cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrew Newell
Hans beste plassering i et verdensmesterskap er femteplassen fra sprinten i 2007. Newell har også deltatt i et OL, i Torino i 2006, og der tok han 16.-plass på sprinten og 13.-plass på sprintstafetten sammen med Chris Cook.
Han har flere ganger vunnet sprint i det nasjonale mesterskapet i USA. Newell har to pallplasseringer i verdenscupen, en tredjeplass fra sprinten i Changchun i 2006 og en andreplass fra sprinten i Lahtis i 2008. Han ble også nummer seks i verdenscupen i sprint sammenlagt i 2007 og nummer ti i 2008.
Helicopsychidae
Helicopsychidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til ordenen vårfluer (Trichoptera). Larvene lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i. Disse vårfluene utmerker seg særlig ved sine sneglehus-formede larvehus, den første arten som ble oppdaget ble faktisk beskrevet som en ferskvanns-snegl.
Utseende
Små (vingspenn 10–16 mm) vårfluer med forholdsvis smale vinger. På farge er de gråbrune til svarte. Hodet mangler punktøyne (ocelli) men har store, ovale, hårbærende vorter i den bakre delen. Maksillarpalpene består av to eller tre ledd hos hannene, fem hos hunnene. For- og mellombeina har gjerne to sporer, bakbeina fire. Larvene bygger spiralsnodde, sneglehus-lignende hus av sandkorn holdt sammen med silke.
Levevis
Helicopsyche-larver kan finnes i mange ulike slags ferskvann, i rennende vann, men også i strandsonen i stillestående vann. De kan trives i kaldt vann, men også i ganske varmt.
Utbredelse
Familien er utbredt i alle verdensdeler, men mangler i Nord-Europa. De nordligste forekomstene i Europa er i Østerrike.
Fossile arter
Denne familien utmerker seg ved at det er kjent flere utdødde enn nålevende slekter.
Pan de Azúcar (kommune)
Pan de Azúcar er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Pan de Azúcar.
Historie
Pan de Azúcar ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Miguel Plada (2010-2015).
Faustas perler
Faustas perler (originaltittel: La teta asustada) er en peruansk dramafilm fra 2009, skrevet og regissert av Claudia Llosa. Filmen handler om en mor og hennes barn. Hun fikk barnet etter å ha blitt voldtatt mens geriljakrigene herjet i Peru på 1980- og 1990-tallet.
Handling
En eldre kvinne synger en sang, samtidig som hun ligger døende i sengen sin. Hun beskriver sin egen voldtekt, og ektemannens død. På slutten av sangen dør hun, og ligger ved siden av datteren Fausta. Fausta har vokst opp med historier om alle grusomhetene som skjedde under konflikten mellom Sendero Luminoso, en gerilja-gruppe, og den peruanske regjeringen. Dette har etterlatt Fausta med en lammende frykt for alle menn og voldtekt. For å hindre voldtektsforsøk har hun plassert en potet i skjeden.
Gjennom hele filmen begynner denne poteten å påvirke helsen hennes, men hun nekter likevel å la legene fjerne den. I kjølvannet av morens død har ikke Fausta og familien nok penger til å ta morens kropp tilbake til landsbyen deres for begravelse. Fausta begynner å arbeide for en berømt og velstående pianist, Aída (spilt av Susi Sánchez) som sliter med å fullføre et nytt stykke i tide før en kommende konsert. Når pianisten oppdager at Fausta er veldig flink til å skrive hennes egne sanger, oppfordrer Aída henne til å fullføre en sang for henne.
Fausta trenger desperat penger for å betale for morens begravelse, og samtykker til å hjelpe til med en sang. Under konserten fremfører Aída sangen hennes, til en stormende applaus. På vei tilbake til Aidas hjem etter konserten, kommenterer Fausta den positive mottakelsen sangen fikk. Aída er redd Fausta vil si noe, som lar sjåføren vite at Aida ikke var den egentlige komponisten. Så Aida svarer med å sparke Fausta ut i de mørke gatene i Lima, slik at hun blir stående i en ukjent gate helt alene.
Murder Ballads
Murder Ballads er et studioalbum av Nick Cave & the Bad Seeds, utgitt i 1996. Platen er mest kjent for hiten «Where the Wild Roses Grow», som ble sunget sammen med Kylie Minogue.
Charlotte Ramel
Charlotte Ramel (født 1959) er en svensk illustratør.
Charlotte Ramel har studert kunstvitenskap ved Uppsala universitet og gått på reklamelinja på Anders Beckmans skola. Hun har særlig illustrert barnebøker.
Dekorasjonsmaleri
Dekorasjonsmaleri er en sjanger innen malerkunsten der hensikten med malingen kun er å være til utsmykning. Den har røtter tilbake til Bibelens og Koranens forbud mot avbilding av levende vesener, men har senere utviklet seg til også å omfatte slike ting. Dekorasjonsmaleriet ble i motsetning til staffelimaleriet malt rett på vegg eller gjenstand.
Dekorasjonsmaling i malerfaget i dag omfatter teknikker som stopling, forgylling, sjablongmaling og annet. Art Dêco er en stilretning som mest assosieres til arkitektur og pyntegjenstander.
Historie
Mye av det som i dag kan oppfattes som ren dekorasjon har tidligere hatt en hensikt og bruksfunksjon. Dekorasjonsmaleriet kunne være fortellende, kommemorerende (til minne om), være et uttrykk for rikdom eller annen form for makt. For eksempel kunne en fortelling bli videreført og formidlet med detaljer som hadde til hensikt å forbedre det visuelle inntrykket. Hensikten var i dette tilfelle å dekorere, å gjøre fortellingen mer levende uten å forandre på selve innholdet.
Dekorasjoner i Asia synes å ha vært i form av utskjæringer (ofte hogd i stein), tegninger og etterhvert tresnitt, mens maling har vært en mer perifer sak.
De fleste bevarte bilder fra Egypt synes å ha hatt narrative (fortellende) hensikter. Grekernes dekorasjoner er bare bevart i form av innbrente motiver på vaser, mens tekster fra romertiden kan tyde på at man noen steder dekorerte søyler med påmalte vinranker. Veggbilder fra Pompeii kan ha vert «blott til lyst».
Dekorasjoner i jødedom og tidlig islam har bestått av stiliserte blomstermotiver, meander, akantusranker og, som slottet Alhambra viser; vakkert fremstilte (kalligraferte) tekster fra Koranen støpt eller hogd ut som veggfliser.
São João da Barra
São João da Barra er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Dekorasjonsmaleri
Historie
Mer vanlige mennesker måtte nøye seg med å få dekorert skap og lignende. På 1700- tallet og utover var dette så vanlig, at dekorasjonsmaler ble en undergren av maleryrket. I Norge hadde man omreisende bygdekunstnere som dekorerte, og etterhvert utviklet rosemalingen, mens andre, som Peder Balke startet sin karriere med å male klassisk inspirerte motiver på vegger og dørfyllinger på storgårdene nær hjemstedet. I tillegg til rosemaling og ornamentikk, var også marmorering og ådring (imitasjon av tre) typiske former for dekorasjonsmaleri her til lands.
CNO-syklusen
CNO-syklusen (fra engelsk carbon-nitrogen-oxygen cycle; karbon-nitrogen-oksygensyklusen), iblant også kalt Bethe-Weizsäckersyklusen, er en av to primære fusjonsreaksjoner hvor stjerner konverterer hydrogen til helium. Det fremste alternativet er proton-protonkjeden. Teoretiske modeller viser at CNO-syklusen er den dominerende kilden til energi i stjerner som er større enn solen og at proton-protonkjeden dominerer i stjerner på solens størrelse eller mindre. Forskjellen kommer fra hvordan de temperaturavhengige reaksjonene er: proton-protonkjedens reaksjoner skjer ved temperaturer rundt 4 K, som er den dominerende for mindre stjerner. CNO-kjeden begynner ved rundt 13 K, men dens effektivitet stiger mye raskere med økende temperaturer. Ved ~17 K begynner CNO-syklusen å bli den dominerende energikilden.
Solen har en temperatur på rundt 15,7 K og kun 1,7 % av 4He-kjernene som dannes i solen kommer fra CNO-syklusen. Prosessen ble foreslått av Carl von Weizsäcker og Hans Bethe uavhengig av hverandre i 1938 og 1939.
I CNO-syklusen bruker de fire protonene karbon-, nitrogen og oksygenisotoper som katalysatorer for å danne en alfapartikkel, to positroner og to nøytrinoer. Positronene vil nesten umiddelbart utslettes med elektroner, noe som frigjør energi i form av gammastråler. Nøytrinoene vekselvirker svært dårlig med materie og ferdes fritt ut av stjernen og fører ut en viss energi. Karbon- nitrogen- og oksygenisotopene er i hovedsak en og samme kjerne som gjennomgår en rekke transformasjoner i en stadig repeterende syklus.
Elbert Root
Elbert Alonzo Root (født 20. juli 1915, død 15. juli 1983) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Root vant en olympisk sølvmedalje stuping under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i tårnstup bak sin landsmann Marshall Wayne.
HTML
HyperText Markup Language (HTML, hypertekstmarkeringsspråk) er et markeringsspråk for formatering av nettsider med hypertekst og annen informasjon som kan vises i en nettleser. HTML benyttes til å strukturere informasjon – angi noe tekst som overskrifter, avsnitt, lister og så videre – og kan, i en viss grad, brukes til å beskrive utseende og semantikk i et dokument. HTMLs grammatiske struktur er HTML DTD som ble skapt ved å gjøre bruk av SGML syntaks, som er en internasjonal standard for tekstformatering (ISO 8879).
Historie
Konseptet bak hypertekst stammer helt fra middelalderen, da det ble utviklet et system for kryssreferanser. Hypertekst refererer i dag ikke overraskende til lenker, men «hyper» omfatter også at man kan legge inn «lenker» til filer med grafikk og bilder som nettleseren laster inn i dokumentet som om det var en integrert del. I 1940-årene skrev Vannevar Bush artikkelen As We May Think, der han beskrev et datamaskin-drevet hypertekstsystem han kalte memex. Det var starten. Utover 1960-tallet, da datamaskiner begynte å bli vanligere, ble det gjort flere forsøk på å lage et slikt system som var praktisk å bruke. Første gang et slikt system ble laget, slik vi kjenner det, var i 1989, da HTML ble utviklet primært for å utveksle informasjon ved CERN. Systemet ble etter hvert populært rundt om på andre universiteter, og resten er historie.
Teknikk
HTML utveksles mellom maskiner gjennom et sett datamaskininstruksjoner kalt HyperText Transfer Protocol, HTTP. HTTP kan sammenliknes med sosiale regler (hva vi skal si når) på samme måte som HTML kan sammenliknes med et språk (hvordan vi sier det vi sier).
HTML-spesifikasjonen utvikles i offentlige fora ved World Wide Web Consortium (W3C), en medlemsorganisasjon som har som mål å jobbe for et samlet Internett. Organisasjonen består av representanter fra forskjellige selskaper, som alle publiserer innhold (f.eks. nettsider) eller utvikler programvare som brukes på Internett, slik som nettlesere og vevtjenere. Av norske medlemmer kan Opera Software og NRK nevnes. Spesifikasjonen for HTML legges ut i flere skisser (drafts) før den endelig vedtas. Denne prosessen tar gjerne langt over et år, og diskuteres grundig (og ofte høylytt) av alle interesserte i mellomtiden.
Et HTML-dokument består av en rekke elementer, avgrenset av tagger, med forskjellige betydninger. Ved å «tagge» informasjonen man vil publisere, får man et HTML-dokument som kan legges ut på Internett (en nettside) og leses av en nettleser, som tolker de ulike elementene. Dokumentet vises så formatert i henhold til elementenes betydning. Elementene kan også hjelpe f.eks. søkemotorer med å forstå hvilken del av dokumentet som er tittelen, hva som er sitater osv.
De fleste HTML-dokumenter inneholder blant annet: <html> <head> <title></title> </head> <body>
</body> </html> Det er også vanlig at -seksjonen inneholder metadata. Innholdet i slike metatagger er i hovedsak innhold som skal fanges opp av søkemotorer. Et element åpnes med en starttagg, <element>, og lukkes med en sluttagg, </element>. Man trenger ikke å lukke samtlige elementer, da de fleste nettlesere forstår hvor de fleste lukkes likevel. Det er likevel sterkt anbefalt av W3C å lukke elementene, da dette gjør arbeidet med å tolke dokumentet enklere både for mennesker og programmer. XHTML-standarden sier at man må lukke alle elementer. Et element kan ha forskjellige attributter som beskriver enkelte egenskaper ved det. På mange av elementene er det med attributter mulig å angi bakgrunn, farge o.l., men siden HTML-standarden i utgangspunktet ikke tok høyde for visuelle uttrykk, har man utviklet et nytt språk for dette, kalt Cascading Style Sheets, som åpner for mer fleksible visuelle uttrykk.
Vanlige elementer med forklaringer
Nettleserne har standardinnstillinger for hvordan disse elementene vises frem, bl.a. for skriftstyper, skriftsstørrelser, størrelse på mellomrom, farger osv. Overstyring for å bestemme egne innstillinger for HTML-dokumentet skjer normalt vha CSS.
HTML 1.0
Dette er den versjonen av HTML som Tim Berners-Lee og Robert Caillau utviklet i 1991. Denne versjonen inneholdt bare grunnleggende elementer for tekststrukturering. De fleste av disse er i dag utgått eller har blitt forandret.
HTML 2.0
Dette er HTML 1.0 med noen få ekstra elementer.
HTML +
Etter HTML 2.0 kom det mange forskjellige miljøer med egne versjoner av HTML, noe som førte til vanskeligheter med å lese dokumentene med mindre man hadde de rette programmene. HTML + var ment å være en fornyelse og forbedring av HTML-språket som alle kunne lese. Det ble laget støtte for tabeller, og strukturen i dokumentet ble formalisert. Det var på dette stadiet at dokumentene begynte å se ut som beskrevet ovenfor. HTML + ble foreslått av Dave Ragget i 1993, men ble aldri tatt opp som formell standard.
HTML 3.2
Ingen av nettleserprodusentene implementerte alt av HTML 3.0 eller HTML +, så man hoppet rett på versjon 3.2 som bare tok opp i seg de viktigste delene av det de forskjellige produsentene allerede hadde laget, HTML 3.0 og HTML +. Mange elementer ble dermed ofret. HTML 3.2 er i all hovedsak grunnlaget for HTML slik vi kjenner det i dag.
XHTML 1.0
I all hovedsak HTML 4, men med strengere syntaktiske regler (lukke alle elementer etc.). Ordet er en sammenføyning av HTML og XML. Grunnen til at man vil ha reglene så strenge er blant annet at utbredelsen av såkalte WYSIWYG-programmer, som har gjort det lettere å lage internettsider, har ført til mer rot og flere sider som ikke følger standardene. En annen grunn er at sider som følger de rigide, men ryddige reglene blir lettere å lese for små datamaskiner, som for eksempel PDA-er og Mobiltelefoner.
HTML5
HTML5 er lansert og tok over for HTML4 i oktober 2014. Et av hovedmålene til HTML5 er å minimere behovet for å måtte installere eksterne programvarer ("plugins", webapplikasjoner) som Adobe Flash, QuickTime og Silverlight da lyd, video, vektorgrafikk og interaksjon er mer støttet direkte i nettleseren. HTML5 med Javascript støtter også bedre geolokasjon og lokasjonsbaserte tjenester, i tillegg til nyere åpne formater som skalerbar vektorgrafikk. HTML5 ble godkjent som en W3C Recommendation 28. oktober 2014.
XHTML5
XHTML5 skulle utvikles parallelt med HTML5 og erstatte XHTML 1.0. XHTML har vært lite brukt etter 2012.
Marshall Wayne
Marshall Wayne (født 25. mai 1912 i St. Louis i Missouri i USA, død 16. juni 1999) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Wayne ble olympisk mester i stuping under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han vant konkurransen i tårnstup foran sin landsmann Elbert Root og Hermann Stork fra Tyskland. Wayne ble nummer to i sviktstup bak sin landsmann Richard Degener.
Hestehov
Hestehov (Tussilago farfara) er en flerårig plante i kurvplantefamilien, kjent for dens gule vårblomst da den er blant de første blomstene som ses om våren. Den kan bli mellom 5 og 20 cm høy og vokser på næringsrik jord. Blomstene skyter ofte fram mens det enda ligger snø omkring mars og utover våren til mai. Blomstene sitter på stengler med brunrøde stengelblader.
De modne frøene spres med vinden ved hjelp av dunaktige fnokker på samme måte som hos arter i løvetannslekta. Etter blomstringen dør stenglene.
Navn
Bakgrunnen for navnet ses først senere på sommeren når bladene dukker opp og minner om en hestehov i formen. Det danske navnet følfod, det svenske navnet hästhov, det engelske coltsfoot og det samiske heastagazzarássi sikter også til bladenes form. Det er gitt den mange dialektnavn også. Blomsten har fått navn som leirfivel, leirskjit, kveillsøv, pinselilje og gollbåst. De sistnevnte er for øvrig brukt om løvetann også. Det vitenskapelige sleksnavnet Tussilago kommer av tussis som betyr «hoste» og ago som betyr «driver ut».
Utbredelse
Planten vokser i Europa, Nord- og Vest- Asia, Nord-Afrika, USA og Canada.
Julio Curatella
Julio Pedro Curatella (født 27. februar 1911, død 1995) var en argentinsk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Hestehov
I tradisjonell urtemedisin
Dioskorides, en gresk lege i det første århundre, anbefalte urten mot tørrhoste og andre som hadde vanskelig for å puste. Også Plinius og Hippokrates omtalte plantens medisinske virkning. Stoffer i planten som har vært tillagt medisinsk virkning er slim av polysakkarider, tanniner, vitamin C, salpeter og sink. Droger av planten kalles farfarae folium og farfarae flores.
Julio Curatella
Curatella vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i toer uten styrmann sammen med Horacio Podestá bak Tyskland og Danmark.
Hestehov
I tradisjonell urtemedisin
Panelet NDA (Nutrition, Novel foods and Food Allergens) hos Den europeiske myndighet for næringsmiddeltrygghet (EFSA) kom i 2009 fram til at det ikke er grunnlag for påstander om at inntak av preparater framstilt av hestehov har noen gunstig virkning på de øvre luftveiene eller på immunsystemet. Det frarådes bruk av blomstene siden de inneholder størst mengde av giftstoffer, og det frarådes bruk av blader over lengre perioder. Gravide, ammende og barn under 6 år bør ikke innta noen deler av planten. I noen land er det forbudt å lage urtemedisinske preparater som inneholder hestehov. Det er publisert informasjon om planten hos giftinformasjonen, det nasjonale rådgivnings- og kompetanseorganet for akutte forgiftninger og forgiftningsfare. De anser planten som lite giftig. Allerede i 1981 ble det i det populærvitenskapelige tidsskriftet Ottar advart om å drikke te av blomstene siden det kunne være kreftfremkallende.
I symbolikk
Hestehoven inngår i kommunevåpenet til Nannestad kommune i Viken fylke (Norge).
Gunabhadra
Guṇabhadra (forenklet kinesisk: 求那跋陀罗, tradisjonell kinesisk: 求那跋陀羅, pīnyīn: Qiúnàbátuóluó, Wade-Giles: Ch'iu-na-pa-t'o-lo, født 394, død 468) var en mahāyānabuddhistisk munk fra kongedømmet Magadha i India.
I året 435 e.Kr. reiste han sjøveien til Kina sammen med Gunavarma. De ble begge mottatt som æresgjester av Keiser Wen av Liu Song, som var regent i det sørlige Kina på denne tiden. I Kina oversatte han flere viktige mahāyānatekster fra sanskrit, deriblant teksten Besøket på Lanka.
Grant Hanley
Grant Hanley (født 20. november 1991) er en skotsk fotballspiller som spiller for den engelske klubben Norwich City FC.
Hanley ble født i Dumfries, og spilte juniorfotball i sin lokale klubb Queen of the South FC, før turen gikk videre til Crewe Alexandra FC og Rangers FC. Han kom til Blackburn Rovers FC som 16-åring i 2008.
I borteoppgjøret mot Fulham FC 5. mars 2011, scoret han sitt første mål med et hodestøt. Dessverre endte kampen med 2-3 tap.
I tillegg til å representere Skottland på U21-nivå som 18-åring, har han også vært kaptein på U19-nivå. Han fikk sin første kamp for A-landslaget da han kom inn som innbytter for Gary Caldwell i en treningskamp mot Wales 25. mai 2011.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Horacio Podestá
Horacio Podestá (født 26. juli 1911, død 15. juli 1999) var en argentinsk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Podestá vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i toer uten styrmann sammen med Julio Curatella bak Tyskland og Danmark.
Jahn Teigen
Jahn Teigen (født Jan Teigen, 27. september 1949 i Tønsberg, død 24. februar 2020 i Ystad i Sverige) var en norsk sanger, låtskriver og underholder.
Gjennom sin karriere i norsk musikk- og underholdningsliv fra 1965 med bandet The Enemies, etablererte han seg utover i 1970-årene som en markant, fargerik og folkekjær artist og rikskjendis i Norge. Han ga ut over 40 album, mer enn 60 singler og spilte i band som Popol Vuh, Lions of Judea og Prima Vera. Teigen er også sterkt knyttet opp mot Melodi Grand Prix, og han deltok i 14 finaler – mer enn noen andre. Han representerte dessuten Norge i Eurovision Song Contest tre ganger og fikk enorm oppmerksomhet i 1978 da han fikk null poeng med «Mil etter mil». Blant andre kjente Jahn Teigen-låter er «Optimist», «Det vakreste som fins», «Do re mi» og «Min første kjærlighet».
Teigen har vunnet en rekke priser for sitt virke i musikk- og underholdningsbransjen, og han mottok hedersprisen under Spellemannprisen i 1983 og 2009. I 2010 ble Jahn Teigen utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, og i 2012 ble han innlemmet i Rockheim Hall of Fame. Han ble senere også hyllet med en egen plass og en skulptur av seg selv hjemme i Tønsberg, og med TVNorge-serien En hyllest til Jahn Teigen, der kjente artister sang sine versjoner av Teigens sanger.
Teigen var gift med sangeren Anita Skorgan fra 1984 til 1987. Sammen har de datteren Sara Skorgan Teigen. Etter 2006 levde Jahn Teigen et tilbaketrukket liv i Skåne, men han dukket opp i rampelyset med jevne mellomrom – senest som pauseinnslag i Melodi Grand Prix 2016 og som hedersgjest i En hyllest til Jahn Teigen høsten 2016.
Karriere
Jahn Teigen ble født i Tønsberg 27. september 1949 som sønn av frisør Arne Teigen (1911–1993) og Esther Jahnsen (1918–2009). Hjemme i Tønsberg fattet han tidlig interesse for musikk og lærte seg å spille gitar.
I 1964 debuterte Teigen som bassist i bandet The Little Stones, og i 1965 startet han The Enemies sammen med tre venner. Bandet var inspirert av The Beatles og holdt seg innenfor sjangrene rhythm and blues og beat. I 1967 platedebuterte The Enemies da de akkompagnerte barnestjernen Anne-Mette Pålsrud på singelen «En hemmelig hemmelighet»/«Blomsterslottet». Samme år ga gruppa ut debutsingelen «Wishes»/«Not Even You», der Teigen hadde vært med på å skrive A-siden. Etter dette ga bandet ut flere singler under navnet Jahn Teigen med The Enemies, og vinteren 1967–1968 ga gruppa ut sin første LP, The Enemies. Kort tid etter albumutgivelsen ble bandet oppløst, og Jahn Teigen dro i stedet på soloturné og jobbet som diskjockey og altmuligmann på danserestauranten Rondo i Oslo. I 1968 fikk Teigen tilbud om å bli vokalist og gitarist i det britiske bandet Red Squares. Gruppa hadde hatt en viss suksess, blant annet i Danmark, men det store gjennombruddet uteble. Sommeren 1969 sluttet Teigen seg til det israelske bandet Lions of Judea. Han turnerte Israel rundt og spilte inn seks låter med dem før han sluttet høsten 1970 og dro tilbake til Norge.
Popol Ace
Kort tid etter hjemkomst tok Teigen kontakt med den progressive rockegruppa Arman Sumpe D.E. Han ble raskt hyret inn som vokalist, og bandet skiftet navn til Popol Vuh, for så å endre navnet igjen til Popol Ace i 1975. Samme år fikk Teigen tilbud om å delta på audition for ny vokalist for det britiske bandet Genesis, de hadde samtidig plassert en annonse i «Melody Maker» hvor de annonserte (anonymt) at de var på jakt etter "a singer for a Genesis-type group" hvorpå de fikk rundt 400 svar og mange kom for å prøvesynge. Bandet ville vurdere om Teigen kunne erstatte Peter Gabriel som nettopp hadde forlatt bandet, men Teigen takket nei fordi han ønsket å satse videre på Popol Ace.
I 1974 deltok Teigen i Melodi Grand Prix for første gang. Han deltok på nytt i 1975 og 1976. I 1976 vakte han oppsikt da han framførte duetten Voodoo i skjelettdrakt.
Etter at han forlot Popol Ace i 1977, bygget Teigen opp en karriere som soloartist – godt hjulpet av suksessen med «Mil etter mil» og albumet This Year's Loser i 1978. Da kultmusikalen The Rocky Horror Show ble satt opp på Centralteatret i 1977 spilte Teigen rollen som Dr. Frank-N-Furters medhjelper Riff Raff. Teigen sang også på et av sporene på plata fra musikalen.
Prima Vera
Deler av Teigens karriere var knyttet sammen med Herodes Falsk og Tom Mathisen i crazy-humorgruppa Prima Vera, som turnerte og ga ut en rekke album fra 1977 til 1984. De sto også bak flere filmer og sceneoppsetninger.
Gruppas gjennombrudd kom med albumet Brakara (1978), som var fylt med parodier og sarkastisk humor med sleivspark i alle retninger og solgte over 100,000 eksemplarer. Tittelen på albumet henspilte på den spanske discogruppa Baccara, som på den tiden var populære i Europa med hitlåtene «Yes Sir, I Can Boogie» og «Sorry, I'm a Lady», begge parodiert av Prima Vera på tilttelsporet «Brakara».
Sceneshow fra Prima Vera omfatter musikalene Fantomets glade bryllup (1978), Bloody Mary (1979) og Fisle Narrepanne i Tyrol (1981). De laget også den Monty Pythoninspirerte filmen Prima Veras saga om Olav den hellige (1983) – hvor Teigen hadde manus og musikk og spilte hovedrollen mot Anita Skorgan.
Parallelt med deltakelsen i Prima Vera ga Teigen ut en rekke singler utover 1980-årene. Herodes Falsk var fast tekstskribent fram til 1983, mens Tore Syvertsen produserte de fleste av låtene. Blant utgivelsene var sanger som «Jeg gi'kke opp» (1978), «Har du lyst på litt mer» (1979), «Ja» (1980), «Bli bra igjen!» (1982), «Adieu» (1982) og «Do re mi» (1983). I begynnelsen av 1980-årene innledet han også et musikalsk samarbeid med sin kjæreste, Anita Skorgan. De sang sammen på låter som «Adieu» og «Friendly» (1983), og i 1983 ga paret ut albumet Cheek to Cheek.
I 1986 hadde Teigen hovedrollen som Rudolphe i Wiener Kammeropers rocke-oppsetning av Puccinis opera La Bohème, mens Skorgan hadde rollen som Mimi. Stykket ble oppført i Oslo året etter. Han spilte rollen som bøddel i musikalen Which Witch. Der sang han sangen «The Executioner», både i konsertversjonen (1987–1989) og da den ble oppført i London høsten 1992.
Ekteparet Teigen/Skorgan ble skilt i 1987. Bruddet ga Teigen inspirasjon til å skrive ny musikk. Det resulterte i albumet Klovn uten scene i 1988, som var Teigens første album som gikk til topps på VG-lista. Han hadde også et musikalsk samarbeid med Rolf Løvland, som blant annet knyttet til låter som «Glasnost», «Slå ring», «Optimist», «Det vakreste som fins» og «Gi meg fri» i årene 1988–1992.
Etter 1987
Utover 1990-årene ble det færre musikkutgivelser, men han ga ut albumene Lys (1996), Magnet (2001) og Utkledd som meg selv (2003) – hans siste studioalbum. I tillegg har Teigen også utgitt en rekke samlealbum med tidligere hits, blant annet samleboksen Hele historien 1967–1994 (1995) og Fra null til gull (2004). I 2011 ga han ut samlealbumet Jahn Teigen fra Tønsberg, og i 2014 singelen «Til kongen». Teigen signaliserte imidlertid at han ville gi ut mer ny musikk, og til 70-årsdagen sin i september 2019 ga han ut singelen «Ikke som alle andre». Dette ble hans siste utgivelse, og Teigen døde fem måneder senere.
Han spilte i teaterfarsen Charlies Tante (Oslo 1995) og i sceneversjonen av Sofies verden (1999). Han hadde små roller i den svenske filmen Enkel resa (Ferjekuppet, 1988) og i den danske filmen Walter & Carlo i Amerika (1989) med Tony Curtis og Ghita Nørby. I filmene På stigende kurs (1987), Viva Villaveien! (1989) og Sigurd Drakedreper (1989) bidro han til musikken.
Melodi Grand Prix
Ingen andre artister har deltatt flere ganger i Melodi Grand Prix enn Jahn Teigen. Han deltok som artist i 14 finaler, i tillegg var han programleder for Melodi Grand Prix 1992, og han var pauseunderholder en rekke ganger – i 1985, 1986, 2001, 2008 og 2016. I 1991 ledet han også NRK-programmet Bare for gøy!, som erstattet den avlyste finalen i Melodi Grand Prix 1991. Til sammen var Teigen vært delaktig 22 norske finaler i perioden 1974–2016. Teigen kommenterte også Eurovision Song Contest 1991 sammen med John Andreassen.
1970-årene
Jahn Teigen deltok for første gang i Melodi Grand Prix i 1974, da han framførte «Hvor er du?» med lite orkester. Sangen vant finalen, men det var Anne-Karine Strøm som framførte sangen med stort orkester, som fikk representere Norge i Eurovision Song Contest 1974. I 1975 var Teigen tilbake i konkurransen, da han sang bidraget «Kjærlighetens under» med lite orkester. Sangen ble nummer to i den norske finalen.
I Melodi Grand Prix 1976 framførte Teigen tre av de fem finalebidragene og skapte furore da han sammen med Inger Lise Rypdal framførte sangen «Voodoo» iført skjelettdrakt. Kostymet har brent seg inn i den nasjonale hukommelsen, og 40 år senere ble nummeret hedret med sitt eget pausenummer under Melodi Grand Prix 2016. Det var også i 1976 han første gang møtte sin kommende kone, Anita Skorgan, som også var en av deltakerne i finalen.
1978 skulle bli et enda større år for Jahn Teigen i Melodi Grand Prix-sammenheng. Han vant den norske finalen med Kai Eides «Mil etter mil» og representerte Norge i Eurovision Song Contest i Paris samme år. Der gjorde han seg bemerket med splitthopp, røde bukser, solbriller og gullblomst festet i bukseselen. Det norske bidraget endte helt sist og uten poeng – for første gang med det nåværende poengsystemet som ble innført i 1975. Tross sisteplassen klarte Teigen å snu situasjonen. «Mil etter mil» gikk rett inn på VG-lista etter finalen. Der ble den liggende i hele 19 uker, hvorav fem strake uker på førsteplassen. Aldri hadde en norsk vinnerlåt blitt en så stor salgssuksess. Teigen fulgte raskt opp med albumet This Year's Loser, som lå 16 uker på albumlista.
Poengfiaskoen fikk også stor oppmerksomhet i utlandet, ikke minst i Storbritannia, der Jahn Teigen og hans «nul points» fremdeles huskes av mange. Da Storbritannia selv fikk null poeng i 2003, ringte avisen The Times til Jahn Teigen for å få råd om hvordan de skulle takle sisteplassen.
1980-årene
I likhet med tiåret før var Teigen også en hyppig deltaker i Melodi Grand Prix i 1980-årene. Han kom på delt sisteplass i finalen i 1980, men vant finalen i 1982 sammen med sin daværende kjæreste Anita Skorgan og sangen «Adieu». Teigen vant finalen på nytt i 1983 med «Do re mi». Sangen endte på en niendeplass i Eurovision Song Contest, som er Teigens beste plassering i en internasjonal finale. I 1985 og 1986 var han også sentral i konkurransen, da som stuntreporter og pauseunderholder.
I 1988 var Teigen tilbake som deltaker med låten «Glasnost». Tross favorittstempelet kom Teigen på andreplass, bak Karoline Krüger og «For vår jord».
Året etter var Teigen på plass igjen. Denne gang med «Optimist». Igjen var han forhåndsfavoritt, men «Optimist» kom ikke med i superfinalen. Reaksjonene var så sterke at programleder Øystein Bache hadde problemer med å roe ned publikum. Publikum trampeklappet og ropte «Teigen, Teigen!». Til slutt løp Jahn Teigen ut i salen for å motta publikums hyllest. Han fikk i ettertid kritikk for å ha «tatt oppmerksomheten bort» fra de tre superfinalistene. Teigen selv svarte: «Det var som å få et kick. Jeg måtte bare ut for å vise dem min takknemlighet.» Etter finalen var ikke Teigen selv særlig nådig og spurte sarkastisk «Hvem vant?» under en improvisert pressekonferanse. Også presse og tv-seere kritiserte juryordningen i dagene etter finalen, og den svenske journalisten Måns Ivarsson kalte resultatet for en skandale og sammenlignet Teigens fall som «om brudgommen ble kastet ut fra bryllupsfesten.»
1990-årene og etter år 2000
Etter «Optimist»-rabalderet året før lot NRK Teigen få delta i Melodi Grand Prix 1990 med sangen «Smil». Teigen overrasket seerne med å stille i konkurransen med to svært kjente artister som støttevokalister – Anita Skorgan og Carola. Sangen endte på andreplass, bak Ketil Stokkan og «Brandenburger Tor».
I 1991 avlyste NRK Melodi Grand Prix og fikk i stedet skrevet bidraget «Mrs. Thompson» med gruppa Just 4 Fun. Bidraget ble presentert i underholdningsprogrammet Bare for gøy!, som Jahn Teigen ledet. Teigen ledet også Melodi Grand Prix 1992 sammen med Elisabeth Andreassen. I 1993 var Teigen tilbake som deltaker, da med låten «Jackpot» som endte sist i konkurransen. Han deltok også i 1994 med låten «Gi alt vi har». Der endte han på en femteplass.
I Melodi Grand Prix 1995 satt Teigen i juryen, og ble intervjuet mellom to av bidragene som deltok. I 1996 prøvde Jahn Teigen å få representere Norge på hjemmebane i Oslo med låten «Ariel» sammen med Øystein Wiik. Sangen fikk stor oppmerksomhet i forkant av finalen, men den endte til slutt på en fjerdeplass. I stedet ble det Elisabeth Andreassen og «I evighet» som fikk representere Norge i Eurovision Song Contest 1996.
Etter år 2000 var Teigens deltakelse i Melodi Grand Prix mindre hyppig, men han bidro som pauseunderholder i 2001, 2008 og 2016. Mest oppmerksomhet fikk han nok i 2008, da Teigen framførte en elleve minutter lang medley med sine mest kjente sanger.
Sin siste deltakelse i Melodi Grand Prix hadde Jahn Teigen i 2005, da han sang balladen «My Heart Is My Home». Teksten var skrevet av Jan Vincents Johannessen, mens ekskona Anita Skorgan hadde komponert låten. «My Heart Is My Home» endte til slutt på en fjerdeplass i finalen. I 2016 hadde han sin aller siste opptreden i Melodi Grand Prix, da han fremførte «Voodoo» i pausen før avstemningen.
Oversikt over deltakelser
Andre deltakelser
Privatliv
Jahn Teigens private liv var gjenstand for omfattende mediainteresse fra 1970-årene. Mediainteressen økte voldsomt da Teigen ble kjæreste med Anita Skorgan. Paret giftet seg i all hemmelighet i 1984. De fikk et barn sammen, datteren Sara Skorgan Teigen, født 25. august 1984. I 1987 skilte Jahn Teigen og Anita Skorgan lag, men bevarte vennskapet og det musikalske samarbeidet.
Teigen gjorde suksess i rollen som spilloppmaker og nasjonalklovn, men han var også åpen om sine tunge perioder. Etter flere feilslåtte investeringsprosjekter og en brutt forlovelse i begynnelsen av 1990-årene, dro en utslitt og nedbrutt Teigen til Italia i 1991. Han kom dit etter en invitasjon fra proffsyklist Dag Erik Pedersen, og Italia-oppholdet varte i flere år. I 2006 forlot Teigen Norge på nytt, denne gangen til landstedet Klockaregården utenfor Ystad i Skåne. Han bodde i Sverige siden, og i et intervju i 2016 fortalte Teigen at han flyttet fra Norge for å slippe oppmerksomhet og kjendisliv og i stedet få tid og ro for seg selv.
Teigen led av alvorlig leddgikt og hadde tidvis problemer med å bevege seg. Teigen mente selv at et langt og aktivt sceneliv bidro til å forverre plagene i godt voksen alder. Han døde på Ystad sykehus i Sverige 24. februar 2020, og meldingen om hans død ble mottatt med stor sorg i Norge, kulturminister Abid Raja uttalte at «nasjonalskatten vår» hadde gått bort. Teigen ble bisatt fra Tønsberg domkirke 11. mars 2020, overført direkte på NRK1. Biskop emeritus Per Arne Dahl forrettet. Blant annet talte Anita Skorgan, Alexander Rybak med barn sang «Slå ring», og Sara Skorgan Teigen «Adieu». Kostnadene for bisettelsen ble dekket av en privat innsamlingsaksjon, som reaksjon på at Teigen ikke fikk begravelse på statens bekostning.
Heder, priser og utmerkelser
Gjennom sin lange karriere ble Jahn Teigen en av Norges mest kjente og folkekjære artister. I Norsk pop- og rockleksikon (Vega Forlag, 2013) omtales Teigen slik: «Vi kjenner Jahn både som popartisten, moromannen, gjøgleren, musikeren og skuespilleren. Bak fasaden skjuler det seg imidlertid en artist med dyp respekt for det ekte, varme og nære. Jahn er en ukuelig optimist, og han har en egen evne til å spre glede og latter.» Høsten 2008 kom biografien Om Jahn Teigen av Morten Stensland. I boka hadde også familie og venner bidratt. Samme år åpnet også Jahn Teigens plass i hjembyen Tønsberg. I byen står også en statue av Jahn Teigen, laget av Nina Nesje. Teigen avduket selv statuen sammen med datteren Sara sommeren 2012.
Teigen mottok Spellemannjuryens hederspris to ganger: i 1983 og i 2009, og i 2010 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs orden. I 2010 ble han avbildet på et frimerke som Posten Norge ga ut i anledning Eurovision Song Contest 2010. Det var folket som stemte hvilken Melodi Grand Prix-deltaker som skulle pryde frimerket, og Teigen fikk 52 prosent av stemmene.
I 2012 ble Jahn Teigen innlemmet i Rockheim Hall of Fame. Han fikk samtidig en egen utstilling i Rockheim. I 2017 ble Teigen dobbelt representert da Popol Ace også fikk en plass i Rockheim Hall of Fame.
I november og desember 2016 sendte TVNorge programserien En hyllest til Jahn Teigen. I programmet tok Teigen imot kjente artister hjemme i Skåne, og deretter framførte artistene sine versjoner av Teigen-sanger. Programmet fikk middels kritikker, og 372,000 så premiereprogrammet 19. november 2016. Seertallene ble imidlertid halvert utover i sesongen på seks programmer.
Oversikt
Album
Lista omfatter både studioalbum og samlealbum.
Singler på VG-lista
Ingen annen norsk artist har hatt flere singler og album på VG-lista enn Jahn Teigen. I løpet av karrieren og frem til sin død hadde han til sammen 13 singler og 16 album på Norges offisielle musikkliste. I tillegg hadde han ytterligere to singler og ett album inne på lista sammen med Anita Skorgan.
Svensk Biblioteksförening
Svensk Biblioteksförening er en svensk organisasjon som er en «partipolitiskt obunden, bibliotekspolitisk organisation som verkar för ett bibliotekssystem av hög standard, för att den svenska bibliotekslagen tillämpas och utvecklas samt för biblioteken som ett värn för demokrati och yttrandefrihet». Foreningen ble etablert i 2000 gjennom en sammenslåing mellom Sveriges Allmänna Biblioteksförening och Svenska bibliotekariesamfundet.
Foreningen står bak barnebokprisene Nils Holgersson-plaketten, Elsa Beskow-plaketten og Carl von Linné-plaketten, og den skjønnlitterære Aniara-prisen. Man deler også ut Greta Renborgs pris för marknadsföring, Collijnpriset til den beste studentoppgaven i bibliotekfag, Bengt Hjelmqvists pris för framstående insatser på folkbiblioteksområdet, Årets bokbuss og Årets sjukhusbibliotek.
Alex Brinchmann
Alex Brinchmann (egentlig Alexander Brinchmann, født 15. juni 1888 i Christiania, død 18. april 1978) var en norsk barnelege, forfatter og dramatiker. Han var gift 3 ganger, 1. gang i 1913 med Nina Grønvold (1891-1924), tvillingsøster av diplomaten Lauritz Grønvold og mor til barna.
Barnelege
Brinchmann var en anerkjent barnelege. Han ble cand. med. i 1912, og studerte 1913–1914 barnesykdommer ved Charité-sykehuset i Berlin. I 1918 ble han reservelege ved Rikshospitalets barneavdeling, og drev fra 1914 til 1972 dessuten privat legepraksis i hovedstaden. Han ble godkjent som spesialist i barnesykdommer i 1921 og ble dr. med. i 1922 med avhandlingen Om katalasereaksjonen i fæces. Brinchmann utgav en rekke vitenskapelige artikler innen pediatri, bl.a. om bekjempelse av tuberkulose hos barn. Han var formann i Norsk Pediatrisk Selskap (Barnelegeforeningen) 1933–1934.
Virke som forfatter og dramatiker
Han var i sin tid en populær kriminalforfatter under pseudonymet Roy Roberts. Roberts' faste detektiv var politifullmektig cand. jur. Jens Borgen, vanligvis presentert med full tittel. Mann i gul frakk er blitt omtalt som hans beste kriminalroman.
I de første Roberts-bøkene kommer en viss sympati for rasistiske og fascistiske ideer til uttrykk, men Brinchmann kom senere til å endre syn i disse spørsmålene.
Brinchmann var i periodene 1938–1940 og 1946–1967 styreleder i Norske Dramatikeres Forbund. Under andre verdenskrig var han formann i Den norske Forfatterforening. Fra 1943 var han medlem av Hjemmefrontens kulturutvalg hvor han ble pådriver for forfatterstreiken. I 1950-årene var han president i Nordisk Dramatikerunion. Han fikk Kongens fortjenstmedalje i gull i 1952.
Velma Dunn
Velma Clancy Dunn (født 9. oktober 1918 i Monrovia i California, død 8. mai 2007 i Whittier i California) var en amerikansk stuper som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Alex Brinchmann
Virke som forfatter og dramatiker
Han var også medlem av Norsk Kvinnesaksforening og uttalte at han «kjemper for berettigelsen av kvinnens likestilling».
Velma Dunn
Dunn vant en olympisk sølvmedalje stuping under Sommer-OL 1936 i Berlin. Hun kom på andreplass i tårnstup bak sin landsmann Dorothy Poynton Hill.
Alex Brinchmann
«Fru Blom»
I Brinchmanns lystspill Karusell fra 1940 er det en replikk som har gått inn i det norske språket som et eget uttrykk, nemlig: «Piller og piller, fru Blom!». «Piller» blir i uttrykket byttet ut med det som passer for anledningen, og uttrykket brukes for å moderere en påstand (eksempel: A sier: «Du er vakker, B». B svarer: «Vakker og vakker, fru Blom. Jeg er vel heller stygg»). Dette uttrykket stod opprinnelig ikke i manuskriptet, men ble tilføyet av Per Aabel under en av prøvene. Aabel spilte «dr. Holm», som ytrer replikken, i oppsetninger gjennom flere tiår.
Jon Elster
Jon Elster (født 22. februar 1940 i Oslo) er en norsk filosof og samfunnsforsker.
Han er sønn av forfatter og kringkastingssjef Torolf Elster og lyriker Magli Elster. Hans foreldre flyktet til Sverige med Elster under andre verdenskrig. Elster er utdannet i Paris og ved Universitetet i Oslo, og har fra 1970-årene vært professor i statsvitenskap ved Universitetet i Chicago, og fra 1995 ved Columbia University i New York. I 2005 ble han utnevnt til professor ved Collège de France. Han ble tildelt Jean Nicod-prisen i 1997. Fra 2002 har Elster vært tilknyttet Centre for the Study of Civil War (CSCW) ved Institutt for fredsforskning (PRIO).
Jon Elster var en sentral bidragsyter til PaxLeksikon og har stått bak utgivelser av sosialistiske skrifter, spesielt av Karl Marx, på norsk. Vitenskapelig hører Elster til analytisk marxisme som ser bort fra de største teoriene til Marx, som den historiske materialismen og dialektikken, men er mer interessert i de mindre analysene hans, som teori om rasjonelle valg, metodologisk individualisme, utbytting, klasse og fremmedgjøring. I senere år har han gitt ut studier av Alexis de Tocqueville.
Hans (trolig) mest siterte verk er Ulysses and the Sirens: Studies in Rationality and Irrationality fra 1979. Tittelen viser til Odyssves som begrenset sitt handlerom ved frivillig å binde seg til masten. Elster diskuterer selvbinding filosofihistorisk og som samfunnsvitenskapelig forklaringsmekanisme, og forholdet mellom individuell og kollektiv irrasjonalitet. I boka argumenterer Elster for at teorien om rasjonelle valg (rational choice) har begrenset empirisk rekkevidde.
I forbindelse med sin 50-årsdag i 1989 ble han intervjuet av NRK Radio. På spørsmål om han er intellektuell svarte han "Ja, hvis ikke jeg er det, vet jeg ikke hvem som skulle være det".
I 2003 ble han kreert til æresdoktor ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).
I 2019 ble han tildelt Det Norske Videnskaps-Akademis pris for fremragende forskning innen humaniora og samfunnsvitenskap.
Kritikk av Holberg-prisen
I 2006 gikk Elster ut med skarp kritikk mot flere av tildelingene av Holberg-prisen, først i en artikkel i Nytt Norsk Tidsskrift og senere i intervjuer og en kronikk i Aftenposten. Han omtalte prisvinner Julia Kristeva som «en notorisk fransk sjarlatan» og hevdet videre at «det er en åpen hemmelighet at mye franskinspirert forskning innenfor humaniora nærmest kommer i kategorien tull». Mye av Elsters kritikk rettet seg mot norsk forskningspolitikk som Elster anså som provinsiell og preget av for små fagmiljøer til å kunne hevde seg internasjonalt.
I 2013 fulgte Elster opp med ny kritikk av Holberg-prisen. Denne gang kritiserte han utdelingen av prisen til franskmannen Bruno Latour. I korte trekk mente Elster at utdelingen representerte et lavmål for Holberg-prisen, fordi Latour «...så eksplisitt (skjønt han er aldri helt eksplisitt om noe) forkaster tanken om at forskningen søker kunnskap og sannhet».
Rødsildre
Rødsildre (Saxifraga oppositifolia) er en flerårig, eviggrønn urt i sildrefamilien. Blomstene er rødlige, og planten har motstatt bladstilling. Den kan vokse langt nord, og høyt til fjells. Den klokkeformede blomsten er vakker å se på, og har vært spist av inuitter.
Beskrivelse
Rødsildre er lavtvoksende og vokser i puter eller matter, og den blir kun 2–5 cm høy, med stengler som vokser krypende langs bakken. Artsepitetet oppositifolia viser til at bladene sitter motsatt, noe som er uvanlig i sildreslekta. Bladene er små og tungeformete. Stengelen ender i én enkelt rød til purpurfarget blomst med fem kronblader og ti støvbærere. Den er den eneste norske arten i sildrefamilien som har rødlige blomster. De andre artene har gule eller hvite blomster, noe som er sjelden for rødsildre. Den klokkeformede blomsten skiller rødsildre fra fjellsmelle som har flate blomster. Den er en av de første vårblomstene som blomstrer i fjellheimen, noe som skyldes at knoppene er utviklet på sensommeren året før blomstring.
Utbredelse
Rødsildre er sirkumpolart utbredt i Arktis og i fjellstrøk lenger sør. Planta vokser helt nord til 83°15'N på Nord-Grønland, noe som gjør planta til den nordligst voksende planta i verden. I Europa finnes den sørover til Sierra Nevada i Sør-Spania. I Alpene vokser den høyere enn 4500 moh., antagelig det kaldeste stedet noen blomsterplante vokser. I Norge er rødsildre vanlig på kalkgrunn i fjellet over hele landet og finnes opp til 2300 moh. i Jotunheimen. Den vokser også på Svalbard og Jan Mayen. Innenfor utbredelsesområdet varierer både utseende og kromosomtall, og botanikerne har ulike oppfatninger om hvordan arten best kan deles i underarter.
Bruk
På Grønland har inuittene plukket rødsildre og spist de nektarfylte blomstene. Den er en populær plante i fjellhager, men er vanskelig å dyrke i varmere klima. Rødsildre er fylkesblomst for Nordland og kommuneblomst for Osen. Den er også den offisielle blomsten for det nordirske grevskapet Londonderry.
Lotorp
Lotorp er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 701 innbyggere.
Caja Heimann
Caja Heimann (født 7. desember 1918, død 12. august 1988) var en dansk skuespillerinne.
Biografi
Hun hadde også engasjement i Riddersalen, Fiolteatret og Ungdommens Teater og medvirket i Fiffer-revyen i 1947, i revyen På lemp'lige vilkår på Riddersalen i 1962 og videre i Cirkusrevyen og Dronningmølle-revyer.
I TV hadde hun roller i seriene Ka' De li' østers?, Huset på Christianshavn og En by i provinsen.
Hun var i 11 år gift med skuespillerkollegaen Louis Miehe-Renard som hun fikk tre barn med – Pierre Miehe-Renard, Anja Miehe-Renard og Katja Miehe-Renard – som alle også er blitt skuespillere. Hun ble skilt fra Louis Miehe-Renard i 1954 og i 1955 gift med teaterlegen Bendt Vibe Ringsted (07-08-1904 – 15-07-1966).
Hun debuterte i filmen Vagabonden fra 1940 og medvirket i omkring 25 spillefilmer og TV-stykker. Hun fikk aldri de store rollene, men hun huskes for sin søte og til tider flørtende og frekke fremtoning.