cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PGA Championship 2012
PGA Championship 2012 ble arrangert i Kiawah Island, Sør-Carolina i USA i 2012.
Grands Magasins du Louvre
Les Grands Magasins du Louvre, opprinnelig Les Galeries du Louvre, var et storvarehus i Paris som ble grunnlagt i 1855, tre år ettr sin hovedkonkurrent, Le Bon Marché. Etter at det kom under ny ledelse ved Société du Louvre stengte det sine sører for godt i 1974. Deretter har bygningene huset Louvre des Antiquaires, et konglomerat av antikvitetsforretninger, og kontorer. Les Grands Magasins du Louvre var en inspirasjon for Émile Zolas roman Au Bonheur des Dames (1883).
Historie
Alfred Chauchard, som hanne vært selger ved forretningen Au Pauvre Diable med en månedslønn på 25 Francs, slo seg i 1855 sammen med Auguste Hériot og Léonce Faré om å leie gateetasjene til det nyåpnede Grand Hôtel du Louvre på rue de Rivoli i en bygning bygd i 1852 av brødrene Péreire etter ønske Seine-prefekten Baron Haussmann. Her startet Faré, Chauchard, Hériot et Compagnie en motebutikk ved navn Les Galeries du Louvre. Bygningen var leiet av La Compagnie Immobilière de Paris. Péreirebrødrene finansierte lanseringen av forretningen, og tok i 1860 aksjeandeler i den. I 1857 trakk Faré seg fra gesjeften, fordi han mente at den ikke var rentabel. Men i 1865 tok den inn 15 millioner i salg, og ti år etter 41 millioner. På denne tid ansatte selskapet ca 2400 personer, og Chauchard og Hériot ble svært rike. I 1875 klarte de å gå til innkjøp av hele bygningen. De flyttet Hôtel du Louvre til den andre siden av Place du Palais-Royal, der det fremdeles står, og etter to års arbeid åpnet de Les Grands Magasins du Louvre. Magasinet tilbød alt hva den kresne kunde kunne begjære; det hadde 52 avdelinger og disker som tilbød silker av mange farver, indiske sjal, tartaner, article de Paris, undertøy, leger, vannfarger og meget mer.
Auguste Hériot døde i 1879,og hans bror Olympe arvet hans del av selskapet. Chauchard solgte sine aksjer, uvisst av hvilken grunn, i 1885. Deretter ledet Olympe selskapet alene til 1888, det året da tegnene på sinnssykdom fremtvang hans fratreden. Han ble etterfulft av Émile Pereires sønn.
I 1889 fikk selskapet navnet Société du Louvre og åpnet ytterligere et hotell, Hôtel Concorde Saint-Lazare, med en hall tegnet av Gustave Eiffel. I 1909 åpnet selskapet Hôtel de Crillon på Place de la Concorde.
Under den annen verdenskrig ble bygningen ødelagt. Natt til 24. september 1943 skjøt tysk luftvern ned et britisk Avro Lancaster bombefly, og det styrtet ned i storvaresenteret. Eksplosjonen etterlot seg et stort krater og storbrannen ødela hele bygningen på nær av noen fasadevegger.
François de Malherbe
François de Malherbe (født 1555 i Caen i Frankrike, død 16. oktober 1628 i Paris) var en fransk poet og litteraturteoretiker som gikk inn for strikte former, tilbakeholdenhet og en ren diksjon. Hans verk banet vei for franskklassisismen.
Bakgrunn
Malherbe vokste opp i en protestantisk dommerfamilie. Han studerte rettsvitenskap ved Universitetet i Caen (der han vanket i humanistiske sirkler og forfattet sine første dikt) og i Basel og i Heidelberg, som begge var kalvinistiske høyborger den gang.
Embedsmann
I 1577 konverterte han til katolisismen og ble sekretær til den kongelige stattholder (guvernør) i Provence, den litteraturinteresserte bastard av kong Henrik II, Henri d’Angoulême, som dessuten var Grand Prieur, det vil si overhode, for den franske gren av Malteserordenen.
I 1581 giftet Malherbe seg i Aix-en-Provence med datter av hoveddommeren for den høyeste domstol (parlement) for Provence.
Hellaserica
Hellaserica er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Larvene lever i jorda av røtter, mens de voksne insektene kan finnes gnagende på blader. De flyr godt og mye, helst om natta.
Utbredelse
Arten er (som man skulle forvente ut fra navnet) utbredt i Hellas.
Merinosau
Ull fra merinosauen er spesielt fin og myk, og blir brukt til produksjon av undertøy, baby- og barnetøy og andre myke strikkeplagg. Merinoull brukes også i blandingsprodukter, for å myke opp hardere ulltyper. En underart kalt pollmerino har ingen horn (eller svært små antydninger), og merinosau med horn (kun vær) har lange spiralhorn som vokser tett til hodet.
Etymologi
Det er to forslag til opprinnelsen for det spanske ordet merino:
François de Malherbe
Diktning
Fra 1595 levde han imidlertid atter i Aix og ble etterhvert alment kjent. I vennskap med noen advokater, filosofen Guillaume du Vaire og akademikeren Nicolas-Claude Fabri de Peiresc utviklet han sin kunst, som blant annet resulterte i et ode til dronning Marie de Médici som gjorde ham kjent. Hos Henrik IV ble han hoffpoet og fikk blant andre Honorat de Bueil Racan og François Maynard som lærlinger.
BIND
BIND (Berkeley Internet Name Domain, tidligere: Berkeley Internet Name Daemon) er den mest brukte DNS-tjeneren på internett, spesielt på Unix-lignende systemer, hvor den er en de facto-standard. Støttet av Internet Systems Consortium. BIND ble opprinnelig laget av fire kandidatstudenter i en forskningsgruppe støttet av Det amerikanske forsvarets avanserte forskningsprosjektetat (DARPA) ved University of California, Berkeley og første gang sluppet med 4.3BSD. Paul Vixie startet å vedlikeholde det i 1988 mens han jobbet for DEC.
En ny versjon av BIND (BIND 9) ble skrevet fra bunnen av, til dels for å adressere de arkitekturmessige vanskelighetene når det gjaldt revidering av den gamle BIND kodebasen, og også for å støtte DNSSEC (DNS Security Extensions). Andre viktige funksjoner i BIND 9 inkluderer: TSIG, DNS notify, nsupdate, IPv6, «rndc flush», «views», multiprosessor støtte, og en forbedret portabilitetsarkitektur. Den er hyppig brukt på Linux-systemer.
Historie
BIND ble opprinnelig skrevet tidlig på 1980-tallet; på et stipend fra Det amerikanske forsvarets avanserte forskningsprosjektetat (DARPA). Midt på 1980-tallet, tok DEC-ansatte over BIND-utviklingen. En av disse ansatte var Paul Vixie, som fortsatte arbeidet med BIND etter han ikke lenger jobbet for DEC. Etter litt hjalp han til med å starte ISC, som da ble den ansvarlige entiteten for vedlikeholdet av BIND.
Utviklingen av BIND 9 ble gjort med en kombinasjon av kommersielle og militære kontrakter. Mesteparten av funksjonene til BIND 9 ble gjort mulig med midler fra firmaer som solgte UNIX og ville sikre at BIND fortsatt var konkurransedyktig med Microsoft sine DNS tilbud; DNSSEC-funksjonene ble gjort mulig med midler fra det amerikanske forsvaret som følte at DNS-sikkerhet var viktig.
Kritikk
På samme måte som Sendmail, WU-FTPD, og andre systemer som daterer tilbake til de tidligere mer laissez-faire dagene av internett, hadde BIND 4 og BIND 8 et høyt antall alvorlige sikkerhetshull igjennom årene. BIND 9, som var en omskriving, hadde en mye bedre sikkerhetshistorie.
GeoDNS
GeoDNS er en patch på 40 linjer til BIND som tillater split horizon DNS, så forskjellige ordretakere mottar forskjellige svar, avhengig av nærhet.
På denne måten kan et nettsted, for eksempel, en fransk tjener, en amerikansk tjener og en sørkoreansk tjener enkelt spesifisere at Européerne går til den franske tjeneren, folk fra øst-asia går til den koreanske tjeneren og personer fra resten av verden håndteres av den amerikanske tjeneren. Dette kan gi økt ytelse og potensielt lavere kostnader enn en enkelt tjenerlokasjon eller et round robin DNS-oppsett.
Kit Kat
Kit Kat er en sjokolade som produseres av Nestlé. Sjokoladen ble introdusert for det engelske markedet i 1935 av Rowntree Limited. Rowntree Limited ble kjøpt opp av Nestlé i 1988. Sjokoladen består av tre lag kjeks omtrukket av melkesjokolade. Sjokoladen er verdens nest mest solgte sjokolade, rett etter Snickers.
Verktøylinje
En verktøylinje (engelsk: toolbar, opprinnelig kjent som ribbon) er et grafisk kontrollelement i brukergrensesnitt med knapper, ikoner, menyer eller andre I/O-elementer. Verktøylinjer finnes i mange typer programvare, slik som kontorprogramvare, bilderedigeringsprogrammer og nettlesere. Verktøylinjer er vanligvis adskilt fra paletter gjennom deres integrasjon med kantene på skjermen eller større vinduer. Dette resulterer i bortkastede skjermområder dersom for mange linjer er plassert over hverandre (spesielt horisontalt på en sideorientert skjerm) eller et ineffektivt grensesnitt hvis små vinduer blir overlastet med verktøylinjer.
Andre kinesisk-japanske krig
Den andre kinesisk-japanske krig 7. juli 1937–9. september 1945 var en massiv konflikt mellom Kina og Japan både før og under andre verdenskrig. Konflikten ble avsluttet ved Japans betingelsesløse kapitulasjon i 1945. Om lag halvparten av alle skadene i Stillehavskrigen kom som en følge av denne krigen.
Fra 1937 til 1941 sloss Kina alene mot Japan, men etter angrepet på Pearl Harbor ble konflikten en del av den andre verdenskrig.
Benevnelse
På kinesisk,blir krigen oftest kalt Motstandskrigen mot Japan, også kjent som Åtte års motstandskrig (八年抗战/八年抗戰), Motstandskrig (抗战/抗戰), eller Den andre sino-japanske krig(第二次中日战争/第二次中日戰爭).
Navn
I Japan, blir navnet «Japan-Kina-krig» (日中戰爭) oftest brukt på grunn av objektiviteten. I Japan i dag er det skrevet som 日中戦争 på shinjitai. Da invasjonen av Kina begynte i juli 1937 nær Beijing, ble den kalt for «Nordkina-episoden» (華北事變) av den japanske regjeringen, og med slaget om Shanghai i de følgende månedene, ble det endret til «Kina-episoden» (支那事變).
Ordet «hendelse» (事變) ble brukt av Japan, siden ingen av landene hadde erklært krig. Japan ville unngå at andre land blandet seg inn, spesielt Storbritannia og USA, som var den viktigste leverandøren av petroleum, USA var også Japans største kilde til stål. Den amerikanske presidenten Franklin D. Roosevelt ville blitt tvunget til å lage en embargo mot Japan for å følge USAs nøytralitetsakt fra 1930, om sammenstøtene formelt hadde blitt til krig.
Andre navn
I japansk propaganda ble invasjonen av Kina til en «hellig krig» (seisen), det første steget av Hakkō ichiu (八紘一宇, verdens åtte hjørner under et tak). I 1940 startet den japanske statsministeren Fumimaro Konoe Taisei Yokusankai. Da begge sider formelt erklærte krig i desember 1941, ble navnet endret til «Den store øst-asiatiske krig» (大東亞戰爭).
Selv om de japanske myndighetene fremdeles bruker betegnelsen «kinesiske episoder» i formelle dokumenter, fordi ordet Shina er sett på som et nedverdigende ord av Kina, bruker media i Japan ofte fraser med andre uttrykk som «Den Japan-kinesiske episoden» (日華事變), som også ble brukt av media på 1930-tallet.
I tillegg er navnet «Den andre sino-japanske krig» ikke ofte brukt i Japan, siden Første kinesisk-japanske krig (日清戦争 Nisshin–Sensō) mellom Japan og Qing-dynastiet i 1894 ikke blir sett på som direkte forbundet til den andre, mellom Japan og Republikken Kina.
Første kinesisk-japansk krig
Opprinnelsen av den andre kinesisk-japanske krigen kan bli koblet tilbake til den første kinesisk-japanske krigen fra 1894-95, hvor Kina, da under Qing-dynastiet, ble beseiret av Japan og ble tvunget til å gi Taiwan til dem, og å anerkjenne uavhengigheten av Korea i Shimonosekitraktaten. Qing-dynastiet var på randen av kollaps fra interne opprør og utenlandsk imperialisme, mens Japan hadde kommet fra som en stormakt gjennom sine effektive tiltak av modernisering.
Republikken Kina
Republikken Kina ble grunnlagt i 1912, etter Xinhairevolusjonen som kastet Qing-dynastiet. Men den svake sentralmyndigheten gikk i oppløsning, og republikkens autoritet måtte gi etter for et styre av regionale krigsherrer. Å samle nasjonen og å stå imot imperialisme virket umulig. Noen krigsherrer allierte seg med forskjellige utenlandske makter i et forsøk på å utrydde hverandre. For eksempel samarbeidet krigsherren Zhang Zuolin av Mandsjuria åpent med japanerne for militær og økonomisk assistanse.
De 21 krav
I 1915, sendte Japan de 21 krav til Kina. Etter første verdenskrig skaffet Japan seg Det tyske keiserrikets interessesfære i Shandong (Shantung), som førte til nasjonale anti-japanske protester og masse demonstrasjoner i Kina, men under Beiyangregjeringen, forble Kina delt og kunne ikke stå imot angrep utenfra. For å forene Kina og gjøre en slutt på regionale krigsherrer, satte Kuomintang, det kinesiske nasjonalist partiet i Guangzhou, i gang Nordekspedisjonen i 1926-1928
Jinan-hendelsen
Kuomintangs Den nasjonale revolusjonshær rykket gjennom Kina til den ble møtt i Shandong, hvor krigsherren Zhang Zongchang, støttet av japanerne, forsøkte å stoppe fremrykkingen. Kampene endte med den såkalte Jinan-hendelsen i 1928 hvor Den nasjonale revolusjonshær og Den keiserlige japanske hær møttes i et sammenstøt som endte med at Den nasjonale revolusjonshær trakk seg tilbake fra Jinan.
Zhang Zuolin og Chiang Kai Shek
Samme år ble Zhang Zuolin drept da han ble mindre villig til å samarbeide med Japan. Etter at Zhangs sønn Zhang Xueliang raskt tok kontrollen over Mandsjuria, og til tross for sterkt japansk press for å fortsette motstanden mot Kuomintang, erklært han troskap til Chiang Kai-sheks Kuomintang-regjering, noe som medførte kinesisk samling mot slutten av 1928.
Det kinesiske kommunistparti
Det brøt imidlertid ut borgerkrig i 1930 mellom krigsherrer som tidligere hadde vært lojale mot Kuomintang under Nordekspedisjonen og den sentrale regjeringen under Chiang. I tillegg gjorde Det kinesiske kommunistiske parti opprør mot den sentrale regjeringen etter Kuomintangs massakre av deres medlemmer i Shanghai i 1927. Den sentrale regjeringen hadde derfor flere interne kriger som måtte utkjempes samtidig, og utviklet da læresetningen om «først intern fred før ekstern motstand» (kinesisk: 攘外必先安内).
Slaget om Eniwetok
Slaget om Eniwetok var et slag som ble utkjempet mellom USA og Japan i Stillehavskrigen, del av andre verdenskrig. Krigen fant sted på Enewetakatollen mellom 17. og 23. februar 1944. Amerikanernes mål med dette angrepet var å sikre seg en flybase og en havn som kunne være til hjelp i deres videre operasjoner i Stillehavet.
Bakgrunn
Den amerikanske suksessen i slaget om Kwajalein var en av hendelsene som førte til invasjonen av Eniwetok. Kontroll over Eniwetok ville sørge for å gi amerikanerne en flybase og en havn til rådighet. Disse basene kunne bli brukt til å støtte og fortsette deres angrep på Marianene, som lå nordøst for Marshalløyene.
Øya hadde vært lett forsvart i 1943 – japanske styrker trodde at amerikanerne ville angripe de sørvestre Marshalløyene først. Imidlertid hadde forsvaret blitt styrket med Første amfibiske brigade i januar. Brigadens kommandør, generalmajor Yoshimi Nishida hadde sammen med førsteløytnant Ichikawa (9 type 95 lette stridsvogner) og hans Tank kompani/første amfibiske brigade, begynt å lage forsvarslinjer, men gjentatte luftangrep gjorde dette vanskelig. Og den lille koralløya betydde at et sterkt forsvar var umulig å få til.
Viseadmiral Raymond Spruance gikk foran med invasjonen i operasjon Hailstone, et massivt luft- og sjøangrep mot den japanske basen på Truk, som var en del av Karolinene. Dette raidet ødela 15 krigsskip og mer enn 250 fly. Eniwetok ble isolert mot støtte og forsyninger.
Slagets gang
Sjøbombarderingen av Eniwetok begynte den 17. februar, og 22. marineregiment, kommandert av oberst John T. Walker, landet på Engebi-øya på nordsiden av atollen klokken 08:44 den 18. februar. Det var liten motstand og øya var sikret i løpet av seks timer. Dokumenter som ble funnet oppga at det ville være lite forsvar på Eniwetok-øya, og følgelig var det bare litt bombardement før 106. infanteriregiment gikk i land den 19. februar. Imidlertid holdt de japanske soldatene gode posisjoner og amerikanerne ble stoppet av tung skyts fra automatvåpen. Øya var ikke sikret før 21. februar. 37 amerikanere ble drept, mens tallet på falne japanske soldater lå på mer enn 800.
Amerikanernes feil ble ikke repetert på Parry-øya. Slagskipene USS «Tennessee» og USS «Pennsylvania» og andre skip skjøt 900 tonn eksplosiver mot øya. Da 22. marineregiment gikk i land den 22. februar, var motstanden liten. Den 23. februar fikk de amerikanske marineinfanteristene også kontroll over de andre øyene som tilhørte Eniwetokatollen.
Hélène Grémillon
Hun er gift med sangeren Julien Clerc som hun har sønnen Léonard sammen med.
Alacia
Alacia er en slekt innenfor familien Halocyprididae - som igjen er den ene av to familier av underordenen Halocypridina, ordenen Halocyprida innenfor gruppen Myodocopa, en gruppe muslingkreps som er små krepsdyr.
Gruppen har minst 8 - 10 anerkjente arter. Individene er små og lever i saltvann. For artenes morfologi og kjennetegn, se artikkelen om familien Halocyprididae.
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systematiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En moderne oppdatering som angis her, følger stort sett oppdelingen i Catalogue of Life:, mens detaljene, slektene og artene her følger WoRMS-databasen.
Brigitte Bierlein
Brigitte Bierlein (født 25. juni 1949 i Wien) er en østerriksk jurist, og politiker (partiløs). Bierlein var fra mai 2019 til januar 2020 forbundskansler i Østerrike, og dermed den første kvinnelige kansler i landet. Hennes regjering besto av kun fagfolk og var ment å sitte til det ble holdt nyvalg i Østerrike i september 2019. Hun har vært ledende statsadvokat ved Østerrikes høyesterett, senere visepresident og i 2018 president i Østerrikes forfatningsdomstol.
Bakgrunn
Bierlein gikk på skole i Wien og gikk ut fra gymnasiet i 1967. Hun studerte jus i Wien og tok juridisk doktorgrad i 1971.
Karriere
Bierlein tok den særskilte dommereksamen i 1975 og var dommer i bydelen Wien Innere Stadt og i Wiens straffedomstol. Fra 1977 var hun statsadvokat, deretter ansatt i justisdepartementet og ved Oberstaatsanwaltschaft i Wien. Fra 1990 til 2002 var hun som den første kvinne i stillingen som ledende statsadvokat («Generalanwältin») ved Oberster Gerichtshof, Østerrikes høyesterett.
Hun ble i 2003 utnevnt som visepresident i forfatningsdomstolen og i 2018 president samme sted. Hun var i begge tilfeller den første kvinne i stillingen.
Forbundskansler
Østerrikes president Alexander Van der Bellen kunngjorde på en pressekonferanse 30. mai 2019 at han hadde gitt Bierlein i oppdrag å etablere en ny regjering i Østerrike. Presidenten kalte regjeringen en «tillitsregjering» («Vertrauensregierung») som var ventet å sitte til valget i Østerrike i september 2019. Valget som ble utlyst som nyvalg kom etter at regjeringen til Sebastian Kurz ble kastet ved et mistillitsvotum. På det tidspunkt hadde allerede regjeringsmedlemmene fra SPÖ fratrådt. Det første ledd i hendelsesrekken var likevel at daværende visekansler Heinz-Christian Strache måtte gå av. Strache hadde gått i en videofelle der han lovet bort offentlige oppdrag mot pengestøtte til sitt parti foran valgkampen i 2017.
President Van der Bellen hadde på forhånd fått tilslutning til Bierlein som kansler fra partilederne Norbert Hofer (FPÖ), Pamela Rendi-Wagner (SPÖ) og Sebastian Kurz (ÖVP).
Først i januar 2020 kom partiene som seiret i valget i september 2019, ÖVP og Die Grünen – Die grüne Alternative, til enighet om en regjeringplattform med Kurz som forbundskansler, og han overtok som forbundskansler 7. januar 2020.
Roald Amundsens sydpolsferd
Roald Amundsens sydpolsferd er en norsk dokumentarfilm som inneholder Roald Amundsens originalopptak fra sydpolsekspedisjonen mellom 1910 og 1912. Den ble vist for første gang 1912, og den ble brukt av Amundsen på hans foredragsreiser.
Filmopptakene ble ført opp på UNESCOs verdensminneliste i 2005 og er en av de svært få filmdokumentene som er ført opp der. Den er også en del av Norges dokumentarv. Filmen har blitt restaurert av Norsk filminstitutt og fått nyinnspilt musikk.
Bill Paxton
William «Bill» Paxton (født 17. mai 1955, død 25. februar 2017 ) var en amerikansk skuespiller og filmregissør.
Han er kjent for sine roller i The Terminator (1984), Weird Science (1985), Aliens (1986), Sanne løgner (1994), Apollo 13 (1995), Twister (1996) og Titanic (1997). Han spilte hovedrollen i HBO-serien Big Love (2006-2011) og ble nominert til en Primetime Emmy Award for miniserien Hatfields & McCoys.
Paxton mottok en Saturn Award for rolleskildringen i Aliens. Han mottok også en Screen Actors Guild Award sammen med resten av ensemblet i Apollo 13 og ble nominert to år senere med ensemblet i Titanic. Paxton ble også nominert til fire Golden Globes for rolletolkningene i TV-filmen A Bright Shining Lie og TV-serien Big Love.
Jonathan Coeffic
Jonathan Coeffic (født 1. juni 1981 i Villeurbanne) er en fransk roer. Hans største internasjonale resultat kom da han representerte Frankrike under Sommer-OL 2008 i Beijing, der han tok bronse i dobbeltfirer sammen med Pierre-Jean Peltier, Julien Bahain og Cédric Berrest.
Stormorkens syndrom
Stormorkens syndrom er et sjelden, genetisk syndrom med autosomal dominant arvemønster, som blant annet kan forårsake blødningstendens, hodepine, små pupiller, muskelkramper og anemi. Personer med sykdommen er dessuten født uten milt. Sykdommen ble første gang beskrevet av den norske legen og professoren Helge Stormorken i 1985, og er beskrevet hos familier i Norge, Frankrike og Japan. Sykdommen skyldes en mutasjon i et gen som er med på å regulere kalsiumbalansen inne i cellene, og fører blant annet til en aktivering av blodplater og muskelkramper.
Årsak
Sykdommen forårsakes av en enkeltstående heterozygot mutasjon i genet som koder STIM1, et protein som registrerer kalsium og åpner kalsiumkanaler i det endoplasmatiske retikulum inne i en celle. Genmutasjonen fører sannsynligvis til en permanent aktivering av dette proteinet. Genmutasjonen ble påvist i 2012 ved Oslo universitetssykehus.
Forstyrrelsen av kalsiumbalansen forklarer den økte tendensen til muskelkramper, da kalsium er et signalstoff som brukes i forbindelse med muskelaktivitet. Aktiveringen av STIM1 medfører også at blodplatene er konstant aktiverte; blodplatene klumper seg hyppigere sammen, men klumpene som dannes er ustabil og klarer ikke å motstå skjærekreftene i blodomløpet. Dette fører igjen til økt blødningstendens. Man har per i dag ikke noen god forklaring på hvorfor personer med Stormorkens syndrom mangler milt, eller hvorfor de har små pupiller som ikke utvider seg i mørket, men det forskes fortsatt på dette området.
Steffen Jacobsen
Steffen Jacobsen (født 1956) og er en dansk lege og forfatter.
Forfatterskap
Jacobsen skriver samfunnskritiske thrillere. Han debuterte med krimromanen Passasjeren i 2008. Den ble møtt med femstjerners anmeldelser i Danmark og var innen utgivelsen var Passasjeren allerede solgt til forlag i Sverige, Norge og Italia. I 2010 kom han med sin andre utgivelse Den gode datter og i 2013 Når de døde våkner.
Norgesmesterskapet i alpint 2006
Norgesmesterskapet i alpint 2006 var det norske mesterskapet i alpin skiidrett. Mesterskapet ble arrangert fra 19. til 26. mars 2006. Aksel Lund Svindal ble historisk med å vinne samtlige fem øvelser i NM.
Utfor
Dato: 22. mars
Taiwan Open
Den blir spilt hvert år i Kaohsiung i Taiwan.
Norgesmesterskapet i alpint 2006
Utfor
Sted: Narvik
<br style="clear:both;" />
Super-G
Dato: 24. mars
Sted: Narvik
Storslalåm
Dato: 25. mars
Sted: Narvik
David Mumford
David Bryant Mumford (født 11. juni 1937 i Worth, England) er en britisk/amerikansk matematiker. Hans fagfelt er algebraisk geometri. Han er
«U-537»
Tysk ubåt «U-537» var en ubåt i Nazi Tysklands Kriegsmarine under andre verdenskrig Kjølen ble strukket 10. april 1942 ved Deutsche Werft i Hamburg. Hun ble tatt i bruk 27. januar 1943 under kommndo av Kapitänleutnant Peter Schrewe. Schrewe hadde kommandoen over båten i nesten to år, inntil den gikk tapt.
Norgesmesterskapet i alpint 2006
Storslalåm
<br style="clear:both;" />
Kartong (mønster)
Kartong er et mønster som brukes til billedvev. Den har samme størrelse, motiv og farger som den ferdige veven skal ha. Teppet veves gjerne vertikalt med kartongen stående bak renningen slik at den som vever kan lage billedveven likt med kartongen.
David Mumford
Mumford har sin utdannelse fra Harvard University, der han fikk graden Bachelor of Arts i 1957, og ph.d. i 1961.
«U-537»
'«U-537» gjennomførte tre tokt og er den eneste tyske ubåt som gjennomførte en landgang i Nord-Amerika under krigen da dens besetning installerte den automatiske værstasjonen Kurt i Martin Bay i Labrador den 22. oktober 1943. Hun ble sendt til Det fjerne østen Den 10. november 1944 sank hun i Javasjøen, øst for Surabaya. U-537 sank med alle om bord— 58 offiserer og mannskap. Senket av torpedoer fra det amerikanske krigsskipet USS Flounder.
David Mumford
Han har i hovedsak hatt hele sitt yrkesaktive liv ved Harvard (1962–1996) og Brown (1997–2007), men har også vært gjesteforsker ved flere universiteter i USA, Frankrike, England og Japan. Han ble professor emeritus ved Brown i 2007.
«U-537»
1. tokt
«U-537» forlot Kiel 18. september 1943 og seilte til Bergen, hvorgts hun dro på sin første patrulje den 30. september. Hun seilte over Nord-Atlanteren hvor hun den 22. oktober satte opp en værstasjon i Martin Bay i Labrador (Wetter-Funkgerät Land-26) med kodenavnet "Kurt". Værstasjonen ble ikke oppdaget av canadiske myndigheter før i 1981.
David Mumford
Publikasjoner
Forskernettstedet ResearchGate har per 2018 registrert Mumford med 261 forskningspublikasjoner og 27 109 siteringer.
«U-537»
1. tokt
Hun ble angrepet utenfor Newfoundland 31. oktober av et canadisk Hudson fly RCAF med åtte raketter, alle bommet. Den 10. november ble hun angrepet av en canadisk Catalina fra RCAF med fire dypvnnsbomber utenfor Cape Race. Ubåten unnslapp uten skader, men neste dag ble hun angrepet av en annen Catalina med fire dypvsnnsbomber som i noen grad påførte henne skader. Overflateskip sluttet seg til i jakten, men klarte ikke å lokalisere «U-537» og hun anløp Lorient 8. desember.
David Mumford
Publikasjoner
Flere av Mumfords publikasjoner er registrert, og delvis tilgjengelige, i Harvards digitale arkiv DASH.
«U-537»
2. tokt
«U-537» seilte fra Lorient 25. mars 1944 og seilte rundt Afrika, tvers over Det indiske hav til Batavia 2. august etter en seilas som varte i 131 dager.
Norgesmesterskapet i alpint 2006
Slalåm
Sted: Narvik
Kartong (mønster)
Kartong er også navnet på det papiret som brukes til fullskala-tegning før overføring til glassmaleri.
Norgesmesterskapet i alpint 2006
Slalåm
<br style="clear:both;" />
Kombinasjon
Dato: 26. mars
Sted: Narvik
<br style="clear:both;" />
Super-G
<br style="clear:both;" />
Slalåm
Dato: 26. mars
Samuel Beckett-klassen
Samuel Beckett-klassen er en skipsklasse bygget for Irlands marine, Cabhlach na hÉireann, mellom 2011 og 2018. Klassen består av fire skip som er bygget for sikkerhetsoppgaver, fiskerioppsyn, søk og redning og miljøvern. De er bestykket med en 76 mm kanon, to 20 mm kanoner og fire maskingevær.
Optimisme
Optimisme (fra latin optimus «best», superlativ av bonus «god») er en livsoppfatning der verden eller en sak blir betraktet fra sin beste side. Ordet betegner en glad, trygg og livsbejaende grunnholdning samt en holdning overfor fremtiden preget av positiv forventning. Videre betegner ordet en filosofisk oppfatning hvor verden antas å være god og fornuftig eller i det minste utvikler seg til det bedre. Den motsatte oppfatningen kalles pessimisme.
Filosofi
Innenfor filosofien ble optimismen grunnlagt av Gottfried Wilhelm Leibniz, som hevdet at Gud hadde skapt den beste av alle mulige verdener. Senere filosofer kritiserte Leibniz' optimisme under inntrykk av jordskjelvet i Lisboa i 1755, for eksempel Voltaire i den satiriske novellen Candide.
Colombias U23-herrelandslag i fotball
Colombias U23-herrelandslandslag i fotball er det colombianske landslaget for menn under 23 år, og representerer Colombia i internasjonale konkurranser som de Olympiske sommerleker. Landslaget er underlagt Federación Colombiana de Fútbol.
PGA Championship 2011
PGA Championship 2011 ble arrangert i Johns Creek, Georgia i USA i 2011.
Anton Yelchin
Anton Viktorovich Yelchin (russisk: Антон Викторович Ельчин, Anton Viktorovitsj Jeltsjin; født 11. mars 1989 i Leningrad, død 19. juni 2016 i Los Angeles ) var en russisk/amerikansk skuespiller, best kjent for sine roller i Terminator Salvation (2009) og Star Trek (2009).
Tidlig liv
Anton Yelchin hadde russiske foreldre ved navn Viktor og Irina, som var profesjonelle kunstløpere. Han ble født i datidens Leningrad i Sovjetunionen, men familien immigrerte til USA allerede da han var seks måneder gammel. Yelchin bestemte seg i ung alder for ikke å følge i foreldrenes fotspor, slik de ville, og ble skuespiller i stedet.
Karriere
Yelchin fikk sin første rolle allerede som tiåring i Akutten i 2000. Sin første store rolle fikk han da han spilte mot Anthony Hopkins i thrilleren Hearts in Atlantis allerede året etter. De neste årene spilte han roller i mindre filmer og TV-serier før han fikk en av hovedrollene i drama-komiserien Huff i 2004.
2009 skulle vise seg å bli gjennombruddsåret til Anton Yelchin. Først spilte han Pavel Chekov i Star Trek, og deretter Kyle Reese i Terminator Salvation. Han fikk gode kritikker for innsatsen i begge filmene, og han plasserte seg for alvor på kartet i Hollywood.
Etter spilte han i Like Crazy med Felicity Jones og Jennifer Lawrence, The Beaver med Mel Gibson, Jodie Foster og (igjen) Jennifer Lawrence, The Smurfs med Hank Azaria og Neil Patrick Harris, samt Fright Night med Colin Farrell og Toni Collette.
Yelchin gjentok rollen som Chekov i Star Trek Into Darkness og Star Trek Beyond.
Død
Yelchin kom i klem mellom sin bil og en postkasse laget av murstein. Bilmotoren gikk fremdeles da Yelchin ble funnet død i oppkjørselen til hjemmet sitt i San Fernando Valley i California. Yelchins foreldre saksøkte bilfabrikanten Fiat Chrysler Automobiles med påstand om at girveksleren var defekt, og inngikk senere forlik med selskapet.
Kartong (papir)
Kartong er tynn og fin papp med en vekt som vanligvis ligger over 200 g/m², gjerne laminert. Kartong blir dessuten ofte framstilt med et billigere midtsjikt og et dyrere yttersjikt, mens papp har samme råmateriale i alle sjiktene.
Kartong kan også bety en beholder eller pappeske av nevnte type papp.
Fremstilling
En kartongmaskin ligner på flere måter en papirmaskin, ved at den har:
Hvis kartongen skal ha flere sjikt har kartongmaskinen flere innløpskasser som legger forskjellige papirmasser på hverandre.
Moderne kartongmaskiner har store dimensjoner, lengden kan være over 100 meter, og bredden slik at man kan kjøre banebredder på opptil 9 meter. Produksjonskapasiteten kan være opp til ca. 1000 tonn/døgn.
Egenskaper
Celluloseholdige kvaliteter er som regel sterke og seige. Bleket cellulose har gjerne bedre trykkegenskaper, særlig hvis de er bestrøket.
Kartongkvaliteter er vanligvis ikke spesielt fuktighetsbestandige. Fibrene er hygroskopiske, de vil si at de trekker til seg eller avgir fuktighet når omgivelsene endres klimatisk. Ved å foreta tilsetninger av ulike typer lim i massen før den går inn på kartongmaskinen, kan man påvirke tiden det tar før kartongen påvirkes av fuktigheten i omgivelsene. Det som ofte betegnes som en "fullimet" kvalitet, er kartong eller papp som har den maksimale fuktmotstand man kan oppnå for kvaliteten.
Se også
Paperboard Cartón
Yasunori Miyabe
Yasunori Miyabe (japansk: 宮部 保範, født 5. november 1966 i Tokyo) er en japansk tidligere skøyteløper som representerte hjemlandet i Vinter-OL 1992 i Albertville og 1994 på Lillehammer.
Han er en eldre bror av skøyteløperen Yukinori Miyabe.
Verdensrekorder
Liste over verdensrekordnoteringer gjort av Yasunori Miyabe.
Onkogen
Et onkogen er et gen som potensielt kan forårsake kreft. I kreftceller i disse ofte muterte eller uttrykt unormalt høyt.
De fleste normale celler vil foreta en programmert form for celledød (apoptose) når kritiske cellefunksjoner blir forandret. Aktive onkogener kan forårsake at disse cellene som normalt ville død nå overlever og deler seg. Faktorer som mutasjoner i andre gener eller miljøfaktorer, som for eksempel en virusinfeksjon, er nødvendig for at de fleste onkogen kan forårsake kreft. Siden 1970-tallet har en mengde onkogen blitt identifisert som årsaker til kreft. Mange medisiner som brukes i kreftbehandling har proteiner kodet av onkogener som mål.
Historie
Termen "onkogen" (Oncogene) ble først brukt i 1969 av George Todaro og Robert Heubner ved det amerikanske Nasjonale kreftinstituttet.
Det første bekreftede onkogenet ble oppdaget i 1970 og ble navngitt Src (uttalt sarc som i sarcoma). Src ble oppdaget som et onkogen i et retrovirus hos kylling. Eksperimenter utført av Dr. G. Steve Martin ved Universitetet i California, Berkeley bekreftet at Src originerte fra viruset. Den første nukleotide-sekvensen av v-Src ble sekvensert i 1980 A.P. Czernilofsky et al.
I 1976 ble det demonstrert av doktorer ved Universitetet i California, San Francisco, at onkogener var aktiverte proto-onkogener som finnes i mange organismer, inkludert mennesker. For denne oppdagelsen og bekreftelsen av Todaro og Heubners "onkogen-teori" ble de belønnet med Nobelprisen i medisin 1989<span style="line-height: 1.5em; background-color: rgb(254, 252, 224);">. Onkoproteiner er alle proteiner som blir kodet av et onkogen og de spiller viktige roller i syntese av proteiner knyttet til kreftrelatert cellevekst. Noen onkoproteiner blir brukt som kreftmarkører for å påvise kreft hos en organisme.
Antionkogen
Et antionkogen er et gen som normalt forhindrer dannelsen av kreft ved å hemme cellevekst.
Vestalinnene
Vestalinnene (latin: Vestālēs, entall Vestālis) var prestinner for Vesta, gudinne for arnen, i antikkens Roma. De var seks i antallet, fra god familie og utvalgt i ung alder. Vestalkollegiet og dets velvære ble betraktet som fundamentalt for Romas fortsettelse og sikkerhet. Prestinnene kultiverte i Vestas tempel på Forum Romanum den hellige ild som aldri måtte slukkes. Vestalinnene var fritatt fra de vanlige sosiale forpliktelsene som å bli gift og føde barn, og avla kyskhetsløfte for å kunne hengi seg helt studiet og korrekt overholdelse av de offentlige ritualer som var forbudt område for mannlige prester.
I tillegg oppfylte de andre religiøse funksjoner og deltok i offentlige seremonier. De hadde rett til å benåde forbrytere, og det var dødsstraff for å forulempe en vestalinne. Deres tjeneste varte i tretti år. I denne tiden levde de et privilegert liv, men i henhold til strenge regler. Brudd på kyskheten ble straffet med levende begravelse. I 391 lot keiser Theodosius den evige ilden i Vestatemplet slukke og forbød vestalinnene å fortsette sin virksomhet. Theodosius døde fire år senere.
Historie
Titus Livius, Plutark, Aulus Gellius tilskrev opprettelsen av vestalinnene som en statsstøttet presteskapet til den mytiske kong Numa Pompilius, som man mente styrte i tiden 717–673 f.Kr. I henhold til Livius innførte Numa vestalinnene og ga dem lønninger fra den offentlige skattekiste. Livius sier også at Vestas presteskap hadde sin opprinnelse i byen Alba Longa. Aulus Gellius skrev at den første vestalinnen ble tatt fra foreldrene og leid vekk av Numa. Plutark tilskrev Vestatempelet til Numa, som utnevnte de to første prestinnene; Servius Tullius økte dette antallet til fire. Den kristne Ambrosius av Milano antydet en sjuende prestinne i senantikken, men det er tvilsomt det var tilfelle. Numa utnevnte også en pontifex maximus (yppersteprest) for å overvåke Vestas prestinner. De første prestinnene var i henhold til Varro hetende Gegania, Veneneia, Canuleia, og Tarpeia. I en myte ble Tarpeia, datter av Spurius Tarpeius, framstilt som forfengelig i en slik grad at hun forrådte Roma ved åpne byens porter for dens fiender for smykker i belønning, og ble straffet for sitt forræderi ved å bli kastet i døde fra en klippe.
Vestalinnene ble en mektig og innflytelsesrik makt i den romerske staten. Da Sulla inkluderte den unge Julius Cæsar i hans liste over fredløse, meklet vestalinnene på Cæsars vegne og skaffet ham frikjennelse. Augustus inkluderte Vestas prestinner i alle viktige dedikasjoner og seremonier. De ble holdt i ærefrykt og tilskrevet bestemte magiske krefter. Plinius den eldre i diskusjon av hvor effektiv magi var i hans verk Naturalis Historia (bok 28), valgte å ikke gjendrive, men heller taktisk akseptere det som sannhet:
Vestalkollegiet ble oppløst og den hellige ilden slukket i 394 på ordre av den kristne keiser Theodosius. Den bysantinske historikeren Zosimus av Konstantinopel har nedtegnet hvordan den kristne adelskvinnen Serena, og en niese av Theodosius, gikk inn i tempelet og stjal et halsbånd fra gudinnens statue og plasserte det om sin egen hals. En eldre kvinne dukket opp, den siste av vestalinnene, for å irettesette Serena, og nedkalte på henne all rettferdige fordømmelser for hennes ugudelige handlinger. I henhold til Zosimus fikk Serena fryktelige drømmer som forutså hennes snarlige død. Det er ikke uten skadefryd at Zosimus beskrev hvordan Serena ikke lenge etter ble dømt på grunn av mistanker om statsfiendentlig konspirasjon. Justitia, rettferdigheten, vant, konkluderte Zosimus, da den samme halsen som blasfemisk hadde pyntet seg med gudinnens smykke, fikk galgens løkke og kvalt.
Vestalis Maxima
Den fremste av vestalinnene var Virgo Vestalis Maxima eller Vestalium Maxima som overvåket prestinnenes anstrengelser, og møtte ved Pontifikalkollegiet. Vestalis Maxima Occia ledet vestalinnene i 57 år, i henhold til Tacitus. Den siste kjent vestalinnen var Coelia Concordia, som gikk av i 394 etter at keiseren stengte Vestalkollegiet.
Vestalium Maxima var den aller viktigste av Romas yppersteprestinner. Flaminica Dialis og regina sacrorum holdt begge særegent ansvar for bestemte religiøse ritualer, men kom til hennes kontor som en del av et par.
Tjenestetid
Vestas prestinner ble engasjert til presteskapet før puberteten, og måtte sverge kyskhet og sølibat for tretti år. For å komme inn i presteskapet måtte jenta være fri for fysiske eller psykiske plager, ha to levende foreldre og være datter av en frifødt borger av Roma. Fra i det minst siden midten av den republikanske tid valgte pontifex maximus vestalinner mellom 6 og 10 år ved loddtrekning fra en gruppe på 20 kandidater ved en samling av deres familier og andre romerske borgere.
I disse 30 årene ble de delt i lange perioder på tiår hvor de var studenter, tjenere og lærere. Etter denne tjenestetiden kunne de trekke seg tilbake og bli erstattet av en ny som trådte inn i tjenestetiden. Straks de var pensjonert ble en tidligere vestalinne gitt en pensjon og kunne gifte seg om hun så ønsket. Pontifex maximus fungerte som en far for bruden og ville typisk sett sørge for et ekteskap med en egnet adelsmann. Et ekteskap med en tidligere vastainne ble høyt æret, og – som var betydningsfullt i antikkens Roma – oppfattet at det brakte med seg stort hell, foruten også en komfortabel pensjon.
Utvelgelse
Opprinnelig måtte jenta være av patrisisk slekt, men medlemskap ble åpnet opp for plebeiere straks det ble vanskelig å finne patrisiere som var villige til å la sine døtre være vestalinne i 30 år, og deretter til sist også døtre av frimenn av samme årsak. Seremonien for utvelgelse var kjent som captio (inntagelse). Straks ei jente var utvalgt, pekte pontifex maximus på henne og førte henne deretter vekk fra familien med ordene: «Jeg tar deg, Amata, for å bli vestaprestinne, og som vil utføre de hellige ritualer som er loven for en vestaprestinne å utføre på vegne av det romerske folk...» Straks den unge jenta gikk inn atrium av Vestas tempel var hun i gudinnens tjeneste og underlagt hennes beskyttelse. Å erstatte en vestalinne som hadde dødd, ble kandidatene presentert i kvarterene til den fremste vestalinnen for en utvelgelse av den mest dydige. I motsetning til normale innkalte trengte disse kandidatene ikke å være være fra før puberteten, selv ikke jomfruer (de kunne være unge enker eller selv skilte, skjønt det siste var sjeldent og sett nedpå), men de var sjelden eldre enn den prestinnen de erstattet. Tacitus nedtegnet hvordan Gaius Fonteius Agrippa og Domitius Pollio tilbød sine døtre som vestalprestinner i år 19 e.Kr. for fylle en slik ledig posisjon. Som likeverdige kandidater ble Pollios datter valgt ettersom Agrippa hadde nylig blitt skilt. Pontifex maximus (som var keiser Tiberius) «trøstet» den mislykkede kandidaten med en medgift på 1 million sesterces.
Oppgaver
Oppgavene til Vestas prestinner var å passe på den ilden som var hellig for Vesta, gudinnen for arnen og hjemmet, hendte vann fra en hellig kilde, forberede mat som ble benyttet i ritualer og passe på hellige objekter i tempelets helligdom. Ved å passe på Vestas hellige ild, som fra alle kunne motta ild for eget bruk i husholdningen, fungerte de også som «stedsfortredende husbestyrsker» i en religiøs forståelse for alle i Roma. I keisertiden ble deres hellige ild betraktet som keiserens egen husholdningsarne.
Vestalinnene hadde ansvaret med å ta vare på testamentene til ulike høytstående personer, blant Julius Cæsar og Markus Antonius. I tillegg voktet de også bestemte hellige objekter, inkludert Palladium (kultobjekt), og framstilte en bestemt form for mel kalt mola salsa («saltet mel») som ble dynket på alle offentlige ofringer til en guddom.
Privilegier
Verdighetene til vestalinnenne var betydelige.
Straff
Å tillate at Vestas hellige ild døde innebar at gudinnen hadde trukket sin beskyttelse av byen, og var en meget alvorlig foreseelse og ble straffet med pisking.
Tilfeller av ukyskhet og straff for det var sjeldne. I 483 f.Kr., fulgt av en periode med illevarslende tegn, og på råd fra sannsigere at religiøse seremonier var ikke fulgt nært nok, ble vestalinnen Oppia funnet skyldig i brudd på kyskheten og straffet. Vestaprestinnen Tuccia ble anklaget for utukt, men hun bar vann i en sil for å bevise sin kyskhet:
Ettersom vestalinnenes jomfruhet ble antatt å være direkte korrelert til den hellige brenningen av ilden, og om ilden slukket, da ble det antatt at enten hadde vestalinnen handlet galt eller at hun ganske enkelt ikke fulgt sine plikter. Den endelige beslutningen var ansvaret til pontiffex maximus, eller overhodet for Pontifikalkollegiet, i motsetning til den domstol. Mens vestajomfruenes helligdom eksisterte i over et tusen år, er det kun ti nedtegnede dommer for ukyskhet og disse skjedde alle i tider med politisk krise for den romerske staten. Det har blitt foreslått at vestaprestinnene ble benyttet som politiske syndebukk
Plinius den yngre var overbevist om at Cornelia, som var virgo maxima, som ble gravlagt levende på ordre fra keiser Domitian, var uskyldig i anklagen på ukyskhet, og han beskrev hvordan hin søkte å holde sin verdighet intakt da hun steg ned i kammeret:
Dionysios fra Halikarnassos hevdet at de tidligste vestaprestinner ved Alba Longa ble pisket og «drept» for å bryte deres løfter om sølibat, og at deres barn ble kastet i elven. I henhold til Titus Livius hadde Rea Silvia, mor til Romulus og Remus, hadde hun ble tvunget til å bli en vestaprestinne for at hun ikke skulle føde en arving til kongetronen, og da hun fødte tvillingene, ble det hevdet at hun lenket og kastet i fengsel, og hennes to barn kastet i elven. Dionysios nevte også at troen på at praksisen med levende begravelse ble opprettet av den romerske kongen Tarquinius Priscus, og påførte denne straffen på prestinnen Pinaria. Den bysantinske historikeren Georgios Kedrenos fra 1000-tallet er den eneste gjenværende kilden til påstanden at før Priscus, hadde den romerske kongen Numa Pompilius opprettet dødsstraff ved steining for ukyske vestaprestinner, og at det var Priscus som endret straffen til levende begravelse. Pisking med kjepper ble tidvis benyttet før begravelse, slik som ble gjort med Urbinia i 471 f.Kr.
Mistanker oppsto først mot Minucia ved en ikke helt anstendig kjole og bevis fra en slave. Hun ble funnet skyldig i ukyskhet og gravlagt levende. Tilsvarende med Postumia, som var uskyldig ifølge Livius, ble anklaget for ukysket ved mistanker vekket ved hennes usømmelige holdning og oppførsel. Postumia ble strangt advart. Aemilia, Licinia, og Martia ble henrettet etter å ha blitt angitt av tjeneren til en barbarisk (utenlandsk) rytter. Noen få vestalinner ble frikjent. En del frikjente dem selv ved ildprøve. Kjæresten til en skyldig vestajomfru ble pisket til døde i Forum Boarium eller ved Comitium.
Atrium Vestæ
Atrium Vestæ, eller Vestajomfruenes hus, var en palasslignende bygning i tre etasjer med femti rom hvor Vestas prestinner bodde. Det lå rett bak det sirkelrunde Vestatempelet ved den østlige enden av Forum Romanum, mellom Regia og ved foten av Palatinerhøyden. Domus publicæ hvor pontifex maximus bodde, lå i nærheten av Atrium inntil denne rollen ble overtatt av de romerske keiserne. Den hellige ild ble oppbevart i Vestatempelet. Helt i øst lå en åpen, hvelvet hall med en statue av Numa Pompilius, den mytologiske grunnleggeren av Vestas kult.
Ovid i Fasti beskrev Vestas rundtempel, hvor dikteren sammenligner tempelet med jorden selv:
Vestafestivalen
De viktigste festivalen for Vesta var Vestalia som ble feiret fra den 7. juni til 15. juni. På den første dagen ble hennes helligdom tilgjengelig for mødre i familier som brakte matfat. Til alle andre dager var stedet forbudt for alle andre enn gudinnens prestinner. De enkle seremoniene ble forrettet av vestalinnene og de samlet korn og lagde mola salsa, en form for saltkaker, for festivalen. Dette var den eneste tiden hvor de selv gjorde saltkaker da dette var den helligste tiden for Vesta, og det måtte bli gjort perfekt og korrekt, da det ble benyttet i alle offentlige ofringer.
Klesdrakt
Den viktigste klesdrakten besto av en infula, en suffibulum og en palla. Førstnevnte var en drakt som ble båret av prester og andre religiøse personer i Roma. En vestalinnes infula var hvit og gjort av ull. Suffibulum var et hvitt hodekledning som ble båret under ritualer og ofringer. Vanligvis var det røde og hvite ullbånd som symboliserte vestalinnenes forpliktelse å bevare Vestas hellige ild og til deres forpliktelse av kyskhet og sølibat. Palla var en langt, enkelt sjal, en typisk kledning for romerske kvinner. Palla og dens nål, var drapert over venstre skulder.
Vestalinnene hadde også en detaljert frisyre som besto av seks eller sju fletter som romerske bruder også bar. I 2013 ble Janet Stephens den første som gjenskapte hårfrisyren til vestalinnene på en moderne person.
Archiconchoecemma
Archiconchoecemma er en slekt innenfor familien Halocyprididae - som igjen er den ene av to familier av underordenen Halocypridina, ordenen Halocyprida innenfor gruppen Myodocopa, en gruppe muslingkreps som er små krepsdyr.