cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Warren Louis Boudreaux
Biskop av Houma-Thibodaux
Biakop Warren Boudreaux døde i Thibodaux i Louisiana av hjertesvikt den 6. oktober 1997, i en alder av 79 år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Cumbres del Ajusco nasjonalpark
Nasjonalparken ble oppretta 23. september 1936.
Thomas Oppermann
Thomas Oppermann (født 27. april 1954 i Freckenhorst i Warendorf, Nordrhein-Westfalen, død 25. oktober 2020 i Göttingen i Niedersachsen) var en tysk politiker, medlem av (SPD). Oppermann har vært minister i Niedersachsens delstatsregjering. Han ble 2007 administrativ leder (tysk: Erster Geschäftsführer) og dermed også innpisker i SPD's fraksjon i Forbundsdagen. Oppermann ble 2007 leder av Forbundsdagens kontrollkomite. Han var fra 2017 og frem til sin død visepresident i den tyske Forbundsdagen.
Oppermann tilhørte under valgkampen i 2009 Frank-Walter Steinmeiers skyggeregjering og fikk den samme posisjon i Peer Steinbrücks skyggeregjering under valgkampen i 2013.
Nero Burning ROM
Nero Burning ROM er et brenneprogram laget av firmaet Nero AG. Programmet kan brenne både CD-er og DVD-er; lyd-CD-er som kan spilles av i vanlige CD-spillere, DVD-plater og CD-ROM (data-CD) med datafiler som kan leses av på f.eks. en PC eller MAC. Man kan også brenne såkalte ISO-bilder.
Navnet spiller på mytene rundt den store brannen i Rom i juli 64. Daværende keiser Nero skal ifølge mytene ha spilt fiolin mens han så byen brenne. Eldre myter har hevdet at det var en lyre, hvilket er mer sannsynlig da fiolinen ble oppfunnet på 1500-tallet. Nero ble også beskyldt for å starte selve brannen. Denne skylden la han over på den obskure østlige sekten som kalte seg kristne.
’u’
’u’ (uttales: [ʔuʔ], starter og slutter med glottale plosiver, norsk: universet, universalt) er den første operaen sunget på klingon. Den ble komponert av Eef van Breen som en libretto av Kees Ligtelijn og Marc Okrand, og med hjelp av Floris Schönfeld. Fortellingen i operaen er basert på legenden til «Kahless den uforglemmelige», en messiansk figur i klingonsk historie som grunnla det klingonske imperiet.
Premieren til operaen i Den Haag 10. september 2010 var en suksess, og den har blitt vist frem andre steder siden.
1. akt – yav
Mens Kahless er på jakt med broren sin Morath, blir han sint siden Morath får han til å miste bytte sitt. Kahless lover dermed å hevne denne ydmykelsen av han. Tyranten Molor gir Morath et tilbud om å bli leder i huset sitt hvis han forråder sin egen og Kahless' far. Morath aksepterer tilbudet. Med hjelp av Molors menn, så ankommer Morath sin fars hus, tar sverdet hans, og krever at faren overgir huset sitt. Faren nekter, så Morath dreper han med sverdet. Kahless lover etter dette å vinne tilbake sin fars ære. Han løper etter Morath helt til Kri'stak-vulkanen. Etter at brødrene slåss med hverandre, så kaster Morath seg selv i vulkanen. Etter dette smir Kahless sin første bat'leth i vulkanen.
2. akt – raD
Kahless, som nå sørger over Morath, drar på en reise til underverdenen. Der blir han gjenforent med faren sin, og tilgir sin bror. Han viser dem mok'baraen, som lar dem få tilbake sine fysiske kropper. Kortar, vokteren av underverdenen, blir sint siden han finner ut av at to av sjelene mangler fra underverdenen. Kahless skaffer seg tropper for å starte et opprør mot Molor. Han møter sin sanne kjærlighet, Lady Lukara, som assisterer han når han blir angrepet av Molors tropper. De overvinner Molors tropper sammen, og driver deretter med voldsom elskov i blodet etter fiendene.
3. akt – QIH
Ved elven har hærene samlet seg. Kahless holder en inspirerende tale for sine tropper. Kortar ankommer, og blir også rystet av Kahless' ærefulle motiver. Han blir med å kampen for å skape en himmel for klingonske krigere. Kahless, faren og broren slåss sammen mot fiendene. De to sistnevne dør med ære i kampen. Kahless møter Molor og dreper han, skjærer ut hjertet hans og renser det i elven som et symbol for å rense æren hans. Med hjelp fra Lady Lukara, begår Kahless selvmord som en del av et rituale for å bli sendt til himmelen sammen med faren og broren sin.
Jens B. Raanaas
Jens Birger Raanaas (født 9. februar 1909 i Vestby død 24. desember 1975 i Bærum) var en norsk bandyspiller og idrettsleder. Han representerte Grane, senere Mode (nå Bærum Sportsklubb) og var president i Norges Bandyforbund i perioden 1954–1960.
Spillerkarriere
Raanaas ble norgesmester for Grane i 1931, 1934 og 1936. Han debuterte på det norske landslaget i 1929 og spilte to landskamper.
Lederkarriere
Raanaas var president i Norges Bandyforbund fra 1954 til 1960 og utrettet mye i sin presidentperiode. Han innførte blant annet skoleturnering, uoffisielt norgesmesterskap i bandytennis som sommertrening, bragdmerke for spillere og en ny, lettere synlig ball. Sammen med sin makker Rudolf Bremskau sørget Raanaas for den første instruksjonsboken og instruksjonsfilmen i bandy på norsk.
Etter sin død, ble Raanaas i 1976 utnevnt til bandyforbundets første æresmedlem. Jens B Raanaas' minnefond tildeler midler til bandyaktiviteter rettet mot barn og ungdom.
Øvrig virksomhet
Raanaas startet Dag-Ny margarinfabrikk (senere Pals) i 1936 og var direktør for virksomheten helt til sin død.
Øyvind Hjelle
Øyvind Hjelle (født 1972) er en norsk kokk og konsulent ved Kulinarisk Akademi, kanskje mest kjent som matskribent for en rekke aviser. Han startet sin læretid i 1989 og drev fra midten av 1990-tallet Palace Grill, fra 1996 sammen med kjendiskokk Ole Martin Alfsen og i 1998 som deltaker i Østers-NM. I likhet med Alfsen var også Hjelle matfaglig konsulent ved det som frem til 2008 var Gastronomisk Institutt i Oslo. Utover Palace Grill, som han har forlatt, har han også virket ved Michelin-restauranten Spisestedet Feinschmecker og noe som heter La Province, og vært en del brukt i VG og Aftenposten. I 2008 overtok han og vinkelner Robert Lie etter Tom Victor Gausdal og Ole Martin Alfsen som ukentlige matspaltister for en rekke norske aviser, Dagsavisen, Romerikes Blad, NTB og Agderposten.
Teriberka
Teriberka (russisk: Териберка, kildinsamisk: Тырьбэрь – «Boplassen ved verdens ende» ) er ei elv nord på Kolahalvøya i Murmansk oblast i Russland. Elva er 127 km lang, og har utløp i Barentshavet rundt 50 km øst for Murmansk. Nedbørfeltet er på 2 227 km².
Det er utbygd to vannkraftverk langs elva, med en total kapasitet på 157 MW og en årlig produksjon på 290 GWh.
Gagra
Gagra (abkhasisk og russisk: – ', georgisk:  – ') er en by i Abkhasia i Georgia
Med lua på snei
Med lua på snei er et musikkalbum med Jens Book-Jenssen, utgitt i 1974.
Planetario de la Universidad de Costa Rica
Planetario de la Universidad de Costa Rica er et planetarium i San Pedro i Costa Rica. Det befinner seg i Ciudad de Investigación i Ciudad Universitaria Rodrigo Facio, Universidad de Costa Ricas hovedcampus. Det ble åpna 8. juli 2005. Det har 3–4 presentasjoner hver dag unntak søndag.
International University of Monaco
The International University of Monaco (IUM), tidligere University of Southern Europe, er en privat utdanningsinstitusjon i Fyrstedømmet Monaco og spesialiserer seg på utdanning innen bedriftsøkonomi og administrasjon. Universitetet ble opprettet i 1986. All undervisning foregår på engelsk.
IUM har også avdelinger i Carimate, Italia, Shanghai, Kina og Taipei, Taiwan.
Studier
IUM tilbyr følgende studieprogrammer:
Videre tilbyr universitetet kurs i engelsk språk og doktorgradsstudier.
Master of Science in Luxury Goods & Services
Dette studieprogrammet har fått en del medieomtale i Norge. Programmet varer i ti måneder og gir seksti studiepoeng.
Studiet retter seg mot studenter som er yrkesaktive eller nylig ferdigutdannet og som vil ha spesifikke kunnskaper om luksusindustrien, både operasjonelt, finansielt, markedsføring, produkter samt strategi. I 2009 koster utdannelsen 14 500 euro.
Gilles Roulin
Gilles Roulin (født 14. mai 1994) er en sveitsisk alpinist.
Han representerte Sveits under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 33 i utfor.
I vinens speil
I vinens speil er en presentasjon av den persiske dikteren Hafez (1320–1390) på norsk, både i bokform, oversatt av Mahsa Vahdat og Erik Hillestad, og på en plate med koret SKRUK med Mahsa Vahdat. Både boka og plata utkom i 2010.
VM i friidrett 2009 – Høydehopp menn
Øvelsen Høydehopp menn ved VM i friidrett 2009 ble avholdt på Olympiastadion i Berlin den 19. og 21. august.
I vinens speil
Hafez regnes som en persisk/iransk nasjonalpoet, og hans dikt er fremdeles i levende bruk. Diktene er skrevet i formen ghazal, med dobbeltvers og monorim. Hans forfatterskap omfatter mellom 500 og 600 dikt, selv om så mye som 709 dikt tilskrives ham. Standardutgaven Divân-e Hâfez inneholder snaut 500 dikt. Han anses for å ha et tvetydig forhold til religion og religiøs autoritet, selv om mange av hans lesere anser at diktene er skrevet med guddommelig autoritet, og det er en vanlig praksis å bruke oppslag i diktsamlingen som utgangspunkt for spådommer.
VM i friidrett 2009 – Høydehopp menn
Norge var ikke representert i øvelsen.
Only Trust Your Heart
Only Trust Your Heart er den canadiske jazzpianisten og vokalisten Diana Kralls andre album, utgitt i 1995.
VM i friidrett 2009 – Høydehopp menn
Kvalifisering
Kvalifisering: Alle utøvere som klarte direktekvalifiseringkravet på 2,30 m eller utøverne med de 12 beste resultatene kvalifiserte seg til finalen.
Eksterne lenker
Høyderesultater IAAF Besøkt 23. august 2009.
I vinens speil
Finn Thiesen mener at Hafez «forener dionysisk inspirasjon og skjønnhetsbegeistring med mystiske temaer og moralske emner, og besynger dessuten sin høyt elskede fødeby, Siraz.» Thiesen sier også at budskapet i diktene er tvetydig, både fordi det er tilsiktet tvetydig, og fordi mange utgaver inneholder diktene med uriktig rekkefølge på versene. «Nettopp det at Hafez nesten aldri uttrykker seg direkte, og kun indirekte antyder hva som ligger ham på hjertet, gjør hans diktning universell og allmenngyldig. […] for meg handler Divân-e Hãfez først og fremst om kjærlighet. Kjærlighet i seg selv, uten hensyn til om den er sanselig eller åndelig, om den er guddommelig eller kjødelig. Eller om det er abstrakt kjærlighet […] til musikk, litteratur og tilsvarende lidenskaper. Det er kjærligheten som gir livet mening.»
Bok
Vahdats og Hillestads gjendiktning begynte som et dialogprosjekt knyttet til kulturkirken Jakob. I en toårsperiode 2007-09 valgte Masha Vahdat hver uke ut et Hafez-sikt som kommentar til en av Jesu lignelser. Diktene ble først oversatt til engelsk av henne, og deretter til norsk av Hillestad. Oversetterne samarbeidet deretter om den endelige løsningen. Diktene gjengis både på persisk og norsk. Den persiske teksten er kalligrafert av Mehdi Fallah fra Iran.
Boka ble senere samme år gjenutgitt i Bokklubbens serie Verdens hellige skrifter med innledning av Finn Thiesen.
Plate
Koret SKRUK utga i 2010 plata I vinens speil med tekster fra Rumis Mathnawi og av Hafez; disse to persiske forfatterne levde på henholdsvis 1200- og 1300-tallet, og begge skrev innenfor sufismen. Tekstene er oversatt av Mahsa Vahdat og Erik Hillestad. Melodiene er til dels persisk tradisjonsmusikk, og dels skrevet av Mahsa Vahdat og Tord Gustavsen. Tord Gustavsen har arrangert musikken.
Medvirkende på plata er SKRUK, dirigent Per Oddvar Hildre, Mahsa Vahdat, Tord Gustavsen på piano, Mats Eilertsen på bass og Kenneth Ekornes på perkusjon. Platen blespilt inn i Kulturkirken Jakob og Volda kirke, og repertoaret ble urframført under kirkemusikkfestspillene i Kristiansand i august 2010.
Si det i toner
Si det i toner er en samleplate med Jens Book-Jenssen, utgitt i 1974.
Berthold Laufer
Berthold Laufer (født 11. oktober 1874 i Köln i Tyskland, død 13. september 1934 i Chicago) var en tysk antropolog, sinolog og østasiaforsker.
Familiebakgrunn
Berthold Laufer sar sønn av et jødisk par fra Köln, Max og Eugenie Laufer, født Schlesinger. Farforeldrene – Salomon og Johanna Laufer – var den jødiske del av forfedrene: De feiret sin 50. bryllupsdag i synagogen i Krotoschin.
Hans bror Heinrich Laufer (død 10. juli 1935) arbeidet mange år som fysiker i Kairo. I USA giftet Berthold Laufer seg med Bertha Hampton.
Bakgrunn
Fra 1884 til 1893 gikk Laufer på Friedrich-Wilhelm-Gymnasium i Köln. Han studerte sinologi fra 1893 under Wilhelm Grube ved Universitetet i Berlin og malayisk under Georg von der Gabelentz ved universitetet i Leipzig, der han tok doktorgrad i 1887 med et arbeid med en kritisk analyse av en tibetansk tekst. Dessuten studerte han buddhismen under Otto Franke, tibetansk under Georg Huth og japansk under Rudolf Lange.
Emigrasjon, forskning
Fra 1905 til 1907 underviste han i antropologi og østasiatiske språk ved Columbia University.
Han virket som kurator for antropologi ved Field Museum of Natural History i Chicago fra 1908 til sin død.
Emilio Greco
Emilio Greco (født 11. oktober 1913 i Catania i Italia, død 5. april 1995 i Roma) var en siciliansk skulptør.
Berthold Laufer
Dødsfall
Laufer døde etter fall fra åttende etasjes branntrapp fra Chicago Beach Hotel i Chicago, der han bodde. Han hadde noe før fått fjernet en svulst. Laufer etterlot seg mer enn 450 publikasjoner, et omfangsrikt privatbibliotek, korrespondanser, notiser om work in progress og objekter i to museer. Han etterlot seg imidlertid intet med rent personlige informasjon.
Ekspedisjoner
Laufer var med på fire ekspedisjoner i Orienten:
Emilio Greco
Biografi
Han er blitt høyt skattet for sine sanselig elegante, nakne kvinnefigurer i naturlig størrelse, som knytter an til klassisk skulptur. Gamle greske og romerske levninger på Sicilia gav ham en lidenskap for den antikke skulpturen.
Hans første fremgangsrike arbeide var Pinocchio på Collodi. I hele sin karriere tenderte hans skulpturer til å forfines med avlange former i italiensk manieristisk tradisjon. Laura er et typisk eksempel på hans modne skulptur.
Lunde (fugl)
Lunde (Fratercula arctica), som nasjonalt også kalles både lundefugl og sjøpapegøye, er en pelagisk dykkende sjøfugl som kommer inn til kysten av Nordatlanteren for å hekke i fuglekolonier. Arten tilhører gruppen lunder (Fratercula) i alkefamilien (Alcidae) og regnes som regel som monotypisk, men på et tynt klinisk grunnlag regner noen også med tre underarter. Lunde er Norges vanligste sjøfuglart og en nøkkelart for økosystemene i havet utenfor kysten vår.
Arten kvalifiserte i 2017 egentlig til status som livskraftig internasjonalt, men den europeiske populasjonen har vært i så sterk tilbakegang (50–79 %) gjennom de siste tre generasjonene (65 år) at den ble satt til sterkt truet i Europa og sårbar på den internasjonale rødlisten. På Norsk rødliste for arter 2010 og 2015 har arten hatt status som sårbar langs Norskekysten og livskraftig på Svalbard, men i den nye rødlista for 2021 blir arten oppskalert til sterkt truet i tilknytning til fastlandet. Årsaken til endringen begrunnes med bedre kunnskap om bestandsutviklingen. Status for Svalbardbestanden er uendret.
Debbie Green (artist)
Debbie Green (1940–2017) var en amerikansk folkesanger.
Liv og virke
Hun ble født i New York i 1940 og vokste opp i en middelklassefamilie på Staten Island. Hennes far var visepresident ved Macy's Department Store og moren hennes viet mye av sin tid til veldedighetsarbeid. Foreldrene skiltes da hun var fire år gammel.
Hun skal ha lært Joan Baez å spille gitar og Eric Andersen har sagt at Green lærte både ham og Eric Clapton spillestilen fingerpicking på gitar. Green spilte bassgitar, piano, gitar og ukulele, Bob Dylan skal ha beskrev henne som "en bra pianospiller".
Hun flyttet til Berkeley, California i 1960 hvor hun møtte Bob Dylan, Tom Paxton, Phil Ochs, Pete Seeger og Eric Andersen, som hun senere giftet seg med. I tillegg til alle disse kjente artistene kjente hun også Jimy Hendrix, Erik Clapton, James Taylor, Frank Zappa, Joan Baez og Buffy Saint Marie.
Hun regnes som en viktig artist innen folkemusikk og folkrock i 1960 og begynnelsen av 1970-årene, men hun har aldri spilt inn noen soloalbum, men hun spilte inn «Who's Going to Be My Man» som man kan finne på et album med forskjellige artister, ''Hear Me Howling! Blues, Ballads & Beyond. Hun har også medvirket på flere andre artisters album som Eric Andersen, Today is the Highway (1965), Bout Changes & Things (1966) og Blue River'' (1972).
Hun giftet seg med Eric Andersen og de fikk datteren Sari. Sari Andersen Bouret er også er låtskriver og sanger som i 2018 ga ut albumet Sari, som er en hyllest til moren.
Debbie Green la karrieren på hylla og spilte ikke så mye men tok seg av datteren.
I 1972 begynt hun å spille bassgitaren, hun dro på turne med Hoyt Axton, Mimi Farina og Tim Hardin.
Hun skaffet seg et hjemmestudio og begynte å produsere sanger for andre. Hun samarbeidet med datteren på hennes album, som ble utgitt året etter at Debbie Green døde. Det siste sporet på dette albumet er Eric Andersens «Listen to the Rain», produsert av Debbie Green.
Lunde (fugl)
Etymologi
Den britiske ornitologen Francis Willughby (1635–1672) nevnte i verket «Ornithologiae Libri Tres», som ble utgitt i 1676 etter hans død, at fuglen på kornisk ble kalt pave. En annen autoritet, islendingen Eggert Ólafsson (1726–1768), nevner i et av sine verker publisert på dansk i 1772 (etter hans død) at islendingene lokalt kalte fuglen for prest.
Taksonomi
Lunden ble først vitenskapelig beskrevet i 1758 av den svenske naturforskeren og legen Carl von Linné (ofte referert til som Linnaeus eller L.), i den 10. utgaven av verket Systema naturae på side 130.
Det er fortsatt uklart om lunden skal regnes som monotypisk eller med tre underarter, som i inndelingen under. Den geografiske variasjonen er klinisk, i det fuglene kun øker i fysisk størrelse fra sør til nord i Europa. Det er imidlertid ikke gjort noen sånn studie av arten for Nord-Amerika. De tre underartene, først støttet av Cramp (1986), er bare svakt differensierte og diagnosen baserer seg trolig på marginale forskjeller i den gjennomsnittlige størrelsen.
De eldste fossile bevisene man har for lunder er to funn fra pliocen (omkring 5 millioner år gamle), hvorav ett på Grønland og ett eller to i Nord-Carolina. Funnet på Grønland kan trolig relateres til slekten Fratercula.
Beskrivelse
Lunden har en lubben og kompakt kroppsbygning og hodet er fuglens mest karakteristiske kroppsdel. Fuglene har et kraftig, svært høyt og meget flattrykt nebb, som i hekketiden har svært karakteristisk utfarging og er selvlysende når det illumineres med UV-lys. Det karakteristiske nebbet i hekkedrakt er naturlig nok også opphavet til betegnelsen sjøpapegøye. Det har gulrøde konvekse striper bakover og er mørkebrunt bakerst. I hver av munnvikene sitter det en meget karakteristisk knallgul hudlapp, som bidrar til at fuglene kan åpne gapet maksimalt. Utenfor hekketiden er nebbet grått. Omkring øyet har fuglene en svært karakteristisk tofarget øyeflekk av bar hud. Flekken er formet som seilet på seilbrett og har blågrå hud øverst og nederst, mens den rundt selve øyet (som har mørk iris) har sterkt guloransje hud. Flekken gir lunden et «sørgelig ansiktsuttrykk». I øyeflekkens bakre nedre del renner det ei fure i den hvite fjæra nærmest vannrett bakover mot nakken og rammer inn kinnene som «bollekinn».
Fjærdrakten er i hovedsak sort og hvit, med sort overside og hvit underside. Hodet er askegrått fra overnebbet og over issen til det møter den sorte halsringen rundt nakken, samt på strupen. De nedre ekstremitetene er røde og føttene har svømmehud mellom de tre tærne, som ende i små sorte klør. Vinterdrakten har uanselig utfarging. Kinnene mørkere grå, og nebbet mindre på grunn av hornlag som faller av. Ungfuglene likner på voksne i vinterdrakt, men de har spinklere og mørkere nebb.
Arten blir cirka 26–29 cm lang og veier normalt 310–550 g. Fuglene har et vingespenn på cirka 47–63 cm, og med opp mot 400 vingeslag i minuttet kan toppfarten komme opp i cirka 85 km/t. Føttene har svømmehud mellom tærne og brukes som ror når fuglen dykker, og fuglene kan dykke ned til omkring 70 m dybde, men de henter normalt det meste av føden fra de første 15 m av vannmassene. Lunden er den eneste alkefuglen som kan stå med oppreist beinstilling.
Lunden lever normalt til den blir omkring 20–25 år gammel. Høyeste kjente alder for en lunde i Nord-Amerika er 31 år og 11 måneder, basert på 172 gjeninnfangede individer av i alt 18 611 fugler som ble merket i årene 1955–2000. Verdens eldste kjente lunde var ringmerket i Norge og ble 40 år og 10 måneder gammel.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Nettleship & Bonan (2018). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020).
Atferd
Lunden overvintrer og tilbringer det meste av tiden på åpent hav, der fuglene dykker etter føden i de øvre vannmassene.
Lunder er monogame og har samme partner livet ut, men selve pardannelsen er ikke spesielt godt forstått. Pardannelsen og forplantningsprosessen skjer imidlertid til havs. Hannen vil forsvare hunnen mot andre individer, også på havet, der toleransegrensene mellom individene er omtrent en kroppslengdes avstand. På land vil begge forsvare det umiddelbare området rundt reiråpningen.
Arten er utsatt for predasjon fra store måker, som svartbak og (i mindre grad) sildemåke, samt storjo, vandrefalk og jaktfalk, samt av og til også musvåk, fjellvåk, havørn, snøugle, jordugle og ravn. I tillegg utgjør fjellrev, oter, mink, villkatt (der for den finnes) og tamkatt en trussel for fuglene, samt at både brunrotte og svartrotte tar egg. Ute på havet er det dessuten registrert at breiflabb kan ta lunde.
Hekkeplassene
Hekkesesongen varierer ganske mye med utbredelsen, men den starter vanligvis en del tidligere i den sørlige delen. I den arktiske boreale sonen gjerne fra midten eller slutten av februar i det østre Skottland, fra sent i mars til tidlig i april i Wales, Scotian Shelf utenfor Nova Scotia, og Mainebukten. I Lavarktis starter den normalt fra midten av april (Murmansk, Nord-Norge, Newfoundland og i den nordlige delen av St. Lawrence-bukta), av og til også så sent som første halvdel av juni (Labrador). I høyarktiske farvann vet man mindre om når det begynner, men man antar at det er senere enn i Lavarktis. Kun cirka 1 % av fuglene hekker i høyarktis.
Lunden hekker på såkalte fuglesteiner og i fuglefjell langs kysten, i Norge fra Rogaland i sør og nordover til Øst-Finnmark, samt på Jan Mayen og på Bjørnøya og Spitsbergen på Svalbard. Den største populasjonen hekker i Nykan naturreservat, som er ramsarområde og består av de tre øyene Ellevsnyken, Trenyken og Hernyken, og på de to større øyene Vedøya og Storfjellet i Røst i Lofoten, men øyene Runde på Sunnmørskysten og Lovund på Helgelandskysten er også svært viktige hekkelokasjoner for lunden. Koloniene kan bestå av flere hundre tusen fugler. I 2005 ble kolonien av lunder på øyene i Røst anslått av eksperter til cirka 433 000 hekkende par. Den såkalte «Lundkommardagen» er en stor og tradisjonell begivenhet som feires årlig den 14. april på Lovund i Lurøy kommune. Der finnes Helgelands største hekkekoloni av lunder, med opp mot 300 000 fugler. Denne dagen kommer det ifølge tradisjonen tusenvis av lunder til øya, flygende inn fra havet for å hekke. I senere år har det imidlertid vist seg at dagen fuglene kommer kan variere noe. Forskere ved NINA antyder at årsaken til at lundene ikke er presise lenger kan handle om at den gamle tradisjonen kanskje bare er en myte. Den sørligste hekkelokaliteten i Norge ligger på Tjør, en liten øygruppe i havet utenfor Sola kommune i Rogaland.
Den europeiske bestanden av lunde i Nord-Atlanteren ble i 2005 av eksperter anslått til cirka 5,5–6,6 millioner hekkende par, hvorav den norske bestanden utgjorde cirka 1,7 millioner par. Av disse hadde 900 000 tilhold i Barentshavet, 800 000 i Norskehavet og 14 000 i Nordsjøen. I 2014 regnet man med en global populasjon på cirka 12–14 millioner voksne individer, hvorav 9,55–11,6 millioner i Europa. Den globale populasjonen er i tilbakegang og BirdLife International forventer at den europeiske populasjonen vil bli redusert med 50–79 % i løpet av perioden 2000–2065 (altså i løpet av tre generasjoner). En studie publisert i Journal of Animal Ecology i mai 2021 konkluderer med at klimaendringer er hovedårsaken til tilbakegangen i bestandene av sjøfugler. Sporingsdata (GPS) viste at lunder som hekket i kolonier med dårlig reproduksjon måtte fly mye lenger vekk fra kolonien for å finne mat enn fugler i kolonier med større hekkesuksess. Det resulterte i lengre tid mellom hvert måltid for ungene, som fikk sjeldnere og mindre mat ved hvert måltid. Ofte var også byttedyrene av dårligere næringsmessig kvalitet, noe som medførte sult og redusert vekst.
I Nord-Amerika hekker det omkring 500 000 par og populasjonen har i senere år hatt en stigende tendens. Den største kolonien hekker på Great Island, Newfoundland, og utgjorde i 2011 cirka 175 000 hekkende par. Den største hekkebestanden, faktisk mer enn halvparten av den globale populasjonen, hekker imidlertid på Island. Også den norske populasjonen er stor, og den norske og islandske populasjonen utgjør tilsammen cirka 80 % av den europeiske populasjonen.
Hekking
Lunder er kolonihekkere. Når fuglene ankommer hekkeplassene gjør de krav på sine gamle reirplasser. Parene bruker de første to–tre ukene på å reparere det gamle redet eller grave det ut ytterligere. Lunden graver ut jordganger til reiret eller de legger det til små naturlige hulrom, steinur eller bergsprekker. Jordgangene er normalt 1–2 m (typisk 70–110 cm) lange og har et lite kammer innerst, der selve reiret bygges. Jordgangene har også vanligvis en kort sidegang som fuglene bruker som latrine. Av og til kan jordgangene henge sammen i systemer med andre fuglers jordganger, også andre arters. Lunden kan til og med dele sånne systemjordgangen med kaniner (Oryctlagus cuniculus).
Hunnen legger kun ett egg, som kan variere i utfarging, i Norge typisk i mai–juni, men dette varierer med utbredelsen. På høye breddegrader skjer eggleggingen noe senere enn på lave. Egget ruges av begge foreldrene på skift, og hvert skift varer i snitt cirka 32,5 timer. Begge foreldrene har to laterale rugflekker (hudpartier frie for fjær og dun, så eggene får direkte hudkontakt). Ungen klekkes etter 40–45 dager og blir i reiret til den er fullt flygedyktig og uavhengig av foreldrene, som regel etter 5–7 uker (avhengig av næringstilgangen, opp mot hele 10 uker). Begge foreldrene bidrar med mating av ungen, som lokalt kalles tola. Etter cirka 38–44 dager (opp mot 53 dager på Newfoundland) i reiret forlater ungen det, som regel om natten, og drar umiddelbart til havs.
Hekkesuksessen varierer mye, fra rundt 93 % på de beste plassene til omkring 28 % på de dårligere stedene. Mange plasser går også årskullene fullstendig tapt, noe som har gjort seg spesielt gjeldende øst i Nordatlanteren de siste tiårene. På Røst har ikke lundene fått fram unger de siste 16 årene.
Ernæring
Lunden spiser småfisk, muslinger, ormer og krepsdyr. I så måte er tobisfisker (Ammodytidae), og da spesielt havsil (Ammodytes marinus) og småsil (A. tobianus), svært viktig føde for lunden, som ellers også spiser sild, brisling, lodde, hvitting, sei, vanlig uer, hyse, tretrådet tangbrosme, femtrådet tangbrosme og nordlig tangbrosme.
Langs Norskekysten har man lenge trodd at sildelarver var den viktigste føden i hekketiden, men nyere forskning antyder at tilbakegangen i havsilbestanden kan være en betydelig del av årsaken til at lunden ikke klarer å bringe fram ungen. Uteblir maten risikerer nemlig ungene å dø av sult. Seniorforsker Tycho Anker-­Nilssen ved NINA tror årsaken kan ha sammenheng med mangel på raudåte (Calanus finmarchicus), et lite krepsdyr som regnes som en av bærebjelkene for økosystemene under vann nordpå. Anker-­Nilssen tror lunden forsvinner fordi havsilen i all hovedsak livnærer seg på dette lille krepsdyret, som for en stor del har trukket lenger nord. I senere år har dessuten sildestimene vært mye mindre presise enn tidligere, og når silda uteblir får lunden problemer med å fø opp ungene. Lunden er nemlig ganske presis med hensyn til eggleggingen. Mangel på føde har gitt svært negative utslag i populasjonene. Det fører til at fuglene forlater eggene. En studie publisert i Fish and Fisheries i mars 2021 viser at, når biomassen for byttedyr synker under 33 % av maksimumsverdien målt over tid, så svekkes sjøfuglenes hekkesuksess i betydelig grad.
Fisken fanges typisk i dykk ned til omkring 30 m dyp, men fuglen kan i enkelte tilfeller dykke ned mot 60–70 m. Dykk til 68 m har blitt registrert. Normale dykk varer typisk i 20–30 sekunder, sjelden opp mot 1 minutt. Lunden bruker vingene som luffer når den dykker. Hos lunden er overgummen fylt av små bakovervendte tagger som fuglen bruker tungen til å presse fast byttet mot. Dette gjør lunden i stand til fange fisk flere ganger under ett og samme dykk. Det normale er en fangst på cirka 10–12 fisker, men det er kjent at den kan klare å fange opp mot 60 småsil i ett og samme dykk. Når den ikke har kyllinger i reiret svelges ofte byttet under vann.
Når ungen har klekket jakter normalt lunden på føden innenfor en radius av 7–10 km fra reirplassene, selv om fuglene ofte må fly omkring 50–100 km for å finne føden. Imidlertid varierer jaktradiusen mye mellom de ulike populasjonene. I så måte er det kjent at enkelte norske fugler i snitt flyr hele 118,5 km for å finne mat, noe som er betydelig lenger enn hos andre populasjoner. Fugler med mat i nebbet har også blitt observert minst 137 km fra reirplassen. Bare den kanadiske populasjonen flyr i nærheten av like langt etter mat som den norske, med et snitt på 96,67 km. Kortest flyr de irske fuglene, med et snitt på kun 3 km.
Sjøfuglene forsvinner
Sommeren 2021 melder forskere at fuglefjellet på Vedøya i Røst står tomt. Sjøfuglene forsvinner fra Lofoten og stigende havtemperatur får skylden, fordi maten fuglene spiser trekker nordover mot kaldere vann. Havtemperaturene påverkar næringskjedene og endrer økosystemene. Fuglene må fly stadig lenger etter maten og ungen(e) sulter oftere ihjel eller foreldrene forlater eggene. Seniorforsker ved NINA), Tycho Anker-Nilssen, sier at de følger krykkjene med GPS, og at disse fuglene nå må fly 150 km utenfor kolonien for å finne mat. Fiskeyngel har tradisjonelt vært hovedføden, men i senere år har ungene også blitt matet med raudåte. Nå er det imidlertid mindre av både fiskeyngel og raudåte i havet utenfor øyene i Røst, som følge av endringene i havtemperaturen.
Lundefangst
Lundefangst kalles også tolafangst lokalt. I flere land har fangst av lunde og eggsanking vært et viktig næringstilskudd for lokalbefolkningen opp igjennom historien, og arkeologer har funnet spor etter slik fangst helt tilbake til steinalderen. Folk utnyttet såvel kjøttet som eggene, fjæra og duna. Fuglene ble saltet ned i tønner eller hermetisert, og var en viktig del av kostholdet for røstværinger til fram på 1970-tallet.
I Norge har fangstvirksomheten noen steder også foregått med støtte fra små hunder, men om det opprinnelig var lundehund eller en forgjenger vet man ikke med sikkerhet. Lundehunden er imidlertid en relativt småvokst spisshund med svært fleksibel anatomi og spesielle adapsjoner for å klatre i stupbratte skråninger, steinur og fjellformasjoner som ellers er vanskelig tilgjengelige for mennesker. Hunden har også gode jaktegenskaper for sjøfugl generelt, og da spesielt lunde. Størrelsen og den fleksible anatomien gjorde det mulig for disse små hundene å krype inn i gangene etter lunden og bringe dem ut til fangstfolkene. Da dikter og sogneprest Petter Dass (1647–1707) skrev verket Nordlands Trompet i årene 1675–1695 nevnte han litt om fangst av lunde med støtte av småvokste hunder i kapittelet om «Helgelands Beskrivelse», på sidene 64–77. Om det var en type lundehund sognepresten skrev om vet man dessverre ikke i dag, men vi kjenner ingen andre hunder med de samme spesielle egenskapene.
Til å begynne med ble lunden fanget med bare hendene. Lunden har imidlertid et kraftig bitt, så man må anta at kjeppen som fangstredskap ble introdusert ganske tidlig. Kjeppen ble både brukt til å slå fugl på utsiden av reiret og til å trekke fuglen ut av reiret. Fuglene hadde nemlig en tendens til å bite seg fast i kjeppen, slik at de kunne dras ut. På Færøyene kalles denne fangstmetoden dráttur. Senere ble krokfangst av lunde vanlig. Da festen man et krokjern (nærmest en stor fiskekrok uten agnfeste) i enden av kjeppen, slik at man ikke lenger var avhengig av at fuglen bet seg fast i den. Det er blant annet kjent at krokfangst ble benyttet på Runde. Peder Hansen Schønnebøl (ca. 1530–1610 ), tidligere fogd i Salten og lagmann i Steigen (Nordlandene) i perioden 1587–1610, fortalte i 1591 at han hadde fått berettet av troverdige folk at det under fangst brukes en stav med en lang, tynn jernpigg i enden. I Norge var fangstformen i brukt til ut på 1800-tallet. Garnfangst kom trolig i gang på 1700-tallet, og man hører om det på Nord-Fugløya ved Karlsøy i Troms i 1740. Garnfangst ble utført med to ulike metoder; enten ved å spenne nettet over huleinngangene, eller ved å kaste det over fuglene før de rakk å kaste seg ut i flukt. Såkalt fleing er en fangstform der det benyttes ei lang stang (cirka 4 m) med en hov i den ene enden. Med dette redskapet kunne fangstmennene fange lunden i flukt. På Grímsey på Island fanget verdens siste lundefangere fortsatt fugler med håv i 2019, men i dag er slik fangst kontroversiell.
I Norge ble sjøfuglene indirekte fredet (artsfredning) med hjemmel i lov om naturvern i 1970, men totalfredet ble lunden først i 1989. De siste (kjente) som prøvde seg med fangst av lunde på øyene i Røst var noen unge gutter som fanget 11 fugler på 1990-tallet, hvorpå de fikk et forelegg av myndighetene pålydende 10 000 kroner for den ulovlige innsatsen.
Mallemort
Mallemort er en kommune i departementet Bouches-du-Rhône i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur sør i Frankrike. Sentrum er en liten stille by med ca. 5,000 innbyggere som ligger ved bredden av elva Durance syd for Luberon-fjellene.
Plasseringen ca. 10 km ut fra hovedveien A7 (Paris-Marseille) gjør at den kan brukes til turisme i distriktene rundt, inklusive kunstnerbyen Arles for den som har bil.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Mallemort
Parepimelitta
Utseende
Middelsstore, spinkle, mørke trebukker med forkortede dekkvinger. Antennene er tynne, noe kortere enn kroppen. Pronotum er litt lengre enn bredt, tønnerformet. Dekkvingene er korte og dekker bare rundt halve bakkroppen, ikke de røykfargede flygevingene. Beina er lange og slanke, lårene sterkt klubbeformede.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Chile og det vestlige Argentina.
Johann Passler
Johann Passler (født 18. august 1961) er en tidligere italiensk skiskytter.
Høydepunktet i Passlers karriere kom i 1988, da han tok to bronsemedaljer i OL i Calgary, på 20 km individuelt og på stafetten. Samme år endte han på tredjeplass sammenlagt i verdenscupen.
Passler har også én individuell medalje og tre stafettmedaljer fra verdensmesterskap:
Sverre Kristoffersen
Sverre Kristoffersen (født 12. september 1904) var en norsk svømmer som representerte Oslo Kapsvømnings Klub.
Han vant 11 NM-gull og 22 NM-medaljer i perioden 1927–1934. Han vant kongepokalen i 1929.
Broderick Thompson
Broderick Thompson (født 19. april 1994) er en canadisk alpinist.
Han representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 35 i utfor.
Warrior (fribryter)
Warrior (født Bryan Barry James Hellwig 16. juni 1959 i Crawfordsville i Indiana, død 8. april 2014 i Scottsdale i Arizona), best kjent som The Ultimate Warrior, var en amerikansk fribryter. Han skiftet navn til bare Warrior i 1993.
Tidlig wrestlingkarriere
Warrior startet sin karriere i «Powerteam USA», en gruppe av fire kroppsbyggere satt sammen av Red Bastien og Rick Bassman. Etter dette fortsatte to av gruppens medlemmer, Warrior og Steve Borden (senere Sting i WCW) som et tag team kalt The Blade Runners.
World Wrestling Federation
I 1987 fant Warrior veien til World Wrestling Federation (senere WWE) og det var her han gjorde seg kjent som The Ultimate Warrior.
Eom Hyo-won
Eom Hyo-won (født 12. desember 1986) er en sørkoreansk håndballspiller. Han spilte på Sør-Koreas herrelandslag i håndball i Håndball-VM 2011.
Warrior (fribryter)
World Wrestling Federation
The Ultimate Warrior gjorde seg i starten bemerket gjennom flere korte, såkalte «squashkamper» der formålet er å bygge opp bryteren mot publikum slik at han oppfattes som uovervinnelig. Det helt motsatte skjer selvfølgelig med motstanderen.
The Ultimate Warrior fikk til slutt sjansen mot Honkey Tonk Man og vant Intercontinental Championship tittelen på SummerSlam 1988 etter en nok en kort squashkamp.
The Ultimate Warrior var på denne tiden enormt populær og ble tiltenkt rollen som hovedattraksjon etter Hulk Hogan som begynte å tenke på å legge opp.
The Ultimate Warrior møtte Hulk Hogan i en «Champion vs. Champion» kamp i Toronto under WrestleMania VI i 1990. Dette var en spesiell kamp fordi det på den tiden var uhyre sjelden å se to «faces» (good guys) i en main event. Wrestlingen på den tiden foregikk stort sett med face mot «heel» (bad guy). Ultimate Warrior slo Hogan ved å pinne ham midt i ringen og ble WWF Champion og holdt tittelen til Royal Rumble året etter der han mistet den til Sgt. Slaughter. Warrior forsvant etter dette fra WWF grunnet krangel med sjefen Vince McMahon.
Etter dette hadde Warrior en lang feud med WWF Champion Randy Savage som kulminerte med deres kamp på SummerSlam 1992 som ble arrangert på Wembley Stadium i London. 80 000 mennesker så Ultimate Warrior vinne via count-out, men tittelen forble hos Savage. Etter dette formet Warrior og Savage tag teamet Ultimate Maniacs og var booket til å møte Ric Flair og Razor Ramon på Survivor Series, men Warrior forsvant kort tid før dette fra WWF nok en gang. Igjen var det stridigheter med Vince McMahon som var årsaken.
Nordwestdeutscher Rundfunk
Nordwestdeutscher Rundfunk (NWDR, nordvesttysk kringkasting) var den regionale allmennkringkasteren i de tyske delstatene Hamburg, Niedersachsen, Schleswig-Holstein og Nordrhein-Westfalen fra 22. september 1945 til 31. desember 1955. Frem til 1954 sendte også NWDR i Vest-Berlin, men. NWDR var en av grunnleggerne av ARD – den føderale sammenslutningen av Tysklands regionale allmennkringkastingsselskaper.
Fra 1. januar 1956 ble NWDR etterfulgt av Norddeutscher Rundfunk (NDR) og Westdeutscher Rundfunk (WDR).
Warrior (fribryter)
World Wrestling Federation
The Ultimate Warriors tredje opphold i WWF startet med en trademark squash seier mot Hunter Hurst Helmsley på WrestleMania 13. Warrior hadde en del feuds med blant annet Jerry Lawler og Goldust, men uenigheter med Vince McMahon gjorde igjen til at Warrior forlot forbundet.
Nordwestdeutscher Rundfunk
Bakgrunn
Etter andre verdenskrig delte seierherrene USA, Storbritannia, Frankrike og Sovjetunionen Tyskland mellom seg. I den britisk-okkuperte sonen opprettet britene høsten 1945 kringkastingsselskapet NWDR, som dekket hele den britiske sonen og Vest-Berlin. Blant annet var NWDR etterkommeren av tv-kanalen Fernsehsender «Paul Nipkow» som startet regulære sendinger fra Berlin i 1935.
Warrior (fribryter)
World Championship Wrestling
Warrior gjorde nok et comeback, denne gang for WCW i 1998 der han bare deltok i tre kamper før han nok en gang forsvant. Den mest kjente er kampen mot Hulk Hogan fra Halloween Havoc. Denne kampen er viden kjent for å være en av de svakeste til både Hogan og Warrior.
Privatliv
Warrior var gift med Dana Warrior og sammen hadde de to døtre.
Nordwestdeutscher Rundfunk
Bakgrunn
De første årene produserte NWDR radiosendinger som ble kringkastet i nedslagsfeltet, men i 1950 startet selskapet med regelmessige prøvesendinger for fjernsyn. Regulære tv-sendinger startet 25. desember 1952.
Fra 1. juni 1954 trakk det nyetablerte kringkastingsselskapet Sender Freies Berlin (SFB) seg ut av NWDR, og 1. januar 1956 ble NWDR splittet opp i selskapene Norddeutscher Rundfunk (NDR) og Westdeutscher Rundfunk (WDR), som produserte sine egne radiosendinger. 1. april samme året overtok Nord- und Westdeutsche Rundfunkverband (NWRV) fjernsynsaktivitetene til NWDR. Oppløsningen av selskapet ble gjort gjennom en egen traktat mellom delstatene Hamburg, Niedersachsen, Schleswig-Holstein og Nordrhein-Westfalen fra februar 1955.
Suderøy
Suderøy kan vise til:
William George Keith Elphinstone
William George Keith Elphinstone (født 1782 i Skottland, død 23. april 1842) var en britisk offiser. Han var brorsønn til George Elphinstone, 1. viscount Keith.
William Elphinstone deltok i slaget ved Waterloo i 1815, og ble i 1839 sendt som generalmajor til India. Der kommanderte han en divisjon av bengalarméen. I 1841 ble han under den første anglo-afghanske krig, til trposs for sin alder og gebrekkelighet, satt til øverstkommanderende for den britiske okkupasjonshæren i Kabul. På denne post viste han seg helt uegnet. Elphinstone ledet tilbaketoget fra Kabul i januar 1842, ble tatt til fange, og døde i afghansk krigsfangenskap noen måneder etter.
John Price
John Wesley Price (født 19. januar 1920 i Miami, død 26. mai 1991 i Miami) var en amerikansk seiler som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Price vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på den amerikanske båten «Comanche» som kom på andreplass i starbåt-klassen bak den italienske båten «Merope». Seilingene ble avviklet i perioden 20. til 23. juli 1952. Mannskapet på «Comanche» besto av John Price og John Reid.
Walter Lord
John Walter Lord jr. (født 8. oktober 1917, død 19. mai 2002) var en amerikansk forfatter, kjent for sine faktabaserte sakprosabøker, særskilt A Night to Remember (1955), som tok for seg RMS «Titanic»s forlis, og ble betraktet som den endelige kilden om passasjerskipets skjebne. Han intervjuet mange av de overlevende om ulykken, og han forfattet deretter en oppfølger i 1968, The Night Lives On, grunnet bokens popularitet og etter at vraket av «Titanic» ble funnet.
Tidlig liv
Lord ble født i Baltimore, Maryland som sønn av John Walterhouse Lord og Henrietta (født Hoffman) i 1917. Hans far, som var advokat, døde da Lord var bare tre år gammel. Lords bestefar, Richard Curzon Hoffman, var president i Baltimore Steam Packet Line («Old Bay Line»), et dampskipselskap på 1890-tallet.
I juli 1926, i en alder av ni år, reiste Lord over Atlanterhavet, fra New York til Southampton og Cherbourg, på RMS «Olympic»,«Titanic»s søsterskip. Etter videregående skole i Baltimore studerte han historie ved Universitetet i Princeton og ble uteksaminert i 1939. Lord ble deretter immatrikulert ved Yale Law School, men avbrøt studiene for å slutte seg til den amerikanske hæren etter angrepet på Pearl Harbor i 1941. Under den andre verdenskrig ble han i 1942 utplassert ved etterretningsbyrået Office of Strategic Services (OSS) i London og senere i Paris som en «kodeknekker». Han ble ved byrået til krigen sluttet i 1945. Etterpå vendte Lord tilbake til Yale, hvor han tok en juridisk embetseksamen.
Karriere
Lord skrev, eller redigerte og kommenterte, elleve bestselgende bøker i så ulike emner som om angrepet på Pearl Harbor (Day of Infamy, 1957), slaget ved Midway (Incredible Victory, 1967), slaget ved Alamo (A Time to Stand, 1961), slaget ved Baltimore i 1814 (The Dawn's Early Light,1972), utforskingen av Arktis (Peary to the Pole, 1963), USA i tiden før den første verdenskrig (The Good Years, 1960), om de allierte etterretningsarbeid i Coastwatchers i Stillehavet (Lonely Vigil, 1977), og om borgerrettsbevegelsen i USA (The Past That Would Not Die, 1965)
Kort tid etter å ha begynt å arbeide som tekstforfatter for reklamebyrået J. Walter Thompson i New York City utga Lord boken The Fremantle Diary, redigert og kommentert fra dagbøkene til Arthur Fremantle, en britiske offiser og sympatisør med de konfødererte (sørstatene under den amerikanske borgerkrigen), og som turnerte i sørstatene i tre måneder i 1863. Det ble en mild, men overraskende boksuksess i 1954 mens han samtidig var i ferd med å fullføre A Night to Remember, boken om «Titanic»s forlis.
A Night to Remember ble en bestselger i 1955 og boken ble filmatisert til en populær britisk film av samme tittel i 1958, på norsk titulert som Titanics undergang. Lord var rådgiver for filmen. For boken hadde Lord sporet opp og intervjuet 63 overlevende fra «Titanic»s forlis, og skrev en dramatisk fortelling som utfoldet seg minutt-for-minutt om oseandamperen som forliste under sin jomfrutur. Hans kunnskap om katastrofen fikk betydelig anerkjennelse, og han holdt jevnlig foredrag ved Titanics historiske samfunn. I sine siste år skrev Lord ytterligere en bok «Titanic» titulert The Night Lives On: Thoughts, Theories and Revelations about the Titanic, utgitt i 1986. I det neste tiåret fungerte Lord som konsulent til filmregissør James Cameron under hans arbeid med å filme Titanic (1997). Den oppfølgende dokumentarfilmen til Camerons dramafilm, Ghosts of the Abyss (2003), ble også en Lords bidrag behørig markert.
Død
Lord var ungkar hele sitt liv. Han døde i en alder av 84 år den 19. mai 2002 i sitt hjem på Manhattan etter en lang kamp mot Parkinsons sykdom. Historikeren David McCullough uttalte ved hans død at «Han var en av de mest sjenerøse og godhjertede mennesker jeg noen sinne har kjent, og når jeg hadde stjerner i øynene og ønsket å bli forfatter, var han en stor hjelp. Jeg vil alltid stå i gjeld til ham.»
Lord er gravlagt familien på morssidens sted ved den historiske gravlunden Green Mount Cemetery i Baltimore. Hans grav er markert ved en marmorbenk som lister titlene på hans bøker.
Biografi
I 2009 redigerte og utga Jenny Lawrence biografien The Way It Was: Walter Lord on His Life and Books. På slutten av 1980-tallet hadde Lawrence spilt inn timer med intervjuer som hun hadde gjort med Lord hvor han diskuterte sitt forfatterskap og liv. Etter kapitlene om hans første år i Baltimore og opp til hans tid i etterretningsbyrået OSS i London og Paris, er hvert kapittel viet til hans forskning og skrivingen av hver bok.
Dinamo
Dinamo er et norsk kommunikasjonsbyrå, som holder til i Storgata 2 i Oslo. Selskapet ble grunnlagt av Knut Harlem, Ottar Samuelsen, Ingebrigt Steen Jensen, Bjarne Wollmann og Jan Økern i 1996.
Dinamo er et av Norges mest kjente kommunikasjonshus og har siden 1997 markert seg som et tverrfaglig byrå med flere av Norges ledende virksomheter og organisasjoner på kundelisten.
I dag (2017) består Dinamo av rundt 60 ansatte med spisskompetanse innen reklame, design, PR, strategisk rådgivning, redaksjonelle og digitale tjenester.