cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filosofiåret 1930
Fødsler
musikkritiker og forfatter ||align=center|89 ||align=center| ||
historisk sosiologi og verdenssystemteori ||align=center|88 ||align=center| ||
Willie Wilde
Økonomiske problemer
Lady Wilde skrev et langt brev til Oscar og prøvde å forsone ham og Willie – som hun kalte «sykelig og ekstravagant». Hun la til at hun var «elendig i den nåværende stilling med sine to sønner» og «i den generelle troen om at du hater din bror» Hun spurte Oscar om å holde ut sin hånd over Willie, en forespørsel hun gjentok flere ganger i brevet: «Kom så og tilby ham din hånd i god tro – og begynn på et nytt liv».
De senere årene
Etter Oscars arrestasjon og første rettssak i april 1895, hevdet Willie at han ga sin bror husrom da han ikke var i stand til å finne rom i London. Willie sa at Oscar «falt ned på min terskel som en såret hjort». Han sto ved sin bror, og Willie skrev til Bram Stoker,
Filosofiåret 2002
Filosofiåret 2002 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 2002.
Mongolia under VM i friidrett 2015
Mongolia deltok under VM i friidrett 2015 (utendørs) fra 22. august til 30. august 2015 i Beijing i Kina. Troppen bestod av tre utøvere, fordelt på to øvelser.
Resultater
(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste, PB - personlig rekord)
Håkon Johnsen
Håkon Armand Menzoni Johnsen (født 3. mars 1914 i Trondheim, død 17. oktober 1991 samme sted) var en norsk politiker (Ap) som var stortingsrepresentant 1945–1973 og odelstingspresident 1969–1973.
Liv og virke
Han vokste opp i arbeiderstrøket Lademoen i Trondheim som sønn av maskinmester Julius Wilhelm Johnsen fra Hammerfest og husmor Lena Marie Kjevik fra Fillan. Han giftet seg i 1940 med Marit Bromstad, men ekteskapet ble oppløst i 1962. Etter middelskolen i 1931 begynte Johnsen å arbeide som lagerekspeditør ved NKLs manufakturavdeling i Trondheim. Ved siden av arbeidet gikk han Arbeiderhøyskolen på Malmøya i 1935 og handelsskole i 1943.
Johnsen var innvalgt på Stortinget fra kjøpstedene i Sør-Trøndelag og Nord-Trøndelag fylker 1945–1953. Etter at byvalgkretsene ble avskaffet ved stortingsvalget i 1953, var Johnsen innvalgt fra Sør-Trøndelag fylke 1954–1973. Etter noen år i Stortingets helsekomité og Stortingets post-, telegraf- og kystfartskomité hadde han sitt fremste virke i Stortingets kirke- og undervisningskomité 1950–1969, i perioden 1965–1969 som formann. I sin siste stortingsperiode var han odelstingspresident. Som politiker var han kjent som både humørfylt, energisk og frittalende. Foran stortingsvalget i 1973 ble ikke Johnsen renominert, noe som ble forklart med at Johnsen hadde sittet lenge, et ønske om å velge flere kvinner, og Johnsens sympati for EF.
Johnsen hadde en lang rekke medlemskap i styrer og representantskap ved lokale og nasjonale kulturinstitusjoner, både under og etter tiden på Stortinget.
Han døde i Trondheim i 1991, 77 år gammel, og ble bisatt i Lademoen kapell.
Jimmy Hare
James H. «Jimmy» Hare (født 3. oktober 1856 i London, død 24. juni 1946) var en engelsk fotojournalist, aktiv mellom 1898 og 1931. Han var en sentral fotograf i fem større kriger, og arbeidene hans gjorde at oppdragsgiveren Collier's økte stort i opplag.
Teofilantropi
Teofilantroper (av gresk theos, gud, filos, venn, og anthropos, menneske), det vil si Guds og menneskenes venner, var navn på medlemmene av et deistisk samfunn som ble opprettet i 1796 i Paris i den hensikt å gi passende tilknytningspunkt for den tids gudstjenestlig-religiøse behov. I spissen for samfunnet stod et medlem av Frankrikes daværende ledelse, direktoren Louis-Marie de La Révellière-Lépeaux. Den første offentlige sammenkomsten fant sted den 15. januar 1797.
Gud, dygd og udødelighet var det hellige tretall som den nye forsamlingen bekjente seg til. Gud ble betegnet blant annet som «den opphøyde geometer, som forestår det store universets store verksted». Gudstjenesteordningen omfattet taler, sang samt atskillige symbolske handlinger. Man ville ikke værr en «sekt», men gi en kult og en moralundervisning for alle. Direktoriet stilte ti kirker i Paris til den nye kultens disposisjon. Snart fant den tistrømning også i de mindre provinsbyene. Noen folkekirke kunne imidlertid denne kunstlet skapte deistiske kirke til tross for statens beskyttelse ikke bli.
Allerede i 1802 ble foreningen fratatt de offentlige samlingslokalene ved et edikt av davarænde førstekonsul Bonaparte, hvoretter selskapet etterhånden ble fullstendig oppløst.
VM i skiskyting 2016 – Stafett menn
VM i skiskyting 2016 4 x 7,5 km menn ble arrangert lørdag 12. mars kl 15.30 i Holmenkollen. Hver løper gikk 3 runder á 2,5 km, med 2 skytinger hver og inntill 3 ekstra skudd på hver skyting. Med blinker igjen går utøveren like mange strafferunder som det står blinker igjen.
Resultater
Øvelsen startet kl. 15:30 CET.
25 land stilte til start, 19 fullførte.
Erling Bjøl
Bjøl tok mag. art.-graden i 1948. Han ble konstituert professor ved Aarhus Universitet i 1963, og professor fra 1967. Han tok doktorgrad (dr. scient. pol.) i 1966, og ble tatt opp i Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab i 1974.
Blant Bjøls kjente verker er Verdenshistorien etter 1945: Duellen uten ende (1972), utgitt i Norge som tillegg til Grimbergs verdenshistorie.
Bjøl har vunnet flere priser, blant annet Publicistprisen (1995).
Austropop
Austropop har siden slutten av 1960-tallet vært bruk som en samlebetegnelse for popmusikk fra Østerrike. Opprinnelig dreide det seg hovedsakelig om musikk hvis tekster ble fremført på landets dialekter, men efterhvert er uttrykket kommet til å omfatte all populærmusikk fra landet.
Austropop begrenser seg ikke til en spesiell genre, men i tillegg til nasjonaliteten karakteriseres den ved å være av kommersiell art, slik at den kan strekke seg fra hiphop til alternativ rock, dette siste iblant iblandet innslag av østerriksk folkemusikk. Imidlertid brukes begrepet ikke om rene «folkelige» schlagere. Heller ikke østerrikske artister som for eksempel Peter Alexander, hvis nedslagsfelt i hovedsak befant seg i Tyskland, blir regnet som austropop-utøvere.
Blant de mest kjente utøvere av austropop finner man Falco, Wolfgang Ambros, Georg Danzer, Rainhard Fendrich, DJ Ötzi og bandet Erste Allgemeine Verunsicherung.
Noter
<references group="Note"/>
Andrés Recalde
Andrés Recalde Miguez (født 5. juni 1904) var en uruguayansk bokser som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Johann Forfang
Johann André Forfang (født 4. juli 1995 i Tromsø) er en norsk skihopper som representerer Tromsø Skiklub og treningsteamet Trønderhopp.
Han er bror til den tidligere skihopperen Daniel Forfang.
Karriere
Forfang hoppet på det norske laget som tok bronse i lagkonkurransen i Junior-VM på ski 2014.
Forfang deltok i kvalifiseringen til verdenscuprennet på Lillehammer 5. desember 2014 hvor han gjorde et kjempehopp, men han ble diskvalifisert på grunn av stor dress. Han debuterte i verdenscupen i Engelberg 20. desember 2014 der han kom på 12.-plass. Hans første pallplass i verdenscupen kom i februar 2015 da han kom på tredjeplass i skiflyging i Vikersund. Under junior-VM på ski 2015 i Almaty tok han gull foran tyske Andreas Wellinger og norske Phillip Sjøen individuelt i normalbakke. Han tok også gull i laghopp sammen med Joacim Ødegård Bjøreng, Halvor Egner Granerud og Phillip Sjøen. Den 15. februar tok Forfang sin første pallplassering i verdenscupen i Vikersund, hvor han kom på en 3. plass, bak Anders Fannemel som satte verdensrekord i 1. omgangen med 251,5 meter og vinneren Severin Freund fra Tyskland. Han ble deretter tatt ut i den norske troppen til Ski-VM 2015 i Falun. I mesterskapet deltok han i normalbakkerennet, hvor han ble diskvalifisert. Det ble hans eneste deltakelse i mesterskapet, ettersom Anders Bardal var regjerende mester i normalbakke og hadde friplass.
Han ble verdensmester i skiflyging i laghopp under VM i skiflyging 2016 i Bad Mitterndorf, sammen med Anders Fannemel, Daniel-André Tande og Kenneth Gangnes, og ble igjen verdensmester i skiflyging i samme øvelse under VM i skiflyging 2018 i Oberstdorf, sammen med Robert Johansson, Andreas Stjernen og Daniel-André Tande.
Han tok sin første verdenscupseier i tyske Titisee-Neustadt den 12. mars 2016, foran slovenske Peter Prevc og Kenneth Gangnes.
I Ski-VM 2017 i Lahtis satte Forfang bakkerekord med 138 meter i andre omgang av lagkonkurransen i stor bakke, og sikret med dette norsk sølv bak Polen. På det norske laget hoppet også Anders Fannemel, Daniel-André Tande og Andreas Stjernen.
I de olympiske leker i Pyeongchang i Sør-Korea i 2018 tok han som OL-debutant sølv i normalbakken, kun slått av tyske Andreas Wellinger. Han ble nummer fem i stor bakke, og han hoppet på det norske laget som tok gull i laghopp. De øvrige tre på laget var Daniel-André Tande, Andreas Stjernen og Robert Johansson.
Den 28. februar 2018 kom Forfang på andreplass i NM stor bakke i Holmenkollbakken. Robert Johansson vant, og Marius Lindvik ble nummer tre.
Forfang ble verdensmester i skiflyging i laghopp i VM 2020 i Planica, sammen med Daniel-André Tande, Robert Johansson og Halvor Egner Granerud.
Hans personlige rekord er på 245,5 meter, satt under verdenscupen og Raw Air-avslutningen i Vikersund 19. mars 2017.
Resultater i verdenscupen
Oppdatert 11. mars 2023 Noter til tabellene:
Femi Ogunode
Femi Seun Ogunode (født 15. mai 1991 i Ondo City) er en nigerianskfødt friidrettsutøver som konkurrerer for Qatar i sprintløp. Han har bronse på 60 meter fra VM i friidrett innendørs 2014 som fremste internasjonale meritt, og ble asiamester på 400 meter i 2015.
Han flyttet til Qatar i oktober 2009. Hans personlige rekord er 9,91 sekunder på 100 meter satt under Asiamesterskapet i 2015, noe som gjør ham til den raskeste mannen i Asia på 100 meter.
Idrettskarriere
Ogunode debuterte internasjonalt for Qatar ved vestasiamestersksapet i friidrett 2010, der han vant 100 og 200 meter. Han ble tatt ut til Asialekene 2010 i Guangzhou, der han vant både 200 og 400 meter, og satte personlig rekord på begge distansene (20,43 og 45,12).
Ved Asiamesterskapet i friidrett 2011 vant han 200 meter, og satte ny mesterskapsrekord med 20,41. Han vant både 100 og 200 meter ved Military World Games 2011 i Rio de Janeiro. Han deltok på 200 og 400 meter ved VM i friidrett 2011. På 200 meter fikk han niende beste tid i semifinalen, og ble ikke blant de åtte som gikk til finalen. På 400 meter nådde han finalen, men kom sist i mål i finalen, og endte på 8.-plass med tiden 45,55. Ved det arabiske mesterskap i friidrett 2011 vant han 200 meter, og fikk bronse på 100 meter og 4 x 100 meter stafett.
Han vant også 100 meter ved panarabiske leker 2011, der han også kom på 2.-plass på 200 meter, bak marokkanske Aziz Ouhadi. Han ble imidlertid tatt i doping ved dette mesterskapet, der urinprøven inneholdt Clenbuterol. Han ble utestengt fra idrett fram til 8. januar 2014.
Etter utestengelsen deltok han ved Asiamesterskapet i friidrett innendørs 2014 i februar 2014. Der løp han inn til sølv på 60 meter, én hundredel bak qatarske Samuel Francis, med tiden 6,62 sekunder. I mars deltok han ved VM i friidrett innendørs 2014, og kom der på 3.-plass på 60 meter. Ved Verdenscupen i friidrett 2014 konkurrerte han for Asia og stillehavsregionen, og kom på 3.-plass på 100 meter og 200 meter. På 100 meter satte han ny personlig rekord med 10,04 sekunder. Han tok en ny dobbeltseier ved Asialekene 2014, der han vant 100 og 200 meter. På 100 meter satte han ny asiatisk rekord med 9,93, og på 200 meter satte han mesterskapsrekord med 20,14 sekunder.
Flekkefjord Tigers
Flekkefjord Tigers (Flekkefjord Rugbyklubb) er Norges sørligste rugby league klubb og ble stiftet i september 2008 av Kristoffer Milligan. Flekkefjord Tigers har stilt med lag i den norske rugby league-serien siden 2013. Tidligere har de deltatt i Rugby union-kamper og turneringer samt har stilt med spillere for flere lag i den norske rugby league-serien i tidligere år. Flekkefjord Tigers har utviklet flere spillere for det norske herrelandslaget i rugby league.
Femi Ogunode
Idrettskarriere
I april 2015 deltok han ved det arabiske mesterskapet i friidrett 2015 i Isa Town i Bahrain, og vant både 100 og 200 meter. Han forbedret sin egen asiarekord på 100 meter ved Asiamesterskapet i friidrett 2015, der han vant gull med tiden 9,91 sekunder.
Han representerte Qatar på 100 meter under VM i friidrett 2015 i Beijing, der han ble slått ut i semifinaleheatet. På 200 meter nådde han finalen, og endte der på 7.-plass.
Flekkefjord Tigers
Flekkefjord Tigers spilte sin første seriekamp den 13.04.13 mot Porsgrunn Pirates, som endte med 44-0 til Flekkefjord Tigers på Uenes Stadion med om lag 200 tilskuere.
Femi Ogunode
Idrettskarriere
Den 11. september 2015 satte han ny asiatisk rekord på 200 meter, med tiden 19,97 sekunder, ved Diamond League-stevnet Memorial Van Damme i Brussel.
Flekkefjord Tigers
De spiller nå i eliteserien sammen med naboklubben Farsund Bobcats.
Meritter
Flekkefjord sine plasseringer i Eliteserien Rugby League.
Femi Ogunode
Idrettskarriere
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo på 100 meter der han ble utslått i semifinalen. Ogunode deltok også på 200 meter der han ble utslått i semifinalen.
P7 Klem
I november og desember hvert år gjøres kanalen om til en julekanal som kun spiller julemusikk.
Bakgrunn
Kanalen har røtter tilbake til juni 2002, da under navnet Klem FM. Kanalen ble drevet av SBS Discovery-selskapet Melodigruppen og markedsførte seg som landets eneste «rendyrkede radiostasjon for rolige favoritter». Kanalen overtok frekvensene til nedlagte Melodi FM og sendte i begynnelsen bare i Oslo, Bergen og Trondheim. Senere ble kanalen kjøpt opp av NRJ og P4. I 2014 skiftet kanalen navn til P7 Klem i forbindelse med den planlagte overgangen fra FM til DAB+.
I 2017 var P7 Klem den niende største radiokanalen i Norge, med en daglig lytterandel på 2,3 prosent. I desember 2017 var kanalen landets tredje største radiokanal, takket være P7 Klems julemusikk-profil.
Phoebetria
Phoebetria er ei slekt i albatrossfamilien (Diomedeidae), som videre inngår i ordenen av stormfugler (Procellariiformes). Slekten består av to monotypiske arter, hvorav én hekker i Søratlanteren og én i Sørishavet.
P7 Klem
Sendeskjema P7 Klem Pr. Q1 2023
Mandag – Fredag:
Austin Hamilton
Austin Hamilton (født 29. juli 1997 på Jamaica ) er en svensk sprinter. Han konkurrerer hovedsakelig på 60, 100 og 200 meter, og har bronse på 60 meter fra EM i friidrett innendørs 2017 som fremste internasjonale meritt.
P7 Klem
Sendeskjema P7 Klem Pr. Q1 2023
Lørdag Søndag
Phoebetria
Biologi
Begge artene har sotfarget fjærdrakt, en smal hvit delvis øyering, sort nebb med sort nebbnegl og et undernebb med ei langsgående gul eller hvit stripe. Gråalbatrossen framstår imidlertid noe lysere i fjærdrakta enn sotalbatrossen, som er mer unisont utfarget.
Austin Hamilton
Han flyttet fra Jamaica til Sverige som tolvåring.
P7 Klem
Sendeskjema Julekanalen P7 Klem Pr. Q4 2022
Mandag–fredag
Lørdag og søndag
Austin Hamilton
2013
I svensk mesterskap i friidrett 2013 utendørs vant Malmö også 4 × 100 meter stafett, med Hamilton på laget. Han fikk også bronse på 100 meter, med tiden 10,67.
Han vant både 100 og 200 meter i G16-klassen under Ungdoms-SM 2013.
2014
I svensk mesterskap i friidrett innendørs 2014 kom han på tredjeplass på 60 meter. Malmö vant igjen 4 × 200 meter stafett, med Hamilton på laget.
I stafett-SM 2014 deltok han både i G17- og seniorklassen, og Malmö vant her 4 × 100 meter i G17-klassen, og kom på andreplass i seniorklassen, drøye halvsekundet bak Ullevi FK. Han løp 100 meter i hoved-SM 2014 utendørs, men ble slått ut i semifinalen der han løp på 10,66, og han deltok på Malmös stafettlag som vant 4 × 100 meter stafett.
Den 6. juni løp han 100 meter på 10,51 sekunder, som var under kvalifiseringskravet til junior-VM 2014. Han vant 100 meter under Världsungdomsspelen 2014, og kom på sjetteplass på 200 meter. Han ble tatt ut til Junior-VM i friidrett 2014 i Eugene, men ble der slått ut i semifinalen med 15. beste tid.
Han deltok i G17-klassen i junior-SM 2014, og vant der 100 meter og 200 meter. I Ungdoms-SM (G17) for lag i august kom Malmö på andreplass i lagkonkurransen, og Hamilton vant der 200 meter individuelt, og deltok på Malmös stafettlag som vant 4 × 200 meter.
2015
Sverige vant 4 × 100 meter stafett i Junior-EM i friidrett 2015 (U20), med Hamilton på laget. De satte ny svensk juniorrekord i finalen med 39,73. I tillegg deltok han på 100 meter, der han kom på femteplass.
Han satte ny personlig rekord på 100 meter med 10,43 i juni, og i Stafett-SM 2015 deltok han både på Malmös seniorlag og G19-lag, som begge vant gull. Han fikk bronse på 100 meter og gull på 4 × 100 meter i SM i friidrett 2015.
I Världsungdomsspelen 2015 fikk han gull på 100 meter og bronse på 200 meter. I junior-SM 2015 vant han 100 og 200 meter.
2016
I februar kom han på tredjeplass på 60 meter i SM innendørs 2016. Han kom også på tredjeplass på 100 meter i Svensk mesterskap i friidrett 2016. Han satte ny svensk juniorrekord på 100 meter i semifinalen i SM, med tiden 10,40. Han løp raskere i finalen, men tiden der (10,39) ble ikke godkjent på grunn av for mye medvind (+2,9 m/s). Han vant 100 meter under Finnkampen, der han løp på 10,40, og tangerte sin egen svenske juniorrekord.
I juli deltok han på Sveriges stafettlag på 4 × 100 meter stafett under EM i friidrett 2016, men de ble slått ut i innledningsheatet. Han vant 100 meter, og fikk sølv på 200 meter i junior-SM 2016.
2017
I SM innendørs 2017 fikk han sølv på 60 meter, bak Tom Kling Baptiste, der han satte ny personlig rekord på 6,69 sekunder. Han ble tatt ut til EM i friidrett innendørs 2017, og fikk der bronse. Han satte der personlig rekord i innledningsheatet, med 6,65, og han forbedret denne til 6,63 i finalen.
Passasjerferge
Dette begrepet er så rommelig, at ulike båttyper som bilferger og hurtigbåter også kan betegnes som passasjerferger. I teknisk omtalelse er bilferger som også tok med passasjerer uten reisemidler som sykkel eller bil, betegnet som kombinerte passasjer- og bilferger i Norge fra gammelt av. Disse som en regel er i faste fergesamband med opptil tre stopp, selv om lokale rutetjenester kunne også betegnes som «ferger» tross flere anløp per rute. Noen av sambandene kunne være sesongbestemt som hvis bare om sommeren eller som turreisestilbud for opplevelsesreiser.
Oslo
Den tidlige rutetrafikken i den indre Oslofjord i 1800-tallet var etter samme mønster som lokalbåtfart i resten av landet, men skilt seg ut ved å være mer egnet for passasjerfart enn passasjer- og godsfart, preget av de lokale forholdene med smule farvann, små brygger og liten tidevannsforskjell. En lokalbåt som også betegnes som fjordbåt eller pappabåt, hadde liten plass for dekkslast, lavt fribord og store vindusåpninger nær vannlinjen som de svenske skjærgårdsbåtene kjent fra Stockholm med dens tilhørende skjærgård. Dette skyldes den voksende storbyen med flere havnebasseng med kort adgang til enten arbeidsplass eller kommunikasjonstjenester som jernbanen, de omkringliggende bygdene og byen knyttes sammen til land - og til sjøs. De lengste rutene gikk helt fram til Drøbak som i begynnelsen på det tjuende århundret hadde flest rutebåtanløp per dag over hele landet, en båtkultur omkring pendeltrafikk, passasjerfart, faste rutesamband, lystreise og ferieutflukt hadde etablert seg i slutten på 1800-tallet.
Bygdøyfergene
Den første reelle fergestrekningen ble åpnet av fergemannen Elias Skarpsno i 1816 mellom Skarpsno i dagens bydel Frogner og Rodeløkken på Ladegaardsøen som nå er bedre kjent som Bygdøy. Utflukt til det landlige øya som etter hvert fikk fornøyelser og attraksjoner, begynte å bli populært og det tok ikke lang tid før Bygdøyfergen hadde etablert seg med tusenvis av passasjerer hver dag, etter hvert som mange fergemenn med disses snekkene kom til. Den første fergestrekningen over Frognerkilen etterfølges av den direkte fergestrekningen mellom Pipervika i dagens Oslo sentrum og Ladegaardsøen, men det kunne ta 45 minutter for fergemannen å ro til øya, så denne strekningen var mer en turiststrekning enn et samband. Robåtene forsvant fra Frognerkilen i 1896, selv om tilbud om hyring av robåter vedvart fram til 1920-tallet.
Fergestrekningen over Frognerkilen som var blitt Skarpsno-Oscarshall var åsted for en rekke nyheter fram til nedleggelsen i mellomkrigstiden, først var to små dampferger satt inn, disse erstattes med en kabelferge som heller ikke var en suksess, og deretter både motorbåt og elektrisk drevne båter, dvs. batteriferger. Den hadde blitt avløst av bedre vegforbindelser og mer kapable ferger på den nye fergestrekningen Skillebekk-Dronningen siden 1898. Allerede i 1840-tallet ble dampbåt sendt ut om sommeren, den første var «Josephine», også kalt «Jossa» på folkemunne, deretter den litt større «Jonas Colett» som gikk ut to ganger i uken om sommeren. Etter hvert som det bygges landsted og permanente boliger på øya som var blitt landfast, meldt det seg et behov for direkte fergesamband til bysenteret i Christiania.
Dette fulgt til etablering av ruteselskaper som Bygdøy Dampskipsselskab som i 1857 hadde en hjulbåt. Det første rederiet som lykte med å etablere fergefart mellom Pipervika og Ladegaardsøen (Langvikbukten), var Ladegaardsøens Dampskipsselskab dannet i 1864, som satte inn D/S «Oscar» med plass til 150 passasjerer, som etter kort tid avløses av dampbåten «Louise» med plass for 144 passasjerer, som var på 30 brutto tonn, var 80,2 fot lang og 11,7 fot bred i dimensjonene. Bygdøy Dampskipsselskab overtok virksomheten i 1874, som fortsatte med tradisjonen med navnet etter de tre kongelige Louiser som hadde oppholdt seg på Ladegaardsøen, D/S «Louise I» som den første pendelfergen i Kristiania i 1892 og den større D/S «Louise II» fra 1898.
Fram til innsettingen av «Louise I» var samtidige ferger dampbåter, blant annet av rederiet Bygdø Nye Dampsskibsselskab skiftet i 1884 som hadde tre brygger på Bygdøy som betjenes med hver sin båt, «Carl», «Eugen» og «Axel» fra Pipervika. D/S «Carl» var 66,5 fot langt og 13,2 fot bredt med dypgang på 5,8 fot som en typisk passasjerbåt med salongdekk og et åpent shelterdekk. Større fartøyer som «Oscar» og «Bygdøy» var satt inn i 1890-årene, men innføringen av pendelfergen med kortere reisetid snudde situasjonen til konkurrentenes fordel, rederiet avviklet engasjementet i 1899. Da hadde et tredje fergerederi, Huk Aktieselskab også hentet fram nye båter basert på den nye fergetypen etter å ha åpnet strekningen Skillebekk-Dronningen, som utvides med nye ruter til forskjellige steder på Bygdøy.
D/S «Framnæs» var en opprinnelig stockholmsferge bygget i Gävle i 1897 under sitt navn D/F «Nybron I», som ble solgt til Huk Aktieselskab i det samme året, og deretter blitt et forbilde for de etterfølgende bygdøyfergene under navnet «Framnæs» med numre i tillegg fra 2 til 6, den siste ble levert i året 1914, men var solgt etter bare fire år til Bergen hvor den tjenestegjort som lokalferge under navnet «Uren». De små hendige fergene utklasset de større Louise-fergene, ikke minst ettersom trafikknutepunktet i Langvikbukten hadde flyttet seg til Benneches brygge (Dronningen) med Huk Aveny som gikk innover Bygdøy. Men D/S «Louise II» forbli den største bygdøyfergen i historien ved å være 103,7 fot lang, 21,5 fot bred og 10,7 fot dyp på 134 bruttotonn med plass for 331 passasjerer.
Huk Aktieselskab gikk til likvidasjon i 1917 fordi flesteparten av fergene var dampdrevet med et kullbehov som var blitt for kostbart som et resultat av den første verdenskrigen. Skibsaktieselskabet Bygdøfærgerne overtok virksomheten etter en sanering som så «Framnæs 2» solgt til Laxevaag Kommunes fergeselskap, omdøpt til «Oldernes», M/S «Framnæs 3» solgt til Kristiansund og «Framnæs 6» solgt til Bergen. Den første bussruten til Bygdøy ble åpnet i 1923, og denne skulle etter hvert underminere fergefarten. Trafikken ble etter hvert redusert, og i 1948 ble helårsrutene innstilt, knapt tre år senere var trafikken redusert til sommertid.
Oktroa
En oktroa (av fransk octroi ≈ bevilling og latin auctoritas ≈ innflytelse) er et privilegiebrev fra staten til å drive en bestemt form for økonomisk virksomhet eller selskap. De første danske aksjeselskaper og banker måtte ha kongens oktroa for å kunne opprette selskapet. Den første danske aksjevirksomhet som fikk utstedt en oktroa var det Det Danske Ostindiske Kompani, som ble stiftet i 1616. En oktroa gjorde det mulig å tiltrekke kunnskap og kapital til landet uten selv å investere kapital.
Passasjerferge
Bygdøyfergene
Båtservice overtok aksjene i selskapet og dermed ansvaret for driften med nye moderne motorbåter som avløste alle eldre dampferger fra 1956, disse er fremdeles i trafikk mellom Pipervika og Dronningen/Bygdøynes i sommerhalvåret for turistene og fastboende som sightseeingbåtene. Den første fjordbussen er «Båtservice I», som etterfølges av andre båter med det samme navnet med numre i romertall i tillegg. Den siste båten som var levert i 1957, er «Båtservice IX» levert fra Haugesund Mekanisk Verksted.
Montreal Gazette
Montreal Gazette, tidligere kalt The Gazette, er den eneste engelskspråklige dagsavisen utgitt i Montreal, Canada. Avisen ble grunnlagt i 1778 av Fleury Mesplet. Gazette er Canadas eldste eksisterende avis.
Passasjerferge
Badefergene
I begynnelsen på 1800-tallet var det ansett å være usunt å bade ute, men etter åpningen av et utendørsbad nedenfor Akershus festning i 1820 begynte det å etablere seg en badekultur med godt utstyrte og innelukkede badeanlegg som kunne tilfredsstille anstendighetskrav samt gav besøkerne anledning til å bade i sjøvannet. Badehusene var dermed populære friluftmål med forlystelsesmuligheter for folk som søkt et avbrudd fra hverdagslivet og allerede i 1820 var den første badefergen i drift fra festningsbryggen ut til det flytende badehuset. Det var ikke bare på Bygdøy badeanleggene fantes, disse ble også oppført på øyene ute i fjorden og på strendene. Nordstrand Bad hadde faste rutebåtsamband med Pipervika og jernbanebryggen i Bjørvika siden 1890.
Siden 1914 da det første kommunale friluftbadet ble anlagt på den sørvestre siden av Hovedøya, var badeferger et fast innslag, ettersom både badet og fergene ble gratis for publikum. To småbåter, M/S «Sjøbad I» og M/S «Sjøbad II» var satt inn, men tre større båter overtok i 1915-1917, M/S «Sjøbad III», M/S «Sjøbad IV» og M/S «Sjøbad V» med større passasjerkapasitet. De fire sjøbadfergene fraktet badende ut til badet på Hovedøya fra Skillebekk i vest, Festningskaien i sentrum og munningen av Akerselva i øst, den mindre «Sjøbad II» avløses av en større båt som også fikk det samme navnet i 1923. Badet trakk mange mennesker til Hovedøya, i året 1936 hadde 238,221 kommet dit i løpet av en sesong.
Hovedøya Bad ble nedlagt i 1950-tallet til fordel for friluftbadet ute på Langøyene, og samtidig overtok de kommunale badefergene trafikken til Ingierstrand Bad, i 1953 ble M/S «St. Halvard», en stor passasjerferge på 176 bruttotonn satt på denne ruten med plass for 294 passasjerer. Men badegjestene begynte å bruke egne transport til badestedene på fastlandet, som etter hvert mistet badefergetjenesten. En ny aluminiumsbåt med navnet M/S «Sjøbad I» var levert til Oslo Kommune som en allroundbåt. Badetrafikken gikk nedover i 1970-årene slik at det ikke lenge var blitt lønnsomt, de tre eldre badefergene - II, III og IV kalles baljer mot slutten på disses virksomhet. M/S «Hovedøya» som var anskaffet i 1968, er den siste badefergen. Oslofergene overtok driften av Langøyruten sammen med «Sjøbad I» som omdøpes til «Oslo VII».
Øybåtene
Dagens øybåtene kalles også fjordbåter, men var først og fremst ment for rutetrafikk mellom byen og omkringliggende øyer ute på fjorden. Det første fartøyet med anløp i øyene var sannsynlig hjulbåten «Dragen», en 75 fot lang og 13 fot bred båt bygd for godseier Treschow i Larvik i 1847, som var kjøpt av Christiania og Omegn Dampsskibsselskab. I tillegg til den faste ruten mellom byen og Ladegaardsøen seilt den ut til Lindøya og Nordre Langøy i årene mellom 1857 og 1862. Fra 1866 var det faste ruter ut til Ormøya med D/S «Sirius», en av dampbåtene for Christiania-Oslo Dampsskibsselskab som gav sine båtene stjernenavn. D/S «Ceres» var den første større rutebåten på 75,5 fot lengde, 13,1 fot bredde og 6,2 fot i dypgang på 48 bruttotonn, som kunne ta med seg 128 passasjerer. Denne ruten til Sjursøya, Ormøya, Malmøya og Ulvøya med D/S «Ceres» vedvart fram til 1928, siden 1876 var driften opprettholdt av Christiania-Ormsund Dampskibsselskab.
Utbyggingen på de kystnære øyene på den østre del av indre Oslofjorden med sommervillaer fulgt til et behov for direkte båtruter mellom feriestedene og selve byen. Dette trafikkmønsteret vedvart i nyere tid til de indre øyene, i særpregenheten Lindøya og Nakholmen hvor det ble reist sommerhytter. Det ble etter hvert reist broer til de kystnære øyene slik at rutemønsteret endret seg etter bortfall av Sjursøya og Ormøya. Ulvøya fikk også bro, men til tross for dette fortsatte rutebåtene å anløpe øya med M/B «Flaskebæk» i A/S Nesodden Dampsskipsselskaps eie fram til 1936 og med dampbåten «Lagfjord» eid av Oslo Fjordruter fram til 1940. I etterkrigstiden var rutetrafikken redusert til bare de indre øyene utenfor Oslo havn, Hovedøya, Bleikøya, Nakholmen, Gressholmen, Lindøya og Langøyene.
Ved århundreskiftet til det tjuende århundret ble småferger satt inn mellom byen og øyene, restauratør Christian Christiansen startet fergetrafikken mellom Vippetangen og Hovedøya i 1906, seks år senere hadde han en flåte av mange motorbåter; «Motor» og «Oslo» var de første to, men navnet «Oslo» videreføres med etterfølgende båter som fikk numre I-IV, en navnetradisjon som holdt seg i livet for mer enn ett århundre. Christiansen gav seg i 1915, men andre så anledningen og overtok konsesjonen for trafikken på øyene i 1917, disse var Josef Bøe og Axel Holm som stiftet firmaet Holm og Bøe. De fire Oslo-fergene ble overtatt og omdøpt; «Oslo I» til «Lille Oslo», «Oslo II» til «Stor Oslo» og «Oslo III» til «Langen». Trafikken steg utover årene etter hyttebebyggelse var tillatt på øyene, og større passasjerbåter måtte skaffes fram. «Oslo IV» som var bygget av Løvaas i Drøbak, ble levert i 1923.
«Oslo V» som var populært kalt «femmer´n» med plass for 94 passasjerer, dannet forbilde for de etterfølgende fergebåtene, «Oslo VI» i 1924, «Oslo VII» i 1927, «Oslo VIII» og «Oslo IX» i 1936. Disse var åpne motorbåter uten styrehus med et værdekk som gav passasjerene ly mot værelementene, men «Oslo IX» er den første med styrehus og lukket salong, den settes inn på sambandet mellom sjøflyplassen på Gressholmen og byen fram til åpningen av Fornebu flyplass i 1939. Etterkrigstiden var en vanskelig tid for båtfirmaet som kjøpt M/S «Huk» og ombygd den til «Oslo X» i 1959, men mot slutten overtok firmaet andre båtruter, spesielt trafikken til Hovedøya fra 1968. De «tradisjonelle» Oslo-fergene fortsatte etter diverse bygging, og firmaet skiftet navn til Oslofergene etter å ha blitt overtatt av Thor Bøe og gjort om til privat firma i 1964. Oslo-fergene var blitt relative moderne båter med lukket salong og reist styrehus, bare «Oslo VI» var ikke forlenget.
I slutten på 1970-årene var det klart at mer kapable båter måtte til, samtidig som de første diskusjonene om å integrere båttrafikken i billettsystemet opprettet av Oslo Sporveier startet. Både økende trafikk til øyene etter integreringen inn i billettsystemet fra 1981 og overtagelsen av kjøringen til Langøyene i 1985 medregnet den tidlige «Sjøbad I» som omdøpes til «Oslo VII», gjorde flåten på fire ferger for liten. På slutten av 1980-tallet hadde Oslofergene fire båter, «Oslo VI», «Oslo VIII», «Oslo IX» og «Oslo VIII». Den første fergen med kapasitet for over 200 passasjerer ble bestilt under navnet «Oslo V», men den brant opp på verftet og erstattes med «Oslo XI» som den første av den nye generasjonen.
«Oslo XI» som ble levert i 1989, kunne legge til med baugen uten behov for trosser, dette gjør lasting og lossing av passasjerer mer effektiv. Søsterskipet «Oslo XII» levert i det neste året, 1990, var bygd på samme lest med like mange passasjerer om bord, 236 til sammen. Høydepunktet for firmaet var i 1996-1998 med hurtigbåten M/S «Oslo IV», en westamaran på sambandet Oslo-Strømstad. Den tredje fergen av den tredje generasjonen, «Oslo X», var levert i 1998. Få år senere var alle tradisjonelle Oslofergene borte med et unntak, «Oslo IX» som var reddet fra opphugging i 2001. Den fjerde og siste fergen, «Oslo VIII» levert fra Mandal Båtservice i 2009 erstattet «Oslo VII» som ble opphugd som den siste badefergen i Oslos historie.
Trafikken bare øker i løpet av årene, og en reservebåt, «Nyvigra III», måtte leies inn i året 2016. Oppgaven var i ferd med å bli for stor for Oslo-Fergene som gikk over til biodiesel på de fire rutefergene. Under den varme og solrike sommeren i 2018 fraktet øybåtene 1,2 millioner mellom øyene i Indre Oslofjord og byen. Det bli besluttet å legge ut fergetjenesten på anbud, og Boreal Sjø som en av de fem tilbydere vant kontrakten med Ruter i januar 2020. Det var besluttet at all kollektivtransport i hovedstadsregionen skal være utslippsfri i 2028, så elektriske drift var blitt obligatorisk. Oslo-Fergene avsluttet virksomheten den 31. oktober 2021.
Tempura
Tempura (天麩羅, てんぷら tenpura, sannsynligvis fra latinens tempora, 'temporær' ) er i det japanske kjøkken mat som først er blitt panert og deretter frityrstekt i olje.
Myanmar under VM i friidrett 2015
Myanmar deltok under VM i friidrett 2015 (utendørs) fra 22. august til 30. august 2015 i Beijing i Kina. Troppen bestod av en utøver; Aye Aye Aung. Hun deltok i 800 meter for kvinner, men klarte ikke å kvalifisere seg fra forsøksheatet.
Resultater
(Q, q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste, PB - personlig rekord)
Tempura
Det dreier seg ofte om sopp, fisk, reker, blekksprut, søtpotet eller lotusrot som dyppes i en deigblanding basert på ris og også består av et fint tempuramel bestående av vann, mel og eggegule (iblant med tilsatt bikarbonat ). I stedet for tempuramel kan man også benytte hvetemel. Deretter friteres ingrediensene i 2-3 minutter.
Passasjerferge
Øybåtene
Boreal Sjø som overtok virksomheten fra året 2022, bestilt fem batterielektriske ferger av type MM 35 PE EL, design av det norske designbyrået Multi Maritime og bygd i Tyrkia som pendelferger på 35 meter lengde og 8 meter bredde med plass for 350 passasjerer fordelt på to dekk med salongrom med store utsiktsmuligheter og stort soldekk. De vil få navnene «Oslofjord» med romerske tall i tillegg fra I til V. «Oslofjord I» ankommet Oslo den 15. desember 2021 for å settes i rutetrafikk fra januar 2022.
Tempura
Teknikken ble introdusert i Japan på 1500-tallet av portugisiske katolske misjonærer tilhørende jesuittordenen og handelsmenn fra regionen Alentejo. Ordet てんぷら er et låneord fra portugisisk tempero. Det antas å være sammenkoblet med misjonærenes ord for fasten – tempora; da fikk man ikke spise retter med kjøtt.
Japanske restauranter som har spesialisert seg på tempura kalles tempura-ya (てんぷら屋).
Passasjerferge
Nesoddbåtene
Nesodden er en halvøy mellom Oslofjorden til vest og Bunnefjorden til øst som er så langstrakt, at rutetrafikk med båt i lang tid var det eneste alternativet mellom Nesoddtangen og Christiania/Kristiania/Oslo fram til utbyggelsen av det nasjonale vegnettverket i etterkrigstiden. Rutebåtene modellert på den norske lokalbåten som regel betegnes som fjordbåter, men også som nesoddbåter og i nyere tid nesoddferger. Tradisjonell rutetrafikk med mange stoppesteder avhengige av tilgjengelige brygger på begge sider av halvøya startet i midten av 1800-tallet, men Bunnefjorden var tradisjonelt den viktigste ferdselsåren i flere århundrer. Dette skyldes de geografiske forholdene ved at østsiden av Nesodden bukter seg slakt ned mot fjorden. Derfor fraktet bøndene sine varene dit om sommeren for båtfrakt og om vinteren på isen.
Den første rutebåten var hjulbåten «Dragen» mellom byen og Hellvik og Presteskjær på Nesoddlandet mot Bunnefjorden i 1857. Dette fulgt senere til etableringen av det første rederiet, Interessentskabet Bundefjord stiftet i april 1874, som i det neste året fikk et nytt navn, Bundefjords Dampskibsselskab med en tyskbygd skruebåt, D/S «Bundefjord» med passasjersertifikat for 193 passasjerer på et 89,8 fot langt, 16,2 for bredt og 9 fot dypt skrog med salongrom. Den gikk bare i sommerhalvåret og fungert mer som skyssetransport med hovedvekt på passasjerfrakt. Denne båten overlevd fram til 1953, populært kalt «Dokka i fjorden» som en av de meste legendariske fjordbåtene. På vestsiden var rutetrafikk til Oslo besørget med rutebåtene fra Tønsberg, men disse sluttet å anløpe bryggene i 1889 og Nesodden Dampskibsselskab ble dannet med båten D/S «Jona» i 1892.
Mot slutten på 1800-tallet hadde det etablert seg en rutetrafikk fra begge sider av Nesodden til Kristiania da trafikkmønsteret endret seg med større vekt på sommergjester, og inn i den første halvdelen av 1900-tallet ble relative store passasjerbåter foretrukket, først ut var D/S «Nesodden» levert til Bundefjord Dampsskibselskab i 1903 med plass for 241 passasjerer. To konkurrende rederier, Bundefjord Dampsskibselskab og Aktieselskabet Helvig siden 1905 slo seg sammen til Aktieselskabet Bundefjord-Helvig i 1908. Flere mindre selskaper oppsto, men disse vart ikke lenge, og A/S Bundefjord Dampskibselskap overtok all trafikk i Bundefjorden i 1925. Helårsbåter bli et fast innslag i rutene på Nesodden etter hvert som allsidige båter med isbryteregenskaper overtok i mellomkrigstiden. Trafikken fra Nesodden til Oslo hendt med mange båter som kunne finne på å kappe med hverandre om å være først ut forbi Dyna fyr.
Et varsel om nye tider kom med den første motorbåten, M/S «Flaskebæk» levert til Flaskebæk og Omegn Trafikselskab i 1914. Den ble senere overtatt først av Nesodden Dampsskibsselskab i 1926, deretter av Bundefjord Dampskibselskap i 1930 som øybåt mellom Flytebryggen i Nesodden og Malmøya fram til 1937. Rutetrafikken hadde blitt så stor, at Bundefjord Dampsskibselskap bygge et nytt skip hver femte år for å ha nye og skikkelige rutebåter, de var fremdeles dampdrevet som «den flotteste og mest moderne fjordbåt i landet», D/S «Ursvik» levert i 1933 med plass for 370 passasjerer på et 107,2 fot langt, 21,9 fot bredt og 7,3 fot dypt skrog på 191 bruttotonn. Som svar på dette hadde Nesodden Dampskibsselskab D/S «Fjellstrand» levert som en 110,1 fot lang, 21,9 fot bred og 7,3 fot dyp rutebåt på 218 bruttotonn i 1935 med plass for 379 passasjerer.
Ceratotrupes
Ceratotrupes er en slekt av biller i familiegruppen tordivler.
Passasjerferge
Nesoddbåtene
Etterkrigstiden så veldige store forvandligheter omkring Nesodden som fikk gode vegforbindelser med bussruter til Oslo og andre byer og en rasjonalisering av rutebåttrafikken med færre brygger og større båter. De to rutebåtrederiene ble slått sammen til A/S Nesodden-Bundefjord Dampskipsselskap (NBDS) i ly av krigen den 26. mars 1941. En voldsom utbygning på Nordre Nesodden tok seg til, samtidig som varefrakten trappes ned etter hvert som vegene ble bedre og nye ferdselsårer som på Nesoddplatået tiltrakk seg kjøpmenn og kunder bort fra sjøen. Det var ikke lenge økonomisk hensiktsmessig å ha mange stoppesteder, og rutebussene gjort det mulig å konsentrere seg om færre stoppesteder, som Nesoddtangen brygge. Dampdrift var også blitt kostbart, så NBDS også måtte skifte til dieseldrift. I 1956 måtte Nesodden kommune overta aksjemajoriteten i NBDS i 1957, og i løpet av ett tiår ble nesten hele rutetrafikken nedlagt til fordel for fergestrekninger mot Oslo.
Ceratotrupes
Utseende
Middelsstore (ca. 12 - 18 millimeter), kraftige, blankt svarte tordivler. Kroppsformen er litt avlang. Hannen har et horn på hodet og midten av pronotum er noe framskutt. Dekkvingene har kraftige lengdefurer, beina er kraftige gravebein.
Bordtennis under Sommer-OL 2016 – Lag kvinner
Lagkonkurransen for menn i bordtennis under Sommer-OL 2016 fant sted fra 6. til 21. august 2016 på Riocentro i Rio de Janeiro.
Passasjerferge
Nesoddbåtene
Motorbåten «Prinsen» bygget av Stord Verft var den første moderne nesoddbåt under leveransen til NBDS i 1955, som startet en ny navnetradisjon ved å døpe sine båter med eventyrnavn. De nye motorbåtene helt avløste alle eldre båter, i løpet av 1960-årene ble en ny båttype, fergen, satt inn mellom Nesodden og Oslo med 30 minutters og deretter 20 minutters intervall i rushtid som gjort det klart at raske og store motorbåter måtte settes inn, først den mindre «Veslefrikk» i 1960, deretter søsterskipene «Tyrihans» og «Prinsessen» i 1964 og 1965, siden «Lykkeper» fra 1969. M/S «Lykkeper» på 292 bruttotonn var 36,1 meter lang og 7,2 meter bred med en hydraulisk port i øvre aktre salong og plass for 380 passasjerer. Under hundreårsfeiringen i 1974 ble en passasjerferge kontrahert og levert under navnet M/S «Huldra» med plass for 429 passasjerer fordelt på tre dekk med salonger og to store sideporter for lossing og lasting. Den var den største nesoddbåten med en bruttotonnasje på 609 tonn og var 132,7 fot lang, 29,6 fot bred og 9,0 fot dypt.
Ceratotrupes
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika.
Passasjerferge
Nesoddbåtene
Overgangen til fergetrafikk fullbyrdes i 1980-årene med kjøpet av bilfergen «Fenring» («Askøy») fra Rutelaget Askøy-Bergen som leveres til Nesodden som en nødløsning, men dette var begynnelsen på den neste generasjonen. Det var diskusjon om Nesoddbåtene var best tjent med konvensjonelle ferger eller hurtigbåter, men det ble pendelfergen som triumfert i slutten. Bilfergen fra Bergen som fikk navnet «Smørbukk» hadde sidegangveier fram til ombyggingen i 1992-93, så «Dronningen» levert i 1987 ble den første pendelfergen blant nesoddbåtene, med porter i hver ende. Da var nye terminaler ferdigbygget på Nesoddtangen og Aker brygge for fergeforbindelsen over fjorden.
Innføringen av pendelfergen revolusjonerte trafikken, ettersom Nesoddtangen brygge og Aker Brygge fikk hydrauliske lemmer som gjør det mulig å legge med den ene enden til, og med store dører ut til dekk for passasjerene. M/S «Dronningen» var 44,0 meter lang og 9,6 meter bred, 4,2 meter dyp med deplasement på 285 bruttotonn. Søsterskipet av «Smørbukk» fra Rutelaget Askøy-Bergen, «Digernes» («Kleppestø») ble solgt til NBDS i 1989 og utsatt for ombygning inn i en passasjerferge med kapasitet for 600 passasjerer. Den «nye» fergen under navnet «Bamse Brakar» hadde store lyse salonger og riklig med plass, og i 1993 var «Smørbukk» ombygd til den samme standarden. Det var også i 1980-årene hurtigbåten kom til Nesodden. Allerede i 1974 ble den første hurtigbåten levert til NBDS, «Mikkel», bygget i plast som en katamaran ment for rutefart på Bunnefjorden. Selv om pendelfergen kom fra striden i 1980-årene med seieren i behold, var ambisjonene om hurtigbåtene aldri oppgitt, og en fergestrekning mellom Nesoddtangen og Fornebu ned stans i Lysaker var startet i august 1986 med «Tornerose» for skyssetrafikk av reisende mellom Nesoddlandet og flyplassen i Fornebu. I 1988 overtok «Snarveien», og i januar 1991 kom den moderne katamaranen «Prinsessen» med en kapasitet på 24 knop til Nesoddtangen brygge. Den hadde en reisetid på 5 minutter.
Hurtigbåtene var den gang ikke utstyrt med hydrauliske landganger på fordekket, «Prinsessen» var først ut med landgang i baugen i landet. Selv etter nedleggelsen av Fornebu flyplass hadde hurtigbåten etablert seg mellom Nesodden og Oslo, demonstrert med katamaranen «Prinsen» i 1999.
I 2009 ble trafikken mellom Oslo og Nesodden lagt ut på anbud, og Tide Sjø vant med en ny flåteplan med både pendelferger som vil være gassdrevet, og hurtigbåter med landgang. Tre gassferger ble bygd av verftet Chantiers de l’Atlantique eide av Aker Yard i Frankrike og levert til Tide Sjø, samtidige er 49,9 meter lang, 12,10 meter bred og 5,35 meter dyp på 1139 bruttotonn med plass for 628 passasjerer - M/S «Tidekongen», M/S «Tidedronningen» og M/S «Tideprinsen». Disse settes inn på sambandet Aker Brygge - Nesoddtangen brygge mens to hurtigbåter, «Tidebaronessen» og «Tidebaronen», leveres fra Brødrene AA i Hyen med plass for 250 passasjerer og en toppfart på 30 knop. I senere tid mistet de alle ordet «Tide» fra navnene etter selskapet skiftet navn til Norled i 2012.
I 2019 ble de tre gassfergene ombygd til elektrisk drift - «Kongen», «Dronningen» og «Prinsen». Dette hendt ved å skifte ut gassmotorene og drivstoff med totalvekt på 36 tonn med batterier og elektro- og automasjonsutstyr på 26 tonn. Da hadde Nesoddbåtene mellom Aker Brygge og Nesodden blitt Norges største bilfrie samband med 2,7 millioner passasjerer hver år.
Bergen
Bergen i eldre tid lå så isolert, at båttransport var det eneste alternativet for beboere både i byen, omegn og Vestlandet hvor befolkningsspredningen betyr at det er mange mindre befolkningskonsentrasjoner. Dermed var all personbefordring mellom Bergen og omegn på lengre hold med lokalbåter i ruter med mange anløpshavner. Men selve byen er omringet av vann, først og fremst Vågen og Puddefjorden. I 1800-tallet begynte en industrireising som lagt beslag på store områder utenfor det gamle byområdet som utvides til å omfatte begge sider av Vågen i første omgang. Etter hvert som bybefolkningen forøke seg i tråd med veksten i tilgjengelige arbeidsplasser, ble kollektivtrafikk for de reisende nødvendig. Fra gammelt av hadde fløttmennene forsørget transport av mennesker og varer tvers over Vågen med robåter, og fram til 1893 var minst syv fløttmannsstasjoner opprettet for fergefart i selve byen mens det var flere fløttmannsstasjoner på begge sider av Puddefjorden.
Laksevågfergene
Den første fergeruten var i 1865-66 med Dampbaadelaget med dampbåtene «Louise», «Carl» og «Fridtjof» mellom Triangelen, Nøstet og Laksevåg. Føreren tok ofte slepeoppdrag underveis, dette fulgt til misnøye ettersom store forsinkelser og høye billettpriser oppsto. Andre tok opp konkurransen som A.S. Trafik fra 1872 med «Trafik» og senere «Ekspress», kun på Nøstet-Laksevåg strekningen. Dampbaadelaget innstilte sin virksomhet i 1879 og solgt sine dampbåtene, da hadde forbindelsen mellom Laksevåg og Bergen oppstått med flere dampbåter. Ettersom jernskipsbyggeriet Martens, Olsen & Co. ble grunnlagt på Laksevåg i 1882 i tillegg til andre industribedrifter betyr det at kapasiteten på de små dampbåtene ikke lenge var tilstrekkelig. Repslager Janson som overtok Laxevaag Repslageri på Damsgård i 1873, hadde lenge drevet rutetrafikk over Puddefjorden med «Louise» etter han kjøpt den av Dampbaadelaget, men fant at den var for liten og dårlig egnet for helårsvirksomhet.