cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigourney Weaver
2006–2008: Snow Cake og mindre biroller
Det samme året spilte hun også i Andrew Stantons animasjonsfilm WALL·E, som finner sted flere århundrer inn i fremtiden. Filmen handler om roboten WALL·E som bor alene på den ødelagte og forlatte jordkloden. Han forelsker seg etter en stund i roboten EVE, og følger henne ut i verdensrommet på en reise som kan forandre menneskehetens skjebne. Weaver ga stemmen til datamaskinen i romskipet som menneskene lever i. I komedien Baby Mama spilte hun mot Tina Fey og Amy Poehler; hun hadde rollen som Chaffee Bicknell, lederen i et surrogatfirma. Entertainment Weekly kalte rolleskildringen hennes «fryktelig morsom», og Adressa mente hun gjorde «en herlig karikatur som surrogatmorformidler».
2009–2011: Prayers for Bobby og Avatar
I 2009 hadde hun hovedrollen i TV-filmen Prayers for Bobby, som var basert på boken Prayers for Bobby: A Mother's Coming to Terms with the Suicide of Her Gay Son, som igjen var basert på virkelige hendelser. Hun spilte Mary Griffith, en kristen kvinne som oppdrar barna sine i den evangelikalske tro. Hun benekter at sønnen sin er homofil, og ber han om å gå til en psykolog for å bli «kurert». Imidlertid blir han mer deprimert, og ender opp med å flytte til Portland hvor han blir forelsket i en gutt. Etterhvert begår han selvmord, og Marys verden snus opp ned. Weaver tilbrakte en dag med den virkelige Mary Griffith i forkant av innspillingen; «Kvinnen jeg møtte var så sjenerøs; så ærlig om hvem hun var, hvilke beslutninger de hadde tatt og hvor nedverdigende de var ovenfor Bobby.»
Sigourney Weaver fikk god kritikk for rollen i Prayers for Bobby; blant annet av Variety og San Francisco Chronicle som mente det var «en rolle som var verdt talentene hennes» og som fungerte som «drahjelp» for resten av TV-filmen. Ray Richmond fra The Hollywood Reporter roste Weavers rolletolkning; han mente Weaver ga figuren sin en «rå intensitet og lidenskap», og at manusforfatteren Katie Ford var heldig i å få Weaver med på laget. Hun ble nominert til en Primetime Emmy Award, en Golden Globe, en Satellite Award og en Screen Actors Guild Award for skildringen, men vant ingen av dem.
Hun hadde en større birolle i James Camerons science fiction-film Avatar fra 2009. Filmen foregår i 2154 på «Pandora», en fiktiv måne i stjernesystemet Alfa Centauri, der menneskene driver gruvedrift for å utvinne et verdifullt mineral. Kolonistenes ekspansjon truer tilværelsen til na'viene, de innfødte på månen, og resten av økosystemet på Pandora. Weaver hadde rollen som Dr. Grace Augustine, en botaniker og lederen for Avatar-programmet som gjør det mulig for menneskene å samhandle med de innfødte. Avatar fikk gode kritikker, og ble i januar 2010 den mest innbringende filmen noensinne produsert. The Boston Globe sammenlignet rollefiguren med Weavers tidligere rollefigurer Ellen Ripley og Dian Fossey, mens New York Post kalte Grace «Pandoras Margaret Mead». Weaver selv har beskrevet figuren som «åpenhjertig, utålmodig og intens», og har sagt at hun er et eksempel på «en kvinne som har viet livet sitt til na'viene». Hun ble nominert til en Scream Award for beste kvinnelige birolle, og vant i den tilsvarende Saturn Award-kategorien.
I 2010 hadde hun en hovedrolle i Tim Allens regidebut Crazy on the Outside. Allen spilte også hovedpersonen i filmen, mens Weaver hadde rollen som den eksentriske storesøsteren. Entertainment Weekly ga filmen en negativ omtale, og mente Weaver ga sin «uformelige» rollefigur en «dyster profesjonalitet». I januar 2010 var hun gjestende vert for Saturday Night Live for andre gang i karrièren. I episoden spilte hun blant annet Dr. Grace Augustine i en Avatar-parodi, og en prostituert kvinne som forklarer ulike sexposisjoner. Weaver spilte også seg selv i en sketsj hvor hun blir besatt av hva anonyme internettbrukere mener om henne. 16. oktober 2010 ble hun tildelt Scream Awards' ærespris «Heroine Award» av regissør James Cameron for innsatsen i science fiction, grøssere og fantasyfilmer. Under den 82. Oscar-utdelingen presenterte hun prisen for beste scenografi.
Det samme året spilte hun også rollen som Ramona Clark i komedien You Again. Hun spilte mot Kristen Bell og Jamie Lee Curtis. Filmen handler om Bells figur Marni, som oppdager at broren skal gifte seg med rivalen hennes fra videregående. Ramona Clark er rivalens tante, og samtidig også rivalen til Marnis mor, Gail Byer (Curtis). Weavers prestasjon fikk blandet kritikk, men de fleste mente at dette skyldtes manuset. Filmkritiker Roger Ebert skrev at Weaver spilte rollen med «skjult energi», mens både The Seattle Times og The New York Times mente at rollefiguren hennes var en av de få positive elementene ved filmen. Sistnevnte sammenlignet rollefiguren med Weavers rolle Katharine Parker i Working Girl fra 1988.
Weaver hadde mindre biroller og gjesteopptredener i fire forskjellige filmer i 2011. Komedien Firmaturen handler om den mislykkede forsikringselgeren Tim Lippe, som i en alder av 34 fortsatt har samme jobb og samme dame – sin gamle barneskolelærer fra 7. klasse (Weaver). Filmen tar for seg hva som skjer da Tim får sitt livs sjanse til å vise hva han er god for på den årlige firmafesten. Selv om rollen var nokså liten, fikk Weaver mye ros for rolletolkningen. Hun hadde en liten rolle som «The Big Guy» i science fiction-komedien Paul. I et intervju med talkshow-verten Graham Norton beskrev hun filmen som «et kjærlighetsbrev til science fiction-fansen», og sa at hun tok rollen med en gang hun ble spurt. «Å finne en komedie som også er en hyllest til science fiction er en drøm som går i oppfyllelse».
I 2011 hadde hun også roller i actionthrilleren Abduction og dramafilmen Rampart. I Abduction spilte hun mot Taylor Lautner og Lily Collins, og hadde rollen som Dr. Geraldine «Geri» Bennett, psykologen til Lautners figur Nathan. Filmen handler om Nathan som får verdenen snudd på hodet da han innser at hele livet hans er en løgn. Filmen ble regnet som en av filmårets verste, og ifølge Rotten Tomatoes er den sammen med Kaos i Eventyrland den dårligst mottatte filmen Weaver har spilt i. Hun hadde rollen som den assisterende statsadvokaten Joan Confrey i Rampart, en film om politimannen Dave Brown som blir tatt på fersken i å banke opp en mistenkt. Weaver fikk god kritikk for rolleskildringen, blant annet av The New York Times og Variety.
Til tross for at rollefiguren døde i den første filmen, ble det i 2011 offentliggjort at Weaver skulle spille i oppfølgeren til Avatar. Ifølge Weaver selv har regissør James Cameron sagt at «ingen dør egentlig i science fiction-filmer». I 2014 takket hun også ja til å spille i alle tre oppfølgere, men Cameron har sagt at hun skal spille en helt ny figur. Cameron har sagt: «Sigourney og jeg deler en lang kreativ historie som går tilbake til 1985 da vi laget Aliens. Vi er gode venner og vi har alltid jobbet bra sammen, så det føles helt riktig at hun returnerer for Avatar-oppfølgerne.» I januar 2015 sa han at oppfølgeren blir ett år forsinket, men at manuset til de tre nye filmene skulle være ferdig innen den måneden. Innspillingen av Avatar 2 begynte i september 2017.
2012–2013: Political Animals og Broadway
Sigourney Weaver hadde hovedrollen som politikeren Elaine Barrish i miniserien Political Animals fra 2012; Barrish er USAs utenriksminister, og tidligere førstedame og guvernør i Illinois. Weaver har sagt at figuren er inspirert av Hillary Clinton, og har kalt Elaine «en begavet politiker». Hun beskriver rollefiguren som «matriarken» i en «svært levende» og «dysfunksjonell» familie. Miniserien hadde premiere 15. juli på den amerikanske TV-kanalen USA Network. Flere kritikere har sett likheter mellom Weavers rollefigur og Clinton; Washington Post skrev at figuren er «Hilary med en sterk dose av Lt. Ellen Ripley; sårbar, men hard, og antagelig smartere enn de forsvarsløse mennene rundt henne». Weaver fikk god kritikk for rolletolkningen; Maureen Ryan fra The Huffington Post kalte skildringen «fantastisk» og skrev at «Weavers karisma dominerer». Hun ble nominert til bransjepriser som Golden Globe, Primetime Emmy Award og Screen Actors Guild Award for rolleskildringen.
I 2012 hadde hun også en liten birolle i skrekkfilmen The Cabin in the Woods, der hun spilte lederen av et underjordisk laboratorium som årlig ofrer fem ungdommer for å kunne gjennomføre et hellig ritual. Hun hadde også de kvinnelige hovedrollene i thrillerne Red Lights og The Cold Light of Day. I førstnevnte spilte hun mot Cillian Murphy og Robert De Niro, og hadde rollen som Margaret Matheson, en akademiker som engasjerer seg i overnaturlig aktivitet. Weaver hadde rollen som Jean Carrack i The Cold Light of Day, en «tydelig upålitelig» CIA-agent, ifølge The Telegraph. Weaver fikk gode kritikker for skildringene sine. Roger Ebert og New York Post roste Weavers rolle i Red Lights, mens The Telegraph mente hun gjorde en god jobb i The Cold Light of Day. Variety mente imidlertid at skildringen i sistnevnte film var en av Weavers mindre overbevisende og engasjerende roller. I 2012 spilte hun også vampyrdronningen Ciccerus i komedien Vamps.
2014–i dag: Kommende prosjekter
I 2014 gjentok Weaver rollen som Ellen Ripley for videospillet Alien: Isolation. I 2014 og 2015 var flere anmeldere kritiske til skuespillerens små biroller. Hun spilte dronning Tuya i Ridley Scotts bibelepos Exodus: Gods and Kings fra 2014. Filmen er basert på den bibelske fortellingen om Moses, og tar for seg forholdet hans til den hensynsløse faraoen Ramses II. NATT&DAG skrev at «Sigourney Weavers trereplikkers gjesterolle nesten [er] en fornærmelse mot skuespilleren, som dessuten faller i gruppen av småroller med germanske trekk, der en kan sette spørsmålstegn ved castingen.» I 2015 hadde Weaver en rolle i Neill Blomkamps science fiction-film Chappie, som handler om en robot som får muligheten til å være som et ekte menneske. Hun hadde rollen som Michelle Bradley, en forretningskvinne som tror roboten vil være en fare for samfunnet. Flere kritikere mente at Weavers rolle var «underutnyttet», mens Adressa mente hun fikk «overraskende lite å spille på».
I juni 2015 hadde hun en gjesterolle i TV-serien Penn Zero: Part-Time Hero som den onde tittelrollen i episoden «Lady Starblaster». Samme år dukket hun også opp sammen med Liv Ullmann i dokumentarfilmen Jeg er Ingrid, om livet til den svenske skuespilleren Ingrid Bergman. Hun hadde en gjesterolle som turisten Beth Traywick i episodene «Facta Non Verba» og «All My Trials» for den britiske dramaserien Doc Martin. I 2016 hadde Weaver en stemmerolle i animasjonsfilmen Oppdrag Dory, oppfølgeren til Oppdrag Nemo, og en gjesterolle i nyinnspillingen av Ghostbusters – Spøkelsesligaen. Hun deltok også i dokumentarfilmen The Beatles: Eight Days a Week og i en episode av TV-serien Years of Living Dangerously, om global oppvarming.
I actionfilmen The Assignment fra 2016 spilte Weaver en kirurg som opererer hovedfiguren om til en kvinne. Det året hadde hun også en rolle i filmatiseringen av Patrick Ness' barnebok Monsteret kommer. Filmen handler om en gutt som må lære seg å takle «monsteret», som er frykten for morens dødelige sykdom. Weaver spilte mot Liam Neeson og Felicity Jones og hadde rollen som guttens krevende bestemor. Hun fikk blandet kritikk for rollen, og Sigurd Vik fra Filmpolitiet skrev at hun «havner mellom to stoler i rollen som bestemor. Hun blir ikke kjølig nok til å treffe den stive britiske matriarken, og mestrer heller ikke lunheten når den kreves».
I 2017 hadde Weaver en liten gjesterolle i dramakomedien The Meyerowitz Stories, og hun deltok også i Neill Blomkamps kortfilm Rakka. Hun spilte hovedskurken Alexandra i Marvels superheltserie The Defenders, som er en fortsettelse av TV-seriene Iron Fist, Luke Cage, Jessica Jones og Daredevil. Serien ble gjort tilgjengelig på Netflix 18. august 2017. Maureen Ryan fra Variety kalte Weavers rolleskildring «elegant og heftig» og skrev: «Weaver har en nesten overnaturlig evne til å få scenene sine til å knitre med elektrisitet, uansett hvor forutsigbare rollefigurens feige planer er.» Marte Hedenstad fra Filmpolitiet var også fornøyd og mente at «Sigourney Weaver hever opplevelsen». «[Alexandra] er en antagonist med flere lag, med både styrker og svakheter. Weaver er også god nok til å gjøre et haltende manus spiselig.»
Utmerkelser
Weaver har mottatt tre Oscar-nominasjoner for prestasjonene i Aliens, I gorillaens rike og Working Girl. Hun har også fått sju Golden Globe-nominasjoner, i tillegg til å ha vunnet to for skildringene i I gorillaens rike og Working Girl. Weaver innehar en BAFTA-pris for rolletolkningen som Janey Carvey i The Ice Storm, en Saturn Award for innsatsen som Ellen Ripley i Aliens, og æresprisen «Heroine Award» fra Scream Awards for innsatsen i science fiction, grøssere og fantasyfilmer. Ellers han hun mottatt tre Primetime Emmy Award-nominasjoner og tre Screen Actors Guild Award-nominasjoner for arbeidet sitt innen fjernsyn, og én Tony-nominasjon for skildringen i teaterstykket Hurlyburly. I 1999 ble hun tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame i Los Angeles. The Telegraph kåret Weaver til en av de 34 mest innflytelsesrike kvinnene på film, og skrev at hun «startet en trend for tøffe, kvinnelige actionhelter som vedvarer den dag i dag».
Filmografi (utvalg)
Weaver har også fått rollen i tre Avatar-oppfølgere.
Flaggdager på Færøyene
Dette er en oversikt over offentlige flaggdager på Færøyene hvor det færøyske flagget Merkið heises.
Lords Spiritual
Lords Spiritual er betegnelsen på de 26 biskopene fra Den engelske kirke som sitter i House of Lords i Det britiske parlamentet. De andre lordene kalles Lords Temporal.
Flaggdager på Færøyene
Det er ikke flaggdag, men likevel offentlig fridag Skjærtorsdag (Skírisdagur), Bots- og bededag (Dýri biðidagur), Juleaften (Jólakvøld), andre juledag, andre påskedag og mandag etter pinse.
Flagge der Färöer
Lords Spiritual
Den skotske kirke er presbyteriansk, og har derfor ingen biskoper som kan inngå blant Lords Spiritual. Kirken i Wales og Den irske kirke er ikke lenger statskirker, og har derfor ikke representasjonsrett.
Biskopene av de fem store setene, fem bispedømmer med spesiell historisk betydning, er alltid blant Lords Spiritual. Disse er Canterbury, York, London, Durham og Winchester. Resten av plassene fylles av de 21 som har høyest ansiennitet i bispekollegiet. Biskopene av Sodor og Man og Gibraltar kan ikke sitte i overhuset ettersom deres territorier ligger utenfor Storbritannia.
House of Lords
Emigrate
Emigrate er et band frontet av Richard Z. Kruspe, kjent som gitarist i Rammstein. Kruspe startet bandet i 2005 da Rammstein bestemte seg for å ta en forlenget pause. Ideen til bandet fikk han i tiden rundt Rammsteins album Mutter. Emigrate har utgitt fire studioalbum. Noen av musikerne som har bidratt på albumene til Emigrate er Lemmy fra Motörhead, Marilyn Manson, Till Lindemann fra Rammstein, Tobias Forge fra Ghost, og Jonathan Davis fra Korn.
Columbia Icefield
Columbia Icefield er den største isbreen i Rocky Mountains. Den ligger i den canadiske delen av Rocky Mountains, på begge sider av det kontinentale vannskillet langs grensa mellom Britisk Columbia og Alberta. Breen ligger delvis i det nordvestre hjørnet av Banff nasjonalpark og delvis i den søndre enden Jasper nasjonalpark. Den er omkring 325 km² i areal, 100 til 365 meter i tykkelse og får rundt 7 m nedbør som snø hvert år.
Historie
Columbia Icefield var, på grunn av at den lå avsides og de tøffe værforholdene i området, en av de siste geologiske oppdagelsene som ble gjort i det vestlige Canada. I april 1827 krysset den britiske botanikeren David Douglas Athabasca Pass—som var en viktig handelsrute lenger nord—da han klatret til topps på en av de omkringliggende fjelltoppene. Han beskrev sin første bestigning i dagboka, hvor han skrev at toppen var 6000 meter. Sommeren 1884 utforsket geologiprofessoren Arthur Philemon Coleman det kontinentale vannskillet fra Banff til Jasper for å prøve å finne den gigantiske toppen som Douglas hadde beskrevet. Han fant ikke den beskrevne toppen, men han fant ruta som senere skulle bli Icefield Parkway. I juli 1898 la den britiske oppdageren J. Norman Collie og vennene hans Hugh Stutfield og Herman Wooley ut for å lete etter kjempefjellet som Douglas hadde beskrevet. På morgenen 18. august klatret Collie og Wooley østsiden av Mount Athabasca, og nådde toppen hvor de oppdaget et område dekket av is som strakte seg nesten til horisonten i alle retninger. Collie skrev senere: "The view that lay before us in the evening light was one that does not often fall to the lot of modern moutaineers. A new world was spread at our feet: to the westward stretched a vast ice-field probably never before seen by the human eye, and surrounded by entirely unknown, unnamed and unclimbed peaks."
Brearmer
Den store hovedbreen har flere store brearmer inkludert:
Fjelltopper
Noen av de høyeste fjelltoppene i de canadiske delene av Rocky Mountains ligger rundt kanten:
Oliver Cromwell
Oliver Cromwell (født 25. april 1599, død 3. september 1658) var en engelsk militær og politisk leder, kjent for å ha henrettet den engelske kongen. I en periode forvandlet Cromwell England til et republikansk samvelde, og han fungerte som Lord Protector, «herrebeskytter», av England, Skottland og Irland. Cromwell var en av kommandantene i New Model Army som beseiret rojalistene i den engelske borgerkrigen. Etter henrettelsen av kong Karl I i 1649, dominerte Cromwell det kortvarige Samveldet England, erobret Irland og Skottland, og hersket som Lord Protector fra 1653 og fram til sin død i 1658.
Cromwell var født inn i lavadelen og forble relativ ukjent i de første førti årene av sitt liv. Sammen med sin bror Henry hadde han en gård med noen høner og sauer, solgte egg og ull som leveveg. Hans livsstil minnet om selveierbonde i liten målestokk inntil han fikk en arv fra en onkel. Etter å ha gått gjennom en religiøs omvendelse det samme tiåret, gjorde Cromwell en uavhengig puritansk stil som en vesentlig del av sitt liv. Som hersker utøvde han en aggressiv og effektiv utenrikspolitikk og gjorde så mye som enhver annen engelsk leder for å forme framtiden til det landet han styrte. Men hans Samvelde falt sammen etter hans død og den kongelige familie ble gjeninnsatt i 1660. Som en intenst religiøs mann — han kalte seg selv for en «puritansk Moses» — trodde han glødende at Gud selv hadde sørget for hans militære seirer. Han identifiserte seg som puritaner, men aldri med en bestemt sekt eller posisjon, og favoriserte religiøs toleranse innenfor alle ulike protestantiske grupperinger, og tilsvarende fiendskap mot katolisismen.
Cromwell har forblitt som en av de mest kontroversielle figurer i britisk historie — betraktet som en regicidal (kongemorder) diktator av historikere som David Hume og Christopher Hill, men ble betraktet som en frihetshelt av andre, blant annet Thomas Carlyle og Samuel Rawson Gardiner. I en avstemning hos BBC i 2002 ble Cromwell valgt som en av ti fremste briter gjennom alle tider. Hans virkemidler mot katolikker i Skottland og Irland har blitt karakterisert som folkemord, eller bortimot som folkemord. I Irland har han blitt skarpt kritisert og fordømt grunnet massakrer av sivilbefolkningen.
Tidlige år
Oliver Cromwell ble født i Cromwell House i Huntingdon den 25. april 1599, som sønn av Robert Cromwell og Elizabeth Steward. Han nedstammet fra Katherine Cromwell (født ca. 1482), en eldre søster av Tudortidens politiker Thomas Cromwell, 1. jarl av Essex, som var kong Henrik VIIIs viktigste minister i forskjellige posisjoner i løpet av første halvdel av 1500-tallet. Katherine ble gift med Morgan ap William, sønn av William ap Yevan fra Wales. Selv om Katherine giftet seg beholdt hennes barn hennes etternavn, blant annet for å opprettholde koblingen til deres berømte onkel. Familielinjen fortsatte gjennom Richard Williams, også kjent som Cromwell, (ca. 1500–1544), Henry Williams, også kjent som Cromwell, (ca. 1524 – 6. januar 1604), og deretter til Olivers far Robert Cromwell (ca. 1560–1617), som giftet seg med Elizabeth Steward (ca. 1564–1654) på den dagen som Oliver ble født. Thomas Cromwell var således hans tipp-tipp grandonkel.
Bevarte nedtegnelser viser at Cromwell ble døpt den 29. april 1599 ved St. John's Church og at han gikk på latinskole i byen, Huntingdon Grammar School. Han fortsatte sine studier ved Sidney Sussex College ved Universitetet i Cambridge, den gang et nyopprettet lærested med meget strengt, puritansk livssyn. Han forlot skolen i juni 1617 uten å ta noen eksamen umiddelbart etter sin fars død. Tidlige biografer har hevdet at han deretter gikk på Lincoln’s Inn, men det finnes ingen nedtegnelser som bekrefter dette. Fraser (1973) har konkludert at han sannsynligvis fikk en del trening som advokat ved en av et av Londons Inns of Court på denne tiden. Hans bestefar, hans far, og to av hans onkler hadde gått på Lincoln's Inn, og Cromwell sendte sin egen sønn Richard dit i 1647.
Cromwell reiste antagelig hjem til Huntingdon kort tid etter sin fars død da hans mor var blitt enke og hans syv søstre var ugifte, og det var derfor behov for at han kom hjem for å hjelpe sin familie.
Ekteskap og familie
Den 22. august 1620 ved St Giles-without-Cripplegate, London, giftet Cromwell seg med Elizabeth Bourchier (1598–1665). De fikk 9 barn sammen: (2) sir John Russell, baronett av Chippenham. Elizabeths far, sir James Bourchier, var en lærhandler i London som eide omfattende landområder i Essex og hadde tette forbindelser med de puritanske familiene innen lavadelen her. Ekteskapet førte Cromwell også i kontakt med Oliver St John og med ledende medlemmer av handelsstanden i London, og bak dem innflytelsen til jarlene Warwick og Holland. Kontakten i dette innflytelsesrike nettverket kom til å bli avgjørende for Cromwells militære og politiske karriere.
Krise og bedring
På dette tidspunktet finnes det ingen informasjon som antyr Cromwells egen religiøse overbevisning. Hans brev i 1626 til Henry Downhall, en arminiansk prest, antyder at Cromwell ikke ennå hadde blitt påvirket av radikal puritanisme. Det er imidlertid bevis på at Cromwell gikk i gjennom en periode av personlig krise fra slutten av 1620- til begynnelsen av 1630-tallet- Han søkte også behandling for valde melancolicus (depresjon) hos Londonlegen Théodore de Mayerne i 1628. Han havnet også i en slåsskamp med lavadelen i Huntingdon over et nytt charter for byen med det resultat at han måtte møte for Privy Council (kongens geheimeråd) i 1630.
I 1631 solgte Cromwell det meste av hva han eide i Huntingdon — antagelig grunnet den nevnte striden — og flyttet til en gård i St Ives. Dette var et betydelig skritt nedover på den sosiale rangstigen sammenlignet med hans tidligere posisjon, og det synes å ha vært en stort følelsesmessig og åndelig nedslag for ham. Et brev datert 1638 fra Cromwell og til hans kusine, hustruen til Oliver St John, gir et vitnesbyrd av en åndelig oppvåkning. Brevet framstiller Cromwell som fra å være den fremste blant syndere, har han blitt kalt til å være i «menigheten til de førstefødte». Språket i brevet, som er fylt opp av bibelsitater og vitner om Cromwells egen oppfatning om at etter han har blitt frelst av Guds nåde, har plassert sin tro håndfast innenfor den radikale puritanske oppfatningen om at den protestantiske reformasjonen ikke hadde gått langt nok.
Som gruppe var puritanere medlemmer av den engelske kirke som ønsket en renere, pure, form for kristendom, fri for katolske tradisjoner og praksis, og det som ble oppfattet som katolsk overtro, både i kirkens fysiske utforming som i gudstjenestens form. Puritanere ønsket renhet og enkelhet, og ville ikke bære giftering eller korse seg. I det private liv verdsatte de bønn og samtaler om religiøse emner, og mange skrev dagbok for å holde nedtegnelser over eget gudfryktig liv. Puritanere var særlig mange i østlige England og i London, de mest framgangsrike og litterære områdene, og Universitet i Cambridge produserte mange intellektuelle puritanere.
Ved slutten av 1630-tallet hadde Cromwell på nytt kom tilbake blant de anerkjente i lavadelen. Han hadde også blitt en bekjennende puritaner og hadde etablerte viktige familieforbindelser til ledende familier i London og Essex.
Parlamentsmedlem: 1628–29 og 1640–42
Cromwell ble parlamentsmedlem for Huntingdon i det engelske parlamentet for 1628–1629. Han gjorde seg lite bemerket. Nedtegnelser for parlamentet viser kun én tale, og da mot den arminianske biskop Richard Neile, og den ble heller ikke godt mottatt. Etter å ha oppløst dette parlamentet styrte kong Karl I uten et parlament i 11 år. Da kongen sto opp mot et skotsk opprør kjent som biskopkrigene tvang mangelen på økonomiske midler Karl I til sammenkalle parlamentet på nytt i 1640. Cromwell kom tilbake til parlamentet som representant for Cambridge, men dette parlamentet varte i kun tre uker før kongen oppløste det, og det ble av den grunn kalt for det korte parlamentet. Cromwell flyttet sin familie fra Ely og til London i 1640.
Et nytt parlament ble sammenkalt senere det samme året, og det ble siden kjent som det lange parlamentet. Cromwell kom atter tilbake som parlamentsmedlem for Cambridge. Som med parlamentet for 1628–29, er det sannsynlig at Cromwell skyldte sin posisjon ved innflytelse fra andre, noe som kan forklare hvorfor han den første uken i parlamentet hadde ansvaret for å presentere ansøkninger for løslatelse av John Libourne, som hadde blitt en puritansk martyr etter at han var blitt arrestert for å ha importert ulike religiøse avhandlinger og bøker fra Nederlandene. I de første to årene av det lange parlamentet var Cromwell knyttet til denne religiøse gruppen av aristokrater i overhuset og underhuset som han hadde etablert familiære og religiøse forbindelser med på 1630-tallet. Blant disse var jarlene av Essex, Warwick og Bedford, Oliver St John, og vicomte Saye and Sele. Ved dette tidspunktet hadde gruppen en religiøs agenda for reformasjon: de som utøvet regjeringsmakt skulle bli kontrollert av regulære parlamenter og dessuten ville de ha en moderat utvidelse av samvittighetsmessige rettigheter. Cromwell synes å ha hatt en rolle i en del av denne gruppens politiske manøvreringer. Eksempelvis i mai 1641 var det Cromwell som fremmet den andre lesningen av de årlige parlamentslovene og senere var han med på å ta initiativet til og gjennomføringen av det puritanske lovforslaget Root and Branch Bill som fremmet et forbud mot bispestyret.
Begynnelsen på den engelske borgerkrig
Da stridspunktene ikke ble løst for det lange parlamentet førte det til at konflikten utviklet seg til væpnet strid mellom parlamentet og kong Karl I høsten 1642, som ble begynnelsen på den engelske borgerkrigen. Før han deltok i parlamentets styrker var Cromwells eneste militære erfaring i den lokale bygdemilitsen. Han rekrutterte en tropp kavalerister i Cambridgeshire etter å ha blokkert en verdifull skipslast med sølvplater fra lærestedet Cambridge som var ment for kongen. Cromwell og hans ryttere slåss deretter i det ikke avgjørende slaget ved Edgehill den 23. oktober 1642. Troppen ble utvidet til å bli et fullt regiment i løpet av vinteren 1642 og 1643, og utgjorde en del av den østlige sammenslutningen av rundhodene, Eastern Association, under kommando av Edward Montagu, jarlen av Manchester. Cromwell fikk erfaring i en rekke suksessfulle hendelser og slag i East Anglia i 1643, mest kjent er slaget ved Gainsborough den 28. juli. Han ble deretter utpekt som guvernør av Ely og som en oberst av den østlige sammenslutningen.
Marston Moor
Ved tidspunktet for slaget ved Marston Moor i juli 1644 hadde Cromwell steget i gradene fra generalløytnant for kavaleriet i Manchesters hær. Kavaleriets suksess i å bryte rekkene til rojalistkavaleriet og deretter angripe deres infanteri bakfra ved Marston Moor var en avgjørende faktor i den parlamentariske seieren. Cromwell kjempet i fremste rekker for sine tropper i slaget og ble lettere skadet i nakken, gikk til side for en kort stund for å motta behandling under slaget, men kom tilbake for å tvinge fram seieren. Etter at Cromwells nevø ble drept ved Marston Moor skrev han et berømt brev til sin svoger. Marston Moor sikret nordlige England for rundhodene, men de klarte ikke å overvinne helt og holdent rojalistenes motstand.
Heller ikke det andre slaget ved Newbury i oktober ble avgjørende og betydde at ved slutten av 1644 viste krigen intet tegn på å bli avsluttet. Cromwells erfaring ved Newbury, hvor Manchester hadde latt kongens hær unnslippe en omsirklet manøver, førte til en alvorlig diskusjon med jarlen av Manchester som han mente var mindre enn entusiastisk i dennes ledelse av krigen. Manchester anklaget senere Cromwell for å rekruttere menn «av lav fødsel som offiserer i hæren, og Cromwell skal da han svart: «Om du velger gudfryktig, redelige menn til å være kapteiner av hestene, vil redelige menn følge dem... Jeg vil heller ha en ordinær av fødsel i hjemmegjort jakke som kapteiner som vet hva han slåss for og elsker hva han vet, enn hva du kaller en herre og er heller ikke noe mer.»
New Model Army
Delvis som svar på fiaskoen av å ikke dra nytte av seieren ved Marston Moor, vedtok parlamentet Bestemmelsen om selvforsakelse, Self-Denying Ordinance, tidlig i 1645. Det tvang medlemmene av underhuset, og herrer som Manchester, å velge mellom sivil tjente og militær kommando. Alle av dem — unntatt Cromwell, hvis kommisjon var gitt fortsatt unntak og fikk tillatelse til å fortsette å være parlamentsmedlem til tross for hans militære kommando — valgte å si fra seg sine militære posisjoner. Forordningen bestemte også at hæren skulle bli «remodellert» på et nasjonalt grunnlag, noe som erstattet de gamle tilknytningene til fylkene. Cromwell bidro betydelig til disse militære reformene. I april 1645 dro den nymodellerte hæren, New Model Army, ut i strid med sir Thomas Fairfax, 3. lord Fairfax av Cameron, som kommandant, og med Cromwell som generalløytnant for kavaleriet og som nestkommandant. På dette tidspunktet var parlamentets rundhoder overlegen i antall sammenlignet med kongens hær i forholdet to til en, løst regnet.
Slaget ved Naseby
Det kritiske slaget ved Naseby i juni 1645 knuste New Model Army kongens hovedhær. Cromwell ledet sin ving med stor suksess ved Naseby, igjen nedkjempet han rojalistenes kavaleri. I slaget ved Langport den 10. juli deltok Cromwell i nederlaget til den siste betydelige rojalistiske hæren. Naseby og Langport avsluttet effektivt kongens håp om seier, og de påfølgende krigstoktene til rundhodene involverte å erobre de gjenværende befestede posisjonene i vestlige England. I oktober 1645 beleiret Cromwell og erobret den rike og betydelige katolske festningen Basing House, skjønt han ble senere anklaget for å ha drept ett hundre av stedets rojalistgarnison på tre hundre menn etter at de hadde overgitt seg. Cromwell tok også del i de vellykte beleiringene av Bridgwater, Sherborne, Bristol, Devizes, og Winchester, og tilbrakte deretter første halvdel av 1646 i å slå ned motstanden i Devon og Cornwall. Kong Karl I overga seg til skottene den 5. mai 1646, noe som avsluttet den første engelske borgerkrigen. Cromwell og Fairfax tok imot den formelle overgivelsen til rojalistene i Oxford i juni.
Cromwells militære stil
Cromwell introduserte også kavaleriformasjoner i tett orden med tropper som red fra kne til kne. Det var en nyvinning i England på denne tiden, og var en betydelig faktor for hans suksess. Han holdt sine tropper tett sammen etter sammenstøt hvor de hadde fått overtaket, framfor å la dem jage motstanderne en for en på slagmarken. Denne disiplinen førte til større intensitet og raske reaksjoner på utviklingen av slaget. Dette opplegget i hans ledelse var avgjørende i begge slagene ved Marston Moor som ved Naseby.
Politikk: 1647–49
I februar 1647 ble Cromwell såpass syk at han ble holdt borte fra det politiske liv i over en måned. Da han hadde kommet seg på beina igjen hadde parlamentet blitt delt over saken om hva man skulle gjøre med kongen. Et flertall i begge husene gikk inn for en avtale som ville betale og kvitte seg med den skotske hæren, avskjedige det meste av New Model Army, og gjeninnsette Karl I på tronen i bytte for en presbyteriansk avtale av kirken. Cromwell avviste den skotske utgaven av presbyterianismen, som truet med å erstatte et autoritært religiøst hierarki med et annet. Hæren som var blitt radikalisert ved at parlamentet ikke utbetalte den lønnen som den var blitt lovet, stemte mot disse endringene, men underhuset erklærte oppropet som ulovlig. I mai 1647 ble Cromwell sendt til hærens hovedkvarter i Saffron Walden for å forhandle med dem, men klarte ikke å komme til en enighet. I juni 1647 grep en kavaleritropp under ledelse av kornett George Joyce kongen fra parlamentets fengsling, noe som svekket parlamentets posisjon. Selv om det er kjent at Cromwell møtte Joyce den 31. mai er det umulig å vite hvilken rolle Cromwell spilte i denne hendelsen, men han hadde egeninteresse i å ha grepet om kongen.
Cromwell og Henry Ireton skrev deretter et manifest — Heads of Proposals, «Forslagenes overhoder» — formet for å sjekke den administrative makten, og som krevde et fast og valgt parlament, og gjenopprettelsen av en ikke obligatorisk episkopal avtale. Mange i hæren, som levellere ledet av John Lilburne, mente at dette ikke var nok og krevde full politisk likhet for alle menn, noe som førte til opphisset debatter i Putney i løpet av høsten 1647 mellom Fairfax, Cromwell og Ireton på den ene siden, og radikale levellere som oberst Thomas Rainsborough på den andre siden. Debattene i Putney ble brutt av til sist uten å nå fram til en løsning. Debattene og kongens rømning fra Hampton Court den 12. november var antagelig medvirkende i å ha hardnet Cromwells beslutningen angående kongens skjebne.
Den andre borgerkrig
At man ikke greide å komme til en enighet med kongen førte til sist til at den andre engelske borgerkrigen brøt ut i 1648 da kongen forsøkte å gripe makten på nytt ved våpenmakt. Cromwell slo først ned et rojalistisk opprør i sørlige Wales ledet av Rowland Laugharne, vant tilbake festningen Chepstow Castle den 25. mai og seks dager senere tvang han fram overgivelse av Tenny. Festningen ved Carmarthen ble ødelagt ved brann. Den langt sterkere festningen ved Pembroke overga seg først etter åtte uker med beleiring. Cromwell behandlet tidligere rojalistiske soldater lemfeldig, men mindre skånsomt av de som tidligere hadde vært en del av den parlamentariske hæren. John Poyer ble til sist henrettet i London etter å ha trukket lodd.
Deretter marsjerte Cromwell nordover for å ta seg av den prorojalistiske skotske hæren (engagere) som hadde invadert England. Ved Preston hadde Cromwell for første gang eneansvaret for å lede an og med en hær på 9000 mann, og han vant en strålende seier over en motstander som var dobbelt så stor.
I løpet av 1648 begynte Cromwells brev og taler å bli stadig tyngre basert på bibelsk billedbruk, mange av dem meditasjoner over meningen i bestemte bibelavsnitt. For eksempel etter slaget ved Presten førte studiet av Salmenes bok 17 og 105 ham til å fortelle parlamentet at «de som er uforsonlige og ikke vil slutte å plage landet må raskt bli sendt ødelagt ut av landet». I et brev til Oliver St John i september 1648 anmodet Cromwell ham om å lese Jesajaboken 8 hvor kongedømmet faller og kun de gudfryktige overlever. Dette brevet antyder at det var Cromwells tro framfor et engasjement i radikal politikk, koblet med parlamentets beslutning å inngå forhandlinger med kongen i Newportavtalen som overbeviste ham om at Gud hadde talt imot både kongen som parlamentet som landets lovlige myndigheter. For Cromwell var hæren nå blitt Guds utvalgte redskap. Episoden viser Cromwells faste tro i forsynets styrelse — at Gud aktivt dirigerte hendelsene i verden gjennom handlingene til «utvalgte mennesker» (som Gud hadde «framskaffet» for denne hensikt). Cromwell trodde under borgerkrigene at han var en av de utvalgte, og han fortolket sine militære seire som indikasjoner på Guds godkjennelse av hans handlinger, og nederlag som tegn på at Gud ville lede ham i en annen retning.
Kongen anklaget og henrettet
I desember 1648 ble de medlemmer av parlamentet som ønsket å fortsette forhandlingene med kongen forhindret fra å sitte i parlamentet ved en tropp soldater ledet av oberst Thomas Pride, en episode kjent som «Prides utrenskning», Pride's Purge. Det gjenværende delen av parlamentsmedlemmene, kjent som rumpparlamentet («resteparlamentet»), var enig i at Karl I skulle bli anklaget for høyforræderi. Cromwell var fortsatt nord i England, opptatt av rojalistisk motstand da disse hendelsene skjedde, men etter at han hadde kommet tilbake til London, på dagen etter Prides utrenskning av parlamentet, ble han en besluttsom pådriver av de som presset på for kongens rettssak og henrettelse, overbevist om at kongens død var den eneste måten å avslutte borgerkrigen på. Dødsdommen for Karl I ble signert av 59 av domstolens medlemmer, blant annet Cromwell (som var den tredje som signerte den). Fairfax nektet påfallende å signere den.
Henrettelsen ble forsinket fram til den 30. januar 1649. Kongen ble halshugd foran Banqueting House til Palace of Whitehall. Grunnen for forsinkelsen var for at rumpparlamentet skulle kunne vedta en kriselov, «Loven forbyr proklameringen at noen person kan være konge av England eller Irland, eller dets maktområder», noe som gjorde det til et lovbrudd å proklamere en ny konge. Parlamentet stemte for å forby overhuset den 6. februar og forby monarkiet den 7. februar. En lov som forbød kongedømmet ble formelt vedtatt av parlamentet den 17. mars som ble fulgt av en lov som forbød overhuset den 19. mars.
Etableringen av det engelske samveldet: 1649
Etter at kongen var henrettet ble England erklært som en republikk, kjent som det engelske samveldet. Rumpparlamentet var både utøvende som lovgivende myndighet, og med et mindre statsråd, Council of State, som også hadde en del utøvende funksjoner. Cromwell forble både medlem av parlamentet og ble også utpekt som medlem av statsrådet.
I de første månedene etter kongens henrettelse forsøkte og feilet Cromwell i å forene den opprinnelige gruppen av «rojale uavhengige» sentrert rundt Oliver St John og William Fiennes, 1. vicomte Saye og Sele, som hadde fraksjonert i løpet av 1648. Cromwell hadde vært knyttet til denne gruppen siden før utbruddet av krigen i 1642 og hadde vært nært assosiert med dem på 1640-tallet. Imidlertid var det kun St John som ble overtalt til å beholde sin plass i parlamentet.
Rojalistene hadde i mellomtiden omgruppert seg i Irland og signerte en avtale med irske katolikker organisert i det irske forbund. I mars ble Cromwell valgt av parlamentet til å føre krig mot dem. Forberedelsene for en invasjon av Irland tok Cromwells tid og oppmerksomhet i de påfølgende månedene. Etter å ha slått ned mytteri fra levellere i den engelske hæren ved Andover og Burford i mai kunne Cromwell reise fra Bristol i slutten av juli med kurs for Irland.
Den irske krig: 1649–50
Cromwell ledet en invasjon av Irland fra 1649–50. Rundhodenes fremste opposisjon var den militære trussel som besto av det katolske irske forbundet og engelske rojalister (som hadde inngått en avtale i 1649 med irene). Den irsk-rojalistiske allianse ble bedømt som den største enkelttrussel mot det engelske samveldet. Imidlertid var den politiske situasjonen på Irland i 1649 ekstremt fraksjonert: det var også adskilte styrker bestående av irske katolikker som var motstandere av den rojalistiske alliansen, og det var protestantiske rojaliststyrker som gradvis nærmet seg parlamentet. Cromwell sa i en tale til hærens råd den 23. mars at «Jeg hadde heller valgt å bli veltet av rojalistiske interesser enn skotske interesser; jeg hadde heller blitt veltet av skotske interesser enn irske interesser og jeg mener at av dem alle er denne er den aller farligste.»
Cromwells fiendskap mot irlenderne var like mye basert på religion som politikk. Han var en lidenskapelig motstander av den katolske kirke som han, og andre puritanere, mente nektet Bibelens forrang i favør av pavens og presteskapets autoritet, og som han klandret for tyranni og forfølgelse av protestanter i Europa. At Cromwell assosierte katolisisme med forfølgelse ble sterkere befestet med det irske opprøret i 1641. Dette opprøret, som hadde til hensikt å være uten vold og blod, endte med massakrer av engelske og skotske protestantiske bosettere, begått av både irlendere, gammelenglendere, og skotske katolikker i Irland. De engelske og skotske bosetterne hadde etablert seg på landområder som var tatt fra tidligere innfødte katolske landeiere. Disse faktorene var en del av det politiske bakteppet som bidro til å motivere brutaliteten og grusomhetene ved Cromwells krigføring i Irland.
Parlamentet hadde planlagt å gjenerobre Irland siden 1641 og hadde allerede sendt en invasjonsstyrke dit i 1647. Cromwells invasjon i 1649 var langt større og da borgerkrigen i England var over, kunne hans hær bli jevnlig forsterket og få inn nye tropper. Hans ni måneder med krigføring i Irland var kortfattet og effektiv, men den avsluttet ikke den irske krigen. Før hans invasjon hadde de parlamentariske styrkene holdt utposter i Dublin og Derry. Da han dro fra Irland hadde de okkuperte det meste av de østlige og nordlige delene av landet. Etter at han gikk i land ved Dublin den 15. august 1649 (som nylig hadde forsvart mot angrep fra irske og rojalistiske angrep i slaget ved Rathmines), overtok Cromwell de befestede havnebyene Drogheda og Wexford for å sikre logistikktilførsel fra England.
Athabascapasset
Athabascapasset (Athabasca Pass) er et fjellpass i Rocky Mountains på grensen mellom de canadiske provinsene Britisk Columbia og Alberta. Passet ligger 1753 meter over havet.
Oliver Cromwell
Den irske krig: 1649–50
Ved beleiringen av Drogheda i september 1649 massakrerte Cromwells soldater bortimot 3500 mennesker etter at byen hadde overgitt seg — noe som utgjorde rundt 2700 rojalistsoldater og alle mennene i byen som kunne bære våpen, også en del sivilister, fanger og katolske prester. Cromwell skrev etterpå at:
Athabascapasset
Passet ligger mellom Mount Brown og McGillivray Ridge sør for Yellowheadpasset og nord for Howsepasset.
Oliver Cromwell
Den irske krig: 1649–50
Ved beleiringen av Wexford i oktober ble en annen massakre utløst og skjedde under forvirrende omstendigheter. Mens Cromwell tilsynelatende forsøkte å forhandle fram betingelser for overgivelse, brøt en del av hans soldater inn i byen, massakrerte rundt 2000 irske soldater og opp til 1500 sivile, og brente ned det meste av byen. Det ble ikke foretatt noen former for disiplinærstraff mot de av hans soldater som hadde utført denne massakren.
Athabascapasset
Den første dokumenterte forseringen av passet ble gjort av David Thompson og guiden irokeseren Thomas i 1811 på vegne av pelshandelsselskapet North West Company. Etter dette ble passet et viktig transportledd i pelshandelen mellom Stillehavet og Rupert's Land.
Oliver Cromwell
Den irske krig: 1649–50
Etter å ha erobret Drogheda sendte Cromwell soldater nordover til Ulster for å sikre den nordlige delen av landet og dro selv for å beleire Waterford, Kilkenny og Clonmel sørøst i Irland. Kilkenny overga seg under vilkår, det samme gjorde andre byer som New Ross og Carlow, men Crowmell greide ikke å ta Waterford, og ved beleiringen av Clonmel i mai 1650 mistet han 2000 menn i avbrutt forsøk på å erobre byen før den til sist overga seg.
Athabascapasset
Passet fikk kulturminnestatus (National Historic Sites of Canada) i 1971. og er i dag del av Jasper nasjonalpark.
Oliver Cromwell
Den irske krig: 1649–50
En av Cromwells største seire i Irland var av diplomatisk art framfor militært. Med hjelp fra Roger Boyle, 1. jarl av Orrery, overtalte Cromwell de protestantiske rojalistsoldatene i Cork til å bytte side og slåss sammen med parlamentets styrker. Ved dette tidspunktet hadde nyheten nådd fram til Cromwell om at Karl II, sønn av den henrettede kongen, hadde gått i land i Skottland og hadde blitt utropt som konge av konvenanterregimet der. Cromwell måtte derfor dra tilbake til England fra Youghal den 26. mai 1650 for å ta seg av denne nye trusselen.
Den parlamentariske erobringen av Irland trakk ut for bortimot tre år etter Cromwell selv hadde forlatt Irland. Krigføringen under Cromwells etterfølgere Henry Ireton og Edmund Ludlow besto hovedsakelig av lange beleiringer av befestede byer og geriljakrig på landet. Den siste byen holdt av katolikker, Galway, overga seg i april 1652 og de siste irske tropper kapitulerte i april året etter.
I kjølvannet av samveldets erobringer ble offentlig utøvelse av katolsk tro forbudt og katolske prester ble drept straks de ble fanget. Alle eiendom eid av katolikker ble konfiskert under loven om bosetning av Irland 1652 og gitt til skotske og engelske bosettere, parlamentets finansielle kreditorer og til parlamentets soldater. De gjenværende katolske jordeierne ble tvangsflyttet bort til dårligere jord i provinsen Connacht — dette førte til en fast frase tilskrevet Cromwell: «Til helvete eller til Connacht!». Under samveldet sank antallet katolske jordeiere i Irland fra rundt 60 prosent av det hele og til rundt 8 prosent. Cromwell hadde gjort Irland til et forbudt område for irlendere.
«Guds bøddel»
Mens massakrene ved Drogheda og Wexford var på et vis typisk for samtiden, særlig i kontekst av den nylig avsluttede tredveårskrigen, som reduserte den mannlige befolkningen i Tyskland til opp mot det halve, er det få sammenlignbare hendelser i løpet av rundhodenes krigføring i England eller Skottland. En mulig sammenligning er Cromwells beleiring av Basing House i 1645 — setet til den framtredende katolske marki av Winchester — som resulterte i at rundt 100 av garnison 400 menn ble drept etter å ha blitt nektet nåde. Samtidige rapporterte også sivile døde, seks katolske prester og en kvinne. Imidlertid var mengden av døde ved Basing House langt mindre. Cromwell selv sa om drapene ved Drogheda i sin første brev tilbake til statsrådet: «Jeg tror at vi la ved sverd ned hele antallet forsvarere. Jeg tror ikke at tretti av hele antallet unnslapp med livet.» Å nekte å gi nåde til garnison, selv etter å ha brutt gjennom murene, var Cromwells rettferdiggjøring av massakren. Hvor Cromwell forhandlet overgivelsen av befestede byer som ved Carlow, New Ross, og Clonmel, respekterte han overgivelsens vilkår og beskyttet livene og eiendommene til byfolkene. Ved Wexford begynte Cromwell på nytt forhandlinger om overgivelse, imidlertid overga kapteinen for festningen i Wexford midt under forhandlingene, og i forvirringen begynte en del av Cromwells soldater sanseløst med drap og plyndring. Den irske forfatteren, amatørhistorikeren og bysbarn av Drogheda Tom Reilly, har dratt dette argumentet videre og hevdet at de aksepterte versjonene av kampanjene i Drogheda og Wexford hvor omfattende drap skjedde på sivile på Cromwells ordrer, «er en fiksjon fra 1800-tallet.» Reillys konklusjoner har derimot blitt avvist av andre forskere.