cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isfjorden (Svalbard)
Enkle organismer
Diatomer (sp. Fragilariopsis, Pinnularia, Pleurosigma) teller milliarder for hver liter vann og bruker lys og næringsstoffer til å binde karbondioksid og produsere mer organisk materiale. Siden alger og diatomer er svært små, er også de planteetende organismene svært små i fjorden, stort sett kopepoder på 1 – 5 mm eller krill på maksimalt 3 cm. Over disse i næringskjeden følger mindre dyreetende organismer som amfipoder, vingesnegler, kammaneter og fiskeyngel. Over disse igjen følger kjøttetende fisk, måker, sel og hval. Diatomene er ryggraden i næringskjeden i mange fjorder. Algene utskiller polysakkarider som gir næring for en «suppe» av bakterier. Bakteriene er uhyre tallrike og utgjør en viktig næringskilde for større organismer, som små svømmende flagellater (prasinophycean, 0,002 - 0,02 mm). Om sommeren er det lite tilbake av bakteriene og algene, nå dominerer diatomer og flagellater sammen med dinoflagellater (Gymnodinium sp.) og flimmerdyr (Parafavella sp.) som er mixotrofiske (kan både vegetere på andre organismer, og utføre fotosyntese). I løpet av høsten dør de fleste av dem selv om enkelte kan overleve vinteren.
Zooplankton er små dyr som svømmer dårlig og utgjør tre hovedgrupper: Mikrozooplankton (0,01 mm) er i fjorder med mye elvetilførsel dominert av larvene til virvelløse bentiske dyr. Mesozooplankton (0,1 – 1 mm) er ofte dominert av planteetende hoppekreps (Acartia, Oithona). Makrozooplankton (> 1 cm) domineres av planteetende (Thysanoessa inermis) og øvrige arter krill, dyreetende amfipoder (Themisto libellula), medusae, planteetende svarte Limacina helicina vingesnegler, dyreetende hvite Clione limacina vingesnegler (liten havengel), og fiskelarver. Krillen Thysanoessa inermis er med sine 3 cm den største pelagiske planteeteren på Svalbard. Blant kjøtteterne er den 20 cm lange rosa kamsneglen Beroe cucumis størst, den livnærer seg på sin mindre fetter Martensia ovum. Større makrozooplankton utgjør på sin side en viktig matkilde for unge fisk og sjøfugl.
Når en sjelden gang kaldt, lav-salint artisk vann trenger inn i Isfjorden, dominerer den 4 cm lange amfipoden Gammarus wilkitzkii samt stedbunden Gammarus setosus i enkelte sidefjorder - begge foretrekker iskaldt vann. Når varmere, mer saltholdig atlantisk vann trenger inn i fjorden, dominerer den 3 cm lange krillen Meganyctiphanes og den lille vingesneglen Limacina retroversa, mens den atlantiske Gammarus oceanicus, beveger seg gradvis innover Isfjorden. Oppvarming reflekteres av at blåskjell (Mytilus) kom tilbake til Isfjorden i 2004 og til Adventfjorden året etter, etter om lag 1 000 års fravær på øygruppen. Trolig har blåskjell-larver flytt fritt nordover med det varmere atlantiske vannet. I 2012 ble det også tatt mye lodde og stor, gytemoden sild under forskningsfangst i fjordene - dette er to arter som konkurrerer direkte med polartorsken om føden, som utgjøres av raudåte og ishavsåte. Den norske grisetang-slekten Ascophyllum nodosum har vært observert i Isfjorden, men individene kan ha flytt over havet fra Nord-Norge uten å slå rot.
Bentisk liv
Forekomsten av bentos (bunndyr) er betydelig i sedimentrike fjorder som Adventfjorden, med overlevelsesmuligheter helt ned mot 30 meters dybde for autotrofiske organismer på fjordbunnen. En studie i 2006-07 kartla mer enn 52 arter av meio- og makrobentos i Adventfjorden, mens en annen studie fant 46 arter av bentiske poredyr (encellede protister) fordelt på 37 slekter. Selv på havbunnen kan fotosyntese foretas av makrofytter, og makroalger på havbunnen produserer generelt mer karbon enn hva plankton gjør, selv om karbonen ikke kommer til samme nytte lengre oppe i vannsøylen (pelagisk).
Det bentiske bunnlivet er avhengig av mengden organisk materiale som synker fra høyere i vannsøylen, lystilfang, sedimentbevegelse, turbulens og mineralsk avrenning fra brevann. Det er størst andel bunnsand og lavest tilfang av sedimenter, leire, og organisk materiale om vinteren. Høyest tilførsel av døde alger og andre mikroorganismer til fjordbunnen forekommer i april, mens mengden leirsedimenter er størst om sommeren. Derimot er mengden dødt, organisk materiale også høyt om senhøsten med en topp i november, fordi opphøret av elveføring fører til redusert turbulens i vannmassene slik at det organiske materialet på fjordbunnen ligger roligere og mer tilgjengelig for bunnfaunaen.
Mikrofytobentos omfatter mikroskopiske alger og andre protister, og mudderbunnen forhindrer at strømmer og turbulens fører mikroorganismene utover i dypet hvor det er for lite lys til at de kan overleve. Den stadige avsetningen av døde pelagiske organismer fra vannsøylen, gir liv til bakterier på havbunnen som omsetter de døde organismene til næringsstoffer. Bakteriene gir grunnlag for autotrofiske diatomer som kan observeres som olivengrønne dekker på steiner og fjordbunn, eller på tidevannsflater. Akkurat som i vannsøylen, vil også bunnlevende diatomer (Gyrosigma sp.) utskille polysakkarider som gir mat for mikrober, som i sin tur spises av flagellater, som i sin tur spises av flimmerdyr (ciliater) og dinoflagellater (0,1 mm).
Meiobentos (< 0,5 mm) er en svært variert gruppe i elvefjordenes sedimenter, med hoppekreps-ordenen av leddete Harpacticoida, flerbørstemarker (Polychaeta), rundormer (Nematoda), og bjørneliknende Tardigrada - totalt mer enn 200 fargeløse, dyre- eller planteetende arter. Meiobentos utgjøres også av flimmerdyr og dinoflagellater, som kan forlate fjordbunnen sporadisk for å jakte eller forflytte seg, og gir næring for større dyr. Den dominerende slekten av meiofauna i sand og grusbunn er de myke flimmerormene (Turbellaria), en gruppe av flatormene som livnærer seg på protozo-flimmerdyr. I finkornet slambunn med lavt oksygeninnhold og høyt næringsinnhold dominerer rundormene med flere titalls arter i Adventfjorden. Ørsmå hoppekreps av Harpacticoida-ordenen og edderkpp-liknende Halacarida foretrekker fine sedimenter rike på alger og diatomer. Meiofauna er mest tallrik i de næringsrike delta-områdene (10.000 per 10 cm²), og mindre tallrike i grovere sedimenter (10 - 100 per 10 cm²). Den bentiske meiofanuaen er størst i april-mai og i oktober-november, og minst i februar og i juli-august. I en studie i Adventfjorden 2006-07 var den biologiske mengden størst om våren og minst fra november - og gjennom året utgjorde rundormer (Nematoda) hele 90 % av individene blant 10 arter, øvrige betydelige grupper er havbørsteormer og Herpacticoida. Mer sjeldne er muslingkreps (Ostracoda).
.edu
.edu er et generisk toppnivådomene på internett, for utdanningsinstitusjoner, primært i USA. Navnet kommer fra den første stavelsen i det engelske «education» (utdannelse).
Isfjorden (Svalbard)
Bentisk liv
Makrozoobentos (> 0,5 mm) er også tallrike, men finnes i mindre variasjon i de fine og næringsrike tidevannssedimentene med skiftende saltholdighet, nær land. Her lever arter av ormedyr og det viktige krepsdyret Onisimus litoralis. Rur-arten Semibalanus balanoides lever på steinbunn i tidevannssonen, sammen med grønne og brune alger. Under steinene lever amfipoder av slekten Gammarus. Blant tang og alger lever også sneglene Margarites helicinus, krepsdyrene Caprella septentrionalis, og fisk som ulkearten Myoxocephalus scorpius. I studien 2006-07 var mengden makrozoobentos høyest i april og lavest i juli, med en ny topp i november. Gjennom året utgjorde flerbørstemarker hele 52 % av individene blant 42 arter i Adventfjorden. Øvrige betydelige grupper var bløtdyr (Mollusca) som utgjorde 33 %, og krepsdyr (Crustacea) med 7 %.
Mathieu Orfila
Historie
Han hadde såvidt flyttet til Paris da utbruddet av en væpnet konflikt i 1807 truet med å ødelegge hans mål. Imidlertid fant han en læremester i kjemikeren Louis Nicolas Vauquelin, som tok ham inn som elev og reddet ham fra å bli kastet ut av Paris.
.edu
Historie
.edu ble opprettet i januar 1985 som et av de første toppnivådomenene. Domenet var opprinnelig beregnet på utdanningsinstitusjoner fra hele verden. Det var imidlertid, med få unntak, bare de i USA som registrerte slike domener, mens utdanningsinstitusjoner i andre land vanligvis benyttet domenenavn under sitt eget nasjonale toppnivådomene. I enkelte land brukes et andrenivå-domene for å indikere en utdanningsinstitusjon (for eksempel .edu.mx i Mexico, .edu.au i Australia, .ac.uk og .sch.uk i Storbritannia), mens andre steder registreres utdanningsinstitusjoner direkte på andre nivå under det nasjonale toppnivådomenet (for eksempel i Canada, Tyskland, Norge og Frankrike). I Tyskland har domenenavnet ofte et prefiks som angir typen av institusjon, uni for Universität, fh for Fachhochschule, for eksempel www.uni-erfurt.de og www.fh-erfurt.de, eller hvis det er flere institusjoner av samme type, forkortelsen for institusjonens eget navn (for eksempel www.fu-berlin.de, www.tu-berlin.de og www.hu-berlin.de for de tre universitetene i Berlin.
Mathieu Orfila
Historie
Han tok eksamen fire år senere og begynte ganske umiddelbart å gi private forelesninger om kjemi i den franske hovedstaden. Han ble utnevnt til professor i 1819 og etterfulgte Vauquelin som professor i kjemi ved Det medisinske fakultet i 1823. Han ble utnevnt til dekanus på samme fakultet i 1830.
Isfjorden (Svalbard)
Bentisk liv
I finkornede sedimenter på mer enn 20 meters dybde, dominerer ulike ormedyr som lever av dødt materiale fra høyere lag. I bratte skråninger hvor vannmasser og sedimenter stadig beveger seg, dominerer mindre ormedyr som Chaetozone setosa og Cossura longocirrata. Videre nedover i det stabile bunnmiljøet kan bofaste, større ormedyr som Maldane sarsi og Pectinaria hyperborea overleve, sammen med dyreetende snegler som den store Buccinum undatum og den mindre Cylichna occulta.
.edu
Historie
Eksempler på .edu-domener utenfor USA er det norske ntnu.edu, franske polytechnique.edu, det belgiske solvay.edu, det svenske korteboskolan.edu, Kosovos uni-pr.edu, det indiske nist.edu og det thailandske au.edu. Mange institusjoner som har primære nettsteder på lokale andrenivå-domener kjører speilede nettsteder på .edu-domenet, så som oxford.edu som speiler ox.ac.uk, eller monash.edu speiler monash.edu.au.
Registrering
Educause er den autoriserte registreringsenheten for .edu, og er også dets eksklusive registrar, ettersom .edu er et lukket system. Den ansøkende institusjonen må søke direkte til Educause og må fremvise akkrediteringsbevis, og vil først da bli gitt et domenenavn. Selv om Educause er en non-profit enhet, så forlanger det likevel en årlig avgift for hvert domenenavn, som går til å dekke kostnadene ved å vedlikeholde infrastrukturen for .edu. Educause, som eneste registrar, løser konflikter om domenenavn og alle andre policyspørsmål for .edu. Endelig autoritet for .edu ligger hos USAs handelsdepartement. For så vidt gjelder den rent tekniske administrasjonen, så driver og vedlikeholder Educause direkte de tekniske komponentene for registrar og registreringsdelene selv, men har outsourcet driften av registreringsenhetens navneservere for domenet, for tiden til VeriSign.
Isfjorden (Svalbard)
Bentisk liv
Makroalger er mer iøynefallende og distinkte grupper av alger og brunalger i grunne kystfarvann, som danner plante-liknende tang. De antar størrelser på flere centimeter eller meter, noe som øker sjansen for å tilegne seg føde og overleve selv. Makrofytter (tang, «grønske») tilfører store mengder organisk materiale og oksygen, og er en viktigere del av fjordens økosystem enn hva mikrofytobentos er, og mange kan observeres fra tidevannsområdet og ned mot 10 meters dybde som brun (Saccharina latissima, Palmaria palmata, Fucus distichus/evanescens, Desmarestia aculeata) eller grønn (Acrosiphonia sp., Ulva sp.) «tang». Tang av slektene Laminaria (Laminaria digitata) og Alaria (Alaria esculenta) kan bli 2-3 meter lange, de har fytosyntetitiske pigmenter - men der stopper også den organiske likheten med planter. De kan danne veritable «skoger» under vann, som de gjør i stort antall ved Bohemanflya på nordsiden av Isfjorden. Rødalger gjør enda bedre bruk av det sparsomme sollyset i sin fotosyntese, og kan derfor overleve noe dypere nedover enn brunalgene. Når is eller stormer skurer bentiske alger av fjordbunn eller steiner, føres de enten ned i dypet og fortæres av bakterier, eller opp på land hvor de blandes med sand og slam til en illeluktende masse.
Dyre- og fugleliv
Isfjorden med omkringliggende områder er i svalbardmålestokk et høyproduktivt område. Sjøfuglene finnes i stort antall om sommeren og er konsentrert i store hekkekolonier. Alle de vanlige fuglefjellsartene er representert, som alkekonge, lunde, polarlomvi, polarmåke, teist, havhest og krykkje. Alle disse artene minus polarmåke hekker i Templet i Sassenfjorden og i Skansbukta i Billefjorden. Fuglefjellene innenfor Grumant har tilsvarende arter representert, men mangler havhest. I Fjordnibba i Tempelfjorden og Gipshuken på Billefjordens sørøstside mangler alkekonge. På Diabasodden mangler både alkekonge og havhest. I Tschermakfjellet i Nordfjorden er polarlomvi, havhest og krykkje de dominerende artene, mens i Alkhornet finnes lunde, polarlomvi, teist og krykkje. Nøisdalen og Borgen innerst i Dicksonfjorden har store havhestkolonier.
Tre av Svalbards fuglereservater ligger i Isfjordområdet, Kapp Linné ved Isfjord Radio med hvitkinngås, ærfugl, praktærfugl, rødnebbterne, steinvender, havelle, fjæreplytt, polarsvømmesnipe, tyvjo og sandlo. Gåsøyane fuglereservat ved munningen av Billefjorden er et ramsarområde og har en stor hekkebestand av ærfugl, hvitkinngås, kortnebbgås, ringgås, rødnebbterne, polarsvømmesnipe, polarmåke og svartbak. Boheman fuglereservat har stor hekkebestand av ærfugl, hvitkinngås, polarmåke og svartbak.
De fleste av de 800–1500 svalbardrypene som skytes årlig på Svalbard, blir skutt i området rundt Isfjorden.
Av pattedyr finnes det isbjørn, ringsel, storkobbe, svalbardrein og fjellrev. Moskusfe ble i 1929 satt ut i Moskushamn, men døde ut i 1985. Isbjørnen kan observeres i Isfjordområdet selv på sommerstid, som oftest ved brefrontene på nordsiden av fjorden, hvor isbjørnens hovedføde ringsel og storkobbe også er. Sør og øst for Isfjorden er Svalbards største bestand av svalbardrein, hvor det på Nordenskiöld Land er anslått å være 4 000 dyr.
When Love Comes to Town
When Love Comes to Town er en singel av den irske rockegruppen U2.
Dette var den tredje singelen fra albumet Rattle And Hum. Singelen ble utgitt i flere formater, både 7″ og 12″ vinyl, kassett og CD.
Isfjorden (Svalbard)
De første kullkompaniene
Zachariassen hadde fra 1862 kjent til de gode kullforekomstene, men klarte ikke å få noe økonomisk utbytte av sin innsats. I 1900 nevnte han sine kullfunn og ga kullprøver til ishavsskipperen Henrik Næss. Næss' interesse ble vekket, og sammen med tre andre interesserte sendte de åtte mann til øygruppen for å ta «et eller andet kullfelt i besittelse».
When Love Comes to Town
I 1986 turnerte B.B. King i Irland, og han møtte U2. Bandet og blueslegenden trivdes i hverandres selskap, så bra at King ba gruppen skrive en sang til han. Bono kom opp med deler av sangen med en gang, men måtte som vanlig slite med resten. King ble imponert over det han leste, og ville heller spille inn sangen som en duett, siden han mente Bono hadde så mye sjel.
Isfjorden (Svalbard)
De første kullkompaniene
Nordmennene kom som de første i gang med kullproduksjon i 1903. Senere kom også andre nasjonaliteter til og disse hadde som regel bedre kunnskaper om kullproduksjon og større økonomisk løfteevne. Kampen om kullfeltene økte og anneksjonstavler ble slått opp og revet ned. Nordmennene kom til kort, selv om viljen var til stede. I 1906 solgte Henrik Næss og hans forretningspartnere sitt selskap Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani til det amerikanske Arctic Coal Company. Søren Zachariassen som startet det hele, tjente lite på sine oppdagelser.
When Love Comes to Town
Singelen toppet på en sjetteplass i Storbritannia, en 68.-plass i USA mens den i Norge aldri kom inn på topp 20.
Isfjorden (Svalbard)
Etableringen av Longyearbyen
I 1901 reiste den amerikanske forretningsmannen John Munroe Longyear fra Michigan på cruise til Svalbard sammen med sin familie. På turen fikk han se Christian Michelsens kullekspedisjon i Calypsobyen i Recherchefjorden sør på Spitsbergen. Longyears interesse for øygruppens kullforekomster var et faktum, og sommeren 1903 kom han tilbake til Adventfjorden, hvor Longyearbyen i dag ligger.
When Love Comes to Town
Sanger på singelen
På The Best of 1980-1990 er det singelversjonen som brukes.
Isfjorden (Svalbard)
Etableringen av Longyearbyen
Det ble foretatt innsamlinger av kullprøver fra prøvefeltene til Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani i Blomsterdalen og i fjellsiden ovenfor Hotellneset. Kullprøvene ble tatt med hjem til USA hvor de ble analysert og funnet gode. Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani annekterte områder var til salgs, og Longyear så mulighetene som lå i gruvedrift på Spitsbergen, men han var tilbakeholden med å satse penger i et område hvor rettsforholdene var uklare. Først da det norske utenriksdepartementet i mai 1904 bekreftet at Spitsbergen var et ingenmannsland, startet Longyears selskap Ayer & Longyear forhandlingene med Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani om en overtagelse. I oktober 1904 ble kjøpskontrakten undertegnet, hvor Trondhjem-Spitsbergen Kulkompani fikk 18 000 norske kroner i kontanter og 50 000 norske kroner i aksjer i det nystiftede selskapet Arctic Coal Company (ACC).
When Love Comes to Town
Sanger på singelen
«Dancing Barefoot» er en Pattie Smith-cover. Det er den lengste versjonen som ble utgitt på B-sidedelen av The Best of 1980-1990.
Isfjorden (Svalbard)
Etableringen av Longyearbyen
Den første ekspedisjonen ankom Adventfjorden 2. juni 1905 med skipet DS «Ituna» og var ledet av Longyears nevø William D. Munroe. Innslag ble gjort i fjellsiden og flere annekteringer ble foretatt i Isfjorden på vegne av Ayer & Longyear. I slutten av mai 1906 forlot skipet «Primo» Trondhjem med kurs for Adventfjorden. Om bord var William D. Munroe og hans hest, 50 mann, et skipsdekk med tømmer og treverk, samt et halvt tonn dynamitt. Skipet ankom Adventdalen 10. juni, og mannskapet ble innlosjert i det gamle hotellet fra 1896 på Hotellneset og innledet det første året med ordinær gruvedrift. Det ble bygget ti hus, vanntilførsel ble etablert, og taubanen som skulle frakte kull fra gruveåpningen og ned til sjøen, ble påbegynt. I løpet av det første året ble gruvegangen 65 meter lang i et kullag på 1,30 meter. Skipet DS «Ituna» som gjennom høsten hadde fraktet kull ned til fastlandet, seilte ned for siste gang før vinteren 2. oktober og tok med seg de som ikke skulle overvintre. Av de 50 mennene som ble med opp, ble 22 menn igjen for å overvintre.
Etter fem års drift hadde Arctic Coal Company brukt 1,5 millioner kroner, uten at produksjonen og lønnsomheten hadde nådd et tilfredsstillende nivå. Gruveselskapet var utsatt for tekniske problemer, lave kullpriser, arbeidskonflikter og stridigheter med norske myndigheter i forbindelse med skipskontroll, eiendomsskatten på selskapets eiendommer på fastlandet og striden om telegrafforbindelse. Norske telegrafmyndigheter nektet Arctic Coal Company å sette opp en lenkestasjon i Finnmark som ville opprette telegrafforbindelse mellom gruvesamfunnet og USA. I stedet satte Telegrafvesenet opp en egen stasjon like etterpå på Finneset i Grønfjorden i 1911. Denne stasjonen fikk stor betydning året etter, da det ble innført radioplikt i Nord-Atlanteren som følge av «Titanic»-forliset. I 1930 ble kortbølge-radiotjenestene utvidet med etableringen av Isfjord radio helt ytterst i fjorden for å sikre den utsatte skipsfarten til gruvehavnene i fjorden. Etter etableringen av Telenor Svalbard inne i Longyearbyen flyttet hovedsenderen en stund til flyplassen, hvor det ble drevet kombinert kyst- og flyplassradio helt fram til 1995.
Sommeren 1912 ble det gjennomført en omfattende streik i Longyear City, hvor svenske syndikalister hadde en sentral rolle. Arbeidskonflikten førte til at 238 arbeidere ble sendt tilbake til fastlandet. Det var ofte streiker i gruvene, blant annet i første driftsår og i alle årene mellom 1910 og 1913. Streikene var som regel ikke motivert av lønnsforholdene, men av dårlige levevilkår som trangboddhet, dårlig hygiene, dårlig mat og kulturforskjeller mellom norske arbeidere og amerikanske ledere.
Energiforsyningen ble stabil da en første kulldrevet kraftstasjon ble etablert i 1920. Denne ble i 1982 erstattet av det mer moderne kullkraftverket Longyear Energiverk, sammen med et fjernvarmenett.
Andre verdenskrig
Det ble fra Store Norske Spitsbergen Kulkompani og fra norske myndigheter gjort forsøk på å kombinere garnisonsetablering med gjenopptagelse av driften, men forsøkene mislyktes. I mai 1942 var Operasjon Fritham et forsøk på å etablere en norsk stasjon.
Tiden etter andre verdenskrig
Etter andre verdenskrig begynte en fullstendig gjenoppbygging av Barentsburg og Longyearbyen, hvor Store Norske Spitsbergen Kulkompani brukte store beløp på Longyearbyen. Produksjonen startet først opp i Gruve 1, men ble i 1951 erstattet av Gruve 2. I 1963 var årsproduksjonen i de norske gruvene 430 000 tonn, hvor 170 000 tonn ble eksportert.
I 1975 åpnet den første helårsflyplassen i Longyearbyen, etter at regjeringen hadde satt ned et utvalg i 1964 for å vurdere transportbehovene og mulighetene for bedre samband mellom Svalbard og fastlandet. Alternativene som ble vurdert var bygging av en isbryter eller en flyplass. Det regjeringsoppnevnte utvalget anbefalte en flyplass for å sikre helårig forbindelse, og i 1971 ble det fattet et vedtak om bygging av flyplass. Det ble sendt ut en orientering til traktatlandene, hvor det ble presisert at flyplassen ville være åpen for alle statsborgerne i traktatlandene og kun ville bli benyttet til sivile formål. Flyplassen ble offisielt åpnet ved 50-årsjubileet for Norges overtagelse av suvereniteten over Svalbard 14. august 1975.
En globalt viktig etablering ved fjorden er Svalbard satellittstasjon (Svalsat), som siden 1997 drives på Platåberget over flyplassen og Longyearbyen av Kongsberg Satellite Services. Denne stasjonen har 7 antenner og tar ned data fra den japanske solsatellitten Hinode, og videre fra vær-, miljø- og klimasatellitter fra ESA, NOAA, NASA og andre utenlandske organisasjoner. Stasjonen har 14 sirkumpolare passeringer i døgnet og leser blant annet alle bildedata som tas av ismassene over Nordpolen. I 2003 anla Norsk romsenter og Telenor en dobbel sjøkabel fra Harstad til Longyearbyen via Isfjorden og Adventfjorden, som sikrer væruavhengig overføring av all tele- og datatrafikk til og fra Svalbard.
Verneområder
I Isfjorden ligger nasjonalparkene Nordre Isfjorden og Sassen-Bünsow Land, fuglereservatene Boheman, Gåsøyane og Kapp Linné, samt geotopverneområdet Festningen. Begge nasjonalparkene og geotopverneområdet ble opprettet 26. september 2003, mens de tre fuglereservatene ble opprettet 1. juni 1973. Opprettelsen av nasjonalparkene har som formål å «bevare et stort, sammenhengende og i det vesentligste urørt arktisk kyst- og fjordlandskap med intakte naturtyper, økosystemer, arter, naturlige økologiske prosesser, landskapselementer og kulturminner som referanseområde for naturforskning og for opplevelse av Svalbards natur- og kulturarv».
Nordre Isfjorden nasjonalpark ligger langs fjorder og øyer på nordkysten av Isfjorden og omfatter Boheman fuglereservat ved vestmunningen av Nordfjorden. Nordre Isfjorden nasjonalpark dekker et område på 2 952,1 km², hvorav landarealet utgjør cirka 2 047 km² og det marine arealet cirka 905 km². Nordre Isfjorden nasjonalpark strekker seg fra St. Jonsfjorden (Forlandsundet) i vest til Dicksonfjorden i øst, over Oscar II Land, James I Land og den vestre fliken av Dickson Land. Den viktigste fjorden ligger midt i parken – Nordfjorden, som er en nordlig arm av Isfjorden og som innerst deler seg i Ekmanfjorden og Dicksonfjorden.
Nordre Isfjorden nasjonalpark har store strandsletter hvor løsmasser i stor grad er marine avsetninger. Coraholmen og Flintholmen i Ekmanfjorden har helt spesielle landskap forårsaket av Sefströmbreen, sannsynligvis oppstått i 1896. Fjellformasjonene Skansen og Alkhornet (616 moh. på sørpynten av Oscar II Land ved utløpet av Isfjorden) er karakteristiske landformer med betydelige fuglefjell.
Sassen-Bünsow Land nasjonalpark har betydelige arealer med fine kvartærgeologiske innslag, bl.a. marine avsetninger, elveavsetninger og strukturmark. Nordsiden av selve Sassendalen har en rekke elvegjel (canyons). En av Svalbards høyeste fosser ligger ytterst i Eskerdalen, hvor Sassendalen munner ut. Det er innslag av yngre tiders sedimenter og bergarter i området. Fjellformasjonen Templet er et velkjent og lett synlig, særegent landskaps­element. Fjellene i området har mektige raskjegler. Isbreer (fra sør til nord) er Fimbulisen, Von Postbreen og Filchnerfonna, alle tre øst for Tempelfjorden.
Festningen geotopvernområde er et geotopvernområde som omfatter det nordvestre hjørnet av Nordenskiöld Land, fra Grønfjorden til Lewinodden. Geotopvernområdet utgjør vel 14 km² landareal (inkludert breer og ferskvatn) og ca. 3 km² marint areal. Formålet med fredingen er å ta vare på et område med verdifulle geologiske og kvartærgeologiske forekomster, herunder Festningsprofilet, et av Svalbards mest kjente og komplette geologiske referanseprofiler.
Paul Rodriguez jr.
Paul Rodriguez jr. (født 31. desember 1984) er en profesjonell skateboarder fra Los Angeles. Paul Rodriguez jr. blir som oftest bare kalt Paul Rodriguez eller P-Rod og han er sønn av komikeren Paul Rodriguez sr.
Videospill og filmer
Rodriguez har vært med i tre Tony Hawk Pro Skater-spill: Tony Hawk's Underground, Tony Hawk's American Wasteland/Sk8land og Tony Hawk's Project 8. Han var også med i EA skate. I 2001 var Rodriguez med i City Stars-videoen «Street Cinema». I 2003, var han med i Yeah Right!, Rodriguez' egen skatevideo, Forecast, som kom ut i 2005. I 2007, var han med i Nike SB video «Nothing but the Truth».
Royal Flying Corps
Royal Flying Corps eller RFC var den britiske hærens flyvåpen under nesten hele første verdenskrig. F.o.m 1. april 1918 ble det sammen med Royal Naval Air Service inkorporert i Royal Air Force.
Opphav
RFC ble dannet 13. mai 1912 og tok over for Air Battalion Royal Engineers. På slutten av året hadde de 12 bemannede ballonger og 36 biplan jagerfly. Det var meningen at RFC skulle ha separate hær- og marineavdelinger. Men den britiske marinen nektet å la sine fly være kontrollert av en hæravdeling og dannet Royal Naval Air Service.
Det første fatale krasjet var 5. juli 1912 i nærheten av Stonehenge. Piloten Eustace B. Loraine og observatøren R.H.V. Wilson omkom. Etter krasjet ble ordren «Flying will continue this evening as usual» («Flyvingen fortsetter som vanlig denne aften») som kom til å skape tradisjon.
Første verdenskrig
Det franske luftforsvaret var betraktelig større enn RFC i første halvdel av krigen. I løpet av krigen ble RFC større og tok en mer offensiv del i luftkampen over vestfronten. Dette førte til en økning av tapene, over 700 i 1916 frem til høydepunktet under Bloody April i 1917.
RFCs fly ble i starten markert med Union Jack, men da denne markeringen liknet altfor mye på det tyske flyvåpenets jernkors, ble en rundel adoptert. Rundelen er identisk med det franske luftforsvarets rundel, bare med reverserte farger. Symbolet er fortsatt i bruk hos RAF.
Flytyper
RFC og RNAS brukte blant annet følgene fly:
Pietro Maffi
. Pietro Maffi (født 12. oktober 1858 i Corteleona nær Pavia i Italia, død 17. mars 1931 i Pisa) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Pisa 1958–1969. Han var også astronom, og var i en periode leder for Vatikanets astronomiske observatorium. Han skrev flere bøker på et høyt vitenskapelig nivå om astronomi, skjønt det mest kjente verket, Nei cieli, var en populærvitenskapelig fremstilling.
Han ble kreert til kardinal i 1907, og deltok ved konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV, og ved konklavet 1922 som valgte pave Pius XI.
Prest
Pietro Maffi begynte på presteseminar i 1875 og ble presteviet i 1881. Han ble etterhvert generalvikar for erkebiskop Agostino Gaetano Riboldi av Ravenna og var i dette embede til 1901.
Biskop
Den 9. juni 1902 ble han utnevnt til hjelpebiskop i det samme erkebispedømmet, og samtidig til titularbiskop av Cesarea di Mauritania. Han mottok prestevielsens sakrament fra kardinal Lucido Maria Parocchis hender den 11. juni 1902 i den romerske basilika Sankt Paul utenfor murene. Medkonsekrerende var titulærerkebiskopene Felix-Marie de Neckere og Diomede Panici.
Allerede året etter ble han elevert til erkebiskop av Pisa av pave Leo XIII, og ble høytidelig innført i embedet den 10. januar 1904. I sin tid i Poisa var han også i en periode, fra 14. september 1906 til 8. november 1908, apostolisk administrator av bispedømmet San Miniato.
Kardinal
Maffi ble kreert til kardinal av pave Pius X i konsistoriet av 15. april 1907, og den 18. april det påfølgende år gjort til kardinalprest til tittelen San Crisogono.
Hans intense biskopelige aktivitet bevitnes av de mange prosjekter som han fremmet.
Pastoral aktivitet: Som erkebiskop av Pisa utmerket Pietro Maffi seg for iherdig pastoral innsats::Han styrket områdets katolske organisasjoner (som for eksempel ved å approbere de av fader Agostino da Montefeltros stiftede «Nasaretdøtrene»s regler den 17. juli 1914), han forbedret erkebispedømmets seminar og kollegium vitenskapelige høyskole Santa Catarina, gjenopprettet dets teologiske fakultet og opprettet der en lærestol i sosiologi hvis første innehaver ble Giuseppe Toniolo (1845-1918; saligkåret 2012). Dette var den første lærestol for sosiologi ved noe italiensk seminar.
Maffi minnes også som pastoral rådgiver for sine prester, og besøkte også de mest fjerne eller uunnselige av erkebispedømmets menigheter. I 1911, få dager før italienske soldater dro av sted for å kjempe i Libyakrigen, hilste ham dem den 11. oktober i Chiesa dei Cavalieri i Pisa og uttalte at de ville kjempe mot musulmaner for kristendommens sak.
Under første verdenskrig ble Maffi kjent som «krigskardinalen» på grunn av sin innstilling at det her skulle kjempes til den siste slutt. I 1925 rettet erkebiskopen i et hyrdebrev et kraftig angrep på den få år tidligere etablerte fascistiske regjering (karakterisert blant annet som «Kains dynasti»), som derfor grep inn og stanset hyredebrevets publikasjon og spredning.
Vitenskapelig virke
I presteseminaret i Pavia hadde han undervist i fysikk, matematikk og naturvitenskaper, og der forestod han også opprettelsen av et astronomisk observatorium. I 1900 grunnla han tidsskriftet «Rivista di fisica, matematica e scienze naturali» for å spre kunnskapen innen de nevnte fag i Italia.
I 1904 gjorde pave Pius X ham til president for Specola Vaticana, en stilling han innehadde til 1931. Maffì overførte instituttet fra dets historiske hovedsete i Torre di Venti i Vatikanet til mer ganglige omgivelser. På grunn av hans innsats vant Specola en plass på den offisielle listen over de observatorier som skulle samarbeide om prosjektet Carte du Ciel, en moderne stjernekatalog illustrert med fotopapir.
Hans kjærlighet til astronomien utløste en gang vrede i Pisa da han gikk inn for å reise en statue av Galileo Galilei.
Kongelig bryllup
Den 8. januar 1930 forrettet han i Qvirinalpalassets Paolina bryllupet mellom prins Umberto di Savoia og prinsesse Maria José. Han døde den 17. mars året etter.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Etiopias regioner
Etiopias regioner, som er det øverste undernasjonale forvaltningsnivået i Etiopia, består siden 2021 av elleve etnisk baserte regioner (flertall kililoch, entall kilil), og to autonome byregioner rundt de to største byene Addis Abeba og Dire Dawa.
Fram til 1991 fantes en annen inndeling, i 13 provinser. Antall regioner økte fra 9 til 11 i 2020/21.
Wehrmacht (band)
Wehrmacht var et amerikansk crossover thrash metal-band som ble stiftet i Portland i Oregon i 1985. De ga ut to plater, Shark Attack i 1987 og Biermacht i 1989.
Nike Mercurial
Nike Mercurial er en fotballsko fra Nike. Skoen brukes av spillere som Cristiano Ronaldo, Zlatan Ibrahimović og Robinho
Nike Mercurial SL (SuperLight) er produsert i et antall av 2,508. Skoene veier 190 gram, og er de letteste fotballskoene Nike har på markedet. Nike Mercurial SL er de første fotballskoene som nesten utelukkende består av karbonfiber. Den nyeste i Mercurial serien er Nike Mercurial Vapor VIII. Skoen har et eget knottesystem som heter Sense Traction Technology. Det vil si at knottene blir opptil tre mm lengre på vått føre. Skoene har i likhet med Nike Mercurial Vapor 6 og 7 hull i knottene.
Versjoner
Skoen finnes i forskjellige versjoner:
Woreda
Woreda eller Wereda (amharisk ወረዳ) er et administrativt forvaltningsnivå i Etiopia.
Landet er delt inn i 11 regioner, deretter 68 soner, deretter de om lag 500 woredaene og under disse et landsbynivå kalt kebele. Noen få woreda er ikke del av sin Sone, men har en autonom status. Noen få woreda er basert på historiske grenser og inndelinger, men de fleste er av nyere dato. Gera- og Gomma-woredaene i Oromiaregionen er for eksempel basert på historiske småkongedømmer.
Siden 2002 har woredaene fått økte bevilgninger og flere forvaltningsoppgaver overført fra Etiopias sentrale myndigheter.
Salutt
Salutt (av latin: salutare, å hilse) er avfyring av et bestemt antall løsskudd med kanoner eller håndvåpen, som honnør eller æresbevisning. Denne form for etikette har sin opprinnelse i sjømilitær tradisjon.
Offentlig salutteres det i Norge fra saluttpliktige orlogsfartøy og fra festninger med saluttplikt, for eksempel ved statsbesøk og flåtebesøk og andre særlig høytidelige anledninger, fastsatt av de militære myndigheter i hvert enkelt tilfelle. Det salutteres fast på 8. mai, 17. mai og 7. juni, og på fødselsdager for myndige medlemmer av kongehuset. Tidspunktet for slik fast salutt er kl. 12 på hverdager og kl. 13 på helligdager. Barnefødsler, bryllup, tronskifte, dødsfall og gravferdshøytideligheter i kongehuset markeres likeledes med salutt.
Den største (og i praksis vanligste) salutt innebærer 21 skudd avfyrt med 5 sekunders mellomrom, undertiden dobbelt salutt (2 x 21 skudd med 60 sekunders mellomrom mellom skuddseriene). Sørgesalutt avgis med 30 sekunders opphold mellom hvert skudd.
For saluttering i privat regi gjelder egne regler, både med saluttkanon og egnede håndvåpen.
Antall skudd
Antall skudd i en salutt skal alltid være oddetall
Antallet 21 skudd kommer av at antall våpen på et typisk skip var 7, men fordi kruttet var laget av natriumnitrat var det problematisk å holde det tørt på skip. På grunn av dette sa reglene at for hvert skudd skipene fyrte av, skulle bakkestasjonene avfyre to.
Robert Keohane
Robert Owen Keohane (født 3. oktober 1941 i Chicago) er en amerikansk statsviter. Med sitt verk After Hegemony fra 1984 har han blitt regnet blant grunnleggerne av nyliberal institusjonalisme innen internasjonal politisk teori. Keohane er professor i internasjonal politikk ved Princeton University fra 2005.
Keohane har bachelorgrad med laud fra Shimer College fra 1961 og doktorgrad i statsvitenskap fra Harvard University fra 1966. I 1965 ble han ansatt ved Swarthmore College, og har ellers vært førsteamanuensis ved Stanford University 1973–1981 og professor ved Brandeis University 1981–1985, Harvard University 1985–1996 og Duke University 1996–2005. Blant hans tidligere studenter er Helen Milner og Fareed Zakaria.
Keohane var redaktør i tidsskriftet International Organization 1974–1980, president i International Studies Association 1988–1989 og president i American Political Science Association 1999–2000. Han har mottatt en rekke priser og stipender for sitt arbeid, er opptatt som medlem av American Academy of Arts and Sciences og American Academy of Political and Social Science, og er æresdoktor ved Sciences Po og Aarhus Universitet.
Camillo Benso di Cavour
Camillo Benso di Cavour (født 10. august 1810 i Torino i kongedømmet Sardinia, død 6. juni 1861 samme sted) var en italiensk politiker fra Piemonte. Cavour spilte en avgjørende rolle i Italias samling på 1850-tallet fram til sin død i 1861. I motsetning til Giuseppe Garibaldi fokuserte ikke Cavour på væpnet oppgjør, men på realpolitik for å oppnå målene sine. Cavours metoder var langt mer effektive en Garibaldis.
Før Italias samling var Cavour statsminister i Piemonte, og han ble arkitekten til landets (også kjent som Kongedømmet Sardinia) grunnlov fra 1848, Statuto Albertina, utstedt av kong Karl Albert av Sardinia. Cavour var i to perioder statsminister i Piemonte. Etter Italias samling ble han den første statsministeren i det nye Kongedømmet Italia.
Bakgrunn
Cavour ble født i Torino, hovedstaden i Piemonte i det nordvestlige Italia, på den tiden hovedstad i kongedømmet Sardina. Han var den nest eldste sønnen i en piemontesisk adelsfamilie. Camillo var oppkalt etter prins Camillo Filippo Borghese og Pauline Bonaparte, som var sponsorer i Cavours dåp. Ettersom broren, Gustavo, ble tiltenkt en administrativ rolle, ble Camillo tiltenkt en respektabel karriere i hæren. Fram til han var ti, var Camillo Cavour utdannet hjemme, men som tiåring ble han sendt på militærskole.
Utdannelse og hæren
Etter å ha blitt best i klassen, ble han løytnant i ingeniørtroppene, der han blant annet jobbet med forsvarsverker i Alpene. På fritiden leste Cavour mye, blant annet lærte han seg engelsk og leste seg opp på liberale ideer. På grunn av sine radikale liberale syn valgte han i 1831, etter utnevnelsen av Karl Albert av Sardinia til konge. Karl Albert hadde markert seg i bekjempelsen av liberale krefter i Spania og tilsidesatt den liberale grunnloven. ble han presset til å forlate hæren i 1831, etter militærkarrièren reiste han rundt i Europa og studerte politikk og landbruk.
Cavours studier i statsvitenskap og hans erfaringer fra den franske julirevolusjonen i 1830 styrket hans liberale innstilling. Det konstitusjonelle monarki som var opprettet under Ludvig Filip av Frankrike hadde også overbevist ham om denne styreformens fordeler. Den nasjonalistiske stemning som rådet i mange miljøer tidlig på 1800-tallet, ledet til at Cavour ble engasjert i en samling av Italia. Hans studier i landbruk hadde fått ham til også å interessere seg for industrialisering og infrastruktur. Hans bidrag til den politiske og teknologiske modernisering av Italia bygger på disse tre elementer: Sterk tro på liberalisme og konstitusjonelt styre, omfattende kjennskap til teknologi og drømmen om et forent Italia.
Virksomhet som journalist
Da pave Pius IX ble valgt i 1846 ble han regnet for å være liberal i mange henseender. Cavour følte derfor at det var tid for å fremme reformtanker. I 1847 grunnla han avisen Il Risorgimento (Gjenreisningen); navnet skulle senere bli et generelt navn for hele kampen for Italias samling. Som redaktør ble han en sentral politisk figur på Sardinia.
Grunnloven fra 1848, krig mot Østerrike
Cavour tok i avisen Il Risorgimento til orde for en ny og liberal grunnlov, og kong Karl Albert aksepterte i mars 1848. Grunnloven fikk tilnavnet Den albertinske statutt (Statuto Albertino).
Cavour vendte seg deretter straks til kongen for å overtale ham til å erklære krig mot Østerrike, som styrte Italia gjennom Habsburgernes vasaller. 19. mars 1848 nådde nyheten om at opprør hadde brutt ut i Milano fram til Torino, og kongen ga etter for press fra Cavour og erklærte krig.
Politisk karrière i Sardinia
Ved valget i juli 1848 vant Cavour et sete i det sardinske deputertkammeret. Sardinia ble slått av Østerrike i slaget ved Novara i 1849, og de italienske revolusjonene ble slått ned i Lombardia, Venezia og Milano. Kong Karl Albert abdiserte som en følge av nederlaget, og hans sønn Viktor Emmanuel tok over. Under hans styre skjøt Cavours politiske karriere fart, og han ble landbruks- og handelsminister i 1850 og finansminister i 1851.
Etter at 1848-revolusjonene hadde slått feil, revurderte Cavour sine liberale standpunkter, og bestemte seg for å gi slipp på sin realpolitikk. Hans tankegang var at dersom Italia ikke kunne samles gjennom revolusjon, kunne et sterkt og beregnende lederskap være en mulighet. Mens han satt i sine to første statsrådposter arbeidet han hardt for å styrke Sardinia, blant annet gjennom å fremme en utbygging av infrastruktur som gjorde Sardinia til en av de mest moderniserte stater på den tiden. I november 1852 ble Cavour statsminister i Piemonte-Sardinia. Han fikk dermed muligheten til også å ha innflytelse på utenrikspolitikken. Da Krimkrigen brøt ut i 1854 øynet han en sjanse til å styrke Sardinias stilling i det internasjonale samfunnet, og i februar 1855 gikk landet inn i krigen på Storbritannia og Frankrikes side. Motytelsen skulle være at de to alliansepartnerne skulle støtte arbeidet for å vurdere Italias framtid som et internasjonalt spørsmål. Etter krigens slutt bruke han Pariskongressen i 1856 som plattform for å fordømme det nøytrale Østerrikes okkupasjon av Italia.
Forhandlinger med Napoleon
I 1852, samme år som Cavour ble statsminister, ble også Napoleon III keiser i Frankrike. Han sympatiserte med Cavours plan om forening av Italia, og de to møttes i Plombières for å planlegge Italias framtid.
Napoleon gikk med på en avtale om at dersom Østerrike gikk til angrep på Sardinia ville franske styrker bli sendt dit. Cavour gikk straks igang med å provosere Østerrike, og i april 1859 ble Sardinia angrepet. Napoleon holdt sitt løfte, men etter to dyrekjøpte seire ved Magenta og Solferino, inngikk han en våpenhvile i Villafranca og trakk tilbake sine styrker. Under avtalen fikk Østerrike beholde Venezia. Områder som var erobret av Sardinia skulle tilbakeføres til sine tidligere herskere.
Italias samling, kongeriket Italias første statsminister
Senere, i mai 1860 ledet den italienske patrioten Giuseppe Garibaldi sine styrker, omkring 1 000 frivillige, inn i det habsburg-kontrollerte kongedømmet De to Sicilier. Viktor Emmanuel sendte styrker inn i Umbria. Begge kongedømmer stemte, under press fra Garibaldi og kongen, for union med Sardinia. Dermed kunne opprettelsen av kongedømmet Italia proklameres i mars 1861, og Cavour ble statsminister. Med unntak av Venezia og rikets naturlige hovedstad Roma var dermed Cavours plan for forening av Italia fullført. Han døde to måneder senere; Venezia ble tilsluttet Italia i 1866 og Roma i 1870.
Vestlandsk raudkolle
Vestlandsk raudkolle er en gammel, norsk kurase.
Historie og utbredelse
Vestlandsk raudkolle er et resultat av krysning av lyngdalsfeet og feet i Rogaland. Analyse av arvematerialet viser at raudkollen ikke er beslektet med de andre nordiske kurasene. Raudkolla ble slått sammen med rasen vestlandsk fjordfe i 1947. Da man startet arbeidet med å revitalisere de gamle storferasene i Norge, besluttet man imidlertid å igjen skille fjordfeet og raudkolla. Det var i 2007 ca. 350 registrerte dyr. Det formidles sæd fra raudkolleokser gjennom GENO. Norsk Landbruksmuseum har avtale om bevaringsbesetning for rasen ved Jærmuseet (tre kyr pluss påsett) og ved Lyngheisenteret (fire kyr pluss påsett).
Kjennetegn
Som navnet tilsier er rasen rød og kollet. Gjennomsnittsvekta for kyr av rasen er 450 kg, noe som er 100 kg mindre enn for ei gjennomsnittlig NRF-ku. På slutten av 1800-tallet var rasen av de tyngste av de gamle kurasene i Norge. Gjennomsnittlig årsavdrått for 2002 var på 3630 kg. Dette er cirka halvparten av avdråtten til ei NRF-ku.
Svein Solem
Svein Solem (født 13. januar 1937 i Oslo) er en norsk maler. Han har arbeidet som illustratør siden 1967 og billedkunstner siden 1970 og har illustrert nærmere tre tusen bøker.
Av de mest kjente illustrasjonsoppdragene til Solem er Margit Sandemos Sagaen om Isfolket hvor han har laget bokomslagene. Han har også laget illustrasjonene til bøkene Nissen, Troll, Nordamerikas Indianere og Leiv Eiriksson og Vinlandsferdene. NRKs julekalendere Amalies Jul, Jul i Blåfjell og Jul på Månetoppen er også illustrert av han. I 1996 utga han på Schibsted Forlag boken På barndommens stier som ble illustrert med motiver fra Akerselva. Maleriene fra denne boka ble senere samme år vist på en utstilling hos Blomqvists Kunsthandel i Oslo.
Solem var i flere år bosatt i Lørenskog, men flyttet til Lillehammer i 2012.
Sverige under Sommer-OL 2012
Sverige deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012.
Alfonso Maria Mistrangelo
Han ble kreert til kardinal i 1915, med Santa Maria degli Angeli som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Sarah Selmer
Sarah Selmer (født 1. august 1972 i Oslo) er en norsk forfatter.
Hun har utgitt fem diktsamlinger. Den siste er I dødeboka utgitt i 2019. Hun er utdannet litteraturviter fra Universitetet i Oslo, og debuterte med diktsamlingen Svimmel i 2000.
Kino 1 Gruppen
Kino1 Gruppen AS er et norsk, privateid selskap stiftet i 2000. Selskapet eier og driver kinoer i Stavanger, Sandnes, Arendal, Skien og Sandvika, og har de siste årene hatt banker og kredittinstitusjoner som største aksjonærer.
Selskapet hadde en omsetning på ca. 35 millioner kroner både i 2005 og 2006.
Besøket ved selskapets kinoanlegg tilsvarer 13% av kinomarkedet i Norge. Kino1 har konsesjon for å vise kino i Oslo Spektrum.
Kino1 Gruppen ble solgt til SF Kino i januar 2008. SF Kino eier 49% av aksjene i Kino1 Stavanger-Sandnes AS, Stavanger kommune og Sandnes kommune eier de resterende 51%.
Träskända
Träskända (finsk: Järvenpää) er en by og kommune i landskapet Nyland i Finland. Stedet ligger rundt 38 km nord for Helsingfors. og har rundt 38 631 innbyggere og et utstrekning på 39,88 km². Träskända grenser til kommunene Tusby og Sibbo.
Träskända er hovedsakelig finskskråklig.
Träskända er i første rekke kjent som komponisten Jean Sibelius' hjemsted fra 1904 og fram til hans død.
FA-cupen 1892/93
FA-cupen 1892/93 var den 22. sesongen var den engelske FA-cupen. I finalen møttes Wolverhampton Wanderers og Everton. Finalen ble spilt 25. mars 1893 på Fallowfield Stadium i Manchester.
Danmarks grunnlov
Danmarks grunnlov (offisielt dansk navn: Danmarks Riges Grundlov) ble underskrevet i sin opprinnelige form 5. juni 1849 av Frederik 7. Denne datoen markerte dermed Danmarks overgang fra enevelde til konstitusjonelt monarki.
Historikk og innhold
Ditlev Gothard Monrad, som var blitt minister i Marsministeriet 1848, skrev det første utkastet. Basert på en samling av samtidens forfatninger utformet han en skisse på 80 paragrafer som i sin oppbygning og grunnidé ligner den nåværende danske grunnlov. Regjeringsutkastet ble siden språklig revidert av blant andre minister Orla Lehmann.
Hovedprinsippet: «Regeringsformen er indskrænket-monarkisk» (§ 2) kopierte Monrad etter den norske grunnlov av 1814. Men han fant også inspirasjon i den belgiske forfatningen fra 1830, og til avsnittet om frihetsrettighetene så han på den amerikanske grunnloven fra 1787 med dens tillegg om menneskerettigheter (Bill of Rights).