer i tre hang sammen med det levende og steiner med de døde forfedrene. De har argumentert for at Stonehenge var slutten på en lang, ritualisert begravelsesprosesjon, som begynte i øst ved soloppgang i Woodhenge og Durrington Walls, flyttet seg ned til Avon og som siden gikk langs «Avenyen» opp til Stonehenge i vest ved solnedgang. Reisen fra tre til stein via vann var en symbolsk reise fra livet til døden.
Det finnes ingen tilfredsstillende bevis for teorien om at Stonehenges astronomiske linjeretning var noe annet enn symbolsk og den rådende forklaringen favoriserer en rituell rolle for monumentet som tar i betraktning de tallrike gravplassene og plasseringen i et videre landskap av hellige plasser.
Arkeologisk astronomi ved Stonehenge
Monumentet er rettet mot nordøst og mange har foreslått at byggerne la stor betydning i solens gang på himmelen. Det er uansett usannsynlig at retningen er gjort av monumentet er tilfeldig.
Idag er man enige om at noen av de astronomiske teoriene, men ikke alle, var overdrevet. Likevel, da solen stiger i ulike geografiske retninger, må man for å komme rett i linje med den, ha nøye regnet ut Stonehenges breddegrad til 51°11'. Denne retningslinjen må derfor ha vært fundamental når man oppførte den siste av Stonehenges byggefaser. Den nyligoppdagede naboen av «The Heel Stone» (hælsteinen) har ytterligere forsterket forklaringen at det skulle være en markering for midtsommersolens oppgang, og steinen skulle da ha vært den ene siden av en «solkorridor» brukt for å ramme inn sollyset. Soldyrking var sannsynligvis en vanlig foreteelse blant neolittiske folkeslag, framfor alt for å få en god høst.
Som et resultat har arkeoastronomer kommet fram til at Stonehenge representerer et «antikt observatorium», til tross for at bruken er omdiskutert.
Teknikken og utformingen av Stonehenge
Med utgangspunkt i at blåsteinene ble hentet fra Wales for hånd, og ikke ble transportert av isbreer som arkeologen Aubrey Burl hevder, har et antall ulike transportmetoder med kun tre og rep blitt utprøvd. Man har imidlertid ikke forsøkt å flytte steiner ved hjelp av okser eller kyr. I 2001 gjennomførte man en øvelse i eksperimentell arkeologi. Et forsøk på å transportere en stor stein langs en land- og sjørute ble gjennomført fra Wales til Stonehenge. Frivillige tvang steinen på en slede av tre, og dro sleden over land. Når den senere ble flyttet over til en kopi av en forhistorisk båt, sank steinen i Bristolkanalen.
En teori er at man lagde stående rammer av tre som senere ble brukt for å hale opp steinene. De høyeste steinene kan ha blitt reist opp stegvis på plattformer av tre, og med hjelp av disse har de enten glidd på plass eller blitt trykket opp på ramper. Steinene viser et folk som har vært dyktige i trearbeide, og de kan også ha hatt kunnskap om å oppføre monumentet gjennom slike metoder.
Wales’ nasjonalbibliotek
Wales’ nasjonalbibliotek (walisisk: Llyfrgell Genedlaethol Cymru, engelsk: National Library of Wales) ligger i Aberystwyth i Wales.
Stonehenge
Teknikken og utformingen av Stonehenge
Alexander Thom mener at monumentet er bygget etter en megalittisk lengdenhet. Han har studert et antall fornminner og har regnet ut en såkalt megalittisk yard på ca. 0,829 meter, noe mindre enn en vanlig britisk yard.
Wales’ nasjonalbibliotek
Biblioteket er berettiget til å motta en kopi av hver eneste utgitt verk fra Storbritannia og Irland og huser nå over fire millioner trykksaker. Bygningen var formgitt av arkitekt Sidney Greenslade som vant en konkurranse til å tegne bygningen i 1909. Selve byggingen startet i 1911.
Stonehenge
Teknikken og utformingen av Stonehenge
De inngraverte våpnene på Sarsen-steinene er unike i megalittisk kunst på De britiske øyer, der mer abstrakte figurer ble favorisert. På samme måte er hesteskoarrangementet av steiner uvanlig i en kultur som vanligvis arrangerte steiner i sirkler. Øksemotivet er vanlig for folket i Bretagne på denne tiden. Mot denne bakgrunn har det blitt foreslått at minst to faser i Stonehenge ble bygget under påvirkning fra kontinentet. Denne slutningen kan delvis kunne forklare monumentets utformning, men i sin helhet er Stonehenge fortsatt uvanlig i sammenheng med andre forhistoriske kulturer.
Man har gjort forsøk på å beregne hvor stort arbeid som krevdes for å bygge de ulike fasene. Den totale innsatsen som krevdes er beregnet til flere millioner timers arbeide. Stonehenge fase 1 behøvde sannsynligvis omkring 11 000 timers arbeide, fase 2 omkring 360 000 og de ulike delene av fase 3 har tatt inntil 1,75 millioner timers arbeide. Med den tidens primitive verktøy antas arbeidet med steinene å ha krevd omkring 20 millioner timers arbeide. Naturligvis må viljen til å produsere et sådant monument ha vært sterk og en sterk sosial organisasjon har sannsynligvis vært nødvendig for å bygge og opprettholde Stonehenge.
Wales’ nasjonalbibliotek
Biblioteket har mange sjeldne bøker, inkludert Yny lhyvyr hwnn, den aller første boken som ble trykket med walisisk språk i 1546 og den første walisiske oversettelsen av hele Bibelen i 1588. Det oppbevarer også mange sjeldne og betydningsfulle manuskripter, blant annet Llyfr Du Caerfyrddin, eller Carmarthens svarte bok, som er det tidligste overlevde manuskript som er fullstendig skrevet på walisisk, og Llyfr Taliesin eller Taliesins bok, og et manuskript som inneholder arbeidene til Geoffrey Chaucer.
Biblioteket inneholder også Det politiske arkiv for Wales (The Welsh Political Archive) og Det nasjonale audiovisuelle arkiv for Wales (The National Screen and Sound Archive of Wales). I tillegg oppbevares også kart, fotografier, malerier, topografiske og landsskapstrykk, tidsskrifter og aviser. Mange av de mest betydningsfulle manuskripter og bøker har blitt digitalisert og gjort tilgjengelig for offentligheten via bibliotekets nettsted.
I 2000 klarte en tyv å stjele bortimot femti ekstremt sjeldne kart fra biblioteket. Kartene er antatt solgt til private samlere.
Mary Decker
Mary Decker (født Mary Teresa Decker 4. august 1958) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver, som har syv nasjonale rekorder i friidrett.
Stonehenge
Teknikken og utformingen av Stonehenge
Forskning publisert i 2020 tyder på at 50 av 52 store steiner som utgjør hoveddelen av monumentet ble hentet i West Woods utenfor Marlborough, omkring 25 kilometer fra monumentet.
Myter og legender
Hælsteinen var en gang kjent som Friar's Heel. Et sagn, som ikke kan dateres til tidligere enn 1600-tallet, forteller at bakgrunnen til steinens opprinnelige navn var dette:
BMWs hovedkontor
BMWs hovedkontor, Vierzylinder, er et landemerke i den bayerske hovedstaden München. Byggingen av hovedkontoret, som ligger like ved den olympiske landsbyen, ble påbegynt i 1968 og det stod ferdig i 1972, rett før sommer-OL i 1972. BMWs logo ble fjernet mens OL pågikk for å unngå å provosere arrangørene med uønsket reklame og produktplassering.
Stonehenge
Myter og legender
Noen hevder at Friar's Heel er en omskrivning av «Freias He-ol» eller «Freias Sol», den nordiske mytologiens Freia og det kymriske ordet for «vei» og «soldag».
BMWs hovedkontor
Bygningen er 101 meter høy og forestiller sylindrene i en bilmotor. Bygningen ble erklært som historisk av myndighetene i 1999 og blir regnet som et av de fremste eksemplene på moderne arkitektur i München.
Stonehenge
Myter og legender
Stonehenge settes også i forbindelse med legenden om Kong Arthur. Ifølge Geoffrey av Monmouth besluttet Merlin at monumentet skulle flyttes fra Irland, der det hadde blitt oppført på Mount Killaraus av kjemper som tok steinen fra Afrika. Etter at det hadde blitt gjenoppført nær Amesbury, forteller Geoffrey videre hvordan først Ambrosius Aurelianus, seinere Uther Pendragon, og tilslutt Konstantin III, ble begravd innenfor ringen av stein. På mange plasser i hans Historia Regum Britanniae blander Geoffrey britiske legender og sin egen fantasi. Det er interessant at han kobler sammen Ambrosius Aurelianus med dette forhistoriske monumentet, ettersom det finnes anledning til å koble Ambrosius med navnet på det nærliggende Amesbury.
BMWs hovedkontor
BMW-muséet, BMW Welt, ligger rett ved hovedkontoret.
Auguste Franchomme
Auguste-Joseph Franchomme (1808–1884) var en fransk cellist og komponist.
Liv og virke
Auguste-Joseph Franchomme studerte først i hjembyen Lille, deretter ved Conservatoire de Paris hos Jean-Henri Levasseur (1763-1823). Franchomme besto avgangseksamen etter bare et års studier, senere virket han som orkestermusiker, kammermusiker og solist.
Francomme ble etterhvert kjent størrelse i Paris, og ble venn av Mendelssohn og Chopin. Chopin dediserte sin sonate for cello og klaver i g-moll op. 65 til Franchomme. Etter en reise til England i 1856, slo Franchomme seg ned i Paris for godt.
Skognes (Lenvik)
Skognes (nordsamisk: Skovvanášši) er ei bygd og en grunnkrets på Senja og i Lenvik kommune. Skognes, sammen med Skognesbotn utgjør ei langstrakt bygd langs Gisundet, der hvor sundet er på sitt bredeste. Til grunnkretsen hører også Lanesbogen og Nedre Kvannås. Skognes ligger langs fylkesvei 861, 15 km sørvest for Gibostad og 13 km nord for Silsand. Bygda har postadresse 9372 Gibostad, og tilhører også Gibostad skolekrets. Dessuten er Skognes grunnkrets en del av Gibostadområdet. Grunnkretsen, som dekker et areal på 22,02 km², er den eneste i området som har hatt økning i folketallet etter 2000.
Kråkeslottet er en enebolig på selve Skognesset, som har blitt en attraksjon i seg selv. Bygningen, som er et stort gammelt trehus, var opprinnelig det gamle barnehjemmet på Finnsnes, men ble kjøpt av dagens eier på 1990-tallet og flyttet til Skognes. Huset er i tillegg utvidet og dekorert med knallfarger og flotte utskjæringer.
Innbyggere i Skognes grunnkrets:
Lokalavisa NordSalten
Lokalavisa NordSalten (med det lulesamiske navnet Bájkkeavijssa NuorttaSáltto) er en lokalavis som dekker Steigen, Hamarøy og Tysfjord kommuner i Nordland. Avisen ble grunnlagt i 1996 og den første utgaven kom ut den 5. januar samme år. Hovedkontoret ligger på Innhavet i Hamarøy. Ansvarlig redaktør er Børge Strandskog (siden 1996). Avisa utgis på bokmål, med en lulesamisk del, på fredager.
Allerede den 27. mai 1982 kom det ut at prøvenummer av Lokalavisa NordSalten. Utgaven inneholdt en lulesamisk del skrevet av Sven-Roald Nystø. Nok et prøvenummer ble utgitt i 1983 og det ble startet ordinær drift i 1984 frem til oktober 1985 da avisa gikk konkurs.
Luís Eduardo Schmidt
Luis Eduardo «Edú» Schmidt (født 10. januar 1979) er en brasiliansk fotballspiller som spiller spiss, som for øyeblikket holder til i brasilianske Sport Club Internacional, etter en overgang fra spanske Real Betis
Han har spilt i klubber som São Paulo og Celta Vigo før han i 2004 gikk til lån til Real Betis. Ett år senere signerte han for Betis.
Edú har blant annet ført Betis til klubbens andre cupseier og klubbens første inntreden i Mesterligaen. Allikevel vil han nok bli husket for spilleren som reddet Betis fra nedrykk etter 2-0 seieren mot Racing Santander. Edu scoret begge målene og har nå fått heltestatus i Sevilla.
Piratvirksomhet ved Somalia
Piratvirksomhet ved Somalia har vært en trussel mot internasjonal skipsfart siden starten på borgerkrigen i Somalia tidlig på 1990-tallet. Etter 2005 uttrykte mange internasjonale organisasjoner, blant dem Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen og Verdens matvareprogram, stor bekymring for økende piratvirksomhet ved landets kyst. Omfanget av piratvirksomheten gikk noe ned i 2006, men i 2007 tok den seg opp igjen. Som følge av flere kapringer ble det i juli 2008 etablert en korridor i Adenbukta for øst- og vestgående skipstrafikk; The Internationally Recommended Transit Corridor. Formålet med denne korridoren var å gjøre det enklere for patruljerende marinefartøyer å komme raskt frem til skip som ble angrepet av pirater. Piratvirksomheten utenfor Somalia nådde sin topp i 2010 og 2011 med rundt 170 angrep hvert år. Piratene har ved en rekke anledninger begrunnet sin virksomhet med at den var en nødvendig reaksjon på utlendingers ulovlige fiske i somalisk farvann. Typen av skip som ble kapret, viser imidlertid at utsikten til økonomisk gevinst var viktigere enn det påståtte bidraget i bekjempelsen av ulovlig fiske.
Piratangrep mot norske skip
Det første angrepet mot et norsk skip utenfor Somalia skjedde i september 2008 da kjemikalietankeren Bow Cedar tilhørende rederiet Odfjell ble forsøkt kapret. Ved hjelp av kraftige vannkanoner klarte besetningen å hindre at piratene kom om bord. I mars 2009 lyktes piratene med å kapre et norsk skip. Kjemikalietankeren Bow Asir var på vei fra Persiabukten til Mombasa i Kenya da det ble angrepet 490 nautiske mil øst for Mogadishu. Tankeren var leid ut til rederiet Odfjell og ble operert av Salhus Shipping AS i Haugesund. Etter at skipet, som hadde norsk kaptein, hadde vært i piratenes varetekt i litt over to uker, kunne operatørselskapet opplyse at skipet og mannskapet på 27 var satt fri uten at noen var kommet fysisk til skade. Piratene skal etter hva som er opplyst, ha fått om lag 16 millioner norske kroner for å frigi skipet og besetningen. I mars 2010 gjennomførte somaliske pirater en kapring av det norske kjemikalieskipet UBT Ocean tilhørende rederiet Brøvigtank i Farsund. Etter 138 dager i piratenes fangenskap ble mannskapet og skipet frigitt. Nyhetsbyrået Reuters fikk opplyst fra en kaprer at det ble utbetalt 4 millioner amerikanske dollar (tilsvarende omtrent 24 millioner norske kroner) for frigivelsen av skip og mannskap. I august 2010 ble rederiet Odfjell nok en gang utsatt for piratangrep. Piratene lyktes imidlertid ikke med å kapre tankskipet Bow Saga fordi en spansk fregatt kom til unnsetning. De syv piratene ble pågrepet, men løslatt uten videre strafforfølgning.
Konsekvenser
Piratvirksomheten har bidratt til økte kostnader for skipsfarten og hindret levering av matvarehjelp til landet. De somaliske piratene har mottatt titalls millioner dollar i løsepenger for handelsskip og det bidrar igjen til økt piratvirksomhet.
I desember 2010 var rundt 600 sjøfolk gisler hos de somaliske forbryterne, det er imidlertid lite internasjonal oppmerksomhet på deres skjebne og problemet. Ifølge skipsreder Herbjørn Hansson kommer dette av at gislene ikke er vestlige. «Hadde det vært vestlige sjøfolk blant de 600 gislene som nå holdes av pirater i Aden, ville det blitt et forferdelig spetakkel», tror Herbjørn Hansson.
Norsk innsats mot piratvirksomheten
Som en stor skipsfartsnasjon var det en klar forventning både internasjonalt og i den norske rederinæringen om at Norge fulgte opp FNs sikkerhetsråds oppfordring i resolusjon nr. 1816 av 2. juni 2008 om å bidra til økt innsats mot piratvirksomheten utenfor Somalia. Det første norske bidraget var fregatten KNM «Fridtjof Nansen», som deltok i patruljering i Adenbukta fra august 2009 til januar 2010 som en del av EU-styrken Operasjon Atalanta.
Noe over ett år etter at KNM Fridtjof Nansen hadde avsluttet sitt oppdrag, besluttet regjeringen å bidra med et militært overvåkingsfly (P-3 Orion fra 333 skvadronen) i den NATO-ledede Operasjon Ocean Shield. Flyet hadde base på Seychellene i Det indiske hav fra september til desember 2011, og var ett av i alt åtte overvåkingsfly som bidro med informasjon som kunne benyttes av et trettitalls marinefartøy, og som også kunne benyttes for å dirigere handelsfartøy utenom områder der pirater lå klare for nye kapringer.
Norges andre bidrag til Operasjon Ocean Shield var fregatten KNM «Fridtjof Nansen», som også denne gangen deltok i seks måneder. Oppdraget varte fra juni til desember 2013. På landsiden har Norge bidratt med mer langsiktig bistandsarbeid for å stabilisere forholdene i landet. Norge har også bidratt i arbeidet mot piratvirksomheten med personell til prosjekter i regi av FNs kontor for narkotika og kriminalitet (UNODC) og den sivile EU-misjonen EUCAP Nestor.
15 Big Ones
15 Big Ones er det tjuende studioalbumet fra The Beach Boys, utgitt i 1976. Albumet markerer Brian Wilsons tilbakekomst som plateprodusent. Det forrige albumet han produserte alene var Pet Sounds i 1966. Albumets tittel spiller både på at bandet feiret 15-årsjubileum og at det var 15 sanger på albumet.
15 Big Ones inneholder en blanding av nye The Beach Boys-sanger og gamle hitlåter fra andre artister, som blant annet «Just Once in My Life» (The Righteous Brothers), «Rock and Roll Music» (Chuck Berry) og «Palisades Park» (Freddy Cannon).
Under markedsføringen av albumet ble slagordet «Brian's Back» flittig brukt. Brian Wilson hadde gjennomgått intensiv terapi for å kunne returnere til bandet, men var fremdeles preget av sin sykdom. Han ble av kritiske røster beskrevet som en sirkusbjørn som bare skulle være med for å skape mediaoppslag.
Albumet kom på 8.-plass på Billboard 200 i USA og på 31.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Aerodrom
Aerodrom kan bety:
Rudolf Jakob Camerarius
Rudolf Jakob Camerarius (født 12. februar 1665 i Tübingen, død 11. september 1721) var en tysk botaniker og lege. Han var professor i medisin og bestyrer for den botaniske hagen i hjembyen. Han regnes for å være den første som ved eksperimenter beviste at planter har kjønna formering. For morbær, spinat og skogbingel isolerte han hannplanter fra hunnplanter, og fant ut at hunnplantene fikk frukt uten frø. De var altså avhengige av hannplantene for å få avkom, uten hannplantene var de sterile.
Camerarius fjerna også støvbærerne fra oljeplanter og fant at de ikke kunne sette frø. Det samme skjedde med maisplanter etter at arret var fjerna.
Verker
Epistola de sexu plantarum, 1694.
Francisco Antonio de Lorenzana y Butrón
Francisco Antonio de Lorenzana y Butrón (født 22. september 1722 i León i Spania, død 14. april 1804 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Plasencia 1765–1772, og deretter erkebiskop av Toledo fra 1772.
Han ble kreert til kardinal den 30. mars 1789 av pave Pius VI.
Han deltok ved konklavet 1799-1800 som valgte kardinal Chiaramonti til pave Pius VII. Hans finansielle assistanse var avgjørende for konklavet ettersom han blant annet dekket reiseutgiftene til flere fattige kardinaler.
Han fratrådte som erkebiskop av Toledo i desember 1800 for å kunne være hos pave Pius VII som en anv hans nærmeste medarbeidere.
Han ble begravet i 1804 i Roma, men i 1956 ble hans levninger flyttet til katedralen i Mexico by.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Steve Lukather
Steve «Luke» Lukather (født 21. oktober 1957 i San Fernando Valley i California) er en amerikansk Grammy Award-vinnende gitarist, vokalist, låtskriver, arrangør og produsent, best kjent for sitt arbeid med rockebandet Toto. Lukather har også gitt ut flere solo-album, og som studiomusiker har han arrangert, komponert og spilt på over 1000 album. Mens musikkstilen til Toto er hovedsakelig basert på pop og rock, spenner Lukathers soloarbeider over mange sjangre inkludert rock, progressiv rock, jazz og funk. Lukather regnes som en av verdens beste gitarister. Blant annet ble han i 2009 kåret til den beste gitaristen i verden i en internettavstemning på nettstedet VoteNumber1.com.