cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den spanske inkvisisjonen
Utvisningen av jødene
Ferdinand og Isabella utnevnte i 1481 Tomás de Torquemada til leder for inkvisisjonen, med ansvar for å etterforske og straffe conversos, det vil si jøder og muslimer som hadde konvertert til kristendommen, men som fortsatte å praktisere sin opprinnelige religion i smug (også kalt marranos og moriscos). Prosessen begynte i Sevilla, og det ble snart etter opprettet domstoler i Córdoba, Jaén og Ciudad Real, som så ble fulgt av Aragón, Catalonia og Valencia. Mellom 1486 og 1492 ble det avholdt autodafé 25 ganger bare i Toledo. Mellom 1481 og 1826 ble det holdt minst 464 slike seremonier. Mellom 1480 og 1492 ble mer enn 13,000 conversos stilt for retten.
Inkvisisjonens virke
Sixtus IV døde i 1484. Han ble etterfulgt av Innocent VIII, som to ganger utstedte buller hvor han ba om større barmhjertighet og velvilje mot conversos. Samtidig bidro han også til å styrke inkvisisjonens makt ved å befale at alle katolske monarker skulle arrestere flyktende jøder og utlevere dem til Spania så de kunne stilles for retten.
Som en religiøs domstol ble inkvisisjonen drevet av kirkelige myndigheter. Når en person var dømt for heresi, ble han eller hun overlevert til sekulære myndigheter for å bli straffet. Straffene varierte fra offentlig ydmykelse (personen ble kledd i sambenito og måtte gå i prosesjon gjennom byen) til brenning på bål. De som bekjente sin anger ble henrettet med garotte før brenningen, mens de som ikke bekjente ble brent levende. Personer som ble dømt in absentia ble brent symbolsk, ved at en dukke ble plassert på bålet. Straffene ble eksekvert under offentlige seremonier, kjent som auto de fé, «troshandling».
Rettssakene ble ført for tribunaler, der de geistlige dommerne hadde assistanse fra legdommere, kalt familiares. Dette var et prestisjefylt embete.
Mange av anklagene som ble etterforsket var fremmet på grunn av hevnmotiver eller for personlig vinnings skyld. Kronen stod muligens bak en del av anklagene, for å få slettet gjeld og inndratt eiendommer.
Hekseprosesser befattet inkvisisjonen seg meget lite med. Det var noen få tilfeller i Baskerland, men dommene ble da forkastet av en høyere instans ettersom inkvisisjonens ledelse ikke trodde på hekseanklagene; noen hadde dog blitt henrettet før dommen ble omstøtt. Senere tilfeller ble normalt avvist med henvisning til at den tiltalte var mentalt ustabil eller at anklagene var falske. Mens det i mange land kom i gang store hekseprosesser, ble det i Spania tidlig slutt på anklagene fordi inkvisisjonen truet med å stille de som anklaget falsk for retten.
Bruk av tortur
Den spanske inkvisisjonen har fått rykte på seg for å ha benyttet tortur i stor utstrekning. Dette bilde synes å ha blitt fremdyrket av den anti-spanske propaganda som rivaliserende og til tider fiendtlige makter som England benyttet overfor sin egen befolkning. Nyere undersøkelser viser at tortur var langt mindre vanlig enn det som har vært antatt. I Valencia ble tortur brukt i mindre enn 2 % av de over 7,000 sakene, og i de fleste tilfeller dreide det seg om mindre enn femten minutter med tortur. Mindre enn 1 % ble torturert mer enn én gang. I forhold til utbredelsen av tortur i det sekulære rettssystemet er dette meget lave tall. Inkvisisjonen hadde ikke egne torturkamre, men tortur kunne bli utført i rettssalen.
Mange torturinstrumenter har blitt knyttet til den spanske inkvisisjonen, men ser nå ikke ut til å ha blitt brukt der. Det gjelder for eksempel jernjomfruen, som man ikke har funnet noen eksempler på i Spania; den eldste man kjenner er fra Tyskland og ble laget etter reformasjonen. Strekkbenken er en engelsk oppfinnelse, som man heller ikke kjenner fra Spania. I et britisk museum har det lenge vært utstilt tommeskruer som ble knyttet til den spanske inkvisisjonen; først i senere tid fant man ut at de var engelske og ble brukt i William Cecils forfølgelse av katolikker under Elizabeth I.
Senere historie
Det fantes to forlengede armer av den spanske inkvisisjonen: Den meksikanske inkvisisjonen og Limainkvisisjonen, som hadde ansvar for å etterforske og dømme personer som hadde flyktet fra Den spanske inkvisisjonen til koloniene i vest (Amerika og – videre over Stillehavet – Filippinene).
Dødstall
Det er uenighet mellom historikere om hvor mange som ble henrettet etter en dom fra inkvisisjonen. Nyere forskning har normalt lavere tall enn de tidligere historikere har operert med, men det er vanskelig å komme frem til noen konsensus.
Noen av tallene som er angitt er:
Agostino Borromeo, professor i historie ved Universitá della Sapienza i Roma, oppgir at omkring 125,000 ble stilt for retten, og av disse ble 1,200 til 2,000 henrettet.
Anders Ohnstad
Anders Ohnstad (født 27. juni 1911 i Aurland, død 4. mai 2007) er historiker og forfatter og har hovedsakelig utgitt bøker om lokalhistorie og slektsforskning i indre Sogn. Han vokste opp på Ohnstad i Aurland.
Ohnstad var lektor og historiker og er utdannet cand. mag. ved Universitetet i Oslo i 1945. Han leverte hovedfagsoppgave i 1943, og denne ble publisert i tidsskriftet for historielaget i Sogn i 1948. Han har vært rektor på Leikanger realskole 1944–1945, lektor ved Sogndal gymnas og realskole 1946–1949, Hornnes landsgymnas i Aust–Agder 1950-1954 og Voss gymnas 1954–1979. Han var frem til sin død, forfatter og slektsforsker på heltid. I perioden 1956-1971 satt han i rådet for historielaget i Sogn, og i styret fra 1971-1979.
Gjennom omfattende granskning mente Ohnstad å kunne dokumentere at Sverre Sigurdsson (Kong Sverre) hadde sine røtter tilbake gården Sult i Aurland, som seinere endret familienavnet fra Sult til Ohnstad.
I 1999 ble han tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Han er far til Åsmund Ohnstad.
Esse (Pedersöre)
Esse (finsk: Ähtävä) er en tidligere kommune i landskapet Österbotten i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1973. Kommunen var enspråklig svensk med 98 % svensktalende i 1960.
thumb|250px|left|Esse å Den 1. januar 1977 ble kommunene Purmo og Esse slått sammen med Pedersöre. Bygden Esse i Pedersöre har nå innbyggere (2009).
Malakis bok
Malaki (hebraisk: – Malʾāḵî; i bibeloversettelsen fra 1930 Malakias) er den siste av bøkene i Den hebraiske Bibelen og i Det gamle testamentet, og således også den siste av de mindre profetene. Boken forteller om uttalelsene fra profeten Malaki, om israelittene etter hjemkomsten fra fangenskapet i Babylon og hvordan enkelte fikk kritikk for dårlig oppførsel. Blant annet blir noen kritisert for å bære fram dårlige ofre i tempelet. Malaki profeterer at Elia skal vende tilbake, en tradisjon som oppfattes forskjellig i kristendommen og i jødedommen; Elias tilbakekomst blir sett på som en framtidig hendelse av jødene, mens de kristne anser Johannes Døperen for å være den Elia som skulle komme.
Forfatteren
Boken er tilskrevet Malaki, slik tittelen antyder og forstått som et personnavn, men den hebraiske meningen av Malaki er ganske enkelt «Mitt sendebud» (greske Septuaginta har benyttet «Hans sendebud») og trenger således ikke å være forfatterens navn i det hele tatt. Navnet opptrer i overskriften i 1:1 og 3:1, men det er meget usannsynlig at ordet refererer til samme figur i begge tilfeller. Av den grunn er det betydelig akademisk debatt om identiteten til forfatteren av boken. En av Targum (oversettelse av Tanákh til arameisk) identifiserte Esra som forfatter av Malakis bok. Historikeren Hieronymus forslår at dette kan være for at Esra er sett på som et mellomledd mellom proftene og «den store synagoge». Det er imidlertid ingen historiske bevis som støtter dette.
Det synes å være et slektskap mellom Sakarjas bok 9-14 og Malakis bok. Sakarja 9, Sakarjas 12 og Malaki 1 er alle introdusert som Ordet til Elohim (et av navnene på Gud). Denne samlingen kan opprinnelig ha bestått av tre uavhengige og anonyme profetier, to som til sist ble tatt med Sakarjas bok og som er referert til som Deutero-Sakarja, og hvor den tredje havnet i Malakis bok. Som sådan er denne boken antagelig verket til en enkelt forfatter som kan eller kan ikke ha vært identifisert med tittelen Malaki. Den nåværende fordelingen av profetier har resultert i tolv bøker av mindre profeter, et antall som er en parallell til antallet sønner av Jakob som hver av dem ble ledere av de tolv israelittiske stammene. Catholic Encyclopedia forsikrer at «Vi er uten tvil i nærvær av en forkortelse av navnet Mál'akhîyah, det er Sendebudet til Elohim.»
Historisk periode
Det er få historiske detaljer i Malakis bok. Det største ledetrådene til dens datering kan ligge i det faktum at begrepet for guvernør, pehâ, er fra persisk tid, slik som det er benyttet i 1:8. Det peker mot datering etter det babylonske fangenskap grunnet bruken av det persiske begrepet og ettersom Judea hadde en konge før fangenskapet. Ettersom det henvises til tempelet har blitt gjenoppbygget i det samme verset, må boken også være senere enn 515 f.Kr. Malakis bok var åpenbart kjent for forfatteren av Siraks bok tidlig på 100-tallet f.Kr. På grunnlag av utviklingen av temaer i Malakis bok har de fleste forskere tilskrevet den til en posisjon etter Haggais bok og Sakarjas bok, nær i tid til Esra og da Nehemja kom til Jerusalem i 445 f.Kr.
Italiensk Øst-Afrika
Etablering og organisering
Italiensk Øst-Afrika ble etablert i 1936 av Benito Mussolini etter seieren over Etiopia. I 1936 hadde de italienske besittelsene bestått av Eritrea og Somalia, og dette ble ved erobringen av Etiopia et sammenhengende område. Kolonien ble delt i seks provinser, Eritrea og det tidligere Italiensk Somaliland, pluss fire provinser av det tidligere Etiopia (Amhara, Galla-Sidamo, Scioa, Harar), alle seks ledet av en italiensk guvernør. Guvernørene var direkte underlagt den italienske generalguvernøren, også kalt visekonge, som representerte Victor Emmanuel III.
Ekspansjon
Italiensk Øst-Afrika ble utvidet i 1940 da italienske styrker erobret Britisk Somaliland i ly av andre verdenskrig. Britene opplevet at denne etableringen og en sterk tilstedeværelse i området fra aksemaktenes side truet de britiske koloniene i Afrika. Dette ble sett i sammenheng med kampene i Kyrenaika og at en italiensk fremrykning mot Sudan ville kunne true Suez-kanalen fra en ny front.
Britisk angrep
Sommeren 1940 gikk Storbritannia til motangrep, og i begynnelsen av den britiske fremrykningen hadde italienerne en væpnet styrke på rundt 91,000 mann, i tillegg disponerte de rundt 200,000 Askari-styrker, men disse var dårlig trent for denne form for krigføring. I tillegg var de italienske styrkene utplassert altfor spredt, og de dårlige veiene gjorde troppeforflytninger svært vanskelig. Dette gjorde at britene kunne nedkjempe italienerne avdeling for avdeling.
27. mars 1941 tok britiske styrker det italienske befestningen i Keren og da havnebyen Massawa falt 8. april var Eritrea på britiske hender og de italienske forsyningene i realiteten kuttet. I mai falt den italienske befestningen ved fjellet Amba Alagi i Nord-Etiopia for den overveldende britiske styrken og krigen var i realiteten over. Krigen tok formelt slutt 28. november 1941 da de siste italienske forsvarerne i Gondar måtte overgi seg etter nederlaget i slaget om byen.
Jamantau
I 1990-åra viste satellittbilder store utgravninger i fjellet, som ifølge russiske styresmakter var et matlager og en bunker for ledere i tilfelle atomkrig. Ifølge vitner skal det være et svært militæranlegg inne i fjellet Jamantau ligger nær et av de siste gjenværende atomlaboratoriene i Russland, Tsjeljabinsk-70.
Siljan
Siljan er en kommune i Grenland i Vestfold og Telemark fylke. Den grenser i nord til Kongsberg, i øst mot Larvik, i sør mot Porsgrunn og i vest mot Skien. Høyeste punkt er Rådmannen, 646 moh.
Folketallet per i Siljan tettsted var  innbyggere.
Mer enn halvparten av arbeidstagerne i Siljan jobber i nabokommunene Skien, Porsgrunn og Larvik.
Siljan inngår som en del av Gea Norvegica Geopark.
Navnet
Siljan kommune het Slemdal fram til 1917, endret etter kongelig resolusjon 03.11.1917. Det var ingen i bygda som kom til å tenke på navneforandring. Forslaget kom fra Kirkedepartementet som under første verdenskrig ivret for slike forandringer og sendte rundskriv til landets kommuner. Også herredsstyret i Slemdal ble spurt og forelagt forslaget at Slemdal burde forandres til Siljan. Herredsstyret svarte at det fikk Departementet avgjøre. Flertallet i herredsstyret ville helst ha formen Silja, om noen forandring skulle finne sted. Herredstyret (kommunestyret) i Slemdal hadde saken til endelig behandling 15.12.1917, der ordfører Ole J. Rød kunne opplyse at nå var saken kommet tilbake og mindretallets forslag tatt til følge. Bygdas nye navn ville for fremtiden bli Siljan.
Fortsatt finnes spor av navnet gjennom at personer fra Siljan blir kalt slemdøler og gatenavnet Slemdals gate som man finner i nabokommunen og byen Skien.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er kullkjelleren ved Moholt jernverk. «Kølakjeller'n» som stedet kalles for lokalt, var et stort kull-lager på 1700-tallet. Jernproduksjon krevde enorme mengder trekull, og derfor var det en nødvendighet med en stor kullkjeller.
Idag benyttes kullkjelleren blant annet til konserter og teateroppsetninger. «Siljanspelet» har blitt arrangert siden 2000. «Maren Gulliksdatter» skrevet av Jeanne Bøe, ble arrangert i 2000, 2002 og 2005, i 2008 og 2011 ble «Slemdals bankende hjerte» arrangert.
Utdanning
Midtbygda skole er kommunens eneste barneskole. I tillegg finnes Siljan ungdomsskole. Det er ingen videregående skole i kommunen.
Hyrum Smith
Hyrum Smith (født 9. februar 1800, død 27. juni 1844) var en eldre bror av Joseph Smith og spilte en viktig rolle i grunnleggelsen av De siste dagers hellige.
Han stod broren nær og var en av dem som hevdet å ha sett gullplatene med budskapet som ble til Mormons bok. Han fylte senere flere verv i kirken.
Han var far til Joseph Fielding Smith, som senere ble den sjette profeten i Jesu Kristi kirke av siste dagers hellige.
Bradford County
Bradford County er navnet på to fylker i USA:
Ilex paraguariensis
Ilex paraguariensis, yerba mate eller (i Brasil) erva-mate, er en art i kristtornfamilien og er hjemmehørende i den subtropiske delen av Sør-Amerika (nordøstre Argentina, øst i Paraguay og sør i Brasil). Planten ble først klassifisert av den sveitsiske botanikeren Moses Bertoni som bosatte seg i Paraguay i 1895.
Planten er en busk eller et lite tre som kan bli opp til 15 meter høyt. De eviggrønne bladene er rundt 7–11 cm lange og 3–5.5 cm brede og har en sagtannet kant. Blomstene er små, grønnhvite med fire kronblader. Frukten er en rød stenfrukt med en diameter på 4–6 mm.
Bruk
I 2008 var Brasil den største produsenten av mate i verden, mens Uruguay er landet med flest forbrukere i forhold til landets innbyggere.
Pern
Pern er en fiktiv planet skapt av den amerikanske sciencefictionforfatteren Anne McCaffrey.
Den ble undersøkt og grovkartlagt av Konføderasjonens kartleggings- og undersøkelsesteam, som rapporterte den fri for intelligent liv, fattig på interessante mineraler og kanskje egnet for jordbruk med litt tilpasning. Rapporten ble arkivert og først funnet fram igjen da en gruppe krigstrette emigranter ville finne seg et nytt hjem hvor de kunne regne med å være i fred.
Planeten kretser rundt en stjerne av Spektralklasse G (tilsvarer vår sol), kalt Rukbat, i Sagittarius- sektoren. Den er tredje planet ut fra sin «sol». Rapporten nevner en planet som går i kometbane rundt solen og ut til Oort-sonen, som sporadisk kommer nær Pern, men uten å utgjøre noen kollisjonsfare. Navnet Pern kommer av klassifiseringen P.E.R.N.(parallell Earth, resourses negligible.) På denne planeten var terraforming unødvendig.
Når emigrantene kommer på plass, installerer de bibliotekcomputeren AIVAS, og bygger sin første by, mens de leter seg opp områder de vil slå seg ned på. Samtidig legges grunnen for de nødvendige mikrobiologiske tilpasninger som er nødvendige for at planter og dyr skal overleve og trives. Dette er på den sørlige halvkule, hvor klimaet er mer vennligsinnet enn i nord. Et vulkanutbrudd legger byen under mange meter med aske, og befolkningen flytter til det mere ugjestmilde nordlige kontinent.
En katastrofe kommer sjelden alene. Planetnaboen har noen sporelignende organismer som den har fått med seg fra Oortbeltet. Disse våkner til live i varmen fra solen og faller over Pern i bygevis som «tråder». Disse kan spise opp alt organisk stoff rundt seg. Kampen mot disse utgjør en vesentlig del av fortellingene. Ellers forteller forfatteren historien om et laugssamfunn som nesten stagnerer fordi «trådene» bare faller hver gang den røde planet passerer nært nok, og tiden mellom blir lang nok til at historien oppfattes som maktbevarende myter.
Historien om Pern utgjør pr. 2010 ca. 25 bøker med en del noveller i samlebind. Bøkene er fortsatt populære nok i engelsktalende land til at der stadig kommer nye opplag. Første historien kom i 1968 (Dragonflight). Sønnen Todd McCaffrey har fulgt opp med foreløpig 4 bøker, hvorav 2 sammen med sin mor. Ingen av bøkene er tilgjengelig på norsk.
Forfatteren har i årenes løp fått hjelp av entusiastiske lesere til å lage kart over Pern. Det er komplett inklusive havstrømmene som spiller en viss rolle i noen av historiene. Historien er etterhvert tilnærmet komplett fra nedstigningen fra transportskipene, de første etableringsårene til eksodus mot nord, etablering og konsolidering av et nytt samfunn som bygges fra ca. middelaldernivå til stadig bedret teknologi, bekjempelse av trådangrep og pandemier, gjenoppdagelsen av det sydlige kontinentet og AIVAS, samt bekjempelsen av tråder til den endelige løsning av problemet. Mellomstadiene i historien utgjøres av frittstående romaner med et forord som plasserer dem i forhold til den totale sagaen. Nye bøker tar for seg «hull» i historien med nye personer som veves inn sammen med de allerede eksisterende slik at en forstår de historiske vendingene på en klarere måte.
Forfatteren hevder at dette er sciencefiction og ikke, som mange vil mene: fantasy, fordi dragene som forekommer og som i tillegg til ESP-relaterte egenskaper til og med kan sprute ild og foreta tidsreiser, er vesener fra planeten Pern og dermed faller utenom kravet for ren sci-fi. Beskrivelsen av samfunn og personer er imidlertid slik at ordet litteratur ligger nær.
Du har m@il
Du har m@il (engelsk: You've Got Mail) er en romantisk komedie fra 1998, en moderne versjon av klassikeren Butikken om hjørnet fra 1940.
Joe Fox (Tom Hanks) og Kathleen Kelly (Meg Ryan) bor og arbeider få kvartaler fra hverandre på Manhattan. De er begge i bokbransjen, og Kelly hater alt Fox står for. Han er multimillionær og sjef for bokkjeden Fox Books. Denne kjeden utgjør en stor trussel for Kathleens lille bokhandel The Shop Around the Corner som hun arvet etter moren.
Uten at de er klar over hvem den andre er, møtes de på kveldstid på internett og fører lange og åpenhjertige samtaler.
Handlingsreferat
Kathleen Kelly er i et forhold med Frank Navasky, en venstreorientert journalist for avisen The New York Observer. Frank er viet til sin gamle skrivemaskin. Men Kathleen foretrekker en bærbar datamaskin, for å logge seg på sin AOL-epost. Ved å bruke skjerm-navnet "Shopgirl" leser hun en e-post fra noen med kallenavnet "NY152" som egentlig var skjerm-navnet til Joe Fox som hun møtte i et chat-room på Internett. De har etter hvert blitt godt kjent med hverandre over Internett. Men de deler ingen personlige detaljer som for eksempel navn, karriere, familie eller annen informasjon.
Joe tilhører Fox-familien som driver Fox Books, en kjede av store bokhandlere. Kathleen driver en liten uavhengig bokhandel The Shop Around The Corner som moren hennes grunnla. Det viser seg at Joe og Kathleen holder til i de samme nabolagene ved Upper West Side på Manhattan. Joe kommer på jobb, og holder øye med åpningen av en ny Fox Books i New York City med hjelp av hans beste venn, filial-sjef Kevin. Samtidig driver Kathleen og hennes tre butikk-assistenter, George, tante Birdie og Christina deres lille bokhandel.
Kathleen frykter den nye Fox Books-butikken som nylig har åpnet rundt hjørnet fra den lille bokhandelen deres. Når "Shopgirl" og "NY152" endelig bestemmer seg for å møte hverandre i virkeligheten, oppdager Joe hvem han egentlig har snakket med over Internett. Så han lar være å avsløre sin online-identitet. Den lille bokhandelen til Kathleen går sakte mot konkurs. Kathleens ansatte må komme seg videre i livene deres: George finner seg snart ny jobb på barneavdelingen i Fox Books-butikken, og tante Birdie går av med pensjon. Kathleen tar en pause for å finne ut hva hun egentlig ønsker å gjøre med livet sitt: Å skrive barnebøker. Når bokhandelen deres går under, innser Joe sine romantiske følelser overfor Kathleen. Han forsøker å bygge et nytt forhold ansikt-til-ansikt, men han holder fremdeles sin Internett-identitet hemmelig.
Eivind Grov
Grov overtok i 1965 driften av Alexandra Hotel i Loen. Under hans ledelse utviklet bedriften seg til en helårsvirksomhet, som i 2006 hadde 135 årsverk og en omsetning på 100 millioner kroner. Han har også vært aktiv i norsk reiselivsnæring utenom egen bedrift og har sittet i styrene i blant annet Nortra, Fjord Norge, Norsk hotell- og restaurantforbund, Kilde Hotels og Reiselivsutvikling AS.
Grov har vært engasjert i lokalpolitikk for partiet Høyre. Han har vært medlem av kommunestyret og formannskapet i Stryn kommune og i fylkestinget i Sogn og Fjordane.
Osceola County
Osceola County er navnet på tre fylker i USA:
Ytre Klungset naturreservat
Ytre Klungset naturreservat ligger på Ytre Klungset i Fauske kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 85 dekar. Området er vernet for å bevare et skogsparti med stort mangfold og frodighet, og artsforekomstene av gulveis og springfrø.
Malmbanan
Malmbanan er det svenske navnet på den nesten 500 km lange jernbanen mellom Narvik i Norge og Luleå i Sverige. Den norske delen av Malmbanan går under navnet Ofotbanen, mens den svenske delen fra svenskegrensen til Kiruna kalles Norra omloppet og strekningen mellom Kiruna og Luleå kalles Södra omloppet. Gruveselskapet LKAB transporterer jernmalm på banen fra gruvene i Kiruna og Malmberget til havnene i Narvik og Luleå for eksport, med hoveddelen over Narvik havn.
Strekningen mellom Gällivare og Luleå ble åpnet i 1888, og den siste delen mellom Kiruna og Narvik ble trafikkert fra 15. november 1902 og ble offisielt åpnet den 14. juli 1903 av kong Oscar II av Sverige og Norge. Den svenske delen av Malmbanan ble elektrifisert i 1915, som den første lengre jernbanestrekningen i Sverige, mens den norske delen (Ofotbanen) ble elektrifisert i 1923. Malmbanan var verdens nordligste elektrifiserte jernbane inntil Murmanbanen ble elektrifisert 2005.
Utsikter til betydelig økning i malmfrakten mellom Kiruna og Narvik har medført at Trafikverket for Norra omloppet og Bane NOR for Ofotbanen har utredet ulike kapasitetsutvidelser, som krysningsspor og dobbeltspor.
Kim Sørensen
Kim Sørensen (født i 1976 i Sandnessjøen) er en norsk skuespiller.
Sørensen har medvirket i flere TV-serier og filmer ved siden av teaterkarrieren. I 2018 ble han nominert til Amandaprisen for sin rolle i filmen Gjengangere (2017).
Sørensen er også en av skuespillerne som har grunnlagt og driver friteatergruppen Statsteatret.
Familie
Kim Sørensen er sønn av skuespilleren Reidar Sørensen, og halvbror til skuespillerne Elias Holmen Sørensen og Isak Holmen Sørensen.
Fylkesvei 5466
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 398 (Hordaland).
Bergljot Webster
Bergljot Cecilie Webster (født 16. februar 1966 i Oslo) er en norsk høyesterettsdommer. Hun tok juridisk embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1992.
Hun har tidligere jobbet som advokat hos Regjeringsadvokaten og hos Nordisk Skibsrederforening. Fra 2004 til 2005 var hun partner i advokatfirmaet Sørlie Wilhelmsen. Fra 2006 var hun advokat og partner i Advokatfirmaet Hjort.
Bergljot Webster ble utnevnt til høyesterettsdommer den 31. oktober 2008. Hun tiltrådte Høyesterett 15. august 2009.
Familie
Hun er datter av tidligere riksmeklingsmann Reidar Webster.
Triage
Triage (fransk for sortering) er en prosess for å bestemme prioritering i behandling av pasienter basert på hvor alvorlig deres medisinske tilstand er. Uttrykket er i første rekke brukt om krigs- og katastrofesituasjoner der antall skadde eller syke er større enn kapasiteten i behandlingsapparatet. Dette skal gjøre pasientbehandlingen mer effektiv for å berge flest mulig pasienter med de midlene man har. Triage kan for eksempel brukes for pasienter som ankommer et akuttmottak, eller i situasjoner der medisinsk utstyr eller intensivplasser er mindre enn antall pasienter som har behov for det.
Utvikling
Det franske ordet «triage» har flere, nært beslektede meninger, og kan bety a separere, sortere, flytte eller velge.
Moderne systematisk triage ble først formalisert som metode av den franske kirurgen Dominique Jean Larrey under napoleonskrigene. Larrey utviklet et system for vurdering av skader, og behandlet soldater etter hvor alvorlige han mente skadene var og hvor fort han mente de trengte behandling, uavhengig av den skaddes rang eller nasjonalitet. Ideen om en slags grovsortering av skadde i krig eller masseulykker er imidlertid eldre, de eldste sporene finnes helt tilbake til et eegyptisk dokument fra 1600-tallet f.Kr. Triage ble videreutviklet under de blodige slagene i første verdenskrig, der skadene fra moderne våpen fort førte til at skadde hopet seg opp ved feltlasarettene. Sanitetssoldater og bårebærere som brakte de skadde fra frontlinjen og sykepleierne ved sanitetsstasjonene hadde ansvaret for å dele de skadde inn i tre kategorier:
Moderne bruk av triage
Moderne triage, særlig i fredstid, operer med flere kategorier. Et vanlig brukt system har fem kategorier med fargekoder.
Johann Fredrik I av Sachsen
Johann Fredrik I (Johann Friedrich, kalt «der Großmütige») (født 30. juni 1503 i Torgau, død 3. mars 1554 i Weimar), av den ernestinske linje av Wettinslekten, var kurfyrste (1532–1547) og hertug (1547–1554) av Sachsen.
Bakgrunn
Johann FridrikI. var eldste sønn av den saksiske kurfyrst Johann av Sachsen] (1468–1532) av hans første ekteskap med Sophie (1481–1503), datter av hertug Magnus II zu Mecklenburg. Johann Fredrik giftet seg den 9. februar 1527 i Torgau med Sibylle (1512–1554), datter av hertug Johann III av Jülich-Kleve-Berg, som han året før hadde forlovet seg med.
Som fyrste
Som sin onkel og far før ham støttet han reformasjonen, og stod i spissen for den protestantiske fyrstealliansen, Schmalkalden-forbundet.
Under den schmalkaldiske krig ble han under slaget på Lochauer Heide tatt til fange. Etter å ha først blitt dømt til døden ble han benådet etter forbønn fra tallrike innflytelsesrike fyrster (bl.a. hans fetter Moritz av Sachsen, som hadde deltatt i krigen på den katolske keiserens side) og isteden dømt til livsvarig fengsel og fratatt kurverdigheten, mens han mistet de fleste av sine land til Moritz. Etter fem års fangenskap ble han løslatt, og residerte sine siste år i Weimar.
Allerede under sitt fangenskap lot han grunnlegge den «høye skolen» i Jena, som erstatning for det tapte landsuniversitetet i Wittenberg. Høyskolen ble først i 1558, etter hans død, opphøyet til universitet av keiser Ferdinand I.
Etterkommere
Johann Friedrich var siden 1526 forlovet og ble i 1527 gift med Sibylle av Jülich-Kleve-Berg (1512–1554). De hadde følgende barn
Bautahaugen Samlinger
Opprinnelig var det tre bygninger på museet, en hedalstue fra 1700-tallet, et 1600-talls stabbur og en låve med hestevandring. Senere er flere bygninger flyttet til museet, og nå har det en fiskebu fra Vassfaret, seterbygninger og en av de siste årestuene. Inne på museumsområdet ligger småbruket Brakadokka hvor det var landhandleri fra 1870. I ett av rommene i stua er det innredet en skolestue.
Bautahaugen Samlinger ligger i kulturlandskapet i Hedalen, med rester av eldre bosetninger, rydningsrøyser og gamle veier. Noe lengre opp i Hedalen er den gamle Hedalen stavkirke.
Norgesparagrafen
Norgesparagrafen er det tredje avsnittet i håndfestningen som kong Christian III utstedte 30. oktober 1536. Den innebar først og fremst at det norske kongeriket skulle innlemmes under den danske krone, på lik linje med de (øvrige) danske landsdelene. I praksis betydde dette at det norske riksrådet opphørte å eksistere, og at lensforvaltningen i stor grad lå i danske lensherrer og klienter sine hender. Norge ble dermed et lydrike under Danmark. Riksstatusen og graden av selvstendighet har imidlertid blitt framstilt på ulike måter av historikergenerasjonene siden Oldenborgstaten ble et tema for historieforskning i kjølvannet av 1814.
I forkortet og moderne språkdrakt lyder håndfestningens tredje paragraf:
Bakgrunn
Norgesparagrafen var resultatet av en lang prosess som foregikk i tiden forut for Christian IIIs seirende utgang av grevefeiden (1534-36). Flere av de viktigste norske slotslenene hadde i generasjonen før Christian III blitt overtatt av et dansk klientell, og det foregikk maktkamper helt fra 1520-tallet. Det danske riksrådet framsto som langt mer samlet enn det norske, og det deltok aktivt i styret av Norge fra denne perioden av. Det norske riksrådet var fragmentert og oppsplittet, selv om dets leder Olav Engelbrektsson ledet en bevegelse imot den danske overtakelsen.
Høygeistligheten hadde dominert det norske riksrådet, og Olav Engelsbrektsson var ikke noe unntak. Han var katolsk erkebiskop og hadde støttespillere i området rundt Trondheim. Alle menn av betydningsfull rang sør for Dovre hadde derimot hyllet Christian III som norsk konge høsten 1536, og til og med Olav Engelsbrektsson selv hevdet at han også ville hylle Christian III, dersom de kunne komme til en form for enighet. Olav Engelsbrektsson hadde imidlertid mektige støttespillere i huset Habsburg, og nektet å gi slipp på idéen om et uavhengig Norge, da han regnet med militær bistand fra habsburgerne. Han hadde nemlig i 1529 kontaktet den tidligere avsatte Christian II (fetter av Christian III), som på denne tiden levde i eksil i Nederlandene. Christian II selv var protestant, men hans kone var søster av keiser Karl V av Det hellige tysk-romerske riket, som i likhet med Olav kjempet for den katolske kristenheten. Christian II stilte seg derfor på Karl V og Olavs side i maktkampen. I 1531 ankom Christian II Norge med nærmere 7,000 mann disponert av Karl V, men kraftige stormer i Skagerrak gjorde innseilingen kaotisk, og til tross for at Christian II og hans følge etter hvert klarte å samle seg i Oslo, oppnådde han kun støtte i deler av det geistlige sjiktet, og vant ingen militær seier.
Overtakelsen 1536-37
Selve statskupprosessen gikk forholdsvis rolig for seg, og den danske øvrigheten sikret seg raskt kontrollen over de slottslen som ikke allerede var i deres besittelse. Allerede høsten 1536 ble Akershus festning tatt av Peder Hanssøn. Oslo var ikke noe imponerende skue i 1536. Festningen var ennå preget etter brannen i 1527, mye var lagt i ruiner og lite hadde blitt gjort for å bygge det opp igjen. Selve bosetningen lå på andre sida av Bjørvika. Bispeborgen sto der fra den gamle storhetstiden, men byen besto hovedsakelig av et titalls gårder. Peder dro videre nordover til Hamar for å proklamere den danske kongens myndighet overfor den delen av geistligheten som ennå ikke hadde anerkjent den danske kronen. Biskopene i Hamar ble arrestert og døde siden i fangenskap, for øvrig i selskap med Stavangers biskoper.
Foruten de store skogene, var det et fredelig bygdesamfunn som møtte Peder og landsknektene i følget hans. En bygd kunne bestå av alt fra noen titalls gårder til godt over 100. Bygdene var gjerne samlet i større eller mindre grupper – 10-12 bygder på det meste. Utover dette fantes det skogsskiller bygdegruppene mellom, og enkelte isolerte bygdesamfunn godt utenfor selv fogdens allfarvei.
I landets største by Bergen satt allerede Christian IIIs lensherre Eske Bille. Han mottok høsten 1536 to skip med omkring 200 soldater under ledelse av Jens Split. Fredelige bønder levde også her, og det var ikke stort annet som møtte dem da de seint på vinteren 1537 seilte nordover for å endelig legge Trondheim under den danske kronen. I februar-mars ble Møre og Romsdal plyndret av landsknekter i det danske følget. Eske Bille hadde tidligere argumentert for en forsonlig politikk overfor Olav Engelbrektsson, mens lensherren i Båhuslen, Claus Bille, ønska å sette hardt mot hardt. Sistnevntes syn skulle også vise seg å være Christian III politiske linje. 1. april rømte Olav landet. Han forlot Trondheim og ankom Nederlandene en måned seinere. Mai 1537 inngikk Christian III og keiser Karl V sin nederlandske regjering en avtale om våpenhvile for tre år framover. Den 7. februar 1538 døde Olav i Lier i dagens Belgia.
De danske soldatene møtte minimalt med motstand da de seilte inn Trondheimsfjorden i slutten av april 1537. Bønder og fiskere langs kysten gjorde i hvert fall ingen motstand. De eneste som satte seg til motverge var noen av Olavs menn som hadde blitt igjen på Steinviksholm. De ga imidlertid opp borgen i midten av mai.
Den norske befolkningens passivitet overfor de danske soldatene tjente dem godt, da Christian IIIs rolle ikke var en aggressiv erobrer, men snarere heller en forsvarer av sin arverett til det norske riket. Innen midtsommeren 1537 hadde kongens menn tatt herredømme over hele Norge.
Jajpur (distrikt)
Jajpur (oriya: ଯାଜପୁର ଜିଲ୍ଲା ) er et distrikt i den indiske delstaten Orissa. Distriktets hovedstad er Jajpur.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,826,275 innbyggere i distriktet, mot 1,624,341 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 7,39 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 11,35 % i 2011 mot 13,44 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 921 i 2011 mot 937 i 2001.
Corpus Christi College (Oxford)
Corpus Christi College er et av kollegiene ved University of Oxford. Det ble etablert i 1517 av Richard Foxe, biskopen av Winchester. Grunnleggerens humanistiske idéer er fremdeles viktige for kollegiet, og det legger særlig vekt på fag som latin, gammelgresk og klassisk historie.
Corpus Christi er et av de mindre kollegiene ved Oxford.
Noen kjente studenter og fellows
Av tidligere studenter kan nevnes foilosofen Isaiah Berlin, forfatteren Vikram Seth, journalisten Martin Wolf, politikeren Ed Miliband og den tidligere utenriksminister David Miliband.
Eksterne lenker
pnb:گرین ٹمپلیٹن کالج، آکسفورڈ
David Bain
David Bain (født 5. august 1900 I Rutherglen, South Lanarkshire, død 	22. februar 1966) var en skotsk fotballspiller som spilte for Rutherglen Glencairn, Everton og Manchester United. Han spilt i angrep.
Han kom til Manchester United i mai 1922 etter å ha spilt i Rutherglen Glencairn. Han hadde vært hos United på prøvespill flere ganger, men manager John Chapman nølte. Til slutt bestemte Chapman seg for å kjøpe Bain etter at han hadde begynt å spille på de skotske juniorlandslaget. I tillegg hadde noen andre engelske klubber vist interesse for ham. Til sammen scora han ni mål på 23 kamper mellom mai 1922 og juli 1924.
I juli 1924 gikk turen videre til Everton.
Panotrogus
Panotrogus er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore, avlange, blanke, rødbrune oldenborrer. Oversiden er hårløs og ganske tett og kraftig punktert.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sentral-Asia.
Liste over irske flagg
Listen over irske flagg omfatter nåværende og historiske flagg brukt i staten Irland, samt et Ulster-flagg.
Dødsetere i Harry Potter-bøkene
Dette er en liste over dødsetere i Harry Potter-bøkene
Bartemius Kroek jr.
Bartemius Kroek Junior (født ca. 1963) er en fiktiv figur i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Han er sønn av Bart Kroek sr.
Kroek jr. var en dødseter som ble tatt til fange sammen med gruppen som var ansvarlige for tortureringen av Alinda og Frank Langballe. Hans far, som var sjef for Avdelingen for magisk justis, dømte ham til livstidsforvaring i Azkaban.
Kroek sr. reddet derimot sin sønn igjen, som en gunst til sin døende kone, ved å bytte dem om ved hjelp av polyksir. Kroek Juniors mor døde senere, og ble begravd under hans navn. Hans far holdt ham under kontroll med Befalius-forbannelsen, og tvang ham til å gjemme seg under en usynlighetskappe. Kroek Jr. ble pleid av familiens husnisse Blunka. Berta Flurp oppdaget senere sannheten om Kroek Jr., og noen år senere ble også Voldemort gjort oppmerksom på at hans trofaste tjener fortsatt var i live. Voldemort reddet Kroek Jr. og satte hans far under Befalius-forbannelsen. Kroek Jr. kidnappet så Galøye Bister, og forvandlet utseendet sitt til å være likt Bisters ved hjelp av polyksir. Han tok deretter over jobben som lærer i forsvar mot svartekunster ved Galtvort. Senere på året tok Kroek jr. livet av sin egen far.
Tretrollmannturneringen ble holdt ved Galtvort det året Kroek jr. var der, og han måtte forsikre seg om at Harry Potter vant. Da Harry tok på pokalen, tok den ham til en gravlund, via en flyttnøkkel. Harrys blod skulle føre Fyrst Voldemort tilbake til makten. Planen ble suksessfull, bortsett fra det faktum at Harry overlevde.
Kroek jr. planla så å ta livet av Harry da han returnerte til Galtvort, men han greide det ikke. Under påvirkning av et kraftig sannhetsserum, fortalte Kroek jr. hva som hadde skjedd. Hans sjel ble så sugd ut av ham da han mottok et «kyss» fra en Desperant.
Bellatrix DeMons
Bellatrix DeMons (født Svaart) er en fiktiv person fra Harry Potter-bøkene av J.K. Rowling. Hun er en dødseter, og ekstremt lojal mot Fyrst Voldemort.
Bellatrix' navn betyr «amasone» eller «krigerske», og som mange andre medlemmer av familien Svaart er hun oppkalt etter en stjerne. Bellatrix (kjent som Gamma Orionis) er navnet på en av de klareste stjernene i stjernebildet Orion.
Bellatrix DeMons ble født Bellatrix Svaart, og er kusinen til Sirius Svaart og Regulus Svaart, og søsteren til Narcissa Malfang og Andromeda Dult, samt tanten til Nymfadora Dult.
Bellatrix ble en dødseter og giftet seg med Rodolfus DeMons, bror av Radamsus DeMons. Innen den tid da hun giftet seg hadde hun allerede blitt en sadist. Et år etter at Fyrst Voldemort var overvunnet av Harry Potter, forsøkte de tre, sammen med Bart Kroek jr., å finne informasjon om hvor den overvunne sjelen til Voldemort hold sted, ved å bruke «Martyriusforbannelsen» på Frank og Alinda Langballe. Ofrene deres ble sinnssyke av torturen, og for denne kriminelle handlingen ble de fire dødseterne dømt til livstid i Azkaban.
Fjorten år senere var Bellatrix, Rodolfus og Radamsus blant de fengslede dødseterne som brøt seg ut av fengselet og slo seg sammen med Fyrst Voldemort igjen. Familien DeMons blir ansett som noen av Voldemorts mest lojale tilhengere.
Bellatrix DeMons var blant en gjeng dødsetere som forsøkte å stjele en profeti fra Mysterieavdelingen i Magidepartementet. I løpet av dette oppdraget beviste Bellatrix at hun var en voldsom og erfaren kriger ved å sette svartspanerne Nymfadora Dult og Nestor Bindebolt ut av spill, og ved å alene greie å rømme fra Albus Humlesnurr etter at han ankom departementet. Hun tok også livet av Sirius Svaart i en duell, selv om hun er søskenbarnet hans. Hun rømte fra departementet sammen med Voldemort.
I Harry Potter og Halvblodsprinsen forsøker Bellatrix å hindre søsteren sin fra å spørre Severus Slur om hjelp til å beskytte sin sønn, Draco Malfang, siden hun ikke stoler på Slur. Hun viser ingen sympati for Narcissas frykt for Dracos sikkerhet, og skryter av at hvis hun hadde sønner ville hun være stolt av å ofre dem i «mørkets fyrstes» tjeneste. Bellatrix blir også avslørt som en som er flink med psykoblokk, og lærer bort denne kunsten til Draco. På vei for å møte Slur tar Bellatrix kaldblodig livet av en uskyldig rødrev, og sier at hun trodde det stakkars dyret var en spion fra magidepartementet.
Ifølge tradisjonen i familien Svaart burde Bellatrix ha arvet Grimold Plass 12 og alt i huset etter Sirius' død (siden hun var hans nærmeste slektning i live). Sirius' testamente sa imidlertid at alt skulle gå til Harry. For å være sikker på at det ikke var tvil om at Harry virkelig var den rette eier av Sirius' eiendom (og for å unngå at Føniksordenens hovedkvarter skulle ramle i fiendens hender), ble Krynkel innhentet foran Harry for å se om han måtte følge Harrys ordre. Krynkel adlød ordren «Hold munn!», og saken var klar.
I Harry Potter og dødstalismanene blir hun drept ( 2. mai 1998 ) mens hun duellerer mot Molly Wiltersen
Fenris Vargar
Fenris Vargar er en fiktiv figur fra bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Det var han som bet Remus Lupus og gjorde ham til varulv (på grunn av at Lupus' far hadde fornærmet ham). Vargar har gjort det til sin fremgangsmåte å bite barn slik at han kan oppdra dem til å hate menneskeheten. Fenris er også en kannibal, siden han liker å bite i menneskekjøtt selv om han ikke er transformert til varulv. Han er på Voldemorts side hele veien, og gjør oppdrag for dødseterene.
Draco Malfang påstår å ha forbindelse med Vargar; han er «en gammel familievenn». Han bruker Vargar til å true herr Borgia slik at han kan få dødsetere inn på Galtvort for å være med i slaget, men ironisk nok blir Malfang forferdet da han oppdager at Vargar er blant dødseterne da de kommer til Galtvort. Det virker som om Vargar er et så forferdelig monster at Malfang var redd for hva han kunne gjøre, da han ikke hadde planlagt at angrepet skulle gå så langt. Vargar står sammen med dødseterne i astronomitårnet, hvor man måtte ha Mørkets merke for å komme forbi en sperring dødseterne hadde satt opp. I Harry Potter og dødstalismanene sier Vargar derimot at han ikke har merket.
I løpet av slaget ved Galtvort bet Vargar Rulle Wiltersen (mens han var menneske, så Rulle vil ikke bli en varulv). Han etterlot seg Rulle så han såvidt kunne gjenkjennes.
Det engelske navnet hans er «Fenrir Greyback», der Fenrir er det engelske navnet på den norrøne ulven Fenris.
Igor Karkaroff
Igor Karkaroff ( funnet død 1996) er en fiktiv figur i bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling.
Karkaroff er en tidligere dødseter. Han ble tatt til fange av svartspaneren Alastor Bister etter Voldemorts fall. Magidepartementet satte ham senere fri fra Azkaban for å ha navngitt dusinvis av andre dødsetere.
Karkaroff ble senere rektor ved Durmstrang, en magikerskole man tror er lokalisert et sted i øst-Europa. Under hans tid ved skolen, ble det sagt at skolen underviste i faktiske svartekunster, og ikke bare i forsvar mot disse. Videre var Durmstrang kun åpen for fullblods magikere. Det er ikke kjent hvor mye av dette som var en følge av at Karkaroff ble rektor, og hvor mye som allerede var vanlig ved skolen før han begynte der.
Karkaroff viste en eksepsjonell favorisering mot den bulgarske studenten Viktor Krumm i Tretrollmannsturneringen i 1994, sannsynligvis fordi Krumm var hans egen student. Karkaroff var dommer ved turneringen, i egenskap av at han var rektor ved en av de deltakende skolene. Etter den uventede uttrekningen av to deltakere fra Galtvort truet Karkaroff med å trekke ut sin skole fra turneringen.
Longmentan-demningen
Longmentan-demningen er en demning med vannkraftverk i fylket Dehua i Fujian-provinsen i det sørlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Dazhangxi. Effekten er ca 100 MW.
Dødsetere i Harry Potter-bøkene
Igor Karkaroff
I løpet av året møtte han med med-dødseter Severus Slur, som han hadde flere konversasjoner med om tidligere hendelser. I juni 1995, ved slutten av Tretrollmannsturneringen, dro Karkaroff i skjul etter at han merket av Voldemort tilkalte ham.
Longmentan-demningen
Demningen er en betong buedam av typen RCC. Dammen er 58 meter høy og 150 meter lang. Den gir også flomkontroll og irrigasjon til landbruket.
I samme elva ligger også Yongxi-demningen, bygget ut i flere byggetrinn.
Dødsetere i Harry Potter-bøkene
Igor Karkaroff
Etter å ha returnert til makten nevnte Voldemort at han skulle la Karkaroff betale for sin feighet. I Harry Potter og Halvblodsprinsen blir det avslørt at Karkaroff ble funnet død i et skur med mørkets merke hengende over seg, noe som indikerer at han ble drept av dødsetere. Arthur Wiltersen syntes det var imponerende at han overlevde et helt år etter at han deserterte fra Voldemort. Etter deserteringen ble liket funnet nord i England.
Geoff Hurst
Geoffrey Charles Hurst (født 8. desember 1941 i Ashton-under-Lyne i Lancashire) er en britisk tidligere fotballspiller og trener. Han er en legende i West Ham United FC og, og han er også en av bare fire mannlige fotballspillere som har scoret tre mål i en VM-finale. Han er også den eneste mann som har scoret tre mål i samme finale.
Dødsetere i Harry Potter-bøkene
Igor Karkaroff
Igor Karkaroffs nasjonalitet er usikker. Han prater uten en utenlandsk aksent, men Durmstrangs vinterbekledning, som består av pelskapper, virker som om det er en referanse til tradisjonell nordlig bekledning vanligvis assosiert med den russiske ushankaluen. Hans fulle navn er slavisk, selv om det er fiksjonelt og skal peke på at han er en generell «utlending fra øst», heller enn å peke på ett spesielt land. Fornavnet «Igor» er veldig uvanlig utenfor Russland, Ukraina og Hviterussland.
Geoff Hurst
De tre målene kom i finalen i 1966 for England, i deres 4–2-seier over på det gamle Wembley. Denne bragden var ekstra imponerende, med tanke på at Hurst bare hadde fire måneder (åtte kamper) bak seg i sin landslagskarriere, og at han ikke var regnet som Englands førstevalg på spissplassen på den tiden. Hans andre mål i kampen, som kom på overtid, er ett av de mest omdiskuterte fotballmålene gjennom tidene. Hurst skjøt ballen i tverrliggeren, og ballen stusset ned på mållinjen, hvorpå det ble dømt mål til England. Tidligere i turneringen, før finalen, hadde Hurst vist sitt talent og medvirket i flere av Englands mål. Totalt scoret han 24 mål på 49 landskamper for England, og på klubblagsnivå spilte han for West Ham United, Stoke City og West Bromwich Albion. For West Ham ble det totalt 180 mål på 411 kamper.