cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristianopel
Historie
Som Christianstad i Skåne og Varberg i Halland utgjorde Christianopel et militært støttepunkt som skulle fastholde dansk suverenitet over Skåne, Blekinge og Halland. Lavere skatter og tollsatser var noen av de fordelene som byen kunne lokke med, for å få håndverkere og handelsfolk til å slå seg ned. Christianopel hadde byrettigheter i perioden 1622–1677.
Under Kalmarkrigen 1611-13 ble byen inntatt og brent ned av de svenske troppene under den 16 år gamle kronprins Gustav Adolf. Sivilbefolkningen hadde samlet seg i kirken i håp om at de svenske troppene ville respektere kirkefreden. Men kronprinsen lot såvel kirke som by brenne ned, og foruten presten ble alle innbyggerne drept. Det tok omkring 10 år før byen var gjenoppbygget med en ny kirke.
Rokk (fabeldyr)
En rokk, rukk, ruchch eller rukh (fra persisk رخ rokh), også kalt Fugl Rokk, er en kjempestor fabelfugl som er kjent fra arabiske eventyr.
Kristianopel
Historie
I 1677 under den skånske krig 1675-79 ble byen igjen inntatt, og den danske garnison overga seg til svenskene. Offiserene fikk en god behandling, men de omkring 70 snapphanene ble straffet med hjul og steile. Svenskene rev heretter ned ringmuren for å bruke stenene til oppbygging av Karlskrona.
Rokk (fabeldyr)
Bakgrunn
Kjempefuglen Rokk er særlig kjent fra fortellingene om Sinbad sjøfareren i eventyrsamlinga Tusen og en natt. Fuglen var enorm. Den målte tusen favner mellom vingespissene og kunne leve i to tusen år. Den beskrives ellers som hvit og sterk nok til å løfte og spise elefanter. Opprinnelsen til fabelvesenet er ukjent, men det er mulig at sagnet opprinnelig omtalte en virkelig fugl som finnes omtalt av forfattere fra Midtøsten på 700-tallet. Så seint som på 1500-tallet skal en slik fugl ha blitt sett av en engelskmann på reise i Det indiske hav. Et annet opphav til fortellingene om kjempefuglen kan være den enorme Aephornys, elefantfuglen fra Madagaskar. Den er nå utryddet, men var over tre meter høy og kunne ikke fly. En tredje teori om bakgrunnen for sagnet om rokk-fuglen foreslår at fremmede folk som har sett struts og kan ha trodd det var kyllinger av en mye større fugl fordi strusen har et så spesielt utseende og ikke kan fly.
Eksterne lenker
鹏
Den sjette dagen
Den sjette dagen (originaltittel: The 6th Day) er en amerikansk actionthriller og science fiction-film fra 2000 regissert av Roger Spottiswoode. Filmens handling er lagt til en nær fremtid hvor kloning er blitt storindustri. Mye er lov, men kloning av mennesker er forbudt. Dette forbudet brytes imidlertid av en finansfyrste. En helikopterpilot blir ufrivillig viklet inn i dette. Hovedrollen spilles av Arnold Schwarzenegger.
Filmen fikk blandet mottakelse av kritikerne og ble en moderat publikumssuksess.
Handling
Året er 2015 og kloning er blitt storindustri. Mye er lov, men kloning av mennesker er forbudt. Forbudet brytes etterhvert av pengegriske forretningsfolk.
Handlingen starter med at en amerikansk fotballspiller blir kritisk skadd etter en kamp. Han fraktes til sykehus og blir der drept av en sikkerhetsagent for så å bli erstattet med en klone. Det blir senere kjent at han på ulovlig vis har blitt klonet av fotballklubbens eiere.
Adam Gibson er pilot for noen superavanserte helikopter, for et firma som tar på seg mange viktige oppdrag. Han er imot kloning, og liker derfor ikke konas forslag om å klone en kopi av hunden etter at han må avlives. Men han skal raskt få langt verre ting å tenke på. Etter et flyoppdrag for en kjent forretningstopp våkner han plutselig opp i en drosje, uten å huske de siste par timene. Han drar hjem, bare for å oppdage at han allerede «er» hjemme. Det vil si at hans klonede dobbeltgjenger er hjemme og lever livet hans. Nå må han prøve å finne ut hva som har skjedd, og hvordan han kan vinne tilbake kona og livet sitt. Dette skal bli alt annet enn lett da en gjeng klonede leiemordere stadig forsøker å tilintetgjøre ham. Adams eneste allierte er pilotkollegaen Hank Morgan.
Gallery
Gallery er et norsk band fra Trondheim som spiller en blanding av indie og progressiv rock.
Den sjette dagen
Om filmen
Tittelen er hentet fra den Bibelens første mosebok, hvor Gud skapte menneskene på «den sjette dag».
Filmen har visse tematiske og stilmessige likhetstrekk med Total Recall, Blade Runner og The Matrix.
Gallery
I 2005 ga bandet ut sin debut-EP Know Your Secrets, som resulterte i en avtale med Karisma Records. Gallery ga i 2007 ut debutalbumet Jas Gripen med Tuba Records som distributør. Plata fikk både svært gode og svært dårlige anmeldelser, med terningkast 5 i SKUM, Haugesunds Avis, Monster Magazine (nå Norway Rock Magazine), og terningkast 2 i Aftenposten.
Den sjette dagen
Om filmen
Den fikk blandet mottakelse av kritikerne da den kom og har oppnådd 40% på Rotten Tomatoes og 49% på Metacritic.
Den ble en ingen stor publikumssuksess i USA, men gjorde det noe bedre utenfor. Den innbrakte $96 millioner på verdensbasis, hvorav $34,6 millioner i USA. Den endte på 73.-plass over de meste innbringende filmene i USA i 2000, og på en 49.-plass på verdensbasis.
Gallery
Bandet gikk i dvale i 2008, og spilte sin til nå siste konsert på Blæst i Trondheim 3. oktober 2008.
Eksterne lenker
Gallery Gallery
Batticaloa (distrikt)
Batticaloa er et administrativt distrikt i Sri Lankas østprovins. Hovedstaden er byen Batticaloa (folketall beregnet til 84.600 i 2004). Nesten hele området er befolket av tamiler, den nest største befolkningsgruppen i landet.
Distriktet dekker et område på 2.854 km². En beregning/fremskriving av folkemengen pr. 2004 lander på 508.400 innbyggere. Av noe større byer foruten provinshovedstaden kan nevnes Katankudi (36.200 innbyggere) og Eravur (22.654).
Batticaloa-distriktet vender mot Bengalbukta i øst. I nord har det grense mot distriktet Trincomalee, mot vest mot Polonnaruwa og mot sør mot Ampara.
Den 26. desember 2004 ble distriktet rammet av tsunamier utløst av en rekke undersjøiske jordskjelv langs en linje fra vest for Sumatra til Andamanene. (Se Tsunamien i Indiahavet 2004).
Max Friediger
Max Friediger (født 9. april 1884 i Budapest, død 9. april 1947 i København) var en dansk rabbiner og overlevende fra Holocaust.
Bakgrunn
Max Friediger var sønn av handelsmannen Leopold Friediger. Han gikk på gymnasium i Budapest og studerte etter abitur ved Kaiser-Wilhelm-Universität - der han ble dr.phil. - og fikk dessuten teologisk utdannelse på Hildesheimer-seminariet i Berlin. Deretter ledet han fra 1909 til 1911 Talmud-Thora-Schule i Praha og var dosent ved lærerseminaret der.
Rabbiner
Han hadde så embeder som rabbiner i Pohrlitz i Mähren og i Oderberg i Schlesien før han i 1920 ble valgt til overrabbiner ved Det mosaiske Troessamfund i København. Han overtok etter rabbi Max Schornstein. Da han tok over, var det oppstått en indre motsetning innen det jødiske samfunn, mellom «Vikingene» (sasimilerte, dansktalende og konservative) og «Russerne» (fattige, svake i dansk, og ofte bundister eller sionister.)
I 1933 var han vert da kong Christian X besøkte synagogen. I 1935 besøkte han Palestina og året etter publiserte han en entusisatisk skildring av besøket; Landet, der genopbygges.
Etter den tyske okkupasjonen av Danmark ble Friediger internert sammen med mange andre danske jøder tatt som gissel av den tyske okkupasjonsmakten i 1943 i det åpne statsfengselet ved Horserød. Han var dermed allerede internert da mange dansker klarte å hjelpe sine jødiske medborgere i sikkerhet til Sverige. Senere ble Friediger sammen med flere jøder deportert med skip og krøttervogn til Theresienstadt konsentrasjonsleir, dit de ankom 6. oktober.
Friediger førte ministerialbok over de ca. 480 danske jøder i leiren og utgav en beretning om livet i Theresienstadt. I april 1945 ble han sammen med mange andre reddet av de svenske Røde Kors-transporter med De hvite bussene, under ledelse av Folke Bernadotte.
Etter andre verdenskrig publiserte han en beretning om livet i konsentrasjonsleiren.
Bibliografi
Friedigers forfatterskab omfatter blant annet:
Leif Kristian Nestvold-Haugen
Hans beste resultat er bronse i lagkonkurransen i vinter-OL 2018 i Pyeongchang, bronse i storslalåm i VM i alpint 2017 og 2. plass i verdenscupen i storslalåm i Kranjska Gora i 2017. Han har også to NM-gull fra Hemsedal i 2014, ett NM-gull fra Narvik i 2017 og ett fra Oppdal i 2021. Nestvold-Haugen er blitt tildelt kongepokalen to ganger.
Biografi
Nestvold-Haugen er oppvokst i Lommedalen i Bærum. Fra høsten 2008 til 2012 studerte han økonomi ved University of Denver i Denver og har en Bachelor med Major in Finance og en Minor in International Business. I den perioden konkurrerte han både i FIS, NorAm Cup i USA og Canda, Australia New Zealand Cup og i NCAA. Han har en individuell NCAA-tittel i storslalåm og var med å vinne NCAA sammenlagt med University of Denver to ganger.
I perioden i USA deltok han i verdenscupen, OL i Vancouver i 2010 og i VM i Garmisch-Partenkirchen i 2011.
Han har topplasseringer fra FIS-renn i Europa, Japan, New Zealand og USA. Nestvold-Haugen debuterte i verdenscupen med en 26.-plass og 5 verdenscuppoeng i storslalåm i Sölden 25. oktober 2009. Han fulgte opp med en 19.-plass i sitt andre verdenscuprenn i Beaver Creek 26. desember 2009. Det ble 25.-plass i Val-d’Isère og 16.-plass i den klassiske Alta Badia-storslalåmen.
I sin OL-debut ble det 28.-plass i storslalåm i Vancouver/Whistler i 2010. I slalåm hektet han tidlig i første omgang. I VM 2011 kjørte Haugen inn til 16.-plass i storslalåm. I VM i alpint 2013 i Schladming ble han nummer 23 i slalåm og nr. 24 i storslalåm. I OL i Sotsji i 2014 ble han nr. 16 i storslalåm og nr. 12 i slalåm. I VM 2015 i Vail/Beaver Creek kjørte han ut i storslalåm og deltok på det norske laget som kom på delt femteplass i lagøvelsen.
I VM 2017 i St. Moritz kjørte Haugen inn til bronseplass i storslalåm etter de to østerrikerne Marcel Hirscher og Roland Leitinger. I VM i Åre i 2019 ble han nummer syv i storslalåm og var med på laget som ble fem i lagkonkurransen.
Beste individuelle plassering i verdenscupen er en 2. plass i storslalåm fra Kranjska Gora, bak Marcel Hirscher. Han har også tredjeplass i storslalåm fra Beaver Creek i 2019 og en tredjeplass i storslalåm fra Garmisch Partenkirchen i 2020. Han har også fjerdeplass i parallellstorslalåm fra Alta Badia 19. desember 2016 og fjerdeplass i slalåm fra Kitzbuehel i januar 2017. I Wengen samme år ble han fem i slalåm. Han kjørte også på laget som vant lagkonkurransen i verdenscupavslutningen i Lenzerheide i 2021, og han var med på laget som tok sølv i lagkonkurransen i VM i 2023.
I vinter-OL 2018 i Pyeongchang kjørte Nestvold-Haugen på det norske laget som tok bronse i lagkonkurransen. De øvrige på laget var Nina Haver-Løseth, Kristin Lysdahl, Maren Skjøld, Sebastian Foss Solevåg og Jonathan Nordbotten. Han ble nummer åtte i storslalåm og nummer 13 i slalåm.
I NM i Narvik i 2017 tok Nestvold-Haugen gull i storslalåm og ble tildelt kongepokalen. I NM 2021 i Oppdal tok Nestvold-Haugen også gull i storslalåm og ble tildelt kongepokalen for andre gang.
Nestvold-Haugen er nevø av Bjørn Rune Gjelsten.
Bybane
En bybane er en sporvognslinje (sporvei) som i stor grad kjører adskilt fra annen trafikk. Sammen med prioritert ferdsel i lyskryss (signalprioritering) gjør dette at den kan holde høyere fart enn en bytrikk i blandet trafikk uten signalprioritering – i tillegg til at sikkerheten er bedre. Typisk toppfart er 70–100 km/t, i noen få tilfeller opptil 114 km/t for kombitrikker som også går på det ordinære jernbanenettet. I blandet trafikk (selv med signalprioritering) er hastigheten sjelden mer enn 40–50 km/t. Vanligvis ligger også holdeplassene – særlig i bysentrene – så tett at sterk akselerasjon er viktigere enn høy toppfart. Typisk gjennomsnittsfart med stopp er 25–35 km/t med en avstand mellom holdeplassene på ca. 0,7-1,5 km, dvs. som tunnelbanen eller litt langsommere.
Ingen klar definisjon
Bybanen kan sies å være et mellomstadium hvor ytterpunktene dannes av henholdsvis tunnelbanen (metroen) fullstendig skilt fra annen trafikk – og gatesporvognen i blandet trafikk uten noen slags prioritering. I tillegg kan noen bybanevogner gå på det ordinære jernbanenettet. Dette gjelder både kombitrikker med to strømsystemer – og sporvogner som på deler av strekninger går i selskap med f.eks. dieseldrevne godstog, som jo ikke trenger noe strømsystem.
Forsøk på å definere «bybane» kan kanskje virke som akademiske spissfindigheter. Noe lignende gjelder tilsvarende uttrykk i andre språk. Tyskland, den moderne eller gjenfødte bybanes hjemland, har en felles forskrift for alle slags trikker og bybaner.
«Bybane» virker kanskje mer moderne enn «trikk», akkurat som light rail er sagt å være mer trendy enn streetcar og interurban. Singapores Light rail transit (en språklig krysning mellom USA-engelsk light rapid transit og britisk-engelsk light rail) går på en ustandard skinnegang og tilsvarer helst det som i Norge kalles automatbane. Betegnelsene Tram-Train og Tram-Treno beskriver derimot en realitet; kombitrikkene kjennes jo nettopp ved at de kan kjøre både som trikker i gatene og som tog på ordinære jernbanelinjer. Også på engelsk foretrekkes imidlertid betegnelsen Tram-Train fremfor interurban.
Fleksibel og oppgraderbar
Typisk for bybanen er at den er fleksibel. Den kan oppgraderes ved behov, f.eks. hvis byen, trafikkgrunnlaget eller tomteprisene vokser. Tomteprisene har særlig betydning for hvorvidt en tunnel, som gjerne mangedobler anleggskostnadene, kan lønne seg. Enkelte bybaner er anlagt som et første skritt på vei mot en tunnelbane, herav betegnelser som Premetro. I 1960-årene ble Lambertseterbanen og Østensjøbanen, sammen med to nye T-banelinjer, gjort til første del av T-banen i Oslo. For en gatesporvogn vil signalprioritering, eget kjørefelt og høystandard holdeplasser være skritt i retning av bybane.
Typiske egenskaper
De fleste moderne bybanesystemer har
Bybanen skiller seg fra tunnelbanen ved at den i bysentrene vanligvis går i gatene istedenfor i en egen tunnel. Vognene er i så fall tilpasset dette, og lange tog som på mange T-baner egner seg gjerne dårlig i bygatene. I Oslo var Østensjøbanen og Lambertseterbanen bybaner (selv om de sjelden ble kalt det) inntil de i 1960-årene ble innlemmet i T-banesystemet, mens Ekebergbanen fortsatt er en bybane.
Ulykkesfrekvens
Sporvogner har 3,5 ganger høyere risiko enn buss for å kollidere med bil, og fire ganger høyere risiko for kollisjon med fotgjenger eller syklist. ‎Amsterdam alene har på et tiår opplevd minst fem slike dødsulykker. Bybanen i Bordeaux opplever årlig nesten 200 ulykker, derav 60-70 påkjørsler av fotgjengere og syklister. Bordeaux er på størrelse med Bergen, med lignende vognsett. Begge baner driftes av Keolis. Pr 2022 har det ikke vært noen dødsulykker vedrørende bybanen i Bordeaux (bybanen i Bergen hadde en dødsulykke på Mårdalen holdeplass i 2011), men svært alvorlige skader der de påkjørte er blitt skjøvet foran og delvis under bybanen flere titalls meter. De siste årene har Bordeaux iverksatt mange tiltak for å redusere antall bybaneulykker, uten at det har medført noen nedgang.
Historikk
De første trikkelinjene ble anlagt i 1880-årene, og både Europa og Nord-Amerika fikk en mengde trikkebyer allerede før 1900. Flere av de tidlige trikkelinjene var bybaner i den forstand at de gikk på egen trasé utenfor bysentrene, og i gatene gjennom sentrale strøk.
Mellombytrikken
Etter en kort blomstringstid begynte mellombytrikkens fall i USA på 1920-tallet, selv om utviklingen av høyhastighetsvogner og skinnegang av høy standard bidrog til at noen få systemer har vært i drift helt til nå. Nedgangen fortsatte etter andre verdenskrig. Den skyldtes dels av mange systemer var dårlig økonomisk fundert fra starten, dels konkurranse fra biler og busser , og dels at sporveisselskaper i perioden 1936–1955 ble kjøpt opp av et konsortium ledet av General Motors, som så nedla trikkelinjene. Trikker var også mer sårbare enn tunnelbaner fordi de ble stående fast i gatenes bilkøer.
I Europa og Japan ble det bygget færre mellombybaner (kollektivtrafikken mellom byene ble som regel dekket med vanlige tog, senere også ekspressbusser). Til gjengjeld har de fleste av dem overlevd. I Europa finnes gamle mellombybaner bl.a. langs den belgiske kysten (Kusttram), i Ruhr-området, i Polen (De schlesiske trikkene) og på øya Man.
Trikkens renessanse
Vest-Tyskland kan kalles den moderne bybanens fødested. Den var opprinnelig ment som et mellomtrinn på veien til en fullvoksen tunnelbane, men dette viste seg ofte for dyrt, selv om enkelte bybanelinjer fikk korte tunnelstrekninger. På den måten anla Stuttgart sin første bybanelinje i 1966, og Köln og Frankfurt am Main i 1968. Stigende oljepriser og voksende miljøinteresse gjorde at trikken også utenor Vest-Tyskland fikk en renessanse. Vest-Tyskland (senere Tyskland) ble en eksportør både av bybanevogner, -teknologi og –ideologi. En stor del av sporvognslinjene fra 1970-årene og senere, iallfall i Vest-Europa og Nord-Amerika, er bybaner.
Mange «moderne» egenskaper er gjenoppfinnelser
Som en kanskje kan vente, er det sjelden stor forskjell på en moderne bybanevogn og en moderne trikk. Dagens materiell skiller seg på mange måter fra mesteparten av det gamle. En hørbar forskjell er gjerne at støyen av hjul mot skinnegang er bedre dempet – utvendig fordi hjulene er godt skjermet eller innkapslet, innvendig fordi vognene er bedre isolert. Også energigjenvinning ved nedbremsning er en nyvinning. Men mange «nye» oppfinnelser og innovasjoner kan spores tilbake til mellombytrikkenes storhetstid i USA tidlig på 1900-tallet (på den måten kan betegnelsen renessanse i betydningen gjenfødelse tas bokstavelig):
De fleste nye sporvognslinjer er bybaner, f.eks. Bybanen i Bergen, og de planlagte Bybanen på Nord-Jæren og Bybanen i Grenland.
Skinnegående bytransport i Norge
Bare tre byer (Oslo, Bergen og Trondheim) har trikk eller bybane, selv om noen flere byer eller byområder har jernbane som stopper flere steder. Bybane er foreslått flere steder selv om ingen av forslagene er vedtatt. De 16 største tettstedene i Norge er de mest aktuelle for skinnegående bytransport (Tromsø, Ålesund og Haugesund er helt uten skinnegående transport i dag):
Audi A3
Audi A3 er en kompaktbil produsert av det tyske selskapet Audi, som i dag eies av Volkswagen AG. Modellen er bygget på samme plattform som Volkswagen Golf, Škoda Octavia og SEAT León. Førstegenerasjons Audi A3 ble produsert fra 1996 til 2006, mens produksjonen av andregenerasjons Audi A3 ble startet i 2003. I 2012 kom tredje generasjon Audi A3.
Bilen kommer i 3-dørs kombi, og 5-dørs kombi, kalt sportback. 3-dørs-modellen kommer i en ekstra sportslig utgave: Audi S3. Audi S3 kommer med mye mer hestekrefter enn den vanlige A3, den har også quattro (audis Haldex firehjulsdriftsystem). De har også en enda drøyere versjon, kalt RS3. RS3 har enda mer hestekrefter enn S3. Elbiler har gjort det stort i spesielt Norge, derfor har Audi lansert en hybridbil (forbrenningsmotor og elektrisk motor). Denne bilen har fått navnet Audi A3 Sportback e-Tron. Den ble lansert i 2013 og skal kommer på markedet sommeren 2014. Den har 204 hestekrefter og kan gå utslippsfritt opptil 50 km på hver ladning.
Hovedkonkurrenter er de andre såkalte premiumbilene i kompaktbilsegmentet: BMW 1-serie, Mercedes-Benz A-Klasse, Alfa Romeo 147, Volvo C30, Volkswagen Golf samt fra og med 2013 også Volvo V40
Bill Hougland
William «Bill» Marion Hougland (født 20. juni 1930 i Caldwell i Kansas, død 6. mars 2017 i Lawrence i Kansas) var en amerikansk basketballspiller som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Hougland ble olympiske mester i basketball under OL i 1952 i Helsingfors. Han var med på det amerikanske laget som vant basketturneringen. Det var tredje gang basketball sto på det olympiske programmet, 23 lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 14. juli til 2. august. USA vant semifinalen over Argentina 85–76 og i finalen vant de 36–25 over Sovjetunionen. Hougland spilte alle åtte kampene i OL-turneringen.
Fire år senere, under OL i 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske tittel i basketball.
Per «Texas» Johansson
Per Johansson (født 18. mars 1969 i Södertälje) er en svensk jazzmusiker (saksofon og klarinett) og komponist. Grunnet oppvekst i Austin, Texas har han tilnavnet «Texas».
Francesco Alciati
Francesco Alciati  (født 2. februar 1522 i Milano i Italia, død 20. april 1580 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han hadde før sin utnevnelse til kardinal undervist Carlo Borromeo i jus og vært en av hans nærmeste medarbeidere. Han var tilknyttet den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av sin slektning pave Pius IV, med Santa Susanna som tittelkirke.
Carlo Visconti
Carlo Visconti  (født 1523 i Milano i Italia, død 12. november 1565 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble biskop av Ventimiglia (senere i Montefeltro) og nuntius i Spania og i Østerrike.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV.
Andre kardinaler i samme slekt var Bartolomeo Aicardi Visconti (kreert 1440), Alfonso Visconti (1599) og Antonio Eugenio Visconti (1771).
Balsfjordost
Balsfjordost var en lagret, halvfast, modnet ost, som ble produsert ved Tines meieri på Storsteinnes i Balsfjord kommune i Troms. Osten ble fremstilt av geitmelk.
Osten var småpipet, syrlig og med mild geitsmak. Den ble først introdusert tidlig på 80-tallet. Tidlig i 2021 stoppet Tine produksjonen av osten. Balsfjordost inngikk i serien Norske Ostespesialiteter.
Det georgiske alfabetet
Det georgiske alfabetet (georgisk: ქართული დამწერლობა, ) er et unikt skriftsystem som brukes til å skrive georgisk og noen få andre kartvelske språk i Kaukasus (mingrelsk, svanisk og av og til lazisk). Det har opp gjennom historien eksistert tre ulike versjoner av alfabetet. Dagens alfabet har 33 bokstaver. Det skilles ikke mellom majuskler og minuskler, men enkelte forfattere har brukt bokstaver fra et av de eldre alfabetene som majuskler. Bokstavene har også hver sin tallverdi.
Alfabetet er kjent siden 400-tallet e.kr. Opprinnelsen er noe dunkel. Det har visse tegn som ligner på greske skrifttegn, men noen tegn kan også ha en annen opprinnelse.
Historie
Det georgiske alfabetet har utvikla seg over tre stadier, som kalles Asomtavruli, Nuskhuri og Mkhedruli.
Asomtavruli
Asomtavruli, også kjent som Mrgvlovani, er det eldste georgiske alfabetet. Gamle innskrifter med dette alfabetet er bevart i flere bygninger, blant annet i en georgisk kirke i Betlehem i Israel (fra år 430) og i kirken Bolnisi Sioni utafor Tbilisi (fra år 478–493). Asomtavruli brukes i dag av og til i overskrifter og boktitler.
Nushkuri
Nushkuri er et religiøst alfabet som oppsto på 800-tallet. Det ble mest brukt i hagiografi.
Mkhedruli
Mkhedruli, det moderne alfabetet, oppsto på 1000-tallet og ble brukt i ikke-religiøse sammenhenger fram til 1800-tallet, da det tok helt over for de to andre alfabetene.
Translitterasjon
Denne tabellen viser translitterasjonen av de 33 bokstavene som er i bruk i dag. «Nasjonal» er det offisielle georgiske translitterasjonssystemet, «BGN» er et romaniseringssystem som ofte benyttes i engelsktalende land, mens «Lazisk» er det offisielle systemet som benyttes i det nordøstlige Tyrkia for lazisk.
Tastatur
Alle tastaturene i Georgia er utstyrt med både georgiske og latinske bokstaver. Det georgiske QWERTY-tastaturet ser slik ut:
Minsk
Minsk (belarusisk: Мінск (Менск); russisk: Минск) er hovedstad og største by i Belarus med 1,9 millioner innbyggere. Byen ligger mellom elvene Svislatsj og Njamiha, og huser blant annet hovedkvarteret til Samveldet av uavhengige stater (SUS).
Geografi
Minsk ligger midt i landet og jernbanen Warszawa-Moskva går gjennom byen. Minsk ligger ved vannskillet mellom Østersjøen og Svartehavet.
Minsk er landets største by. Minsk var på 1000-tallet en viktig by langs handelsruten mellom Østersjøen og Svartehavet. Byen ble gjenoppbygget etter å ha blitt fullstendig ødelagt under andre verdenskrig og ble et handels- og industrisenter. Jernbanelinjene Moskva-Warszawa og Vilnius-Homjel (Gomel) går gjennom Minsk. Etter Minsk er Homjel og Vitebsk viktige industri- og handelsbyer, Mahiljow (Mogiljov) er en industriby og elvevhavn ved Dnepr, og Hrodna (Grodno) er et samferdselssenter ved Nemunas.
Historie
Minsk nevnes for første gang i Nestorkrøniken, og skal ha blitt grunnlagt i 1067. Byen lå på denne tiden under Fyrstedømmet Polotsk. Minsk er omtalt i skriftlige kilder første gang i 1067. I middelalderen forgikk en utstrakt trafikk på elvene i området. Byen ble senere underlagt Polen-Litauen. I 1655 ble Minsk erobret av russerne, men ble tatt tilbake av Polen-Litauen. Byen ble igjen annektert av Russland ved Polens andre deling.
Etter oktoberrevolusjonen ble Minsk hovedstaden i Den belarusiske sosialistiske sovjetrepublikk.
Under andre verdenskrig ble byen erobret av tyske styrker. Tyske styrker krysset delelinjen mellom den tyskokkuperte og den sovjetiskokkuperte delen av Polen 22. juni 1941 ved invasjonen av Sovjetunionen. Fra Brest via Minsk og Smolensk på nordsiden av Pripjatmyrene gikk en god hovedvei til Moskva. Dette var den korteste veien til Moskva og hadde tidligere blitt brukt av blant andre Napoleon. Hitler konsentrerte sin største styrke i form av Armégruppe sentrum (støttet av Luftwaffe med 1000 fly) langs denne korridoren. De tyske styrkene krysset elven Bug, inntok Minsk etter fire dager og tok 300,000 sovjetiske soldater til fange. Mesteparten av Minsk ble ødelagt i harde kamper, og byen ble etter krigen gjort til helteby for rollen i motstandskampen. Etter krigen ble byen bygget opp igjen i sosialistisk klassisisme. Bebyggelsen i Minsk er preget av at byen ble rasert under andre verdenskrig. De materielle ødeleggelsene under andre verdenskrig var omfattende: i storbyene Minsk og Vitebsk var 80–95 % bygningene ødelagt. Gjenreisingen etter katastrofen ble gjort med støttet av «det russisk broderfolket» noe som ble utnyttet i propagandaen.
I etterkrigstiden var byen i sterk vekst, og nådde 1 million innbyggere i 1972 og 1,5 millioner i 1986.
Administrativ inndeling
Minsk er delt inn i ni administrative distrikter:
Klima
Minsk har varme somre med et fuktig kontinentalklima,på grunn av byens beliggenhet mellom den sterke innflytelsen fra den fuktige luften fra Atlanterhavet og den tørre luften fra landområdene i Eurasia. Byens vær er dog ustabilt og har en tendens til å skifte ofte.
Næringsliv
Minsk er sentrum for næringslivet i Belarus. Den har utviklede industri- og tjenesteytelsessektorer, og leverer varer og tjenester til hele landet.
Industri
Minsk har over 250 fabrikker. Byens industrielle utvikling startet på 1860-tallet, og på 1870-tallet kom jernbanen til byen. Mesteparten av Minsk sin industrielle infrastruktur ble ødelagt under første verdenskrig og spesielt under andre verdenskrig. Etter siste krig har byens utvikling tett fulgt industriens utvikling. Minsk ble forvandlet til et kjempemessing produksjonsentrum for lastebiler, traktorer, tannhjul, optisk utstyr, kjøleskap, fjernsynsapparat, radioer, sykler, motorsykler og klokker. I tillegg til maskin- og elektronikkindustrien hadde også Minsk tekstil-, næringsmiddel- og trykkeindustri.
Minsk var avhengig av det store innenriksmarkedet i Sovjetunionen, og ved unionens sammenbrudd tidlig på nittitallet fikk byens næringsliv alvorlige problemer. Med Aleksandr Lukasjenkos ny-keynesianske politikk fra 1995 har det gått oppover igjen med byens industri, og ulikt mange andre østeuropeiske byer har ikke Minsk blitt avindustrialisert etter kommunismens fall. Over 70 % av de fremstilte industrivarene blir eksportert, i all hovedsak til Russland og andre land i SUS.
Orleysa
Orleysa (etablert 1987) er en norsk musikkgruppe, kjent for sin blanding av jazz og norsk folkemusikk. Ordet kommer av det norrøne «uttrykke noe».
Twiglets
Twiglets er en kjeksbasert snack formet som små kvister. Snacksen ble lansert i 1929. Opprinnelig hadde den en smakstilsetning på overflaten som kunne minne om Marmite eller Vegemite, men den kommer nå med flere forskjellige smaker. Twiglets er et merkenavn som blir produsert av The Jacobs Bakery Limited, en underdivisjon til United Biscuits.
Twiglets er opprinnelig britisk, og har vært vanskelig å få kjøpt utenfor Europa. Men i de senere årene har man også markedført det i USA.
Jørgen Kosmo
Jørgen Hårek Kosmo (1947–2017 ) var en norsk politike r (Ap) som var stortingsrepresentant, forsvarsminister og riksrevisor.
Politisk karriere
Han var medlem av Horten bystyre 1975–1985, varaordfører 1979–1983, ordfører 1983–1985. Han var vararepresentant på Stortinget i perioden 1981 til 1985, før han ble fast representant. Kosmo var innvalgt på Stortinget for Vestfold i årene 1985 til 2005, og fra 2001 til 2005 var han stortingspresident. Han var forsvarsminister 1993–1997 og arbeids- og administrasjonsminister 2000–2001.
Han gikk av som statsråd 5. oktober 2001, og ikke med resten av regjeringen 19. oktober, fordi han skulle være valgbar til Stortingets presidentskap. Sylvia Brustad bestyrte arbeids- og administrasjonssaker i denne perioden.
I 1995, mens Kosmo var forsvarsminister, var han med på å ta avgjørelsen om organisering av Norsk Militær Tattoo slik det har vært siden. Han satt i organisasjonens Board of Protectors fra 2006 til 2014.
Kosmo ble den 2. juli 2004 utnevnt til fylkesmann i Telemark. Han rakk ikke å tiltre fylkesmannsembetet før han høsten 2005 ble utnevnt til riksrevisor. Han ledet Riksrevisjonen i årene 2006–2013.
Ordener
Han mottok den 2. november 2005 Storkorset av St. Olavs Orden. Utnevnelsen ble gitt for embetsfortjeneste som stortingspresident. Kosmo er den første stortingspresidenten i nyere tid som har mottatt ordenen. I 2005 mottok Kosmo storkorset av den svenske Nordstjerneordenen. Han ble i 2013 utnevnt til kommandør av den nederlandske Oranje-Nassau-ordenen.
Familie
Hans svigerdatter Silvia Kristoffersen Kosmo var fast møtende vararepresentant til Stortinget 2005–2009; også hun representerte Arbeiderpartiet.
.30-378 Weatherby Magnum
.30-378 Weatherby Magnum er en patron for rifle.
Den ble utviklet av Weatherby i 1959 for United States Army, men var en villkatt frem til 1996. Den er noe av det mest ekstreme av patroner i kaliber .30. Den er basert på en nedstrupet .378 Weatherby Magnum som igjen er basert på den enorme .460 Weatherby Magnum hylsa. Denne patronen er grovt «over-bore» som amerikanerne sier, noe som kort fortalt betyr at hylsa er langt større enn normalt for kaliberet. Dette gjør at den må bruke meget langsomtbrennende krutt, og ha ett langt løp for å få utnyttet trykket.
De store kruttmengdene og den enorme hastigheten (med 180 grains (11,7 gram) prosjektil kan man oppnå hastighet på ca. 1040 m/s) man får ut av denne gjør at man ikke kan forvente mer enn ca. 500 skudds levetid på løpet. For å klare dette må man pusse løpet svært ofte og unngå varmskyting. Den er også svært vanskelig å kontrollere trykket på, derfor bør en være en erfaren hjemmelader om en skal lade selv.
4. Oslo speidergruppe
4. Oslo speidergruppe ble stiftet som ''4. Kristiania'' 26. januar 1920, men endret navn i 1924. Den ble reorganisert etter krigen og hadde stor aktivitet særlig på 50-,60- og 70-tallet.
Speidergruppen tilhørte Oslospeiderne under Norges speiderforbund (opprinnelig Norsk Speiderguttforbund), og holdt fra slutten av 50-tallet til på Bolteløkka skole og i Frydenlundsgate, senere i Fagerborg menighetshus. Gruppen kjøpte i 1948 hytta Nordstua som ligger på Bessliåsen ved Rognlivann i Lommedalen. Den ble kalt Fjeros etter navnet på speidergruppen.
4. Oslo speidergruppe var arrangør av NM i speiding 2001 som ble avholdt ved Holmenkollen i Oslo.
Aktiviteten i speidergruppen dalte utover 2000-tallet og den ble lagt ned i 2013.
I 2012 stiftet seniorene 4. Oslo Fagerborg St. Georgs Gilde, som er tilsluttet St. Georgs Gildene i Norge. Gildet disponerer speiderhytta Fjeros etter avtale med Oslo Krets av Norges speiderforbund. Seniorspeiderne har støttet aktivt opp om støttekonsertene The Hollies har gitt i Norge de senere år. Overskuddet har gått til Bayalpata sykehus i Nepal, som drives av hjelpeorganisasjonen Possible. .
Ion Negoițescu
Ion Negoițescu (født 10. august 1921 i Cluj, død 6. februar 1993 i München) var en rumensk litteraturhistoriker, -kritiker, forfatter, og dikter, som var medlem av den såkalte «Litterære sirkelen fra Sibiu». Negoițescu begynte sin karriere som tenåring, og gjorde seg kjent som en litterær ideolog.
Gammelsaksisk
Gammelsaksisk, også kalt gammelnedertysk, er et germansk språk. Det er den eldste form for nedertysk som er dokumentert. Det tilhører den vestgermanske språkgren, og er mest beslektet med anglo-frisiske språk. Det er dokumentert fra 700- og fram til 1100-tallet da det utviklet seg til middelnedertysk. Det ble snakket på nordvestkysten av dagens Tyskland og Nederland av saksiske folkeslag. Det er nært nok til gammel anglo-frisisk (i form av gammelfrisisk og angelsaksisk) at det i særskilt deltar i den kystgermanske (ingvaeonsk) nasale spirant-lov (primärberührung), det vil si vokalforlenge som kompenserte for tapet av en nasal. Se dissimilasjon.
På 400-tallet invaderte og innvandret den germanske stammen sakserne sammen med beslektede folk som anglere og jyder til Britannia, som til da hadde vært bebodd av britonere og romere. Etter denne emigrasjonen ble gammelsaksisk tale delt i to grener, angelsaksisk (også kalt gammelengelsk, talt i England) og nedertysk (talt på det europeiske fastlandet). I Tyskland benyttes niederdeutsch (nedertysk) eller plattdeutsch (plattysk) som generelle betegnelser for gammelsaksiske varianter som ble praktisert på tysk jord. I særskilt mening benyttes navnet for å referere til varianter som nedstammer fra gammelsaksisk. I tillegg finnes også den innfødte eller stedegne betegnelsen neddersassisch (nedersaksisk) for alle gamle gammelsaksiske varianter.
Språkprøve
Heliand, avsnittet tilsvarer begynnelsen av annet kapitel i Lukasevangeliet.
Oslofjord festning
Oslofjord festning var en norsk kystbefestning i ytre delen av Oslofjorden. De to første fortene, Bolærne fort (Færder) og Rauøy fort (Fredrikstad), ble anlagt som del av det norske nøytralitetsvernet under første verdenskrig. Festningen ble i mellomkrigstida utvidet og besto ved utbruddet av andre verdenskrig av fire fort med et femte under oppføring. Festningen kom i strid med tyske styrker under angrepet på Norge i 1940, men lyktes ikke å hindre tyskerne å trenge inn i Oslofjorden. Under resten av krigen var festningens forter besatt av den tyske okkupasjonsmakta. Etter den tyske kapitulasjonen i 1945 ble festningen igjen overtatt av det norske Forsvaret og benyttet som forsvarsanlegg for Oslofjorden under den kalde krigen. Alle stridsanlegg ved festningen er i dag nedlagt.
Etablering
De to fortene var underlagt Festningsartilleriet i Hæren under benevnelsen «Kristianiafjords fremskutte befestninger».
I 1918 ble fortene forsterket, for så å bli modernisert i 1934.
Opprinnelig ble det også planlagt å legge et fort på Mågerø og en eiendom ble ekspropriert av Forsvarsdepartementet i 1917. Det ble bygget en kommandantbolig og gjort enkelte andre forberedende arbeider, men Mågerø fort ble først påbegynt i 1933 med et tilnærmet provisorisk forsvar, som i en eventuell krigssituasjon skulle kunne bygges hurtig ut.
Nøytralitetsvern
Ved utbruddet av andre verdenskrig ble Oslofjord festning delvis mobilisert som del av Norges nøytralitetsvern. Oslofjord festning bestod da av fire fort: Rauøy, Bolærne, Måkerøy og Håøya fort. Kommandant for festningen var oberstløytnant K. Notland med standkvarter på Håøya fort. Festningen sorterte under Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt som igjen lå under 1. Sjøforsvarsdistrikt. Standkvarter for avsnittet og distriktet var henholdsvis Tønsberg og Karljohansvern i Horten.
Ingen av fortene ble satt opp med full besetning. På Rauøy fort ble det satt opp to batterier, nordre og søndre, med to 15 cm kanoner hver, og på Bolærne fort ett batteri med tre 15 cm kanoner. På Måkerøy og Håøya var det ingen nøytralitetsvakt, men 1. mars ble det satt opp for øvelse et batteri på to 21 cm kanoner på Håøya og et batteri på to 30,5 cm haubitser på Måkerøy. 8. april var den totale besetningen på Oslofjord festning 83 befalingsmenn og 613 korporaler og menige, mindre enn halvparten av den planlagte oppsetningen ved full mobilisering på 210 befalingsmenn og 1433 korporaler og menige.
Dersom fremmede fartøyer ble oppdaget på veg inn Oslofjorden, skulle fortene, ifølge nøytralitetsverninstrusken, først skyte et løst varselskudd med en 8,4 cm feltkanon satt opp for dette formålet, etterfulgt av et skarpt varselskudd for baugen.
Til beskyttelse mot landsettelse av fiendtlige stryker hadde festningen et infanterikompani, 2. landvernskompani av Akershus infanteriregiment nr. 4, innkvartert på Torød skole. 8. april 1940 var kompaniet fordelt med 16 mann på Håøya fort, 21 mann på Bolærne fort, 16 mann på Rauøy fort, 38 mann på Oscarsborg og 82 mann i reserve på Torød.
Oslofjorden var tenkt sperret mellom Bolærne og Rauer med minefelt, og Bolærne fort var det et 12 cm batteri anlagt for å forsvare minefeltet mot fiendtlig opprenskning. Dette minefeltet ble imidlertid aldri lagt, og under nøytralitetsvakten ble ikke 12 cm batteriet satt opp. I begynnelsen av nøytralitetsperioden lå disse minene om bord i mineleggerne, men da det viste seg at lagring ombord førte til isdannelse på minene, ble de flyttet til minemagasinet ved Jensskjærsund på Vestre Bolærne. Man regnet at det ville ta omtrent 12 timer fra en ordre om minelegging var gitt til minene kunne være klare til å bli lagt.
8. april
Morgenen 8. april 1940 kunngjorde Storbritannia at de hadde lagt ut flere minefelt i norsk territorialfarvann. På bakgrunn av dette besluttet sjøforsvarssjefen for 1. Sjøforsvarsdistrikt, kontreadmiral Johannes Smith-Johannsen på eget initiativ å gi ordre om «skjerpet aktpågivenhet». Denne ordren ble ved Ytre Oslofjord sjøforsvarvsnitt tolket som en orde om «skjerpet beredskap». På Oslofjord festning ble fortene gjort klar til kamp. Kanonammunisjon ble fraktet fram og skarp ammunisjon delt ut til befal og mannskap. Ekstra strandvakter ble satt ut fra infanteristyrkene.
Kl. 1855 fikk festningen ordre om å kalle inn personell til de fire 12 cm kanonene på Bolærne og en ekstra lyskaster hver på Rauøy og Bolærne. Kl. 1935 kom ordre «skjerpet beredskap» og kl. 2300 fikk festningen ordre fra Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt om å gjøre klar minelinjemerkene for Fjordsperringen.
Omtrent kl. 2315 observerte man fra Rauøy en lysrakett «sørvest for Struten fyr». og også lyskasterktivitet samme sted. Raketten var skutt opp av den norske bevoktningsbåten «Pol III» som patruljerte innseilingen til Oslofjorden mellom Færder og Torbjørnskjær fyr. Det ble straks slått alarm og fortets lyskastere ble tent. Tåka var nå i ferd med å legge seg i fjorden slik at siktbarheten etterhvert ble sterkt redusert. Batterisjefen på Rauøy klarte likevel kl. 2330 å skimte konturene av to større krigsskip på veg nordover. Fra observasjonsposten fortet hadde på Missingen ble det meldt inn tre fartøyer og fra festningskommandanten fikk fortsjefen melding om at flere fartøyer var trengt forbi bevoktningen. Etter å ha fått disse meldingene ga fortsjefen orde om å avfyre varselskudd i henhold til nøytralitetsverninstruksen. Det skarpe varselskuddet ble gitt kl. 2332. De fremmede fartøyene fortsatte som før innover fjorden, men rettet to skarpe lyskastere mot fortet. På Rauøy fort fikk derfor søndre batteri ordre om å åpne ild med brisantgranater. Batteriet fikk avfyrt fire skudd mellom kl. 2336 og kl. 2343 før fartøyene forsvant i tåka. Sikten var da så dårlig at strandlinja ikke lenger kunne sees fra batteriet. De fremmede fartøyene besvarte ikke ilden. Rauøy forts nordre batteri tok ikke del i skuddvekslingen da fartøyene allerede var forbi batteriets skuddfelt mot vest da de ble oppdaget.
Fortsjefen for Rauøy og Bolærne meldte straks fra til sine overordnede om hva som var hendt. Fortene hadde ikke maktet å bremse inntrengerne og heller ikke bestemme deres nasjonalitet, men norske myndigheter fikk nå de første konkrete meldingene om at landet var under angrep.
9. april
Det var den tyske Gruppe 5 ledet av den tunge krysseren «Blücher» som nå var trengt inn i Oslofjorden. Som en del av den tyske invasjonen av Norge skulle gruppa besette Oslo, Karljohansvern og fortene rundt Oslofjorden. Gruppe 5 besto av i alt tre kryssere, tre torpedobåter og åtte små "Räumboote" (minesveipere). Skipene transporterte omtrent 2000 soldater. Etter å ha trygt passert Bolærne og Rauøy delte tyskerne seg i fire grupper. Hovedgruppa, med alle krysserne og størsteparten av soldatene, skulle forsere Oscarsborg og besette Oslo mens tre mindre grupper skulle ta Karljohansvern, Bolærne fort og Rauøy fort. Minesveiperne «R 20» og «R 24», med omtrent 90 infanterister ombord, skulle besette Rauøy fort, mens minesveiperne «R 22» og «R 23» skulle besette Bolærne fort med like mange infanterister. I henhold til den tyske operasjonsplanene skulle angrepene på fortene finne sted ved daggry 9. april, kl. 0415, samtidig som hovedstyrken passerte Oscarsborg, men slukking av de fleste fyrlyktene og den tjukke tåka skapte navigasjons-problemer for tyskerne.
Kl. 0415 ankret «R 22» og «R 23» opp utenfor Valløy. Da tyskerne var usikre på hvor de befant seg, valgte de å landsette 20 soldater som skulle finne ut om det var mulig å nå Bolærne over land derfra. Mens minesveiperne lå der, kom de i kamp med den norske undervannsbåten «A 2» som ble tvunget til å overgi seg.
Kl. 0505 fikk Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt melding om at to mindre fartøyer holdt på å sette i land soldater ved Valløy. Som følge av dette fikk kommandanten for Oslofjord festning, oberstløytnant Notland, orde om sende infanteristyrken på Torød skole til Valløy for å avverge landingsforsøket. En styrke på 28 mann under løytnant L. V. Jensen ble sendt av sted. Framme på Valløy fikk styrken ordre fra avsnittsjefen, kommandør Tandberg-Hansen, å gå i stilling ved Vallø kirke og ikke åpne ild med mindre den ble angrepet. Det ble ingen skuddveksling på Valløy. Da de tyske soldatene fikk vite at det ikke var mulig å nå Bolærne fort derfra holdt de seg i ro i påvente av å bli tatt ombord igjen.
«R 22» og «R 23» satte etter hver kursen mot Bolærne igjen. Omtrent kl. 0600 ble de observerte fra fortet. Da avstanden var minket til 2000 m åpnet fortets kanoner ild. De tyske minesveiperne svarte med å styre i sikksakk, og ble ikke truffet, men det var tydelig for tyskerne at overraskelsesmomentet var falt bort. Minesveipernes bevæpning var også langt underlegent fortets. Landsettingforsøket ble derfor avblåst og minesveiperne forsvant nordover dekket av kunstig tåke.
Også «R 20» og «R 24» fikk problemer med å finne sitt mål og måtte sette i land menn på fastlandet for å orientere seg. Omtrent kl. 0430 fikk sjefen på Rauøy fort en telefon fra Engelsviken om at fremmede soldater hadde vært i land og spurt hvor fortet lå. Fortet ble dermed alarmert og alle kanonene besatt.
Kl. 0530 meldte sjefen for nordre batteri at tyskerne holdt på å sette i land soldater nordøst for batteriet. Dette var «R 20». Selve landgangsstedet var skjult bak en odde og kunne ikke sees fra batteriet. Batterisjefen besluttet derfor å danne ei skytterlinje med soldater fra kanonen og samtidig åpne indirekte ild med den andre. Etter å ha landsatte alle soldatene, satte «R 20» fart nordover mens den skulte seg bak kunstig røyk. Den norske kanonen skjøt flere skudd mot «R 20» men uten treff. Samtidig med dette hadde «R 24» satt i land sine soldater nær nordspissen av øya uten motstand. Disse tyskerne rykket nå sørover og forente seg med sine kamerater. På norsk side sendte man alle tilgjengelige mannskaper nordover som forsterkninger, inkludert det mest av besetningen for søndre batteri som ikke kunne beskyte landgangsomdrådet. Omkring kl. 0615 hadde man fått dannet ei skytterlinje på omtrent 100 mann støttet av to Colt-mitraljøser. Kampen utviklet seg nå til en stillingskrig mellom den norske og den tyske skytterlinja.
Kl. 0739 fikk kommandanten på Oslofjord festning ordre av Avsnittssjefen om at «Fiendtlighetene innstilles. Skytingen opphører.» Etter å fått ordren personlig bekreftet i telefon, sendte kommandanten ordren videre til fortene.
Fortsjefen på Rauøy mottok ordren om å innstille skytingen like før kl. 0800. Da denne ordren ble bekreftet også fra Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt, fant fortsjefen at han ikke hadde annet valg enn å stoppe kampen. På norsk side opphørte derfor ilden, men man lyktes ikke å nå fram til tyskerne med dette budskapet. Skytingen fortsatte dermed fra tysk side. I en telefonsamtale med festningskommandanten ba da fortsjefen om å få gjenoppta kampen. Til dette svarte kommandanten at ordren var å innstille kampen og at fortet skulle heise hvit flagg. Etter at Rauøy fort heiste ei hvit soldatskjorte festet til ei lekte, stanset også tyskerne skytingen. Under forhandlingen som fulgte krevde sjefen for den tyske landgangsstyrken at fortet skulle overgis intakt. Sersjanter, korporaler og menige skulle sendes hjem i sivil etter å ha levert inn alle militære effekter. Offiserer skulle inntil videre forbli på fortet i uniform. Fortsjefen framla disse kravene for festningskommandanten. Etter å ha konferert med sjefen for Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt, bemyndiget kommandanten fortsjefen til å overgi fortet på disse betingelsene. To nordmenn falt under kampen ved Rauøy fort. Tyske tap er ukjente, men antas å ha vært betydelige.
Kolsås-Dælivann landskapsvernområde
Kolsås-Dælivann naturvernområde er et landskapsvernområde på 5300 dekar med fire naturreservater på Kolsås i Bærum kommune.
Oslofjord festning
9. april
Ordren om å innstille fiendtlighetene bygde imidlertid på en misforståelse. Det var kun Marinens hovedstasjon, Karljohansvern, med standkvarter for 1. Sjøforsvarsdistrikt, som hadde overgitt seg. Da sjøforsvarsdistriktet dermed opphørte å eksistere som militær enhet, ble de underlagte avsnittene, inkludert Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt, fristilt av sjøforsvarssjefen til å handle videre etter eget skjønn. Omtrent en halvtime etter ordren om innstillelse ble gitt, sendte Ytre Oslofjord sjøforsvarsavsnitt ut kontraordre og, bortsett fra Rauøy fort, ble kampberedskap gjenopptatt.