cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brighton & Hove Albion FC
Spillerstall
Oppdatert 14. august 2023
Engelske landslagsspillere
Fra 1901 til 2005 har Brighton & Hove Albion hatt tre engelske landslagsspillere. Til sammen har disse spilt fem kamper, men ingen av dem har scoret mål for England. I fire av kampene har spilleren fra Brighton & Hove Albion vært med fra start, men det engelske landslaget har ennå ikke hatt en kaptein som representerte Brighton & Hove Albion på klubbnivå.
Hekk
En hekk er en rekke med nærtstående busker og tresorter, plantet og vedlikeholdt slik at de former en barriere eller for å markere en grense på et område. Hekker brukes også til pynt, parker, hager og mye mer.
Ipumirim
Ipumirim er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Konvolutt
En konvolutt eller kuvert er et omslag, vanligvis laget av flatt materiale som papir eller papp, som benyttes til å sende brev i. Papiret er brettet og limt i sidene.
Internasjonalt
Det mulig første kjente bildet av en konvolutt ble malt av Francois Boucher i 1756. Bildet er et oljemaleri og motivet er av Madame de Pompadour. Madame de Pompadour var kjent for å være en aktiv brevskriver og på bildet ser vi noe som ser ut som en konvolutt og en fjærpenn. Det er også mulig dette er et brevark der det bare er skrevet på en side og siden brettet slik at selve brevarket danner sin egen konvolutt. Konvolutten minner om den som brukes i dag. Ikonet for e-post har ofte den samme grunnleggende formen.
Den første som tok patent på en konvoluttskjæremaskin var briten George Wilson fra London. Det finnes et bilde av en konvolutt stemplet 1841 (gul konvolutt) på denne siden. Dette kan være et tidlig eksempel på en maskinskåret konvolutt.
Konvolutter var en kostbar spesialvare som måtte håndlages frem til 1840. Britene Edwin Hill og Warren de la Rue tok ut patent på den første konvoluttbrettemaskinen i 1845. Maskinen kunne produsere 25.200 konvolutter på et 10 timers skift. Tidligere ble dette arbeidet i stor grad gjort av unge kvinner. Etter en opplæringsperiode på 6-8 måneder kunne de beste brette opp til 3500 konvolutter daglig.
Behovet for konvolutter endret seg dramatisk etter at frimerket ble innført i 1840 i Storbritannia. Fra 6. mai 1840 kostet det kun 1 penny å sende et brev innenlands. Portoen kunne forhåndsbetales enten ved en ferdigfrankert konvolutt («Mulready Envelope») eller ved å bruke et frimerke (Penny Black). Allerede i 1850 ble det i årets løp sendt 300 millioner konvolutter via det britiske postvesenet. Det vil si at 5 av 6 brev ble lagt i en konvolutt. Amerikaneren William Irwin Martin var den første som standardiserte konvolutter etter form og størrelse. Så sent som i 1890 hadde det årlige forbruket av konvolutter i USA ennå ikke passert 25 millioner.
Norge
Det er få kjente tilfeller av konvolutter brukt i Norge før 1862. Bildene her på siden av konvolutten som ble sendt til Andrine Aschjem 17. desember 1862 er et eksempel på tidlig bruk av konvolutter i Norge. Konvolutten ble sendt av stortingsmannen Hans Jakob Aschjem. Frimerker ble tatt i bruk i Norge først i 1855.
Internasjonale standardiserte størrelser
ISO 269 definerer ulike standard konvoluttstørrelser for bruk med ISO 216 standard papirformater.
Xihai kullkraftverk
Xihai kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Qinghai i det vestlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 270 MW fordelt på 2 stk 135 MW turbiner. Anlegget er fortsatt under ferdigstilling.
The Power Trip
The Power Trip var et tag team i WWE. Medlemmene var Hunter Hearst Hemsley, Stone Cold Steve Austin og Mr. McMahon.
Sigurd Førsund
Sigurd Olsen Vamråk Førsund (født 20. september 1884 i Kyrkjebø, i Høyanger, død 26. november 1970 i Arna) var en norsklærer, dikter, lokalhistoriker, slektsgransker, bygdebokforfatter, klokker, organist og komponist. Han komponerte blant annet melodien til sangen Å Vestland, Vestland.
Iraceminha
Iraceminha er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
John Baptist Liu Jingshan
John Baptist Liu Jingshan (kinesisk: 劉靜山, født 24. oktober 1912 nær Dengkou, et sted som er blitt del av den autonome region Indre Mongolia i Kina, død 4. februar 2013 i Yinchuan ) var en katolsk biskop i bispedømmet Yinchuan i den autonome regionen Ningxia Hui i Folkerepublikken Kina.
Bakgrunn
Han ble presteviet i 1942 av erkebiskop Louis Morel av Suiyuan etter å ha fullført sine prestestudier ved seminaret i Datong i provinsen Shaanxi. Han ble så rektor ved et juniorseminar i Sanshenggong i Indre Mongolia. I 1947 ble han flyttet til Yinchuan og ble rektor for seminaret der.
I 1951 ble han fengslet på grunn av «Marialegion-affæren»; den katolske lekorganisasjonen Marialegionen ble stemplet av kommunistene som kontrarevolusjonær. Han ble overført til en laogai i 1966, ved kulturrevolusjonens utbrudd.
I 1970 ble han løslatt, men beordret til å bo i sin hjemlige landsby, der han måtte livnære seg som bonde. I 1980 ble det mulig for ham å arbeide for kirken i Dengkou.
Biskop
Etter nesten 20 år i fengsel eller under strenge restriksjoner kunne han i 1983 begynne å virke i Yinchuan, hovedstaden av Ningxia Hui, der han ble bispeviet den 1. august 1993. Han ble utnevnt lokalt med regjeringskontroll, uten pavelig mandat, men har senere bedt om og blitt innvilget pavelig legitimasjon.
I «den åpne kirke» kalles bispedømmet for Ningxia; det ble opprettet 1. juli 1993, med John Baptist Liu Jingshan som sin første biskop, ved at områdets bispedømmegrenser ble tilpasset de politiske grenser noe som innbar deling av forgjengerbispedømmet i to; det ene med sitt område likt den autonome region Ningxia Hui (opprettet 1958, og Bameng/Bayan Nur Meng (som Vatikanet regner som det gamle bispedømme Ningsia/Ninxia opprettet i 1946) det andre med territorium i den vestlige del av den autonome regionen Indre Mongolia. I tillegg fikk det nye Ningxia-bispedømmet overført de deler av Shanxi-bispedømmet Yan'an som lå i Ningxia Hui.
Biskop Liu har engasjert seg mot ørkenspredningen i området, som han har påpekt delvis skyldes at folk fjerner en del av det erosjon shemmende plantelivet som har vært med på å bremse Tenggerørkenens inntrengen i det vestlige Ningxia Hui. Det dreide seg ifølge biskopen om illegal masseplukking av facai 发菜 (blågrønnbakterien, Nostoc flagelliforme) som er en matingrediens som innbringer meget ved salg. Lokalt er det lite etterspørsel, men ingrediensen er populær blant annet i Sør-Kina.
Likeledes innebærer masseinnsamling av gancao (lakrisrot) og mahuangcao (kinesisk efedraplante), som er vanlige ingredienser i tradisjonell kinesisk medisin, et problem, og biskopen har oppfordret de katolske bønder som eventuelt driver på med ulovlig oppgraving av slike røtter og planter om å stanse med det, og i stedet nøye seg med bærekraftig dyrking.
I 2007 kunne han bispevie Joseph Li Jing til sin egen koadjutor-biskop av Yinchuan.
Ningxia er et lite bispedømme med om lag 10 000 katolikker og 11 prester (2007). Alle prester og de fleste nonner i bispedømmet stammer enten fra Shaanxi eller Indre Mongolia. Antallet katolikker hadde da fordoblet seg på 15 år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Skjennungstua
Skjennungstua er et privat serveringsted beliggende sentralt mellom Sognsvann og Frognerseteren i søndre del av Nordmarka.
Hytta er en av de eldste stuene i marka og ble opprinnelig satt opp av Skiforeningen i 1910. Skiforeningens ekstraordinære generalforsamling fikk 6. januar 1910 fullmakt til å bygge skistue på Skjennungsåsen. Byggebudsjettet lå på 18 000 kroner og omsetninger skulle balansere på kr. 1300,- pr. år.
I 1952 ble stedet solgt til Gudbrandsdalslaget for 85 000 kroner. I skjøtet pålegges foreningen plikt til å holde stedet åpent for alminnelig servering.
Skjennungstua AS ved bestyrerparet Hanne og Bjørn Stenen overtok i 1992 stedet etter å ha drevet det i 15 år på kontrakt. Bjørn Stenen solgte stedet i 2010 for 6,5 millioner kroner etter at hans hustru falt fra. Ingrid Wiig og Petter Martinussen la inn bud i februar 2010, men først på høsten ble det enighet om pris for salget. Kommunen bød på et tidspunkt 5 millioner kroner for bygningene, men budet ble avslått.
7. januar 2011 overtok Wiig og Martinussen driften av Skjennungstua.
Christian Lo
Christian Lo (født 22. mai 1977) er en norsk filmregissør. Han er oppvokst på Vinstra i Gudbrandsdalen, studerte film i England og bor (per 2022) på Lillehammer hvor han jobber i produksjonsselskapet Filmbin som satser på filmer for barn og unge.
Heder
Los Bando var nominert til European Film Awards EFA Young Audience award i 2019 og var nominert til Krystallbjørnen i konkurranseprogrammet Generation Kplus på Filmfestivalen i Berlin i 2018. Los Bando var den mestvinnende norske filmen på festivaler i 2018 i følge norsk filminstitutts årsrapport. Los Bando og Bestevenner mottok Sølvklumpen for beste barnefilm i 2018 og i 2009 fra Norske Kinosjefers Forbund. På Filmfestivalen i Berlin i 2010 var Bestevenner nominert til Krystallbjørnen i konkurranseprogrammet Generation Kplus og på Barnefilmfestivalen i Montreal mottok Bestevenner «Special Prize by the International Jury» og «Special Prize by the Children's Jury». Christian Los spillefilmer og kortfilmer har mottatt flere priser på internasjonale filmfestivaler.
Eksterne lenker
European Film Awards EFA Young Audience Award 2019
Rushprint Christian Lo og Erik Poppe hedret av kinosjefene
Barysjevo
200px|thumb|Beliggenhet for Äyräpää kommune i den del av Viborgs län som ble avstått til Russland i 1944. Barysjevo (russ.: Барышево, finsk: Pölläkkälä) er et tettsted i Vyborg rajon i Leningrad oblast, Russland. Tettstedet ligger på Det karelske nes. Navnet Barysjevo ble tildelt i 1949.
thumb|left|Äyräpää kirke før [[vinterkrigen]] Før 1944 var Pölläkkälä sentrum i den finske kommunen Äyräpää i Viborgs län. Kommunen hadde innbyggere i 1939.
Eksterne lenker
Äyräpää
Charles Maurras
Charles Maurras (født 20. april 1868 i Martigues i Bouches-du-Rhône i Frankrike, død 16. november 1952 i Saint-Symphorien-lès-Tours ) var en fransk forfatter, poet og litteraturkritiker. Han var leder og sjefsideolog i det reaksjonære Action Française, en politisk bevegelse som var monarkistisk, anti-parlamentarisk og kontrarevolusjonær og hadde en dominerende intellektuell innflytelse på nasjonal katolisisme og integral nasjonalisme. Han var en av sin samtids mest aktive franske skribenter. .
Bakgrunn
Siden tidlig barndom slet han med dårlig hørsel. Han vokste opp i en katolsk borgerlig familie. Han gikk på katolsk gymnas i Aix-en-Provence, fikk en solid klassisk utdannelse, men tapte imidlertid troen.
Karriere
Etter baccalauréat dro han i 1885 til Paris. Her beskjeftiget han seg som litteraturkritiker, lyriker, forteller og essayist, fremfor alt for konservative og katolske tidsskrifter. Han inngikk vennskap med den drøyt tyve år eldre forfatter Anatole France (som på denne tid fortsatt tilhørte høyresiden, men også var agnostiker), og ble fascinert av den progressistiske positivistiske filosofi.
I 1891 sluttet han seg til «école romane», som kort tid før var blitt grunnlagt av enkelte litterater, især Jean Moréas.
I 1896 dro han, ettersom han allerede en tid hadde interessert seg for den franske sportspedagogen Pierre de Coubertins tanker, som reporter for et fransk tidsskrift til de første olympiske leker i Athen.
Da Frankrike i 1898 ble dypt splittet av Dreyfussaken, striden rundt dommen mot Alfred Dreyfus, en offiser som var uskyldig dømt for spionasje for Tyskland til livsvarig forvisning, ble Maurras en av de mest aktive Anti-Dreyfusards.
Maurras bidro vesentlig til å omforme denne komiteen til en stramt organisert forening, Ligue d’Action française, som stilte seg under en monarkistisk, chauvinistisk, fremmedfiendtlig og antijødidsk ideologi - som ble kalt integral nasjonalisme. Som organ for «Ligaen» tjente fra 1899 det av Maurras og hans likesinnede Léon Daudet ledede tidsskrift La Revue de l’Action française. I første omgang for å få spredt avisen ved gatesalg opprettet han en ungdomsorganisasjon, Camelots du roi, som raskt kom inn i gateslagsmål mot politisk venstreorienterte grupper. I 1908 muliggjorde tidsskriftets fremgang at det kunne bli til en dagsavis, ved navn L’Action française. Maurras var dermed blitt til en av Frankrikes viktigste nasjonalistiske tenkere.
Etter utbruddet av Første verdenskrig i 1914 var han en publisistisk støttespiller av Union sacrée mellom høyrekreftene og sosialistene, mye slik som den samtidige Burgfriedenspolitik mellom partiene i Tyskland fulgte.
Maurras, som leder av Action française, mente at nationalisme intégral («integral nasjonalisme») var en idé som gjorde nasjonen til den ypperste verdi av alle. Alt hva en integral nasjonalist gjør måtte være relatert til den nasjonale interesse. For Maurras var den nasjonale interesse i fransk sammenheng relatert til antiindividualisme, antiliberalisme og jødefiendtlighet. Ifølge Maurras inntar den nasjonale, kollektive personlighet en høyere form for sannhet, individualitet og frihet enn de menneskelige personligheter. I den nasjonalisme som ble utviklet innen Action française var nasjonene heller ikke noen likeverdige størrelser, men involverte et hierarkisk syn på tilværelsen. Nasjonen relateres også, tydeligere enn tidligere, til en etnisk definisjon: Den franske nasjon blir uttrykket for «franskhet» i kultur, språk og rase. Sterkt relatert til oppfatningen om nasjonen som en høyere form av kollektiv livsform, som en eksklusivt etnisk identitet og som en naturlig organisme i kamp for tilværelsen, var inspirasjonen fra Nietzsche. Å stå høyere enn andre nasjoner er å ville mer enn andre, og å uttrykke nasjonal viljekraft blir ikke et middel, men et mål i seg selv.
Synet på nasjonen som en kollektiv personlighet var altså produkt av den nasjonalromantiske filosofi, men de mer ekstreme nasjonalistene i slutten av 1800-tallet innordnet denne forestilling i et syn på nasjonen som en biologisk organisme, som streber etter en indre integrasjon av sine deler. Men mot slutten av 1800-tallet opptrådte så en integrativ nasjonalisme som hyllet organisk integrasjon, den nasjonale enhet som et høyere mål enn alle andre.
Action française var sterkt antitysk. Sålunde var ikke Arthur de Gobineau dens inspirasjonskilde. I Frankrike var den integrative nasjonalismen en separat politisk bevegelse, som ikke bør sammenblandes med nazisme. Trass i den tydelig antijødiske innstillingen var deres nasjonalisme ikke basert på noen raseteori. Statsnasjonalistene, som de også ble kalt, ville ha en sterk og autoritær statsmakt, men gikk ikke inn for et totalitært diktatur under en «Leder». En viktig tanke var å avgrense den sentrale statsmakt kun til maktfunksjonene. Det øvrige skulle overlates til selvstyrende provinser og til korporasjoner, yrkesorganisasjoner.
Maurras så romerne som Frankrikes sanne forgjengere. Disse hadde gitt franskmennene deres språk, deres religion og mange av deres tradisjoner. Under mellomkrigstiden gikk nok de italienske fascistene i spissen for romantiseringen av Imperium Romanum, mens denne tanken om Roma hadde sine beundrere også innen det franske høyre. Maurras erklærte av hele sitt hjerte at han var romer. Han hilste velkommen den italienske fascist Benito Mussolinis maktovertakelse i 1922.
I desember 1926 erklærte pave Pius XI under innflytelse fra kardinalene Enrico Gasparri og Carlo Confalonieri Maurras' ideologiske standpunkter for uforenlige med katolisismen og satte hans skrifter på index og tok avstand fra Action française, fordi kirken heri bare ble instrumentalisert som et middel for å fremme nasjonalistiske mål. Slik havnet flere religiøse tilhengere av Maurras i lojalitetskonflikt. I mars 1927 ble AF-medlemmene til og med utelukket fra mottakelse av sakramentene.
I 1936 fremførte Maurras dødstrusler mot ministerpresident Léon Blum, som han allerede tidligere hadde fornærmet på grunn av hans jødiske avstamning. Han ble da på nytt domfelt, denne gang til ubetinget straff. I løpet av sine åtte måneder i fengsel ble Maurras innvalgt som medlem av det på denne tid overveiende konservative Académie française.
Han sympatiserte med general Franco under den spanske borgerkrigen.
Han var motstander av både Adolf Hitler og av de tyske raselover. Men denne innbitte kritikk endret seg etterhvert, i store stykker til det rakt motsatte. Til tross for sin notoriske tyskfiendtlighet fant han at den nasjonalsosialisme som Hitler hadde utviklet var interessant i flere henseender, og særlig at hans antisemittisme var noe å trekke lærdom av. Overfor Tyskland gikk han inn for pasifistiske holdninger og roste president Édouard Daladiers appeasement-politikk. Etter det franske krigsnederlag i 1940 støttet han den nye franske statssjef marskalk Philippe Pétain og hans «Révolution nationale», som i stort utstrekning var inspirert av hans egne tanker. Likeså støttet han Pétains kollaborasjonspolitikk i forhold til det nasjonalsosialistiske Tyskland.
I 1951 ble han benådet på grunn av sykdom og innlagt på en klinikk, der han døde året etter. Kort før sin død fant han tilbake til sin barndoms fromhet.
Det ble natt i Gdynia
Det ble natt i Gdynia (tysk: Nacht fiel über Gotenhafen) er en tysk krigsfilm fra 1959 av Frank Wisbar.
Filmen handler om skipet «Wilhelm Gustloff» som var satt inn i evakueringen av flyktninger fra Øst-Tyskland, og som ble senket av et sovjetisk torpedoangrep utenfor den pommerske kysten. Senkningen av «Wilhelm Gustloff», der omkring 10 000 flyktninger (deriblant halvparten barn) omkom, gjelder som den største katastrofe i sjøfartshistorien. Bare cirka 10 prosent av passasjerene overlevde, blant annet fordi mange av livbåtene var ubrukelige. I tillegg var flere av mannskapet som var nødvendig for å senke livbåtene, enten fanget eller døde etter det første torpedo-angrepet. Mange av passasjerene ble også fanget under dekk, og det iskalde vannet i Østersjøen reduserte sannsynligheten for å overleve.
Wisbars første marinekrigsfilm Haie und kleine Fische hadde blitt en stor suksess, og gav også inspirasjon til Det ble natt i Gdynia.
Joseph Ma Xuesheng
Joseph Ma Xuesheng (født 16. september 1923 i Kina, død 8. februar 2013) var katolsk biskop i bispedømmet Zhoucun i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina.
Han ble utnevnt og bispeviet som hjelpebiskop av Zhoucun 24. april 1988 uten pavelig mandat. Biskop av Zhoucun den gang var Joseph Zong Huaide, som dessuten var biskop av Jinan og leder for den kinesiske katolske patriotiske forening og den «åpne» kirkes bispekonferanse, som begge samarbeidet tett med den kinesiske regjering. Samme dato ble det også ordinert to hjelpebiskoper for Jinan; biskop Zongs oppgaver gjorde at han for det meste oppholdt seg i Beijing.
Etter biskop Zongs død i 1997 ble biskop Ma også formelt ordinarius av Zhoucun, skjønt han i virkeligheten hadde utøvet denne rollen før dette. Han har senere innhentet pavens godkjenning.
Bispedømmer Zhoucun hadde i 2007 ca. 35 000 katolikker, 360 menigheter og andre lokale katolske forsamlinger og ca. 60 prester.
Finn Thiesen
Finn Vilhelm Thiesen (født 4. august 1941 i Kongens Lyngby utenfor København) er en dansk-norsk språkforsker, iranist og oversetter. Han var frem til 2008 førsteamanuensis i persisk språk ved Universitetet i Oslo.
Thiesen snakker språkene urdu, hindi, persisk, tyrkisk, engelsk, tysk, fransk og kurdisk. og behersker i tillegg et titalls andre språk. Han er spesialist i gammelgresk, middelpersisk og sanskrit.
Finn Thiesen er en av de fremste kjennere av den persiske poeten Hafiz, og har skrevet en innledning til den norske utgaven I vinens speil, utgitt i serien Verdens hellige skrifter 2010. Fra 1977 til 1979 studerte han persisk litteratur ved Universitetet i Teheran.
Plystring
Plystring er fremstillingen av lyd ved å la en konstant luftstrøm fare gjennom munnen. Luften blir tilpasset av tungen, leppene, tennene, eller fingrene til å lage turbulens, og munnhulen fungerer som et resonanskammer til å forsterke lyden. Plystring kan også bli laget av hendene, ved hjelp av et instrument (dommerfløyte) eller et gresstrå.
Plystrespråk
Plystrespråk er kommunikasjon gjennom plystring og det er anslått at det finnes rundt 60 plystrespråk. Hvor velutviklede de er varierer mellom språkene.
Den kanariske øyen La Gomera er kjent for plystespråket silbo gomero. Det er mulig å kommunisere på denne måten over en avstand på 3 km., og derfor antas det at språket ble utviklet. På La Gomera er det blant annet mange høye fjell og store avstander mellom innbyggerne. EU har godkjent silbo gomero som et eget offisielt språk og ikke bare en kommunikasjonsform. I tillegg har de gitt pengestøtte for å unngå at språket skal bli utryddet og er en del av undervisningen på skolen. Plystrespråket ble også regnet som unikt og veldig annerledes fra språk flest i verden av EU.
Pingshi kullkraftverk
Pingshi kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Shandong i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på snart 1800 MW fordelt på 6 stk 300 MW turbiner, de to siste av turbinsettene er under utbygging. Anlegget er inne i sin tredje utbyggingsfase som gir totalt 1.800 MW kapasitet
Hjemfall
Hjemfall er et juridisk begrep som brukes om tilfeller der eiendom «faller tilbake» vederlagsfritt til den opprinnelige eier; normalt det offentlige i form av staten eller kronen.
Hjemfall i Norge
I europeisk sammenheng er det et særtrekk at norsk lov tillater privat eierskap av fallrettigheter. Hjemfall er en del av de norske konsesjonslovene, innført for å hindre at utenlandsk storkapital fikk kontroll over den norske vannkraften. Hjemfallsrett ble innført i Norge i 1909 og skapte stor strid. I 1918 fastsatte Norges Høyesterett ved plenumsdom at hjemfallsretten ikke var grunnlovsstridig.
Hjemfallsordningen for vannkraftproduksjon i Norge er en regel om at eierskapet går vederlagsfritt tilbake til staten ved endt konsesjonsperiode. Konsesjonsperioden var fra 1917 maksimalt 50 år, utvidet til 60 år i 1969, og fra 2007 igjen utvidet til 75 år. Denne regelen gjelder kun for private eiere, mens kommunale og fylkeskommunale eiere ikke har noen tilbakeleveringsplikt.
I 2001 skrev ESA et brev om at hjemfallsretten var i strid med EØS-avtalens artikkel 31 om etableringsrett og artikkel 40 om kapitalbevegelighet. Regjeringens svar var at forvaltningen av norske naturressurser faller utenfor EØS-avtalens virkeområde. Likevel ble det igangsatt en offentlig utredning, ferdigstilt i 2004.
I juni 2007 fastslo EFTA-domstolen at forskjellsbehandling av offentlige og private vannkrafteiere var i strid med EØS-reglene. I august 2007 vedtok regjeringen en provisorisk anordning for å bringe hjemfallsordningen i samsvar med dommen i EFTA-domstolen og EØS-avtalen, inntil Stortinget kan foreta de nødvendige lovendringer. I anordningen videreføres det grunnleggende prinsippet om offentlig eierskap til landets vannkraftressurser på statlig, fylkeskommunalt og kommunalt nivå. Det vil ikke lenger bli gitt konsesjoner til private for erverv av vannfall og kraftverk, men private kan fortsatt eie inntil en tredjedel av offentlig eide vannkraftverk.
Barbara (film)
Lokaliteter og produksjon
Studieopptakene startet i Stockholm i juni 1996, og opptakene utendørs ble gjort på Færøyene i sommermånedene. De avsluttede studieopptakene ble avviklet i København på etteråret 1996. Med et budsjett på 38 millioner Dkr. er dette den hittil dyreste danskproduserte filmen. Foruten danske, er der også svenske og norske produksjonsmidler i filmen. Produsent var Per Holst som har produsert de fire siste Malmros-filmene.
Handling
Både romanens og filmens handling er at skonnerten Fortuna kommer til Færøyene med den nybakte danske teolog Poul Aggersø som skal være prest på øya Vágar. Det blir hans skjebne å møte og bli gift med den livlige og unge presteenke Barbara. Hun har et ry som en ulykkesfugl og den erotiske lykke er flyktig, Barbaras forelskelse er stor og glødende og higer videre enn kun den blodfattige prest.
Hr. Poul fylles med uro og angst for å miste Barbara. Da han i embetes medfør må besøke den utilgjengelige øya Mykines og blir deretter tvunget av uvær og brann til å bli på øya i elleve dager føler han at han har mistet Barbara. Ved hjemkomsten finner han ganske riktig prestegården tom. Barbara har reist til Tórshavn med den unge student Andreas Heyde. I sin fortvilelse tar han opp forfølgelsen, går menneskelig til grunne og ender i fengsel. For Barbara er den nye lykke også kortvarig. Andreas Heyde mister interessen og reiser i hemmelighet videre med Fortuna. Romanens avslutning fokuserer på Barbaras smertelige nederlag
Jørgen-Frantz Jacobsen stil er humoristisk og velopplagt fortellende. Fine poenger og presise historiske iakttakelser gir verket kraft og substans.
Skuespillere
Hovedrollen som den vakre Barbara spilles av den norske skuespillerinnen Anneke von der Lippe. En annen nordmann, Trond Høvik, har rollen som det forpinte sjalusioffer, den primitive handelsbetjent Gabriel. Filmens andre hovedrolle, den nybakte prest Hr. Poul, spilles av den danske skuespiller Lars Simonsen. De øvrige sentrale roller spilles likeledes av danske skuespillere, blant andre Jesper Christensen, Jens Okking, Birgithe Federspiel og Bodil Udsen.
Rekrutteringen av statister var svært synlig i gatebildet på Færøyene en stor del av 1996. Man kunne ikke unngå å legge merke til de mange mennene med helskjegg og ville hårmanker. Tannleger, lastebilsjåfører, sauebønder og andre var så tilgrodd i fjeset at det ble spøkefullt sagt at selv deres egen familie vanskelig kunne gjenkjenne dem. I det hele tatt satte filmingen sitt pittoreske preg på hverdagen i noen hektiske sommermånedene.
Uroppførelse
Uroppførelsen var den 28. september 1997 i Norðurlandahúsið med 500 utvalgte gjester fra Færøyene og utlandet. Men filmen ble tidligere vist for 200 journalister i Tórshavns kino Havnar Bio. For folk flest var premieren den 3. oktober. Omkring 7 000 billetter ble solgt på forhånd og etter to uker hadde omkring 10 000 færøyinger sett filmen (8 000 i Tórshavn og ytterligere 2 000 i Klaksvík), det er mer enn 20% av befolkningen.
I Danmark ble filmen Barbara vist samtidig på 45 kinoer.
Windows Virtual PC
Windows Virtual PC (tidligere Microsoft Virtual PC og Connectix Virtual PC) er et virtualiseringsprogram for Microsofts Windows-operativsystemer. I juli 2006 utga Microsoft en Windowsversjon som et fritt produkt. Programvaren ble opprinnelig utviklet av Connectix, og ble senere kjøpt opp av Microsoft. Virtual PC virtualiserer eller emulerer en standard PC og dens tilknyttede maskinvare. Det er en datamaskin som er framstilt ved programvare og hensikten er å kjøre programvare fra et bestemt operativsystem innenfor et annet operativsystem som denne programvaren ikke er kompatibel med. I praksis er det en programvarebasert komputer som kjører i et vindu på en ordinær komputer.
I august 2006 annonserte Microsoft en versjon for Macintosh som ikke ville bli overført til Intel-baserte Macintosh-komputere, noe som effektivt avsluttet produktet da PowerPC-basert Macintosh-komputere ikke lenger ble produsert. Den nyeste utgaven, Windows Virtual PC, trenger ikke å kjøre på versjoner av Windows tidligere enn Windows 7, og trenger ikke offisielt å kjøre MS-DOS eller operativsystemer tidligere enn Windows XP SP3 Professional. Tidligere versjoner, som støttet en bredere rekke med verter og gjesteoperativsystem, er fortsatt tilgjengelig.
Gamme
Gamme eller kåte (nordsamisk goahti, lules. goahte, pites. gåhte, umes. gåhtie, sørsam. gåetie) er en eldgammel, enkel form for jordhytte. Den har reisverk av trevirke som er dekket med jord og/eller torv. Gammer forbindes i dag først og fremst med samer, men denne typen bolig har vært benyttet over hele landet, helt siden de første menneskene kom hit og langt opp i historisk tid.
Vanligvis hadde en gamme ett rom, men den kunne også være avdelt i flere rom. Ildstedet var gjerne på gulvet midt i hytta, med røykhull i taket (ljore).
Både i nordsamiske og sørsamiske områder ble gammer brukt som familieboliger hele eller deler av året helt opp til 1950- og 1960-tallet.
Noen steder fantes større gammer med eget rom til husdyra. Rekonstruksjon av en slik bolig- og fjøsgamme kan sees på Mortensnes i Nesseby kommune i Finnmark. Gamma hører til kulturminneområdet på Mortensnes som er bl.a. kjent for sine mange hellegraver og Transteinen (offerstein). Det er Varanger samiske museum som er ansvarlig for området og gamma.
I Finnmark hadde man på statens grunn laget egne regler om tomt til og utforming av gammer. Reglene var nedfelt i jordsalgsbestemmelsene § 17 som var gitt i medhold av jordsalgsloven av 1965.
Verdens lengste gamme ligger ved grensestasjonen i Svanvik i Pasvikdalen i Sør-Varanger. Den ble først bygget i 1921, men ble brent ned under krigen, den ble ikke gjenoppbygd før i 1998.
Eksterne lenker
Kammi
Avant de mourir
«Avant de mourir» er en fransk sang med melodi av den berømte salongfiolinisten Georges Boulanger.
Teksten til den engelskspråklige versjonen «My Prayer» ble skrevet av Jimmy Kennedy i 1939.
Glenn Miller og Ink Spots spilte inn sangen på plate samme år. Den har blitt innspilt mange ganger siden, men den største slagerversjonen var med The Platters i 1956. The Platters' versjon var også med i spillefilmen Den fantastiske historien om Benjamin Button.
== Innspilte versjoner (i utvalg) ==
Norske versjoner
Bente Aaseth, Arne Riis og Arve Sigvaldsen har skrevet norske tekster. Alle de norske versjonene har tittelen «Min bønn».
Innspillinger
Produsenter for Hansens versjon var Arne Bendiksen og Jan Høiland.
Arrangør for Jan Werners versjon var Nick Borgen.
Produsenter var Nick Borgen og Arve Sigvaldsen.
Fennoskandia
Fennoskandia er et område i det nordvestre hjørnet av Europa. Området inkluderer Den skandinaviske halvøy (Norge og Sverige), Finland, Kolahalvøya og Karelen i Russland. Geologisk sammenfaller dette nøyaktig med det baltiske skjold, uten å forveksles med den svekofenniske provinsen i dette skjoldet.
Området som sådan er i realiteten ei halvøy, som i øst er landfast med det kontinentale Russland, i nord grenser mot Kvitsjøen og Barentshavet, i sør grenser mot Østersjøen, med Finskebukta, Bottenvika, samt Kattegat og Skagerrak, og i vest grenser mot Nordsjøen og Norskehavet. Når man refererer til den nordligste delen av Fennoskandia, mener man gjerne det området som kalles Nordkalotten.
Fennoskandia som begrep er først og fremst nyttig til å beskrive og definere saker der politiske grenser er uviktige, for eksempel innen kultur, biologi, geologi og arkeologi eller lignende.
Innenfor geologien benyttes begrepet om den delen av jordskorpa som dette området og deler av Østersjøen hviler på. Et vanlig engelsk navn på dette geologiske fenomenet er the Baltic Shield. Ortogneis er funnet øst for Jarfjord i Sør-Varanger.
Språk og kultur
I kulturell kontekst vil Fennoskandia være mer eller mindre et synonym for Norden, ofte benyttet for å vektlegge nære samband mellom finsk, samisk og skandinavisk folk og kultur. Området er også flerspråklig, med hovedvekt av de skandinaviske, de østersjøfinske samt de samiske språkene. De østersjøfinske språkene og de samiske språkene inngår i den mer omfattende finsk-ugriske språkgruppen. Man kan dermed si at Fennoskandia består av to språkgrupper; de skandinaviske språkene og de finsk-ugriske språkene.
Aylacostoma guaraniticum
Aylacostoma guaraniticum var en art av ferskvannssnegler som levde i Argentina og Paraguay. De er utryddet i naturen og lever kun i fangenskap.
Jernbanebro
Jernbanebro er en bro utformet slik at jernbanetog kan kjøre over.
Denne typen broer setter ekstra krav til stivhet i konstruksjonen. Fordi selve togene veier atskillig mer enn biler, må materialene tåle store trykk- og strekkrefter.
Gjennomgående ballast
På moderne broer legges det gjennomgående ballast av gradert pukk. Dette fordi at det skal være en fjærende virkning langs hele jenbanetraseèn. En vil da kunne hindre at det blir endringer i underlaget forårsaket av ujevnheter (rykk og vindskjevheter). En vil da kunne kjøre høyhastighetstog over broene uten å måtte redusere farten.
Irani
Irani er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Hejin kullkraftverk
Hejin kullkraftverk er et kullkraftverk i Hejin i provinsen Shanxi i det sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 700 MW fordelt på 2 stk 350 MW turbiner.
Jimmy Engoulvent
Jimmy Engoulvent (født 7. desember 1979 i Le Mans) er en fransk syklist.
Nicholas Shi Jingxian
Nicholas Shi Jingxian (født 3. februar 1921 i She-Liou-Lu i Henan i Kina, død 16. september 2009 i Shangqiu i provinsen Henan i Kina) var katolsk biskop i bispedømmet Shangqiu i Folkerepublikken Kina.
Bakgrunn
Han var augustinerrekollekt, skjønt opprettholdelse av medlemskap av en internasjonal katolsk presteorden var ulovlig i Folkerepublikken Kina.
Spanske misjonærer fra augustinerrekollektene kom til Kina i 1923, men deres utenlandske medlemmer ble utvist i 1950-årene, kort etter at Folkerepublikken Kina ble etablert i 1949.
Prest
Nicholas Shi Jingxian ble presteviet 29. juni 1948 i Süchow, året før kommunistenes seier under den kinesiske borgerkrig. Han ble utnevnt til biskoppelig vikar, men ble etter kort tid forbudt utøvelsen av pastorale oppgaver. Han ble da oculist, men ble så sendt til en laogai-teglsteinsverk i 1958.
Under kulturrevolusjonen satt han fengslet i to år. Etterpå bodde han sammen med sin mor, som var blitt enke, under miserable forhold, og led under myndighetenes og fiendtlig innstilte naboers forakt. Han underviste i engelsk fra 1979 til han gikk av i 1986. Da kunne han gjenoppta sitt prestelige virke i bispedømmet.
Han forsøkte å gjenoppta kontakten med sine medbrødre i augustinerordenen utenfor Kina tidlig i 1980-årene, da regjeringen tillot at religiøst virke skulle få gjenopptas. Han var usikker på om ordenen overhodet eksisterte lenger – under den psykiske tortur han var blitt utsatt for tidligere var han blitt fortalt at ordenen var helt borte. Og augustinerne i utlandet hadde heller ingen anelse om deres kinesiske medlemmer var i live. Da kontakten kom i stand, var det til stor overraskelse for begge parter.
Biskop
I 1991 ble Shi hemmelig bispeviet som første kinesiske biskop av Shangqiu.
I 1996 bispeviet biskop Shi hemmelig sin ordensmedbror Joseph Wang Dianduo til undergrunnsbiskop av Heze i naboprovinsen Shandong.
Biskop Shi var undergrunnsbiskop, men Kristi himmelfartsdag den 13. mai 1999 ble han også anerkjent – og formelt innsatt i katedralen – som myndighetsgodkjent biskop av Shangqiu. Før han kom opp til «overflaten» hadde han innhentet tillatelse til dette fra Pavestolen. Han ble dermed den andre biskop i provinsen Henan som hadde offentlig godkjenning – de fleste av de da syv biskopene i Henan tilhørte undergrunnskirken. Han antok at det dermed ville bli lettere å få tilbakeført konfiskert tidligere kirkelig eiendom, slik at det skulle gå bedre med utviklingen av det kirkelige liv. I Shaoqiu ledet han en kirke som bare disponerte over to kirkebygninger og hadde tre eldre prester. Ved sin død hadde bispedømmet ni prester – alle med bånd til augustinerne -, hvorav tre var til videreutdannelse i Spania. Bispedømmet hadde om lag 20.000 katolikker i Shangqiu og to omliggende distrikter og seks fylker. Det har 30 kirker.
Fra mai 2008 og til sin død var biskopen syk og sengeliggende. Han led også av Parkinsons, Alzheimers og av hjertesykdommer i sine siste leveår.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
World Misanthropy
World Misanthropy er en EP som ble utgitt av Dimmu Borgir i 2002. EP-en varer i 36 minutter.
Sporliste
Side 1
Side 2
Irati (Santa Catarina)
Irati er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Solveig Berg
Solveig Berg Christensen (født 13. november 1911 i Vardø, død 7. august 1990) var en av de norske stemmene i Radio Moskvas norske sendinger under andre verdenskrig. Hun var flyktning fra Finnmark, og kom til moskvaradioen etter at hennes mann Gunnar Berg hadde falt som rød partisan i kamp mot tyskerne.
Hun ble født som Solveig Jørgensen, datter av finske Elina Talvensaari og norske Julian Magnus Jørgensen, og vokste opp som en typisk finnmarksjente. I ungdommen sto hun ved linestampen på kaia som egnejente for fiskerne.
I 1936 giftet hun seg med Gunnar Berg. De fikk to barn, men opplevde at begge småjentene døde etter få måneder.
Etter giftemålet var de bosatt i Jakobsnes, der selskapet Pasvik Timber på 1930-tallet bød på jobb og inntekt, - samt et aktivt fagforeningsmiljø der kommunistene hadde solid fotfeste. Hun meldte seg, liksom mannen, inn i Norges Kommunistiske Parti. Hun var blant annet aktiv i det lokale revylivet, der et viktig mål var å skaffe hardt tiltrengte inntekter til NKPs avis Finnmark Fremtid.
Flyktning i Sovjet
Da de tyske okkupantene rykket inn i landet i 1940 følte mange kommunister seg utsatt. Verken Solveig Berg eller mannen hadde noen framtredende posisjoner i NKP, men mannens søster Hildur var gift med en av landsdelens mest profilerte kommunister, Gotfred Johan Hølvold. Liksom flere NKP-ere i Nord-Norge besluttet de to familiene seg tidlig på høsten 1940 til å dra østover og søke tilflukt i Sovjet. I månedsskiftet august/september ble de satt i land på Fiskerhalvøya.
I Sovjet skiltes ekteparets veier, da Gunnar Berg lot seg verve til etterretningsarbeid som partisan, og dro på oppdrag i Norge for Den røde armé. Der falt han i kamp med tyske styrker i 1941. Solveig Berg fulgte Hølvold-familien og andre norske flyktninger, først sørover til den norske kolonien som i 1940 oppsto ved Apatity omtrent midt på Kolahalvøya, året etter videre til Sjadrinsk, lenger fra fronten.
Radio Moskva
Våren 1943 reiste hun til Ufa og Komintern-hovedkvarteret, der både Hølvold og Komintern-leder Georgi Dimitrov engasjerte seg for å få henne inn i Radio Moskva. Hun hadde fortsatt nokså dårlige russisk-kunnskaper, men til gjengjeld kunne hun en del finsk, noe man så som en fordel i denne jobben.
Sommeren 1943 dro hun fra Ufa til Moskva, og var deretter en del av det vesle norske radiomiljøet som sørget for Moskvas sendinger til det okkuperte Norge. I radioen jobbet hun sammen med kolleger som Gotfred Hølvold, Hildur Hølvold, Jelena Aspås, Leonard Aspås, Anna Dalland, Gilbert Furubotn, Håkon Sneve og Håkon Kahrs Sund. Solveig Berg var trolig også blant de norske som fikk sendingene fra den «svarte» Folkesenderen Norges Frihet på lufta.
«Sovjetstjerna»
I juli 1946 reiste Solveig Berg hjem til Norge, etter at radiojobben var avviklet. Hun returnerte til et rasert Finnmark i nød, men også i gjenreisningens tegn. Både hennes vakre utseende, den kjente radiostemmen og Moskva-bakgrunnen kunne bidra til en slags stjernestatus, og kallenavnet «Sovjetstjerna» festet seg.
Åbo
Åbo (finsk: Turku ) er en by og en kommune i landskapet Egentliga Finland. Åbo, med sine cirka 177 000 innbyggere, er Finlands sjette største by. Åbo grenser til Rusko, Reso, Nådendal, Pargas, S:t Karins, Lundo, Aura og på ett punkt Pöytyä, Virmo, Nousis og Masku. Åbo er en tospråklig kommune med finsk som majoritetsspråk (88 %) og svensk som minoritetsspråk (5 %). I 2011 var Åbo europeisk kulturhovedstad.
Geografi
Åbo ligger i sørvestlige Finland ved munningen av elven Aura å. I vest og syd omgis byen av Åbolands skjærgård som omfatter over 20 000 øyer. Vintrene i Åbo er mildere og somrene varmere enn i resten av Finland, hvilket gjør at løvtrær som ellers er uvanlige i Finland, vokser der. Store eikeskoger fins spesielt på øya Runsala, som er et populær friluftsområde for innbyggerne og en viktig turistattraksjon. Årsgjennomsnittstemperaturen er ca. 6 °C og årsnedbørsmengden er 700 mm. Et bestående snødekke pleier vanligvis å komme ved nyttår, og bare annenhver jul er hvit. Iblant fryser Aura å sånn at man kan gå på den. Isen på elven smelter vanligvis i månedsskiftet mars-april.
Historie
Åbo er en av Finlands seks middelalderbyer. Åbo er Finlands eldste by og ble grunnlagt på 1200-tallet. Byggingen av Åbo domkirke og Åbo slott ble innledet på 1280-tallet. Frem til 1812 var Åbo hovedstad i Finland, som frem til 1809 var en del av Sverige. I perioden 1812-1819 ble hovedstaden flyttet nærmere Russland, til Helsingfors. Tre fjerdedeler av Åbo ble ødelagt ved brann i 1827.
Transport
For en by av sin størrelse har Åbo et moderat offentlig transportnettverk av bussruter, bussnettverket i sentrum styres og overvåkes av Åbo kollektivtrafikkontor og drives i hovedsak av private selskaper. De regionale bussene drives av private selskaper, viktigst TLO, med svært hyppige avganger spesielt til nabobyene Nådendal, Reso, og Sankt Karins. Jernbanetrafikken til og fra Åbo håndteres av det finske nasjonale selskapet VR, antallet tjenester har falt og bare jernbanen mot Tammerfors og Helsingfors er nå i bruk. Jernbanestasjoner i bruk for passasjertrafikk i dag er Åbo Sentralstation i Pohjola, samt to mindre stasjoner i Kuppis og ved havnen. Det er ingen lokal togtrafikk i øyeblikket, ettersom byens populære trikketjenester ble avviklet i 1972, og de ulike lokale jernbanelinjer til nabobyer og kommuner ble alle avskaffet i løpet av slutten av det 20. århundre. Åbo lufthavn ligger 8 kilometer nord for sentrum av byen, delvis i nabokommunen Rusko. Det er også daglige fergeruter fra havnen i Åbo til Sverige og Åland, som drives av Silja Line, Viking Line og SeaWind Line. Båttrafikken til øygruppene i området  håndteres av blant annet SS «Ukkopekka», et gammelt dampskip som cruise på ruten Åbo-Nådendal-Åbo.
Våpen
Åbo bys byvåpen går tilbake til et middelaldersegl fra 1309. Bokstaven A i gotisk form viser til den første bokstaven i byens latinske navn, Aboa. Liljen er symbolet for jomfru Maria, som Åbo domkirke er vigslet til. Hertugkronen kroner skjoldet, siden Egentliga Finlands landskapsvåpen har hatt hertugkrone siden 1557, etter at datidens Finland ble gitt til hertug Johan som forlening i 1556.
Utdannelse
Åbo hadde et universitet frem til 1827, da det etter brannen ble flyttet til Helsingfors, for å bli gjenfødt som Helsingfors universitet. I Åbo finnes det i dag tre universiteter, det svenskspråklige Åbo Akademi og de finskspråklige Åbo universitet. Åbo handelshögskola er siden 2010 en del av Åbo universitet.
Gammelsvensk
Gammelsvensk språk (svensk: fornsvenska) betegner det svenske språket i perioden mellom år 800 og reformasjonen. Språkområdet omfattet datidens svenske rike, hvilket avviker en god del fra det nåværende Sverige. Skånelandene, som omfatter landskapene Skåne, Halland og Blekinge, tilhørte Danmark og man snakket gammeldansk, Bohuslän og Idre og Särna tilhørte Norge og man snakket gammelnorsk, og Lappland og en del av Norrbotten, hvor man snakket samisk. Dessuten snakket man gammelsvensk på kyststrekninger i Finland, Estland og Livland og på øyene Åland, Dagö og Saaremaa. Fra slutten av 800-tallet til begynnelsen av 1000-tallet var språket også i bruk i mindre områder i det vestlige av Russland.
Bakgrunn
Gammelsvensk stammer fra urnordisk. Sammen med gammeldansk utgjør det den østnordiske språkgruppen. I gammelsvensk språkhistorie kan man skille mellom tre perioder:
Kilder
Det er tre ulike kilder til det gammelsvenske språket.
Lånord
En svært gammel kilde er russiske ord som er lånt fra gammelsvensk. Det er nesten utelukkende personnavn, og de forekommer bare i to kildeskrifter fra årene 911 og 944. Slike er Igor (Ingwar = Ingvar), Rurik (Rørikr = Rørik), Olga (Hiælgha = Helga), og andre. Sjeldnere er andre ord, som til dels ennå forekommer i russisk og andre slaviske språk, som for eksempel chvat (hwater). I finsk finnes lånord fra alle språkperioder. Lånordene i samisk er derimot forholdsvis sene.
Kolbotn Idrettslag
Kolbotn Idrettslag er et norsk idrettslag på Kolbotn i Nordre Follo med nesten 4 000 medlemmer. Kolbotn Idrettslag har et bredt utvalg av idrettsgrupper; amerikansk fotball, basketball, bryting, Handicapidrett, håndball, orientering, svømming, Turn/RG og volleyball.
Gammelsvensk
Runeinnskrifter
Runeinnskriftene finnes i stort antall (nesten 2000), fra Småland og Öland i syd til Ångermanland i nord, men hyppigst i Uppland, Södermanland og Östergötland. De er for det meste avfattet for å minnes døde slektninger. De forekommer gjennom hele den gammelsvenske perioden, men de fleste tilhører 1000- og 1100-tallet. Blant disse er de eldste naturligvis de viktigste, ettersom de nesten er de eneste kildene fra perioden.
Kolbotn Idrettslag
Kolbotn Idrettslag avholder sine aktiviteter i Sofiemyr Idrettspark, Sofiemyrhallen, Brytehuset, Greverudhallen og Østre Greverud Idrettshall. I september 2022 tok Jan Thomas Birkeland over rollen som daglig leder.
Gammelsvensk
Håndskrifter
Den siste og viktigste kilden er håndskriftene, som alle er skrevet i det latinske alfabetet. Sveriges eldste skriftlige kilder (konge- og biskopsbrev) er på latin, og bruker bare unntaksvis et og annet gammelsvensk ord. En egen litteratur på gammelsvensk oppstod først på 1200-tallet. De eldste bevarte håndskriftene stammer fra slutten av dette århundret. Her skal nevnes noen av de viktigste håndskriftene.
Kolbotn Idrettslag
Håndball
Kolbotn var en av Norges ledende klubber i håndball på 1980-tallet. A-laget herrer var i øverste divisjon fra 1977-1988, og ble seriemestere i 1983 og 1984.
Gammelsvensk
Håndskrifter
Fra slutten av 1200-tallet til omkring 1300:
Kolbotn Idrettslag
Håndball
Noen av de mest kjente spillerne, som også var på landslaget i perioden er Vidar Bauer, Lars Christian Haneborg, Bjørn Steive, Hans-Jacob Augestad.
Kristian Sæverås som i 2023 spiller på landslaget, er fra Kolbotn.
Basket
Kolbotn Basketballklubb ble stiftet 1. oktober 1971 av kroppsøvingslærer Ragnar Moe og noen av hans elever ved Oppegård Gymnas, som den gang holdt til i nordre fløy på Ingieråsen skole. Basketball var den gangen en av de nyere idrettene i Norge; på begynnelsen av 1960-tallet hadde utenlandske spillere stasjonert ved NATOs militæranlegg på Kolsås organisert trening og kamper i Norge. Utviklingen av basketball i Norge skjedde derfor på skoler og idrettsklubber i Bærum og Asker, men spredte seg raskt til Oslo og omegn.
Hjemmebanen til Kolbotn Basketballklubb var de første årene gymnastikksalen på Ingieråsen skole. Salen var for liten til å tilfredsstille kravene til en basketballbane. Nye kurver ble kjøpt inn, og oppmerkingen sørget medlemmene/elevene for på dugnad. Ragnar Moe var både leder og trener i starten, men på vårparten i 1972 ble en av elevene hans, Gunnar Bjørland, valgt til leder av klubben, et tillitsverv han beholdt i hele 23 år.
På slutten av 1980-tallet ble klubben underlagt Kolbotn IL som en egen gruppe.