cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Italias herrelandslag i fotball
Spillestil
Italias spillestil har lenge vært kjent som den defensive stilen med et tungt forsvar med sweeper og flere forsvarsspillere og defensive midtbanespillere. Spillestilen som definerte Italia i lang tid ble kalt «catenaccio» – dørbolt – fordi den stengte igjen forsvaret. Spillestilen begynte i Inter Milan under Helenio Herrera i 1960-årene, og utviklet seg stadig. Flere av de store stjernene i italiensk fotball var forsvarsspillere, som Franco Baresi, Paolo Maldini, Alessandro Costacurta, Fabio Cannavaro og Claudio Gentile. Catenaccio er en svært defensiv spillestil og tanken om «prima non prenderle», først til å ikke slippe inn. Catenaccio har dermed ingen sterk stilling i fotballverdenen. Imidlertid har Italia variert sterkt mellom ytterpunkter. Enzo Bearzot brøt med catenaccio-stilen, og også Zoff og Donadoni eksperimenterte. Sacchi og Trappatoni valgte en mer defensiv stil. Italia under Lippi var ikke et utpreget forsvarsfokusert landslag. Samtidig kan man snakke også om bruddene, deriblant Bearzots, som en utvikling av catenaccio mot en fotball-verden som hadde sett totalfotball. Mot totatlfotball kunne ikke et stasjonært forsvar greie seg, og Bearzot utviklet til en viss grad en mer fleksibel catenaccio ved navn «Zona Mista».
Akkurat som Tysklands oppgjør med sin maskinmessige stil og Spanias opprør med sin hardspillende sådane, tok også Italia et opprør med det defensive som særlig begynte med Prandelli. Hans mer offensive spillestil handlet om at han brukte de spillerne han hadde og lot dem utfolde seg. Endringen kom delvis på grunn av spillermateriellet. Conte valgte også å ta utgangspunkt i spillerne han hadde, men valgte i stedet for Prandelli å bruke dem i et etablert system. Contes stil var også sterkt varierende i forhold til hvem Italia møtte, slik at han valgte en offensiv stil med høyt press mot Spania og mot Belgia var det raske overganger og lange baller fra forsvaret. Enkeltspillere som Graziano Pellè fikk spesifikke oppgaver, som å vinne hodedueller i målgården.
Der Tyskland og Spania definerte sin spillestil selv, har altså Italia ikke hatt en klar spillestil. Ventura har uttalt at han ønsker å forandre på dette ved å få med den nye stilen hos de unge spillere. Nøyaktig hva denne stilen er, virker per september 2017 ikke etablert.
Selv med forandringene, er Italia kjent for en lite offensiv og målfattig spillestil. En oversikt over antall mål i turneringer Italia har deltatt i, der EM før 1980 sløyfes på grunn av for få kamper, viser dette (mål i ekstraomganger tas med):
Italia har vært mestscorende land ved to anledninger, det sterkt kontroversielle VM i 1934 og under VM i 2006. Ellers har Italias målgjennomsnitt stort sett ligget godt under det mest målscorende lagets statistikk. Italias innsats har variert stort, fra finale og mesterskapsseier til ut i gruppespillet, og slik kan ikke Italias generelt svake snitt forklares av innsats. I 1994, for eksempel, hadde Italia et snitt på rett over ett mål per kamp, men likevel nådde de finalen. I EM i 2012 lå snittet akkurat på 1, til tross for at de også da kom til finalen.
Rivalisering
Italia har vært et topplag lenge, og har derfor også hatt en god del oppgjør mot andre topplag. Derfor har Italia fått en rekke rivaler. I hovedsak har Italia rivalisering mot naboland (Frankrike), regionale topplag (Tyskland) og andre topplag (Brasil og Argentina). Det finnes også enkelte andre lag Italia har hatt rivalisering mot.
Mot Frankrike
Didier Deschamps oppsummerte rivaliseringen kort og konsist i 2012: «Vi er naboer – det er rivalisering mellom oss». Frankrike har vært Italias rival i lang tid. De to møttes først i Italias debutkamp i 1910, som italienerne vant 6–2. Frankrike vant i Italia for første gang den 17. mars 1912, og siden det vant de ikke igjen før 82 år senere. De slo hverandre i hvert sitt OL, Frankrike slo Italia i 1920, men dro hjem da de selv ble slått ut, og ga Italia sjansen til å spille om sølvet, og Italia slo Frankrike 4–3 i 1928.
I VM-sammenheng møttes de to først i 1938, da Italia vant over hjemmelaget i kvartfinalen. Deretter møttes de ikke igjen i VM-sammenheng på en stund: Frankrike dro ikke til VM i 1950, begge lag endte i gruppespill i 1954, Italia kvalifiserte seg ikke til VM i 1958, Frankrike kvalifiserte seg ikke til VM i 1962, begge lagene endte i gruppespill i 1966 og Frankrike kvalifiserte seg ikke til VM i 1970 eller 1974. I VM i 1978 endte de to i samme gruppe i gruppespillet, og åpningskampen i gruppen var mellom de to. Frankrike tok ledelsen med en gang, men Italia snudde og vant med 2–1. Italia hadde dominert dem imellom, men i VM i 1986 snudde det da Frankrike vant 2–0 i åttendedelsfinalen og slo ut de regjerende verdensmestrene. De to møttes også igjen i VM i Frankrike i 1998, seksti år etter forrige gang. Denne gangen vant Frankrike, som også ble verdensmestre. De to lagene møttes for første gang i EM-sammenheng i finalen i EM i 2000. Frankrikes utlikning fire minutter på overtid skapte store reaksjoner i Italia.
Der Frankrike dominerte på slutten av 1990-årene, var Italia tilbake på midten av 2000-tallet. Finalen i VM i 2006 var målfattig og målene i ordinær tid kom på straffe. Finalen huskes særlig for at Zinedine Zidane stanget hodet i brystkassen til Materazzi. Dette fyrte videre oppunder rivaliseringen, som økte markant etter hendelsen. Italia og Frankrike ble plassert i samme gruppe til neste kvalifisering, og det var en god del oppstyr rundt kampene, blant annet da Frankrikes trener Raymond Domenech anklaget Italias OL-lag fra 2000 å ha jukset. Frankrike slo Italia 3–1 hjemme og de spilte 0–0 i Italia. Italia vant likevel gruppen, men også Frankrike kvalifiserte seg. Også under EM i 2008 ble Italia og Frankrike plassert i samme gruppe. De to tapte for Nederland med tre mål og spilte uavgjort mot Romania, og kampen dem imellom ble avgjørende. Italia vant kampen igjen, og markerte dominansen i rivaliseringen. De to lagene møttes ikke verken i VM i 2010 eller EM i 2012.
Mot Tyskland
Tyskland og Italia møttes første gang i VM-sammenheng i 1962 i en målløs uavgjort. Deretter møttes de igjen i 1970 i den tidligere nevnte kampen dem imellom, og de to lagene møttes igjen i 1978, hvor de for tredje kamp av tre mulige spilte uavgjort. Den første seieren etter ordinær tid kom i VM i 1982, da Italia vant 3–1 etter å ha ledet 3–0 til slutten av kampen. Neste oppgjør de to imellom kom i EM i 1988, hvor det igjen endte uavgjort etter at begge lag scoret før det var gått 10 minutter av andre omgang. I 1996 ble det uavgjort igjen, da 0–0. Det sto også 0–0 etter full tid i semifinalen VM i 2006 i Tyskland, men Italia slo Tyskland med to mål i ekstraomgangene. I mesterskapssammenheng møttes de igjen i EM i 2012 i semifinalen, der Italia vant 2–1.
Mot Brasil
Der Italia historisk sett har vært mer kreativ enn Tyskland, har de som oftest hatt den motsatte rollen i oppgjørene mot Brasil. I oppgjørene som i Italia kalles «il Derbi del Mondo», verdensderbyet, var det en stund slik at Brasil var den gode og kreative sambafotballens forsvarere mot Italias forsvarsorienterte og pragmatiske catenaccio-stil. Denne inndelingen er ikke lenger aktuell, ettersom de to lagene er likere hverandre enn tidligere.
Kallenavnet «verdensderbyet» skyldes nok i høyere grad det at de to landslagene er de mestvinnende lagene med ni seire tilsammen. Italia og Brasil har møtt hverandre i to finaler, i 1970 og 1994. Brasil vant begge, den ene klart og den andre på straffesparkkonkurranse. Rett under er det jevnere. I semifinalen i 1938 vant Italia, i bronsefinalen i 1978 vant Brasil og i mellomspillet i 1982 vant Italia. Kampen i 1982 regnes blant de bedre kampene i VM-historien. Italia og Brasil møttes sist i VM-sammenheng i finalen i 1994.
Landslagssjefer
Italia var lenge styrt av en teknisk administrasjon fra FIGC. Perioder som ikke er dekket av en landslagstrener til og med 27. mars 1967 var sannsynligvis perioder der Italia var under teknisk administrasjon.
Ventura oppdateres etter trenerbytte.
VM- og EM-statistikk
Italia har variert sterkt i sin innsats, fra fire gull til ikke å ha kvalifisert seg. Til sammen har Italia tatt medalje syv ganger i VM-sammenheng og fem i EM-sammenheng. Av de 20 VM-ene, 2014-VM inkludert, har Italia vært med i 18. En gang, i 1958, har de ikke lyktes å kvalifisere seg og de takket nei til det første VM, i 1930. Det gir et snitt på nesten en medalje hvert 2,5 VM. I EM har det gått noe svakere, men Italia har fortsatt fire medaljer.
Plassering
I 1986 rangerte FIFA alle VM plasseringsmessig. Dette ble gjentatt fra og med 1986 og fremover. Dette er Italias resultater (antall deltakerland skiller lik plassering, høyeste først. Deretter den nyeste først):
Motstandere i VM
Dette er en oversikt over samtlige lag Italia har møtt i VM-sluttspill. De tre landene Italia har møtt flest ganger er Argentina, Brasil og Frankrike, som de alle har møtt tre ganger.
1 Argentina vant 4–3 på straffer
2 Brasil vant 4–3 på straffer
3 Frankrike vant 3–2 på straffer
4 Italia vant 5–3 på straffer
5 Som Vest-Tyskland 1948–1990
Motstandere I EM
Dette er en oversikt over lagene Italia har møtt i EM-sluttspill. Før 1980 regnes bare semifinale, bronsefinale og finale i EM.
6 Italia vant 4–2 på straffer
7 Italia vant 3–1 på straffer 8 Italia videre på myntkast 9 Spania vant 4–2 på straffe
10 Italia vant 4-2 på straffer
11 Tyskland vant 6–5 på straffer
Flest landskamper
Flest landskamper per 5. september 2017:
Flest landslagsmål
Oppdatert 5. september 2017:
Nåværende tropp
10. juni 2021. Italias tropp til EM i fotball 2021 fra 11. juni til 11. juli 2021.
Andre spillere
Spillere som har vært med i landslagstroppen de siste 12 månedene.
Veipunkt
Et veipunkt er et fysisk referansepunkt brukt for navigasjon og er et sett med koordinater som angir et fysisk punkt.
For navigasjon på jorden er disse koordinatene normalt lengdegrad og breddegrad og noen ganger også høyde (særlig innen flynavigasjon). Veipunkter ble først vanlig for navigasjon for folk flest etter at avanserte navigasjonssystemer ble innført, som Global Positioning System (GPS) og enkelte andre typer radionavigasjon. Veipunkter på jordoverflaten er normalt definert i to dimensjoner (f.eks. lengdegrad og breddegrad), mens veipunkter brukt i jordens atmosfære or i det ytre rom er definert i minst tre dimensioner. I noen tilfeller brukes tid som en dimensjon. I det tilfellet er de øvrige dimensjonene romdimensjoner, som angir hvor fartøyet skal befinne seg, mens tidsdimensjonen angir når fartøyet skal befinne seg der.
Selv om begrepet veipunkt er blitt vanlig først de seneste årene, har selve konseptet i alle henseende bortsett fra i navnet eksistert så lenge mennesker har navigert. Veipunkter har tradisjonelt vært knyttet til landemerker som stenformasjoner, kilder, oaser, fjell, bygninger, vannveier osv. Slike veipunkter brukes fremdeles idag, men ofte er veipunkter knyttet til fysiske innretninger laget spesielt for navigasjon, som radiofyr, bøyer, satellitter osv.
Olaf Lurvik
Olaf Lurvik (født 23. september 1963 i Trondheim) er en tidligere norsk proffsyklist. Sitt nasjonale gjennombrudd fikk han i 1985 med 2.-plass i Rikstotorittet. Med Atle Kvålsvoll gjestet han det franske amatørlaget Persan og vant et etapperitt utenfor Paris i 1986. Han var proff i Frankrike 1988-91, og ble helt da han ble nr. 3 i England rundt i 1989. Året etter var han amatør for det franske laget BIC en tid og vant et titall ritt der nede. Så var han proff med to-årskontrakt. I 1991 var han eneste nordmann som fullførte i Tour de France, de andre deltakerne var Atle Kvålsvoll, Atle Pedersen og Dag Otto Lauritzen. Etter at Toshiba ga seg på høsten 1991 ble han heller engasjert av Norges Cykleforbund, som landslagstrener i to perioder fra 1994.
Vidkunn Hveding
Vidkunn Hveding (født 27. mars 1921 i Orkdal, død 19. mai 2001 i Tysfjord) var en norsk bygningsingeniør og politiker (H). Han var en av Norges fremste eksperter på norsk energiforsyning, og var en profilert generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE) 1968–1975. Hveding bidro også til utformingen av norsk oljepolitikk som olje- og energiminister 1981–1983 samt viseformann i styret i Statoil 1972–1974 og 1984–1987. Finn Alnæs beskrev Hveding som kultivert, intelligent og en «farlig motstander». Historiker Lars Thue har pekt på at Hvedings litt formelle og korrekte væremåte kan ha bidratt til at Hveding i perioder manglet et støttende politisk og faglig nettverk.
Bakgrunn og yrkeskarriere
Han var sønn av lektor Johan Kristian Lind Hveding (1879–1965) og lærer Ida Marie Sognlid (1894–1941). Vidkunn Hveding var gift tre ganger. I 1948 giftet han seg med Marie Palmstrøm (1926–1986), men ekteskapet ble oppløst i 1963. I 1963 giftet han seg på nytt med Tone Barth (1924–1980), datter av geolog Thomas Barth. Som enkemann giftet han seg med Grete Blydt Qvisler (1932–) i 1986.
Han ble født i Orkdal i Sør-Trøndelag i 1921, men vokste opp i Tromsø, hvor han tidlig kom med i Speiderbevegelsen, først som patruljefører og senere som troppsassistent i 2. tropp. Allerede i ungdomstiden viste Hveding store språklige evner, og lærte seg nederlandsk på en speidertur til Nederland i 1938. I 1939 ble finske flyktninger fra vinterkrigen innkvartert i Tromsø. Speiderne ble satt inn for å hjelpe flyktningene, og Hveding lærte seg finsk på noen uker. Han tok examen artium med en svært god norskstil i 1940, og behersket med tiden ti fremmedspråk flytende, deriblant arabisk og en rekke europeiske språk.
Han avla eksamen som sivilingeniør ved bygningslinjen ved NTH i 1946, og deltok i gjenreisingen av Nord-Norge etter andre verdenskrig gjennom sitt virke som assisterende ingeniør og avdelingsingeniør i Troms Kraftforsyning 1946–1948 og direktør i Bardufoss Kraftlag 1948–1954. Han var bestyrer av et ledig professorat i vassbygging ved NTH 1954–1956, og kom forøvrig tilbake som professor 1958–1961. I mellomtiden var han engasjert i utlandet som rådgiver ved Ethiopian Electric Light and Power Authority 1956–1957 og prosjektleder i Noreno Brasil i São Paulo 1957–1958.
I Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE) var han administrerende direktør 1961–1963 og generaldirektør 1968–1975. Som generaldirektør måtte han blant annet håndtere den økende motstanden mot utbygging av både vannkraft og atomkraft. Uenigheter i energipolitikken blant landets folkevalgte gjorde at NVE manglet klare instrukser, hvilket bidro til Hvedings avskjedssøknad i 1975.
Hveding var rådgiver ved Kuwait Fund for Arab Economic Development 1963–1965, hvor han jobbet med infrastrukturprosjekter og industriplanlegging. Han jobbet da mye med økonomiske problemstillinger, og han oppfattet seg etterhvert, etter sigende, mer som økonom enn som ingeniør. Denne kompetansen var viktig i utformingen av Utredning vedrørende Norges energiforsyning fra 1969, hvor Hveding foreslo langtids grensekostnad som basis for prissettingen av elektrisk kraft. Han var kritisk overfor Arbeiderpartiets industripolitikk, og da spesielt subsidiering av statlige energileveranser til kraftkrevende industri. Bruk av langtids grensekostnad ved prissettingen ville ramme denne industrien hardt. Hveding var konstituert departementsråd i Industridepartementet 1967–1968 og rådgiver ved Industrial Bank of Kuwait 1975–1977.
Han beskjeftiget seg med teknisk-økonomisk rådgivning, foredrags- og komitévirksomhet fra 1977 og frem mot tiden som statsråd. Fra 1983 var han rådgiver innen institusjonsoppbygging og lovgivning vedrørende vann og elektrisitet i utviklingsland, etablering av samarbeidsorganer innen energiområdet i sørlige Afrika og Mellom-Amerika med mer. Han innehadde et utall styreverv i private og statlige selskaper og var medlem av en rekke offentlige utvalg.
Organisatorisk og politisk arbeid
I studietiden var Hveding formann i Studentenes Fellesutvalg ved NTH i 1945, og som professor samme sted var han viseformann i Studentersamfundet i Trondhjem høstsemesteret i 1960. Han var formann i Teknisk-økonomisk gruppe i Oslo-avdelingen av Den Norske Ingeniørforening 1961–1963, viseformann i Polyteknisk Forening 1970–1972 samt medlem Den Norske Turistforenings råd 1970–1987. I Norske Sivilingeniørers Forening (NIF) var han aktiv i en årrekke, utnevnt til æresmedlem i 1985, og var visepresident 1997–1999.
Hveding var medlem av Høyres oljepolitiske komité 1978–1981 og medlem av Høyres sentralstyre, sistnevnte i egenskap av å være statsråd, 1981–1983. Den 14. oktober 1981 tiltrådte han som olje- og energiminister i Kåre Willochs regjering, noe som ble kalt «et dristig trekk» som kunne «virke provoserende på enkelte» på lederplass i Verdens Gang. Hvedings statssekretær ble Hans Henrik Ramm.
Som statsråd fikk Hveding en rekke kontroversielle spørsmål på sitt bord; ett av dem var Statoils ønske om å overta etter Mobil Corporation som operatør av Statfjordfeltet. Hveding ville også sikre tilstrekkelig politisk kontroll over Statoil, noe Arbeiderpartiet mente var et utslag av Hvedings ønske om å «vingeklippe» selskapet. Han igangsatte arbeidet med å omgjøre Statoil fra et utenomparlamentarisk maktsentrum i norsk oljepolitikk til et moderne konkurranseutsatt selskap. Et delt statlig engasjement mellom Statoil og Statens direkte økonomiske engasjement (SDØE, senere Petoro) ble første gang utredet mens Hveding var statsråd, og dette ble senere realisert av Hans Henrik Ramm og Kåre Kristiansen fra Kristelig Folkeparti.
Eilev Groven Myhren
Myhren har musikk hovedfag og norsk, norrønt og folkeminnevitenskap i fagkretsen. Hans oversettelse av J.R.R. Tolkiens Lord of the Rings til Ringdrotten (2006), særmerkes ved sin aktive bruk av nynorsk, høgnorsk og norske dialekter for å karakterisere de ulike folkeslagene i Midgard. Han fikk nynorsk litteraturpris for 2006 for oversettelsen; det er andre gang prisen utdeles for en oversettelse.
Myhren ble også tildelt Johannes H. Bergs minnepris for 2007 for oversettelsen.
Han har fulgt opp med oversettelse av Tolkiens Hobbiten til nynorsk. Den utkom på Tiden i 2008.
Folkemusikk og kor
I Groven Myhrens hovedoppgave i musikk: Fons et origo, arven fra europeisk renessanse i norsk folkemusikk og dans, drøftes den norske springaren og polsen i lys av renessansens tredelte danseformer. Arbeidet med norsk folkemusikk har nedfelt seg i diverse artikler, bl.a. i Årbok for norsk folkemusikk. Groven Myhren spiller selv hardingfele, har spilt en del til dans og deltatt på kappleik.
Han har i flere år virket som kordirigent, laget arrangementer og komponert for kor.
Han er sønn av Magne Myhren og Dagne Groven Myhren, og bror av Øyonn Groven Myhren.
Diva (musikkgruppe)
Diva var en norsk eurodance musikkgruppe. Den besto av Helene Sommer og Elene Nyborg, begge fra Drammen. Deres første singel, The Sun Always Shines on TV, var en coverlåt av a-ha.
Diskografi
Singler
Maksim Tsjudov
Maksim Aleksandrovitsj Tsjudov (ru. Максим Александрович Чудов; født 12. november 1982 i Mikhajlovka i Basjkortostan i Russland) er en russisk tidligere skiskytter.
Han ble verdensmester på 10 km sprint i VM i skiskyting 2008 i Östersund, hvor han også var med på Russlands lag som vant stafetten. Tsjudov var også med på laget da Russland vant stafetten året før, i VM i skiskyting 2007 i Antholz. Han var med på Russlands lag som tok bronse på stafett i Vinter-OL 2010 i Vancouver.
Meritter
(per 17. januar 2009 )
Looe (elv)
Looe (kornisk Avon Logh; «dypvannsbukt») er en elv i det sørøstlige Cornwall. Den renner ut i sjøen ved byen Looe.
Elven har to hovedgrener, East Looe og West Looe. Den østlige har sitt utspring nær St. Cleer og renner sørover, kort vei fra den vestlige utkanten av Liskeard. Deretter følger den elvedalen Looe Valley. Den vestlige grenen har sitt utspring nær Dobwalls.
Speiderbevegelsen
Speiderbevegelsen er en av verdens største barne- og ungdomsbevegelser og har ca. 50 millioner medlemmer i nesten alle land. Bevegelsen ble startet av den britiske generalen Robert Baden-Powell i 1907. Stiftelsesdagen er 1. august, dagen da den første speiderleiren startet på Brownsea Island utenfor byen Poole i England.
Idéen bak speiderbevegelsen er å utvikle barn og ungdom fysisk, mentalt og spirituelt slik at de blir ansvarsbevisste mennesker som kan ta aktivt ansvar i samfunnet. Denne fostringen skjer gjennom speidermetoden, det vi si Forpliktelse gjennom lov og løfte, Learning by doing, Bruk av patruljesystemet, Friluftsliv, Samfunnsengasjement, og Symbolikk, rammer og lek. Progresjon i aktiviteter og ferdigheter Medbestemmelse og ansvar. Det å kunne reise på overnattingstur i skog og mark uten voksne, og klare seg med få hjelpemidler, bidrar til selvstendighet.
Ett av speidernes idealer er ridderen Sankt Georg. Speiderne feirer St.Georgsdagen hvert år den 23. april.
Et annet kjennetegn for speiderbevegelsen er speiderdrakten, som er inspirert av militære sommeruniformer. Den innbefatter speiderskjorte, -skjerf og gjerne en lue eller en hatt. Drakten varierer fra forbund til forbund, og luer og den klassiske speiderhatten med brei brem og høy pull er et sjeldnere syn enn før.
Internasjonalt
I 1876 reiste Robert Baden-Powell til India som britisk offiser. Han fikk rekrutter, og som en del av opplæringen holdt han kurs i speidertjeneste. Han skrev også læreboken Aids to Scouting. Han ønsket at soldater skulle kunne tenke selvstendig, overleve i naturen og kunne følge spor.
1.-8. august 1907 arrangerte Baden-Powell verdens første speiderleir på Brownsea Island utenfor havnebyen Poole ved Englands sørkyst. Han ville prøve ut en idé han hadde arbeidet med etter forslag fra William Smith. Han hadde videreutviklet idéen fra søndagsskolen til et mer omfattende program; på leiren skulle speiderne lære førstehjelp og hygiene, matlaging på bål, naturkjenskap, samfunnslære, observasjon og generell leirkunnskap. De tyve guttene som deltok ble delt inn i patruljer med hver sin leder. Dette eksperimentet ble grunnlaget for den videre speidingen.
5000 speidere fra 21 nasjoner og 12 britiske kolonier deltok på den første verdensjamboreen i London i 1920 hvor Baden-Powell ble utnevnt til verdens speidersjef. I 1922 ble verdensorganisasjonen for gutter, World Organization of the Scout Movement (WOSM), stiftet. I 1928 ble World Association of Girl Guides and Girl Scouts (WAGGGS), en tilsvarende organisasjon for jentespeiderne, dannet med Baden-Powells kone, Olave Baden-Powell som leder.
Betegnelser fra Jungelboken
Da speiderbevegelsen var kjønnsdelt ble de yngste speiderguttene kalt «ulvunger», og troppslederen – som tradisjonelt er en kvinne – ble kalt «Akela». Dette er navnet på ulvemoren som beskytter menneskebarnet Mowgli i boken Jungelboken av Rudyard Kipling. De yngste speiderpikene ble kalt «meiser». Betegnelsen «ulvunger» og «Akela» går tilbake til 1914.
Norge
Norges Speidergutt-Forbund ble stiftet av Christian Dons sammen med Hans Møller Gasmann 25. mars 1911. Dons hadde bodd i England og kommet i kontakt med bevegelsen der. Dons og Gasmann hadde arrangert turer og samlinger ved Hauktjern ovenfor Sarabråten. Det var i dette området Norges første speidergruppe, 1. Christiania, ble stiftet. Stiftelsesdatoen ble valgt i ettertid og er lagt til Dons' fødselsdag. Den første kretsen var Kristiania krets som besto av fem tropper.
Norges Røde Speiderforbund var Arbeiderpartiets speiderbevegelse og var i drift i perioden 1922–1927.
Den første landsleiren i regi av Norges speiderforbund var i 1981 på Åsnes i Innlandet. Det var hele 17100 deltagere med. Den største landsleiren var i 1989 på Skaugum med hele 19090 deltagere.
Oppbygning
Nesten alle land i verden har ett eller flere speiderforbund. Norge har f.eks. to, Norges KFUK-KFUM-speidere og Norges speiderforbund. Begge forbundene er medlem av de to verdensorganisasjonene WAGGGS og WOSM.
Forbundene er delt opp i lokale speidergrupper rundt om i landet. Speidergruppene i et forbund er delt inn i kretser, alt etter hvilken region eller landsdel de hører til. I Norges speiderforbund vil også noen grupper tilhøre et korps. Disse har tilknytning til et kirkesamfunn i tillegg. Det betyr at korpsgrupper er knyttet til krets og forbund i tillegg til korpset. For eksempel Metodistkirkens Speiderkorps, Frelsesarmeens Speidere, Baptistenes Speiderkorps, MSK-speiderne (Det norske misjonsforbund og Blå Kors sitt speiderarbeid.
I 2007 var speiderbevegelsen 100 år. De fleste speidergrupper i Norge markerte dette en eller flere ganger i løpet av året. En stor markering fant også sted på Brownsea Island.
Imperialistisk bakgrunn
Baden-Powell hadde bakgrunn fra det engelske klassesamfunnet og han var preget av elitetenkning, militarisme, nasjonalisme og imperialisme. Espen Schaanning drøfter i sin bok forholdet mellom speiderbevegelsen og Nasjonal Samlings Ungdomsfylking i den norske mellomkrigstiden. Schaanning mener at bevegelsen indirekte skapte grobunn for en fascistisk tenkemåte. Flere ledende NS-folk hadde bakgrunn fra speiderbevegelsen. En femtedel av lederne i den nazistiske ungdomsorganisasjonen NSUF var speidere. Også motstandsbevegelsen rekrutterte tidligere speidere, åtte av tolv deltakere i tungtvannsaksjonen var speidere. Schaanning mener at Baden-Powells elitetenkning preget av det engelske klassesystemet satte sitt preg på speiderbevegelsen i den første tiden. Den norske speiderbevegelsen var opprinnelig mer preget av kristendom enn andre steder.
Aharon Megged
Aharon Megged (født Aharon Grinberg; 2. november 1920 i Włocławek, død 23. mars 2016 i Tel Aviv) var en israelsk forfatter.
Sammen med en gruppe venner grunnla han Masa, et litterært ukeblad og var redaktør av dette i 15 år. Han var også litterær redaktør for flere aviser. Fra 1968 til 1971 var han kulturattasjé ved Israels ambassade i London, og i 1977/78 var han knyttet til Center for Hebrew Studies ved Oxford University som husdikter, en stilling han også hadde ved University of Iowa.
Han ga ut 35 bøker og vant en rekke priser for sitt forfatterskap. Han fikk Israelsprisen i litteratur i 2003. Hans bøker er oversatt til en rekke språk og har kommet ut i Storbritannia, USA, Argentina, Frankrike og andre land.
Megged var gift med forfatteren Ida Tsurit og er far til forfatteren Eyal Megged og Amos Megged, universitetslektor i historie ved Haifa University.
Bibliografi
På norsk:
På engelsk:
Cato Guhnfeldt
Cato Guhnfeldt (født 18. mai 1951) er en norsk journalist og forfatter. For Aftenposten har Guhnfeldt dekket blant annet luftfartstoff siden begynnelsen av 1980-årene, i tillegg til arkeologisk stoff. I bøkene har han særlig skrevet om nordmenn i luftkrigen under den andre verdenskrig.
Malayalam
Som de andre dravidiske språkene er malayalam et agglutinerende språk. Språket bruker svært mange etterfester og noe førfeste for å endre betydningen eller grammatisk rolle av ord. Dette gir malayalam en spesiell ord- og setningsoppbygging. Et eksempel er tittelen til en sang som var populær på 1990-tallet, som betyr «og en annen dag nå, der ingen kommer», og bare er ett ord på malayalam, «varuvānillāruminnorunāḷum».
Selve ordet malayalam er et palindrom, hvilket vil si at det er identisk om man staver det baklengs.
Bjørnedreperordenen
Bjørnedreperordenen eller Lāčplēsisordenen (latvisk: Lāčplēša Kara ordenis) var en latvisk militær orden. Den ble innstiftet 11. november 1919 etter initiativ fra Jānis Balodis, øverstkommanderende for Latvias væpnede styrker, for belønning av fortjenstfull innsats i strid. Ordenen er oppkalt etter Lāčplēsis, helten fra folkeeposet forfattet av Andrejs Pumpurs, utgitt i 1888. Helten Lāčplēsis er kjent for sitt eksepsjonelle mot og som den som kunne drepe bjørnen med bare hendene. Bjørnedreperordenen ble regulert ved lov av 18. september 1920 og tildelt inntil 1928. Den var Latvias første orden og den høyest rangerte orden i landet.
Inndeling
Bjørnedreperordenen var inndelt i tre klasser:
Insignier
Ordenstegnet for Bjørnedreperordenen består av et hvitemaljert hakekors med røde kanter. Korset er i gull. Mellom korsarmene er det plassert korslagte sverd. Midtmedaljongen viser Lāčplēsis i kamp med bjørnen. Baksiden bærer datoen «11. novembris 1919» med innskriften «Par Latviju» («For Latvia») på korsarmene. Datoen viser til dagen da fremmede tropper ble jaget ut av Riga. Ordensstjernen er av sølv, har åtte tagger med grupper av stråler mellom og bærer ordenstegnet i midten. Ordensbåndet er hvitt med tre røde striper.
Tildeling
Bjørnedreperordenen ble tildelt medlemmer av Latvias hær og av de latviske skytterkorpsene for fortjenstfull innsats i Latvias frigjøringskrig. Ordenen ble også tildelt utlendinger som hadde bidratt til Latvias frigjøring og til etableringen av den latviske statsdannelse og utviklingen av denne. Latviske medlemmer ble utnevnt til ordenens 1. klasse og kunne deretter stige i gradene.
Første tildeling fant sted 11. november 1920, da sju høyerestående offiserer ble tildelt ordenen for sitt lederskap i kampen for Latvias uavhengighet. Senere samme år ble også sju parlamentsmedlemmer tildelt ordenen. Videre utnevnelser fant sted årlig på samme dato, 11. november. Tildeling av Bjørnedreperordenen fant sted inntil 1928.
Til sammen 11. personer ble tildelt 1. klasse av Bjørnedreperordenen. Blant mottagerne av 1. klasse var generalene Jānis Balodis og Krišjānis Berkis. Blant utenlandske mottagere av 1. klasse var den estiske generalen Johan Laidoner, den polske feltmarskalken Józef Piłsudski, den franske feltmarskalken Ferdinand Foch, kong Albert I av Belgia, kong Viktor Emmanuel III av Italia og statsminister Benito Mussolini. Til sammen 61 personer ble utnevnt til 2. klasse av Bjørnedreperordenen. Blant disse var 18 latviere og 43 utlendinger. 3. klasse ble tildelt 1600 medlemmer av Latvias hær, 202 medlemmer av skytterkorpsene og 271 utlendinger. Ingen nordmenn ble tildelt Bjørnedreperordenen.
Unguja
Unguja (swahili for Zanzibar) er den største og mest befolkede øya i Zanzibar.
Geografi
Unguja er en kupert øy, omtrent 85 km lang (nord-sør) og 30 km bred (øst-vest) på det bredeste, med et samlet areal på ca. 2600 km². Den ligger i den sørlige delen av Zanzibararkipelet i Det indiske hav, 59 km sør for den nest største øya i øygruppen, Pemba. Unguja er atskilt fra Tanzania av Zanzibarkanalen.
Unguja er omgitt av en rekke mindre øyer og holmer, med bare to av dem, Tumbatu og Uzi, er bebodd. Andre mindre øyer rundt Unguja inkluderer Bawe, Chapwani, Changuu, Chumbe, Kizingo, Kwale, Latham, Mautani, Miwi, Mnemba, Mwana wa Mwana, Nianembe, Popo, Pungume og Ukanga.
Politikk
Unguja og de omkringliggende øyene er delt i tre regioner: Unguja Kusini (Sør-Zanzibar) med regionhovedstaden Koani, Unguja Kaskazini (Nord-Zanzibar) med regionhovedstaden Mkokotoni), og Unguja Mjini Magharibi (Vest-Zanzibar) med regionhovedstaden Zanzibar by).
Zanzibar er en del av Tanzania med en høy grad av autonomi. Den lokale regjeringen holder til i Steinbyen, gamlebyen i Zanzibar by, på vestkysten av Unguja.
Befolkning
Ifølge folketellingen i 2002 var innbyggertallet på Unguja 620 957, hvorav de fleste bor i regionen Zanzibar Urban. Den største byen er hovedstaden Zanzibar City. Andre større bosetninger inkluderer Mbweni, Mangapwani, Chwaka, og Nungwi.
Det mest anvendte språket på øya er kiunguja («Ungujas språk»), som er en dialekt av swahili.