cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gesta Francorum
Den forteller hendelsene i det første korstoget fra idéen ble unnfanget i november 1095 til slaget ved Ashkelon i august 1099. Navnet til forfatteren er ukjent, men han deltok i korstoget. Han var normanner eller italiensk, og ble rekruttert av Bohemund av Taranto i 1096 fra hertugdømmet Puglia. Hans beretning om reisen til Jerusalem, som til å begynne med ble ledet av Bohemund og senere av Raymond av Toulouse, ble satt sammen og skrevet under reisen. Han hadde hjelp av en skriver som av og til la til noe på egen hånd. Dermed gir krøniken uvurderlige synspunkt på en ridder som ikke var en høyerestående leder eller geistlig.
Kinesisk kalligrafi
Kinesisk kalligrafi (, japansk: 書道, shodō) er en kunstretning som er nært knyttet til kinesisk malerkunst. I begge kunster benyttes de samme verktøy, studerkammerets fire skatter: skrivepensel, tusjstang, rivstein og papir. Det kinesiske ordet shūfǎ (書法/书法) betegner ''skrivningens vei/metode/lov';
Gesta Francorum
Det viktigste historiske bidraget er dag-til-dag hendelsene på reisen: taktiske operasjoner, forsyninger, korsfarernes endrede humør, de antigreske fordommene og hver dags progresjon.
For sine litterære samtidige var den anonyme forfatteren svært rustikk. Guibert av Nogent skrev sin Dei gesta per Francos (1108) basert på den, og sa at originalen «ofte lamslo leseren med sin tomhet.» Munken Robert av Reims fikk senere i oppdrag å omskrive hele verket slik at det skulle bli litterært og historisk forbedret, mens også Baudri av Dol omskrev senere en versjon av «dette rustikke vesle verket». Men originalen har overlevd, og forblir i dag en av de mest verdifulle samtidige kilder til det første korstoget.
Kinesisk kalligrafi
Grunnlaget for kinesisk kalligrafi er Tegnet Yǒngs åtte prinsipper (, Yǒng betyr evighet):
側 cè, nemlig 點 diǎn, punkt
勒 lè, nemlig 橫 héng, tvers
努 nǔ, nemlig 直/豎 zhí/shù, rett frem
趯 tì, nemlig 鉤 gōu, krok
策 cè, nemlig 挑 tiāo, løft
掠 lüè, nemlig 撇 piě, skrå
啄 zhuó, nemlig 短撇 duǎn piě, hakk
磔 zhé, nemlig 捺 nà, treng fremad
De åtte prinsipper representerer kalligrafens viktigste grunntrekk; de besriver de fem strøk som i forskjellige kombinasjoner kan brukes i kinesisk skrift.
Vasilij Vasiljev
Vasilij Pavlovitsj Vasiljev (Василий Павлович Васильев; født 20. februar 1818 i Nizjnij Novgorod i Russland, død 27. april 1900 i St. Petersburg) var en russisk sinolog, tibetolog og buddholog. Wilhelm Grube var en av hans studenter.
Biografi
I 1837 tok Vasiljev slutteksamen ved avdelingen for orientalske språk ved det historisk-filologiske fakultet ved Universitetet i Kazan. I 1849 ble han tilknyttet den russisk-ortodokse legasjon i Beijing, og der lærte han seg sanskrit, kinesisk, mongolsk, tibetansk og mandsjuisk. I 1851 ble han professor ved Universitetet i Kazan, og i 1855 professor ved Statsuniversitetet i St. Petersburg. I 1866 ble Vasiljev korresponderende medlem, og i 1886 fullt medlem av St. Petersburgs Vitenskapsakademi.
Vasiljev hadde et bredt interessefelt. Hans viktigste verker var:
Nepal Mazdoor Kizan Party
Nepal Mazdoor Kizan Party ((नेपाल मजदुर किसान पार्ती), vanlig forkortelse Nemakipa, NMKP, Nemakipa, også kjent som Nepal Workers' and Peasants' Party (NWPP) – Nepals Arbeider- og Bondeparti) er et mindre kommunistparti i Nepal som er med i Sjupartialliansen for demokrati i Nepal.
NMKP har fra slutten av 1970-tallet dominert det lokale styret i Bhaktapur, Nepals 4. største by (til og med folketellinga i 2001 den nest største). Partiet har fått ros av internasjonale eksperter for å ta seg spesielt godt av byens mange historiske minnesmerker fra middelalderen og hindre den kaotiske og ødeleggende utbygginga som bl.a. preger Kathmandu.
Partileder og partiets dominerende personlighet har hele tida vært Narayan Man Bijukche, alias  kamerat Rohit. Rohit hadde fulgt med Nepals Kommunistiske Partis opprinnelige stifter Pushpa Lal Shresta da han grunnla sitt eget kommunistparti i 1968 (vanligvis kalt NKP (Pushpa Lal)), men kom i motsetning til Pushpa Lal da han støtta Indias intervensjon i Øst-Pakistan – det som snart etter blei Bangladesh i 1971. Som offisielt stiftelsesår for Rohits eget parti NMKP reknes 1976.
På 1960- og 1970-tallet blei det opprinnelige NKP (stifta i 1949) splitta opp i mange forskjellige grupper. De fleste og viktigste var mer eller mindre pro-kinesiske.
På denne tida var alle politiske partier formelt sett forbudt. Det offisielle politiske systemet kalte seg Panchayat-demokratiet, men var egentlig ei form for absolutistisk monarkistisk styre med et visst rom for såkalte partiløse valg.
NMKP, som opprinnelig kalte seg Nepals Arbeider- og Bondeforbund, var et pro-maoistisk parti som i motsetning til de fleste andre venstrepartier valgte å arbeide innafor dette systemet.
I Bhaktapur distrikt i Kathmandu-dalen dreiv partiet et effektivt juridisk støttearbeid for rettighetene til flertallsbefolkninga, som var bønder som tilhørte newar-nasjonaliteten og maharjan-kasten.
På dette grunnlaget fikk NMKP et solid lokalt feste og klarte å ta over den lokale administrasjonen. Ved det formelt partiløse parlamentsvalget i mai 1981, der tre venstrekandidater blei valgt, var en av dem fra NMKP i Bhaktapur. Partiet beholdt mandatet ved det neste partiløse parlamentsvalget i 1986.
I Jana Andolan  var NMKP med i Den Forente Venstrefronten (United Left Front – ULF) som var den største og mest moderate av de to alliansene av kommunisptartier som oppsto på  denne tida.
Men på høsten 1990 brøyt NMKP med ULF, og deltok ikke da de viktigste ULF-partiene i januar 1991 danna det store, moderate kommunistpartiet som er vanlig kjent som UML.
I en kort periode på våren 1991 skal NMKP ha vært med i den mer radikale valgfronten Samyukta Janamorcha Nepal danna av NKP (Ekda Kendra) (partiet som i 1984 blei utgangspunktet for NKP (Maobadi)), men NMKP brøyt ut etter kort tid og stilte egne kandidater ved parlamentsvalget samme år.
I 1991 fikk NMKP valgt 2 representanter (i Bhaktapur og Jumla).
Partiet sto sammen med andre mindre kommunistpartier om å gå mot unntakslovene og opptrappinga av borgerkrigen mot maoistene.
Da kong Gyanendra etter 2001 stadig åpnere gikk inn for gjeninnføring av et monarkistisk diktatur, slutta NMKP seg sammen med de fleste andre parlamentariske partiene i kampen for å forsvare det parlamentariske demokratiet.
Etter kongens statskupp 1. februar 2005 har partiet vært meget aktivt Sjupartialliansen for demokrati i Nepal.
Da Sjupartialliansens største partier forhandla fram 12-punktsavtalen med Nepals  Kommunistiske Parti (maoistisk) høsten 2005, kritiserte Rohit at avtalen åpna for ei rolle for FN eller andre utenlandske meklere. Han advarte mot at det kan skade Nepals nasjonale sjølstendighet.
Foran Gyanendras lokalvalg 8. februar 2006 hadde Nepal Mazdoor Kizan Party en stor protestdemonstrasjon som gikk fra Bhaktapur til Kathmandu den 10. januar 2006. Det er anslått at over 20 000 deltok. (NMKP, som i Nepal betraktes som et moderat, parlamentarisk parti, bar bilder av Marx, Engels, Lenin, Stalin og Mao i toget.)
Etter at demokratiopprøret seira i april 2006 fikk NMKP tilbud om å være med i Sjupartialliansens nye regjering, men takka nei.
Ved konstitueringa av det nye overgangsparlamentet 15. januar 2007, fikk NNMK 3 nye representanter, tilsammen 4.
NMKP leder ei rekke såkalte masseorganisasjoner. Her er de viktigste:
Niels Schiørring
Da ledelsen for teateret i København bestemte seg for å fremme utviklingen av en nasjonal opera i 1773 og besluttet å opprette en dansk sangskole og gi orkestret bedre forhold, ble Schiørring ansatt som cembalist i kapellet med forpliktelse til å undervise de danske sangere og sangerinner og gjennomgå deres partier med dem. Han skulle også akkompagnere i orkestret ved oppførelsen av danske syngestykker. Dessuten skulle han medvirke i konsertfremførelser ved hoffet som akkompagnatør og solist. I 1775 ble han utnevnt han til «kongelig kammermusikus».
Ved siden av sin praktiske musikalske virksomhet fikk han tid og mulighet til å utføre et betydelig arbeid som samler av sjeldne bøker og musikkverker, portretter m. m. En stor del av disse skattene gikk dessverre tapt ved slottsbrannen i 1794. Noen sanger som han gav ut i 1787, roses for den varme følelse de formidler.
Som komponist var han imidlertid lite produktiv. Derimot gjorde han sig fortjent ved å utgi forskjellige samlinger af dels kirkelige, dels verdslige sanger. Mest kjent er hans Koralbog (1783), Selskabssange med Melodier (1783–89) og Arier og Sange af danske og oversatte Syngestykker (1786–89).
Schiørring var ikke bare en dyktig og kunnskapsrik musiker, men også utenfor sitt egentlige fag en ansett og betrodd mann. Charlotte Biehl omtaler i sine meddelelser om regjeringsforandringen 1784, at de kabinettsordrer, som var nødvendige for å avgjøre statens anliggender, undertiden ble forelagt kongen av kammermusikus Schiørring, «under hvis opsigt kongen ofte skrev Breve af største Betydenhed».
Schiørring var gift med den vakre og talentfulle Mette Marie, født Rose
Mikael Stahre
Mikael Lennart Tage Stahre (født 5. juli 1975) er en svensk fotballtrener.
I 2007 ble Stahre hovedtrener for Väsby United, som han ledet fra nivå tre til nivå to i svensk fotball. I november 2008 ble Stahre ansatt som hovedtrener for AIK. I sin første sesong som hovedtrener for klubben, ledet han AIK til å bli seriemester i Allsvenskan i 2009.
I april 2010 forlot han AIK for å ta over den greske klubben Panionios, men allerede i oktober samme år fikk han sparken.
Stahre ble før 2012-sesongen ansatt som hovedtrener i IFK Göteborg. I 2013 ledet IFK Göteborg til cupgull i Sverige. I november 2014 fikk han sparken, til tross for at laget havnet på 2.-plass i Allsvenskan.
I januar 2015 ble Stahre ansatt som hovedtrener for den kinesiske klubben Dalian, hvor han ble til han fikk sparken i juli 2016.
I november 2016 ble Stahre ansatt som hovedtrener i BK Häcken. I november 2017 ble han presentert som ny hovedtrener for den amerikanske klubben San Jose Earthquakes i Major League Soccer.
Den 13. januar 2020 ble Stahre presentert som ny hovedtrener for Sarpsborg 08 i Eliteserien. I juni 2021 sluttet han i Sarpsborg for å igjen ta over som hovedtrener i IFK Göteborg.
Silkeveien
Silkeveien (kinesisk: 絲綢之路 Sīchóu zhīlù) var i oldtiden et handelsnettverk som bidro ikke bare med handelsvarer, som silke, men også kulturell utveksling gjennom regioner i Asia som knyttet sammen vest og øst ved handelsmenn, pilegrimer, munker, soldater, nomader, og urbane bosettere fra Kina og India til landene rundt Middelhavet.
Silkeveien, som strakte seg 6 000 km, fikk sitt navn fra den lukrative handelen med kinesisk silke. Handelsruten begynte i løpet av det kinesiske Han-dynastiet (206 f.Kr. – 220 e.Kr.). De sentralasiatiske seksjonene av handelsrutene ble utvidet rundt 114 f.Kr. av Han-dynastiet, hovedsakelig via ekspedisjonene og utforskningene til den kinesiske utsending Zhang Qian. Kineserne var opptatt av trygge deres handelsprodukter og forlenget Den kinesiske mur for å sikre seg beskyttelse av handelsrutene.
Handelen langs Silkeveien var en betydelig faktor i utviklingen av sivilisasjonene i Kina, på det indiske subkontinent, Perserriket, Europa, Afrikas horn og Arabia. Det åpnet for økonomiske og politiske relasjoner over lange distanser mellom de ulike sivilisasjoner. Selv om silke synes å ha vært den fremste handelsvaren fra Kina, var det også mange andre varer som ble utvekslet. Samtidig ble religiøse tanker og forestillinger spredt, synkretiske filosofier og ideer, og ulike teknologier reiste også langs Silkeveien, og det samme gjorde smitte og sykdommer.
De fremste handelsmenn i antikken var kinesere, persere, somaliere, grekere, syrere, romere, armenere, indere, og baktriere, og fra 400- til 700-tallet også sogdiere. Som følge av islam gjorde også arabiske handelsmenn seg gjeldende fra og med 700-tallet. De færreste handelsmenn reiste hele handelsruten. Det var nettverk av handelsmenn som i etapper reiste Silkeveien. I øst gikk innflytelsen fra handelen videre helt til selv Korea og endte i Japan.
Navnet
Silkeveien har fått sitt navn etter den fremste handelsvaren som gikk fra øst og til vest, den lukrative silken, og som var en betydelig årsak til at handelsnettverket oppsto og utviklet seg til en utstrakt transkontinental nettverk. De tyske betegnelsene Seidenstraße og Seidenstraßen («Silkeveien(e)»/ «Silkeruten(e)») ble opprettet av Ferdinand von Richthofen, som gjorde sju ekspedisjoner til Kina fra 1868 og til 1872. «Silkeveien» er det navnet som har satt seg, men en del akademikere foretrekker betegnelsen «Silkeruter» ettersom fenomenet også omfattet et omfattende nettverk av ruter som var mer omfattende enn selve de fysiske karavaneveiene.
Reise på tvers av kontinentene
Ettersom domestiseringen av effektive lastedyr åpnet for å frakte tyngre last over større avstander for de forhistoriske folkeslagene, økte såvel handel som kulturell utveksling raskt blant de spredte befolkningsgruppene. Dromedaren kan ha blitt temmet så tidlig som 2500–1100 f.Kr., og nomadene i de enorme eurasiske steppeområdene domestiserte hesten rundt 4000 f.Kr. Domestiseringen av baktriakamelen fulgte senere, omkring 2500–2000 f.Kr.
Egyptisk silke
Noen bevis tyder på at egyptiske utforskere i oldtiden kan opprinnelig ha ryddet og beskyttet noen grener av disse rutene. Noen levninger av det som antagelig var kinesisk silke har blitt funnet i Egypt og datert så tidlig som 1000 f.Kr. Selv om silke kan ha ha vært en handelsvare mellom de to antikke landene før 1000 f.Kr., blir kvaliteten på silke dessverre raskt dårligere, og vi ville ergo neppe kunne ha fysiske bevis for dette i dag. I tillegg kan vi ikke, selv om den opprinnelige kilden virker pålitelig nok, dobbelsjekke nøyaktigheten for om det faktisk var kultivert silke (som nesten helt sikkert ville ha vært fra Kina) som ble funnet eller en type «vill silke» som kunne ha kommet fra middelhavsregionen eller Midtøsten.
Persisk ekspansjon
Den persiske Kongeveien kan ha vært i bruk allerede så tidlig som 3500 f.Kr. På Herodot sin tid (475 f.Kr.) gikk den rundt 2857 km fra byen Susa ved nedre Tigris til Smyrnas havn (dagens Izmir i Tyrkia) ved Egeerhavet. Den ble vedlikeholdt og beskyttet av Akamenidenes rike og hadde poststasjoner og etapper på jevne intervaller. Ved å ha uthvilte hester og ryttere klare ved hver stasjon, kunne kongelige sendebud bære beskjeder hele distansen på ni dager, selv om normal reisetid var på tre måneder. Denne Kongeveien var koblet sammen med mange andre ruter. Noen av disse, som rutene til India og Sentral-Asia, ble også beskyttet av akamenidene, noe som oppfordret til jevnlig kontakt mellom India, Mesopotamia og Middelhavet. Der er beretninger i Ester om pakker som ble sendt fra Susa til provinser så langt unna som India og kongedømmet Kusj i løpet av styret til Xerxes I.
Lasurstein ble handlet fra dets eneste kjente kilde i den antikke verden, Badakhshan, i det som nå er det nordøstlige Afghanistan, som langt som Mesopotamia og Egypt i den andre halvdelen av det fjerde millennium. I det tredje årtusenet hadde handelen strukket seg til Harappa og Mohenjo-daro i Indusdalen. Fra det andre årtusenet ble aktinolitt handlet fra gruver i Yarkand-regionen og Khotan til Kina. Disse gruvene lå ikke veldig langt fra lapis lazuli-kilden og spinell («Balas rubin») gruver i Badakshan, og selv om de var separert av de veldige Pamir-fjellene, ble ruter mellom dem tatt i bruk veldig tidlig. Da Aleksander den stores etterfølgere, ptolemeiene, tok kontroll i Egypt i 323 f.Kr., begynte de aktivt å fremskynde handel med Mesopotamia, India og Øst-Afrika gjennom havnene langs kysten av Rødehavet i tillegg til landrutene. Et antall aktivt deltagende mellomledd, særlig nabataenere og andre arabere, hjalp til med dette.
Kinas utforsking av Sentral-Asia
En maritim «silkevei» ble åpnet mellom det kinesisk-kontrollerte Jiāozhǐ (i dagens Vietnam, nær Hanoi) antagelig i det 1. århundre. Den forløp via havner på kysten av India og Sri Lanka hele veien til de romerskkontrollerte havnene i Egypt og nabatenernes land ved nordøstkysten av Rødehavet.
Roma og silken
Kort tid etter den romerske erobringen av Egypt i 30 f.Kr. blomstret jevnlig kommunikasjon og handel mellom India, Sørøst-Asia, Sri Lanka, Kina, Midtøsten, Afrika og Europa i en skala en aldri før hadde sett. Landruter og sjøruter var nøye bundet sammen og produkter, teknologier og ideer begynte å spre seg på tvers av kontinentene Europa, Asia og Afrika. Interkontinental handel og kommunikasjon ble vanlig, organisert og beskyttet av de «stormaktene» på den tiden. Disse utvekslingene var ikke bare kritiske for utviklingen og blomstringen av de store sivilisasjonene i Roma, Kina og India, men de la grunnlaget for vår moderne verden. Mens handelsvarene kan ha blitt transportert hele veien, ble antageligvis den antikke handelen utført over seksjoner av ruten og det er trolig at handelsmenn og reisende sjeldent, om noen gang, reiste hele distansen mellom Europa, eller Midtøsten, og Kina over land.
Intens handel med det romerske imperiet fulgte snart og ble opprettholdt av romernes sterke etterspørsel for kinesisk silke (levert gjennom parterne) fra det 1. århundret, selv om romerne trodde silke ble hentet fra trær: sererne (kinesere) er kjent for det ullaktige stoffet som blir hentet ut av deres skoger. Etter å ha lagt det i vann, grer de det hvite ut av bladene... «Så mange arbeidere blir satt i arbeid, og så langt unna er regionen i verden, for å sikre at den romerske jomfru kan kle seg i nesten gjennomsiktige klær i det offentlige», i henhold til Plinius den eldre.
Senatet nedla flere forbud mot å bruke silke, både på moralsk og økonomisk grunnlag. Importen av kinesisk silke førte til en stor utførsel av gull, og silkeklær ble regnet for å være dekadent og umoralsk.
Det gamle kinesiske historieverket Hòu Hànshū forteller at de første romerske utsendingene ankom Kina via denne maritime ruten i 166.
Handelsmessig og kulturelt samkvem
Buddhisme og greco-buddhistisk kultur begynte å reise østover langs silkeveien og trengte inn i Kina fra det første århundret.
Kush-riket i den nordvestre delen av det indiske subkontinentet, lå midt i disse utvekslingene. De fostret multi-kulturelle samhandlinger som var tydelige ut fra at deres skattekister ble fylt av produkter fra de gresk-romerske, kinesiske og indiske verdener fra 100-tallet av, som i Bagram.
Storhetstiden til Silkeveien sammenfaller med Det bysantinske riket i vest, sasanidenes periode til Ilkhanatets periode i området fra Nilen til Oxus og de tre kongedømmer til Yuán-dynastiet i øst. Handelen mellom øst og vest utviklet seg til sjøs mellom Alexandria i Egypt og Canton (Guǎngzhōu) i Kina, noe som førte til opprettelsen av romerske handelsstasjoner i India. Historikere snakker også om en «porselensrute» eller «silkerute» over Det indiske hav. Silkeveien representerer et tidlig fenomen av politisk og kulturell integrasjon på grunn av interregional handel. I sine storhetsdager opprettholdt silkeveien en internasjonal kultur som brakte sammen grupper så forskjellig som madjarere, armenere og kinesere. Med sin sterke integreringsdynamikk på den ene siden og endringene den førte til på den andre, ble stammesamfunn som tidligere levde i isolasjon langs silkeveien eller pastoralister som var av barbariske kulturutvikling, trukket til rikdommer og mulighetene til sivilisasjonene som var knyttet sammen av silkeveien. De ble plyndrere eller handelsmenn. Mange barbariske stammer ble dyktige krigere som var i stand til å erobre rike byer og fruktbare land og skapte sterke militære imperier.
Silkeveien skapte grobunn for grupper av militære stater av nomadisk opprinnelse i Nord-Kina, inviterte nestorianister, manikeere, buddhister og senere islamske religioner inn i Sentral-Asia og Kina, Skapte den innflytelsesrike Khazar-føderasjonen og på slutten av sin storhetstid, brakte det største kontinentale imperiet noen gang: Mongolriket med dets politiske senter bygd langs silkeveien (Beijing i nordlige Kina, Karakhorum i østlige Mongolia, Samarkand i Transoxania, Tabriz i nordlige Iran, Astrakhan i nedre Volga, Bahcesaray på Krim, Kazan i sentrale Russland, Erzurum i østlige Anatolia) og gjennomførte den politiske sammenføyningen som tidligere var løst og i perioder sammenkoblet av materielle og kulturelle varer.
Den mongolske perioden
Den mongolske ekspansjonen gjennom det asiatiske kontinentet fra rundt 1215 til 1360 brakte politisk stabilitet og reetablerte silkeveien. Med sjeldne unntak som Marco Polo eller kristne ambassadører som William av Rubruck, reiste få mennesker langs hele lengden av silkeveien. I stedet flyttet handelsmenn produkter mer som en rekke med bøtter, der luksusvarer ble byttet fra en mellommann til en annen, fra Kina til vesten, noe som førte til skyhøye priser for disse varene.
Fragmenteringen av det mongolske riket førte ikke videre silkeveiens politiske enhet. Kulturelle og økonomiske aspekter av dens enhet falt sammen med riket.
Etter det mongolske imperiet ble de store politiske maktene langs silkeveien økonomisk og kulturelt separert. Samtidig med krystalliseringen av regionale stater var nedgangen til nomadenes makt, delvis på grunn av ødeleggelsene til svartedauen og delvis grunnet av absorberinger av sivilisasjoner utstyrt med krutt. Ironisk nok var effekten av ildvåpnene og tidlig modernisering i Europa og integrasjon av territoriale stater og økende merkantilisme, mens på silkeveien var det stikk motsatt. Det at en ikke klarte å opprettholde graden av integrasjon i det mongolske imperiet og nedgang i handelen, hang delvis sammen med europeisk sjøhandel.
Silkeveien stoppet å fungere som handelsrute for silke rundt 1400.
De store oppdagelsene: Europa griper etter Asia
Etter at silkeveien forsvant etter mongolene var en av de viktigste faktorene som stimulerte europeerne til å nå det rike kinesiske imperiet gjennom andre ruter, særlig over sjøen. Fantastiske rikdommer kunne oppnås for de som kunne klare å finne en direkte handelsrute med Asia.
Da han reiste vestover i 1492, var det eneste Christofer Columbus ønsket å reise til Kina og skape en ny silkerute. Det var en av de største nedturene til de vestlige nasjonene at de hadde funnet et kontinent i mellom, før en sakte begynte å ane potensialet i en «ny verden». Ønsket om å handle direkte med Kina var også den viktigste drivkraften i ekspansjonen til portugiserne rundt Afrika etter 1480, fulgt av Nederland og Storbritannia fra det 1600-tallet.
Kulturell utveksling
Forskere som Richard Foltz, Xinru Liu, og andre har beskrevet hvordan handelen langs Silkeveien gjennom mange århundrer lettet overføringen og formidlingen ikke bare av handelsvarer, men også ideer og tanker, også religiøse som zoroastrisme, jødedom, buddhisme, kristendom, manikeisme og islam. De spredte seg over Eurasia gjennom handelsnettverket som knyttet sammen særskilte religiøse samfunn og deres institusjoner. Buddhistiske klostre som ble etablert langs Silkeveien tilbød ikke bare overnatting eller et tilfluktssted, men også en ny religion for utlendingene. Spredningen av religioner og kulturelle tradisjoner langs Silkeveien, i henhold til den amerikanske historikeren Jerry H. Bentley, førte også til synkretisme. Et eksempel var møtene mellom kinesiske og xiongnuiske nomader. Disse ellers usannsynlige møtene av tverrkulturelle kontakter førte til at begge kulturer tilpasset seg hverandre og tok opp i seg trekk fra de andre. Xiongnuene tok til seg kinesiske landbrukteknikker, klesdrakter og til en viss grad levestil. På den andre siden tok kineserne til seg xiongnuenes militære teknikker, en del klesdrakter og deres musikk og dans. Av alle kulturelle utvekslinger mellom disse to gruppene var kanskje avhoppingen av kinesiske soldater den mest overraskende. De kunne tidvis ta helt til seg xiongnuenes levestil og forbli på steppene i frykt for straff.
Utveksling av kunst
Disse kunstneriske innflytelsene kan bli sett i utviklingen av buddhismen hvor eksempelvis Buddha ble avbildet som et menneske i perioden til Kushriket. Mange forskere har tilskrevet dette til gresk (hellenistisk) innflytelse. Blandingen av greske og indiske elementer kan bli sett i senere buddhistisk kunst i Kina og langs områdene ved Silkeveien.
Annen kulturutveksling
Valnøtt (Juglans regia) er et løvfellende tre i valnøttfamilien, særlig kjent for de velsmakende nøttene, og således en økonomisk viktig plante som ble kultivert verden over. Det er generelt akseptert at valnøtt overlevde og vokste vilt i bortimot isolerte geografiske lommer i Asia etter siste istid. Til tross for sin naturlige geografiske isolasjon, utviklet valnøttreet seg gjennom mange århundrer under menneskelig kultivering og utnyttelse. Det er påvist at valnøtt ble spredt langs Silkeveien i handelsmennenes saltasker og brakte deres navn med seg. Valnøtt lar seg lett bevare i mange dager uten avkjøling. Lingvistiske analyser har beskrevet hvordan valnøttrær ble plantet langs Silkeveien ved menneskeskapt spredning. Ved hjelp av etniske og lingvistiske analyser, sammen med historiske data, kombinert med genetiske analyser har indikert at de gamle handelsveiene som Den persiske kongeveien etablerte langdistansespredning av valnøtt fra Iran og Transkaukasia til Sentral-Asia, og fra vestlige til østlige Kina. Spredningen kan bli kartlagt på sofistikert vis som viser hvordan lingvistisk spredning av ord for valnøtt reflekterer spredningen av særskilte genetiske varianter.
Gerhard Ludvig Lahde
Gerhard Ludvig Lahde (født 19. oktober 1765, død 30. november 1833) var kobberstikker, og sønn av en skredder i Bremen. Lahde gikk først i gullsmedlære i Kiel. Etter at han var blitt svenn, reiste han i 1787 sammen med C.D. Fritzsch til København for å utdanne seg til kunstner. I København fikk han adgang til Kunstakademiet, hvor han etter hvert vant den lille sølvmedaljen i 1790. Han konsentrerte seg om kobberstikkerkunsten og fikk noe understøttelse fra sin fødeby Bremen. Han vant den store sølvmedalje i 1791 og i 1792 den lille guldmedaljen for et kobberstikk etter Guercino. Han hadde planlagt å returnere til hjemlandet, men endret seg og knyttet seg mer og mer til Danmark. Allerede i 1792 fikk han dansk statsborgerskap.
Yrkesmessig hadde han mye å gjøre med å utføre portretter og i 1799 ble han hoffkobberstikker. Han kjøpte seg etter hvert hus i København, drev kunsthandel med sine kobberstikk og hadde yngre kunstnere som Johan Heinrich Senn og Christoffer Wilhelm Eckersberg til å tegne og male for seg. Han valgte emner som var populære i tiden, slik som Christiansborgs brann i 1794, klesdrakter, Thorvaldsens verker osv. Dessuten utga han bl.a.Samling af fortjente Mænds Portrætter (12 portrætter, 1798-1801).
Richard Winters
Richard Davis «Dick» Winters (født 21. januar 1918 i New Holland i Pennsylvania, død 2. januar 2011 i Hershey ) var en amerikansk offiser og dekorert krigsveteran. Han ledet Kompani E, i 2. bataljon, 506. Parachute Infantry Regiment, 101. 101. luftbårne divisjon, under den andre verdenskrig.
Winters landet med fallskjerm i Normandie i de tidlige timer av D-dagen, og han kjempet i Frankrike, Belgia, Nederland, og til slutt inne i selve Tyskland. Senere under krigen, økte Winters sin kommando til hele 2. bataljon. Etter slutten på fiendtlighetene med Nazi-Tyskland, ble Winters utskrevet fra hæren og han returnerte til det sivile liv, og arbeidet en stund i New Jersey.
Før krigen
Mens han studerte ved college, jobbet Winters en rekke jobber, blant annet plenklipping, jobbet i en matbutikk og maling av elektriske tårn for å betale for undervisningen sin. I juni 1941 ble han uteksaminert med en grad i business.
Winters vervet seg i hæren den 25. august 1941. I september dette året gjennomgikk han grunnleggende opplæring ved Camp Croft i Sør-Carolina. Etterpå han oppholdt seg ved Camp Croft, mens resten av bataljonen hans ble utstasjonert til Panama.
Andre verdenskrig
I april 1942, fire måneder etter Japans angrep på Pearl Harbor, ble han valgt til å delta på befalsskolen ved Fort Benning i Georgia. Det var der han møtte sin venn Lewis Nixon, som han ville tjenestegjøre sammen med gjennom hele krigen i den 101. luftbårne divisjon. I løpet av sin befalsutdanning, søkte Winters seg inn i fallskjerm-infanteriet. Etter å ha fullført treningen returnerte han til Camp Croft.
Spenningen og konkurransen som hadde bygget seg opp mellom Winters og Sobel tilspisset seg i november og desember 1943. Winters hadde bekymringer om Sobel hadde den nødvendige evne til å lede kompaniet gjennom krigshandlinger, og mange av de menige i kompaniet var kommet til å respektere Winters for hans kompetanse, og de hadde også utviklet egne bekymringer om Sobels evner som leder.
For sin egen del, har Winters uttalt at han aldri ønsket å konkurrere mot Sobel angående kommandoen over Easy Company. Men situasjonen kom ut av kontroll da Sobel anklaget Winters for manglende gjennomføring av en ordre. Winters følte at straffen var ekstremt urettferdig, og han valgte derfor å bli stilt for krigsrett. Da Winters ble frifunnet av bataljonskommandanten, forsøkte Sobel å anklage Winters med en annen ordre, dagen etter. Mens en undersøkelsen angående denne saken ble foretatt, ble Winters flyttet ut av kompaniet og han ble overført til hovedkvarteret for kompaniet.
Kort tid etter dette valgte en del av underoffiserene å gi kommandanten for regimet, oberst Robert Sink et ultimatum: Enten skulle Sobel byttes ut, eller så skulle de levere tilbake sine striper. Sink ble ikke imponert. og flere av underoffiserene ble senere degradert og overført til andre kompanier. Likevel, skjønte han at noe måtte gjøres med situasjonen og besluttet at Sobel måtte erstattes med noen andre. Sobel ble overført ut av Kompani E og han gitt kommandoen over en nystiftet befalsutdanning. Krigsretten mot Winters ble fullstendig satt til side, og han vendte tilbake til Easy Company som troppsleder.
Under invasjonen av Normandie 6. juni 1944 hoppet Winters i fallskjerm over den franske kysten og han landet trygt i nærheten av Sainte-Mère-Église. Etter å ha mistet våpenet sitt under droppet fra flyet, var han likevel i stand til å orientere seg, samle flere fallskjermjegere, herunder medlemmer av 82. Airborne, og fortsette med enhetens tildelte oppgave i nærheten av Sainte-Marie-du-Mont.
Senere samme dag, ledet Winters et angrep mot tyske styrker som ødela et batteri av 105 mm haubitser som skjøt på amerikanske veifyllinger like ved Utah Beach. Kanonene ble forsvart av en tropp på rundt 50 tyske soldater, mens Winters hadde bare 13 menn med seg. I tillegg til å ødelegge batteriet fikk Winters også tak i et kart som viste alle tyske forsvarstillinger i Utah Beach-området.
1. juli 1944 fikk Winters varsel om at han hadde blitt forfremmet til kaptein. Dagen etter ble han presentert med medaljen Distinguished Service Cross av general Omar Bradley. Kort tid senere ble styrken til Winters trukket tilbake fra Frankrike og de returnerte til Aldbourne i England for omorganisering og få nye ordrer.
I september 1944 deltok Winters under Operasjon Market Garden, en luftbåren operasjon i Nederland. Den 5. oktober 1944 lanserte en sterk tysk styrke et angrep på 2. bataljon sin flanke, og de truet med å få et gjennombrudd på de amerikanske linjene. Samtidig, kom en patrulje fra Easy Company i kontakt med tyske soldater og alle fire mennene fra den amerikanske patruljen ble såret. Tilbake i hovedkvarteret, rapporterte de at de hadde støtt på en stor gruppe tyskere ved et veiskille om lag 1,300 meter til øst for kompaniets kommandoplass.
Winters så alvoret i at store tyske styrker befant seg så nær dem, tok Winters med seg en tropp, og de beveget seg mot det nevnte krysset, der de observerte en tysk maskingevær stilling som skjøt i en annen retning enn den Winters og soldatene hans befant seg i. Winters fikk tak i forsterkninger. Senere ble det oppdaget at de faktisk hadde slåss mot en styrke på minst 300 tyske SS-soldater.
Den 16. desember 1944, lanserte tyskerne en motoffensiv mot de vestlige allierte i Belgia. Den 101. luftbårne ble flyttet med lastebil til Bastogne-området den 18. desember. Winters tok del i forsvaret av et område nordøst for Bastogne, nær byen Foy, under det som senere ble kjent som Ardenneroffensiven.
Winters ble anbefalt til å bli tildelt den prestisjetunge Medal of Honor for sitt lederskap og mot ved Brécourt Manor. Men fordi medaljen allerede var blitt tildelt oberstløytnant Robert G. Cole, og et kvotesystem begrenset distribusjon av denne medaljen til kun én mann per divisjon (forband), ble han istedet tildelt en Distinguished Service Cross.
Etter krigen
Etter krigen, jobbet Winters for sin nære venn og krigsveteran Kaptein Lewis Nixon ved Nixons familiebedrift, i Edison i New Jersey, der steg han i gradene, helt til han ble utnevnt til daglig leder i 1950. Den 16. mai 1948 giftet han seg med Ethel Estoppey som han fikk sønnen Tim og datteren Jill sammen med.
I juni 1951 ble han kalt tilbake til aktiv tjeneste i hæren under Koreakrigen. Han ble beordret til å delta i 11. Airborne Division ved Fort Campbell i Kentucky, men han dro til Washington, D.C. der han forsøkte å overtale general Anthony McAuliffe til ikke å la hæren sende ham til Korea. Han ble istedet overført til Fort Dix i New Jersey der han fungerte som offiser med ansvar for planlegging og opplæring. Mens han var stasjonert ved Fort Dix ble Winters desillusjonert på grunn av jobben sin da han fant han hadde liten entusiasme for trening av nye offiserer som manglet disiplin. Han valgte da å søke seg inn i U.S. Army Rangers der han besto treningen og ble en U.S. Army Ranger. Han ble beordret til Korea, men fikk tilbud om å gå av dersom han ville, noe han aksepterte.
I 1951 kjøpte han og hans kone Ethel en liten gård der Winters senere bygde et våningshus og sammen oppdro de sine to barn. I 1972 startet han en virksomheten for seg selv, der han solgte fôrprodukter til bønder over hele Pennsylvania. Like etterpå flyttet han sammen med familien til Hershey i Pennsylvania.
Winters ble omtalt i en rekke bøker og han ble i 2001 portrettert i HBOs miniserie Krigens brorskap. I 2006 gav han ut selvbiografien Beyond Band of Brothers: The War Memoirs of Major Dick Winters, forfattet sammen med Cole C. Kingseed, der han forteller om hans opplevelser under krigen. Han var fast gjesteforeleser ved United States Military Academy i West Point. Han ble endelig pensjonist i 1997.
Til tross for de mange utmerkelsene han hadde fått var Winters ydmyk om sin tjenesteperiode. Han døde den 2. januar 2011. Han hadde bedt om en privat, uanmeldt begravelsesseremoni, som ble avholdt den 8. januar 2011. Hans kone, Ethel, døde i 2012.
Tyrkrisveita
Tyrkrisveita er en 92 meter lang veit i Midtbyen i Trondheim som strekker seg vestover fra nordlige del av St. Olavs gate og frem til Tordenskiolds gate. Veita er brosteinsbelagt og består i hovedsak av bakgårder til bygårder og eneboliger på begge sider av veita med en blanding av tregårder og murgårder.
Historie
Tyrkrisveita kan settes i sammenheng med traseen til andre veiter som Ørjaveita, Taraldsgårdsveita, Skradikveita og den eldre Sandstretet som gikk øst-vest helt nord i byen. Dette var et mye eldre gateløp enn dagens Sandgata som ligger like nord og hovedsakelig vest for Tyrkrisveita. Før bybrannen i 1842 var Tyrkrisveita noe lenger enn i dag, hvor den vestover gikk til Stålbakken, som var et mindre gateløp som gikk nord-sør, frem til den forsvant etter etableringen av Tordenskiolds gate ved den nye reguleringen. I øst ble veiteløpet kortet noe ned ved etableringen av St. Olavs gate ved reguleringen etter 1842.
Navnet til veita er av ukjent opphav, men en av flere teorier er at navnet henspeiler seg til Tyrkia eller tyrker og at «tyrk» er en lite flatterende betegnelse på en uærlig og kranglevoren person som muligens har gitt navn til et vertshus eller lignende i denne veita. En annen forklaring kan være at navnet er en omskrevet form av tørkeri, som kan forklares med at det fantes tørkeplasser for fisk ved stranden nord for veita. Ulike skrivemåter for denne veita gjennom andre halvdel av 1700-årene og begynnelsen av 1800-årene gir holdepunkter for disse to teoriene og flere andre mulige teorier til navnet.
Varianter av navnet har for eksempel vært Tørkerveiten, Tyrkerieveiten, Tyrkieveiten, Tørkeiveiten, Tørkveiten og Tørkerieveiten. Av kaptein Bernt Anker Bloms bykart over Trondheim i 1830 er denne veita benevnt som Torkrisveiten.
Arkesilaos III av Kyrene
Arkesilaos III av Kyrene (gresk: ο Αρκεσίλαος; virksom på 500-tallet f.Kr.) var den sjette greske konge av Kyrene og Kyrenaika, et rike i antikken i Nord-Afrika i dagens Libya.
Slekt
Arkesilaos var et medlem av det battiaske dynasti som strakte seg tilbake til den første konge av Kyrenaika og grunnleggeren av Kyrene, Battos I. Han var sønn av Battos III og dronning Feretima. Hans søster var prinsesse Ladike som ble gift med egyptiske farao Amasis II. Arkesilaos' besteforeldre på farssiden var dronning Eryxo og kong Arkesilaos II.
Liv og virke
Herodotos har beskrevet Arkesilaos som preget av «mye bråk». I tiden 518 f.Kr. kunne han ikke lenger akseptere de konstitusjonelle endringene som hans far og lovgiveren Demonax hadde innført, et styre basert på et senat med representanter fra de fremste menn i Kyrene. Han krevde tilbakeføring til sine nedarvet rettigheter. Arkesilaos fikk støtte fra sin mor. Det brøt ut borgerkrig hvor Arkesilaos ble beseiret og måtte flykte utenlands. Han gikk i land på den greske øya Samos. Hans mor flyktet til hoffet til den greske kong Euelthon i Salamis på Kypros for å be om militær hjelp, noe kongen avslo. Isteden ga han henne gaver mer passende for en kvinne.
Pa Samos rekrutterte Arkesilaos folk til en hær ved å love dem jord og eiendommer i Kyrenaika. Etter at han hadde samlet en hær, reiste han til orakelet i Delfi for å spørre om Kyrenaikas framtid. Prestinnen fortalte ham at det ville være et kongedømme i Kyrene i åtte generasjoner under fire herskere ved navn Battos og fire under navnet Arkesilaos, og rådet ham å ikke forvente noe mer enn det. Hun rådet ham også om behandle borgerne i Kyrene med vennlighet, hvis ikke ville de vende seg imot ham. Det var et råd som Arkesilaos ikke ville høre.
Med sin nye hær vendte Arkesilaos tilbake til Kyrenaika og erobret Kyrene. Han drev sine motstandere ut av byen og i landsforvisning. Hans soldater fikk tildelt jordeiendommer.
Død
En gang rundt 515 f.Kr. besøkte Arkesilaos byen Barka med sin svigerfar, en libyer ved navn Alazir, og som var guvernør av Barka. Noen av de kyrenere som var blitt forvist overfalt de to mennene og stakk dem ned. Arkesilaos ble gravlagt i Kyrene ved siden av sine forfedre.
Herodotos hevder at Arkesilaos var i slekt med sin svigerfar Alazir, men navnet på hans datter er ikke nevnt. Med denne datteren hadde Arkesilaos et barn, en sønn som het Battos IV, slik tradisjonen tilsa. Feretima styrte Kyrenaika for en tid, men etter hennes død ble Battos IV konge i slutten av 515 f.Kr.
Amalgam
Amalgam er en legering med kvikksølv. Den er mest kjent for bruk i tannfyllinger. Det har lenge vært mistanker om at amalgamfyllinger kan utløse helseplager hos pasienter, men det foreligger ikke vitenskapelig støtte for en slik sammenheng.
Amalgam som tannfyllingsmateriale
Amalgam for tannfyllinger er en legering av kvikksølv (ca. 50 vektprosent) og flere andre metaller; sølv, tinn og gjerne noe kopper og sink. Etter blanding stivnet massen i løpet av 1-2 timer. Amalgam var et rutinemateriale for fyllinger for tenner i jekselområdet fra tidlig på 1900-tallet.
I Norge er det i praksis et forbud mot å lage nye amalgamfyllinger fra 1. januar 2008. Dette følger av restriksjoner på bruk av kvikksølvholdige produkter, gitt av Miljøverndepartementet (se pressemelding).
Bruken av amalgam for tannfyllinger har gått jevnt nedover i mange år, både i Norge og flere andre land. Helsemyndigheten (daværende Sosial- og helsedirektoratet, nå Helsedirektoratet) anga i 2003 at amalgam ikke skulle være førstevalgs-materiale for tannfyllinger.
Norske rapporter om amalgam og helse
Helsemessige aspekter ved amalgam til tannfyllinger har vært gjenstand for flere utredninger og rapporter fra helsemyndigheter og organisasjoner. Den første større norske utredningen var fra Statens helsetilsyn i 1998: “Bruk av tannrestaureringsmaterialer i Norge". Denne rapporten la grunnlaget for senere retningslinjer fra 2003 om restriktiv bruk av amalgam (IS 1086). Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten gjorde i 2006 en medisinsk metodevurdering av effekten av utskiftning av amalgamfyllinger. Det ble vist at det var dokumentasjon for at plager i munnen bedret seg ved amalgamutskiftning, men at bedring i generell helse ikke kunne dokumenteres. Helsedirektoratet ba om en ny vurdering på grunn av usikkerhet om kunnskapsgrunnlaget (se melding i Den norske tannlegeforenings Tidende). En oppsummering av data for pasienter som er vurdert av Bivirkningsgruppen for odontologiske biomaterialer i perioden 1993-2005 viste at mange hadde udiagnostiserte tilstander som kunne behandles, og at de som hadde skiftet ut tannmateriale hadde reduksjon av plager i munnen. En rapport fra Nasjonalt forskningssenter innen komplementær og alternativ medisin (NAFKAM) behandlet opplevde sammenhenger mellom amalgam og helse. Resultatene viste blant annet at mange har et annet syn på sammenhengene enn det som «skolemedisinen» har.
I 2005 satte NRK Brennpunkt fokus på kvikksølvrelaterte yrkessreaksjoner blant tannhelsesekretærer («Kvikksølvjentene», «Kvikksølvbarna»). Blant annet på grunn av dette engasjerte Arbeids- og inkluderingsdepartementet Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og St. Olavs hospital for å undersøke sammenhengen mellom kvikksølveksponering i yrkessammenheng og helsetilstand. Statens arbeidsmiljøinstitutt (STAMI) har publisert en rapport som viste at urin-kvikksølv hos tannhelsepersonell var forhøyet i 1960-årene, men at snittverdiene har sunket til normalverdier etter det.
I 2008 gjorde EU en vurdering av risiko ved amalgamfyllinger og alternative materialer, for både pasienter og helsepersonell. Rapporten legger ikke opp til så strenge restriksjoner på amalgam som det er i Norge i dag.
Det publiseres jevnlig artikler om helseeffekter av amalgam på bakgrunn av ulike studier. Disse blir ofte omtalt i Den norske tannlegeforenings Tidende.
Bivirkninger
Ved tannbehandling benyttes det kroppsfremmede materialer (biomaterialer) som ofte er i langvarig kontakt med organismen. Tannmaterialer omfatter alt som kan erstatte tannsubstans. De fleste materialene inneholder stoffer som kan lekke ut fra materialene og som i varierende grad har potensial til å gi bivirkninger.
Studier har vist at ulike kjemiske substanser blir frigitt fra tannmaterialer, og det er diskutert om og i hvilken grad de kan ha skadevirkninger. På den annen side betraktes forekomsten av bivirkninger fra tannmaterialer som lav, den er blitt anslått til å ligge mellom 1: 700 og 1: 2 600.
Bekymring i befolkningen om mulige negative helseeffekter forårsaket av kvikksølv fra amalgamfyllinger er en av hovedårsakene til at norske helsemyndigheter har satt søkelys på mulige bivirkninger av tannmaterialer. Som en konsekvens av dette opprettet det daværende Helsedirektoratet Bivirkningsgruppen for odontologiske biomaterialer (Bivirkningsgruppen) i 1992. Aktiviteten, som ble lagt til UNIFOB AS ved Universitetet i Bergen, er landsomfattende og finansiert over statsbudsjettet. Hovedoppgavene er bivirkningsregistrering og utredning av pasienter der man mistenker bivirkninger fra tannmaterialer, i tillegg til informasjonsvirksomhet og forskning.
To tredjedeler av pasientene som fikk skiftet ut tannmaterialer, i de fleste tilfeller amalgam, fikk ifølge dem selv færre helseplager. Dette går fram av en studie som er utført av Bivirkningsgruppen for odontologiske biomaterialer ved Universitetet i Bergen, og som er presentert i Tidsskrift for Den norske lægeforening og Den norske tannlegeforenings Tidende. Grundigere undersøkelser har imidlertid påvist at den opplevde forbedringen er forbigående og at det sannsynligvis dreier seg om placeboeffekt.
Litteratur
Noen artikler som omhandler bivirkninger fra tannrestaureringsmaterialer:
Oseaniamesterskapet i håndball for kvinner 1997
Oseaniamesterskapet i håndball for kvinner 1997 ble arrangert i Melbourne i Australia i 1997.
Smalspor
Smalspor er betegnelse som i jernbaneterminologi og i forbindelse med annen, skinnegående transport refererer til sporvidder mindre enn normalspor, som er 1 435 mm.
I overført betydning innebærer det å være smalsporet å være trangsynt eller intolerant.
Smalspor i Norge
Mange jernbanestrekninger i Norge ble opprinnelig bygget som smalsporet ettersom dette var billigere enn en normalsporet jernbane. De jernbanestrekningene som etter hvert ble en del av de nasjonale jernbaner, ble senere ombygget til normalspor. Den siste slike var Vestfoldbanen.
Setesdalsbanen ble bygget med sporvidde 1 067 mm (3,5 fot), som var det vanligste i Norge på denne tiden. Denne sporvidden ble ofte kalt CAP-spor, etter initialene til jernbanedirektør Carl Abraham Pihl. Arendalsbanen, Vestfoldbanen og Rørosbanen er eksempler på eksisterende banestrekninger som opprinnelig hadde denne sporvidden. Setesdalsbanen er et eksempel på en bane som forble smalsporet helt fram til nedleggelsen. En del av banen eksisterer stadig som museumsjernbane.
Den private Thamshavnbanen og Gråkallbanen i Trondheim har en sporvidde på 1 000 mm, mens Urskog-Hølandsbanen eller Tertitten og enkelte andre baner, så som Nesttun–Osbanen, ble bygget med en sporvidde på 750 mm.
Vismut
Historie
Grunnstoffet vismut har antagelig vært kjent siden antikken, men er først omtalt som eget metall i middelalderen av alkymisten Basilius Valentinus i 1450. I tidligere tider ble vismut ofte forvekslet med tinn og bly. Først i 1753 viste Claude François Geoffroy at vismut var et eget metall.
Navnet kommer fra tysk wesemut fra landsbyen in der Wiesen ved Schneeberg i Erzgebirge, der den første utvinningen fant sted i det 15. århundre. Mange andre språk bruker navnet bismut (fra nylatin bisemutum avledet av tysk wismutum).