cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chess (musikal)
Chess spilt i Norge
Allerede i 1987 ble konsertversjonen av musikalen satt opp i aulaen til Fredrikstad bibliotek. Kjell Martinsen stod for musikalsk ledelse og flere kjente skuespillere var med.
I 1988 ble en konsertutgave av Chess satt opp i Sandefjord. Dette var en lokal oppsetning med musikere, sangere og dansere fra hele Vestfold. Som trekkplaster hadde man klart å få med seg den faste gitaristen til Abba, Lasse Wellander. Han hadde også vært gitarist i London-oppføringen av Chess. Oppsetningen i Sandefjord ble en stor suksess, og det ble spilt 17 fullsatte forestillinger i et gammelt produksjonslokale i Nybyen som hadde blitt gjort om til konsertsted for anledningen.
Sommeren 2005 ble Chess satt opp på to ulike steder i Norge, fortsatt som konsertversjoner: Den første produksjonen var atter en gang i Sandefjord. Nå også med større trekkplaster som Tommy Körberg, Guri Schanke og Svein Greger i rollene. Den andre produksjonen var satt opp av Opera Bergen på Bergenhus Festning med flere kjente operasangere i de ledende rollene .I
Den første gangen musikalen Chess ble satt opp som en fullverdig musikal i Norge var i 2006, og denne gangen ble musikalen fremført på nynorsk. Ansvarlig for denne oppsetningen var Bømlo Musikallaug, og forestillingene fant sted i Moster Amfi. Hovedrolleinnehaverne var Rein Alexander som russeren Anatoly, Lisa Stokke som Florence, Heine Totland som Freddy Trumper og Elisabeth Moberg som Svetlana.
2007 ble det satt opp en miniversjon i Fredrikstad, med Kjell Martinsen som musikalsk leder, og Lars Tomtum som leder for koret og danserne.
En spesiallaget versjon, dirigert av Anders Eljas, ble satt opp i Tromsø i forbindelse med Sjakk OL i 2014. Der gjentok Lisa Stokke rollen som Florence, og fremførte også ved åpningsseremonien.
I 2020 fikk Chess sin første innendørs fullskalaproduksjon på Folketeateret i Oslo. Denne oppsetningen var en viderutviklet versjon av den svenske versjonen, med nye orkestreringer. Hovedrollene ble spilt av André Søfteland som Anatolij, Espen Grjotheim som Freddie, Karoline Krüger/Sanne Kvitnes som Florence, Marion Ravn som Svetlana, Elisabeth Andreassen som Dommeren (The Arbiter) og Øystein Røger som Molokov. I mars 2020 ble forestillingen midlertidig innstilt på grunn av koronaviruspandemien som brøt ut i Norge da, men ble senere tatt opp igjen og skal grunnet alle utsettelser gå til tidlig 2023.
EM i friidrett 1958 – 100 meter menn
Heat 6
Vind: 1,3m/s
Liste over SM-organisasjoner
Lista viser et utvalg klubber, foreninger og organisasjoner for bdsm-ere og fetisjister
EM i friidrett 1958 – 100 meter menn
Semifinaler
20. august
Semifinale 1
Vind: 0,6m/s
Semifinale 2
Vind: 1,2m/s
Bokerleydiket
Bokerleydiket er en romano-britisk forsvarvoll i det nordøstlige Dorset, nær landsbyen Pentridge. Den strakk seg over flere kilometer, over den romerske veien ved Gamle Sarum og Badbury Rings langs Cranborne Chase. Den har sin fortsettelse i Grimgrøften, som går inn i Hampshire.
Den ble anlagt i 367, for å holde sakserne ute av Dorset, og man mener at den holdt dem unna i minst 200 år etter at den romano-britiske kulturen hadde forsvunnet i andre deler av England.
Diket falt i 6. århundre, og forsvarslinjen ble flyttet omkring 45 km mot sørvest, til Combsgrøften, men denne falt kort tid etter, og sakserne tok Dorchester.
95
Fødsler
90er
96
Dødsfall
90er
Amfi Eiendom
Amfi Drift er et 100 %-eid datterselskap av Olav Thon Eiendomsselskap.
Amfi Kreativ AS
Amfi Kreativ AS er et datterselskap av Amfi Drift AS. Selskapet er Amfi Drifts interne reklamebyrå, og ble stiftet 1. januar 2005.
Amfi
Amfi kan blant annet vise til:
Sjømannskap
Sjømannskap er kunnskap om å mestre bruk av større og mindre fartøy og det inkluderer flere fag og ferdigheter. Blant disse er navigasjon, sjørett, meteorologi, skipsføring, samband og havari (brannslukning, havsnød, redning m.m.).
Et fag fra tidligere tiders sjømannskap er kunnskap om tauverk og tauarbeid, som spleis og knuter.
Pedrinhas
Pedrinhas er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Orléans
Orléans er en by og kommune i det nordlige midtre Frankrike, omkring 111 km sørvest for Paris og ved elven Loire, hvor elven kurver seg sørover langs Sentralmassivet. Den er hovedstad for departementet Loiret og regionen Centre-Val de Loire. Befolkningen var i 2015 på 114 644. Med forsteder hadde byen i 2015 433 337 innbyggere.
Den amerikanske byen New Orleans (på fransk, La Nouvelle-Orléans) er oppkalt etter Orléans.
Geografi
Orléans er lokalisert ved den nordlige kurven av elven Loire som krysses fra øst til vest. Orléans tilhører sektoren vallée de la Loire mellom Sully-sur-Loire og Chalonnes-sur-Loire som i 2000 ble plassert på UNESCOs verdensarvliste. Som hovedstaden i provinsen Orléanais ligger den 120 km sør-sørøst for Paris og grenser i nord av regionen Beauce og forêt d'Orléans, og nabolaget Orléans-la-Source og regionen Sologne i sør.
94
Fødsler
90er
Orléans
Geografi
I sør for Loire (ved «rive gauche») er det en mindre høyde på 102 meter ved pont Georges-V, 110 m ved place du Martroi, som stiger gradvis opp til 125 m ved la Croix Fleury, ved grensen av Fleury-les-Aubrais.
Omvendt, i nord (ved «rive droite») er det en gradvis depresjon til rundt 95 meter over havflaten (ved Saint-Marceau) mellom Loire og Loiret, utpekt som en «zone inondable» (område utsatt for flom).
Orléans har fem bruer som krysser elven:
Mot slutten av 1960-tallet ble kvartalet Orléans-la-Source opprettet rundt 12 km sør for den opprinnelige kommunen og adskilt fra den ved Val d'Orléans og elven Loiret (som har kilde i Parc Floral de la Source). Dette kvartalets høyde over havet varierer fra rundt 100 til 110 meter.
Loire og navigasjon
I Orléans er elven Loire delt av en nedsunket demning som dhuis inn i Grande Loire i nord, da ikke lenger farbar for skip, og Petite Loire i sør. Denne demningen er bare en del av et stort konstruksjonssystem som tidligere gjorde det mulig for skip å gå opp og ned Loire.
Elven var tidligere viktig for skipstrafikken og som en handelsrute, men i dag kan store skip kun seile elvemunning opp til Nantes. Elvens uregelmessige strøm har sterkt begrenset trafikken på den, særlig ved oppoverferd, men det kan bli overkommet ved at båtene blir gitt et slep. Båter på elven var tradisjonelt flatbunnete båter med store master som kunne foldes slik at man kunne passere under broer. De var kjent som gabarre, futreau, og videre, og kan fortsatt bli sett for hovedsakelig turister ved pont Royal.
Hvert andre år gjenforteller Festival de Loire den rollen som elven har spilt i samfunnets historie.
Ved elvens nordlige bredde i nærheten av byens sentrum blir den forbundet med Canal d'Orléans som knyttes til Canal du Loing og Canal de Briare ved Buges i nærheten av Montargis. Denne kanalen er ikke lenger i bruk langs hele dens lengde. Dens rute innenfor Orléans går parallelt med elven, delt fra den med en mur og med en promenade på toppen. Dens siste dam ble omgjort til et utendørs svømmebasseng på 1960-tallet og deretter fylt opp. Den ble gjenåpnet i 2007 for «fêtes de Loire», med den hensikt å gjenopplive den og opprette en havn for lystbåter her.
Tidligste historie
Cenabum var en gallisk festning, en av de fremste byene til galliske stammen karnutene hvor druidene holdt sin årlige samling. Festningen ble erobret og ødelagt av Julius Cæsar i 52 f.Kr., deretter gjenreist under romerne. Keiser Aurelian ombygde byen, døpte den til Aurelianum, eller Aureliana Civitas, det vil si «Aurelians by», på fransk kalt cité d'Aurélien som utviklet seg til Orléans.
I folkevandringstiden krysset alanerne og vandalene elven Loire i 408 e.Kr. Senere ble alanerne, ledet av høvdingen Goar, med de romerske styrkene under Flavius Aetius for å bekjempe hunerhæren til Attila som hadde invadert romerske Gallia i 451, og de deltok i slaget ved Châlons under den alanske konge Sangiban. Alanerne hadde hovedkvarter i Orléans og oppholdt seg langs Loire, men de var vanskelig å styre og de drepte en av byens senatorer da de mente de hadde blitt betalt for lite eller for sakte, og byens befolkning mislikte dem. Mange innbyggerne rundt dagens by bærer vitne om alanernes tilstedeværelse i navnet Allaines.
Middelalderen
I merovingernes tid var byen hovedstad for kongedømmet Orléans etter Klodvig Is deling av kongedømmet, deretter under kapetingiske dynasti ble det hovedstad for et fylke, deretter et hertugdømme holdt i apanasje av huset Valois-Orléans. Denne familien kom senere på den franske trone via Ludvig XII, deretter Frans I. I 1108, en av de få innvielsene av en fransk monark utenfor Reims skjedde i Orléans da Ludvig VI den feite ble innviet i Orléans' katedral av Daimbert, erkebiskopen av Sens.
Byen var hele tiden av strategisk betydning ved Loire da den lå ved elvens nordligste punkt til Paris. Det var få broer over den farlige elven og Orléans hadde en av dem, og ble så, sammen med Rouen og Paris, en av middelalderens Frankrikes tre rikeste byer.
På særbredden beskyttet festningen châtelet des Tourelles broen. Det ble stedet for slaget den 8. mai 1429 som gjorde det mulig for Jeanne d’Arc å ri inn og frigjøre byen fra de engelske under hundreårskrigen med hjelp av de kongelige generalene Dunois og Florent d'Illiers. Byens innbyggere fortsatte å forbli trofaste og takknemlige overfor henne til den dag i dag, og kaller henne for la pucelle d'Orléans, «jomfruen fra Orléans». I sin samtid tilbød byen henne et hus i Orléans. Byen bidro også til hennes løsepenger da hun ble tatt til fange (skjønt disse løsepenger ble beslaglagt av Karl VII av Frankrike. Jeanne d’Arc ble brent på bålet den 30. mai 1431 i Rouen.
1453 til 1699
Straks hundreårskrigen var over fikk byen ny vekst. Broen brakte med seg rikdom i form av toll og skatter når handelsmennene passerte den på vei til byen. Kong Ludvig XI bidro også stort til byens framgang, revitaliserte jordbruket i området rundt, og fremmet dyrking av safran ved Pithiviers. Senere, i renessansen, fikk Orléans fordeler ved at det kom på moten at rike adelsmenn reiste langs Val-de-Loire, en mote påbegynt av kongen selv, da hans kongelige eiendommer lå i nabolaget Chambord, Amboise, Blois, og Chenonceau.
Universitetet i Orléans bidro også til byens prestisje. Spesialisert på jus var det høyt ansett over hele Europa. Jean Calvin ble mottatt og bodde her, hvor han skrev deler av sine teser om reformasjonen. I gjenytelse hadde kong Henrik VIII av England, som hadde trukket veksler på Calvins verk i Englands adskillelse fra den katolske kirke, tilbudt seg å finansiere et akademisk stipendium ved universitetet. Mange andre protestanter fikk ly i byen. Jean-Baptiste Poquelin, bedre kjent under sitt pseudonym Molière, studerte også jus ved universitetet, men ble utvist for å ha deltatt i et karneval, noe som var mot lærestedets regler.
Fra 13. desember 1560 til 31. januar 1561 møttes den franske stenderforsamlingen i Orléans. Det var rett etter at Frans II av Frankrike (eldste sønnen av Katharina de' Medici og Henrik II av Frankrike) med sin dronning Maria Stuart ved sin side døde den 5. desember 1560 i Hôtel Groslot i Orléans.
Katedralen i Orléans ble ombygd flere ganger. Den nåværende strukturen fikk grunnsteinen lagt ned av Henrik IV. Hele arbeidet tok et århundre. Kirkebygget er en blanding av sen renessansestil og tidlig Ludvig XIV-stil, og en av de siste katedraler som ble bygd i Frankrike.
1700–1900
Hertugene av Orléans besøkte knapt byen Orléans ettersom de som brødre eller fettere av kongen, deltok i hofflivet som var såpass viktig at de knapt kunne forlate det. Offisielt var deres festning den ved Blois. Hertugdømmet Orléans var det største i Frankrike. Det begynte ved Arpajon, fortsatte til Chartres, Vendôme, Blois, Vierzon, og Montargis. Hertugens sønn hadde tittelen hertug av Chartres. Arv fra store familier og ekteskapsallianser gjorde det mulig for dem å samle enorm rikdom, og en av dem – Philippe Égalité – er det sagt at han var den rikeste mannen i verden i sin tid. Hans sønn, Ludvig Filip arvet familieformuene til Penthièvre og Condé.
I 1852 ble jernbanen Compagnies ferroviaires Paris-Orléans opprettet og dens berømte stasjon gare d'Orsay i Paris. I den fransk-prøyssiske krig i 1870 ble byen igjen strategisk viktig grunnet den geografiske posisjon, og ble okkupert av prøysserne den 13. oktober dette året. Hæren armée de la Loire ble opprettet på ordre av général d'Aurelle de Paladines og ble stasjonert ikke langt fra Orléans ved Beauce.
1900 til i dag
Under den andre verdenskrig gjorde den tyske hæren jernbanestasjonen Orléans Fleury-les-Aubrais til en av sentrale senter for deres logistiske jernbanesystem. Pont Georges V ble omdøpt til «pont des Tourelles». En transittleir for deporterte ble bygd ved Beaune-la-Rolande. Under frigjøringen av Frankrike, bombet det amerikanske flyvåpenet byen og jernbanestasjonen og forårsaket store skader. Byen var en av de første som ble ombygd etter krigen: planen for rekonstruksjonen og byforbedringen ble fremmet Jean Kérisel og Jean Royer, og hadde kommet i gang så tidlig som i 1943. Arbeidet begynte allerede i 1945. Denne rekonstruksjonen er delvis identisk med hva som gikk tapt, blant annet Royale og dens arkader, men benyttet også innovative prefabrikkerte teknikker som îlot 4 under ledelse av arkitekten Pol Abraham.
Det som var en stor by i tidligere tider er i dag en middels stor fransk by på rundt 250 000 innbyggere. Den benytter fortsatt sin strategiske posisjon som er mindre enn en time fra den franske hovedstaden til tiltrekke seg forretninger som er interessert i å redusere transportkostnader.
Kjente personer fra Orléans
Orléans er fødestedet til følgende:
Vennskapsbyer
Orléans har følgende vennskapsbyer:
Orléans har også et samarbeid med:
Ivan Trofimovitsj Pokinboroda
Leonid Dnjeprovskij eller Ivan Trofimovitsj Pokinboroda som sannsynligvis var hans virkelige navn, var en rømt sovjetisk krigsfange fra Odessa i Ukraina, som ble sabotør i den norske motstandsbevegelsen Osvald-gruppen. Han fikk oppholdstillatelse i Norge som statsløs flyktning i 1946, og bodde i landet inntil han ble deportert i 1958.
Han arbeidet som revisor i Nord-Kaukasus og Sibir inntil han forsvant i 1972. Han døde i 1982.
New Zealands fortjenstorden
New Zealands fortjenstorden (engelsk: New Zealand Order of Merit, maorisk: Tohu Hiranga O Aotearoa) er en newzealandsk orden innstiftet 30. mai 1996 av dronning Elisabeth II av New Zealand til belønning av fortjenstfullt innsats for kronen og nasjonen eller av dem som gjennom fremragende innsats har utmerket seg på annen måte. Utenlandske borgere kan også utnevnes til ordenen. Ordenen rangerer etter New Zealand-ordenen, men foran Dronningens tjenesteorden. I motsetning til disse to ordenene er New Zealands fortjenstorden forbundet med adelskap og titler for de to høyeste gradene. Dronningen er ordensherre, mens New Zealands generalguvernør er ordenskansler.
Inndeling og titler
New Zealands fortjenstorden er inndelt i fem grader:
Den som utnevnes til ordenen har rett til å føre forkortelsen for den aktuelle grad bak sitt navn. De to øverste grader medfører for newzealendere adelskap med titlene dame og ridder. Med disse følger retten til å føre tiltaleformen Dame eller Sir foran navnet. I 1999 avskaffet den daværende arbeiderpartiregjeringen ledet av statsminister Helen Clark adelstitlene forbundet med ordenens øverste grader. Mellom 2000 og 2008 var de to øverste betegnelsene på de to øverste gradene derfor annerledes. Øverste grad ble kalt første følgesvenn (Principal Companion, forkortet PCNZM) og andre grad fremtredende følgesvenn (Distinguished Companion, forkortet DCNZM). I 2009 bestemte dronningen, etter initiativ fra statsminister John Key fra det konservative Nasjonale parti, å gjeninnføre adelstitlene. En gikk deretter tilbake til de opprinnelige gradsbetegnelsene. De 85 personer som ble utnevnt i årene 2000 til 2008 fikk anledning til å omdefinere sin grad til det nye system om de så ønsket og fikk derved også de medfølgende adelstitler.
Insignier
Ordenstegnene er opphengt i et okerrødt bånd, en farge som også går igjen i ordensbåndene for landets to andre ordener. Fargen har åndelig betydning for maoriene og er valgt på bakgrunn av dette.
Ordenskjedet bæres av ordensherren og ordenskansleren. Dette har ledd bestående av medaljonger med riksvåpenet og såkalte koru, stiliserte S-formede ledd som representerer sølvbregnens unge bladskudd. En versjon av ordenstegnet er opphengt i midtleddet, som består av New Zealands kronede riksvåpen.
Insigniene er designet av Philip O'Shea, dronningens herold for New Zealand.
Tildeling
Utnevnelser til ordenen skjer i tre kategorier: Ordinært medlemskap, ekstraordinært medlemskap og æresmedlemskap. Borgere av land der ordensherren er monark kan utnevnes til ordinært medlemskap, mens borgere av andre land utnevnes som æresmedlemmer. Tildeling av New Zealands fortjenstorden kunngjøres i regelen to ganger årlig, ved nyttår og i anledning dronningens offisielle fødselsdag, som i New Zealand feires første mandag i juni. Generalguvernøren holder investitur i etterkant av dette. Ekstraordinære medlemmer kan utnevnes utenom de ordinære datoer, i forbindelse med viktige kongelige, nasjonale eller statlige markeringer.
Pinhão (Sergipe)
Pinhão er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
New Zealands fortjenstorden
Tildeling
Det er satt begrensninger på utnevnelser til hver grad. Det kan til enhver tid finnes kun 30 medlemmer av øverste grad, dame og ridder storfølgesvenn. For de øvrige grader er grader er det satt en årlig begrensning på 15 utnevnelser til dame og ridder følgesvenner, 40 følgesvenner, 80 offiserer og 100 medlemmer. Ekstraordinære medlemmer og æresmedlemmer kommer i tillegg.
Offentligheten inviteres til å komme med nominasjoner til utnevnelser til New Zealands fortjenstorden og til andre newzealandske ordener og utmerkelser. Nominasjoner fremmes til statsministerens kontor, der det er innrettet et sekretariat for æresbevisninger. Forslag behandles av en komité, der statsministeren er leder.
I alt 85 personer utnevnt til ordenens to øverste grader i årene 2000 til 2008 fikk i 2009 anledning til å omgjøre sin æresbevisning til det nye tittelsystemet. Av disse aksepterte 72 tilbudet. Av disse ble 48 riddere og 24 damer. Omgjørelsen av de tidligere ikke-betitlede til ordenens nye gradsbetegnelser med tilhørende adelstitler fant sted ved en seremoni ledet av generalguvernøren, der ridderne ble dubbet med sverd og damene mottok ordenskanslerens håndtrykk. De første ordinære adelsutnevnelser i det fornyede systemet med titler for de to øverste grader kom ved den såkalte dronninglisten for 2009, kunngjort 1. juni 2009.
I dronningens nyttårsliste for 2011 ble én person gjort til ridder storfølgesvenn, én til dame følgesvenn og fem til ridder følgesvenn. Alle disse utnevnelsene medfører adelskap. Til ordenens øvrige grader ble det foretatt 13 utnevnelser til følgesvenngraden, 26 til offisersgraden og 49 til medlemsgraden.
Weserstadion
Weserstadion er hjemmebanen til den tyske fotballklubben Werder Bremen. Banen har fått navnet etter elva Weser. Under andre verdenskrig ble banen brukt til lagring av tysk krigsmateriale. Banen har en kapasitet på drøyt 42 358 plasser.
Fra sesongen 2019/2020 vil det offisielle navnet være Wohninvest Weserstadion.
93
Dødsfall
90er
Ringbanen
Ringbanen er en dansk S-togstrekning mellom Hellerup og Vigerslev. Første delstrekning ble åpnet fra Flintholm stasjon til Vigerslev i 1929, mens resten av banen ble åpnet i 1930 ,
Peter Andreas Hofstad
Peter Andreas Hofstad (født 18. april 1858 i Stjørdal, død 15. april 1925 samme sted) var en norsk gårdbruker og politiker.
Han var sønn av gårdbruker Gullik Pettersen Ertzgaard og hustru Ingeborg Hofstad, sønnesønn av eidsvollsmann og stortingsmann Petter Johnsen Ertzgaard samt brorsønn av ordfører Johan Ertzgaard. Han vokste opp på morens slektsgård, Vestre Hofstad i Stjørdal, og fikk skjøte på denne av faren i 1887. Han giftet seg i 1886 med Sollaug Olsdatter Storflor. Deres eldste sønn, Gunnar Hofstad, overtok Vestre Hofstad og ble kommunepolitiker og kontorsjef i Stjørdal kommune, mens en annen sønn, Ole J. Hofstad, ble gårdbruker på Østkil i Hegra og ordfører i Hegra kommune, og Asbjørn Hofstad ble fylkesagronom i Sør-Trøndelag og kommunepolitiker i Orkdal.
Han ble rammet av spanskesyken, «en knekk som han til tross for sin sterke konstitusjon ikke forvant». Han døde i april 1925, 66 år gammel, etter å ha vært sengeliggende i måneder.
Brione (Lombardia)
Brione er en kommune i provinsen Brescia i Lombardia, Italia. Kommunen har følgende frazioni: Aquilini, Barche, San Zenone, Vesalla, Silviane, Gazzane, Cugno og Riviere. Det bor 715 innbyggere i kommunen (2013).
Erytritoltetranitrat
Erytritoltetranitrat (ETN) er et høyeksplosivt organisk stoff som er i nær slekt med det mye brukte sprengstoffet pentaerytritoltetranitrat (PETN). Kjemisk formel er C4H6N4O12. ETN er noe mere sensitivt for slag og friksjon enn PETN. ETN er i ren form hvite og luktfrie krystaller som ligner vanlig sukker. ETN brukes som hjerte- medisin under navnet Nitroglyn. Det fungerer som en vasodilator på samme måte som nitroglyserin. ETN er meget lagringsstabilt, og viser ingen tegn på forandringer i molekylstrukturen etter lagring i fire år i romtemperatur. ETN har en positiv oksygen balanse, noe som betyr at molekylstrukturen inneholder nok oksygen til å oksidere alle karbon- og hydrogenatomene fullstendig. Faktisk produserer ETN et overskudd av oksygen når det detonerer:
ETN er oppløselig i etanol, aceton og andre ketoner, men uoppløselig i vann. ETN ble først syntetisert av den britiske kjemikeren John Stenhouse i 1849. ETN kan fremstilles ved å nitrere søtningsmiddelet erytritol i en blanding av konsentrert salpetersyre og svovelsyre. ammoniumnitrat kan brukes som erstatning for konsentrert salpetersyre i produksjonsprosessen, men det gir et lavere utbytte. Erytritol er et sukkeralkohol som selges under navnet Sukrin. ETN er et populært sprengstoff blant hobby-kjemikere på grunn av lett tilgang på råstoffet erytritol, og en meget høy detonasjonshastighet på ca. 8100 m/sek. Til sammenligning har sprengstoffet trinitrotoluen (TNT) en detonasjonshastighet på 6900 m/sek. Det betyr at ETN kvalifiserer til bruk i panserbrytende hulladninsgranater.
92
Dødsfall
90er
Alex Rasmussen
Alex Nicki Sylvest Rasmussen (født 9. juni 1984) er en dansk bane- og landeveissyklist. Han har fire VM-gull og ett OL-sølv i banesykling.
Han debuterte som profesjonell landeveissyklist i 2009-sesongen for Team Saxo Bank.
I 2012 ble han utestengt i 18 måneder for å ikke ha overholdt meldeplikten og mistet plassen på Garmin-Sharp. . Da han var tilbake etter suspensjonen i mars 2013, skrev han ny kontrakt med Garmin-Sharp.
Salzburgs flagg
Delstaten Salzburgs flagg er delt i rødt over hvitt. Flagget er i størrelsesforholdet 2:3. Fargene er landet Salzburgs tradisjonelle og er relatert til våpenet som er delt i svart løve på gult felt i første felt og en hvit bjelke på rødt i andre felt. Fargene rødt og hvitt har vært i bruk som Salzburgs farger siden 1800-tallet.
I tillegg til Salzburg fører også Oberösterreich, Tirol, Vorarlberg og Wien flagg i rødt og hvitt. Fargene er også Østerrikes nasjonalfarger og benyttes i Østerrikes flagg.
Flagget forekommer i to varianter, med og uten våpenet. Flagget med våpen er statsflagg til bruk for delstatens myndigheter, mens flagget uten våpen er til bruk for delstatens innbyggere.
David Bond
David Bond (født 27. mars 1922 i Cornwall, død 23. mars 2013 ) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Bond ble olympisk mester i seiling under Sommer-OL 1948 i London med båten «swift». Sammen med Stewart Morris vant de swallowklassen foran Portugal. Seilingene ble avviklet utenfor Torquay i perioden 3. til 12. august 1948.
Eday
Eday (norrønt: Eiðøy; skotsk: Aidee ) er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Øya er lokalisert nord for det skotsk fastlandet. Øya ligger omtrent 24 km fra Mainland, som er hovedøya på Orknøyene. Med dens areal på 27 km2 er Eday den niende største øya på Orknøyene. Grunnfjellet på øya er gammel rød sandstein, som er eksponert langs havklippene.
Det er flere godt bevarte graver fra neolittisk tid (bondesteinalderen), samt bevis på bosetning fra bronsealderen og restene av et norrønt festningsverk. I perioden med skotsk styre ble den betydelige eiendommen til Carrick House utviklet ved Calfsound, som ble en burgh for en kort periode. I løpet av den britiske epoken ble flere forbedringer i landbruket innført, selv om det har vært en betydelig nedgang i befolkningen siden midten av 1800-tallet. På 2000-tallet har Eday Partnership hatt suksess med å fremme øyas økonomi. Lokale stedsnavn gjenspeiler den mangfoldige språklige arven, og landskapet på øya og dens omkringliggende hav tiltrekker seg et rikt dyreliv. Øya har kun en butikk og et postkontor. Fergeforbindelse to ganger daglig til Kirkwall, en tur som tar 1 time og 15 minutter. I henhold til befolketelling av 2011 har Eday 130 innbyggere.
Geografi og geologi
Eday er 14 km lang fra nord til sør, men bare litt over 500 meter bred ved den smale landhalsen mellom Sands of Doomy og Bay of London og har blitt beskrevet som å være «klemt sammen på midjen». Sentrum av øya er i stor grad myrdekket med lyng, og kultivering av jorda er begrenset til kysten.
Pirambu
Pirambu er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Eday
Geografi og geologi
De høyeste punktene er Flaughton Hill i øyas sentrum, Fersness Hill ved West Side, Vinquoy Hill i nord og Ward Hill i sør, som når 101 meter. På Orknøyene er dette etternavnet, som stammer fra det norrøne varði, et vanlig navn for det høyeste punktet på en øy, siden de tidligere ble brukt til å tenne varsellykter.
Den største innsjøen er det ti hektar store vannmassen sørøst for Vinquoy Hill. Loch of Doomy ligger på den vestlige siden av den smale «midjen» og den mindre Loch Carrick på nordkysten.
Befolkningen er spredt langs kystgårdene og har ingen steder på øya har status som landsby. Calfsound er det mest folkerike av de bosatte områdene, med andre konsentrasjoner ved Millbounds på østkysten, som har et postkontor og et samfunnsanlegg i et ombygd kapell, og Backaland i sør er hvor fergen fra fastlandet legger til kai.
Eday er omgitt av andre små øyer som utgjør den «tilsynelatende umulige grønne og rødbrune løvsagen på Orknøyenes nordøyer». Calf of Eday, Edsays ledsagerøy som en kalv til en kvige, ligger 350 meter nord for bosetningen Calfsound. Lenger øst er Sanday over Eday Sound. Stronsay og Linga Holm er i sørøst og Muckle Green Holm i sørvest utenfor sundet kjent som Fall of Warness. Egilsay ligger omtrent fem km rett vest. Rusk Holm, Faray og Holm of Faray ligger utenfor Sound of Faray i nordvest, og bortenfor dem ligger den større øya Westray.
I likhet med de nærliggende øyene er Eday i stor grad dannet av gammel rød sandstein fra den geologiske epoken midtre devon avsatt i det orkaniske bassenget. Den stratigrapiske Eday-gruppen som er navnet på en betydelig sekvens av sandsteiner som finnes mange steder på Orknøyene, som Eday og området rundt Eday Sound er et typeområde for. Noen steder er den opptil 800 meter tykk, og består i stor grad av gule og røde sandsteiner med mellomliggende grå sandsteinsheller og mergel. Bergarten er lett brutt og noen av de gule sandsteinene fra Fersness ble brukt i byggingen av St. Magnuskatedralen i Kirkwall.
Forhistorie
Den svært begrensede arkeologiske oversikten gir få bevis på menneskelig aktivitet i mesolittisk liv på Orknøyene, men den senere samlingen av hus og monumentale neolittiske strukturer i skjærgården er uten sidestykke i Storbritannia.
Vinquoy steinkammer, som ligger i en framstående posisjon med utsikt over Calf Sound, er 17 m i diameter og 2,5 m høy. Den smale inngangsgangen til denne graven minner om gravhaugen Maeshowe ved at den fører til et sentralt kammer med fire sideceller. Andre steder av interesse på Eday er blant annet Stone of Setter, en stående stein, menhir, som står nord for Mill Loch, og som på 4,5 m høy. Det er er en av de høyeste monolittene på Orknøyene. Det er ytterligere to steinkamre ved Braeside og Huntersquoy og en annen på Calf of Eday. Rektangulær i formen, den ble gravd ut i 1936–37 og inneholder et lite kammer med to avdelinger og et større med fire boder som har egen inngang og trolig ble lagt til på et senere tidspunkt.
Selv om det er flere steder på øya fra bronsealderen, har de etterlatt mindre dramatiske levninger. Ved Warness i sørvest er det en brent gravhaug (kremasjonsgrav) fra denne perioden, og det er ruinene av to hus av samme alder på Holm of Faray nær Point of Dogs Bones. Fold of Setter er en 85 meter diameter innhegning fra bronsealderen som ligger nord for Mill Loch.[23] Det er stedet for et stort rundhus fra jernalderen som inneholder en håndkvern ved Linkataing i nordvest Eday. Fra den tiden da Orknøyene bosatt av pikterne er fry sparsomt med arkeologiske bevis.
Den norrøne bosetningen
Den nøyaktige tidspunktet for når nordboere hovedsakelig fra vestkysten av Norge kom og bosatte seg på Orknøyene er ikke kjent, men den norrøne kontakten med Skottland lengre sør er før de første skriftlige nedtegnelsene på 800-tallet. Stedsnavn som gjenspeiler en norrøn tilstedeværelse på Eday er avgjørende, men svært lite er kjent om de særskilte forholdene på øya på denne tiden. De norrøne ruinene av festningen Stackel Brae, som stammer fra 1100- eller 1200-tallet, ligger under en grønn haug øst for Greentoftbukta. Festningen, selv om det er lite igjen av den, kan ha vært den viktigste bygningen på Eday på denne tiden.
Skotsk styre
I 1468 ble Orknøyene en del av kongeriket Skottland, noe som førte til at kontakten med Norge forsvant og langsomt mistet innbyggerne også kontakten med det norrøne språket, selv om en dialekt kalt norn synes å ha eksistert noen århundrer til. Isteden kom en tilstrømning av skotske gründere som i det lange løp bidro til å skape et mangfoldig samfunn som omfattet bønder, fiskere og kjøpmenn som kalte seg ’’comunitatis Orcadie’’ og som viste seg i økende grad i stand til å forsvare sine rettigheter mot deres føydale overherrer. Ikke desto mindre har aristokratiets handlinger gitt mye av informasjonen om saker på Eday fra den tiden. I 1561, under reformasjonen i Skottland, ble Edward Sinclair tildelt lenet til Eday av Adam Bothwell, biskop av Orknøyene. Dette var turbulente tider – Sinclairs plikter inkluderte å forsvare den reformerende biskopen «mot enhver inntrengere» – og senere samme år var han en av lederne for et anti-katolsk opprør i Kirkwall.
Hans sønn William overtok etter hvert driften av godset på Eday, men det ble belastet med gjeld. I 1601, da Edward var «en gammel avfeldig mann ... i en alder 100 eller derved» forsøkte William å selge familieinteressene til George Sinclair, jarlen av Caithness. Den nye innehaveren sendte et halvt dusin båtlass med «vagabondis, ødelagte [fredløse] høylandsmenn fra Caithness» til Eday, noe som alarmerte den beryktede jarlen Patrick av Orknøyene. Jarl Patrick var i stand til å bruke det dårlige forholdet mellom den eldre faren Edward og sønnen hans til å handle. Førstnevnte hevdet at William skjøt med musketter mot ham og tok ham i nakken som en hund. På vegne av Edward ble William kastet ut av jarl Patrick ut, som deretter tok leieinntektene fra Eday for seg selv og tjente på utvinningen av byggestein fra Towback-bruddet.
John Stewart, jarl av Carrick, broren til jarl Patrick, ble tildelt Eday i 1632 og han bygget Carrick House i Calfsound kort tid etter. Han brukte torv til å produsere salt fra saltgårder (anlegg for utvinning av bordsalt fra sjøvann) både ved Carrick og på Calf of Eday. Produktet ble beskrevet som «ganske fint» på 1600-tallet da det ble utført i betydelig skala selv om det var av «likegyldig kvalitet» på begynnelsen av 1800-tallet da det ble drevet som en hjemmebasert industri. Torvutvinning var også en viktig industri til det siste, da Sanday og North Ronaldsay hentet mesteparten av drivstoffet sitt fra Eday, og dette materialet ble også eksportert til whiskydestillerier på Skottlands fastland.
Stewarts ambisjoner for Calfsound var betydelige. Beskrevet som «byen og havnen» til Carrick ble det en burgh (den eneste andre på Orknøyene er Kirkwall) med rett til å utnevne borgmestere og holde markeder, men det var aldri sannsynlig at den ville blomstre på et slikt sted.
Britisk tid
Fra det første tiåret av 1700-tallet ble Orknøyene en del av det nye kongeriket Storbritannia. Dette var en tid med stor interesse for landbruksforbedring, selv om endringene dette førte til ikke var av betydning på Orknøyene før på midten av 1800-tallet. For eksempel ble det ikke dyrket poteter på Eday før rundt 1780. Sammenlignet med disse gradvise endringene, ble det drama ved Carrick House i 1725. Eiendommen var nå eid av James Fea som hadde vært skolevenn med en «Mr Smith», en handelsmann på Stromness. Da Smith ble avslørt som den beryktede piraten John Gow, forsøkte han å unnslippe myndighetenes oppmerksomhet ved å ta seg til Eday via et angrep på Hall of Clestrain i Orphir, som var en bosetning på Mainland. Da Gows skip «Revenge» gikk på grunn på Calf of Eday, tok Feas menn ham til fange og holdt ham i Carrick House. For dette fikk Fea fikk en belønning på hele 1700 pund for. Klokken fra «Revenge» er fortsatt i Carrick House.
På begynnelsen av 1800-tallet ga tareindustrien betydelig sysselsetting på noen av Orknøyene, men da markedet kollapset mellom 1830 og 1832 forårsaket det betydelig motgang. North Ronaldsay ble spesielt hardt rammet og flere familier fikk lov til å bosette seg derfra for å utvikle land ved Westside på Eday. Økende befolkningsvekst betydde økte landverdier, spesielt for små leieforhold. I 1843 ble torpene verdsatt til £1 per acre (£2+1⁄2 per hektar) på Eday, nesten tre ganger prisen for større gårder. Imidlertid kom det en betydelig tilbakegang på 1900-tallet. Innvandring fra det skotske fastlandet var i hovedsak ukjent selv på slutten av 1950-tallet og befolkningen i 2001 var omtrent en åttendedel av totalt 160 år tidligere.
Historisk befolkning i Eday
91
Fødsler
90er
Rajputer
Rajputene, navngitt etter den hinduistiske krigsherren Rajput, er en indisk kaste innen krigerkasten (kshatriyaene).
Rajputene bygde opp flere statsdannelser i det gamle India, hvorav den mest kjente turde være Rajputana, i det nåværende Rajasthan.
Steiermarks flagg
Steiermarks flagg er delt i hvitt over grønt. Flagget er i størrelsesforholdet 2:3. Fargene er landets tradisjonelle og er avledet av Steiermarks våpen, en hvit heraldisk panter på hvitt. Den heraldiske panteren, et fabeldyr som spruter ild, er et eldgammelt symbol for Steiermark. Det er først kjent i heraldisk sammenheng 1160 og står i en bredere europeisk sammenheng der draken forekommer som symbol. Delstatens flagg har sitt opphav på 1800-tallet og rekkefølgen av fargene har variert.
Flagget forekommer i to varianter, med og uten våpenet. Flagget med våpen er statsflagg til bruk for delstatens myndigheter, mens flagget uten våpen er til bruk for delstatens innbyggere.
Bryllupet mellom kronprinsesse Victoria og Daniel Westling
Bryllupet mellom kronprinsesse Victoria og Daniel Westling fant sted lørdag 19. juni 2010 i Storkyrkan i Stockholm. Mer enn 1000 gjester var invitert til bryllupet og kongelige og statsledere fra hele verden deltok i bryllupet, som ble dekket av media fra hele verden.
Datoen
19. juni er samme dato som bryllupet mellom Carl XVI Gustaf og Silvia Sommerlath fant sted i 1976. Det var også denne dato at Oscar I og Josefine av Leuchtenberg giftet seg i 1823 og Karl XV og Louise av Nederland giftet seg i 1850. I det valgte året, 2010, er det 200 år siden brudens forfader, den franske marskalken Jean Bernadotte, ble valgt til svensk tronfølger.
Aktiviteter
I de to ukene fra Sveriges nasjonaldag til bryllupet ble det arrangert en rekke festligheter under navnet Love Stockholm 2010. Disse foregikk i innerstaden og inkluderte musikk, kunst, kultur, mat, mote, design og historie. Utgiftene til disse ble dekket av sponsorer.
Bryllupsdagen
Den musikalsk ansvarlige var organist Gustaf Sjökvist, som også var ansvarlig for musikken ved bryllupet i 1976. Original bryllupsmusikk ble komponert av Karin Rehnqvist, den første kvinne noen gang til å komponere musikk til et kongelig bryllup.
Brudgommen ble på bryllupsdagen gjort til prins av Sverige, fikk tittelen hertug av Västergötland og ble utnevnt til ridder av Serafimerordenen.
Gjestelisten
Til vielsen i Storkyrkan var det invitert 1200 gjester.
Brudens familie var representert ved 44 medlemmer av kongens familie og 30 fra dronningens familie. Fra brudgommens familie var 32 personer invitert. Et større antall av kongeparets venner var blant gjestene. Brudeparets personlige venner talte 90 personer.
Det var kongelige gjester fra regjerende kongehus i Belgia, Danmark, Japan, Jordan, Liechtenstein, Luxembourg, Monaco, Nederland, Norge, Spania og Storbritannia, samt medlemmer av tidligere regjerende kongehus i Bulgaria, Hellas, Jugoslavia, Romania og fra flere tyske fyrstehus. Islands og Finlands presidentpar var også til stede.
Fra Riksdagen var representanter fra presidiet, partiledere, gruppeordførere og komitéledere invitert, til sammen 54 riksdagsmedlemmer med følge. Regjeringens medlemmer var til stede, sammen med utvalgte statssekretærer. Også tidligere statsminister og talmenn i riksdagen var invitert, det svenske Sametingets president likeså.
Representanter for det svenske forsvaret, Svenska kyrkan og andre trossamfunn, domstolene, forvaltningen og landshøvdinger var også blant gjestene, sammen med utvalgte representanter for svensk næringsliv, fagforeninger og andre organisasjoner. De kongelige akademier var representert, likeså organisasjoner og institusjoner som har kongelig beskytterskap. 38 representanter med følge fra mediene, herunder sjefredaktører, redaktører og journalister, sto på den offisielle gjestelisten.
Et fulltallig corps diplomatique, det vil si ambassadører og andre diplomatiske representanter, var også blant gjestene. Bryllupets gjesteliste ble kritisert fordi man inviterte gjester fra undertrykkende og udemokratiske regimer, som Nord-Korea, Eritrea, Sudan, Saudi-Arabia, Zimbabwe, Hviterussland, Iran, Egypt, Cuba, og Libya, mens ikke alle av det svenske folkets valgte representanter ble invitert. Hoffet besvarte kritikken ved å vise til at hoffets utarbeidelse av gjestelisten bestemmes av Sveriges utenrikspolitikk og diplomatiske forbindelser og at hoffet ikke har en annen holdning enn det svenske Utrikesdepartementet til hvilke utenlandske diplomater som inviteres. Utrikesdepartementet forsvarte invitasjonen av diplomater fra diktaturland med at det er i henhold til tradisjonen.
Til bryllupsmiddagen i Rikssalen på Stockholms slott var det invitert 558 gjester.
Mediedekning
Begivenheten ble dekket av media fra hele verden. Fra Norge var det 76 akkrediterte medierepresentanter. Andre land som hadde mange journalister var Finland (57), Spania (42), Storbritannia (38), Frankrike (36), Danmark (34), Japan (22), Nederland (19) og Belgia (17).
Den svenske mediedekningen av bryllupet ble kritisert av Aftonbladets kultursjef Åsa Linderborg for å ha vært overveldende positiv, og for ikke å ha problematisert det fundamentalt udemokratiske ved monarkiet som styreform. En meningsmåling avisen Dagens Nyheter offentliggjorde dagen før vielsen viste at 46 % av svenskene støtter monarkiet som styreform, og at støtten til kongehuset er 40 %.
Diverse
Fra januar til april 2010 ble Storkyrkan rengjort og renovert til bryllupet. Kostnaden ble beregnet til 12,4 millioner kroner. Det var om lag 20 år siden sist Storkyrkan var rengjort på antikvarisk vis.
90
90er
Lasse Gustavson
Lasse Gustavson (født 1956) er en svensk foredragholder, forfatter og tidligere brannmann. Gustavsen ble sterkt brannskadet i forbindelse med slukking av en brann i 1981. I årene etter ulykken har han etablert et motivasjonsforedrag som er blitt mye brukt for næringsliv og organisasjoner. Han har også utgitt bok om hendelsen.
Bakgrunn
Gustavson var nyutdannet brannmann i 1981. Han hadde jobbet en uke da brannbilen kjørte inn i en gasslekkasje. Gassen eksploderte og han løp gjennom ilden og overlevde så vidt, men ansiktet og store deler av kroppen ble permanent skadet. Gustavson kjempet seg tilbake til livet, og gjennom boka Gjennom ilden forteller han om livet etter ulykken (ført i pennen av Stig Aasvik). Boka solgte meget godt og lå flere uker på førsteplass for generell litteratur i Norge.
Han har siden 1990-årene drevet med en omfattende foredragsvirksomhet om sin skjebne. Blant annet med foredraget «Dine tanker – dine muligheter», hvor han forteller om ulykken, om veien tilbake og kampen om å få kontakt med sitt indre når det ytre er ødelagt.
89
Fødsler
80er
Tirols flagg
Tirols flagg er delt i hvitt over rødt. Flagget er i størrelsesforholdet 2:3. Fargene er landet Tirols tradisjonelle og er avledet av våpenskjoldet, en rød ørn på hvitt.
I tillegg til Tirol fører også Salzburg, Oberösterreich, Vorarlberg og Wien flagg i rødt og hvitt. Fargene er også Østerrikes nasjonalfarger og benyttes i Østerrikes flagg.
Flagget forekommer i to varianter, med og uten våpenet. Uten våpen er flagget til bruk for delstatens innbyggere. Flagget med våpen er statsflagg til bruk for delstatens myndigheter. Det er utformet på en spesiell måte med en frittsvevende ørn på hvit bakgrunn som strekker seg fra det øvre feltet og ned i det røde som en halvsirkel.
Litteratur
Peter Diem: Die Symbole Österreichs, Wien, 1995
Tolpuddlemartyrene
Tolpuddlemartyrene var en gruppe britiske arbeidere som i det 19. århundre grunnla en fagforening, og deretter ble dømt til transportering til Australia.
Reformloven av 1832 hadde gjort det lovlig å danne fagforeninger, og samme år grunnla seks menn fra Tolpuddle i Dorset Det vennskapelige selskap av jordruksarbeidere (Friendly Society of Agricultural Workers). De protesterte mot den stadige senkningen av lønningene i 1830-årene, og nektet å jobbe for mindre enn 10 skilling pr. uke, selv om standardlønnen ved nede i 6 skilling. Foreningen ble ledet av George Loveless, som også var metodistpredikant, og de møttes i hjemmet til hans svoger Thomas Standfield.
I 1834 skrev en lokal jordeier til statsministeren, Lord Melbourne, for å klage på foreningen. Han viste til en obskur lov fra 1797 som forbød personer å sverge eder til hverandre, noe medlemmene i foreningen skulle ha gjort. James Brine, James Hammett, George Loveless, James Loveless (Georges bror), Thomas Standfield og John Standfield (Thomas' sønn) ble arrestert. De ble kjent skyldige, og dømt til transportering til Australia.
De ble raskt folkehelter, og i 1836 ble de løslatt etter å ha fått støtte fra Lord Russell, som kort tid før hadde blitt innenriksminister.
George Loveless ble senere involvert i chartistbevegelsen, mens de andre emigrerte til London i Ontario, Canada. Der er det reist et monument til ære for dem.
I Tolpuddle ble det reist et monument over dem i 1934, og en ny skulptur av dem ble reist foran Martyrmuseet i landsbyen i 2001. Det holdes en årlig festival, som blir arrangert av Fagforeningskongressen.
88
Dødsfall
80er
Porto da Folha
Porto da Folha er en kommune i delstaten Sergipe i nordøstregionen av Brasil.
Johann Gottfried Becker
Johann Gottfried Becker (født 9. oktober 1639 i Husum i hertugdømmet Slesvig som var regjert av Danmark, død 17. mai 1711 i København) var en hoffapoteker som virket i København.
Utdannelse
Han var sønn av rektor i Husum Gottfried Becker og Elisabeth Ehrenreich, og dermed bror til apotekeren i Odense, Jacob Gottfried Becker. Etter å ha gått på latinskolen ble han i 1655 sendt i lære hos en apoteker i Flensborg. Etter ca. 6 års læretid bega han seg ut på en lang reise til Tyskland, Italia og Wien som varte i mer eller mindre i 18 år. Han fikk dermed både sett seg om, mens også samlet viten og lærdom til sitt apotekerfag. Underveis stiftet han bekjentskap med gullmaker og kjemiker Francesco Borri, som i sin tur anbefalte Becker til kong Frederik III.
Karriere
I 1668 ble han hjemkalt fra Wien og utnevnt til hoff- og reiseapoteker. Han var da forlovet med Sophia Heerfordt, datter av hoffapoteker Christopher Heerfordt, men hun døde 1670 kort før bryllupet. I årene 1669-70 innrettet han et apotek på Købmagergade som under navnet Elefantapoteket ble ført videre av slekten i over 170 år. Han deltog også som feltapoteker i Den skånske krig i 1676.
Ekteskap og familie
I 1671 giftet han seg med Sophie Iversdatter, som omkom i 1689 sammen med to døtre da Sophie Amalienborg brant ned under en operaforestilling. 1. mai 1694 giftet han seg igjen, denne gang med Helene Margrethe Munk, som var datter av brygger og islandsk kjøpmann Erik Munk.
Ettermæle
Becker var en dyktig kjemiker og apoteker, og han lavet ofte forsøk sammen med sin kollega Thomas Bartholin, som roste ham i sine skrifter. I 1708 overdro han sin sønn Gottfried Becker styringen med apoteket. Johann døde etter lengre tids svakelighet den 17. mai 1711. Han fikk et staselig gravmæle i marmor satt opp etter seg i Sankt Petri Kirkes gravkapeller, hvorunder også etterkommere ble begravet. Enken giftet seg allerede igjen i 1713 med etatsråd Hans Seidelin til Hagestedgaard.
Bjølsen studentby
Bjølsen studentby er en av 15 studentbyer som Studentsamskipnaden i Oslo driver. Bjølsen studentby er den nyeste, bygget i 2001–2003 og beliggende med adresse i Moldegata på Bjølsen, ikke langt fra «hovedgaten» på Bjølsen; Bergensgata. Den dekker nesten et helt kvartal og ligger også ut mot Maridalsveien og Holmestrandgata.
Størrelse
Bjølsen studenby består av: 170 møblerte hybler, 253 umøblerte hybler, 241 møblerte 1-roms leiligheter, 379 umøblerte 1-roms leiligheter, 8 umøblerte 2-roms leiligheter og 11 umøblerte 1- og 3-roms leiligheter tilrettelagt for rullestolbrukere.