cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amatørradio
Juridisk grunnlag og organisasjon
Radioamatøren identifiserer sin sending med et kallesignal, og kan bekrefte radiokontakt med et QSL-kort som inneholder de nødvendige data om kontakten. Kortet kan brukes som grunnlag for søknad om diplomer og premier.
Folk & Røvere
Folk & Røvere kan vise til:
eller
Skiskyting
Fellesstart
I fellesstart starter alle skiskytterne samtidig, noe som begrenser det maksimale antallet deltakere. I løpet av 15 kilometer (12,5 kilometer for kvinner) skytes det fire ganger, to ganger liggende og to ganger stående. Man må gå en strafferunde for hver blink man bommer på. Distansen ble introdusert i verdenscupen i sesongen 1998/99.
Stafett
Lagene består av fire deltakere som går 7,5 km for menn og 6 km for kvinner, med to skytinger (en liggende og en stående). For hver serie på fem blinker har man åtte skudd til rådighet, men de tre siste patronene må lades enkeltvis. Hvis man ikke har fått ned alle blinkene etter de åtte skuddene, må man gå en strafferunde på 150 meter for hver blink som gjenstår. Lagene starter samtidig på første etappe, og som i langrennsstafetter må deltakeren berøre løperen på neste etappe for at vekslingen skal være gyldig.
Singel mix-stafett / Parstafett
Lagene består av to deltakere, 1 kvinne og 1 mann, som går 2 etapper hver, der IBU bestemmer rekkefølgen under mesterskap. Distansen er 6 km (3 km + 3 km) for kvinner og 7,5 km (3 km + 4,5 km) for menn, med to skytinger (en liggende og en stående) per etappe. For hver serie på fem blinker har man åtte skudd til rådighet, men de tre siste patronene må lades enkeltvis. Hvis man ikke har fått ned alle blinkene etter de åtte skuddene, må man gå en strafferunde på 75 meter (halvparten av lengden på de andre distansene) for hver blink som gjenstår. Lagene starter samtidig på første etappe, og som i langrennsstafetter må deltakeren berøre løperen på neste etappe for at vekslingen skal være gyldig.
Sommerskiskyting
En vanlig variant av skiskyting er sommerskiskyting eller rulleskiskyting som det også kalles, der ski erstattes med rulleski. Det arrangeres årlige norgesmesterskap i denne disiplinen.
Noen kjente skiskyttere
{|
Barcelona Pavilion
Barcelona Pavilion var et band på begynnelsen av 2000-tallet fra Toronto som etterhvert fikk en standhaftig fanbase. Det har utgitt blant annet It's Because of the Barcelona Pavilion og It's the Barcelona Pavilion, begge via Blocks Recording Club.
Magasinet NOW beskrev i 2003 bandet som «det beste nye bandet i Toronto», og bandet ble koblet direkte til Torontopia-scenen. Samme året spilte bandet inn en radiosesjon DJen John Peel i BBC Radio 1. Etter å ha oppløst i 2005 ble bandet samlet for en konsert i 2005, hvor de spilte på Wavelengths siste episode, nummer 500, den 14. februar 2010.
Bengt Fjällberg
Bengt Fjällberg (født 15. september 1961 i Tärnaby) er en tidligere svensk alpinist.
Fjällbergs største sportslige prestasjon var i VM i alpint 1982 i Schladming, da han tok en bronsemedalje i slalåm. I verdenscupen var han blant de ti beste ved tolv tilfeller, to ganger på medaljeplass.
Æ (biografi)
I boken tar Solskjær for seg oppveksten i Kristiansund med spill for Clausenengen, og videre hvordan karrieren artet seg med å spille i eliteserien for Molde Fotballklubb, før en storartet landslagskamp førte til at han til slutt havnet i England og Manchester United.
Kreisiraadio
Kreisiraadio er en estisk komikertrio bestående av Hannes Võrno, Peeter Oja og Tarmo Leinatamm. De deltok i Eurovision Song Contest 2008 med sangen «Leto svet», som kom på 18.-plass i semifinalen.
Skibakkeveien (Oslo)
Skibakkeveien (3A–5C, 4–10) er en vei på Korsvoll i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går som blindvei østover fra Tåsenveien mot Maridalsveien. Det er fysisk sperre mot sistnevnte, men fotgjengere slipper forbi.
Veien fikk navn i 1940 etter hoppbakken Nydalsbakken, som lå ved krysset mellom Maridalsveien og Skibakkeveien.
Wallander – Dødsengelen
Wallander – Dødsengelen er en svensk thriller fra 2010. Det er den niende filmen i den andre omgangen med Krister Henriksson som Kurt Wallander. Filmen ble sluppet på DVD den 20. januar 2010.
Handling
En kor av unge kvinner på gjestespill gjør suksess på premieren i en kirke utenfor Ystad. Når et av medlemmene, 18-årige Miranda Dahno, forsvinner sporløst fra skolen der koret bor blir politiet tilkalt. Til å begynne med tyder det meste på at Miranda har dratt derfra frivillig – men snart finner man spor som peker mot det motsatte. Den spennende jakten på både offer og gjerningsmann leder Kurt Wallander, politiaspiranten Isabelle og deres kollegaer mot flere personer som har stått Miranda nær … for grensen mellom kjærlighet og hat kan være hårfin.
Tanzania under Sommer-OL 2000
Tanzania under Sommer-OL 2000. Fire sportsutøvere, tre menn og en kvinne fra Tanzania deltok i en sport, friidrett under Sommer-OL 2000 i Sydney. De vant ikke noen medalje.
Zuidhorn
Zuidhorn er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Tanzania under Sommer-OL 2004
Tanzania under Sommer-OL 2004. Åtte sportsutøvere, seks menn og to kvinner fra Tanzania deltok i en sport, friidrett under Sommer-OL 2004 i Athen. De vant ikke noen medalje.
Tax
Tax er en norsk bergmannsslekt som stammer fra brødrene Jacob Mathias, Johan Georg og Tobias Tax. De tre ble vervet av adelsmannen Brostrup Gedde til Tommerup, og kom fra Sachsen til Norge i 1652. Jacob Mathias Tax var den første til å ta i bruk svartkrutt ved norske bergverk, og han ble bergmester nordafjells i 1656. I årene 1659 – 1663 fungerte han også som direktør ved Røros kobberverk. Johan Georg Tax var i noen år direktør ved et par mindre bergverk. Under den krigen som kalles Gyldenløvefeiden, var han skriver ved Generalkrigskommisariatet. Han ble i 1680 bergtiendeskriver ved Kongsberg Sølvverk og senere for de sønnafjelske bergverkene. I 1687 – 1688 var han direktør ved Røros kobberverk, før han vendte tilbake til Kongsberg. Tobias Tax er det få opplysninger om. Han var åpenbart ved Kvikne kobberverk i 1661, og senere trolig på Røros. Han kan ha vært ved Ytterøya kobberverk i 1670. I 1676 var han i militærvesenet, og døde antagelig samme år under felttoget i Bohuslän.
Brostrup Tax (død 1738), sønn av Jacob Mathias, ble direktør ved Kvikne kobberverk i 1716, men i 1726 gikk han av etter en langvarig konflikt med eierne. Han drev senere det lille kobberverket i Fådalen i Tynset, men måtte avhende det i 1737. Han satt i stor gjeld ved sin død. Eldstesønnen Lorentz Albert Tax flyttet til Kongsberg Sølvverk, og der ble han til slutt geschworner, altså driftsleder for et større gruveområde, et såkalt revir. Hans sønn Brostrup Mathias Tax ble likeledes geschworner ved sølvverket. Sistnevntes datter, Maren Cathrine Tax, ble gift med Christian Adolph Diriks, som i et par dager i 1814 var Norges første (midlertidige) stortingspresident. En av deres sønner var Carl Fredrik Diriks, fyrdirektør og tegner, kalt Fyrdiriks. I deres etterslekt finnes også kunstmalerne Edvard Diriks og Ludvig Ravensberg. I Lorentz Alberts etterslekt finnes også myntgravøren Mathias Brostrup Tax og hans sønn Peder Teobald Tax, en victoriansk dyremaler bosatt i London. Yngste sønn til Brostrups Tax, Gothelf Tax, ble igjen i Nord-Østerdalen. Hans etterslekt finnes i Tronhuus-slekten fra Vågå. Brostrups døtre Kirstine og Elen Tax fikk stor etterslekt i Nord-Østerdalen, mens datteren Ovidia Tax flyttet til Kongsberg med sin familie. Fra hennes sønnesønn Daniel Pedersen stammer den slektsgrenen som idag heter Taxt.
Mathias Wilhelm Tax (død 1741), eldste sønn av Johan Georg Tax, ble verksbas ved fortifikasjonsetaten i Helsingør og senere ingeniørkaptein ved Christiansø festning utenfor Bornholm.
Anthon Tax (død 1740), en annen sønn av Johan Georg Tax, ble geschworner ved Kongsberg Sølvverk. Hans sønn Johan Jacob Tax var en tid hammerskriver ved verket. Anthons datterdatter Olea Hoff ble inngiftet i Wølner-slekten. Hun døde i Fröskog i Sverige i 1785. Norske etterkommere av henne flyttet til København i 1876 og Hamburg i 1888. Det fantes etterslekt med navnet Gaarn i Danmark rundt 1950.
Ismael Tax (død 1731) var sønn av Tobias Tax. Etter Gyldenløvefeiden dro han fra Røros til Jämtland og giftet seg i Brunflo ved Östersund. Han dro senere tilbake til Norge med det meste av sin familie. Hans eldste datter, Anna, har etterslekt i Sverige – størstedelen i Jämtland.
Litteratur
Harald Horten, Stig A. Nyberg og Simon Trøan: "Bergmannsslekten Tax", 2009..
ISBN 978-82-303-1412-8.
Bokomtale og annet relatert stoff finnes på https://web.archive.org/web/20170918025517/http://slektentax.com/
Skrei
Skrei er torsk (Gadus morhua) som hver vinter og vår foretar gytevandringer i store masser til norskekysten og beitevandringer til de sentrale områdene i Barentshavet. Skrei er også en betegnelse som brukes om den norsk-arktiske torskestammen.
Omkring 40 % av skreien gyter i Lofoten-området i Nordland i februar–april, men skreiens gyteområde strekker seg fra Mørekysten, eller helt ned ved Haugesund, til Sørøya i Finnmark. Det årlige skreifisket er særlig omfattende i Nordland, og skrei regnes som Norges eldste eksportprodukt. Fisken blir tradisjonelt servert som skiver trukket i lettsaltet vann, med tilbehør som består av leversaus (med hakket løk, eddik og laurbærblad), rogn også trukket i lettsaltet vann, og kokte poteter (retten kalles da mølje).
Ordet skrei kommer fra det norrøne ordet skreið som betyr fisk som skrider eller vandrer.
Skrei og kysttorsk
Den norsk-arktiske torsken lever pelagisk på et dyp ned til 200 meter. Den tilbringer mesteparten av livet i Barentshavet, som er rikt på næring, før den i kjønnsmoden alder (rundt fem år) innleder sin årlige gytevandring til den norske atlanterhavskysten. Skreien vandrer fra Barentshavet i desember/januar og ender særlig opp i Vestfjorden. Noen år vandrer skreien helt til Stad. Skreien gyter i overgang mellom hav og kyst der temperaturen er 4-6°C. Befruktede egg stiger til overflaten og driver rundt i sjøen i rundt 3 uker før de blir klekket. Ved klekking er yngelen rundt 0,5 cm og går inn i et pelagisk stadium der den i rundt 3 måneder flyter fritt rundt i sjøen. Hver skrei kan gyte flere millioner egg og kan under gunstige forhold gi opphav til en stor årgang. Yngel som overlever det pelagiske stadiet søker mot sandbunn i fjordene i Nord-Norge der de blir til neste vår når de vandrer mot Barentshavet der de vokser 10 cm årlig til de blir kjønnsmodne. Mellom 6 og 15 år blir den kjønnsmoden og vandrer første gang sørover for å gyte. Vandringen sørover for å gyte gjentas årlig. Skrei er en rovfisk som særlig eter sild, lodde og brisling.
På 1990-tallet ble det endelig fastslått at skrei og kysttorsk er genetisk forskjellige populasjoner etter studier av DNA-markører ledet av professor Svein-Erik Fevolden ved Norges fiskerihøgskole. Det kan dermed slås fast at torsk og skrei ikke blandes, men utgjør helt adskilte bestander. Det har lenge vært antatt en slik forskjell og fysiologiske forskjeller og blodprøver har gitt indikasjoner om dette. Helt sikker kunne man imidlertid ikke være inntil nye DNA-teknikker kunne tas i bruk. Den genetiske forskjellen er veldig liten.
I Borgundfjorden og på Bua-grunnen utenfor Møre forekommer det kysttorsk gyter sammen med skrei.
Skrei defineres markedsmessig som gytemoden torsk fra Barentshavet fisket i vintersesongen 1. januar til 30. april og behandlet etter Norsk Standard.
Skreiflo
En stim med skrei kalles skreiflo. I 2020 oppdaget FF «Johan Hjort» den mest konsentrerte skreifloa som til da var observert. Forskerne observerte sju millioner skrei på et to til tre kvadratkilometer stort område i Vestfjorden.
Skreifiske
Verdensmesterskapet i skreifiske har blitt arrangert av Vågan båt- og sjøfiskeforening i Svolvær i Lofoten siden 1991. Mesterskapet er en konkurranse i sportsfiske der det går ut på å fange den største skreien. Konkurransen foregår i slutten av mars, og reiselivsnæringa anslår at nærmere 5000 tilreisende ankommer Svolvær under arrangementet.
Skrei kan henges til tørk usaltet for å bli tørrfisk. Den serveres også fersk. Kokt skrei serveres tradisjonelt sammen med kokt lever og rogn.
Fiske av skrei i Vestfjorden sammenfaller med den tid på året det er best forhold for tørking i friluft uten salt. I Lofoten og andre kystområder i nord blåser det mye og temperaturen ligger nær frysepunkt store deler av vinteren, det blir sjelden mange kuldegrader, og dette er særlig gunstige forhold for tørking av skrei og annen fisk. Tørket skrei var fra middelalderen av (eller tidligere) Norges viktigste eksportprodukt. I Eigilssoga fortelles det om eksport av tørket skrei til England på 900-tallet. Olaus Magnus beskrev på 1500-tallet hvordan man la tørrfisk i askelut i to dager før den ble kokt og servert med smør.
Marit Eikemo
Marit Eikemo (født 6. april 1971 i Odda) er en norsk forfatter og kulturleder.
Hun er utdannet cand.mag. og har jobbet som journalist blant annet i Bergens Tidende fra omkring 1997, vært redaktør av Syn og Segn 2003–06 sammen med Hilde Sandvik og informasjonssjef for Festspillene i Bergen 2006–09. Etter å ha ledet Litteratursymposiet i Odda 2009–14 var hun forlagsdirektør i det bergenske Forlagshuset Vigmostad & Bjørke 2015–16. På Møhlenpris i Bergen ble hun i 2016 leder for Cornerteateret (etalert 2013), og i Volda er hun festspilldikter under Dei nynorske festspela i 2018. I 2020 tar hun over som kunstnerisk rådgiver i Norsk Litteraturfestival på Lillehammer.
Philanthropin (Frankfurt am Main)
Philanthropin var en av skolene til det jødiske trossamfunnet i Frankfurt am Main, og eksisterte fra 1804 til den ble stengt av nazistene i 1942. Den ble grunnlagt av Mayer Amschel Rothschild. Skolen hadde inntil tusen elever og var den største jødiske skolen i Tyskland.
Den nå fredede skolebygningen i Hebelstrasse 15-17 i Frankfurt-Nordend ble oppført i 1908. Fra 1954 til 1978 var bygningen sete for administrasjonen til den jødiske menigheten i Frankfurt, og ble så solgt til kommunen. Bygningen var sete for Dr. Hoch's Konservatorium fra 1986 til 2004. Bygningen ble så gitt tilbake til den jødiske menigheten, og bygget om frem til oktober 2006. Den offisielle gjenåpningen fulgte 31. oktober 2006. Fra høsten 2006 har bygningen vært sete for den jødiske privatskolen I. E. Lichtigfeld-Schule, som ble grunnlagt i 1949. Skolen har ca. 400 elever, og omfatter førskole, barneskole og ungdomsskole.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1948
Løpene gikk på naturis på Badrutts Park, som også ble brukt under OL 20 år tidligere. På langdistansene kom det fønvind som ga høye temperaturer og meget tung is.
Program
* = Det ble 3-delt sølv, og ingen bronse utdelt på 500 m.
Medaljeoversikt
* = Det ble 3-delt sølv, og ingen bronse utdelt på 500 m.
Beste utøvere medaljer
* = Det ble 3-delt sølv, og ingen bronse utdelt på 500 m.
Jo Salmson
Jo Salmson, pseudonym for Catharina Wrååk (født 9. april 1957), er en svensk forfatter av barne- og ungdomslitteratur.
Jo Salmson har skrevet fire fantasyserier, der to av dem er oversatt til norsk Drageriddere, og Heksefolket. Almandrarnas återkomst og Maros resa er ikke oversatt. I 2013 startet utgivelsen av en serie i Fronts lettleste for barn som nettopp har begynt å lese.
Drageriddere handler om en tiggergutt som heter Tam som er svært betatt av kongens drager og drageriddere. Handlingen følger Tam og hans reise fra inn i livet blant adelsmenn og drager. Et liv som ikke alltid erlike lett. Serien består av seks bøker med titlene Tam tiggergutten, Tams store prøve, Jakten på Tam, Tam i dragenes by, Tam og drageopprøret og Tam og den nye dragen.
Heksefolket handler om den foreldreløse tjenestepiken Sol, og hennes venner Arel og Eno. Sol er annerledes enn de andre. Og når heksefolket fra nord ønsker å få tilbake barna som ble stjålet fra dem, forstår Sol også hvorfor. Serien består av fire bøker De stjålne barna, Løp Sol, Løp!, Magiske krefter, og Folket som forsvant.
I 2013 kom bøkene ''Hjelp! Jeg skadet Linn og Hjelp! Jeg mister en hund'' ut på norsk. Etterfulgt av ''Hjelp! Jeg finner en jukselapp og Hjelp! Hvor er skatten?'' i 2014.
Volkswagen Taro
Taro var et eksempel på Badge engineering; Taro var en rebrandet Toyota Hilux, i sin helhet konstruert av Toyota. De to selskapene gikk sammen for å løse hverandres problemer:
På slutten av 80-tallet gikk de to dermed sammen om en avtale der Volkswagen skulle produsere Toyota Hilux på sin fabrikk i Hannover i Tyskland, og selge denne under merkenavnet Volkswagen Taro.
Man fikk Taro med to forskjellige drivverk, bakhjulsdrift og firhjulsdrift. Bakhjulsdriften ble produsert lavere en firehjulstrekkeren og med bladfjæring bak som gjorde at den kunne ta tyngre last. Men fordi den ikke veide noe på lasteplanet kunne man fort ende opp med å få sleng på bilen. Denne modellen varte fra 1989 til 1994.
Stonington Island
Stonington Island er en liten øy i Antarktis. Den ligger på vestkysten av Den antarktiske halvøy, et par kilometer nordøst for Neny Island i østre del av Marguerite Bay.
Under United States Antarctic Service Expedition (1939–1941) ble Stonington Island valgt ut som beliggenhet for den østlige basen, East Base. Basen var bemannet fra 11. mars 1940 til 22. mars 1941. Stonington Island har også vært benyttet som base for British Antarctic Survey i perioder fra 1946 til 1975 (Base E), Ronne-ekspedisjonen og flere andre antarktisekspedisjoner. Base E ble ryddet og restaurert i 1992.
Øya er oppkalt etter Stonington i Connecticut, hjemmehavnen til sluppen «Hero» med kaptein Nathaniel Palmer som fikk øye på det antarktiske kontinent i 1820.
Bygningene etter East Base og Base E er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis og er beskyttet av bestemmelsene som er gitt i Antarktistraktaten.
Winsum
Winsum er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Gloster Meteor
Gloster Meteor gjorde sin første testflyvning 5. mars 1943. Dette var ikke den første jetflyvningen i Storbritannia, den eksperimentelle Gloster E.28/39 hadde fløyet to år tidligere (15. mai, 1941).
Bevæpningen av flyet var fire Hispano 20 mm maskinkanoner. De senere variantene av Meteor ble utstyrt med katapultsete.
Det første operasjonelle flyet ble levert til RAF 12. juli 1944, og flyet så kamp for første gang 27. juli 1944 imot en tysk V-1. Meteoren møte aldri motstand fra Luftwaffe selv om den fløy oppdrag over Tyskland fra og med januar 1945.
Meteor var i bruk under Koreakrigen.
Produksjonen av flyet fortsatte frem til 1954, og nesten 3 900 fly ble produsert. Meteor ble eksportert til Argentina, Australia, Belgia, Brasil, Frankrike, Egypt, Israel, Sverige og Syria.
Akersbakken (Oslo)
Akersbakken (1-39, 2-32) er en gate i strøket Gamle Aker i bydel St. Hanshaugen. Akersbakken starter i Maridalsveien ved foten av Akersberget, like nedenfor avgreningen med Uelands gate. Ved starten på Casparis gate svinger Akersbakken brått til venstre. Gaten går over i Stensberggata i krysset med Ullevålsveien. Fra Akersveien og ned til Maridalsveien er gaten enveiskjørt i den retningen.
Gaten kaltes opprinnelig «Kirkeveien», et navn som måtte oppgis etter byutvidelsen i 1878, da den nåværende Kirkeveien til Vestre Aker kirke havnet innenfor bygrensen. Gaten fikk navnet Akersbakken i 1879. Som navnet sier, var dette bygdefolks vei til sognekirken for Aker. Gaten er en del av Oslos eldste veifar, i bruk siden middelalderen. Deler av Stensberggata, Dalsbergstien og Professor Dahls gate har inngått i samme trasé.
På høyderyggen ved kirken danner Akersveien endepunktet for en annen av byens eldste veifar, Akersveien og Akersgata. Et sted i nærheten antar man at bebyggelsen til navnegården Aker har ligget. Her lå også inntil midten av 1800-årene Akers prestegård på hjørnet av Bergstien.
Lost Weekend
Lost Weekend var en musikkfestival som ble avholdt første uken i august hvert år i Kollevåg på Askøy i Hordaland. Festivalen ble startet i august 2001 og ble siste gang arrangert i 2010. I 2011 ble det arrangert en annen festival på samme sted og samme helg under navnet Losten, dette arrangementet ble ledet av andre enn folkene bak Lost Weekend. Festivalen ble slått konkurs i september 2011.
Festivalen var en non-profit festival, hadde ingen ansatte og ble drevet på frivillig basis. Alle som jobbet i Lost Weekend arbeidet ulønnet, og overskuddet ble fordelt mellom rusforebyggende ungdomsarbeid og støtte til unge artister i oppstartsfasen. Lost Weekend var en ideell organisasjon som gjennom festival- og konsertarrangement, skulle skape engasjement og levende lokalmiljø, ved å arbeide for musikk- og kulturmiljøet i Askøy kommune og Hordaland. I 2009 ble det solgt rundt 6000 billetter.
Ledergruppen
Ledergruppen er Lost Weekends driftsgruppe, og ledes av styret. Ledergruppen har festivalens nøkkelområder fordelt mellom seg. Gruppen er ansvarlig for å gjennomføre festivalen i tråd med styrets retningslinjer. Under ledergruppen er det igjen grupper med frivillige som er satt sammen av mennesker med kompetanse på sitt område. Områdene er artistansvarlig, områdeansvarlig, administrasjon, markedsføring.
Festivalen i 2008
I 2008 var det tre scener. Lost Minor, Lost Beach og Lost Major. Blant trekkplastrene var The Waterboys (UK), Surferosa (NO), Madcon (NO) og deLillos'85 (NO). Festivalen omtaler seg selv som Norges Vakreste festival og ligger til i svært idylliske områder like i strandlinjen. Det er for øvrig Norges eneste festival som frakter artistene til scene og backstage med båt.
Lost Weekend 2009
Festivalen ble en suksess på mange måter, fint vær, gode besøkstall og ble kåret til årets kuleste festivalplakat hvor de mottok 17 959 stemmer. Askøygutten Dagfinn Lyngbø var en av artistene som stod på scenen.
Lost Weekend 2010
Lost Weekend ble arrangert 4-7. august og ble dermed den tiende i rekken og ble markert med kjente norske og internasjonale band/artister. Festivalen utvidet med en dag, hvor den første dagen ga muligheten til lokale artister på campområdet. Dette ble den siste festivalen arrangert under Lost Weekend-navnet.
Økonomi
Festivalen slet de siste årene med underskudd som følge av dårlig økonomistyring de første årene av festivalen. Etter festivalen i 2005, så det spesielt mørkt ut. Men til tross for dårlig økonomi klarte festivalen å styre til ett rekordoverskudd i 2006. Men dette var ikke nok til å få festivalen ut av uføret. Et nytt styret tok over frem mot festivalen i 2007. De tok fatt på en gjeld på nærmere 3 millioner kroner. Som økte til over 4 mill, etter at festivalen i 2007 ble offer for et forrykende uvær. I 2008 så festivalen nok ett lyspunkt med ett lite overskudd. Dette var derimot ikke nok til å kunne drive videre, og styret var innstilt på å slå festivalen konkurs. Etter intens jobbing utover høsten valgte likevel årsmøte i festivalen å fortsette. Lost Weekend var en av festivalene som klarte seg gjennom «finanskrisen» i 2009, hvor artister som Maria Mena, Tomboy og Superfamily stod på scenen. Arrangementet i 2010 ble det siste for festivalen og den ble slått konkurs i september 2011.
Shelton Benjamin
Shelton Albert Benjamin (født 9. juli 1975) er en amerikansk fribryter i World Wrestling Entertainment ECW. Han har vært Intercontinental Champion tre ganger. Han har også vært WWE Tag Team Champion to ganger, begge gangene med Charlie Haas. De gikk under navnet «The World's Greatest Tag Team».
Eeva Ruoppa
Eeva Ruoppa (født 2. mai 1932 i Miehikkälä, død 27. april 2013 i Kotka) var en finsk kvinnelig langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley.
Schladming
Schladming er en by vest i delstaten Steiermark i de sentrale delene av Østerrike, nær delstatene Salzburg og Oberösterreich. Byen ligger mellom Dachsteinfjellet i nord og Niedere Tauern i sør, ved foten av Planai. Byen har cirka fem tusen innbyggere og er kjent for sitt øl, Schladminger Bier. VM i alpint 1982 og VM i alpint 2013 ble arrangert i Schladming, og i byen arrangeres hver sesong et prestisjefylt slalåmrenn i verdenscupen for menn.
Guillaume Kigbafori Soro
Guillaume Kigbafori Soro (født 8. mai 1972 i Ferkessédougou i Elfenbenskysten) har vært statsminister i Elfenbenskysten siden 4. april 2007. Før sin tjeneste som statsminister, ledet Soro den patriotiske bevegelsen i Elfenbenskysten og senere var han med i opprørsgruppen New Forces som denne gruppens generalsekretær.
Da Soro ledet opprørsgruppen patriotiske bevegelsen i Elfenbenskysten (MPCI) fra september 2002 gjorde gruppen opprør mot regjeringen til president Laurent Gbagbo. Dette utløste den ivorianske borgerkrigen.
Den 29. juni 2007 ble flere raketter avfyrt mot Soro sitt fly mens det sto på flyplassen i Bouaké. Rakettene førte til betydelig skade på flyet. Soro kom uskadd fra angrepet, men fire andre passasjerer skal ha blitt drept og ti skal ha blitt såret.
De dødes tjern (film)
De dødes tjern er en norsk mysterie-grøsser fra 1958 regissert av Kåre Bergstrøm. Hovedrollene spilles av Henki Kolstad, Henny Moan, Bjørg Engh, Erling Lindahl, Georg Richter og André Bjerke. Filmen er basert på Bernhard Borges (psevdonym for André Bjerke) roman De dødes tjern, fra 1942.
Filmen er også kjent under engelske titler The Lake of the Damned og Lake of the Dead.
Filmen har fått en nyinnspilling under samme navn utgitt i 2019.
Handling
Det går ikke lenge før de begynner å gruble over det gamle sagnet som er knyttet stedet: En mann skal ha drept sin søster og hennes elsker og etterpå ha druknet seg i tjernet. Siden het det at alle som oppholdt seg på åstedet – i morderens hytte – ville bli besatt av en underlig dragning og drukne seg i tjernet.
Selskapet bestemmer seg for å oppklare mysteriet, men snart later det til at de selv blir utsatt for de gåtefulle, dragende maktene som knyttes til tjernet.
Mottakelse
De dødes tjern ble en suksess i sin samtid og bidro til gjenopprettelsen av Norsk Films selvfølelse. Dette ble også Kåre Bergstrøms gjennombrudd som filmregissør. «Norsk topp-thriller», skrev VGs anmelder i 1958 og gav den terningkast fem. Anmelderen mente at filmen hadde lyktes godt i sin transformasjon fra bok til film.
I 1998 ble filmen kåret til den fjerde beste norske film gjennom tidene på en topp 10-liste, satt sammen av 101 norske filmfolk og kritikere.
De dødes tjern er én av ytterst få norske filmgrøssere og regnes i dag som en av norsk films store klassikere.
Musikk
Gunnar Sønstevold skrev filmmusikken, og musikerne som spilte, var fløytisten Ørnulf Gulbransen, cellisten Arne Novang og harpisten Oscar Harlem.
Innspillingssteder
Filmen ble spilt inn ved tre tjern:
Georg Leibbrandt
Georg Leibbrandt (født 5. september 1899 i Hoffnungsfeld ved Odessa, død 16. juni 1982 i Bonn) var en tysk nazist, filosof, byråkrat og diplomat. Han ledet den politiske avdelingen i Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete («Departementet for besatte østområder») ofte forkortet til Ostministerium.
Bakgrunn
Leibbrandt var født av etnisk tyske foreldre i Hoffnungsfeld nær Odessa i Zebrikovo-distriktet i Ukraina. Under første verdenskrig meldte han seg som tolk for de tyske styrkene som sto i Ukraina på Østfronten, da han snakket både tysk, russisk, ukrainsk, fransk og engelsk.
Etter oktoberrevolusjonen i 1917 flyktet han til Berlin og begynte å studere der. I 1918 studerte han teologi, filosofi og historie og fikk en doktorgrad i filosofi i 1927. I årene 1926, 1928 og 1929 reiste han mye rundt i Sovjetunionen for å studere den tyske befolkningen i svartehavsområdet («Volgatyskere») og samlet historisk dokumentasjon. Han publiserte senere en bok om dette i Tyskland. Han fikk senere et Rockefellerstipend og studerte i Paris og i USA i årene 1931-1933.
Nasjonalsosialist
Da nasjonalsosialistene kom til makten i Tyskland i 1933, tok Leibbrandt i mot en invitasjon fra Alfred Rosenberg om å vende tilbake til Tyskland, og han gikk samme år inn i NSDAP. Han ble leder av Øst-seksjonen i den utenrikspolitiske avdelingen i NSDAP, og leder for antisovjetisk og antikommunistisk propaganda.
Gjerstad Funk- Og Fiskarlag
Gjerstad Funk- og Fiskarlag (GFF) er et norsk funkband som har eksistert siden 2004 spiller egne låter inspirert av New Orleans funk/soul fra 1960- og 1970-årene. Bandet spiller instrumental funkmusikk og besetningen er gitar, orgel, bass og trommer.
Georg Leibbrandt
Nasjonalsosialist
Etter at Operasjon Barbarossa ble igangsatt, ble Leibbrandt leder for Ostministrerium, som hadde det overordnede ansvaret for den sivile administrasjonen i de okkuperte områdene. Fra denne posisjonen deltok han på Wannseekonferansen sammen med Alfred Meyer.
Gjerstad Funk- Og Fiskarlag
Bandet har gitt ut CDene Gjerstad Funk- og Fiskarlag i 2007, og I KRAFT i mars 2009 , begge på den norske labelen Schmell!.
Georg Leibbrandt
Nasjonalsosialist
Fra sommeren 1943, gikk han av ukjente grunner av fra Ostministerium og gikk inn i Kriegsmarine.
Etter krigen
Han ble holdt internert av britene etter krigen fram til 1949. I denne perioden ble han innkalt som vitne under ministerieprosessen.
I januar 1950 ble han formelt siktet av Landgericht Nürnberg-Fürth, men saken mot ham ble henlagt den 10. august samme år. Etter løslatelsen bosatte han seg i Weissach im Tal i Baden-Württemberg, hvor han bodde fram til sin død. Han oppholdt seg også i perioder i USA og fortsatte studiene rundt Volgatyskerne.
Zachary Taylor
Zachary Taylor (1784–1850) var USAs president fra mars 1849 til sin død i juli 1850. Taylor hadde militær bakgrunn, og han ble folkehelt etter innsatsen som kommandant under den meksikansk-amerikanske krigen. Han ble så valgt til president. Taylor var den siste presidenten som ble valgt for whigene.
Taylor var lite interessert i politikk, og det var uklart hva han stod for. Taylor lot seg motvillig overtale av whigene til å stille som deres kandidat. Ved presidentvalget vant han over Lewis Cass fra Det demokratiske parti. Kongressmann Millard Fillmore fra New York ble Taylors visepresident. Taylor inntok en tilbaketrukket rolle som president, til tross for at spenningene økte i spørsmålet om slaveriet. Mange ønsket å reforhandle Missouri-kompromisset av 1820 og åpne for slaveri i de nyvunnede territoriene i vest. Til tross for at han selv var plantasjeeier fra sør og eide slaver, ville ikke Taylor bidra til å utvide slaveriet. For å unngå en konflikt, oppfordret han nybyggerne i New Mexico og California til å lage grunnlover og søke opptak som delstater. Dette dannet bakteppet for kompromisset av 1850, som ble mulig etter hans død. Taylor døde brått av magesykdom i juli 1850.
Familiebakgrunn og oppvekst
Zachary Taylor ble født den 24. november 1784 på en plantasje i Barboursville i Orange County i Virginia. Familien var plantasjeeiere av engelsk herkomst. Foreldrene var Richard Lee Taylor, som hadde tjenestegjort som oberstløytnant i uavhengighetskrigen, og Sarah Dabney (født Strother). Han hadde seks brødre og tre søstre som vokste opp. Zachary Taylor ble oppdratt som anglikansk kristen. Han var etterkommer av William Brewster og Isaac Allerton, som ankom med «Mayflower» i 1620. Grunnlovsfaderen og presidenten James Madison var tremenningen hans.
Taylor giftet seg i juni 1810 med Margaret Mackall Smith, kalt «Peggy», som han hadde møtt høsten året før i Louisville. Hun var datter av Walter Smith, som hadde tjenestegjort som major i uavhengighetskrigen, og tilhørte en familie av plantasjeeiere fra Maryland. Ekteparet fikk seks barn. To døtre døde som barn av infeksjonssykdom i 1820. Datteren Sarah Knox Taylor giftet seg i juni 1835 med offiser og senere politiker Jefferson Davis, men døde av malaria tre måneder senere, 21 år gammel. Døtrene Mary Elizabeth Taylor og Ann Margaret Mackall Taylor giftet seg begge med offiserer. Sønnen Richard Taylor var general i konføderasjonens hær under den amerikanske borgerkrigen.
Militærtjeneste
I det som ble kalt Chesapeake–Leopard-affæren, ble en amerikansk fregatt i 1807 bordet av et britisk krigsskip, noe som økte faren for krig. Kongressen utvidet offiserkorpset, noe som banet vei for en rekke nye offiserer, blant dem Taylor. Han gikk inn i det 7. infanteriregimentet som premierløytnant i mai 1808. Taylor tilbragte mye av året 1809 i forfalne militærleirer rundt New Orleans og Terre aux Boeufs, og ble forfremmet til kaptein i november 1810. Han hadde få oppgaver i militæret, og brukte desto mer tid på egne forretninger. I de påfølgende årene begynte han å kjøpe slaver og verdipapirer i Louisville. Han kjøpte en plantasje i Louisville for 95 000 dollar og en annen i fylket Jefferson i Mississippi, som til sammen hadde over 200 slaver.
Indianerkrigene
I juli 1811 ble han kalt til tjeneste som kommandant ved Fort Knox i Indiana-territoriet. Den forrige kommandanten hadde flyktet. Taylor gjenopprettet ro og orden ved forlegningen og ble berømmet av militærguvernør William Henry Harrison. Taylor ledet forsvaret av Fort Harrison i Indiana-territoriet mot et indianerangrep under 1812-krigen, der amerikanerne var i konflikt med britene og deres indianske allierte. Taylor fikk stor anerkjennelse for dette, og ble midlertidig utnevnt til major. Senere samme år deltok han i generalmajor Samuel Hopkins' felttog, først i Indiana-territoriet, deretter til slagmarken ved Tippecanoe. Under et hevntokt for Tippecanoe måtte styrken gjøre retrett for indianere. Taylor tok med seg familien til Fort Knox etter at voldelighetene tok slutt. Våren 1814 ble han kalt tilbake i tjeneste under brigadegeneral Benjamin Howard. I oktober det året ledet han byggingen av Fort Johnson, hærens siste fotfeste i den øvre delen av Mississippi-dalen. Ved Howards død noen uker senere ble Taylor beordret til å forlate fortet og gjøre retrett til Saint Louis. Han gikk tilbake til grad av kaptein da krigen endte i 1815, men ble utnevnt til major allerede samme år.
I mai 1828 ble Taylor kalt tilbake i tjeneste, og var kommandant ved Fort Snelling ved elven Mississippi i Minnesota i ett år, deretter ved Fort Crawford i samme område i ett år. Under opptakten til Black Hawk-krigen i april 1832 ble Taylor forfremmet til oberst i det 1. infanteriregimentet. Hele sommeren lå Taylor i kamp mot indianerhøvdingen Black Hawks styrker, hvorpå indianerne oppgav motstanden mot amerikansk ekspansjon i området. De neste årene forløp forholdsvis fredelig.
Taylor ble sendt til Florida under opptakten til den andre seminolekrigen i 1837. Han bekjempet seminoleindianerne i slaget ved Okeechobeesjøen på juledagen samme år, en av de største trefningene under indianerkrigene på 1800-tallet. Taylor ble forfremmet til brigadegeneral, og overtok kommandoen over alle amerikanske styrker i Florida etter brigadegeneral Thomas Jesup i mai 1838. Taylor ble stadig mer anerkjent som militær leder, og fikk tilnavnet «Den gamle røffe og beredte», på engelsk Old Rough and Ready, som spilte på hans militære meritter og sjuskete utseende. Han begynte å interessere seg for politikk, og brevvekslet med president William Henry Harrison. I mai 1841 ble han stasjonert i Arkansas som kommandant for hæravdelingen i det sørvestlige USA; vest for elven Mississippi og sør for den 37. breddegrad. Disse årene var ikke like begivenhetsrike, og Taylor brukte vel så mye tid på forretningene sine som på militære spørsmål.
Invasjonen av Mexico
I påvente av en amerikansk annektering av Republikken Texas ble Taylor sendt til Fort Jesup i Louisiana i april 1844. Han ble beordret til å forsvare seg mot ethvert forsøk fra Mexico på å gjenvinne territoriet. I juli 1845 var annekteringen nært forestående, og president James Knox Polk gav Taylor i oppdrag å gå inn i det omstridte grenseområdet mellom Texas og Mexico. Taylors styrker ble forlagt til Corpus Christi, hvor de frem til mars 1846 ventet på et meksikansk angrep.
I mars 1846 rykket Taylors styrker frem til Rio Grande. Polk hadde mislyktes i å forhandle med Mexico, og en krig virket nært forstående. Noen uker senere ble en amerikansk styrke angrepet nært Rio Grande, hvorpå Polk underrettet Kongressen om at det hadde brutt ut krig mellom USA og Mexico. Taylor ledet de undertallige amerikanske styrkene til seier i slagene ved Palo Alto og Resaca de la Palma. Seirene gjorde Taylor til folkehelt i USA, og noen uker senere ble han forfremmet til generalmajor. Pressen sammenlignet ham med George Washington og Andrew Jackson, som hadde vært generaler før de ble presidenter. Taylor nektet for å være interessert i å stille til valg. «En slik idé kom aldri opp i mitt hode, og den kommer trolig ikke opp i hodet til noen forstandig person,» skrev han i et brev.
Den meksikanske byen Monterrey hadde blitt ansett som uinntagelig. Det lyktes likevel for Taylors styrker å påføre meksikanerne store tap og tvinge dem på retrett etter tre dagers beleiring. Taylor ble kritisert for å godta en våpenhvile fremfor å presse meksikanerne til kapitulasjon. Etterpå ble halvparten av Taylors styrker sendt til Winfield Scotts beleiring av Veracruz.
Den meksikanske generalen Antonio López de Santa Anna fikk kjennskap til forflytningen, og angrep Taylors gjenværende styrker på 6 000 menn med 20 000 menn i slaget ved Buena Vista i februar 1847. Av Taylors styrker på 6 000 menn var bare noen få hundre profesjonelle soldater. Likevel ble ikke flere enn 700 amerikanere drept eller såret, mot 1 500 meksikanere, og meksikanerne ble tvunget til å gjøre retrett.
Den strategiske seieren ved Buena Vista gjorde at Taylor ble utnevnt til æresmedlem av Cincinnatiselskapet i New York. Han var også medlem av foreningen for veteraner fra den meksikansk-amerikanske krigen, Aztekerklubben av 1847.
Taylor ble værende i Monterrey frem til november 1847, da han reiste tilbake til Louisiana. Selv om han var kommandant for hele hærens vestlige divisjon det neste året, var Taylors aktive militærtjeneste i praksis over. I desember fikk han en heltemottagelse i New Orleans og Baton Rouge, og den folkelige oppfatningen av ham ble grunnlaget for presidentvalgkampen i 1848.
Partitilhørighet
Han anså seg selv som partiløs, var sterkt uenig i demokratenes pengepolitikk, og mente at president Andrew Jackson ikke burde ha latt den andre sentralbanken kollapse i 1836. Taylor så det som meningsløst å utvide plantasjeøkonomien og dermed slaveriet til det vestre USA, fordi hverken bomull eller sukker kunne dyrkes der. Han var en standhaftig unionist som mente at nasjonale stridsspørsmål måtte løses uten å ty til separatisme. Han delte ikke whigenes ønske om tollvern eller kostbare utbygginger av veier, jernbaner, kanaler og havner, men de så likt på presidentmakten: Presidenten skulle ikke bruke vetoretten, såfremt lovforslag ikke var grunnlovsstridige; presidenten skulle ikke gripe inn i Kongressen; og man skulle tilstrebe konsensus, også innad i regjeringen. Denne politikken var whigenes reaksjon på den sterke presidentmakten i den politiske tradisjonen etter Andrew Jackson.
Allerede før seieren ved Buena Vista ble det dannet politiske klubber til støtte for Taylor som presidentkandidat. Han sanket uvanlig bred støtte på tvers av mange skillelinjer i amerikansk politikk; fra whiger og demokrater, fra nordstatspolitikere og sørstatspolitikere, og fra tilhengere og motstandere av nasjonale ledere som Henry Clay og James Knox Polk. Sent i 1846 var Taylor mindre avvisende til å stille som presidentkandidat, og det ble klart at han stod nærmest whigene. Han fastholdt at han kun ville la seg velge som en uavhengig, ikke partilojal, politiker. Taylor uttalte før whigenes landsmøte i 1848 at han alltid hadde vært en whig i sine prinsipper, men anså seg selv som knyttet til tradisjonen etter Thomas Jefferson.
Mange sørstatsfolk trodde at Taylor ville tillate en utvidelse av slaveriet til territoriene som var vunnet fra Mexico. Taylor antydet derimot at han ikke ville bruke vetoretten sin mot David Wilmots lovforslag, det såkalte Wilmot-forbeholdet, som ville forby dette. De fleste motstanderne av slaveriet støttet ikke Taylor, fordi han eide slaver, og fordi de ønsket en president som avskaffet alt slaveri. Whigene håpet at Taylor som president ville sette bevarelsen av unionen foran alle andre hensyn.
Nominasjon og valgkamp
På whigenes landsmøte i Philadelphia i juni 1848 ble Taylor raskt nominert til president, på bekostning av senator Henry Clay fra Kentucky, general Winfield Scott fra New Jersey og senator Daniel Webster fra Massachusetts. Whigene fra nord var rasende over at partiet hadde nominert en slaveeier fra sør, en «bomullswhig», og Webster avslo tilbudet om å bli nominert til visepresident. I et forsøk på å forsone partiet, ble kongressmann Millard Fillmore fra New York nominert til visepresident. Løsningen gjorde at alle fløyene i partiet var misfornøyde med nominasjonen. En korrespondent for The Economist mente at et parti «aldri før i republikkens historie hadde tatt så uedle og prinsippløse steg» for å vinne politisk makt. Taylor var ikke til stede på landsmøtet, og fikk ikke brevet med beskjed om nominasjonen før flere uker senere.
Taylor skrev seg aldri inn valgmanntallet, og stemte heller ikke ved presidentvalget i 1848.
Tiltredelse og regjeringsdannelse
Etter å ha vunnet valget, søkte ikke Taylor avskjed fra militæret før sent i januar 1849. Taylor var den første amerikanske presidenten uten tidligere politisk erfaring. Han brukte månedene etter valget til å sette sammen en regjering. Han var hemmelighetsfull om sine vurderinger, til andre whigers frustrasjon. Til tross for at han mislikte partilojalitet og politisk spill, fikk han en strøm av henvendelser fra personer som ønsket å arbeide for ham.
Taylor startet sin reise til Washington, D.C. sent i januar, en reise preget av dårlig vær, forsinkelser, skader og sykdom. Han ankom hovedstaden den 24. februar, og møtte snart den avtroppende presidenten James Knox Polk. Personlig holdt ikke demokraten Knox mye av Taylor, som han mente var «uvitende om politikk» og «fullstendig ukvalifisert til taburetten». Taylor brukte en uke på å møte den politiske eliten, og noen av dem var lite imponerte over hans fremtoning og oppførsel. Mindre enn to uker før han skulle avlegge eden som president, møtte han Clayton og fordelte de siste ministerpostene i en hast. Taylor og Millard Fillmore møttes heller ikke før de hadde blitt valgt.
Taylors presidentperiode begynte søndag 4. mars, men han avla ikke eden før dagen etter av religiøse grunner. Innsettelsestalen hans omhandlet mange spørsmål som nasjonen stod overfor, men tok til orde for en lederstil preget av ærbødighet overfor Kongressen og kompromisser mellom nord og sør fremfor drastiske beslutninger fra presidentens hånd. Sommeren 1849 reiste Taylor rundt i det nordøstlige USA for å gjøre seg kjent med en region han hadde sett lite av. Han var sterkt plaget av fordøyelsessykdom, og kom tilbake til Washington, D.C. i september.
Unionen i politisk krise
Idet Taylor tiltrådte som president, stod Kongressen overfor en rekke spørsmål knyttet til territoriene som USA fått avstått fra Mexico. Det var uklart hvilke av besittelsene som ville ble opptatt som delstater, og hvilke som ville forbli føderale territorier. Så lenge føderale territorier var å anse som delstatenes felleseie, var en utvidelse av slaveriet også et underliggende spørsmål som delte Kongressen. Selv om han var en slaveeier fra sør var Taylor i første rekke opptatt av å holde unionen samlet gjennom politiske kompromisser. Taylor tok gradvis større parti med abolisjonister (motstandere av slaveri) fra nord, som senator William H. Seward fra New York. Taylor antydet at han ville sanksjonere Wilmot-forbeholdet, hvis dette lovforslaget om å forby slaveri i føderale territorier, kom på hans bord. Taylor fikk Seward som sin nærmeste støttespiller, men manglet en gruppe av sterke fortalere for sin politikk i Kongressen.
Taylor mente det var best å innlemme California som en delstat i unionen istedenfor som et føderalt territorium, ettersom det ville flytte den endelige beslutningen om slaveriet ut av Kongressen. Tidspunktet var gunstig for Taylor; gullrushet i California hadde begynt, og fra det første gullfunnet i 1848 til 1860 økte folketallet fra anslagsvis 15 000 til 380 000. Regjeringen sendte kongressmann Thomas Butler King for å undersøke de politiske forholdene i California. King fant ut at en grunnlovsgivende forsamling var i vente, og i oktober 1849 gikk denne enstemmig inn for å søke opptak som delstat og forby slaveri.
Grensetvisten mellom New Mexico og Texas stod uløst da Taylor tiltrådte. New Mexico var et føderalt territorium, men Texas fremmet territorialkrav i Santa Fe-traktene, i strid med hva befolkningen i området ønsket. Taylor tok parti med New Mexico og ønsket å beholde det som et føderalt territorium, men gikk til slutt inn for å gjøre New Mexico til en delstat på sikt, for å dempe slaveridebatten i Kongressen. New Mexico og Arizona ble administrert samlet som New Mexico-territoriet frem til de ble opptatt som delstater i 1912. Lengre nord ønsket mormonske nybyggere å etablere en egen delstat med utgangspunkt i dagens Utah. Taylors regjering vurderte å slå sammen Utah med California, men endte i stedet med å opprette Utah-territoriet. For å forsikre mormonene om deres religionsfrihet, lovte Taylor at de ville nyte en viss autonomi fra Kongressen, selv som et føderalt territorium.
Melding til Kongressen
Taylor sendte sin eneste melding om unionens tilstand til Kongressen i desember 1849. Han beskrev utviklingen i internasjonal politikk og antydet flere endringer i tollpolitikken og forvaltningen, men disse spørsmålene ble stående i skyggen for den dyptgående konflikten mellom nord og sør. Han viste til California og New Mexicos søknader om opptak som delstater, og anbefalte at Kongressen innvilget dem slik de forelå og avstod fra å bringe inn konflikten mellom nord og sør.
Meldingen var nøktern, men endte med en skarp fordømmelse av separatister. Den gikk upåaktet hen hos sørstatspolitikerne, som anså en innlemmelse av to fristater som en eksistensiell trussel. Kongressen forble handlingslammet.
"«I mer enn et halvt århundre […] har denne unionen stått urokkelig. […] Etter min bedømmelse ville dens avvikling være den største katastrofe. Jeg vil stå ved den og opprettholde dens integritet i hele den utstrekning som er pålagt meg, og den myndighet som er skjenket meg, gjennom grunnloven.»"
Utenrikspolitikk
Taylor viste et konservativt instinkt i sin avmålte støtte til revolusjonene i 1848; han støttet de tyske og ungarske opprørene mot eneveldet, men gjorde lite for å hjelpe. Regjeringen hadde flere disputter med Frankrike og Portugal om repatriering. En påstått fornærmelse fra den franske ambassadøren gjorde at det amerikansk–franske forholdet ikke ble normalisert igjen før ambassadøren ble tilbakekalt. Regjeringen sendte to skip for å bistå britene i letingen etter Franklins fortapte ekspedisjon. I motsetning til de forrige whigene i Det hvite hus foretok Taylor seg lite i handelspolitikken overfor Det fjerne østen.