cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moj lutsjsij drug, general Vasilij, syn Iosifa
Handling
Løst basert på en sann historie om vennskapet mellom Vasili Stalin, sønnen til den sovjetiske lederen Josef Stalin, og den berømte russiske idrettsutøveren Vsevolod Bobrov. Vasili Stalin var offiser i den røde armé, blant annet med ansvar for idrettslagene for hæren og luftforsvaret. Han ble venn med den talentfulle atleten Bagrov, og gjorde ham snart til en sportsstjerne i Sovjetunionen.
Etter hver konkurranse som Bobrov deltok i, arrangerte Vasili ville drikke-fester - blant annet med kvinner som danset på spisebordet deres med masse vodka. Men etter farens dødsfall blir Vasili Stalin arrestert av den nye sovjetiske ledelsen. Han ble mistenkt for å delta i en «anti-sovjetisk» konspirasjon, blant annet på grunn av hans sterke meninger uttrykt i samtaler med blant annet utenlandske diplomater.
Stridsbåt 90N
Stridsbåt 90N er en svenskbygd hurtiggående båt som ble kjøpt inn av Sjøforsvaret tidlig på 1990–tallet. Anskaffelsen var begrunnet i behovet for et ferdig konsept for Kystjegerkommandoen (KJK) som kunne settes rett inn i operativ tjeneste. Det ble etter hvert klart at det var behov for omfattende tilpasninger til norske forhold før båtene kunne settes inn i operativ drift. Totalt skiller over 400 endringer den norske Stridsbåt 90N fra svenskenes originale Stridsbåt 90.
Båtene disponeres av Fartøysdivisjonen, og er oppsatt per tid med Stridsbåt 90N-konfigurasjoner som troppetransport-fartøy (S90N), ledelsesfartøy (S90NL) med utvidet KKIS løsning, og sanitetsfartøy (S90NSan).
Winfried Aymans
Winfried Aymans (født 2. juli 1936 i Bonn i Tyskland, død 6. august 2023 i München ) var en katolsk prest og kanonist.
Stridsbåt 90N
Verft
Fartøyet er bygget på Dockstavarvet og er en tilpasset versjon av fartøyet som det svenske kystartilleriet bruker (Stridsbåt 90 – N er for norsk).
Formål
Stridsbåt 90 er primært et troppetransportfartøy for Kystjegerkommandoen.
Winfried Aymans
Liv og virke
Winfried Aymans studerte katolsk teologi fra 1956 ved universitetene i Bonn, München og Köln og ble presteviet 22. februar 1962 for erkebispedømmet Köln. Fra 1964 studerte han kirkerett i München og ble promovert til dokrorgrad i faget i 1968. Han habiliterete seg i 1970 i München med skriftet «Das synodale Element in der Kirchenverfassung». I 1971 ble han kalt til Universitetet i Trier, i 1975 til Universitetet i Bonn.
Stridsbåt 90N
Historie
Kystjegerkommandoen utrustet Stridsbåt 90N med en laserstyrt sjømålsversjon av Hellfire-missilet, med en rekkevidde på omtrent 8 000 meter – dette imidlertid kun for testing av Stridsbåt 90N som våpenplattform. Hovedfunksjonen til stridsbåten var å raskt flytte kystjegere fra sted til sted, samt å landsette og frakte lag, som ved hjelp av Hellfire-missiler skulle beskytte kysten mot fiendtlige skip.
Opprinnelig var dette ment som et supplement til kystfortene, men etterhvert fant man det mer hensiktsmessig, og også gunstigere økonomisk, å gå over til et kystforsvar basert på lette enheter med Hellfire-missil, og Stridsbåt 90. Et viktig argument for stridsbåt-konseptet var at kystfort står avmerket på alle kart, og at det er svært lett å skaffe informasjon om hvor disse ligger. Med den teknologien som finnes i dag, er det lett å bombe seg gjennom flere meter betong, og således sette et kystfort ut av spill. Stridsbåter som frakter små grupper ut til lave øyer er derimot mobile, raske og samtidig vesentlig vanskeligere å beskytte seg mot enn et kystfort.
Bestykning
Båtene har tre 12,7mm mitraljøser med multi-purpose ammunisjon.
Winfried Aymans
Liv og virke
Aymans var [doktorgradsveileder for den senerfe erkebiskop Georg Gänswein, som promoverte med et arbeid om «Kirchengliedschaft gemäß dem Zweiten Vatikanischen Konzil».
Stridsbåt 90N
Bestykning
Det er en montert mitraljøse på hver side av båten, samt en fjernstyrnt våpenstasjon.
Winfried Aymans
Liv og virke
Aymans publiserte sentrale kirkerettslige verker. Han foretok en oppdatering av Eduard Eichmanns påbegynte og av Klaus Mörsdorf fortsatte lærebok i kirkerett med tittelen «Kanonisches Recht» (fire bind).
Stridsbåt 90N
Bestykning
Det er også mulig å montere to ekstra mitraljøser i baugen, slik svenskene har på sine stridsbåter som standard.
Antall i Sjøforsvaret
Opprinnelig ble det anskaffet 20 stridsbåter. I dag har Forsvaret 16 i bruk. Det er opsjon på ytterligere 16 båter, men det er ikke planer idag om å benytte seg av denne.
Modifisert for norske forhold
Norske forhold krevde visse modifikasjoner i det opprinnelige konseptet. Det er derfor foretatt mer enn 400 endringer i 90N i forhold til den opprinnelige svenske stridsbåten. Blant annet er det montert ekstra lensepumper, i tillegg til brannpumper som kan hjelpe til med å sette deler av stridsbåten, deriblant maskinrommet, under vann dersom en brann skulle oppstå. SB90N er også utstyrt med flere vanntette avdelinger enn de svenske stridsbåtene, det skal derfor mye til før en SB90N synker. Ankeret er montert bak på de norske stridsbåtene, slik at båten kan dra seg selv av en grunne eller sandbanke dersom den skulle grunnstøte. Takhøyden i hovedrommet er dessuten hevet til 2 meter.
Svenskene har siden adoptert mange av endringene i standardbåten Stridsbåt 90.
Oppgraderinger
Seks stridsbåter var ferdig oppgradert i 2015.
Oppgraderingene omfatter følgende:
Fartøy i denne klassen
Alle fartøyene i denne klassen er navngitt etter gamle kystfort:
Brettingen, Fjell, Hellen, Hysnes, Kjøkøy, Kopås, Kråkenes, Lerøy, Løkhaug, Malmøya, Mørvika, Møvik, Oddane, Osternes, Skrolsvik, Stangnes, Søviknes, Tangen, Torås, Trondenes.
Crossmaglen
Crossmaglen er en by i grevskapet Armagh i Nord-Irland. Den ligger nær grensen til Irland. Byen har vært dominert av nasjonalister, og har katolsk majoritet. Dette har ført til mange sammenstøt med sikkerhetsstyrkene, og både den britiske hæren og Royal Ulster Constabulary har store, befestede bygninger i Crossmaglen. Innen sikkerhetsstyrkene er byen kjent som XMG, og er regnet som et av de verste stedene for britiske soldater å bli postert.
Siden begynnelsen på the troubles i 1969 har minst 58 polititjenestemenn og 124 soldater blir drept av republikanske paramilitære i det sørlige Armagh, med Crossmaglen som et av de hardest rammede stedene. Tidlig i 1990-årene drepte snikskyttere fra Den provisoriske irske republikanske arme tolv medlemmer av sikkerhetsstyrkene i byen. Bomber som ble brukt ved Docklands, Bishopsgate og i Manchester i samme tidsrom ble konstruert i Crossmaglen.
Li Dehua
Li Dehua (henrettet i mars 1970) var katolsk biskop av erkebispedømmet Taiyuan i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1962. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 24. januar 1962 i Shanghai med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Han ble henrettet under kulturrevolusjonen i mars 1970. Det skjedde etter noen masseprotester i Taiyuan – det er uklart for historikere hvordan biskopen eventuelt hadde hatt noe med dette å gjøre. En måned før var biskop Simon Lei Zhenxia av nabobispedømmet Fenyang og en katolsk prest også blitt henrettet, av samme uklare grunn.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
LULUCF
LULUCF er en forkortelse for Land use, land-use change and forestry (arealbruk, arealbruksendringer og skogbruk). Uttrykket brukes i internasjonale klimaforhandlinger om karbonbinding og frigivelse av karbon til atmosfæren som følge av menneskeskapte endringer i vegetasjonsdekket.
Klimavirkninger av LULUCF
Endringer i arealbruk og vegetasjonsdekke er en betydelig kilde til CO2-utslipp, og spiller dermed en avgjørende rolle i global oppvarming. IPCC anslår at arealbruksendringer (avskoging og oppdyrking) gir et netto bidrag på 1,6 ± 0,8 milliarder tonn C årlig til atmosfæren. Til sammenlikning bidrar fossile brensler og sementproduksjon med 6,3 ± 0,6 milliarder tonn C årlig.
IPCC anslår også at fra 1850 til 1998 er omkring 136 milliarder tonn C tilført atmosfæren som følge av arealbruksendringer, mot 270 milliarder tonn fra fossile kilder og sementproduksjon.
Brandbu barneskole
Brandbu barneskole sto ferdig i 2016 og erstattet de tidligere skolene Bjørklund, Fagerlund og Solvang.
Amstel Gold Race 1973
Amstel Gold Race 1973 var den 8. utgaven av det årlige landeveisrittet "Amstel Gold Race", avholdt søndag 7. april 1973 i den nederlandske provinsen Limburg. Rittet var 238 kilometer langt, med start i Heerlen og målgang i Meerssen. Det var totalt 165 ryttere som deltok, og 28 som fullførte rittet.
Kriminalgericht Moabit
Kriminalgericht Moabit (norsk: Kriminalretten i Moabit) er navnet på den største rettsbygningen i Europa og ligger i ortsteilen Moabit i bydelen Mitte i Berlin. De strafferettslige sakene ved Berlins tolv amtsgerichter behandles her. Kriminalretten i Moabit brukes kun som navn på bygningen og er ikke domstolens offisielle navn. Bak rettsbygningen ligger varetektsfengselet i Moabit.
Rettsbygningen ble oppført i 1906 og fikk en monumental arkitektur. Det var den første stålbetongbygning på det europeiske kontinent og den første elektrisk opplyste bygning i Berlin.
Noen av de mest kjente straffesakene som er behandlet i bygningen er saken mot kapteinen av Köpenick, saken mot gjerningsmennene bak terrorangrepet på La Belle-diskoteket og prosessen mot sentralkomitéen i SED.
Filosofiåret 1488
Filosofiåret 1488 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1488.
Plectreuridae
Plectreuridae er en gruppe (familie) av edderkopper som tilhører undergruppen Haplogynae i gruppen Araneomorphae.
Emile Berliner (album)
Emile Berliner er et musikkalbum med PVC, utgitt i 1981.
Plectreuridae
Utseende
Forholdsvis store, langbeinte, mørke edderkopper. I motsetning til de fleste andre Haplogynae har de åtte øyne. De kan minne om medlemmene i familien Filistatidae, men kan kjennes på at leggene (det tredje leddet innenfra) på beina er tydelig krumme. Artene i slekten Plectreurys er gjerne helmørke, mens Kibramoa-artene gjerne har rødlig forkropp.
Levevis
Disse edderkoppene lager uryddige spinn under steiner og nedfalne kaktus i tørre områder, også i mursprekker og lignende. De bygger ikke fangstnett, men jager aktivt etter bytte om natta. Hannene i slekten Plectreurys har noen haker på frambeina som formodentlig brukes til å holde hunnen fast med under paringen.
Utbredelse
Familien har i dag en meget begrenset utbredelse i de tørre områdene i USA og Mexico, og på Cuba. Det er imidlertid kjent fossiler fra Europa og Kina, så den må ha vært videre utbredt før.
Theofrastos
Theofrastos (egentlig Tyrtamos, født ca. 371/372 f.Kr. i Eresos på Lésvos, død 287 f.Kr. i Athen) var en gresk vitenskapsmann og pedagog.
Theofrastos var elev av både Platon og Aristoteles, og etterfulgte sistnevnte som leder for den peripatetiske skolen i Athen. Det var Aristoteles selv som gav ham navnet Theofrastos, det vil si «gudtaleren» eller «han som han som taler som en gud». Han var en svært avholdt og populær pedagog og leder gjennom over 30 år, og skolen hadde på et tidspunkt over 2000 studenter, deriblant den berømte komediedikteren Menander.
Theofrastos arbeidet innenfor de fleste vitenskaper, for en stor del som formidler av andres viten. Da Ptolemaios Soter påbegynte sitt berømte bibliotek i Alexandria, tok han utgangspunkt i Aristoteles' og Theofrastos' bibliotek i Athen.
Størst betydning har Theofrastos' to avhandlinger i botanikk hatt, Historia plantarum («Plantenes historie») og De causis plantarum («Årsaker til plantevekst»). I mer enn 1500 år var disse bøkene hovedverker innafor botanikken. Begge bøker inneholder nøyaktige observasjoner av plantenes bygning – nesten 500 arter i alt. Han var den første som skrev om bestøvning og plantenes formering. Bøkene inneholder også praktiske opplysninger om kultivering, plantesjukdommer og poding, foruten plantenes medisinske anvendelse.
Det later til at Theofrastos gjorde sine studier i skolehagen, og han samla også inn andres observasjoner av planter, blant annet fra hjemvendte soldater fra Aleksander den stores felttog i Asia. I beskrivelsene gjorde han bruk av ord fra dagliglivet. Noe av terminologien hans er fortsatt i bruk i botanikken. Carl von Linné kalte Theofrastos for «botanikkens far».
Fordampning
Fordampning eller evaporasjon er den prosessen hvorved et stoff i væskeform mottar nok energi til å gå over i gassform.
Den energien som væsken mottar under fordampning går med til å gi atomer eller molekyler den bevegelsen som trengs for å unnslippe overflata. Det definerer væskens fordampningsvarme. Under fordampningen er det de molekylene som beveger seg raskest (og som altså har den høyeste temperaturen) som unnslipper. Dermed går gjennomsnittshastigheten for de resterende molekylene ned, og væsken avkjøles. Det kan erfares når en kommer ut av dusjen og fordampningen gir en avkjølende virkning på huden.
Hvis fordampning finner sted i et lukket kammer, vil de molekylene som unnslipper hope seg opp over væsken. Det dannes en gass over væskeoverflaten, og en toveis utveksling av molekyler mellom gass og væske kommer i stand. Hvis energi stadig tilføres slik at temperaturen øker, stiger damptrykket til gassen. Når utvekslingen av molekyler mellom gass og væske er nådd en likevekt, sies gassen å være «mettet». Trykket til gassen varierer derfor med temperaturen og er gitt ved Clausius-Clapeyron-ligningen.
En væske vil koke når dens damptrykk er lik lufttrykket. Da damptrykket avtar med temperaturen, vil en væske ha lavere kokepunkt på et sted hvor lufttrykket er lavere, for eksempel på fjellet.
Fordampning kan brukes til å skille stoff i en blanding fra hverandre. Oppvarming av blandingen fører til at de mer flyktige komponentene (for eksempel vann) fordamper og etterlater en mindre flyktig rest.
Den motsatte prosessen, altså at damp går over til væske, kalles kondensasjon. Fordampning kan også skje fra et fast stoff, og kalles da sublimasjon.
Destillasjon foregår ved å fordampe og deretter kondensere væske.
USAs tilsynsområde i Stillehavet
Tilhørende områder
USAs tilsynsområde i Stillehavet omfattet følgende øyområder i Mikronesia:
Karolinene
med nåværende
Marianene
med nåværende
Marshalløyene
Området hadde et landareal på ca 1.779 km² med en befolkning på ca 133 000 innbyggere.
Anthony Gao Yong
Anthony Gao Yong var katolsk biskop av bispedømmet Fenyang i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Han var blant de biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina 1958-1962. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 24. januar 1962 i Shanghai med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi var:
Jaromar II av Rügen
Jaromar II av Rügen (født ca. 1218, død 1260, på dansk også kalt Jarmer) var fyrste av Rügen og støttet erkebiskop Jakob Erlandsen i dennes strid med Kristoffer I av Danmark.
Etter biskopens fengsling herjet Jaromar i 1259 på Sjælland og gjennombrøt Københavns befestning på det sted hvor Jarmers Tårn siden ble oppført. Det menes også at han, sammen med biskopens bror, Anders Erlandsen, brente ned kongens Lilleborg på Bornholm, hvor nesten 200 menn skal ha blitt drept.
Året etter falt Jaromar i Skåne. Både han og Kristoffer Is dronning Margarete Sambiria var vendere fra Rügen.
Arne Myrdal
Arne Johannes Myrdal (1935–2007) var en norsk innvandringsmotstander, politisk aktivist og høyreekstremist. Han var kjent for sin harde motstand mot innvandring i Norge og var særlig aktiv i slutten av 1980-åren og starten av 1990-årene. I 1990 ble han dømt til ett års fengsel for å ha planlagt å sprenge asylmottaket på Tromøy. Høsten 1991 holdt han en tale på Youngstorget i Oslo som fikk mye oppmerksomhet. Hans rolle i gateslaget i Brumunddal sommeren 1991 fikk også stor medieomtale.
Neljubov
Neljubov (originaltittel: Нелюбовь) er en sovjetisk film fra 1991, regissert av Valerij Rubintsjik.
Arne Myrdal
I 1987 var Arne Myrdal med på å stifte Folkebevegelsen mot innvandring (FMI), og han var bevegelsenes første leder. Han var lokalpolitisk aktiv for Arbeiderpartiet i 1960-årene, men på grunn av stridigheter gikk han ut og stiftet Øyestad frie Arbeiderparti. På begynnelsen av 1980-tallet var han medforfatter av en kontroversiell bygdebok som fikk medieomtale i VG flere ganger.
Neljubov
Handling
Filmen forteller om Rita - som møter en eldre fotograf, og en yngre student, samtidig,
Arne Myrdal
Årene før Folkebevegelsen mot innvandring
Utdannelsen hans bestod av realskole, handelsskole og Befalsskolen for infanteriet. Myrdals arbeidspraksis var variert: I fire til fem år skrev han bygdebøker om Øyestad kommune utenfor Arendal, og han arbeidet som hjelpearbeider på oljeanleggene Gullfaks B og C, Mongstad og Rafnes. Han drev virksomhet som skraphandler, arbeidet i Televerket, drev bilforretning i Arendal og var på sjøen.
I tiden før sitt engasjement mot innvandring var Myrdal lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Han trakk seg fra Arbeiderpartiet da han ikke fikk verve hvem han ville til partiet og startet Øyestad frie Arbeiderparti, som ved valget ble godt representert i kommunestyret. I åtte år representerte Myrdal dette partiet i kommunestyret og formannskapet i Øyestad.
Lucanus angusticornis
Lucanus angusticornis er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Kjennetegn
En stor (hannen 37-75 millimeter), mørkbrun hjortebille med noe lys bestøvning på kroppen. Hannen har lange, rette kjever, disse er slanke med fine tenner på innersiden langs nesten hele lengden, men uten en større tann nær roten. De knebøyde antennene har vanligvis en fire-leddet vifte. Bakhodet har skrå tverrkjøler på sidene. disse er høye, men nokså korte. Beina er mer eller mindre rødlige.
Arne Myrdal
Aktivisme og innvandringsmotstand
Folkebevegelsen mot innvandring (FMI) ble grunnlagt på et møte i Haugesund den 3. oktober 1987 med Arne Myrdal fra Arendal som leder. Foranledningen var at Leiv B. Økland hadde delt ut løpesedler mot innvandring på Karmøy utenfor Haugesund.
Lucanus angusticornis
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørlige Kina (Yunnan), Laos og Vietnam.
August (andre betydninger)
August har ulike betydninger:
Arne Myrdal
Aktivisme og innvandringsmotstand
I januar 1989 ble Myrdal og flere andre arrestert for planer om å sprenge asylmottaket på Tromøy utenfor Arendal. Sprengstoff, tegninger og annet bevismateriale ble funnet ved ransaking hjemme hos Myrdal. Høsten 1989 ble han dømt til 1 1/2 års fengsel. En medsammensvoren fikk 1 år.
Neste gang Myrdal markerte seg i media var i april 1989 da Folkebevegelsen mot innvandring skulle arrangere landsmøte i Arendal. Landsmøtedelegatene ble møtt av demonstrerende blitzere som blokkerte adgangen til landsmøtelokalet på Central Hotell i Arendal. Landsmøtedeltakerne ble hilst som «nazisvin» og fysisk holdt tilbake når de prøvde å gå inn på hotellet. Det ble utvekslet spyttklyser, slag og spark. Dette var tredje året på rad at et landsmøte i FMI ble forsøkt stoppet av motdemonstranter. FMI gikk selv ut i etterkant og hevdet at møtet var holdt et annet hemmelig sted på forhånd, og at det falske møtet var forsøkt holdt for å fremprovosere aksjoner fra demonstranter.
Arendalspolitiets passivitet overfor demonstrantene vakte reaksjoner, blant annet fra politimesteren i Oslo: Politimesteren i Arendal hevdet på sin side at det ikke var mulig å håndtere saken annerledes med de ressursene arendalspolitiet hadde:
I april 1990 hendte det såkalte «Fevik-slaget» der innvandringsmotstandere som Kyvik og Holte, og med Myrdal i spissen, angrep en gruppe demonstranter som kom til landsmøtet på Fevik i egen buss fra Kristiansand. Demonstrantene hadde ikke fått tillatelse fra politiet til å demonstrere. De ble angrepet med trekøller og kjetting. Fem personer ble skadet og kjørt til legevakten etter tumultene. Myrdal ble tiltalt for å ha slått eller medvirket til å slå fem forskjellige personer som oppholdt seg utenfor møtelokalet. «Fevik-slaget» ble filmet av NRK, men statskanalen nektet å utgi filmopptakene til retten. Saken løste seg til slutt ved at rå-opptakene ble vist på TV. Myrdal ble i 1992 idømt fire måneders fengsel for dette angrepet. I tiltalen het det at Myrdal oppfordret folk til å legemskrenke demonstrantene som kom.
I 1991 gikk Myrdal ut av FMI og startet sin egen organisasjon kalt «Norge Mot Innvandring» (NMI). Årsaken var at Myrdal ønsket mer handling og mindre prat.
Den siste dagen i august 1991 holdt Arne Myrdal og tilhengerne hans et møte i Brumunddal, et tettsted som hadde vært rystet av en rekke angrep mot innvandrere. Møtet endte med et gateslag der flere hundre blitzere og antirasister ble jaget av FMI-tilhengere og lokale ungdommer. Da Myrdal kom tilbake for å holde et nytt møte 20. september, møtte 4000 mennesker opp og snudde ham ryggen.
Den 9. november samme år holdt han en tale på Youngstorget som fikk svært mye omtale. Talen ble et nederlag da rundt 10 000 tilhørere snudde ryggen til ham i en aksjon kalt Vend Arne Myrdal ryggen.
Tarapur kjernekraftverk
Tarapur kjernekraftverk er et stort kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i India. Det ligger i byen Tarapur i distriktet Thane i den vestindiske delstaten Maharashtra. Byggingen av anlegget begynte i 1962 og det stod klar til drift i 1969.
Til å begynne med bestod anlegget av to kokvannsreaktorer, hver med en effekt på 160 MW. Disse reaktorene ble produsert av Bechtel og GE etter 1963-avtalen mellom India, USA og Det internasjonale atomenergibyrået (IAEA). Senere ble to nye og mer kraftfulle reaktorer bygd ved anlegget, disse med en samlet maksimal effekt på 980 MW. Anlegget har i dag fire reaktorer, og disse har en maksimal effekt på om lag 1 400 MW. Dette betyr at anlegget i Tarapur er det største kjernekraftverket i India.
Arne Myrdal
Aktivisme og innvandringsmotstand
Myrdal og det nystiftede NMI kom på nytt i offentlighetens søkelys da han gikk ut og hevdet han var i ferd med å opprette et landssvikregister. Ifølge Myrdal drev NMIs lokallag innsamling av personopplysninger til det registeret. Han hadde først søkt Datatilsynet om konsesjon til å opprette registeret, men de fastslo at et slikt register var ulovlig og et brudd på personregisterloven. Ifølge samme avis gjorde Myrdal dette etter oppfordring fra Vidar Kleppe, noe Kleppe bekreftet i et intervju med Dagbladet.
I november 1992 ble Arne Myrdal banket opp utenfor sitt hjem i Arendal. Angriperne var to menn og en kvinne. Ifølge Myrdal sa de tre angriperne at overfallet «var en hilsen fra SOS Rasisme og en takk for sist etter Fevik-slaget». SOS Rasisme benektet at de hadde noe med Fevik-slaget å gjøre.
Stiftsgården i Christiania
Stiftsgården var en herskapelig bygård i Christiania. Den besto av to sammenslåtte gårder: Rådhusgata 13 og Kongens gate 6. Bygningen ble revet i 1913.
Arne Myrdal
Dømt for planlegging av angrep mot et uferdig asylmottak
I romjula 1988 ble Arne Myrdal oppsøkt av FMI-aktivisten Tom Krømcke, og med seg på bussen til Arendal hadde Krømcke 2,3 kilo dynamitt. Denne dynamitten hadde han med seg inn i Myrdals hjem. Den påfølgende morgenen stormet politiets beredskapstropp Myrdals bolig. Politiet beslagla dynamitten og en detaljert liste over utstyr som skulle til for å gjennomføre et attentat mot asylmottaket på Tromøy (som på denne tida var under oppføring og fortsatt stod ubebodd). I politiavhør tilstod Myrdal å ha skrevet den detaljerte utstyrslista.
Stiftsgården i Christiania
Bygningens historie
Bygningen ble oppført i 1757 som bolig for trelasthandler Morten Leuch. Etter hans død ble den overtatt av enken Mathia Collett, som giftet seg her for annen gang i 1773 med den ni år yngre Bernt Anker. I 1781 ble bygningen solgt til staten som lokale for overhoffretten, fra 1797 stiftsoverretten. Navnet «stiftsgården» fikk den på grunn av at stiftsoverretten holdt til her. 1814-1896 var bygningen dels kontor, og dels bolig, for den svensk-norske kongens stattholder, fra 1873 bolig og kontor for Norges statsminister. Statsrådsmøtene for saker som kunne besluttes endelig uten Kongens nærvær, ble holdt i Stiftsgården. Både Statssekretariatet i Christiania (Regjeringens felleskontor opprettet 2. mars 1814) og embetet som Sekretær for Den norske regjerings formann (opprettet 2. juli 1829) hadde kontor i bygningen.
Arne Myrdal
Dømt for planlegging av angrep mot et uferdig asylmottak
Myrdal ble siden tiltalt for å ha planlagt sprengningen av Hove asylmottak. I retten kom det fram at kronvitnet Tom Krømcke på forhånd hadde informert Overvåkningspolitiet om at dynamitten skulle overleveres til Myrdal, slik at politiet stod klar til å aksjonere i det dynamitten ble overlevert. Krømcke hevdet at han på et tidlig tidspunkt hadde blitt kjent med Myrdals planer om å sprenge asylmottaket, og han startet et dobbeltspill i samarbeid med Overvåkningspolitiet for å få Myrdal tatt på fersk gjerning. Kontakten med Overvåkningspolitiet ble innledet med hjelp fra en journalist (Finn Sjue) i avisa Klassekampen. I et intervju med Klassekampen slo Krømcke fast at han i sin tid hadde meldt seg inn i FMI ene og alene for å motarbeide organisasjonen.
Stiftsgården i Christiania
Bygningens historie
Etter at en ny statsministerbolig i Parkveien 45 ble innkjøpt i 1896, solgte staten Stiftsgården til private. Chr. Matthiessen (etterhvert kjent som Banan-Matthiessen og senere BAMA) begynte med import av bananer i 1905 og hadde bananmodneri i Stiftsgården. Gården ble revet i 1913 og Sjøfartsbygningen ble oppført på tomten.
Arne Myrdal
Dømt for planlegging av angrep mot et uferdig asylmottak
Myrdal hevdet på sin side at han var blitt utsatt for et komplott. Ifølge Myrdal var det Krømcke som selv hadde foreslått å aksjonere mot asylmottaket, og det var Krømcke som hadde fått ham til å skrive ned den beslaglagte utstyrslista den samme kvelden som Krømcke kom med dynamitten – en kveld Myrdal var kraftig alkoholpåvirket og ikke tenkte over hva han gjorde. Etter norsk straffelov er det å planlegge en straffbar handling ikke straffbart i seg selv, men unntaket er oppbevaring av sprengstoff med formål å begå en straffbar handling.
Stiftsgården i Christiania
Bygningens historie
Ifølge Alf Collett var bygningen «et landskjendt midtpunkt for hovedstadens høiere selskapsliv». Innvendig hadde den store selskapssaler prydet med landskapsbilder på veggene.
I forkant av rivningen i 1913 ble enkelte interiører demontert og gjenoppsatt i Bysamlingen på Norsk Folkemuseum. Dette var kabinettet/garderoben, dagligstuen og visittstuen. Sistnevnt var egentlig et forværelse til salen. Det ble omdøpt til visittstuen av museet. Deler av interiøret derfra var overtatt av museet allerede i 1896. I tillegg til disse rommene ble stukktaket fra salen flyttet til museet, men senere fjernet igjen. Bysamlingen ble stengt i 1994 og deretter tømt. En ny utstilling, kalt Tidsrom 1600-1914, ble åpnet i samme lokaler i 2021. To av rommene, visittstuen og kabinettet/garderoben, inngår i denne utstillingen. Museet tok også vare på Stiftsgårdens hovedport mot Rådhusgata og satte den inn i Bybygningens fasade mot Torget i portåpningen til friluftsmuseet.
Arne Myrdal
Dømt for planlegging av angrep mot et uferdig asylmottak
Politiinspektør Iver Frigaard ved Overvåkingssentralen bekreftet i Agder lagmannsrett at det ideelle scenario sett fra hans synspunkt ville ha vært å la Arne Myrdal og Tom Krømcke liste seg ut i nattens mulm og mørke med dynamitten før politiet slo til. Politiadjutant Jan Atle Hansen ved Arendal politikammer ville det imidlertid annerledes. Han lot sine tjenestemenn gå inn i Myrdals hjem mens Myrdal lå og sov, og saken ble dermed bevismessig vanskeliggjort – ikke minst fordi politiets informant og «muldvarp» Krømcke selv skulle delta i sprengningen av asylmottaket på Tromøy.
Johannes Teutonicus Zemeke
Johannes Zemeke (eller Zemecke), kjent under navnet Johannes Teutonicus («Johannes den tyske», født ukjent år ved Halberstadt, død 12. april 1245 i Halberstadt), var en tysk jurist og katolsk prest.
Arne Myrdal
Litteratur
I januar 2021 ga Gaveca Forlag ut en biografi om Arne Myrdal, skrevet av lokalhistoriker Gjermund O. Bjørndahl. Forlaget omtalte selv boken slik:  "«En biografi om Arne J. Myrdal, initiativtaker til Folkebevegelsen mot innvandring, FMI. Forfatteren forsøker å tegne et bilde av nå avdøde Myrdal, og gi svar på hvem var han, hva formet ham og hvorfor ble kampen mot innvandring så viktig for ham»."
James Edward Quigley
James Edward Quigley (født 15. oktober 1854 i Oshawa i Ontario i Canada, død 10. juli 1915 i Chicago i Illinois i USA) var kanadiskfødt amerikansk katolsk erkebiskop av Chicago.
Bakgrunn
James E. Quigley var sønn av James og Mary Lacey Quigley. Han kom til USA med sine foreldre da han var to år gammel; de bosatte seg i Lima i delstaten New York nær Rochester. Da han var ti år gammel ble han sendt for å bo hos sin onkel, fader Edward Quigley, som var kirkerektor for Immaculate Conception Church i det sentrale Buffalo. Etter å ha fullført St. Joseph's College i 1872, vant han en opptakseksamen for opptak på United States Military Academy, man oppgav fort sine militære ambisjoner for heller å studere til prest. Han begynte ved Our Lady of Angels Seminary i Niagara Falls i New York, og studerte senere også ved Universitetet i Innsbruck i Østerrike-Ungarn og Propagandakollegiet i Roma.
Prest
James Edward Quigley ble ordinert til prest 13. april 1879. Han behersket latin, engelsk, italiensk og tysk, og kunne dessuten konversere på fransk og polsk.
Biskop av Buffalo
Den 12. desember 1896 utnevnte pave Leo XIII ham til biskop av Buffalo. Erkebiskopen av New York, Michael Augustine Corrigan, bispeviet ham 24. februar 1897; medkonsekratorer var biskopen av Rochester, Bernard Joseph John McQuaid, og biskopen av Brooklyn, Charles Edward McDonnell.
I pakt med pave Leo XIIIs encyklika Rerum novarum av 1891 engasjerte Quigley seg aktivt i arbeidsfolkets arbeidsbetingelser. Under havnestreiken i Buffalo i 1899 valgte Lake Carriers' Association og Longshoremen's Union ham til å megler. Etter ti dagers forhandlinger endte streiken etter de avtalebetingelser som biskopen hadde utarbeidet. Det hadde vært rutine å utbetale lønninger til arbeidere i salooner, der ofte saloonverden samtidig var ansvarlig for ansettelser. Denne praksis ble nå avsluttet, og forbudy, som følge av overenskomsten.
I 1902 begynte sosialister å influere på fagforeningene i Buffalo i den grad at det ble innført reguleringer som katolske medlemmer opplevde som urettferdige og undertrykkelde. På oppfordring fra en rekke tyske prester skrev biskop Quigley et hyrdebrev på tysk til opplesning i menighetene, der han oppfordret katolske medlemmer av fagforeningene å gjøre sine rettigheter gjeldende i deres styre. Det ble avholdt massemøter der biskop Quigley talte. Han fremholdt Kirkens støtte til fagforeninger, tok avstand fra sosialismen og forklarte hvorfor Kirken avviste flere av sosialismens prinsipper. Som følge av dette tapte sosialistene kontrollen over fagforeningene, og Quigley ble lagt merke til nasjonalt.
Erkebiskop av Chicago
Den 8. januar 1903 utnevnte Leo XIII ham til erkebiskop av Chicago. Innsettelsen fant sted 10. mars samme år. Med Quigleys hjelp etablerte i 1905, etablerte Francis Kelley, fremtidig biskop av Oklahoma City, Catholic Extension Society for å gi finansiering og ressurser til bispedømmer og menigheter. Etter hvert som Chicago ble stadig mer industrialisert, ble innvandrere en betydelig del av arbeidsstyrken. I likhet med sin forgjenger, erkebiskop Feehan, støttet Quigley etableringen av nasjonalmenigheter for å møte behovene til de nyankomne innbyggerne. I 1905 spurte Quigley fader John De Schryver, S.J., en professor ved St. Ignatius College, om å organisere et sogn for belgiske katolikker; St. John Berchmans Parish ved Logan Square ble etablert. Andre menigheter ble opprettet for de italienske og litauiske samfunnene. «Chicagos urbane menigheter blomstret som viktige åndelige, kulturelle og pedagogiske komponent i Chicagos liv.»
I 1908 ble tolv counties i den nordvestlige delen av bispedømmet skilt utfor å danne det katolske bispedømmet Rockford.
STS-131
STS-131 (Space Transportation System-131) var en romferd med den amerikanske romfergen «Discovery» (OV-103). Ferden gikk til den internasjonale romstasjonen (ISS), og oppskytingen fant sted 5. april 2010 fra rampe 39A ved John F. Kennedy Space Center i Florida. Dette var den 33. (19A) romferge-ferden til ISS, og mannskapet besto av syv astronauter. Fergen hadde med seg transportcontaineren (MPLM) «Leonardo» med eksperimenter, forsyninger og utstyr til ISS. STS-131 var den 131. romferge-ferden og «Discovery»s 38. (og nest siste planlagte) ferd.
James Edward Quigley
Erkebiskop av Chicago
I desember 1910 henvendte erkebiskop Quigley seg til pastor Francis X. McCabe, C.M., president ved DePaul University, angående mangelen på muligheter for kvinner til å ta høyere læring ved katolske institusjoner. DePaul begynte å ta opp kvinner som studenter året etter. I juni 1912 ble søster Mary Clemenza, B.V.M. og søster Mary Teresita de første kvinnene som ble uteksaminert fra DePaul University.
STS-131
Ferden
Ved avbrudd etter oppskyting (TAL – Transatlantic Abort Landing) var tre nødlandingsbaner i Europa aktuelle: Zaragoza og Morón i Spania, og Istres i Frankrike. Oppskytingen fant sted 5. april 2010 klokken 06:21 lokal tid EDT eller UTC-4 (12:21 norsk tid). Astronautene Mastracchio og Anderson gjennomførte tre 6,5 timers romvandringer hvor de blant annet skiftet ut en ammoniakktank på romstasjonen. STS-131 var siste gang MLPM «Leonardo» ble bragt tilbake til Jorden. Landingen var planlagt klokken 08:35 lokal tid (14:35 norsk tid) 18. april på Kennedy Space Center, men ble utsatt til 20. april. Alternative landingssteder var Edwards Air Force Base og White Sands Space Harbor.
James Edward Quigley
Erkebiskop av Chicago
Quigley tjente som erkebiskop til sin død i en alder av 60 år. I følge en resolusjon vedtatt av bystyret ble Quigley anerkjent som «...en av de menne som arbeider stille og bak kulissene, og som ikke søker offentlig kreditering eller applaus for arbeidet de gjør; ... han brukte seg selv ... spesielt i tjeneste for de mange og varierte veldedighetsverkene som er grunnlagt ...»
Ett år etter hans død ble det nystiftede Theological Preparatory Seminary of the Archdiocese of Chicago oppkalt etter Quigley (Archbishop Quigley Preparatory Seminary).
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
STS-131
Mannskap
Med på ferden var den japanske ferdspesialisten Naoko Yamazaki fra den japanske romfartsorganisasjonen JAXA. Piloten James P. Dutton Jr. og ferdspesialistene Dorothy M. Metcalf-Lindenburger og Naoko Yamazaki hadde ikke vært i rommet tidligere.
Valerij Rubintsjik
Valerij Davidovitsj Rubintsjik (Вале́рий Дави́дович Руби́нчик (1940-2011)) var en sovjetisk regissør og manusforfatter.
Den røde keiserinne
Den røde keiserinne, (originaltittel: The Scarlet Empress) er en amerikansk historisk-biografisk film fra 1934 regissert av Josef von Sternberg og med Marlene Dietrich i hovedrollen som keiserinne Katarina den store av Russland.
Handling
Peter tilbringer heller all sin tid sammen med elskerinnen sin, leketøy-soldatene sine, eller sammen med ekte soldater. Alexei forfølger nådeløst Catherine, men uten å lykkes. Under en middag forsøker han å sende en lapp til Catherine, og ber om noen dyrebare sekunder sammen med henne. Men Elizabeth avskjærer meldingen. Hun advarer Catherine om at Alexei er en hjerteknuser for en rekke kvinner. En natt går Catherine inn i en hage rundt slottet, men blir stoppet av en kjekk løytnant som er på vakt rundt slottet for første gang. Når Catherine forteller ham hvem hun er, tror han i utgangspunktet ikke på henne - og han begynner å flørte med henne. De begynner å kysse, og et forhold utvikler seg mellom dem.
Flere måneder senere feirer hele Russland, med unntak av ektemannen hennes, når Catherine endelig har blitt gravid med en sønn. Elizabeth tar omgående over ansvaret for guttens omsorg, og sender den utmattede Catherine et praktfullt halskjede som gave. Men Elizabeth sliter med stadig dårligere helse. Catherine begynner et forhold med kaptein Orlov, frem til Peter avskjediger Orlov og plasserer Catherine under husarrest. Peter utsteder også en offentlig kunngjøring om at hans kone er døende. Midt på natten sniker Orlov seg inn på Catherines værelse, og vekker henne. Hun flykter deretter fra palasset, sammen med sine lojale tropper.
Filosofiåret 1477
Filosofiåret 1477 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1477.
Mae West
Mary Jane «Mae» West (født 17. august 1893, død 22. november 1980) var en grensesprengende amerikansk dramatiker, manusforfatter, komedienne og sangerinne.
West startet karrieren med vaudeville og på teaterscenen i New York, før hun senere flyttet til Hollywood på begynnelsen av 1930-tallet og begynte å spille inn filmer. Hun skrev selv manus til de fleste filmene sine, men var ofte i konflikt med sensurmyndighetene fordi hun tok opp betente temaer i stykkene sine, bl a problemene som lovforbud mot prostitusjon og homofil praksis skapte for dem det gjaldt, og ikke minst kvinners rett til selvstendighet og et seksualliv - fremført rollefiguren hennes i form av utfordrende seksualisert dialog.
Uddevallavarvet
Uddevallavarvet var et skipsverft i Uddevalla i Sverige. Verftet ble grunnlagt i 1946 av Gustaf B Thordén og nedlagt 1986. Grunnen til nedleggelsen var den svenske verftskrisen. Uddevallaverftet er kjent for levering av flere skip til norske rederier. Etter andre verdenskrig var det et stort behov for nybygninger til å erstatte flåten som gikk tapt under krigen.
Mae West
West døde 87 år gammel hjemme i leiligheten sin etter å ha fått hjerneslag.
Barndom
Mary Jane West ble født 17. august 1893 i Bushwick i Brooklyn i New York City. Hun var datter av John Patrick West og Matilda «Tillie» Doelger (også skrevet Delker). Hun hadde to yngre søsken, Mildred Katherine «Beverly» West (1898–1982) og John Edwin West (1900–1964).
Uddevallavarvet
Norske skip bygget i Uddevalla (ufullstendig):
Mae West
Barndom
Hennes far var en bokser kjent som «Battlin' Jack West». Han arbeidet senere som politi mann før han startet sitt eget byrå som privatetterforsker. Hennes mor var en tidligere korsett- og motemodell. Familien var protestanter, til tross for at hennes mor angivelig var en jødisk immigrant fra Bayern i Tyskland. Både hennes irske bestemor på farsiden, som var katolikk, og andre katolske slektninger, fordømte karrieren og livsstilen hennes. Det samme gjorde tanten som hjalp til da hun ble født. Enkelte har hevdet at bestefaren hennes på farsiden, John Edwin West, muligens var en afroamerikaner som så hvit ut.
Da West var liten bodde familien hennes i Woodhaven i Queens, og Williamsburg og Greenpoint i Brooklyn.
Tidlig karriere
West var fem år gammel da hun opptrådte for publikum for første gang på et kirkearrangement. Sju år gammel begynte hun å opptre på amatørshow, og vant flere priser i lokale talentkonkurranser. I 1907, da hun var 14 år gammel, begynte hun profesjonelt med vaudeville som en del av Hal Clarendon Stock Company. I begynnelsen brukte West artistnavnet «Baby Mae», og prøvde flere ulike scenepersonligheter, inkludert en dragking, Sis Hopkins og en blackface coon sanger. Den velkjente gangen hennes sies å ha blitt inspirert av de kjente dragqueenene Bert Savoy og Julian Eltinge.
I 1911 opptrådte West for første gang på scenen på Broadway i teaterstykket A La Broadway. Det ble imidlertid avsluttet etter åtte forestillinger. Deretter spilte hun i Vera Violetta. Al Jolson var en annen nykommer i denne oppsetningen. I 1912 dukket hun også opp i den første forestillingen av A Winsome Widow, som «babyvampen» La Petite Daffy.
Den 19. april 1927 ble West dømt til 10 dager i fengsel for «å ha fordervet moralen til ungdommen». Hun sonet dommen på Welfare Island (nå Roosevelt Island), der hun ble godt ivaretatt av fengselsdirektøren. West fortalte til journalister at hun til og med fikk lov til å bruke silketrusene sine i fengselet. Hun slapp ut etter åtte dager på grunn av god oppførsel. Oppmerksomheten fra media gjorde henne enda mer kjent. Hennes neste teaterstykke, The Drag, handlet om homofili og var det som West selv kalte et «komediedrama om livet». Etter flere prøvespillinger i Connecticut og New Jersey, annonserte West at teaterstykket skulle fremføres i New York. The Drag ble imidlertid aldri fremført på Broadway ettersom Society for the Prevention of Vice truet med å forby det dersom det ble satt opp. West støttet kvinnebevegelsen, men uttalte at hun ikke var feminist. Hun støttet også homofiles rettigheter.
West fortsatte å skrive teaterstykker, som blant annet The Wicked Age, Pleasure Man og The Constant Sinner. Oppsetningene var kontroversielle, men omtalen i media tiltrakk publikum. I 1928 ble teaterstykket Diamond Lil, som handlet om en løssluppen dame på 1890-tallet, en stor suksess på Broadway.
Filmkarriere
I 1932 ble West tilbudt en filmkontrakt av Paramount Pictures. Hun var da 38 år gammel, noe som var en uvanlig høy alder for et sexsymbol, og hun var derfor tvetydig om sin egentlige alder. Hun flyttet til Hollywood og kjøpte en leilighet i The Ravenswood, en art deco-bygning som ble bygget av Paramount. Hun eide denne leiligheten, som var hennes favorittbosted, resten av livet.
Hennes første film var Night After Night, der hun spilte mot sin gode venn George Raft. Hun var meget misfornøyd med manuset, og fikk derfor tillatelse til å skrive om sine egne replikker. Selv om rollen hennes ikke var så stor, uttalte Raft senere at «hun stjal alt utenom kameraene» om hennes prestasjon. Han dukket også opp i en rolle som seg selv i hennes siste film fra 1978, Sextette.
I 1933 filmatiserte hun teaterstykket Diamond Lil. Rollefiguren Diamond Lil ble omdøpt til Lady Lou og filmen fikk tittelen She Done Him Wrong. I filmen spilte også Cary Grant i en av sine første større roller, noe som fikk fart på hans karriere. West hadde oppdaget Grant på filmstudioet og insisterte på at han skulle spille den mannlige hovedrollen. Til tross for at filmen var kontroversiell da den ble sluppet, ble den en stor suksess og ble nominert til Oscar for beste film. I ettertid hevdet West ofte at det var hun som hadde oppdaget Grant, men han påpekte at filmen var hans åttende for Paramount. I intervjuer roste han likevel West som en unik og kraftfull personlighet, og mente at han hadde lært det meste av det han kunne om å spille i komedier, fra å studere henne når hun jobbet. Privat kunne han være mer kritisk og uttalte at hun alltid gjorde som hun ville, og at alle andre led på grunn av konsekvensene. I hennes neste film, Jeg er ingen engel!, spilte hun også mot Cary Grant. West hadde skrevet manuset, men før filmen ble utgitt måtte de mange seksuelle hentydningene i sangene tones ned. Dette var en av de første filmene som fremstilte afroamerikanere positivt. Til tross for at de afroamerikanske kvinnene spiller tjenestepiker, fremstilles de også som gode venninner av Wests rollefigur, noe som ikke var akseptert på denne tiden. I tillegg var det vanlig av filmselskapene brukte hvite i rollene som afroamerikanere. Filmen ble en stor suksess og spilte inn mer enn She Done Him Wrong.
I 1933 var West den åttende største kinosuksessen i USA, og i 1935 var hun den nest høyest betalte personen i landet, kun slått av William Randolph Hearst. Til tross for dette var moralister opprørt over de seksuelle temaene i filmene hennes. Fra 1934 ble sensurloven strengere håndhevet i Hollywood, for å forhindre moralsk uakseptable filmer. Dette førte til at manusene hennes ble kraftig redigert. Løsningen hennes var å inkludere de mange tvetydige replikkene som ble kjennemerket hennes, fordi de ofte ikke ble oppdaget og dermed slapp igjennom sensuren.
Hennes neste film var Det er ingen synd i 1934. Deretter spilte hun i Goin' to Town, som fikk blandet mottakelse. Filmen Klondike Annie fra 1936 handlet om religion og hykleri, og var svært kontroversiell. Mange filmkritikere har kalt den for hennes mesterverk på film. Samme året spilte West sammen med Randolph Scott i Go West, Young Man. Manuset hadde hun basert på Lawrence Rileys suksessfulle Broadway-teaterstykke Personal Appearance. Denne filmen, som ble regissert av Henry Hathaway, regnes som en av Wests dårligste fra denne perioden. I 1937 spilte hun i Every Day's a Holiday, hennes siste film for Paramount.
Den 12. desember 1937 deltok West i to dristige sketsjer på buktaleren Edgar Bergens radioprogram. Hun spilte også seg selv og flørtet med Charlie McCarthy, Bergens dukke. Hennes opptreden ble så kontroversiell at dette ble siste gang hun dukket opp på radio før The Perry Como Show i 1949.
I 1939 tilbød Universal Pictures West å spille hovedrollen i filmen En jomfru på galeien, mot W. C. Fields. Etter å ha sluttet hos Paramount 18 måneder tidligere, var West interessert i en comebackfilm og takket ja til tilbudet. West kom dårlig overens med Fields, og likte ikke hans høye alkoholinntak. Til tross for dette ble filmen likevel en stor suksess og den mest suksessfulle av filmene til Fields.
I 1943 spilte hun i filmen The Heat's On for Columbia Pictures. Hun takket ja til rollen kun for å hjelpe regissøren og produsenten Gregory Ratoff å unngå konkurs. Filmen ble dårlig mottatt, både blant kritikerne og publikum. Dette var hennes siste film, før hun gjorde et comeback på 1970-tallet.
Mellomårene
Etter å ha trukket seg ut av filmindustrien gikk West tilbake til teaterscenen, og spilte blant annet i Broadway-teaterstykket Catherine Was Great i 1944. Dette var en parodi på Katarina den store av Russland. I teaterstykket bestod garden hennes av unge, høye og muskuløse menn. Hun turnerte med teaterstykket i USA i 1945.
Hun spilte også hovedrollen i en egen forestilling i Las Vegas, der hun sang mens hun var omringet av kroppsbyggere. En av kroppsbyggerne var Mickey Hargitay, noe som førte til at skuespillerinnen Jayne Mansfield fikk øye på ham da hun så en av Wests forestillinger. Da hun ble spurt hva hun ville ha den kvelden svarte Mansfield angivelig: «Jeg tar en biff og mannen til venstre!» West var svært negativ til forholdet mellom Hargitay og Mansfield, og innkalte til pressekonferanse der hun forlangte at han skulle avkrefte forholdet. Det gikk ikke helt som planlagt da han i stedet for å lese opp den ferdigskrevne talen, valgte å bekrefte at paret var svært forelsket og hadde bryllupsplaner. Hargitay fikk sparken og giftet seg senere med Mansfield.
I 1958 dukket West opp på Oscar-utdelingen og fremførte sangen «Baby, It's Cold Outside» sammen med skuespilleren Rock Hudson.