cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UKErevyen
Profesjonalisering (1931–1939)
Revyen i 1937 var ikke bare teknisk nyvinnende, men markerte også et veiskille i sin sammensetning av ensemblet. For første gang i UKErevyens historie ble nemlig kvinnerollene spilt av kvinner. Fram til 1937 spilte de mannlige studentene også samtlige kvinneroller, men i 1937 ble altså ekte kvinner tatt inn i varmen i SIT, til tross for frykt blant noen av de eldre for at dette skulle frarøve revyen dens beste poenger.
Tempora i 1939 ble den siste revyen før krigen, og også denne revyen fulgte opp den antifascistiske tråden. Revyen tok også et oppgjør med opprustning og raseforfølgelse, samt med den hemningsløse hjernevasken og propagandaen som nå pågikk for fullt i Tyskland. UKEplakaten fra 1939, som viser en student og stormesteren i De Sorte Faars Ridderskab i hyggelig samvær, med en stor og fryktinngytende dinosaur lurende i bakgrunnen, gir også en sterk indikasjon på hvilken fare man så true Europa og studentenes frihet.
Under den tyske okkupasjonen av Norge i 1940–1945 ble SIT sammen med resten av Studentersamfundet forbudt, og samfundsbygningen ble omgjort til tysk «Soldatenheim». Før okkupantenes overtakelse ble mye av det tekniske utstyret forsøkt gjemt i sjakter og tunneler rundt omkring i det uoversiktlige huset, og sceneteppene ble delt opp og fordelt på ulike private hybler. Mye gikk likevel tapt i løpet av de fem årene okkupasjonen varte. Det lille som overlevde fram til friheten ble gravd frem i 1945, og man begynte straks planleggingen av UKA-45.
Gjenoppbygging (1945–1961)
UKErevyen-45 var en gedigen, landsomfattende dugnad. De gamle studentene vendte tilbake fra skjulesteder og fangenskap, og aktiviteten ved Studentersamfundet var sterkt preget av frihetsstemningen. Man ville lage UKE for å vise de nye studentene som nå begynte på NTH hva denne tradisjonen var. Revyen i seg selv var et steg tilbake hva gjaldt teknikk og instruksjon, og ingen viser fra denne revyen har overlevd frem til i dag. Det som var et steg fram, var derimot billettsalget. Folk lå i kø i flere dager for å få tak i billetter, og det samlede salget endte til slutt opp på 45 000 billetter og et overskudd som ikke ble overgått før på midten av 60-tallet.
Det enorme overskuddet fra UKA-45 bidro til at Samfundet kom raskt igang igjen etter okkupasjonen. Allerede til Fandango i 1947 var den tekniske standarden tilbake på samme nivå som før okkupasjonen. I tillegg ble det til denne revyen bygd en dreiescene i Storsalen. Dreiescenen eksisterer fremdeles, og er i dag Norges eldste dreiescene. Selve revyen i 1947 var også på et meget høyt nivå, både innholdsmessig, teknisk og hva skuespillerprestasjonene angikk. Revyen ble sagt å være svært påvirket av Aldous Huxley, og advarte mot ukritisk tro på teknikken, noe som var en sentral problemstilling for datidens NTH-studenter. Flere av numrene advarte også mot opprustning, og klarte allerede to år etter okkupasjonen å skimte konturene av Den kalde krigen.
Fandangos fremsynthet og advarsler skulle ikke bli fulgt opp i de påfølgende revyene. Fra 1949 til 1961 fulgte revyene Domino, Akk-a-mei, Gustibus, Vau-de-ville, krussedull, Krakatitt og Filliputt stort sett samme oppskrift. Disse revyene var i liten grad preget av noen rød tråd, og bestod i stor grad av enkeltnumre satt sammen til et show. Likevel har mange enkeltnumre fra denne perioden overlevd, blant annet «Hybelvisa» fra 1951, «Calypso» fra 1957 og «Cnayp Brothers» fra 1959. Det musikalske nivået var høyt i disse årene, mye på grunn av Per Hjort Albertsens stødige rolle som komponist og kapellmester, men også fordi man var heldig med orkestersammensetningen. For eksempel spilte Arve Tellefsen fiolin i orkesteret fra 1949 til 1953.
Revolusjon (1963–1975)
To revolusjoner kan sies å prege perioden fra 1963 til 1975. Revyen Kissmett (1963) representerte den første av dem. Ved bruk av svært enkle kostymer og kulisser klarte den å presentere et samfunn som hadde mye til felles med småbyen Jante fra Axel Sandemoses verker. Revyen tok opp igjen tråden fra Fandango og Vær-i-tass, med sitt blikk på omverden. Den tok opp kommunistforfølgelse, sexfiksering og hensynsløs kapitalisme i et vestlig samfunn som ble beskrevet som hyklersk og inhumant. Visen «Graverne» beskriver den hensynsløse dødsprofiteringen:
Mens Kissmett var en gedigen suksess, ble ..jo, ser du... i 1965 en gedigen fiasko. Revyen var i én akt, og varte knapt en time. Den var ikke morsom, og selv om den prøvde å ta opp tråden fra Kissmett både i formspråk og innhold, endte den opp som svært ufullstendig. Det sies ofte om forestillingen at den i utgangspunktet skulle ha to helt forskjellige akter, en alvorlig og en morsom, det var bare det at man aldri laget andre akt. Ved forestillingens slutt ble det ofte pipekonsert, og ryktene spredte seg om fiaskoen. Én forestilling måtte til og med avlyses, selv om den var utsolgt – Storsalen var tom. Likevel gikk ølsalget opp, og også denne UKA gikk med overskudd.
Jarragakk i 1967 brakte humoren tilbake til UKErevyen. Man hadde hentet tilbake instruktøren fra 1959 og 1963, Erik Lassen, og resultatet ble igjen en skjemtende og til tider politisk revy. Ryktet vil ha det til at Jarragakk bare var et dekknavn, som ble byttet inn da det egentlig UKEnavnet Garriball ble avslørt i forbindelse med plakatkonkurransen, men dette er mest sannsynlig en røverhistorie.
Mot slutten av 60-tallet inntraff den andre revolusjonen. Studentopprøret i mai 1968 og politisk polarisering av Studentersamfundet satte etterhvert farge også på revyene, selv om Prinkipo i 1969 ikke bar nevneverdig preg av det. I 1969-revyen satt for første gang Øystein Dolmen og Gustav Lorentzen i Forfatterkollegiet; dette var året før de ble landskjent som duoen Knutsen & Ludvigsen. Prinkipo ble en stor publikumssuksess, og visa «Pyroman» fra denne revyen er fremdeles aktuell, over førti år etter. Omkvedet lød:
I 1971 hadde den politiske polariseringen også nådd UKErevyen. Å kalle Åja for revy kan være feil, da den egentlig var en musikal med en sammenhengende historie, ofte avbrutt av viser. Revyen hadde, mye takket være Dolmen og Lorentzen, et meget høyt nivå hva gjaldt både tekst og musikk. Numrene vekslet fra det meget politiske til det mer finurlige og merkelige, slik som «Skapt for å bile» eller «Lænsmainn i Nyork». Noen av melodiene brukt i denne revyen ble senere brukt til Knutsen & Ludvigsen-sanger, så som «Og byen skrek», hvis melodi senere ble brukt til «Hei ny dag» fra platen Fiskepudding! Lakrisbåter! i 1980. Lænsmainn i Nyork hadde følgende omkved:
Generelt var det et høyt musikalsk nivå på disse revyene fra sent 1960-tall til tidlig 1970-tall. Det gjaldt også Skubidi i 1973. Revyens omdreiningspunkt var en parkbenk som revynumrene knyttet seg til på ulike måter. Revyen fortsatte i det røde politiske sporet til Åja, og best huskes nok kanskje visa Dobbeltrænsa. Denne visa omhandler forurensing av drikkevann på en noe fordreid måte:
Revyen Sirkuss i 1975 holdt igjen et meget høyt nivå. Den var preget av en høy profesjonalitet, og forestillingen besto som de to foregående av gjennomgangsfigurer med flere skuespillere i faste roller. Ved å stå i en slags kø skaptes «tilfeldige» møter mellom karakterene, og slik oppsto de ulike scenene.
Ikke bare revy (1977–1997)
Fra og med 1977 skjedde en stor forandring i SITs tilbud under UKA. I tillegg til revy satte man også opp en teaterforestilling for barn på Knaus, Studentersamfundets minste scene. Rødhette og ulven var det hittil eneste barneteaterstykket under UKA som ikke ble skrevet av SIT. Det var derimot sangtekstene og melodiene man vevde inn i historiene.
Revyen Laugalaga i 1977 markerte et generasjonsskifte i Forfatterkollegiet. Mange av tekstforfatterne som hadde vært med siden 1960-tallet ga seg før 1977-revyen, og nye krefter overtok. Blant de nye var Idar Lind, som til sammen skulle bli bidragsyter til hele 7 revyer, den siste i 1989. Laugalaga var nok en sammenvevd forestilling med flere gjennomgangskarakterer. Den skulle bli den siste av denne typen forestillinger på en stund, for nummerrevyene kom tilbake i 1979 og holdt seg slik helt fram til 1990-tallet. De populære visene fra tidlig 1970-tall holdt seg godt, mens det fra Ræggeti, Fan Tutte, E-de-ber og Narr-i-ciss er få viser som fremdeles lever.
1980-tallets høydepunkt kom i 1987. De-cha-vi holdt en meget høy standard på alle områder, særlig musikalsk og scenografisk. Sceneløsningen var en av de mest ambisiøse gjennom tidene, med sin skråstilling av hele scenen og vidstrakte bruk av pneumatikk, motorer og annen teknikk. Eksempelvis gjorde man bruk av dreiescenen fra 1947 på en slik måte at revyorkesteret så ut til å bli skrudd opp av selve scenegulvet. Visene «Kaffe og vaffel» og «En innflytters vise» er nok blant de som huskes best fra 1987-revyen. Finalen fra De-cha-vi ble senere noe omskrevet og spilt inn som «Det umulige e mulig» på D.D.E.'s debutalbum Rai-Rai fra 1993.
Revyen Jaggumæ i 1989 ble ingen stor suksess. Etter denne revyen var det enda flere som ga seg av tekstforfatterne som hadde vært med i Forfatterkollegiet siden 1960- og 1970-tallet. En ny generasjon inntok SIT fra og med Bom-t-bom i 1991. I hovedtrekk fulgte også Fabula, Skjer-mer-@ og Alt er sex fra 1993 til 1997 den samme, etterhvert så tradisjonelle, nummerrevyformen.
Den moderne UKErevyen (1999–2015)
Revyen ,kåMMa, i 1999 markerte en overgang til den moderne revytradisjonen som ble fulgt opp med revyene Paradoks, Glasur, Origo, Manifest og Skabaré i 2001–2009. I denne perioden hadde revyene langt færre skuespillere enn tidligere; mellom 9 og 11 utøvere stod på scenen, mens det i tidligere revyer kunne være oppimot det dobbelte. Dette har økt presset på hver enkelt skuespiller, og gjort revyen mer utsatt for sykdomsforfall blant skuespillerne. Revyene i den nevnte perioden vektla en høy underholdningsfaktor, og den politiske snerten var så å si fraværende. Samtlige av revyene i disse årene hadde langt flere sketsjer enn musikalske numre, og det ble vanlig å ha opptil flere rene dansenumre. Dette gikk på bekostning av visenumrene, og få av sangene fra denne perioden har blitt en varig del av studentkulturen. Ett unntak er «Kjærlighetsvise til byen» fra Glasur i 2003:
Av de senere revyene er det nok ,kåMMa, fra 1999, Glasur fra 2003 og Jubalong fra 2013 som i ettertid har blitt stående som særlig minneverdige. Alle disse tre revyene hadde en gjennomgående rød tråd og tok sikte på å speile samtiden.
I ,kåMMa, stod årtusenskiftet i fokus. Forfatterkollegiet, som dette året ble ledet av Yngve Skomsvoll, mente at året 1999 kun vil bli stående som et lite komma i historien, siden alle kun gikk rundt og ventet på år 2000. Fra denne revyen kom det svært mange personer som etterhvert skulle bli profesjonelle komikere, forfattere og skuespillere, blant andre forfatterne Øyvind Brandtzæg og Yngve Skomsvoll, samt skuespillerne Pernille Sørensen, Stian Hovland Pedersen og Margrethe Røed.
I Glasur i 2003 stod glasurgenerasjonen, et nyord for anledningen, i fokus. Jubalong fra 2013 inviterte på sin side til "verdens beste fest", underforstått det norske samfunnet etter funnet av olje i Nordsjøen. I 2015 tok LURIFAX et oppgjør med den moderne teknologien.
Hundre år med UKErevy (2017–)
Ta-De-Du! markerte 100 år med UKErevy i 2017. Rammehistorien, som tok opp tema som ansvarsfraskrivelse og dugnadsånd, ble viet mindre plass i jubileumsrevyen enn i de to foregående revyene.
Liste over teatersjefer, revysjefer og instruktører
* Revysjefstillingen har kun eksistert siden 1995. Før dette var Teatersjefen i SIT produsent for forestillingen, samt fra 1977 sjef for alle teaterproduksjoner under UKA.
The Sounds
The Sounds er et svensk rockeband som ble kjent med sitt debutalbum Living In America fra 2002.
Obunden samling
Obunden samling på Åland (ObS) er et borgerlig politisk parti på Åland. Det har ingen spesifikk ideologi, men blir ofte oppfattet som konservativt. Obunden samling ble dannet av en gruppe unge utbrytere fra Åländsk Center i 1987. I 2013 besluttet mesteparten av partiet, inkludert lagtingsgruppen på fire og partiets ministre, så nært som Carita Nylund, å gå inn i Moderaterna på Åland. Tidligere leder i Obunden samling, Gun-Mari Lindholm, ble gruppeleder for Moderaterna.
Leipziger Allerlei
Leipziger Allerlei er en grønnsakrett fra Leipzig i Sachsen, men finnes på spisekart over hele Tyskland. Den serveres som forrett, mellomrett eller som selvstendig kveldsrett.
Den består av aspargestopper, grønne erter, gulrøtter, blomkålbuketter, nepe og sjampignoner. Grønnsaker og sopp er kokt og tilsatt smør, sukker, salt og pepper. Grønnsakene er anretta på fat og overhelt med en lys saus av aspargesvannet. Til grønnsakene serveres kreps som er kokt i bokkøl og vann med salt og kajennepepper.
Fljótsdalshérað
Fljótsdalshérað er en kommune (sveitarfélag) i regionen Austurland på Island, med 3 990 innbyggere ved utgangen av 2005.
Breathe (Kylie Minogue)
«Breathe» er en dansepop-sang skrevet av australske sangeren Kylie Minogue, Dave Ball og Ingo Vauk for Minogues sjette album Impossible Princess (1997). Sangen ble produsert av Dave Ball og Ingo Vauk og fikk en blandet mottakelse fra kritikere. Sangen ble utgitt som den tredje singelen i første kvartal i 1998 og nådde Topp 20 i Storbritannia.
Formater og sporliste
Dette er de formatene og spor oppføringer av store single utgivelser av «Breathe».
Benedetto Aloisi Masella
Benedetto Aloisi Masella (født 29. juni 1879 i Pontecorvo i Italia, død 30. september 1970 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var nevø til kardinal Gaetano Aloisi Masella. Han virket i det pavelige diplomati, blant annet som nuntius i Chile og Brasil. Han var prefekt for Kongregasjonen for sakramentsdisiplinen 1954–1968.
Han ble kreert til kardinal i 1946 av pave Pius XII.
Han deltok ved konklavet 1958 som valgte pave Johannes XXIII, ved konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, og deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nini
Nini er en norsk kriminalserie som gikk to sesonger på NRK1 i 1998 og 2001. Serien handler om den unge kvinnelige frelsesarmesoldaten Nini som opererer som privatdetektiv. Rollen som Nini ble spilt av Iren Reppen. Regi var ved Nils Gaup (sesong en) og Eva Isaksen (sesong to). Idé og manuskript til serien var ved Arthur Johansen.
Serien ble kåret til beste TV-drama under Gullruten 1999.
Om serien
Den første serien Nini består av fire avsluttende episoder. Første episode har vanlig spillefilmlengde og ble sendt som mandagsfilm, mens de tre øvrige episodene var kortere og ble sendt torsdager. Den andre serien kom i 2001 og var føljetong.
NRK satset 6,7 millioner kroner på serien, og innspillingen tok et halvt år.
Episode 1: Macho (sendt 5. oktober 1998)
Gjesteroller: Anne Krigsvoll, Thomas Robertsen, Kat Medbøe Eriksen, Anders Dahlberg, Naeem Azam m.fl.
Episode 2: Den kalkulerte risiko (sendt 8. oktober 1998)
Denne gangen skal den unge, kvinnelige frelsessoldaten spore opp en betrodd forsker som er forsvunnet.
Gjesteroller: Anneke von der Lippe, Janne Langaas, Birgitte Victoria Svendsen, Johannes Joner, Kohinoor Nordberg, Wilfred Breistrand, Vibeke Falk, Trini Lund, Sossen Krohg m.fl.
Episode 3: E (sendt 15. oktober 1998)
Et hus i et "pent" boligstrøk er fullstendig ødelagt av inntrengere. Husets eiere har vært i utlandet, og deres datter er forsvunnet. Nini blir bedt om å finne henne.
Episode 4: Familiens ære (sendt 22. oktober 1998)
Aysha, en ung, kvinnelig pakistansk popartist, forsvinner på mystisk vis under sendingen av et stort TV-show. Det mistenkes at religiøse fanatikere som har reagert på Ayshas sexy musikkvideo står bak. Mens politiet gjennomsøker byen, kontakter Ayshas far Nini og kollegaen John, og ber dem spore opp Aysha på diskret vis. Etter hvert fører arbeidet Nini og John opp i en vanskelig situasjon, der de befinner seg i krysspress mellom sine kolleger Frelsesarmeen og et miljø bestående av islamske innvandrere.
Gjesteroller: Sophia Kaushal, Mathias Calmeyer, Åsleik Engmark, Geir-Atle Johnsen m.fl.
Mottakelse
Den første sesongen ble godt mottatt av VGs anmelder, Tore Johansen, som skrev: «Den første episoden av serien om Nini var drivende god, spennende og – om ikke morsom – så i alle fall særdeles underholdende». Dagbladets Hans Rossiné var noe mer delt i sin kritikk, og skrev at: «Første episode av spenningsserien «Nini» på NRK1 var ujevn, med actionsekvenser som tok helt av, og med enkelte hverdagssekvenser som fikk vel mye studio-i-Nydalen-preg».
Nini ble også godt mottatt seermessig, og serien ble belønnet med prisen for beste TV-drama under Gullruten 1999.
Adrian Lyne
Tidlig karriere
Han startet sin karriere som regissør for reklamefilmer i England på 70-tallet, sammen med regissører som Ridley Scott, Alan Parker og Tony Scott. Hans første spillefilm, tenåringsdramaet Foxes (1980), med Jodie Foster i hovedrollen og Randy Quaid i en annen stor rolle, gjorde bra suksess. Men det store gjennombruddet til Adrian Lyne kom først i hans neste film, Flashdance (1983), med Jennifer Beals i hovedrollen som den eksotiske nattklubb-danseren Alex Owen, som drømmer om en karriere som klassisk danser. Her utmerket Adrian Lyne seg som en regissør med spesiell sans for erotiske scener.
Drama, spenning og erotikk
De fleste av Adrian Lynes filmer er spennings-dramaer med erotisk og sensuelt innhold. I hans neste film, Nine 1/2 Weeks (1986), gikk han lenger i de erotiske beskrivelsene. Denne erotiske historien om John, spilt av Mickey Rourke, og Elizabeth spilt av Kim Basinger, handler hovedsakelig om et forhold som baserer seg på et farlig sexspill, men der de ikke kjenner hverandre godt på andre plan. Etter hvert som Johns sosiopatiske trekk kommer frem, blir forholdet mer og mer komplisert – og farlig. Filmen ble en stor suksess.
Lignende tematikk gjentok seg i hans neste film, Farlig begjær (1987). Men her var rollene snudd om – og kvinnen, spilt av Glenn Close, er sosiopaten og Michael Douglas den uheldige mannen som rotet seg bort i feil kvinne. Han og hans familie blir terrorisert av den sjalu og samvittighetsløse kvinnen. Filmen ble nominert til seks Oscars, bl.a. for "Beste film", "Beste regissør" og "Beste kvinnelige hovedrolle".
Farlig Begjær beveget seg nærmere en thriller/skrekkfilm, og dette fulgte Adrian Lyne opp med sin neste film; skrekkfilmen Jacobs Ladder (1990) med Tim Robbins i hovedrollen. Deretter fulgte det erotiske dramaet Uanstendig forslag (1993) med Demi Moore, Robert Redford og Woody Harrelson på rollelisten.
Hans neste film, Lolita (1997) var en remake av Stanley Kubricks kontroversielle film fra 1962. I Adrian Lynes versjon av filmen spiller Jeremy Irons den eldre herremannen som forelsker seg i – og innleder et seksuelt forhold til – den 13 år gamle jenten Lolita, spilt av Dominique Swain. I andre bærende roller her finner vi også Melanie Griffith og Frank Langella.
Hans siste film, Unfaithful (2002) med Richard Gere og Diane Lane i hovedrollene ledet til nok en Oscar-nominasjon, for "Beste kvinnelige hovedrolle".
Adrian Lyne var aktuell som regissør for filmen Starman (1984) for produsent Michael Douglas, men regijobben gikk til slutt til skrekkfilm-mester John Carpenter.
Tungbetong
Tungbetong er betong som har densitet over 2600 kg/m². Tungbetong blir laget ved å bruke tunge tilslagsmaterialer som magnetitt eller barytt og kan få en densitet på opp mot 5600 kg/m³, som er over det dobbelte av normalbetong.
Sammenlignet med bruken av normalbetong er det svært sjelden man bruker tungbetong. I de tilfellene det brukes er det fordi man ønsker å utnytte en av de to fordelene tungbetong har, enten tyngden eller tettheten. Konkrete eksempler på bruksområder for tungbetong er som motvekter på kraner, ballast i skip, og beskyttelse mot radioaktiv stråling.
Hjartdal
Hjartdal er en kommune i Telemark i Vestfold og Telemark fylke, som ligger i den historiske regionen Øvre Telemark. Den grenser i sørvest mot Seljord, i nord mot Tinn og i sørøst mot Notodden. Kommunen består av de tre bygdene Tuddal, Hjartdalsbygda og Sauland, som også er kommunens administrative sentrum.
Kommunen livnærer seg hovedsakelig på skog- og jordbruk. Elven Hjartdøla renner igjennom bygdene Hjartdalsbygda, og Sauland. Den skifter senere navn, renner med andre elver ut i Heddalsvatnet, og ender opp i Skien/Porsgrunn. De nærmeste byene er Rjukan og Notodden, som mange pendler til.
Det er tre barnehager og tre skoler, en i hver bygd. Ungdomsskolen ligger i Sauland, og den er kombinert med den ene barneskolen.
Noe som må sies å være unikt for denne kommunen er «Slåttefestivalen», en festival som dreier seg om å slå gress med ljå. Festivalen holdes i begynnelsen av sommerferien, og det var i 2005 en landskamp mellom Norge og Sverige.
Kommunen har store naturområder, og vidder med reinsdyr. Over 2,000 hytter er blitt bygd i løpet av årene. Høyeste punkt er Gaustaråen, 1 615 moh.
Alle bygdene i Hjartdal kommune har hatt stavkirker. Sauland stavkirke ble revet i 1860, men portalen ble berget, og står nå utstilt på Historisk museum i Oslo. Det var denne som avgjorde takhøyden da utstillingshallen ble bygd.
Folk, hus og landskap har også gjennom tidene inspirert mange kjente kunstnere utenfra. Adolph Tidemand tegnet og malte folk han møtte her, mens Hans Gude malte Omnesfossen i Sauland. Henrik Sørensen, Asta Hansteen og Harald Kihle er andre kjente navn i denne sammenhengen.
Hjartdal har siden mai 2008 vært med i Regionrådet for Kongsbergregionen.
Bondeopprøret i 1540
I 1540 samlet bøndene i Øvre Telemark seg til opprør mot sakserne som var satt til å hente ut sølv i fjellet i Seljord og Fyresdal, henholdsvis Gullnes og Moisberg. Den tyske kolonien hadde undertvunget og dels fordrevet landherrene i området rundt Seljord. Bergmesteren Hans Glaser hadde på oppdrag fra kong Christian III i 1538 funnet jernmalm i Gulsetmarka utenfor Scheen, som byen ble hetende som følge av det tysk-danske overherredømmet. Christian III, fra det Oldenborgdynastiet, kom til makten i 1537, etter at den protestantiske siden gikk seirende ut av grevefeiden. Det bør nevnes at mye stod på spill. Fossum Jernverk ble Norges ledende kanonstøperi gjennom 1600-tallet, i en periode da kongeriket var sterkt preget av stadige militære kampanjer, i tillegg til sterk delaktighet i kolonialiseringen som løp parallelt med den ulmende industrialiseringen i Europa. Bondeopprøret i 1540 må sies å være den mest dramatiske hendelsen i Norge som protest mot reformasjonen og den økende tilstedeværelsen av dansk-tysk embedsmakt. Hans Glaser sto bak visjonen om å gjøre Skien til bergverkssenter, og startet produksjon av den legendariske sølvmynten Gimsøydaleren på Klosterøya. Kong Christian III erklærte formelt krig, og ga bergverksmester Glaser militær myndighet til å slå ned opprøret blant bøndene i den trange Ambjørndalen på grensa mot Svartdal i Seljord. Bakgrunnen var foruten misnøye med høye skatter, først og fremst at Hans Glaser benyttet «Gengerds»-retten også til fordel for «tyskerfanten» som de i samtidige kilder fra området ble kalt. Dette tynte bøndene for mat og andre varer, samt at de ikke fikk lov til å selge til andre.
Dette innebar at de omkring 100 saksiske bergverksmennene (med familier) kunne kreve av bøndene det samme som Kongen og hans representanter hadde rett på når de var på gjennomfart; være seg hus, mat eller skyss, som det het.<ref. name="bondeopprør"/> Dette skapte stor misnøye, det ble fylket til motstand fra samtlige bygder i Vest-Telemark, samt tre bygder nær Skien. Bøndene klarte drive 50 eller 80 gruveslusker fra Gullnes-gruva på flukt helt til Skien. Bøndene krevde rettferdighet ovenfor futen og hevnet seg ikke på sakserne. Bøndene krevde at maksimalt tolv tyske bergverksfolk fikk tilhold ved gruvene, samt at de ikke fikk bære våpen. Kong Christians reaksjon ble klargjøring for full hærfylking fra både Bergenhus og Lista len. Høvedsmennene på Akershus og Bohus ved svenskegrensa ble bedt om å gå inn i Telemark med full krigsmakt. Kongens hær, anført av Hans van Dreysel, trolig fra Nederlandene, møtte bondehæren som hadde forskanset seg i Ambjørndalen mellom Svartdal og Hjartdal. Der overrasket de soldatene i et bakholdsangrep. Det ble sendt bud til telene at dersom de la ned våpnene, skulle de få forhandle om fred. Bøndene la da ned våpnene der det i dag heter Bogalia. Da de kom soldatene i møte, ble de straks omringet, tatt til fange og ført til Hjartdal prestegård. Bondehærenss anførere ble hugget ned, flere avrettet ved dom, andre måtte betale store bøter. Ikke minst måtte de skrive under på en erklæring om at de heretter skulle være fredelige og lydige undersåtter «under Fortabelse af deres Ære, Formue, Liv og Odels Ret».
Tsuchinoko
Tsuchinoko (ツチノコ) er en skapning fra japansk mytologi som minner om en slange. Den er også kjent som «bachi-hebi» nord i Japan.
Kjennetegn
Selv om det har blitt rapportert om mange observasjoner av tsuchinoko, er det ingen som faktisk har fanget eller studert skapningen. En tsuchinoko ble tilsynelatende fanget en gang, men fangstmannen slapp løs dyret før han kontaktet media fordi slanger blir oppfattet som uhellsbringende.
Folkefronten for Palestinas frigjøring
Folkefronten for Palestinas frigjøring, på engelsk People's Front for the Liberation of Palestine (PFLP), på arabisk al-Jabha ash-Sha'abiya li-Tahrir Filastin, på tysk Volksfront zur Befreiung Palästinas, er en paramilitær, marxistisk orientert, palestinsk organisasjon og parti som ble stiftet etter seksdagerskrigen i 1967 som en fortsettelse av Arab Nationalist Movement. Den spilte særlig en viktig rolle under «den tyske høsten».
Partihistorie
PFLP sluttet seg til PLO i 1968. Fra stiftelsen og fram til år 2000 var George Habash leder av partiet og bosatt i Damaskus. Ved partikongressen det året tok Abu Ali Mustafa over som generalsekretær i PFLP. Ali Mustafa hadde siden 1996 oppholdt seg i Ramallah ettersom oslo-avtalen ga fremstående medlemmer av PLO muligheten til å vende tilbake til de selvstyrte områdene. Partiledelsen i PFLP er delt mellom hovedkontorene i Damaskus og Ramallah.
Ali Mustafa ble likvidert av et israelsk helikopter i Ramallah 27. august 2001 noe som fremprovoserte en hevnaksjon fra PFLP 24. oktober samme år der den høyreorienterte israelske turistministeren Rehavam Zeevi ble drept i Jerusalem av medlemmer fra PFLP.
Lederen av PFLP fram til i dag er Ahmed Sadat. Da han ble valgt ble han av mange ansett for å være en kompromisskandidat mellom de radikale og moderate fløyene i partiet.
Sadat ble i 2002 fengslet av palestinske myndigheter og overført til et fengsel i Jericho overvåket av amerikanske og britiske observatører. 17. mars 2006 trakk disse seg ut og israelske styrker omringet fengselet og tok Sadat i varetekt. Han er fram til i dag i israelsk fengsel.
PFLPs liste til valget på palestinsk selvstyreparlament i januar 2006 vant 3 av 132 mandater, og 28. mai samme år sa de seg, som første parti, villige til å gå inn i regjeringskoalisjon med Hamas, på tross av sin sekulære karakter.
Politisk bakgrunn
PFLP blir regnet som en av de palestinske venstreradikale organisasjonene og baserer seg på væpnet kamp for å frigjøre Palestina. Organisasjonens utgangspunkt var at frigjøringen av Palestina måtte være en felles arabisk kamp og også involvere motstand mot det de kalte de "reaksjonære arabiske regimene".
Blant PFLPs viktigste politiske krav i dag er en restrukturering og det de kaller en "gjenoppretting" av PLO som en virkelig representativ organisasjon for hele det palestinske folket. PFLP mener at de islamistiske partiene Hamas og Jihad bør få en plass i paraplyorganisasjonen og at det igjen må holdes valg til PLOs ledende strukturer.
Medier
PFLPs teoretiske tidsskrift heter al-hadaf og gis ut fire ganger årlig.
Avspaltninger
I løpet av historien har to organisasjoner brutt ut fra PFLP:
Fylkesvei 5631
Fylkesvei 5631 (Fv5631) går mellom Hjelle og Øvre Årdal i Årdal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 301 (Sogn og Fjordane).
Valkyrien (opera)
Valkyrien (tysk: Die Walküre), WWV 86B, er en tyskspråklig opera i tre akter med tekst og musikk av Richard Wagner, og inngår som det andre av fire musikkdramaer som utgjør Wagners syklus Nibelungenringen (Der Ring des Nibelungen). Den ble fremført som en enkeltopera ved Nationaltheatret i München den 26. juni 1870, og mottok sin første forestilling som en del av Ring-syklusen i Bayreuther Festspielhaus den 14. augus t 1876.
Da Ring-syklusen ble unnfanget av Wagner i omvendt kronologisk rekkefølge, var Valkyrien den nest siste av de fire tekstene som ble skrevet, selv om Wagner komponerte musikken i den rekkefølgen de skulle fremføres. Teksten ble fullført i juli 1852, og musikken i mars 1856. Wagner fulgte i stor grad prinsippene knyttet til musikkdrama-formatet som han hadde beskrevet i essayet Oper und Drama fra 1851, der musikken skulle tolke teksten emosjonelt og reflektere over følelsene og stemningene bak verket, ved hjelp av et system med tilbakevendende ledemotiver for å representere karakterer, ideer og situasjoner i stedet for de konvensjonelle operatiske enhetene til arier, ensembler og kor. Wagner viste fleksibilitet i anvendelsen av disse prinsippene, spesielt i akt 3 når valkyrjene synger sammen i ensemble.
Som med Rhingullet ønsket Wagner å utsette enhver fremføring av det nye verket til det kunne vises som del av den fullførte syklusen, men premieren i München i 1870 ble arrangert på insistering av hans mesén, kong Ludwig II av Bayern. Mer enn de andre Ring-dramaene har Valkyrien oppnådd en viss popularitet som et frittstående verk, og fremføres fortsatt uavhengig av sin rolle i tetralogien.
Historien til Valkyrien er basert på den norrøne mytologien fortalt i Volsungesaga og Den eldre Edda. I denne versjonen møtes Volsung-tvillingene Sieglinde og Siegmund, skilt i barndommen, og forelsker seg. Denne unionen opprører gudene som krever at Siegmund må dø. Sieglinde og parets ufødte barn blir frelst av de ulydige handlingene til Wotans datter, tittelfiguren, valkyrien Brünnhilde, og som et resultat må stå overfor gudens gjengjeldelse.
Bakgrunn
Ytterligere informasjon: Nibelungenringen
Wagner begynte arbeidet med det som ble hans omfattende Ring-prosjekt i oktober 1848 da han utarbeidet en prosaskisse for Siegfrieds Tod, basert på den legendariske helten fra germansk mytologi. I løpet av de neste månedene utviklet han skissen til et fullstendig "dikt" eller libretto.
Etter å ha flyttet til Sveits i mai 1849 fortsatte Wagner å utvide prosjektet sitt, etter å ha bestemt seg for at et enkelt verk ikke ville være tilstrekkelig for hans formål. Han ville derfor lage en serie av musikkdramaer, som hver forteller et stadium av historien, og basere fortellingen på en kombinasjon av myte og fantasi; Siegfrieds Tod ville være kulminasjonen. I 1851 skisserte han sine planer i essayet «Eine Mitteilung an meine Freunde»: "Jeg foreslår å produsere myten min i tre komplette dramaer, innledet av et lengre forspill." Hvert enkelt av disse dramaene vill utgjøre en uavhengig helhet, men skal ikke fremføres separat. "På en spesialutnevnt festival foreslår jeg i fremtiden å produsere de tre dramaene med sitt forspill, i løpet av tre dager og en foraften.
I samsvar med denne planen gikk Wagner foran Siegfrieds Tod (senere Götterdämmerung) med historien om Siegfrieds ungdom, Jung Siegfried, senere omdøpt til Siegfried. Dette dramaet ble i sin tur innledet av Die Walküre (Valkyrien), som handlet om Siegfrieds opprinnelse, mens hele tetralogien ble frontet av en prolog, Das Rheingold (Rhingullet) Fordi Wagner utarbeidet sine tekster i omvendt kronologisk rekkefølge, var Valkyrien det tredje av dramaene som ble unnfanget og skrevet, men fremstår som nummer to i tetralogien.
Orkestrering
Valkyrien er komponert for følgende instrumenter:
Handling
Sted: Hundings hytte, vilt fjellandskap, valkyrjeklippen.
Forhistorie
I løpet av den lange tiden som har gått siden gudene ankom Valhall på slutten av Rhingullet, har Fafner brukt tarnhjelmen til å gjøre seg om til en drage, og vokter gullet og ringen i skogens dyp. Wotan har besøkt Erda for å søke visdom, og av henne har han fått en datter, Brünnhilde; han har også fått åtte andre døtre. Wotans døtre, valkyrjene, har som oppgave å gjenopplive helter som er falt i kamp og bringe dem til Valhall, hvor de vil beskytte festningen mot Alberichs angrep dersom dvergen skulle få tilbake ringen. Wotan har også vandret på jorden, og via en kvinne fra Volsung-rasen blitt far til tvillingene Siegmund og Sieglinde, som har vokst opp hver for seg og uvitende om hverandre. Fra Volsungene håper Wotan på en helt som, uavhengig av gudene, vil få ringen tilbake fra Fafner.
Akt 1
Hunding kommer tilbake og stiller spørsmål ved Siegmunds nærvær. Siegmund kaller seg Wehwalt ("ulykkelig") og forklarer at han vokste opp i skogen sammen med foreldrene og tvillingsøsteren. En dag fant han hjemmet deres brent ned, moren hans drept og søsteren hans forsvunnet. Nylig sloss han med pårørende til en jente som ble tvunget til å gifte seg. Våpnene hans ble ødelagt, bruden ble drept, og han ble tvunget til å flykte. Hunding avslører at han er en av Siegmunds forfølgere; Siegmund kan bli, sier han, men de må kjempe neste morgenen. Før hun trekker seg tilbake, gir Sieglinde et meningsfullt blikk på et bestemt sted på treet der lyset fra ildstedet åpenbarer et sverd begravd til festet.
Sieglinde kommer tilbake etter å ha gitt Hunding en søvndyssende drikk. Hun avslører at hun ble tvunget inn i ekteskapet, og at en gammel mann dukket opp under deres bryllupsfest og kastet et sverd i stammen på asketreet som verken Hunding eller noen av hans følgesvenner har klart å fjerne. Hun lengter etter helten som skal trekke sverdet og redde henne. Når Siegmund uttrykker sin kjærlighet til henne, gjengjelder hun, og når han nevner navnet til faren hans, Wälse, kjenner hun ham igjen som Siegmund, og innser at sverdet var ment for ham. Siegmund trekker deretter sverdet fra treet. Hun avslører seg som Sieglinde, hans tapte tvillingsøster. Siegmund kaller sverdet "Nothung" og erklærer at det vil være hennes beskytter. De erklærer sin lidenskapelige kjærlighet til hverandre når akten ender.
Akt 2
Siegmund og Sieglinde ankommer, Sieglinde besvimer, fortært av skyld og utmattelse. Brünnhilde åpenbarer seg for Siegmund og forteller han om hans forestående død; han nekter å følge Brünnhilde til Valhall når hun forteller at Sieglinde ikke kan følge ham. Siegmund tror fortsatt at farens sverd vil sikre ham seier over Hunding, men Brünnhilde forteller at det har mistet kraften. Siegmund truer med å drepe både Sieglinde og seg selv. Brünnhilde bestemmer seg for å trosse faren og gi Siegmund seier.
Hundings kall høres; han ankommer og angriper Siegmund. Under Brünnhildes beskyttelse begynner Siegmund å overmanne Hunding, men Wotan dukker opp og knuser Siegmunds sverd med spydet. Hunding stikker ham så i hjel. Brünnhilde samler sverdets fragmenter og flykter til hest med Sieglinde. Foraktelig slår Wotan Hunding død, og sverger på at Brünnhilde vil bli straffet for sin tross, han setter ut i jakten på henne.
Akt 3
Valkyrjene samles på fjelltoppen, hver av dem bærer en død helt og skravler spent. Brünnhilde ankommer med den bevistløse Sieglinde og ber søstrene om hjelp, men de tør ikke trosse Wotan. Sieglinde våkner og sier til Brünnhilde at uten Siegmund ønsker hun ikke lenger å leve, hun trygler om å få dø. Brünnhilde forteller Sieglinde at hun er svanger med Siegmunds barn, og oppfordrer henne til å leve for barnets skyld, og gir det ufødte barnet sitt navn, Siegfried.
Brünnhilde gir fragmentene av sverdet Nothung til Sieglinde, som takker henne for lojaliteten og støtten, og bestemmer seg for å redde barnet. Mens hun forlater, blir Wotan hørt nærme seg med stor vrede.
Når Wotan ankommer, prøver valkyrjene forgjeves å skjule Brünnhilde. Han står overfor henne og erklærer hennes straff: hun skal fratas sin valkyrie-status og bli en dødelig kvinne, som skal holdes i forsvarsløs søvn på fjelltoppen, til bytte for enhver mann som finner henne. De andre valkyrjene protesterer, men når Wotan truer dem med det samme, flykter de. I en lang diskurs med Wotan forklarer Brünnhilde at hun bestemte seg for å beskytte Siegmund, vel vitende om at dette var Wotans sanne ønske.
Wotan samtykker i hennes forespørsel om at han omgir hvilestedet hennes med en sirkel av ild som vil beskytte henne mot alle foruten de modigste heltene. Han tar et kjærlig farvel og legger henne sovende på en stein. Deretter påkaller han Loge, ildguden, og skaper en sirkel av evig ild rundt henne. Før Wotan forlater sin datter, uttaler han at den som frykter spydet hans, aldri skal passere gjennom ilden.
Kilder og karakterer
Wagners opprinnelige tittel på verket var Siegmund und Sieglind: der Walküre Bestrafung ("Siegmund og Sieglinde: valkyrjens straff"), men han forenklet raskt dette til Die Walküre. Prosaskisser for de to første aktene ble utarbeidet i november 1851, og for tredje akt tidlig året etter. Disse skissene ble utvidet til en mer detaljert plan i mai 1852, og hele librettoen ble skrevet i juni 1852. Den ble trykt privat, sammen med de andre Ring-librettoene, i februar 1853.
Wagner konstruerte librettoen til Valkyrien fra en rekke gamle norrøne og germanske kilder, hovedsakelig Volsungesaga, Den eldre Edda, Den yngre Edda, Nibelungenlied og andre fragmenter av teutonisk litteratur. Fra dette mangfoldet av materiale valgte han spesielle elementer og omformet dem, for å skape sin egen fortelling gjennom kondensering av hendelser, omorganisering av kronologi og sammensmelting av karakterer. For eksempel; i Volsungesagaen er ikke Siegmund Wotans sønn, selv om han arrangerer sistnevntes unnfangelse av en Volsung-kvinne. Sigurd (Siegfried) er ikke barn av Siegmunds incestuøse ekteskap med sin søster, men av en senere kone som bevarer sverdfragmentene. Likeledes er Sieglinde i sagaene en noe annen karakter, Signy; hun er Siegmunds tvillingsøster, men sønnen hun føder ham er ikke Siegfried, og måten hun døde på er ganske annerledes enn den som er avbildet av Wagner. Hunding er en sammenblanding av flere karakterer i sagaene, spesielt Siggeir som er gift med Signy, og den skurkaktige kong Hunding som er Siegmunds fiende i Den eldre Edda.
Wotan (Odin) fremstår i de nordiske sagaene som guden for alt liv så vel som for krig, selv om han på ingen måte er allmektig. Fricka (Frigg) har de fleste kjennetegnene til sin motpart i Den eldre- og yngre Edda, som kone til Wotan og gudinne for familieverdier. Brünnhilde er en mindre sentral skikkelse i sagaene enn hun er i Ring-syklusen. I en tidlig legende blir hun motvillig kone til Gunther, som søker hjelp fra Siegfried for å overvinne hennes overmenneskelige styrke. Visse aspekter av hennes Ring-karakter finnes i Edda-diktene og Nibelungenlied, som hennes søvn i en ring av ild skapt av Wotan, og hennes redning av en fryktløs helt.
Valkyrjene er basert på historiske fakta, innenfor den primitive germanske krigskulten. Ifølge Cooke var de opprinnelig "fryktinngytende gamle kvinner som forrettet ved offerritualene da fanger ble henrettet." De ble flettet inn i legenden: i Den eldre Edda dukker de opp som overnaturlige krigerjomfruer som utfører Odins ordre om hvem som skulle dø. I Den yngre Edda får valkyriene navn: Skuld, Skogul, Gunn, Hild, Gondul og Geirskogul. Noen av disse navnene er forskjellige i andre kilder. Navnene som Wagner ga til sine valkyrjer var hans egen oppfinnelse, bortsett fra Siegrune.
Wagner utførte en rekke endringer mellom det originale utkastet og den endelige teksten. For eksempel; i den første skissen dukket Wotan opp personlig i 1. akt for å drive sverdet inn i treet. Siegmund trakk ut sverdet mye tidligere i akten, og i 2. akt ble Hunding ikke drept av Wotan, men etterlatt i live for å følge Wotans instruks: "Gå herfra, knekt! Knel for Fricka."
Komposisjon
Bortsett fra enkelte skisser, inkludert en tidlig versjon av det som ble Siegmunds "vårsang" i 1. akt av Valkyrien, komponerte Wagner Ring-musikken i kronologisk rekkefølge. Etter å ha fullført musikken til Rhingullet i mai 1854, begynte han å komponere Valkyrien i juni, og fullførte hele orkesterpartituret nesten to år senere, i mars 1856. Denne forlengede perioden forklares av flere samtidige hendelser og distraksjoner, inkludert Wagners vennskap med Mathilde Wesendonck, og en lang konsertturné i London på invitasjon fra Royal Philharmonic Society, da han dirigerte en hel sesong midt blant noen kontroverser, selv om hans egen Tannhäuser-ouverture ble godt mottatt.
Musikk
Osborne skriver at Valkyrien, i likhet med Rhingullet, først og fremst er et verk for solostemmer, men med bedre integrering av vokalpartiene i den overordnede musikalske strukturen. Som med forgjengeren, komponerte Wagner Valkyrien under prinsippene han hadde definert i sitt essay Oper und Drama fra 1851, og unngikk de tradisjonelle operakonvensjonene om kor, arier og vokale "numre". Det er imidlertid en viss meningsdeling i hvor stor grad disse prinsippene ble fulgt. Kritikeren Barry Millington mener at av alle Wagners verker er Valkyrien det som i størst grad oppfyller Oper und Drama-forskriftene, og oppnår en komplett syntese av musikk og poesi. Dette mener han oppnås uten noen nevneverdig ofring av musikalsk uttrykk ". I sitt analytiske essay The Perfect Wagnerite roser Bernard Shaw syntesen av musikk og drama: "Det er ikke ... en note i det som har noe annet mål enn det eneste direkte målet av å gi musikalsk uttrykk til dramaet ". Gutmans syn er imidlertid at dette bare gjelder de to første aktene; "høydepunktet" til denne stilen, sier han, finnes i den senere operaen Tristan und Isolde. Roger Scruton viser til avvik i Valkyrien som "vårsangen" (Winterstürme), der Siegmund stanser handlingen for å erklære sin kjærlighet til Sieglinde i det som til alle formål er en arie, mens Osborne noterer seg de "imponerende ensemblene" i akt 3, når valkyrjene synger sammen.
Akt 1
Akten åpner i tonearten d-moll, som rammer inn musikken til Siegmunds død i akt 2. Det korte forspillet skildrer en storm; en stemplingsrytme i bassen stiger til et klimaks der "stormhammer"-motivet fra Rhingullet høres. Etter hvert som scenen fortsetter introduseres flere nye motiver; det som representerer Siegmund, avledet av "spyd"-motivet fra Rhingullet; det for Sieglinde, en mild melodi for strykere, som Holman sier "formidler med en gang Sieglindes indre skjønnhet og ulykke"; og motivet som Newman kaller "gryende kjærlighet", som vil gjenta seg i den siste kjærlighetsduetten ved aktens slutt. Disse tre motivene og deres utviklede varianter er fremtredende gjennom hele akten. Blant andre motiver er den aggressive messingblåser-staccatoen som identifiserer Hunding en spesielt slående frase, "like mørk og dyster som mannen selv". Wagner bruker andre Rhingull-motiver for å formidle viktig informasjon. Dermed blir forelderen til Siegmund og Sieglinde avslørt for publikum som Wotan, når Valhall-musikken spiller på dempede tromboner. Det samme motivet refererer til Wotan igjen når Sieglinde forteller om besøket til den gamle mannen i bryllupet hennes. En gjentatt fallende oktav i G♭, hentet fra "sverd"-motivet, illustrerer Siegmunds desperate ønske om sverdet, og gjentar seg mot slutten av akten, sammen med det fulle "sverd"-motivet på triumferende messingblåsere, mens han trekker sverdet fra treet.
Akt 2
Andre akt åpner livlig, med et kort forspill som foreskygger det berømte "valkyrie"-motivet som i den påfølgende akten vil danne grunnlaget for "Valkyrierittet". Dette motivet ble først skissert i 1851, for tiltenkt bruk i Siegfrieds Tot, før den fulle planen for Ring-syklusen ble utviklet. Den første scenen i akten introduserer Brünnhildes energiske "Hojotoho!", mens hun svarer på Wotans kall, og uttrykker det Holman beskriver som hennes "mannlige entusiasme" for sin rolle som krigerjomfru. Dialogen mellom Wotan og Fricka som følger, illustreres av motiver som uttrykker Frickas desillusjon med ekteskapet hennes, og Wotans bitterhet og frustrasjon da han ikke er i stand til å svare på konas kraftige argumenter.
I kollokviene mellom Wotan og Brünnhilde høres flere tilfeller av motivet "kvinnens verd". Motivet "dødsbebudelse" er det avgjørende punktet der de to fortellingene (Wotan / Brünnhilde og Siegmund / Sieglinde) kommer sammen. Wagner valgte tonaliteten til F♯-moll for denne scenen, som til slutt modulerer til h-moll som forberedelse til valkyrjenes entre i akt 3.
Akt 3
Akten åpner med den berømte sekvensen kjent som "Valkyrierittet", dannet ved å kombinere valkyrjenes eget krigførende tema med Brünnhildes krigsrop fra akt 2. Rittet har oppnådd varig popularitet som et orkesterkonsertstykke utenfor rammen av Ring-syklusen; ifølge Newman, i orkesterversjonen og noen ganger i selve operaen, blir den grunnleggende staccato-fraseringen ødelagt ved å gli over andre- og tredje-noten og å understreke den fjerde snarere enn den første som opprinnelig skrevet.
I aktens midtpunkt, før Wotans hevngjerrige inngang og den lange avviklingen med Brünnhilde, hører vi motivet "forsoning" ("forløsning ved kjærlighet" per Newman) der Sieglinde berømmer Brünnhilde for hennes redning: "O høyeste under! Edleste av jomfruer! ". Motivet vil neste gang bli hørt helt på slutten av Ring-syklusen, og avslutter hele tetralogien på en note av forsoning og optimisme.