cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Siren Clouds
The Siren Clouds var et sporadisk soloprosjekt/band som ble startet opp av Denis Decay (Denis Kamphaug) i London i 1985. I originalbesetningen var Denis Decay (låtskriver/gitar, vokal og bass), Paul Newman (keyboards), Leigh Heggarty (gitar) (ble senere studiomusiker og medlem av The Price, Chicago Blues Band og Ruts D.C.), samt samarbeidspartner med forfatteren John King,) og Alan Kennedy (trommer).
I 1991 skiftet bandet besetning nok en gang. Den nye utgaven av bandet bestod av Denis Decay (gitar, vokal), Are Hofstad (saksofon), Jon Grimsby (trommer), Kyrre Sætran (bass), Frederik Sager (gitar), Lars Ovlien (munnspill), Michael Cohen (perkusjon) og Svein Solberg (keyboard/produsent). Denne besetningen ga i 1992 ut albumet Splash for Venus på A Rose for Emily Records.
I 2002 bestod bandet av Denis Decay (vokal, gitar), Even Finsrud (trommer), Kjetil Foseid (gitar) og Joachim Andersen (bass). Bandet var i studio og spilte inn fire låter. To av dem, «Interior Landscapes» og «Shockwave», havnet senere på samleplaten Dansbare takras og andre lekkerbiskener (A Rose for Emily, 2006). Sistnevnte låt ble da utgitt under bandnavnet Hütte Tü.
Arie
En arie er et nummer som utføres av én sanger i en opera eller et oratorium. Før en stor arie er der ofte et resitativ. Mindre pompøs og relativt kortere solosang i opera kalles noen ganger for en arietta.
Ordet er italiensk og har samme opphav som det engelske air (f.eks. Londonderry Air), altså en melodi. Uttrykket oppsto på 1300-tallet og betegnet da en måte å synge på. Siden etablerte det seg en fast form (ABA) hvor første del var den som presenterte motivet, andre del utviklet det og siste del ga sangeren mulighet til å improvisere over første del. Den siste delen ble ikke skrevet av komponisten, han brukte uttrykket Da Capo (fra begynnelsen) og overlot resten til solisten. Av den grunn kalles slike arier for Da Capo-arier.
Arier var svært vanlig i barokkmusikk. Bach har en rekke slike arier i sin musikk. Kantaten Jauchzet Gott in allen Landen (BWV 51) (1730) starter med en arie for sopran og trompetsolist. Fra Händels Messias er nok bassarien The Trumpet Shall Sound den mest kjente.
Stade Pierre-Mauroy
Stade Pierre-Mauroy er et multifunksjonstadion i Villeneuve d'Ascq, nær byen Lille i Frankrike. Det er hjemmebanen til fotballaget Lille, men det arrangeres også andre idrettsgrener der som rugby union og motocross. Taket kan lukkes og da arrangeres det kamper i basketball, tennis og håndball. Stadionet ble opprinnelig kalt Grand Stade Lille Métropole, og ble omdøpt 21. juni 2013 rett etter Pierre Mauroy døde. Han var tidligere ordfører for Lille (1973-2011) og statsminister i Frankrike (1981-1984).
Historikk
I 1975 begynte Lille å spille på Stade Grimonprez-Jooris med en kapasitet på 21,128. Dette stadion tilfredsstilte ikke UEFA sine krav og når laget spilte i en europacup, måtte de spille på Stade Félix Bollaert til rivalen Lens. Det ble lagt planer om å bygge et nytt stadion, men det ble store protester siden det skulle ligge nær byens citadell. Planene ble skrinlagt og klubben flyttet til Stadium Lille Métropole som hadde mindre kapasitet (18,154) og heller ikke UEFA-standard. Under Mesterligaen 2005/2006 spilte de sine kamper på Stade de France.
I 2006 hentet byens administrasjon inn anbud fra tre firmaer for et nytt multifunksjonstadion og firmaet Eiffage fikk jobben i 2008. 10. juli 2009 startet forberedelsene til byggingen og stadionet stod klart sommeren 2012.
Andre idretter
Halvparten av banen har hydrauliske sylindre og skinner slik at det kan løftes og flyttes over den andre halvparten. Under den delen som flyttes er det en baner og full tribuneseksjoner som gjør at det kan bli arrangert andre idretter som basketball, tennis eller konserter. Den halvdelen som ikke brukes blir dekket med et forheng.
EM i fotball
Stadionet ble brukt under EM i fotball 2016. Fire kamper i gruppespillet, én åttendedelsfinale og én kvartfinale ble spilt her.
EM i basketball
Sluttspillet i Europamesterskapet i basketball for menn ble spilt på Stade Pierre-Mauroy i 2015.
Hilde Barstad
Hilde Johanne Barstad (født 25. desember 1961 i Førde) er en norsk politiker (Høyre). Hun var byråd for service- og organisasjonsutvikling i Oslo fra februar til november 2000, og deretter byråd for miljø og samferdsel frem til oktober 2003.
Barstad er utdannet jurist ved Universitetet i Oslo med spesialfag folkerett, og har senere en mastergrad fra Bedriftsøkonomisk Institutt (BI).
Barstad har vært kommunestyrerepresentant for Høyre i Førde kommune, 2. nestleder i Unge Høyre 1984–1986, leder i Sogn og Fjordane Unge Høgre og nestleder i Oslo Høyre.
Barstad gikk inn i Fritz Huitfeldt-byrådet i 2000, og lovet fra starten av at konkurranseutsetting av offentlige tjenester skulle bli hennes hovedprioritet. I september samme år la hun frem et omfattende forslag om konkurranseutsetting av størstedelen av kommunens virksomhet, og uttalte selv at «dette er kanskje det mest ambisiøse reformforslaget i offentlig sektor som noen gang er presentert». Planene ble møtt med stor motstand fra Arbeiderpartiet og fagbevegelsen, men ikke lenge etterpå forlot Barstad posten til fordel for stillingen som byråd for miljø og samferdsel da Erling Lae tok over som byrådsleder. Etter valget i 2003 fikk Oslo et Høyre/Frp-byråd, og Barstad måtte vike plass for Peter N. Myhre.
Fra oktober 2011 til 31. desember 2017 var Hilde Barstad direktør for Kulturetaten i Oslo kommune.
7. februar 2020 ble Hilde Barstad utnevnt som statssekretær i Justis- og beredskapsdepartementet.
Hilde Barstad er datter av Helge Barstad. Hun er søster av programleder i TV 2, Solveig Barstad, som igjen er gift med Høyre-politikeren Jan Tore Sanner.
Vladimir I
Bakgrunn
Han var uekte sønn av Svjatoslav I og Malusja. Svjatoslav flyttet i 969 sin hovedstad til Perejaslavets, og utpekte da Vladimir til hersker over Novgorod men ga Kyiv til sin ektefødte sønn Jaropolk.
Etter Svjatoslavs død i 972 brøt det ut en brødrekrig i 976 mellom Jaropolk og hans yngre bror Oleg, hersker over drevlierne. I 977 flyktet Vladimir til sin frende Håkon jarl, som hersket i Norge, og reiste der en hærstyrke med så mange norske krigsmenn han kunne for å kunne gjenerobre Novgorod. Han reiste hjemover året etter, og rykket frem mot Jaropolk. På sin vei mot Kyiv sendte han budbringere til Rogvolod (Ragnvald), fyrsten av Polotsk, for å be om hans datters hånd - Rogneda (Ragnhild). Prinsessen motsatte seg å knytte seg til sønnen av en tjenestekvinne, så Vladimir angrep Polotsk, drepte Rogvolod, og tok Ragnhild med makt. Polotsk var en viktig befestning på veien mot Kyiv, og erobringen av Polotsk og Smolensk gjorde det lettere å innta Kyiv i 978, der han drepte Jaropolk og lot seg hylle som knjas over alle Kyiv-rus'.
Kristningen av Rus
Den viktigste hendelse i Vladimirs regjeringstid var kristningen av de kyivske rus' i 988, etter at han ble forlovet med prinsesse Anna av Bysants, datter av den bysantinske keiser Romanos II Porfyrogennetos. Det var for denne kristningen at han skulle få tilnavnet den hellige, og etter sin død ble helgenkåret i den ortodokse kirke.
Forut for hans egen dåp var han, ifølge helgenlegenden, et ødeland med syv hovedhustruer og 800 elskerinner. Han lot gudebilder oppstille overalt, og var en ivrig tilhenger av den slaviske hedendom. Ifølge overleveringen var det fornuften som bragte ham til den kristne tro. Angivelig hentet han til seg lærde fra alle de forskjellige religioner, hørte på deres fremstillinger, og så valgte han ut den beste. (Hans innvending mot den muslimske utsending: «Ruserne er glad i drukkenskap, og vi kan ikke klare oss uten den».)
Knjasernes dåp ble feiret som en storslagen begivenhet i Kyiv: Etter at man hadde revet ned de hedenske gudebilder fant det sted en massedåp i floden Dnjepr. Det synes ikke å ha vært noen åpen motstand mot kristningen, men ute på landsbygda tok det lenger tid før hedendommen mistet grepet om folk. Kirken begynte raskt med oppbyggingen av et nettverk av klostre og kirkebygninger, og dette bidro vesentlig til rikets nasjonsbygging. Den nye tro skulle også raskt sette et sterkt preg på kulturen.
I sammenheng med kristningen overtok man ikke bare den kirkelige kalender og de kristne skikker i hverdagen, men tok seg også det gammelbulgarske eller gammelkirkeslaviske skriftspråk, som med tiden utviklet seg til kirkeslavisk.
Etterslekt
Barn:
Adoptivbarn:
Christianssands Curling Club
Christianssands Curling Club (stiftet 29. februar 1992) er en curlingklubb fra Kristiansand. Siden 3. september 2011 har klubben holdt til i Idda Arena i bydelen Grim.
Rolf «Roffe» Sagen har rekorden med 29 poeng i klubbens singelturnering (in-hand/out-hand).
Tore Wessel-Berg
Tore Wessel-Berg (født 6. januar 1923 i Modum, død 22. oktober 2011 i Trondheim) var en norsk professor i elektronikk som forsket frem klystroner.
Under oppveksten i Skoger i Buskerud ble han interessert i radioer. Han fikk examen artium i 1943 og hjalp motstandsbevegelsen under den andre verdenskrig. Han ble sivilingeniør ved linjen for teknisk fysikk ved NTH i 1950 og utviklet derpå et klystron, et radiorør senere produsert og brukt av radiolinje-fabrikanten NERA i Bergen til ut på 1970-tallet. Så var han forsknings-assistent ved Stanford University fra 1953 til 1957, ved Forsvarets Forskningsinstitutt (FFI) sin radar-avdeling i Bergen fra 1957 til 1961. Han ble dr.techn. i 1960. Etter nye to år ved Stanford var han fra 1965 til 1991 professor i anvendt elektronikk ved NTH. Der dannet han fagområdet fysikalsk elektronikk sammen med Andreas Tonning (1922–2002). Han ble professor emeritus og skrev en lærebok, utgitt i 2001. Patenter hadde han også.
Tore var av Wessel (slekt), sønn av bonde Harald Olaf Wessel-Berg (1889–1980) bonde og Karen Røed (1887–1972). Han giftet seg i 1959 med Inger-Anne Otnæss (1937–2008), og sønnene Dag Wessel-Berg og Erik Wessel-Berg er begge akademikere ved NTNU.
Bride 13
Bride 13 er en amerikansk stumfilm-føljetong fra 1920, regissert av Richard Stanton. Føljetongen er sjangermessig beskrevet som en romantisk eventyr-thriller og består av 15 kortfilmer som er antatt tapt. Hovedrollene spilles av Marguerite Clayton og John B. O'Brien.
Føljetongen ble innspilt med bistand fra US Navy.
Carroll College (Montana)
Carroll College  er et privat katolsk universitet i Helena i delstaten Montana, USA. Det ble opprettet i 1909.
Ved universitetet var det 1,452 studenter og 134 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 18,410 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til bachelorgradsnivå.
50 beste
50 beste er en samleplate med Ivar Medaas, utgitt i 2001.
Mario Cejas
Mario Cejas (født 28. august 1977) er en argentinsk roer som spesialiserer seg i dobbeltsculler, lettvekt. Under Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 17.
Arrows (album)
Arrows er debutalbumet til det norske heavy metal–bandet Stonegard.
Albumet ble utgitt i Norge den 24. januar 2005, og gjenutgitt på verdensbasis den 10. juli i 2006.
Canterbury-sound
Canterbury-sound (engelsk: Canterbury sound eller scene, «lydbilde» eller «miljø») er en lokal engelsk undersjanger av progressiv rock. Betegnelsen beskriver en løselig definert musikkstil som ble utviklet av et antall improviserende musikere, hvor en del av dem var basert i den engelske byen Canterbury i Kent i løpet av slutten av 1960-tallet og tidlig på 1970-tallet.
Definisjon
Canterbury-miljøet er hovedsakelig definert av en rekke musikere og band med sammenflettede medlemmer. Disse var ikke knyttet sammen av meget sterke musikalske likheter, men en del felles trekk var en bestemt lunefullhet, anstrøk av psykedelisk musikk, ganske dunkle sangtekster, og en anvendelse av improvisasjon avledet fra jazzen. «Den virkelige kjernen i ’Canterbury-sounden’ er spenningen mellom kompliserte harmonier, utstrakte improvisasjoner, og den oppriktige ønsket om å skrive fengende popsanger. ... På sitt beste var Canterbury-musikken ... musikalsk fårete og musikalsk seriøs side om side på en underholdende og inntagende måte.»
Som med mange sjangrediskusjoner er det diskusjon om eksistensen og definisjonen av Canterbury-sounden og dets miljø. Dave Stewart har klaget på at han selv og mange andre musikere identifisert med Canterbury-miljøet aldri hadde noe med stedet Canterbury å gjøre. Tidligere bassist i Soft Machine, Hugh Hopper, som bodde i Whitstable, 8 km nord for Canterbury, uttalte at «Jeg tror at det er en ganske kunstig betegnelse, en journalistisk greie... Jeg bryr meg ikke, men folk som Robert [Wyatt], han hatet ideen ettersom han var født et annet sted og bare tilfeldigvis gikk på skole der. På den tiden da The Wilde Flowers ble dannet spilte vi knapt noen gang i Canterbury. Det var ikke før Robert og Daevid [Allen] dro til London for å begynne Soft Machine at noe skjedde i det hele tatt. De var ikke egentlig et Canterbury-band (...) om det hjelper folk å forstå eller høre mer musikk er det greit.»
Hoppers familie bodde imidlertid i byen, og The Wilde Flowers spilte mange av deres første konserter i Canterbury, særlig i Beehive Club i Dover Street, og på byens mange fakulteter. Det var en konsert organisert av studentforeningen på Canterbury Technical College hvor Soft Machine delte scene med Pink Floyd to ganger, både før og etter at sistnevnte hadde fått platekontrakt. Det var i et hus i Whitstable (innenfor Canterburys byområde) at Caravan dro for å øve noen måneder før de flyttet til London og fikk platekontrakt.
Grupper
Grupper assosiert med Canterbury-sounden: Fem band var sentrale i Canterbury-miljøet: Andre band:
Maria Tselaridou
Maria Tselaridou (født 26. mars 1981) er en gresk judoka.
Hun representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i andre runde.
Renault Clio
Renault Clio er en bilmodell fra den franske bilprodusenten Renault, som har vært i produksjon siden 1990. Modellen produseres nå i sin tredje generasjon, og har vært en stor suksess i Europa helt siden lanseringen. Clio vant tittelen Årets Bil i Europa i 1991 og 2006, og har fått æren for å ha vært modellen som har gjenopprettet Renaults rykte etter en rekke dårlige modeller på 1980-tallet.
Clio har blitt solgt som Renault Lutecia i Japan, og en firedørs sedanmodell har blitt solgt som Renault Clio Symbol, Renault Clio Sedan og Renault Thalia på enkelte markeder. Samtidig har Clio blitt solgt under merkenavnet Nissan på enkelte latinamerikanske markeder som Nissan Platina.
Clio Mk1 (1990–1998)
Clio ble lansert på bilutstillingen i Paris i 1990, og kom tilgjengelig i salg på hjemmemarkedet Frankrike kort tid senere, mens salget i øvrige deler av Europa ikke kom i gang før i mars 1991. Clio erstattet Renault 5 (som var i produksjon frem til 1996 som et billig alternativ). Fra lanseringen av var modellen tilgjengelig med bensinmotorer på 1,2 og 1,4 liter, og dieselmotorer på 1,7 og 1,9 liter. I 1992 gikk bensinmotorene fra å være forgasser-utstyrt til å få elektronisk innsprøytning.
Etter kun et år i salg fikk modellen en liten ansiktsløftning, primært med en ny versjon av Renault-logoen i grillen, samt nye seter foran. I mars 1994 kom en ny ansiktsløftning, denne gang med adskillig fler endringer. De største var nok en ny grill, andre lister på støtfangerne, og noe rundere baklykter for å gi bilen et mer moderne preg.
I 1996, da Phase 3-Clio ble lansert, ble bensinmotoren på 1,2 liter erstattet av en ny motor på 1,149 ccm. Samtidig ble sylindertoppen på 1,4-literen endret for bedret drivstofføkonomi, noe som betød at motoren leverte noe lavere effekt enn forgjengeren. Hovedlyktene ble også endret, modellen fikk et nytt panser samt et tredje, høytmontert bremselys.
Clio Mk2 (1998-2001)
I 1998 ble en helt ny generasjon Clio lansert, adskillig mer moderne enn forgjengeren. For å spare vekt og reparasjonskostnader var en rekke deler produsert i uvanlige materialer; forskjermene var i plast mens panseret var av aluminium. Motorutvalget var svært likt forgjengeren, med bensinmotorer på 1,2, 1,4 og 1,6 liter samt en 1,9-liters dieselmotor. Tidlig i 1999 ble en sportslig 16V-utgave utstyrt med en ny 1,6-liters motor med 16 ventiler. Samme år ble Clio Renault Sport 172 lansert, med en 2,0-liters motor med 16 ventiler, 172 hestekrefter og en toppfart på 220 kilometer i timen, mens superbilen Clio V6 Renault Sport var toppmodellen, med en midtmontert 3,0-liters V6-motor plassert bak forsetene. Clio V6 er bakhjulsdreven, og har en toppfart på 235 kilometer i timen, mens motoren har en effekt på 230 hestekrefter
I 2001 ble Clio ansiktsløftet igjen, med oppdatert eksteriør og interiør samt en ny dieselmotor på 1,5 liter. Renault Sport produserte også en oppdatert Renault Sport Clio 172-utgave. Samtidig produserte de en lettere utgave ment for motorsportbruk, som blant annet var utstyrt med lavere og stivere understell og tynnere glassruter, noe som sammen med fjernet reservehjul, luftkondisjoneringsanlegg og mindre dynamo sørget for at bilen veide 80 kilo mindre enn den vanlige Sport Clio. Denne modellen var kalt Renault Sport Clio 172 Cup, og ble kun produsert i fargene Mondial Blå og Iceburg Sølv.
Clio Mk3 (2005–)
Tredje generasjon Clio ble lansert i 2005, og er bygget på en plattform utviklet i samarbeid med Nissan. Plattformen deles med modellene Renault Modus, Nissan Micra og Nissan Note, og tredje generasjon Clio er betraktelig større enn forgjengeren. Modellen oppnådde fem stjerner i EuroNCAPs trafikksikkerhetstester, den høyeste score noen bilmodell kan få. Modellen kom i salg i oktober 2005, mens en femdørsutgave fulgte tidlig i 2006. Tredje generasjon Clio ble kåret til Årets Bil i Europa i 2006, og en stasjonsvognutgave ble presentert i mars 2007. En modell var også tilgjengelig med turbo, Renault Clio 1,2 T 16V 100HK Rip Curl edition.
Elbil
Renault Clio leveres også som elbil.
Krekling stasjon
Krekling stasjon er en jernbanestasjon ved Krekling i Øvre Eiker. Den ble åpnet i 1874, tre år etter at sidelinjen til Kongsberg på Randsfjordbanen ble tatt i bruk. Strekningen er i dag del av Sørlandsbanen.
13. november 1967 ble stasjonen fjernstyrt, og persontrafikken ble lagt ned 29. mai 1994, siden brukes stasjonen som fjernstyrt kryssingsspor.
Mary Boleyn
Mary Boleyn (født ca. 1499, død 19. juli 1543) var et medlem av den adelige Boleyn-familien som nøt betydelig innflytelse i de første årene av 1500-tallet i England. Mary var en av kong Henrik VIII av Englands elskerinner. Langt senere oppstod løse rykter om at hun og søsteren Anne Boleyn også hadde vært elskerinner til Henriks franske rival kong Frans I. Anne overtok som kong Henriks elskerinne etter Mary, og ble siden dronning av England og mor til dronning Elizabeth I av England. Mary ble selv gift to ganger.
Detaljer om Mary Boleyns liv er uklare, men hun tilhørte en familie som nådde samfunnets topp, etterfulgt av et tragisk fall da søsteren Anne urettmessig ble anklaget for høyforræderi, utukt og en incestuøs forbindelse med sin yngre bror George.
De første årene
Mary ble født enten i Blickling Hall i Norfolk, eller på Hever-slottet i Kent, som eldste datter av en rik diplomat, Thomas Boleyn, 1. jarl av Wiltshire og hans hustru Elizabeth Howard, datter av Thomas Howard, 2. hertug av Norfolk. Marys fødselsår oppgis som 1499/1500. Det finnes tydelige indisier på at hun var eldst av de tre søsknene: I 1597 reiste hennes barnebarn George Carey, 2. baron Hunsdon, krav om å få overta tittelen jarl av Ormonde basert på Marys rett til denne, som ville tilfalt dronning Elisabeth dersom søsteren Anne Boleyn hadde vært eldst. (Ved fravær av en mannlig linje går tittelen til eldste kvinne.) Også Marys barn og søsterdatter mente hun var eldst. Anne Boleyn, den senere dronning, ble født ca. 1501 og broren George Boleyn, vicomte Rochford ble født ca. 1504.
Eldre kilder hevder at Mary fikk sin utdannelse i utlandet og tilbrakte en tid som selskapsdame for erkehertuginne Margarete av Østerrike (1480–1530), men dette skyldes en forveksling med søsteren Anne. Mary ble værende i England frem til august 1514, da hun i 14–15-årsalderen reiste utenlands. Hennes far sikret henne en stilling som maid-of-honour, oppvartende hoffdame hos kong Henrik VIIIs yngre søster, prinsesse Maria Tudor, da hun reiste til Frankrike for å gifte seg med Ludvig XII av Frankrike.
Etter noen få uker i Paris ble de fleste av dronningens engelske piker beordret hjem. Mary Boleyn fikk imidlertid tillatelse til å bli, antagelig på grunn av sin fars forbindelse til den nye engelske ambassadøren. Den 1. januar 1515 døde kong Ludvig XII og etterlot sin unge dronning som enke etter bare tre måneders ekteskap. Kort etter kongens død giftet hun seg i hemmelighet med Charles Brandon, 1. hertug av Suffolk, og måtte forlate Frankrike i all hast. Thomas Boleyn fjernet datteren Mary fra Maria Tudors tjeneste og fikk henne plassert i husholdningen til den nye dronningen av Frankrike, Claude. I 1517 kom kong Frans I i triumf tilbake fra militær seier i Milano med nye ideer og tyvegods. Hans mest verdifulle bytte var den 65 år gamle Leonardo da Vinci. Om Mary også møtte den italienske geniet, er uvisst. Det ble feilaktig hevdet at han malte et portrett av hennes søster Anne, men la belle Ferronnière ble malt lenge før hun ble født.
Ryktene om kongen av Frankrike
Mary hadde fått selskap i Paris av sin far, Thomas Boleyn, som var fransk ambassadør i 1519/20, og av sin yngre søster Anne, som hadde vært ved hoffet i Nederlandene. Den franske dronningen Claude skal ha kalt Mary Boleyn la petite boullain (den vesle buljongen), men det finnes ingen beskrivelser hverken av Marys utseende eller hennes karakter – om hun var frisk og livlig, eller stille og alvorlig.
Flere tiår senere oppstod et rykte om at Mary skulle ha vært elskerinnen til kong Francis mens hun var ved det franske hoffet. Likelydende rykter gikk i ettertid om søsteren Annes opphold ved det franske hoffet. Også hun skulle hatt et forhold til kong Francis.
Det var først i mars 1536 – femten år senere – at Rodolfo Pio, biskop av Faenza i et brev skrev at kong Francis hevdet at Anne Boleyn ikke hadde abortert en sønn i januar 1536, men at hun bare hadde latt som hun var gravid ved hjelp av sin søster Mary, som den franske kongen «kjente» (dvs. seksuelt) som en per una grandissima ribalda et infame sopre tutte – «som den største hore og meget beryktet». Pio var pavens mann og naturlig nok en sterk motstander av den evangeliske Anne Boleyn som var skyld i at kong Henrik brøt med pavedømmet. I dag vet man ikke om Pio gjenga kongens ord nøyaktig, og om Francis i så fall overdrev eller løy i et forsøk på å nedgjøre Boleyn-familien. Iallfall er det løgn at Anne Boleyn bare lot som hun var gravid. Eustace Chapuys m.fl. rapporterte at Anne Boleyn hadde nedkommet med et tolv uker gammelt guttefoster.
Nicholas Sander skrev om Mary i Rise and Growth of the English Schism (1585) at det franske hoff kalte Mary «den engelske merra» på grunn av hennes skamløse oppførsel, og «det kongelige muldyret» mens hun angivelig stod i forhold til kongen. Men Sander skrev videre at hennes søster Anne Boleyn hadde en utstående tann, seks fingre og en vorte under haken, og hadde ligget med sin fars kapellan og hovmester før hun ble sendt til Frankrike i vanære. Ingenting av dette stemmer. Da er det heller ikke sannsynlig at opplysningene om Annes søster Mary stemmer.
Kong Francis var kjent som en damenes venn, og han kan godt ha lagt seg etter Mary mens hun var ved hoffet hans. Philippe du Moulin skal ha kjent Thomas Boleyn da denne var ambassadør til Frankrike i 1519/20. Jean Brodeau som skrev en biografi om Charles du Moulin (1500–66), utgitt i 1654, bekreftet at Anne Boleyn vokste opp i Briis-sous-Forges hos en av du Moulins forfedre. Det må ha vært Philippe du Moulin som døde i 1548, kongens munnskjenk. Lokalt sies det at Anne vokste opp i Briis, der en gate er oppkalt etter henne. I virkeligheten hadde Anne Boleyn ingen tilknytning til Briis, men hennes søster Mary kan ha blitt sendt dit for å bo hos en respektabel familie, for å sikre henne mot uønsket oppmerksomhet fra kong Francis. Kanskje oppholdt hun seg i byen i årene 1515–19 til et ekteskap var arrangert for henne, og at folk etter hvert glemte at det hadde vært to søstre Boleyn, og bare husket at en av dem hadde bodd i Briis. Dermed kan det ha vokst frem en legende om at dette var Anne.
I 1519 vendte Mary tilbake til England. Thomas Boleyn, som bevislig hadde ambisjoner for sine barn, sørget deretter for å skaffe henne en ny posisjon som hoffdame for den engelske dronningen, Katarina av Aragón, i dennes siste ti år av ekteskapet med kong Henrik VIII, kanskje i håp om at kongen skulle bli interessert i henne.
Kongelig elskerinne
Kong Henrik var blant gjestene. Kanskje han ble betatt av bruden, eller kanskje han hadde falt for henne ved ridderturneringen 4. mars 1522 som var søsteren Anne Boleyns debut ved det engelske hoffet, men ingenting tyder på at kong Henrik la merke til henne da. Ved turneringen red han ut under mottoet Elle mon Coeur a navera (= Hun har såret mitt hjerte) og et såret hjerte brodert på hestens utstyr. Dette kan ha vært rettet til Mary Boleyn – eller en annen av hoffets mange damer.
Mary hadde en affære med kong Henrik, men det har ikke vært mulig å tidfeste denne, heller ikke hvor lenge den varte. Den kan ha vært avsluttet da hun giftet seg, eller den kan ha begynt da, eller strakt seg over flere år. Da det ble kjent at kongen hadde et forhold til Anne Boleyn, sa George Throckmorton direkte til kongen at «folk tror at du også har stått i med både moren og søsteren.» Kongen rødmet og svarte: «Aldri med moren!» Han benektet ikke forholdet han hadde hatt til Mary. Jesuitten Nicholas Sander holdt likevel liv i ryktet om at kongen også hadde kjent søstrenes mor, og at Anne Boleyn egentlig var hans egen datter. I 1523 hadde kong Henrik en båt med navnet Mary Boleyn, men den var kjøpt fra hennes far Thomas Boleyn og kunne fått navnet av ham.
Anne Boleyn og kong Henrik
Marys søster Anne kom tilbake til England i 1522 og vakte oppsikt ved hoffet som hun blendet med sine kunnskaper og bakgrunn fra innflytelsesrike hoff på kontinentet. Hun fikk flere beilere, men ingen vet når kongen falt for henne. Først i 1527 innledet kong Henrik hemmelige forhandlinger for å få annullert sitt ekteskap med dronning Katarina av Aragonia, som etter 20 års samliv ikke hadde gitt ham noen sønn. I sin søknad om dispensasjon for å inngå et nytt ekteskap, søkte han spesifikt om tillatelse til å gifte seg med en kvinne selv om han hadde hatt et seksuelt forhold til søsteren hennes.
I juni 1528 døde Marys ektemann i et utbrudd av engelsk svettesyke. Både Anne Boleyn, broren George og deres far ble syke, men de kom seg. Mary stod nå uten midler til livsopphold, og faren Thomas Boleyn vendte henne ryggen. Hun var ikke lenger kongens elskerinne og bidro ikke lenger til å skaffe familien innflytelse. Kanskje så han heller ingen sjanse for noe fordelaktig ekteskap for henne, nå som hun nærmet seg 30. Det ser ut til at hun henvendte seg til kongen, for han skrev til hennes søster Anne: «Hva angår din søsters forhold, har jeg fått Walter Welze til å skrive hva jeg mener til my Lord [dvs. Annes og Marys far] … for det tjener ham ikke til ære hvis han ikke tar seg av sin egen datter nå i hennes nød.» Kong Henrik lot Anne overta formynderskapet til sin søstersønn Henry Carey, som ble utdannet ved et cistercienserkloster. Kongen lot også Mary overta den årlige inntekten på £ 100 som han tidligere lønnet hennes mann med. Slik kunne Mary fint forsørge seg selv og datteren.
Andre ekteskap
Da Anne Boleyn reiste til Calais sammen med Henrik VIII på et statsbesøk i 1532, var Mary med i hennes følge. Anne ble kronet som dronning den 1. juni 1533 og fødte en datter (den senere dronning Elizabeth I) den samme høsten. I 1534 forårsaket Mary skandale ved å ankomme hoffet, ikke bare som gift kone, men også gravid. Hun hadde i all hast giftet seg med William Stafford, en soldat ved den engelske garnisonen i Calais. Som dronningens søster hadde Mary giftet seg langt under sin stand, attpåtil uten tillatelse fra sin søster og sin far. Anne var rasende over dette bruddet på etikette, og forviste henne fra hoffet. Det gjorde heller ikke saken enklere at Mary ventet barn, mens Anne selv hadde hatt et svangerskap samme år som ikke resulterte i noe barn. Antagelig dro Mary tilbake til Calais til sin mann, for i 1539 var William Stafford en av de som ble utvalgt til å hilse Anna av Kleve, kong Henriks fjerde kone, velkommen til Calais. Anne og Mary så aldri hverandre igjen.
Marys økonomiske situasjon var så vanskelig at hun tryglet kongens rådgiver, Thomas Cromwell, om å legge inn et ord for henne hos kong Henrik og dronning Anne. Samtidig uttrykker hun sin takknemlighet over å leve i et kjærlighetsekteskap med en mann som bryr seg om henne. Hun innrømmer at det var galt å gifte seg uten å be om tillatelse, men «han var så ung, og kjærlighet overmannet fornuften; og for min del så jeg hans oppriktighet, og at jeg elsket ham like høyt som han meg, men han var bundet, mens jeg heldigvis var fri, slik at for min del innså jeg at verden brydde seg så lite om meg, og han så mye, at jeg tenkte jeg kunne ikke gjøre noe bedre enn å ta ham og gi slipp på alt annet, og leve et fattig, ærlig liv sammen med ham … Hvis jeg var fri og kunne velge, forsikrer jeg deg at jeg har funnet så mye ærlighet i ham, at jeg ville heller tigge mitt brød sammen med ham enn være den største dronning i kristenheten. Og jeg tror absolutt at han har det som jeg, for jeg er sikker på at han ikke ville svikte meg for å bli konge.»
Mary Boleyns liv mellom 1534 og hennes søsters henrettelse den 19. mai 1536 er svært vanskelig å etterspore. Hun besøkte ikke moren; heller ikke sin søster eller broren George mens de satt i Tower of London. Familien hadde selv avvist henne, og Mary klarte å unngå det meste av deres vanære ved å leve i tilbaketrukket anonymitet resten av livet. Etter Annes henrettelse trakk deres mor seg tilbake fra hoffet, og døde avsondret et år etter. Faren Thomas Boleyn døde det påfølgende året. Tidlig i 1540 dro Mary og hennes mann tilbake til England, der Mary fikk noe av arven etter sin far, blant annet Rochford Hall i Essex, der hun tilbrakte sine siste år. Mary døde mens hun fremdeles var tidlig i førtiårene. Hennes grav er ukjent.
Marys ekteskap med William Stafford (død 5. mai 1556) resulterte i en sønn som antagelig ble født en gang i 1535 og døde i 1545. Det kan også ha vært en datter ved navn Anne, men dette er usikkert.
Mary Boleyn er en fjern formoder til kjente briter som Winston Churchill, forfatteren P.G. Wodehouse, Elizabeth Bowes-Lyon, prinsesse Diana og Sarah Ferguson, tidligere hertuginne av York.
Litterære fremstillinger
Mary Boleyn opptrådte i filmen Anne of the Thousand Days fra 1969 hvor hun ble presentert som gravid, avvist og bitter. Hun ble spilt av Valerie Gearon. Geneviève Bujold spilte hennes søster Anne Boleyn, Richard Burton spilte Henrik VIII og William Squire spilte Thomas Boleyn.
Mary Boleyn har også en framtredende rolle i romanene The Secret Diary of Anne Boleyn av Robin Maxwell, I, Elizabeth av Rosalind Miles, The Rose of Hever av Maureen Peters, The Lady in the Tower av Jean Plaidy, Mistress Anne av Norah Lofts, Anne Boleyn av Evelyn Anthony, Dear Heart, How Like You This? av Wendy J. Dunn og Young Royals: Doomed Queen Anne av Carolyn Meyer. Hun var også en sentral figur i Karen Harpers roman The Last Boleyn, som er en mer medfølende gjengivelse av Marys tidligste barndom og liv fram til hennes søsters død.
Mary er også hovedpersonen i The Other Boleyn Girl (2002), en roman av Philippa Gregory. Denne boken ble filmatisert som et fjernsynsdrama av BBC i januar 2003 med Natascha McElhone som Mary, Jodhi May som Anne Boleyn, Jared Harris som Henrik VIII og Steven Mackintosh som George Boleyn. I 2006 ble en Hollywood-utgave av boken produsert med Scarlett Johansson som Mary, Eric Bana som kongen og Natalie Portman som Anne.
Carroll University
Carroll University tidligere kalt Carroll College, er et privat, kristent universitet i Waukesha i delstaten Wisconsin, USA. Det ble opprettet i 1846.
Ved universitetet var det 3 292 studenter og 283 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 20 830 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
Vipeslekten
Vipeslekten eller viper (Vanellus) er eneste slekt i underfamilien Vanellinae (viper), som videre inngår i lofamilien (Charadriidae). Slekten er representert i Norge med kun én art, nemlig typearten vipe (V. vanellus).
Kirill Razumovskij
Kirill Grigorjevitsj Razumovskij (russisk: Кирилл Григорьевич Разумовский, ukrainsk Кирило Григорович Розумовський - Kyrylo Hryhorovytsj Rozumovskyj, født i Kozelets i Russland, død  i Baturyn) var en ukrainsk hetman og russisk generalfeltmarskalk.
Bakgrunn
Razumovskij ble født i en familie av registrerte kosakker tilknyttet Kiev-regimentimentet. Hans adelsbakgrunn er uklar, forskjellige biogafer har hver sine beskrivelser av hvor dette kom fra.
Fra 1743 til 1744 studerte Kirill Razumovskij ved Universitetet i Göttingen. Razumovskijs adjutant mens han var i Tyskland var Grigorij Teplov. Teplov hadde stor innflytelse over styret av Lillerussland i sin egenskap som sekretær og rådgiver til Kirill Razumovskij (hvis kusine han giftet seg med).
Karriere
I 1750 ble han hetman for de ukrainske kosakker. Han tjente som hetman til 1764. Razumovskij valgte Hlukhiv og Baturyn som steder for hetmanens residens, og fikk oppført overdådige barokke palasser. Den keiserlige arkitekten bak palassene var Andrej Kvasov. Razumovskij planla også å åpne et ukrainsk universitet i Baturyn.
Han var siste av hetmanene og tok aktivt del i sammensvergelsen mot Peter III (1762). Katarina den store, som han helhjertet støttet under hennes ektemanns herredømme, hadde ikke særlig høye tanker om ham. Men hun gjorde ham til feltmarskalk, selv om han aldri deltok i et slag. Til tross for dette, ble hun snart skuffet. Hun likte ikke hans idé om å gjøre hetmanskapet til et arvelig embede, fratok ham hetmanskapet i 1764, og opphevet hans status som feltmarskalk.
Kirill hadde flere sønner, av hvem grev Aleksej Kirillovitsj (1748–1822) var utdanningsminister i 1810-16, og prins Andrej Kirillovitsj (1752–1836) var russisk ambassadør i Wien.
Ibanez
Ibanez er et gitarmerke fra Japan. De produserer også bassgitarer og effektpedaler. Ibanez lager mest gitarer for hard rock-sjangeren. I dag er det et av verdens ledende gitarmerker.
The Cross-Roads
The Cross-Roads er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av Frederick A. Thomson.
Handling
Den gamle kveker-bonden Abel Hale og hans kone Phoebe får problemer på grunn av en listig advokat, fordi de skylder ham penger. Men advokaten truer med å drive dem fra hjemmet deres, med mindre de gir ham datteren deres Charity i ekteskap. Kirke Dundee, en hardtarbeidende bondegutt er også forelsket i Charity. Den samme advokaten er bobestyrer for boet som tilhører Kirkes onkel. Etter at denne onkelen dør, testamenterer han eiendommen sin til Kirke.
Men advokaten forandrer p+å testamentet, og gjør i stedet den enkeltsinnede Toby til arving. Tobys mor er imidlertid en uansvarlig og slu gammel kjerring som legger planer sammen med advokaten for å frarøve Kirke den rettmessige arven han har krav på. Advokaten går samtidig etter den gamle kvekeren og hans kone, og de blir snart fordrevet fra gården deres. Men Toby er ikke fullt så dum som advokaten tror, og han forsøker å hjelpe det gamle ekteparet.
La dette bli min sang
La dette bli min sang er et musikkalbum med Stein Ove Berg, utgitt i 1976.
Furze
Furze er et norsk black metal-band som drives av Zeckra «The Reaper» Knapstad. Bandet ble til i Trondheim i 1998 og slapp sin første ni-spors promo «Trident Black Metal Feast» høsten 1999 under Furze-banneren. Musikken har fra starten av bestått av 70-talls psykedelia/hard rock, samt 80- og 90-talls black metal.
Norma Cruz
Norma Cruz er en guatemalansk menneskerettighetsaktivist kjent for sitt arbeid for å stoppe seksuell vold og vold mot kvinner.
Furze
Furze er engelsk og betyr «gulltorn»: Det er en direkte henvisning til navnet på ljåbladet til Reaper, «Mannen med ljåen». Dette inngår i det eksistensielle grunnkonseptet til Triaden som omhandles henholdsvis i navnet til figuren (Woe J. Reaper), fullvarianten av logoen, tekster og musikk. Det antireligiøse, og sjelens frihet og friksjoner.
Norma Cruz
De overlevendes stiftelse
Cruz var leder for Fundación Sobrevivientes (De overlevendes stiftelse) fra organisasjonen ble opprettet av henne selv og datteren i 2003 og frem til 2016. Da hun sammen med datteren Claudia Maria Hernández Cruz, som var offer for seksuelt overgrep, satte i gang kampen for å få datterens overgriper dømt i 1999, oppdaget de hvordan seksuelle overgrep og vold mot kvinner ikke ble tatt alvorlig av rettssystemet. På bakgrunn av disse opplevelsene og møter med andre kvinnelige overgrepsofre stiftet de organisasjonen. Guatemala har over lengre tid vært et av landene i verden med aller flest drap på kvinner.
Organisasjonen arbeider med å gi “emosjonell, sosial og juridisk støtte til kvinnelige ofre som søker rettferdighet og beskyttelse”. De driver også et av veldig få krisesentre i Guatemala.
Furze
Furze signerte med det engelske plateselskapet Candlelight Records i 2006. Bandet utga først de to første albumene på nytt før sitt tredje album i januar 2007 i Europa og i mai i USA. Furze ble med det fjerde albumet, Reaper Subconscious Guide det første norske black metal-bandet til å gi ut en 100 % analog plate, det vil si analogt innspilt, mikset og mastret. Den kom ut på polske Agonia Records i 2010. CD-utgaven fikk en egen digital mastering. For å få en 100 % analog LP-utgivelse måtte båndene bli mastret ved Stockholms Atlantis Studio direkte. Reaper startet også Polytriad Fingerprints som en plattform for Furze; fra og med det fjerde er alle album blitt utgitt på egen label. I 2012 utga selskapet Fysisk Format Psych Minus Space Control. I 2013 utga det første selskapet Furze var på, Apocalyptic Empire Records, en samleboks på vinyl med (originalt sluppet mars 1998 under pre-Furze banneren) Woe J. Reaper-demoen «Necromanzee» og uutgitt materiale som Hidden Hits of the Official Reaper Vol 1.
Norma Cruz
De overlevendes stiftelse
Norma Cruz og stiftelsen har også involverte seg i kampen for rettighetene til kvinner som opplever at barna deres blir kidnappet for å adopteres vekk for profitt, Cunas Vacías.
Furze
I 2015, da et tidligere Woe J. Reaper-medlem hadde startet selskapet Fresh Tea oppkalt etter Furze-sangen med samme tittel, kom albumet Baphomet Wade. 2015 debuterte Furze på scenen som headliner ved Hellbotn-festivalen.
Fia Mia
Fia Mia er en tegneserie av den norske tegneserieskaperen Rune Borvik. Serien henter sin handling fra Østkanten i Oslo rundt tusenårskiftet. Fia Mia har av nettstedet Serienett blitt karakterisert som en 90-tallets mest markante norske serier både i form og innhold.
Norma Cruz
De overlevendes stiftelse
Siden 2016 har datteren Claudia Maria Hernández Cruz vært leder for stiftelsen.
Trusler
Fra 2009 eskalerte draps- og voldtektstruslene mot Norma Cruz. I 2011 var truslene så alvorlige at Amnesty International anså å støtte henne som en av sine “prioriterte individer i fare”.
Furze
Historikk
Opprinnelig startet Knapstad komponering av riff våren 1992. Fra 1992-1993 ble det første bandnavnet CURSED, som så senere i 1993 skiftet til NATTEN ,og videre til AANDER. Uten nevneverdig fremgang eller sammensveising med likesinnede ble så atter et bannerskifte gjort; til SORCERY, hvor Woe J. Reaper fikk med seg 3 medlemmer som holdt 2 øvninger sammen på Bjørnegård skole i Bærum, våren 1994, men heller ikke dette skulle holde sammen. Massive mengder riff ble teipet ned frem til bandnavnet landet på WOE J. REAPER i 1996. Ny besetning, nå med Woe J. Reaper (da Obscürator) på trommer, Sverre Rokseth på bass og Ruben Madsen på gitar spilte sammen til 3-4 låter var snekkret sammen -musikken- en slags blanding av de fleste metal sjangrene. Reaper ønsket noe annet,tok med seg bandnavnet, og forlot Oslo for å fokusere hardt på å rendyrke uttrykket. Resultatet ble senere de to eneste WOE J. REAPER demo'ne sluppet i henholdsvis mars og mai 1998; "Necromanzee" og "Zaredoo". Demo'ne vekket interesse fra selskap som Avantgarde Music og Misanthropy Records, men Reaper valgte å se fremover mot nye innspillinger. Med ny residens i Trondheim i 1998 skiftet banneren til Furze i oktober - og Knapstad har siden operert som eneste faste medlem i Furze, som Woe J.Reaper.
Norma Cruz
Anerkjennelse av arbeidet
I 2009 fikk Cruz utmerkelsen “International Women of Courage” fra Det amerikanske utenriksdepartementet, som er en årlig utmerkelse til kvinner som har gjort en formidabel innsats for kvinners rettigheter.
Kelly Lynch
Kelly Lynch (født 31. januar 1959 i Golden Valley, Minnesota USA) er en amerikansk skuespiller. Lynch har vært gift med produsent og skribent Mitch Glazer siden 1992 og har en datter, Shane, født 1985, fra et tidligere forhold
Norma Cruz
Anerkjennelse av arbeidet
Den spanske avisen El País kåret henne i 2010 til en av årets hundre viktigste personer.
Eustace Miles
Eustace Hamilton Miles (født 22. september 1868, død 20. desember 1948) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Furze
Medlemmer
(all komponering fra 1992, fra 1998 som Furze). 1998 -
Eustace Miles
Miles vant en olympisk sølvmedalje i jeu de paume i Sommer-OL 1908 i London. Han tapte finalen til Jay Gould II fra USA.
Wellington i Sør-Afrika
Wellington er en by i provinsen Wes-Kaap i Sør-Afrika med en befolkning på rundt 55 000. Wellingtons økonomi er sentrert rundt agrikultur som vin, druer, sitrusfrukter og en brandy-industri. Wellingtons turisme har begynt å blomstre på grunn av sitt landskap og tallrike priser for vinindustrien. Byen ligger 75 km nordøst for Cape Town ved foten av et av de eldste fjellpassene i landet, Bain's Kloof Pass, bygget av veibyggeren Andrew Geddes Bain. Byen er hjemstedet for Boland Ruhby Union og det profesjonelle rugbylaget Boland Kavaliers. Wellington er også et akademisk sentrum med blant andre Huguenot College, Kapphalvøyas teknologiske universitet, Bible Media og Huguenot High School.
Runar Espejord
Runar Espejord (født 26. februar 1996) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Espejord er angrepsspiller og fungerer primært som en midtspiss. Espejord ble tatt opp i A-stallen til TIL før 2013-sesongen.
Kornhamn
Kornhamn (eldre form Kornhaffn) var en havn i Gamla stan. Den var i middelalderen Stockholms havn mot Mälaren, og lå der Järntorget ligger i dag. Kornhamn er også navnet for kaiområdet mot Söderström.
Runar Espejord
Han fikk sin debut i cup-kampen mot Follo den 29. mai 2013. Han spilte også fire gruppespilskamper i Europaligaen. Espejord spilte første kamp i Tippeligaen 12. mai 2015, da Tromsø IL tapte 4–​5 for Vålerenga.
Kornhamn
I middelalderen hadde Stadsholmen (Gamla stan) to viktige havner. Begge lå på Stadsholmens søndre del. Mot vest lå Kornhamn for sjøtrafikk til og fra Mälaren. Mot øst lå Kogghamn, som var den internasjonale havnen, der de store koggene la til i Hansatiden. Mellom de to havnene vokste det fram et handelsområde for import og eksport av varer. Eksporten bestod hovedsakelig av kobber og jern Bergslagen samt huder, pelsverk, tørket/saltet fisk og smør. Nesten ingen varer ble produsert i selve Stockholm.
Runar Espejord
Runar Espejord er sønn av tidligere fotballspiller og basketballspiller Lars Espejord.
Kornhamn
I Kornhamn (Kornhaffn år 1427) ble lenge kornet som kom til byen fra Mälarhavner losset. Det ble til å begynne med lagret på det torget som da ble kalt Korntorget. Kornhavnen ble også berørt av jerneksporten og torget ble brukt som lagringsplass for jern. I gamle protokoller fra Stockholm framgår det at etter 1490 ble navnet Järntorget mer og mer brukt. Korntorget omtales siste gang i 1513.
Sjeldne typar
Sjeldne typar er et musikkalbum med Ivar Medaas og Herbjørn Sørebø, utgitt i 1989.
Runar Espejord
25. mars 2019 skrev han under en ny toårskontrakt med Tromsø ut 2022.
Glukoneogenese
Glukoneogenese, uttale "glukoneogenˈese", "nydannelse av glukose", er en stoffskifteprosess der glukose blir dannet fra andre stoffer enn karbohydrater. Denne prosessen er svært energikrevende og brukes derfor kun i "nødsituasjoner" som sult og faste eller under ekstrem fysisk aktivitet.
Kornhamn
Nåværende Kornhamnstorg ble anlagt litt lenger vestover, trolig på 1630-tallet i forbindelse med byreguleringen av sydvestre Stadsholmen som hadde blitt ødelagt i storbrannen i Stockholm 1625. Kaiområdet sør for Kornhamnstorg mellom Munkbroleden og Söderström har fra 1935 navnet Kornhamn.
Glukoneogenese
Vanligvis fremskaffes den glukosen som trengs, ved nedbryting av karbohydrater eller ved å hente glukosen fra kroppens glykogenlager via glykogenolyse.
Hvis man har et kosthold med lavt innhold av karbohydrater (såkalt lavkarbokosthold) vil glukoneogenese være kroppens "vanlige" måte å fremskaffe den glukosen noen av kroppens organer er avhengig av (bl.a. hjernen). F.eks. masaier og inuitter som har et tradisjonelt kosthold, er mer eller mindre permanent i ketose hele livet. Glukoneogenese er den eneste måten de kan skaffe seg den glukosen kroppen trenger.
Langsjøby
Bilbo, Thorin, Fili og Kili møter mannen som dreper dragen Smaug der. Etter Hobbiten sies det ikke noe mer om Langsjøby, men det sies at det var et møtested for alver og menn
A Cry for Help
A Cry for Help er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av D. W. Griffith.
EM i roing 1910
EM i roing 1910 (europamesterskapet i roing) ble arrangert i Oostende i Belgia i 1910.
Spjeldtunnelen
Spjeldtunnelen er en veitunnel på fylkesvei 561 i Øygarden kommune mellom Knappskog og Ågotnes. Den ble åpnet i 1966 og er 113 meter lang.
Lægdafossen
Lægdafossen er en foss i Aurland kommune i Sogn og Fjordane. Fossen ligger i Nærøyfjorden, og stuper rett ut i fjorden i flere fall. Den er en av de største av de mange fossene i Nærøyfjorden. Det høyeste fallet er det øverste, med en høyde på 125 meter. Fossen blir også kalt Sagfossen, etter elva den er en del av.
USS Saipan
To skip i den amerikanske marinen har båret navnet USS «Saipan», etter øya Saipan i Nord-Marianene, som var åsted for store slag under andre verdenskrig.
Medaas gull
Medaas gull er et musikkalbum med Kari Medaas og Ivar Medaas, utgitt i 1992.
Olof Thörnell
Olof Gerhard Thörnell (født 19. oktober 1877 i Trönö församling i Hälsingland, død 25. juli 1977 i Uppsala) var en svensk militær (general) og Sveriges første øverstkommanderende (årene 1939-1944). Før 1939 var det kongen som hadde denne status.
Bakgrunn
Thörnell var søn av den lutherske sogneprest Per Thörnell og Gerhardina (Dine) Margareta Lindgren. Broren var professor Gösta Thörnell.
Karriere
År 1915 forlot Thörnell Generalstaben for troppetjeneste som kaptein ved Älvsborgs regemente. Etter et par år i felt vendte han tilbake til Generalstaben der han steg i gradene; 27. november 1917 ble han major og den 19. august oberstløytnant.