cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fredskonferansen i Paris (1919)
USAs posisjon
Etter Wilson var ankommet Paris fant han «rivalisering og motstridende krav, som tidligere var holdt skjult». Wilson forsøkte å påvirke retningen som de franske og britiske delegasjonene (under Georges Clemenceau og David Lloyd George) tok overfor Tyskland og dets allierte i Europa, såvel som Det osmanske riket i Midtøsten. Wilsons forsøk på å få aksept for sine fjorten punkter endte med nederlag, etter både Frankrike og Storbritannia avviste noen av punktene, og selve hovedprinsippene.
Flere av Wilsons fjorten punkter stod i motstrid til de andre stormaktenes interesser. USA anså blant annet ikke at ansvaret for at verdenskrigen begynte, som Tyskland ble pålagt i artikkel 231 i fredsavtalen, var rimelig eller nødvendig. Vedrørende Midtøsten ble forhandlingene komplisert ved konkurrerende mål, krav, og det nye mandatsystemet. USA siktet mot å etablere en mer liberal verdensordning, hvor demokrati, nasjonal uavhengighet, frihet og nasjonenes selvbestemmelsesrett ville bli respektert. Frankrikes og Storbritannias kontroll over store imperier sto i motstrid til dette.
I lys av den opprinnelig hemmelige fransk-britiske Sykes-Picot-avtalen, og med beslutningen om å opprette mandatområder i de arabiske provinsene i Det osmanske riket fikk fredskonferansen høre konkurrerende uttalelser fra arabere og sionister (jøder som arbeidet for å opprette en jødisk stat). President Wilson anbefalte deretter en internasjonal kommisjon som skulle undersøke hva lokalbefolkningen ønsket. Forslaget om en kommisjon ble først akseptert av Frankrike og Storbritannia, men etterhvert trakk de to landene sin støtte. Den såkalte King-Crane-kommisjonen ble et rent amerikansk initiativ, og reiste rundt i Syria og Palestina sommeren 1919 for å samle uttalelser og vurdere hva innbyggerne ønsket. Rapporten ble lagt frem for president Wilson, men ble ellers holdt hemmelig, inntil avisen The New York Times publiserte kommisjonens rapport i desember 1922. En pro-sionistisk resolusjon om Palestina ble vedtatt av den amerikanske kongressen i september 1922.
Under president Warren Harding undertegnet USA separate fredsavtaler med Tyskland, Østerrike, og Ungarn i 1921.
Forslag om rasemessig likestilling
Japan la den 13. januar 1919 frem et forslag om rasemessig likestilling som et tillegg til artikkel 21 i Folkeforbundets pakt.
USAs president Wilson var kjent med at Storbritannia var mot forslaget og som formann for konferansen bestemte han at det krevde enstemmighet. Den 11. april 1919 ble det holdt et endelig møte om saken og det japanske forslaget fikk et flertall av stemmene, men Storbritannia og Australia stemte mot. Den australske delegasjonen hadde bedt Storbritannia om å støtte Australias posisjon om å kun ta imot hvite innvandrere (engelsk: White Australia policy). Wilson visste også at han trengte støtte fra de vestlige delstatene i USA som fryktet japansk og kinesisk immigrasjon, og sørstatene som fryktet like rettigheter for de fargede innbyggerne. At forslaget ble stemt ned bidro til å påvirke Japans dreining fra samarbeid med vestlige stater til mer nasjonalistisk politikk.
Territoriale krav
Det japanske kravet på Shandong ble bestridt av Kina. Ved utbruddet av første verdenskrig i 1914 hadde Japanske styrker erobret områdene som Tyskland hadde tatt fra Kina i 1897. Japanske styrker tok også tyske områder i Stillehavet, som var nord for ekvator. I 1917 hadde Japan inngått hemmelige avtaler med Storbritannia, Frankrike og Italia som bekreftet landets krav på disse områdene. Med Storbritannia var det en gjensidig avtale at Japan skulle støtte britisk anneksjon av tyske øyer i Stillehavet sør for ekvator.
Zarinae Sapong
2014
Sapong deltok i Mikronesialekene 2014, der Nord-Marianene fikk sølv på 4 x 100 meter stafett. Individielt kom hun på 15.-plass på 100 meter, femteplass på 200 meter og fjerdeplass på 400 meter.
Fredskonferansen i Paris (1919)
Territoriale krav
Til tross for amerikansk sympati for Kinas posisjon ble utfallet av konferansen at artikkel 156 i Versaillestraktaten overførte tidligere tyske områder i Jiaozhou til Japan, i stedet for å tilbakeføre området til Kina. Lederen av den kinesiske delegasjonen forlangte at en reservasjon skulle legges inn før han signerte avtalen. Dette ble avslått og avtalen ble undertegnet av alle delegasjonene, unntatt den kinesiske. Kinesisk raseri over denne avtalen ledet til demonstrasjoner, i ettertid kjent som 4. mai-bevegelsen. De forhenværende tyske øyene i Stillehavet nord for ekvator ble et mandatområde administrert av Japan.
Zarinae Sapong
2016
Under VM i friidrett innendørs 2016 satte hun ny personlig rekord i forsøksheatet, med 8,70 sekunder, men fikk 43. beste tid og nådde ikke semifinalene.
I juni deltok hun i Mikronesiamesterskapet i friidrett 2016, der hun vant 100 og 200 meter. På 200 meter satte hun ny mesterskapsrekord med 27,87 sekunder. I tillegg fikk hun sølv på 400 meter, bak Maria Ollet fra Guam. Nord-Marianene fikk bronse på 4 x 100 meter og 4 x 400 meter stafett, med Sapong på laget.
Fredskonferansen i Paris (1919)
Kinas posisjon
Den kinesiske delegasjonen ble ledet av Lou Tseng-Tsiang, støttet av Wellington Koo og Cao Rulin. Overfor de vestlige stormaktene krevde Koo at de tyske områdene i Shandong ble returnert til Kina. Han krevde også en slutt på imperialistmaktenes institusjoner som ekstraterritorialitet, legasjonsvakter og leieområder. Til tross for amerikansk sympati og det uttrykte ønske om nasjonal selvråderett, avviste de vestlige stormaktene hans krav og overførte i stedet de forhenværende tyske områdene til Japan. Dette førte til omfattende studentdemonstrasjoner i Kina, senere kjent som 4. mai-bevegelsen, og den kinesiske regjeringen ble presset til å nekte signering av Versaillestraktaten, noe den kinesiske delegasjonen var alene om.
Zarinae Sapong
2016
Hun deltok også i U20-VM i friidrett 2016, men fikk 45. beste tid i forsøksheatet, og gikk ikke videre til semifinalene.
Fredskonferansen i Paris (1919)
Den all-russiske regjering (de hvite)
Mens Russland formelt var ekskludert fra konferansen, selv om landet hadde kjempet mot sentralmaktene i tre år. Den russiske provinsielle forsamlingen (ledet av Georgij Lvov ), etterfølgeren etter Den russiske konstituerende forsamlingen, og den politiske delen av den russiske hvite bevegelsen, sluttet seg til konferansen. De hvites fremste representant i Paris var den forhenværende russiske utenriksministeren Sergej Sazonov som, hvis tsaren ikke hadde blitt styrtet, mest sannsynlig hadde deltatt i konferansen uansett. Den russiske provinsielle forsamlingen fastholdt prinsippet om et udelelig Russland, men var åpen for å forhandle om tapet av Polen og Finland.
Zarinae Sapong
2017
Hun representerte Nord-Marianene under VM i friidrett 2017, men ble slått ut i forsøksheatet på 100 meter. Hun satte der personlig rekord med 13,29 sekunder.
Fredskonferansen i Paris (1919)
Ukraina
Ukraina hadde i utgangspunktet en mulighet for å bli anerkjent som selvstendig nasjon av stormaktene ved konferansen i 1919. I et møte mellom de fem store den 16. januar omtalte den britiske statsminister David Lloyd George den ukrainske lederen Symon Petljura som en eventyrer og avviste Ukraina som et anti-bolsjevikisk kjerneområde. Den britiske diplomaten Eyre Crowe argumenterte mot en union mellom den østre delen av Galicia og Polen. Den britiske regjeringen avgjorde aldri om den skulle støtte et forent eller oppdelt Russland. USA var åpen for å støtte et sterkt, forent Russland som en motvekt mot Japan, men Storbritannia fryktet en trussel mot India. Petliura utnevnte grev Tyshkevich som sin representant til Vatikanet, og pave Benedikt XV godkjente Ukraina som en uavhengig stat. Ukrainsk selvstendighet ble i praksis dog ignorert.
Hviterussland
En delegasjon fra Den hviterussiske demokratiske republikk under statsminister Anton Łuckievič stilte også opp ved fredskonferansen, og forsøkte å få internasjonal anerkjennelse av et uavhengig Hviterussland. På vei til konferansen ble delegasjonen mottatt av Tsjekkoslovakias president Tomáš Masaryk i Praha. Under fredskonferansen hadde Łuckievič møter med utenriksminister Sergej Sazonov, utenriksminister i den russiske eksilregjeringen, og den polske statsministeren Ignacy Jan Paderewski.
Minoritetsrettigheter i Polen og andre europeiske land
Etter påvirkning fra president Wilson påla «de fire store» Polen å undertegne en traktat som garanterte minoritetene rettigheter i den nye nasjonen. Polen signerte motvillig og gjorde lite for å opprettholde de angitte rettighetene for tyskere, jøder, ukrainere og andre minoriteter. Tilsvarende avtaler ble undertegnet av Tsjekkoslovakia, Romania, Jugoslavia, Hellas, Østerrike, Ungarn, Bulgaria, og senere av Latvia Estland og Litauen. Estland hadde allerede gitt kulturell autonomi til minoriteter i sin uavhengighetserklæring. Finland og Tyskland ble ikke bedt om å undertegne traktater for å sikre minoriteters rettigheter.
I Polen skulle de sentrale punktene i traktaten tas inn i lovverket og overstyre andre nasjonale lover. Det nye landet forpliktet seg til å sikre «full og komplett beskyttelse av liv og frihet for alle individer...uten å skille mellom fødsel, nasjonalitet, språk, rase eller religion.» Religionsfrihet var garantert for alle. De fleste innbyggerne ble gitt statsborgerskap, men det var en god del tvetydighet om hvem som hadde rett til det. Traktaten garanterte grunnleggende sivile, politiske og kulturelle rettigheter, og bestemte at alle borgere var like for loven og hadde samme rettigheter. Polsk var nasjonens språk, men traktaten sørget for at minoritetsspråk kunne brukes fritt privat, i handel, i religiøse sammenhenger, pressen, ved offentlige møter og i rettssaker. Minoriteter skulle ha rett til å etablere og kontrollere private stiftelser, kirker og sosiale institusjoner, så vel som skoler, uten innblanding fra regjeringen. Regjeringen ble pålagt å etablere tyskspråklige skoler i de distriktene som hadde vært tyske før krigen. All utdanning over grunnskole skulle skje kun med det nasjonale språket. Artikkel 12 i traktaten ga grunnlaget for å følge den opp, den ga rådet i Folkeforbundet ansvaret for å følge opp og gjennomføre hver av traktatene.
Kaukasus
De tre republikkene i det sørlige Kaukasus; Armenia, Aserbajdsjan og Georgia samt Fjellrepublikken i det nordre Kaukasus (engelsk: The Mountainous Republic of the Northern Caucasus), sendte hver en delegasjon til fredskonferansen i Paris i 1919. Deres forsøk på å få beskyttelse mot truslene fra den pågående borgerkrigen i Russland feilet, da ingen av stormaktene var interessert i å påta seg noe mandat i Kaukasus. Etter en rekke utsettelser fikk de tre republikkene i det sørlige Kaukasus de fakto anerkjennelse som selvstendige land av de vestlige seiersmaktene, men kun etter at alle europeiske tropper hadde blitt trukket tilbake, bortsett fra en britisk kontingent i Batumi. Georgia og Aserbajdsjan ble de fakto anerkjent den 12. januar 1920, fulgt av Armenia den 19. januar 1020. De vestlige seiersmaktene bestemte seg for å begrense sin assistanse til våpen, ammunisjon og matforsyninger.
Koreas delegasjon
Etter et mislykket forsøk av Koreas nasjonale forbund (engelsk: Korean National Association) med å sende en tre-manns delegasjon av koreanere til Paris, klarte en delegasjon av koreanere fra Kina og Hawai å reise til fredskonferansen. Inkludert i denne delegasjonen var en representant for Koreas eksilregjering i Shanghai, Kim Kyu-sik. Den koreanske delegasjonen ble hjulpet av kineserne, som ivrig grep anledningen til å forulempe Japan i den internasjonale forsamlingen. Flere høystående kinesiske ledere på den tiden, blant de Sun Yat-sen, fortalte amerikanske diplomater at fredskonferansen burde ta opp spørsmålet om Koreas selvstendighet. Bortsett fra det, var det lite kineserne var i posisjon til å gjøre, siden de selv hadde en konflikt med Japan. Bortsett fra Kina var det ingen annen nasjon ved fredskonferansen som tok koreanerne alvorlig, siden området hadde status som japansk koloni. Det manglende gjennomslaget for de koreanske nasjonalistene i å få støtte ved konferansen gjorde at landet fortsatte som japansk koloni.
Palestina
Etter fredskonferansen hadde bestemt at de forhenværende arabiske provinsene skulle skilles ut fra Det osmanske riket, og at de skulle organiseres som mandatområder, la World Zionist Organization den 3. februar 1919 frem et resolusjonsforslag for konferansen.
Uttalelsen hadde fem hovedpunkter:
Til tross for dette forsøket på å påvirke fredskonferansen ble sionistene i stedet begrenset av artikkel 7 i bestemmelsene om det britiske mandatet for Palestina, til kun å ha rett til å bli palestinske statsborgere: «Administrasjonen av Palestina skal være ansvarlig for å utarbeide en nasjonalitetslov. I denne loven skal det inkluderes bestemmelser slik utformet så de bidrar til etablering av statsborgerskap i Palestina av jøder som bosetter seg permanent i Palestina.»
Ved å vise til Balfourerklæringen, antydet sionistene at britene allerede i 1917 hadde godtatt jødenes historiske rett til Palestina. I forordet til det britiske mandatet i 1922, hvor Balfourerklæringen var innpasset, sier følgende: «Hvorved anerkjennelse derved har blitt gitt til det jødiske folks historiske forbindelse med Palestina og grunnene for re-etablering av deres nasjonale hjem i det landet...».
Kvinners posisjon
En ny dimensjon ved internasjonale konferanser som fredskonferansen var press på delegatene av en komité av kvinner som forsøkte å etablere og utvide kvinners grunnleggende sosiale, økonomiske og politiske rettigheter, inkludert, men ikke begrenset til, stemmerett. Selv om de ikke fikk noen plass ved selve konferansen, så møttes en gruppe kvinner (Inter-Allied Women's Conference (IAWC)) fra 10. februar til 10. april, under ledelse av den Marguerite de Witt-Schlumberger, leder for den franske unionen for kvinners stemmerett. IAWC arbeidet først med å påvirke USAs president Wilson, og deretter alle andre delegater ved konferansen, for å få innpass for kvinner i delegasjonene. De fikk gjennomslag for et møte med kommisjonen for internasjonal arbeiderlovgivning, og senere også et møte med kommisjonen for Folkeforbundet. Et viktig og konkret resultat av IAWCs arbeide var artikkel 7 i Folkeforbundets pakt, som sier at «Alle stillinger underlagt eller i forbindelse med Folkeforbundet, inkludert sekretariatet, skal være åpne likeverdig for menn og kvinner» Mer generelt plasserte IAWC spørsmålet om kvinners rettigheter i senter av den nye verdensordningen som ble etablert i Paris.
Versaillestraktaten
Fredsavtalen med Tyskland, senere kjent som Versaillestraktaten, var klar og ble offentliggjort 7. mai 1919. Avtalen ga sterke negative reaksjoner i Tyskland, landet kom med flere motforslag, men fikk ikke aksept for noen av dem. Etter indre politisk strid i Tyskland, og med sterkt press fra seiersmaktene ble avtalen undertegnet 23. juni 1919, i slottet i Versailles, derav navnet.
Frankrike krevde harde vilkår for Tyskland og fikk gjennom det meste.
Ettertidens vurdering av konferansen
Endringene av det politiske verdenskartet ved fredskonferansen førte til en rekke urolige områder, som ble én av en rekke årsaker til utbruddet av andre verdenskrig. Den britiske historikeren Eric Hobsbawm sa følgende:
Historikere på venstresiden har hevdet at president Wilsons 14 punkt, især punktet om nasjonal selvbestemmelse, primært var for å imøtegå venstresiden, for å temme den revolusjonære feber som feide over Europa etter oktoberrevolusjonen, ved å spille på nasjonalisme. Fra den andre siden av det politiske spektrum har historikeren John Lewis Gaddis skrevet tilsvarende: «Da Woodrow Wilson la frem prinsippet om selvbestemmelse en av sine fjorten punkter så var hans hensikt å redusere bolsjevikenes tiltrekningskraft.» Dette standpunktet har en lang historie og er kanskje best sammenfattet med Ray Stannard Bakers berømte kommentar at «Paris kan ikke forstås uten Moskva.»
Eduardo Peruchena
Eduardo Peruchena (født i Buenos Aires) er en argentinsk håndballtrener, som siden Håndball-VM 2013 har vært landslagssjef for det argentinske kvinnelandslaget.
Peruchena overtok ansvaret for det argentinske kvinnelandslaget etter at Miguel Interllige endte nest sist med Argentina under Håndball-VM 2011. I sitt første mesterskap ledet han Argentina til en 19.-plass under Håndball-VM 2013.
Under Panamerikanske leker 2015 førte han Argentina til sølvmedalje, etter å tapt finalen 25–20 mot de regjerende mesterne Brasil.
Sølvet i de Panamerikanske leker sørget samtidig for at Argentina kvalifiserte seg til sine første Olympiske leker under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, hvor de endte på 12.- og siste plass
Sidsel Calmeyer
Sidsel Calmeyer Karlsen (født 13. september 1941 i Horten) er en norsk billedveverske.
Hun studerte ved Statens Håndverks- og kunstindustriskole (1958–1962) og var en periode i lære hos Synnøve Anker Aurdal. Hun har vært representert på Høstutstillingen og har hatt en rekke separat- og kollektivutstillinger. Hun har også hatt flere offentlige utsmykningsoppdrag og har hatt flere sentrale verv som i Bildende Kunstneres Styre og som formann for Norske Tekstilkunstnere.
Hun er bosatt på Fagerstrand (1974) og er søster til musiker Ola Calmeyer, skuespiller Joachim Calmeyer og journalist Bengt Calmeyer.
Aftenposten Historie
Aftenposten Historie er et magasin utgitt av Aftenposten. Magasinet dekker norsk og internasjonal historie og har 12 utgivelser i året.
Redaktør er Fredrik Larsen og ansvarlig redaktør Trine Eilertsen.
Lesertall
Lesertall Forbruker & Media '19/1
Gelasius I
Gelasius I (født i Kabylia, død 19. november 496 i Roma) var pave fra den 1. mars 492 til sin død. Han æres som helgen i den katolske kirke, med minnedag 21. november.
Bakgrunn
Om Gelasius' opphav er det kjent at faren var en prest ved navn Valerius, og at han i et brev til keiser Anastasios I kalte seg «Romanus natus» men i Liber Pontificalis sies å være av «natione Afer» noe som er blitt tolket som at han kom fra Afrika, en oppfatning som er blitt alment utbredt. Historikeren J. Conant mener at de to opplysningene godt kan la seg harmonisere, ved det at «Romanus natus» godt kan indikere at han ble født innen det romerske Afrika, med sine borgere av Roma, ble erobret av vandalene.
Pave
Gelasius ble valgt til pave den 1. mars 492, som etterfølger etter Felix III. Han kjempet for å bevare de gamle tradisjoner, og mente at den prestelige myndighet var høyere rangert enn den kongelige, noe som gjerne ble gjentatt gjennom middelalderen. Lenge tilskrev man Gelasius kanoniseringen av de hellige skrifter, men den katolske kirkers forskere er kommet til at det heller antagelig var pave Damasus I.
Gelasius skrev mange hymner og en messebok.
Han bidro med en viktig doktrine som tok opp den oppdeling mellom veldslig og åndelig makt som han anså skulle råde mellom paven og keiseren. Det gjaldt den gang å markere rolleavgrensningen mellom paven og keiser Anastosios I, Odoaker og Theoderik; mellom pavedømmet («auctoritas sacrata pontificum») og keiserdømmets («regalis potestas»).
Denne dualistiske doktrine om «de to sverd» skulle under høymiddelalderens kirkereformer få stor betydning for å styrke kirkens myndighet og pavens autoritet i relasjon til monarker.
Et skrift fra pave Gelasius (Ad Rufinum et Aprilem episcopos) oppviser det første belegg for adjektivet modernus; han benytter det for å avgrense nye lærer (admonitiones modernas) fra gamle regler (antiquis regulis).
Eduard Mörike
Eduard Friedrich Mörike (født 8. september 1804 i Ludwigsburg, hertugdømmet Württemberg, død 4. juni 1875 i Stuttgart, Kongeriket Württemberg) var en tysk teolog, lyriker, forteller og oversetter.
Liv og virke
Eduard Mörike ble født som det sjuende av de tretten barna til legen Carl Mörike (1763–1817) og Charlotte Dorothea, født Beyer (1771–1841).
Etter farens død levde Eduard Mörike en lykkelig barndom hos sin mor. Han studerte teologi, først i Urach (1818–1822) og senere i Tübingen (1822–1826). I årene 1826 til 1834 tok han forskjellige vikariater i Schwaben. Mörikes forlovelse inngått i 1929 med prestedatteren Louise Augste Rau, ble oppløst i 1833. I 1834 ble han prest i Cleversulzbach. Han bosatte seg der sammen med sin mor og søster Clara (1816–1903). Mörike var tett bundet til både sin mor og søster livet ut. Han søkte et liv i fred og ro, og levde i avstand til samtidens begivenheter; det gjaldt også de revolusjonære hendelser i Europa. Han hadde hang til hypokondri, og var plaget av tungsinn.
I 1843 måtte han si opp embetet i Cleversulzbach, på grunn av helsetilstanden. Deretter flyttet han først til Hall og siden til Mergentheim. I 1854 ble han ansatt som lærer i tysk litteratur i Stuttgart, og giftet seg i november samme år med Margarete von Speeth. Allerede i 1866 måtte han likevel oppgi sin stilling som språklærer, og bodde i årene som fulgte i småbyer rundt Stuttgart. I disse årene knyttet han et varmt vennskap med Moritz von Schwind, og mottok besøk av Ivan Turgenjev.
Eduard Mörike var først og fremst lyriker, men skrev også fortellinger og oversatte klassikere, blant annet fra gresk. Hans verker er preget av hans egen musikalitet, og han førte et språk som ga rike billedassosiasjoner. Han regnes også som mester i den antikke form.
Mörike ble regnet for å tilhøre den schwabiske dikterskole. Den opprinnelige schwabiske dikterskole oppsto på 1200-tallet, rundt huset Hohenstaufen. Begrepet fikk en rennesanse på 1800-tallet, da det betegnet en gruppe forfattere som skrev på den særpregete schwabiske dialekt. Det dreide seg om Ludwig Uhland, Julius Kerner, Gustav Schwab, Karl Mayer, Karl August Varnhagen von Ense, med flere.
I sin samtid oppnådde Mörike ingen stor anerkjennelse, men ble betegnet som en provinsiell dikter. Vendepunktet i vurderingen av hans verker kom ved Hugo Wolfs tonesettinger av hans dikt i 1889. Idag regnes Mörike som en av de viktigste tyske lyrikere, orientert mellom romantikk og realisme.
Mammie Duchesne-Vauvert
Maren Margrethe «Mammie» Duchesne-Vauvert (født Claussen 8. desember 1867 i Arendal, død 28. januar 1950 i Porsgrunn) var en norsk forfatter, lærer og oversetter.
Familie
Mammie Duchesne-Vauvert var datter av handelsmannen Emil Claussen og hans første hustru Maren Margrethe Schlanbusch. Hun ble 12. januar 1895 gift i Østerrike med ingeniør Nils Duchesne-Vauvert (1868-1898). Nils Duchesne-Vauvert ble i 1895 ansatt som direktør ved en papirfabrikk i Torda i Siebenbürgen, og døde der i en ulykke tre år senere. De var foreldre til forfatter, journalist, ingeniør og flyver Finn Duchesne de Vauvert (1895-1965). Hun ble også kalt Maurencie.
Liv og virke
Mammie Duchesne-Vauvert underviste tidlig på 1900-tallet i tysk i fødebyen Arendal, i tillegg til at hun arbeidet med oversettelser, blant annet av Rosalie Kochs bok Eventyr om bjergånden Rübezahl i Riesengebirge (1900). I 1920-årene skrev hun to barnebøker; Lille-Dora og andre fortellinger for barn (1928) og Lille-Dora reiser med farfar (1929).
Katharine Bruce Glasier
Katharine Bruce Glasier (født 25. september 1867, død 14. juni 1950) var en britisk sosialistisk politiker, journalist og forfatter. Hun var en av grunnleggerne av Independent Labour Party i 1893.
Tidlige år
Glasier ble født i Stoke Newington som Katharine St John Conway, som det andre av syv barn. Hennes eldste bror var Robert Seymour Conway, en akademiker og komparativ filolog. Deres far, Samuel Conway, var en kongregasjonalistisk forkynner bosatt i Chipping Ongar i Essex, hans kone, Anne (født Curling) kom fra en velstående familie fra Stoke Newington.
Familien flyttet til Walthamstow da Katharine var ung. Hun gikk på Hackney High School og deretter studerte hun klassisk ved Newnham College i Cambridge. Til tross for at det ikke var praksis ved Cambridge University å utdele akademiske grader til kvinner på den tiden, ble hun titulert som BA.
Liv og karriere
Conway begynte som lærer på Redland High School i Bristol, hvor hun ble inspirert til å slutte seg til i Bristol Socialist Society etter å ha overvært en demonstrasjon av streikende kvinnelige tekstilarbeidere. Hun flyttet inn hos Dan Irving hvor hun også måtte pleie hans kone. På denne tiden hun ble med i Fabian Society. Hun begynte å holde foredrag for organisasjonen, og i 1893 ble hun en av grunnleggerne av Independent Labour Party (ILP). Hun var en av 15 medlemmer, og den eneste kvinne valgt til ILP første nasjonale administrative råd i januar 1893.
Hun giftet seg med John Bruce Glasier, en skotsk sosialistisk politiker, 21. juni 1893, men hun fortsatte å forelese. De fikk tre barn sammen: Jeannie, Malcolm og John Glendower (kjent som Glen).
På begynnelsen av 1900-tallet skrev Glasier for en rekke publikasjoner. Hun har utgitt tre romaner – Husband and Brother (1894), Aimee Furniss, Scholar (1896), og Marget (1902-3) – pluss en samling noveller, Tales from the Derbyshire Hills (1907).
Hun var en sentral person i ILP og overtok i 1916 som redaktør i avisen Labour Leader etter Fenner Brockway. Mens hun i starten hadde suksess som redaktør med økte opplagstall, førte kontroverser rundt hennes støtte til bolsjevikene til en nedgang i salget. Da hennes mann ble alvorlig syk og døde i 1920, og hun fikk et nervøst sammenbrudd i april 1921, trakk hun seg som redaktør til fordel for H.N. Brailsford.
På 1920-tallet sluttet Glasier seg til Vennenes samfunn og Teosofisk samfunn. Hun ble ILP sin nasjonale administrator, men trakk seg i 1931 da ILP forlot Labour Party, og fortsatte i stedet å jobbe for Labour etter en kortvarig tilnærmelse til Socialist League. I 1948 ble hun nominert til Nobels fredspris av Labours parlamentsmedlem Gilbert McAllister for sitt "humanitære arbeid i England og andre steder".
Død
Glasier flyttet til Glen Cottage i Earby i Lancashire i 1922 og bodde der frem til sin død i 1950. Hennes yngste sønn, Glen, døde før henne i 1928. Etter Glasiers bortgang ble Glen Cottage donert til Youth Hostels Association for å kunne brukes som hostel. Slik har det også forblitt, selv om bygningen nå er i offentlig eie.
Johannes VI (pave)
Johannes VI (greker, kanskje født i Efesos i 655, død 11. januar 705 i Roma) var pave fra 30. oktober 701 til sin død drøye tre år senere, 11. januar 705.
Under sitt pontifikat, som var i den periode som kalles det bysantinske pavedømme, klarte han å forhindre at en keiserlig utsending skulle lykkes i å skape problemer for ham og dermed for den romerske befolkning ; det var også da langobardene under dux Guisulf av Benevent plyndret i området Campagna Romana, noe paven klarte å avverge til noe enda verre.
Pontifikat
Han besteg Pavestolen den 30. oktober 701. Noen gang under sitt pontifikat fikk han i Roma besøk fra Sicilia, av Theofylactos, «kammerherre, patrisier, og eksark over Italia». Han var blitt sendt av keiser Tiberius III (II) Apsimar, Etter hvordan noen av pavens forgjengere var blitt behandlet av eksarkatet, så italienerne besøket som et dårlig tegn for Johannes. Følgelig skyndet all italiensk militær til Roma, og, mens de hadde slått leir utenfor bymurene og godt synlig derfra, viste eksarken sin misbilligelse. For paven var det viktig å fraholde keiseren, som snart ble avløst av Justinian II, fra bruk av militær makt.
For å unnvike blodutgydelse sendte pave Johannes et antall prester til militærstyrkene, og forsøkte på flere måter å roe dem ned. Innen han kunne oppløse selskapet, krevde de at visse informatører som konspirert med og derigjennom fått kastet visse borgere i den bysantinske forvaltnings hender, skulle utleveres til dem for å straffes.
Langobarderne så i urolighetene sin sjanse til atter å angripe de deler av Italia som fortsatt hadde klart å stå dem imot. Flere byer som tilhørte hertugdømmet Roma i Campagna Romana ble beleiret, hertug Guisulf avanserte så langt som til «Horrea» Puteoli - eller kanskje «fundus Horrea» ved den femte milepælen langs Via Latina. Hva som er ment, er ikke helt klart; muligens Puteoli (Pozzuoli). Ettersom det ikke var noen styrker tilgjengelige til å slå tilbake fremrykningen, sendte pave Johannes, som var urolig over folkets prøvelser og lidelser, et antall prester med penger til den langobardiske hertugens leir. Disse prester klarte ikke bare å frikjøpe de fangne som Guisulf hadde tatt, men også å overtale ham til å trekke seg tilbake fra området.
Andre begivenheter under pontifikatet var den langobardiske kong Aripert IIs tilbakeføring av Cottian Alps til deres tidligere status som del av det pavelige patrimonium. Det fant også sted en rekke konstruksjonsprosjekter i Roma. Sankt Andreas-basilikaen fikk en ny ambo, San Marco ny alterskrud, og San Paolo /Roma) nye utsmykninger. Pave Johannes VI promoverte også orientalere i hierarkiet, blant dem den pavelige rådgiver Bonifatius.
Pave Johannes var en av de paver som sankt Wilfrid av York appellerte til. Han var blitt forvist (flere ganger) fra sin bispestol, i York. I 704 kom den 70-årige biskop til Roma. Wilfrid påpekte at Pavestolen måtte opptre med fasthet, og bad Johannes om å fornye sine forgjengeres beslutninger. Det var ikke første gang Wilfrid hadde vært i Roma. Han hadde vært der i 654 og 679 var derfor et vitne til hvordan den gradvise omforming av Pavestolen og den kirkelige administrasjon til et gresk-dominert hierarki. Pave Johannes VI sammenkalte en synode av gresktalende biskoper som skulle høre Wilfrids sak; en språklig utfordring som uroet Wilfrid. Ikke desto min dre støttet synoden Wilfrid og gjentilkjente ham hans bispestol, som han så innehadde frem til sin død i 709. Paven sendte ham tilbake til England med brev til kong Æthelred av Mercia og til andre for å sikre at de pavelige beslutninger ble implementert. Det drøyde imidlertid til det påfølgende år innen pavens beslutning ble adlydd.
Pave Johannes sendte palliet til Brithwald, som hans forgjenger pave Sergius I før sin død hadde bekreftet som rettelig erkebiskop av Canterbury.
Pave Johannes ble begravet i Peterskirken. Knapt to måneder etter hans død var etterfølgeren pave Johannes VII på plass.
Stihl
Andreas Stihl AG & Company er en tysk produsent av motorsager og andre håndholdte motordrevne redskaper inkludert gresstrimmere og løvblåsere. Hovedkontoret er i Waiblingen, Baden-Württemberg nær Stuttgart. Firmaet ble stiftet i 1926 av Andreas Stihl, som var en viktig utvikler av de første motorsagene. Firmaet er det mestselgende motorsagmerke i verden, og er det eneste merket som lager sine egne sagkjeder og sagsverd. Andreas Stihl AG er et privateid selskap som eies av etterkommerne til Andreas Stihl.
Botaurus
Botaurus (storrørdrummer) er ei slekt i hegrefamilien (Ardeidae) og består av fire arter (hvorav to er monotypiske) med store pelikanfugler (Pelecaniformes). Artene opptrer i Amerika, Eurasia og Australasia.
Malick Fall
Malick Fall (født 11. desember 1985) er en senegalesisk svømmer som spesialiserer seg i brystsvømming. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i de innledende rundene på 100 meter bryst.
Mari Nymoen
Mari Nymoen (født 23. august 1979) er en norsk lyriker, bosatt i Risør.
Daniel Hanssen
Daniel Hanssen (født 1895 i Sarpsborg, død 1982) var en norsk organist, dirigent og komponist. Han virket som organist og kantor i Bragernes kirke i Drammen fra 1924 til 1964. Med Daniel Hanssens kor oppførte han en lang rekke store verker. Hanssen var en dyktig komponist, og hans hovedverk er Kantate til Strømsø kirkes 275-års jubileum i 1942. Kantaten ble gjenoppført i Bragernes kirke i 2018. Hanssen skrev romanser og korsanger samt musikk for klokkespill.
Han fikk Kongens fortjenstmedalje i gull i 1963.
Helmuth Ellgaard
Helmuth Ellgaard (født 3. mars 1913 i Hadersleben, den gang Tyskland, død 22. april 1980 i Kiel, Vest-Tyskland) var en tysk illustratør, kunstner og journalist.
Bakgrunn
Helmuth Ellgaard ble født i det daværende tyske Hadersleben (Haderslev) i Nordslesvig. I 1928 forlot familien Haderslev som etter folkeavstemning i 1922 hadde blitt dansk, for å flytte til Kiel.
Allerede tidlig interesserte Helmuth Ellgaard seg for tegning og maling. I 1934 fikk han sin utdannelse på kunstakademiet i Kiel, og arbeidet samtidig som reportasjetegner for dagsavisen Kieler Neueste Nachrichten. Han lærte seg å håndtere penn og skisseblokk, og hans spesialitet ble raske skisser med kullstift.
I 1939 flyttet han som nygift til Berlin.
Andre verdenskrig
Etter at andre verdenskrig brøt ut ble han krigsreporter, og som løytnant i flyvåpenet (Luftwaffe) deltok han i mange luftangrep som tegnende journalist, blant annet ved slaget om Storbritannia i 1940. Hans arbeid ble publisert i det anerkjente ukebladet Berliner Illustrierte Zeitung. Under krigen ble også hans to sønner Peter (1940) og Holger (1943) født.
Etterkrigstiden
Under krigen hadde de store forlagshusene i Berlin blitt ødelagt, og nye aviser og tidsskrifter oppstod blant annet i Hamburg og München. Familien Ellgaard flyttet derfor til München, der Helmuth Ellgaard var med på å starte bildemagasinet Revue, som var et av mange nye tidsskrifter i etterkrigstidens Vest-Tyskland. I Revues redaksjon arbeidet Ellgaard som fast ansatt bilderedaktør og reportasjetekniker. I nesten hver ukeutgave fantes det illustrasjoner av ham, fra 1953 til og med i farger. Hans forbilder var amerikaneren Norman Rockwell og dansken Kurt Ard.
I 1956 gjorde han seg selvstendig og flyttet med familien til Hamburg. Her illustrerte han bøker og arbeidet for reklamefirmaer. Hans store innsats i perioden 1954 til 1961 var likevel illustrasjonen av et stort antall filmplakater, hvor plakaten fra 1959 for antikrigsfilmen Bron (Die Brücke) er hans mest framstående arbeide. I 1980, 67 år gammel, døde han av et hjerteinfarkt.
En stor del av hans arbeider ble i 2003 donert av hans to sønner Peter og Holger Ellgaard til Haus der Geschichte i Bonn.
Rikard Gaarder Knutsen
Rikard Gaarder Knutsen (født 26. mars 1994 fra Røyken) er en norsk politiker (FrP). Han var politisk rådgiver i Samferdselsdepartementet og deretter statssekretær i Landbruks- og matdepartementet, før han i 2019 ble statssekretær i Olje- og energidepartementet for Kjell-Børge Freiberg.
Knutsen har vært aktiv i FrP fra han var 15 år. Han var leder i Fremskrittspartiets Ungdom i Buskerud og kommunestyrerepresentant i tidligere Røyken kommune. Knutsen ble valgt inn som varamedlem i kommunestyret i nye Asker kommune fra 2020.
Pier Giacomo Grampa
Pier Giacomo Grampa (født 28. oktober 1936 i Busto Arsizio i provinsen Varese i Italia) er en italiensk-sveitsisk katolsk prelat som var biskop av Lugano i Sveits.
Bakgrunn
Grampa studerte først ved det italienske presteseminar i Venegono Inferiore, og så videre ved det sveitsiske presteseminar i Lugano, og til stst ved det teologiske fakultet ved Universitetet i Innsbruck.
Prest
Den 6. desember 1959 ble han presteviet av biskop Francesco Maggi i San-Nicolao-kirken i Lugano. Fra 1965 til 1975 var han viserektor for bispedømmets gymnasium og ved Collegio Papio i Ascona, der han underviste i religion, filosofi og historie, og ble i 1975 sogneprest av Moghegno og Aurigeno i Maggiadalen. 1979 ble han rektor for Collegio Papio.
Biskop
Han ble utnevnt til biskop av Lugano i Sveits den 18. desember 2003. Den 25. januar 2004 ble han bispeviet av den apostoliske nuntius til Sveits, erkebiskop Pier Giacomo De Nicolò; medkonsekranter var Grampas forgjenger i Lugano, Ernesto Togni, og Amédée Grab, biskop av Chur.
Han fratrådte av aldergrunner den 4. november 2013.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ingrid Lundanes
Ingrid Lundanes (født 1997) er en norsk orienteringsløper som representerer Emblem IL.
Hun vant to NM-gull, sju NM-sølv og to NM-bronse i perioden 2018–2023.
Argences
Argences er en kommune i departementet Calvados i regionen Normandie, nord i Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Troarn som ligger i arrondissementet Caen. I hadde Argences 0 innbyggere. Kommunen grenser til følgende kommuner: Vimont, Janville, Saint-Pierre-du-Jonquet, Saint-Ouen-du-Mesnil-Oger, Canteloup og Moult.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Argences
Referanse: INSEE
Anne Beathe Tvinnereim
Biografi
Hun er oppvokst på Rjør gård i Torpedalen i Halden kommune, der faren Ola R. Kristiansen var kyllingbonde og kommunepolitiker.
Hun er cand.mag. med fagene statsvitenskap, spansk og portugisisk fra Universitetet i Oslo fra 2003, og har mastergrad i statsvitenskap fra samme universitet fra 2008. Hun har hatt studieopphold i New Zealand, Ecuador, Portugal og Costa Rica.
Hun var leder i Senterungdommen 2000–2002 og ansatt i Senterpartiets stortingssekretariat før hun kom inn på Utenriksdepartementets aspirantkurs i 2005.
Tvinnereim var førstekonsulent i WTO-seksjonen i Utenriksdepartementet 2005–2006 og ambassadesekretær ved Norges ambassade i Maputo i Mosambik 2007–2011. Hun har senere vært seniorrådgiver i Utenriksdepartementet og underdirektør i Norad.
Tvinnereim var fra 2011 til regjeringsskiftet etter stortingsvalget i 2013 statssekretær i Kommunal- og regionaldepartementet. I 2013 ble hun innvalgt i Senterpartiets sentralstyre, og i 2014 partiets andre nestleder. Fra 2020 til regjeringsdannelsen i 2021 var hun fylkesråd for klima og miljø i Viken fylke.
Afrikamesterskapet i volleyball for kvinner 1993
Afrikamesterskapet i volleyball for kvinner 1993 ble arrangert i Lagos i Nigeria i 1993.
Gullkrageslekta
Gullkrageslekta (Glebionis) er ei slekt i kurvplantefamilien.
Artene er ettårige urter med opprett stengel, som kan være enkel eller forgrenet. Bladene er enten enkle og sagtannete eller dobbelt fjærflikete. Blomsterkurvene sitter enkeltvis i enden av stengelen. Kurvdekkbladene er brede med brun kant. Randkronene er hunnlige og gule, og skivekronene er tvekjønnede og gule. Kurvbunnen er flat, og det er ikke agner mellom enkeltblomstene. Frukten har ribber og mangler fnokk. Gullkrageslekta hører hjemme i middelhavsområdet, men de er forvillet, og ofte helt naturalisert, i Nord- og Mellom-Europa, Makaronesia og andre steder.
Carl von Linné beskrev kronkrage som Chrysanthemum coronarium, og den ble i 1929 definert som typeart for slekta Chrysanthemum. Det har vist seg nødvendig å splitte Chrysanthemum slik at slekta kan representere en naturlig gruppe. Hvis en skulle følge prioritetsreglene strengt, ville de vanlig dyrkete krysantemumene tilhøre slekta Dendranthema. Dette førte til protester, og i 1999 vedtok Den internasjonale botaniske kongress at typearten for Chrysanthemum er Chrysanthemum indicum. De økonomisk viktigste artene er dermed fortsatt i Chrysanthemum, mens kronkrage, gullkrage og ringkrage ble flyttet til Glebionis. I ettertid er ringkrage flyttet til den monotypiske slekta Ismelia, slik at Glebionis nå bare omfatter to arter.
KS Luftëtari Gjirokastër
Klubi Sportiv Luftëtari Gjirokastër, også kjent som kun Luftëtari Gjirokastër er en albansk fotballklubb fra byen Gjirokastër i distriktet med samme navn sørøst i Albania. Klubben ble grunnlagt i 1930 og lagets draktfarger er svarte med blå detaljer, mens bortedraktene er hvite med svarte og blå detaljer. Luftëtari Gjirokastër spiller for øyeblikket i landets øverste divisjon Kategoria Superiore, og spiller sine hjemmekamper på Stadiumi Subi Bakiri. Nåværende trener er Edi Martini.
Klubben har aldri vunnet hverken det albanske seriemesterskapet eller den albanske fotballcupen Kupa e Shqipërisë, men endte opp på andreplass i øverste divisjon under 1977/1978-sesongen. Klubben har per dags dato ikke deltatt i europeisk mesterskapssammenheng.
Caba Siladji
Čaba Silađi (født 23. august 1990) er en serbisk svømmer som spesialiserer seg i brystsvømming. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i de innledende rundene på 100 meter bryst.
Brunstensbatteri
__DISAMBIG__
Liste over norgesmestere i jaktskyting
Liste over norgesmestere i jaktskyting inneholder en oversikt over norgesmestere i jaktskyting.
NM i jaktskyting har blitt arrangert av Norges Jeger- og Fiskerforbund siden 1977. Før NM ble offisielt i 1977, ble det arrangert landsstevner. Landsstevnet ble arrangert første gang i 1961.
Det har blitt utdelt en kongepokal i jaktskyting siden 1977, og kongepokalen rullerer mellom de ulike øvelsene i NM. Se liste over kongepokalvinnere i skytesport.
Alma Siedhoff-Buscher
Alma Siedhoff-Buscher (1899–1944) var en tysk designer og kunsthåndverker som tilhørte Bauhaus-skolen i Weimar og Dessau. Hun regnes som den fremste designer av barneromsmøbler og leker ved Bauhaus. Siedhoff-Buscher er særlig kjent for møblene til barnerommet i Haus am Horn. Huset ble innskrevet på UNESCOs liste over tyske verdensarvsteder i 1996. I 1920-årene utviklet hun et byggesett i tre for barn. Dette ble reintrodusert på markedet i 1970-årene og var fremdeles i salg i 2021. Da andre verdenskrig brøt ut ble Siedhoff-Buscher innrullert i Wehrmacht som vever. Hun døde i 1944 under et bombeangrep mot bydelen der veveriet lå.
Liv
Alma Buscher som hun da het, protesterte mot nedarvede rolleforventningene om kvinnelige håndverkeres naturlige plassering. Hun begynte sine studier på veveriet som ble ledet av Georg Muche og Helene Börner, men det var ikke der hun ønsket å være. I et brev til Gropius i 1923 skrev hun blant annet at «allerede som barn hatet jeg alt som hadde å gjøre med strikking, broderi osv, men jeg ville forsøke det likevel, fordi jeg trodde det var mulig å betvinge ethvert materiale, dersom man bare hadde et oppriktig ønske om og vilje til å få det til. Nå vet jeg at det går, men bare så vidt. Jeg ber derfor om oppsigelse fra veveriet.» Brevet ble ikke sendt. Men hun hadde bestemt seg, og med støtte av Muche og Josef Hartwig gikk hun videre til den mannsdominerte skulpturklassen i løpet av året.
I 1925 flyttet hun med Bauhaus til Dessau, og fortsatte å arbeide der, i første omgang som student, senere som medarbeider.
Tristanalbatross
Tristanalbatross refererer til to ulike arter i albatrossfamilien.
Alma Siedhoff-Buscher
Liv
Hun giftet seg i 1926 med danseren og skuespilleren Werner Siedhoff ved Oskar Schlemmers Bauhausbühne (Bauhaus-scene eller -teatret). Samme år ble deres sønn Joost født og i 1928 datteren Lore. Den unge familien Siedhoff-Buscher tok aktivt del i det sosiale liv til Bauhaus-skolen, med utflukter og fester.
For å kunne produsere mer og dermed skaffe seg inntekter, søkte Siedhoff-Buscher Bauhaus om eget atelier, men fikk avslag fra Gropius. Hennes virksomhet befant seg ifølge Gropius i periferien av hva Bauhaus hadde bruk for. Hun kunne likevel få bli, da hun var populær blant studentene og de øvrige ansatte. I 1927 som var hennes siste år ved Bauhaus, designet hun bøker og utklipps-sett for barn, for Verlag Otto Maier, i Ravensburg.
Etter tiden i Bauhaus, fulgte hun sin mann og familie til stadig nye steder, i hans arbeid som skuespiller. Etter at datteren Lore ble født i 1928, er det ingen kunstnerisk produksjon å spore etter Siedhoff-Buscher. Etter 1933 gikk de kunstnerkretsene hun hadde vært medlem av, i oppløsning, som følge av nasjonalsosialistenes maktovertakelse. Til sin mann ga hun likevel uttrykk for at hun ikke var bitter. «Bitterhet er dumhet», var hennes utsagn.
Siedhoff-Buscher ble ved utbruddet av andre verdenskrig innrullert som tjenestepliktig. Hun ble utkommandert til å arbeide ved et veveri som laget uniformer for Wehrmacht. Veveriet lå i bydelen Buchschlag i byen Dreieich, sør for Frankfurt am Main. Den 21. september 1944 skrev hun til sin sønn Joost, senere en kjent skuespiller, at «selv i trøstesløse tider finnes det lykkelige stunder, og dem skal man ta med seg». Under et bombeangrep mot Buchschlag fire dager senere, den 25. september 1944 mistet hun livet.
Barneværelset i Haus am Horn
I forbindelse med den store Bauhausutstillingen i 1923 tegnet hun møblene for barneværelset i mønsterhuset Haus am Horn. Barnerommet lå mellom kjøkkenet og kvinnens soverom. Det hadde en vask og en dør til terrassen. En av veggene var malt slik at den kunne brukes som skrivetavle.
Siedhoff-Buschers design for Haus am Horn var inspirert av den arkitektoniske stilarten konstruktivismen og av Montessoriskolens ideer. Det modulbaserte møblementet var farget i primærfarger, med enkelte hvite felter. Siedhoff-Buscher mente at fargerikdom skapte glede hos barnet og at dette var en viktig faktor ved oppdragelsen. Møblene kunne ha flere funksjoner og dermed gjenbrukes i samsvar med barnets behov etter hvert som det ble eldre. For eksempel kunne kommoden bli et skrivebord, babysengen kunne bli en sofa for tenåringen, og leketøysskapet med dukketeater kunne omgjøres til bokhylle.
Bauhaus-lærer László Moholy-Nagy karakteriserte barnerommet som en utstillingsvindu for hele Bauhaus-skolen. Dessverre var det få av gjenstandene som det var lønnsomt å produsere industrielt. Det medførte, ifølge Moholy-Nagy, at konservative kritikere, som ellers besværet seg over kunstskolens produkter som «i dagliglivet ubrukelige» og «uforståelige», kunne puste lettet ut.
«Kastedukker»
I 1924 ble møbler utviklet av daværende Alma Buscher brukt i Zeiss-barnehagen i Jena. Siedhoff-Buschers design av leker bærer preg av uttrykkskraften i læreren Paul Klees bilder, kombinert med nye, pedagogiske ideer. Hennes «Wurfpuppen» (norsk: Kastedukker ) ble patentert. Det var dukker som formet nye figurer for hver gang de ble kastet på bakken. Hennes «Kleines Schiffbauspiel» (norsk: Lite byggesett for skip), var et byggesett i mangefargede treelementer. Det kunne legges som et seilskip etter en plan, men det kunne også brukes til å lage nye, og annerledes figurer, etter barnets frie fantasi. Verkene ble en salgssuksess for Bauhaus. I begge tilfeller mente hun at suksessen skyldtes at hun hadde arbeidet fritt i forhold til de fremherskende stilretninger: «Det skal ikke være noe – ingen kubisme, ingen ekspresjonisme, bare et lystig fargespill i blanke flater og kantete former, slik som i de gamle byggesettene.»
Formålet med leken
Siedhoff-Buscher hadde også et videre formål med design av lekene. Lekene skulle hjelpe barnet med å utvikle seg, det skulle gradvis vokse gjennom arbeidet: