cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adam Weishaupt
Oppvekst
Weishaupt mistet faren da han var fem år gammel. Etter sin fars død ble han tatt vare på av sin gudfar Johann Adam Freiherr von Ickstatt, som var en av de viktigste mennene ved universitetet i Ingolstadt. 7 år gammel begynte Weishaupt etter ønske fra sin avdøde far på en jesuittdominert skole – de fleste skolene i Ingolstadt var jesuittiske på den tiden. Samtidig leste han seg opp i fosterfarens bibliotek, og kom på den måten i kontakt med opplysningstidens tanker og ideer.
Akademisk karriere
Weishaupt gikk inn i den akademiske verden som sin far, som hadde vært professor i jus, og sin fosterfar. Han fikk en doktorgrad fra universitetet i Ingolstadt i 1768, ble ansatt der i 1772, og utnevnt til professor i kirkerett i 1773. Han var den første på svært lang tid som fikk en stilling i kirkerett uten å være geistlig, noe som skapte mye bråk ved det jesuittdominerte universitetet. Han var kjent som en kranglevoren og temperamentsfull mann, og bidro nok selv til kontroversene.
Illuminati
Weishaupt var sterkt influert av opplysningstidens ideer, og han stod i sterk opposisjon til jesuittene og den katolske kirke som hadde makten på universitetet han var ansatt ved. Han så derfor behov for et selskap som skulle jobbe for fornuft og ytringsfrihet, og mot autoriteter og fordommer. Siden et slikt selskap ville få mange og mektige fiender, mente han det var best å ha det som et hemmelig selskap.
1. mai 1776 stiftet han Illuminati eller Illuminatus-ordenen som den også er kjent som. På stiftelsesmøtet var det i tillegg til Weishaupt fire personer til stede, og de første årene levde organisasjonen en beskjeden tilværelse, og hadde rundt 60 medlemmer i 1780. I 1784 ble hemmelige selskaper forbudt i Bayern, og i 1785 kom det et eksplisitt forbud mot Illuminati. Organisasjonen hadde da omtrent 2000 medlemmer. Bayerske myndigheter beslagla organisasjonens dokumenter og offentliggjorde dem, til skrekk og advarsel, noe som gjør at man i dag har relativt god kjennskap til Illuminati.
I 1777 ble Weishaupt medlem i en frimurerlosje i München.
På grunn av sitt engasjement i Illuminati fikk Weishaupt sparken fra universitetet i januar 1785. Han flyktet da fra München, først til Regensburg, og så til Gotha i 1787. Hertugen der, Ernst Ludwig, var positiv til ham, og gav ham full beskyttelse. I Gotha skrev Weishaupt forsvarsskrifter for Illuminati, men til tross for flere oppfordringer fra tidligere medlemmer, gjorde han ingen forsøk på å gjenopplive organisasjonen. Mot slutten av livet skal Weishaupt ha vendt seg til kirken igjen.
Filosofi
De fremste kildene til Weishaupts filosofi finnes i manuskripter til taler han holdt for medlemmer i Illuminati. Disse talene var blant materialet som ble offentliggjort av bayerske myndigheter.
Weishaupt mente at menneskeheten var åndelig mindreverdig, og at de fleste mennesker var ute av stand til å ta vare på seg selv. Han deler historien inn i tre deler: Han så en nær sammenheng mellom åndelig modenhet og frihet og likhet. Illuminatis oppgave bestod i å opplyse folk, slik at man kunne bevege seg inn i den tredje fasen i historien.
Lars Lønning
Lars Inge Lønning (født 9. juli 1971) er en norsk gitarist og vokalist og en av de drivende kreftene bak kunstner-/humoristkollektivet Duplex. Ifølge Duplex' nettsider har han vært med på 22 prosjekter i Duplex-regi, hvorav de mest kjente er Gartnerlosjen, Black Debbath, L.Y.D. og Aasen. Som soloartist kaller han seg X-tra Lars, ev. Sehr Lars når han synger på tysk. Til daglig arbeider Lønning som rådgiver ved Universitetet i Oslo.
Lars Lønning er sønn av tidligere teologiprofessor og Høyre-politiker Inge Lønning og nevø av tidligere Bjørgvin- og Borg-biskop Per Lønning.
Ytringsfrihet
Ytringsfrihet regnes som en viktig del av et rettssamfunn og grunnleggende for demokratiet. Akademisk frihet bygger grunnleggende på ytringsfriheten, men går også lengre.
Ytringsfrihet som en menneskerettighet
Ytringsfrihet er dekket av FNs Menneskerettighetserklæring.
I forståelse med den, og som skritt i retningen av en felles gjennomføring av noen av rettighetene, vedtok Europarådet Den europeiske menneskerettskonvensjon i 1950, i kraft fra 1953. Artikkel 10. Ytringsfriheten i denne:
Ytringsfrihetens historie
Med boktrykkerkunsten ble det mulig å masseprodusere tekst, og med fremveksten av trykkerier utover 1600- og 1700-tallet vokste dette etterhvert frem aviser og en offentlig sfære hvor man kunne få tilgang til flere meninger og opplysninger. Ytringsfrihet var derfor i utgangspunktet tett knyttet til trykkefrihet fordi en stat effektivt kunne sensurere ytringer ved å kontrollere trykkerier. Ideene om ytringsfrihet vokste frem for fullt i opplysningstiden, og utvidelsen av ytringsfriheten har skjedd sammen med utviklingen av det moderne demokratiet. Friheten til å kunne kritisere styresmaktene fritt, uten forehåndsgodkjenning eller redsel for straff, skulle trygge demokratiet og forhindre at styret blir korrupt. I den norske Grunnloven § 100 fra 1814 står det at «Trykkefrihed bør finde Sted» – i 2007 endret til «Ytringsfrihed bør finde Sted».
I England kom første lovgivning i 1689 som omhandlet «Ytringsfrihet i parlamentet» (Bill of Rights of 1689 artikkel 9), og etter den franske revolusjonen i 1789 ble det slått fast fri meningsutveksling for alle i Erklæringen om menneskets og borgerens rettigheter artikkel 11. I 1791 kom det første tillegget (artikkel 3) til USAs grunnlov, som hindrer kongressen i å vedta lover som begrenser ytringsfriheten. Internasjonalt er ytringsfriheten slått fast i 1948 av FNs menneskerettighetserklæring artikkel 19 og i 1950 av Den europeiske menneskerettskonvensjonen artikkel 10.
Gjennom fremveksten av massemedier har flere meninger og informasjon kunne mangfoldiggjøres gjennom aviser, radio, TV og internett. Mye av dette finansieres gjennom reklame, og flere har gitt uttrykk for at kommersialisering av massemedier og eierskapskonsentrasjon er en utfordring for ytringsfriheten i dag.
Internett
Sosiale medier på Internett spilte en stor rolle i å spre informasjon mellom demonstranter under den arabiske vår og protestene ved valgene i Iran 2009-2010. Land som Myanmar/Burma, Cuba, Iran, Kina, Nord-Korea, Saudi-Arabia, Syria, Turkmenistan, Usbekistan og Vietnam driver omfattende sensur av Internett for sine innbyggere. Samtidig kommer mange innbyggere seg rundt sensuren ved å bruke programvarer som kan unngå brannmuren.
WikiLeaks, som dukket opp i 2007, skapte to store debatter om ytringsfrihet og Internett, da initiativet sprer gradert materiale fra stater som de får fra anonyme varslere. Den ene debatten gikk på hvor sårbare moderne stater er mot informasjonssamfunnet, og hvor lett sensitiv informasjon kan komme på avveie som kan være en direkte trussel mot statenes og innbyggernes sikkerhet. Den andre debatten handlet om hvordan tjenestemenn graderer informasjon, som burde blitt kjent for offentligheten, for å beskytte seg selv. 25. juli 2010 ble det for eksempel avslørt flere hundre urapporterte drap på sivile av amerikanske soldater i Afghanistan. Samtidig viser WikiLeaks at det er vanskelig for stater å regulere ytringsfriheten på Internett selv om de ønsker det, da informasjon kan være lagret på servere som befinner seg i land hvor ytringen ikke er ulovlig.
Med Internett har vi også fått fenomener som nettsjikane og ulovlig elektronisk overvåkning av privatpersoner.
Frankrike
Frankrike var tidlig ute med ideer om ytringsfrihet. I Erklæringen om menneskets og borgerens rettigheter artikkel 11, fra 1789, heter det:
Frankrike er i dag tilsluttet Den europeiske menneskerettskonvensjon og er medlem av Den europeiske menneskerettsdomstol
Ifølge fransk lov er det ulovlig å benekte Holocaust og det er også nyere tilfeller av statlig sensur av Frankrikes rolle i Algeriekrigen.
I 2004 kom en ny lov som forbyr homofobiske, rasistiske, sexistiske og xenofobiske kommentarer. Man kan risikere en bot på €45 000 og/eller 12 måneder i fengsel. Loven ble blant annet kritisert av Reportere uten grenser som mente loven kunne true ytringsfriheten.
Tyskland
I Tyskland er ytringsfrihet garantert i grunnloven. Imidlertid er Volksverhetzung, altså hat mot et spesielt segment i befolkningen, forbudt. I 1994 kom en ny lov som eksplisitt sier at det er ulovlig å benekte Holocaust og Tyskland jobber for å få et forbud i hele EU.
Ytringsfrihetens begrunnelser
I mange sammenhenger blir ytringsfriheten fremstilt som en umiddelbar, naturrettslig rettighet som ikke behøver nærmere begrunnelse, feks:
Da Ytringsfrihetskommisjonen la frem sitt forslag til ny Grunnlov § 100 la de vekt på at ytringsfrihet skal verne tre prosesser: sannhetssøkingen, individets frie meningsdannelse og demokratiet. De tre begrunnelsene sammenfattes av kommisjonen med betegnelsene sannhetsprinsippet, autonomiprinsippet («individets frie meningsdannelse») og demokratiprinsippet.
Ut ifra ytringsfrihetens begrunnelse er det i Norge slik at ytringer som kan bidra til bedre innsikt skal ha særlig beskyttelse, men det betyr ikke at andre ytringer skal forbys, bare at de har et svakere vern.
Ytringsfrihet i Norge
I Norge er ytringsfriheten grunnlovsfestet, og videre regulert gjennom ulike lover. Norge har i tillegg skrevet under flere menneskerettighetserklæringer og konvensjoner som tar sikte på å sikre ytringsfriheten. Brudd på Den europeiske menneskerettskonvensjonen kan ankes til Den europeiske menneskerettsdomstolen i Strasbourg.
Ytringsfriheten i Norge er begrenset veid opp mot andre viktige rettigheter. Ytringsfriheten er beslektet med retten til en rettferdig rettssak og rettsprosedyrer som for eksempel kan begrense tiltaltes rett til å søke informasjon og ha kontakt med omverdenen. Generelt kan ikke ytringsfriheten krenke retten til privatliv, ære og retten til eget selvbilde (men personer som er i maktposisjoner nyter et svakere vern på dette punktet enn andre). Pressefrihet trenger ikke nødvendigvis å føre til ytringsfrihet, da det kommer an på hvordan pressen lar forskjellige ytringer slippe til. I Norge gir straffeloven rett på imøtegåelse i en senere utgave av det mediet kritikken fremføres i. Vær varsom-plakaten tilsier samtidig imøtegåelse om det er sterke beskyldninger. Man har ikke rett til å få alle sine meninger trykket eller publisert i et digitalt medium, og Vær varsom-plakaten forplikter kun medlemmene av norsk presseforbund..
I tillegg til å bli regulert gjennom norsk lovgivning, regulerer norsk presse seg selv gjennom Redaktørplakaten og Vær varsom-plakaten.
Grunnloven
Norges Grunnlov sikrer alle rett til å utveksle informasjon. Paragrafen gir også alle rett til å følge møtene til folkevalgte forsamlinger, som for eksempel i Stortinget og i kommunestyrer.
Paragrafen gir staten rett til å forhåndssensurere kun når det dreier seg om filmer, for å beskytte barn og unge, samt føre brevkontroll for fengselsinnsatte. I tillegg gir den staten rett til å sanksjonere mot uttalelser, såfremt det finnes "[...] særlig tungtveiende Hensyn [der] gjøre det forsvarligt holdt op imod Ytringsfrihedens Begrundelser".
Grunnlovens § 100 ble endret i 2004. Mye var språklige endringer hvor man for eksempel snakket om Ytringsfrihed i stedet for Trykkfrihed, men to nye momenter ble også slått fast:
Menneskerettsloven
Menneskerettsloven av 1999 inkorporerer flere internasjonale menneskerettighetskonvensjoner i det norske lovverket, blant annet Den europeiske menneskerettskonvensjonen (artikkel 8,9,10,11 og 14 omhandler ytringsfriheten) og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter (artikkel 19). Menneskerettsloven bestemmer at konvensjonenes bestemmelser skal gis forrang dersom de er i strid med annen norsk lovgivning (med unntak av Grunnloven). Begge disse nevner spesifikt ytringsfriheten. Brudd på Den europeiske menneskerettskonvensjonen kan ankes til Den europeiske menneskerettsdomstolen.
I henhold til artikkel 10 i Den europeiske menneskerettskonvensjonen har alle ytringsfrihet, og den kan kun begrenses ved spesielt tungveiende hensyn.
Straffeloven
Straffeloven begrenser ytringsfriheten på følgende punkter:
Rikets sikkerhet
True samfunnsfreden
Krenke andre
Majstetsfornærmelse
Taushetsplikt
Tilegne seg, spre eller stoppe informasjon på en ulovlig måte
Pornografi og voldsskildringer
Regulering av journalistikk
Personopplysningsloven
Lov om behandling av personopplysninger, også kjent som Personopplysningsloven, regulerer blant annet under hvilke forutsetninger personopplysninger kan offentliggjøres. Loven sier at personopplysninger kan behandles uten den registrertes samtykke for journalistisk og opinionsdannende formål (§ 7),. og oppfyller grunnkravene til behandling av personopplysninger (§ 11).
Arbeidsmiljøloven
Arbeidstaker har rett til å varsle om kritikkverdige forhold i virksomheten hvor de jobber så lenge de går frem på en forsvarlig måte (§ 2-4) uten at dette da skal gjengjeldes av arbeidsgiver (§ 2-5). Egne regler gjelder for embetsmenn (§ 1-2).
Det finnes også en rekke begrensninger på ytringsfriheten i lovens Kapittel 13, «Vern mot diskriminering».
Kringkastingsloven
Denne loven gjelder kun for kringkastere som driver virksomheten sin fra Norge. En kringkaster er den som har det redaksjonelle ansvaret for programmet som sendes i en kringkasting. Med kringkasting menes utsending av lyd og bilder som mottas direkte av allmennheten (§ 1-1). Hvilket medium man bruker, er ikke av betydning; for eksempel vil en radiostasjon som sender direkte over internett, være berørt av lov om kringkasting, mens en nettside hvor man legger ut lydfiler til nedlasting, ikke vil være det. Det avgjørende er at signalet sendes direkte og mottas av allmennheten samtidig.
Alle, bortsett fra NRK, som skal sende kringkasting via et trådløse, bakkebaserte senderanlegg, må søke konsesjon (§ § 2-1, 2-2). Det kreves altså ikke konsesjon for å sende via internett, satellitt eller kabel.
Ingen andre enn den eller de som har programansvar, har rett til å se et program som skal kringkastes før sendingen; dette er et forbud mot å forhåndssensurere (§ 2-3), men kringkasteren plikter å gjøre et opptak av sendingen og oppbevare den i tilfelle noen ønsker å klage på det som er sendt (§ 2-5). Sendinger som kan være til skade for barn, skal sendes på tider av døgnet når de normalt ikke er oppe, og slike sendinger skal forhåndsvarsles (§ 2-7).
Reklame skal ikke sendes i mer enn 15% av en kringkasters sendetid, det skal ikke sendes reklame rettet mot barn, og det skal ikke sendes reklame for livssyn eller politiske budskap i fjernsyn (§ 3-1). Reklamen skal sendes i klart adskilte blokker mellom programmene (§ 3-2) og det er forbudt med skjult reklame (§ 3-3). I 2003 sendte Pensjonistpartiet politisk reklame i TV Vest. Saken endte i Den europeiske menneskerettsdomstolen, som konkluderte med at forbudet mot at Pensjonistpartiet fikk kjøpe politisk reklame i fjernsyn, var brudd på Den europeiske menneskerettskonvensjonen artikkel 10. Grunnen var at for enkelte partier kan politisk TV-reklame være eneste måte å få TV-dekning på. Regjeringen endret derfor NRK-plakaten med tillegget: «NRK skal ha en bred og balansert dekning av politiske valg. Samtlige partier og lister over en viss størrelse omtales normalt i den redaksjonelle valgdekningen.» Etter dette har TV 2 åpnet for å sende reklame med politisk innhold, men ikke for politiske partier. I 2011 ble det hevdet at TV-serien Lilyhammer hadde flere tilfeller av produktplassering fra reiselivsbransjen i Lillehammer, som måtte redigeres bort før sending. I praksis foregår det en del produktplassering i norske produksjoner, og utenlandsk produserte filmer og serier sendes i Norge uten at produktplasseringen fjernes.
Hvem som sponser programmet, kan annonseres i starten og slutten av programmet, uten oppmuntringer til kjøp eller leie av varer eller tjenester (§ 3-4.). I programmer hvor seerne kan vinne premier, skal presentasjonen av premiene ikke være mer utfyllende enn nødvendig, og det skal ikke opplyses om giveren av premien (§ 3-5)
Hvis en person blir krenket i en kringkasting, kan de kreve å få korrekte opplysninger kringkastet ved å klage (§ 5-1)
Lov om redaksjonell fridom i media
Loven skal sikre den redaksjonelle friheten i media (§ 1) og gjelder for periodiske publikasjoner og nettsider som formidler nyheter og samfunnsdebatt og kringkastere (§ 2). Disse har plikt til å ha en redaktør (§ 3), og eieren av mediet har ikke lov til å instruere eller overprøve redaktøren (§4)
Offentlighetsloven
Offentlighetsloven har som formål å sikre et åpent og gjennomsiktig samfunn.
Åndsverkloven
Fotografi som avbilder en person kan ikke gjengis eller vises offentlig uten samtykke av den avbildede med mindre avbildningen har allmenn interesser, avbildningen av personen er mindre viktig enn hovedinnholdet i bildet, bildet gjengir forsamlinger eller folketog, mm. (§ 45c)
Lover, forskrifter, rettsavgjørelser og andre vedtak av offentlig myndighet er uten vern etter denne loven (§ 9).
Myndighet
Myndighet kan vise til:
Ytringsfrihet
Ehandelsloven
Ehandelsloven er også kjent som Lov om visse sider av elektronisk handel og andre informasjonssamfunnstjenester. Den regulerer tjenesteyteres ansvar for ytringer på nettet. En tjenesteyter som overfører informasjon, gir tilgang til et kommunikasjonsnettverk eller lagrer informasjon er ikke ansvarlig for innholdet i informasjonen de sender for andre (§ 16) eller mellomlagring av slik informasjon (§ 17). Tjenesteyteren kan kun holdes ansvarlig om han har medvirket til ulovligheter bevisst/forsettelig eller vært grovt uaktsomt (§ 18), og har ikke en generell plikt til å kontrollere eller overvåke informasjonen (§ 19), men kan bli pålagt av retten å stoppe en overtredelse på bakgrunn av annet lovverk (§ 20). Grensen mellom når man går over fra å være en tjenesteyter til å få et redaksjonelt ansvar på nettet har ikke blitt avklart tydelig i rettspraksis.
Markedsføringsloven
Markedsføringsloven gjelder for næringsdrivende og forbyr kjønnsdiskriminerende reklame (§ 2), sier at det ikke skal være tvil om at markedsføring faktisk er markedsføring (§ 3), at markedsføringa ikke skal være villedende (§ 8) og at det ikke skal sendes elektronisk markedsføring til privatpersoner slik som e-post, faks eller automatisk oppringningstjenester, uten samtykke (§ 15). Det skal vises varsomhet ved markedsføring ovenfor barn (§ 21)
Wupper
Wupper (også kalt Wipper) er en elv i Tyskland, som har sin kilde i Bergisches Land og renner fra øst mot vest ut i Rhinen ved byen Leverkusen i delstaten Nordrhein-Westfalen. Wupper er 116,5 km lang og har et fall på drøye 400 meter gjennom elveløpet. Vannføringen midtveis (ved Pegel Opladen) er 14,8 m³/sek (17 m³/sek ved utløpet i Rhinen). Nedbørfeltet er 813,4 km².
På 1970-tallet var Wupper blant Tysklands mest forurensede elver, men et massivt renseprogram har brakt stor artrikdom av fisk tilbake til elven. Vannkvalitetsgraden er per 2003 i kategori II-III (kritisk belastet), ifølge Staatliches Umweltamt Düsseldorf.
Historie
Fiske har foregått i elven siden før middelalderen. Wupper har hatt stor betydning for industrialiseringen av områdene nordvst for Bergisches Land. Elven ble tidlig brukt som energikilde for vannmøller, blant annet i den tidlige metallindustrien i Solingen. Fra 1800-tallet ble elven også brukt som kjølevannskilde for den store kjemiske industrien som vokste opp i Wuppertal og Leverkusen (Bayerwerke AG).
Storfosen gods
Storfosen gods er en herregård og en jordbrukseiendom på øya Storfosna i Ørland kommune.
Gården har en kjent historie tilbake til 1170-årene, da Ivar Horte nevnes som eier. I borgerkrigstiden lot hertug Skule oppføre en kirke på gården; kirken forsvant en gang før 1589, men restene av en mur finnes fortsatt. Fru Inger til Austrått satt som enke fra 1524. Etter Niels Lykkes død i 1535 ble gården krongods. Fra 1617 eide Jens Bjelke gården og Austråttborgen og eiendommen fulgte hans etterfølgere, inkludert Ove Bjelke, inntil 1703. I løpet av 1800-tallet ble det anlagt garveri, brenneri og meieri på gården. NS-mannen Frederik Prytz var eier fra 1933 til 1944 og drev betydelig oppdyrking. Gårdens husmannsplasser ble solgt til oppsitterne fra 1920-tallet.
Erlend Skattem kjøpte gården i 1969. Gården ble drevet med melke- og kjøttproduksjon og med jaktturisme. Gården er også engasjert i havbruk, vindkraft og hytteutbygging. Skattem er grunnlegger av mikropartiet Norsk Republikansk Allianse som stilte ved stortingsvalgene i 2005 og 2009. Han overlot gården til sønnen Dag Skattem. Dags kone Siv Aida Rui Skattem var tredjekandidat for Fremskrittspartiet i Sør-Trøndelag ved stortingsvalget 2009. I 2011 ble gården overtatt av eiendomsinvestor og storviltjeger Øyvind Christensen gjennom et aksjeselskap.
Humanistisk konfirmasjon
Humanistisk konfirmasjon (frem til høsten 2005 kalt borgerlig konfirmasjon) er et livssynshumanistisk (i betydningen humanetisk) kurs og seremoni arrangert av Human-Etisk Forbund for å markere overgangen fra barn til voksen. Kurset har hovedfokus på livssyn og etikk og målet er å oppmuntre til selvstendig tenkning, etisk refleksjon og å styrke de livssynshumanistiske verdiene i samfunnet.
Kurset tar for seg tema som livssyn, menneskerettigheter, etikk, identitet, toleranse, ungdom og samliv, rus og samfunnsansvar. Kurset avsluttes med en høytidelig seremoni.
Ordet konfirmasjon
Human-Etisk Forbunds bruk av betegnelsen konfirmasjon begrunner seg dels i tradisjonen om en rite i den aktuelle alder, og i ordets etymologi. Fra humanetisk side begrunnes navnevalget slik:
Ordvalget og elementer av forklaringen er omstridt, fra kristent hold fremholdes det at det oppleves som en bruk av «deres» ord og utnyttelse av en klart kirkelig tradisjon.
Ordet humanistisk
Navneskiftet fra borgerlig til humanistisk skjedde ved vedtak av Landsmøtet i Human-Etisk Forbund i september 2005, etter at det i forbundet var vokst frem en overbevisning og en politikk om at uttrykket humanistisk burde betraktes som et synonym for human-etisk. Human-Etisk Forbund har tatt i bruk ordet humanistisk i denne betydning i en rekke sammenhenger for å forsøke å få gjennomslag for en slik språkforståelse på norsk, som allerede finnes i flere miljøer i noen andre land.
Det er også slik at uttrykket borgerlig på norsk ikke lenger assosieres sterkest med noe sivilt (både i betydningen ikke-statlig og ikke-kirkelig), men sterkere med borgerlighet i politisk forstand, som i «borgerlige partier».
Målgruppe
De fleste deltagerne ved humanistisk konfirmasjon fyller 15 år i løpet av det året konfirmasjonen finner sted. Forbundet har siden 1997 kunnet innhente navne- og adresselister fra Det sentrale folkeregister over alle i det aktuelle årskullet, og kan derfor med brev invitere alle, både medlemmer og ikke-medlemmer, til sin form for konfirmasjon. Dette har en parallell i Den norske kirkes senere massehenvendelser til alle i samme aldersgruppe.
Eksterne lenker
Secular coming of age ceremony
Sjakhunja
Sjakhunja (russisk: Шахунья) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved jernbanen Nizjnij Novgorod–Kirov, rundt 220 km nordøst for Nizjnij Novgorod. Innbyggertall: 21 724 (folketelling 2002), 22 337 (folketelling 1989).
Den ble grunnlagt som en bosetning ved jernbanestasjonen Sjakhunja, som ble åpnet i 1927. Den fikk status som arbeidsbosetning i 1938 og bystatus ble innvilget i 1943.
Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut
Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut (SMHI) er en svensk statlig etat under Miljödepartementet. Etaten har til oppgave å ta fram prognoser for vær, vind og vanntilgang. SMHI ble grunnlagt i 1945 og etablerte seg i begynnelsen i Stockholm, men finnes nå i Norrköping.
Most Likely You’ll Go Your Way (And I’ll Go Mine)
"Most Likely You Go Your Way (And I'll Go Mine)" er det første sporet på den andre platen på Bob Dylans studioalbum Blonde on Blonde fra 1966. Albumet er hans syvende.
Sangen består av tre vers med en bridge etter andre vers. Den er gjort i en bluesstil, med moderat tempo. Den ble innspilt i Columbia Recording Studios i Nashville, Tennessee sammen med lokale musikere; Wayne Moss, Charlie McCoy, Kenneth Buttrey, Hargus Robbins, Jerry Kennedy, Joe South, Bill Aikins, Henry Strzelecki, og Jamie Robertson. På innspillingen brukes brassinstrumenter, piano, gitar, munnspill, bass-gitar, trommer, og orgel. Teksten handler om en mann som har gått lei av den konstante gjetningen om sin partners følelser og som går videre i livet snarere enn å kjempe med partnerens uforutsigbarhet. Sangen presenterer en følelse av forandring og bevegelse som var et av varemerkene til 1960-tallet. Denne sangen har en svingende rytme og er representativ for albumets lydbilde som en helhet.
Decemviri
Decemviri (entall: decemvir) er latinsk betegnelse som betyr «ti menn». Decemviri var en kommisjon på lik linje med triumviri(tre menn). Oppgaver som decemviratene hadde var nedtegnelse av lover med konsulært imperium (legibus scribundis consulari imperi), rettssaker (stlitibus iudicandis), ansvaret for ofring (sacris faciundis), og utdelelsen av offentlig jord (agris dandis adsignandis).
Most Likely You’ll Go Your Way (And I’ll Go Mine)
"Most Likely You Go Your Way (And I'll Go Mine)" fikk stor oppmerksomhet da den ble hyppig bruk som konsertåpner og ekstranummer under Bob Dylan og The Band's 1974 turne. Et opptak fra en av disse opptredene ble brukt som første spor på det konsertalbumet senere det året; Before the Flood. På denne versjonen, roper Dylan ut siste ordet i vært vers, men gjorde ikke alltid dette på denne turnéen. Sangen ble utgitt som en single, men gjorde det dårlig på listene, den nådde kun nummer #66 på Billboard Hot 100.
2007-versjon
Mark Ronson omarbeidet og remikset sangen til promoteringsformål i forbindelse med utgivelsen av Dylans samlealbum fra 2007, Dylan. Selv om den ikke var med på albumet, ble denne versjonen utgitt som en online-single. En tilhørende musikkvideo hadde premiere på albumets offisielle nettside, https://web.archive.org/web/20080915080026/http://www.dylan07.com/.
Coverversjoner
Todd Rundgren har covret sangen.
The Yardbirds covret den på en single. Den finnes på BBC Sessions albumet deres.
Mudcrutch covret sangen flere ganger under sin 2008-turné
Daewoo Espero
Daewoo Espero (også Aranos) er en mellomstor familiebil som ble produsert av den sørkoreanske bilprodusenten Daewoo mellom 1990 og 1997. Teknisk sett var modellen basert på General Motors J-plattform, mens karosseriet var designet av Bertone. Bilen var utstyrt med Daewoos Familiy 1-motor på 1,5 liter, eller Family II 1,8 eller 2,0 liters motorer fra Holden. Espero ble erstattet av Daewoo Leganza i 1997.
Espero ble omdøpt til «Aranos» i spansktalende land, fordi ordet «Espero» betyr «Jeg venter» på spansk, noe som ble funnet upassende.
Moderne femkamp under Sommer-OL 1920
Moderne femkamp under Sommer-OL 1920. Moderne femkamp var med for andre gang 1920 i Antwerpen, første gang var 1912 i Stockholm.
Korstol
Korstol er sitteplasser i koret i en kirke eller katedral for presteskap eller ordensfolk. Korstolene er ofte utskårne bl.a. med skulpturer. Fra gotikken finnes stoler med figurmotiv og misericordia-seter.
Partito Comunista dei Lavoratori
Partito Comunista dei Lavoratori er et italiensk kommunistisk politisk parti som oppsto som en splittelse fra Rifondazione Comunista da sistnevnte parti gikk inn i Romano Prodi andre regjering.
Kanemriket
Kanemriket (ca. 700 – 1376) var et førkolonialistisk afrikansk rike bestående omtrentlig av dagens Tsjad og Libya. Ved høyden av sitt velde besto det av et område som ikke bare dekket mesteparten av Tsjad, men også deler av sørlige Libya og østlige Niger. Kanem-rikets historie fra 1200-tallet og framover er hovedsakelig kjent fra Girgam-krøniken som ble gjenoppdaget i 1851 av den tysk oppdagelsesreisende Heinrich Barth.
Opprinnelsen
Kanem-riket begynte å bli dannet en gang rundt 700 e.Kr. som et resultat av folkevandring av et nomadisk folk kalt Zaghawa som snakket språkene til Teda–Daza eller Toubou-gruppen. Med en opprinnelse i nordøst ble de tvunget av tørke og politisk press til å utvandre til de mer fruktbare områdene nordøst for Tsjadsjøen. Da Zaghawa-folket, som Girgam-krøniken viser til som Duguwa, ankom stedet var det allerede et folk der kalt So som hadde utviklet en form for et relativt avansert ikke-sentralisert samfunn beskyttet av bymurer. Zaghawa-folket kom etterhvert til å dominere So-folket, men overtok også mange av deres kulturelle trekk samtidig som de utkjempet utallige kriger med dem helt opp til slutten av 1500-tallet.
Duguwa-dynastiet
Kanem-riket ble lokalisert til sørlige enden av den transsahariske handelsruta mellom Tripoli og de bebodde områdene ved Tsjadsjøen. Zaghawa-folket oppga etterhvert nomadelivet og grunnla en hovedstad rundt 700 e.Kr. ved den første dokumenterte «konge» eller «mai», kjent som Sef av Saif. Hovedstaden til N'jimi (som betyr «sør» på Teda-språket) vokste i makt og betydning under Sefs sønn Dugu. Denne overgangen markert begynnelsen på Duguwa-dyanstiet. Kongene ble betraktet som guddommelige og tilhørte det herskende klassen kjent som Magumi. Til tross for endringer i den dynastiske makten skulle Magumi og tittelen av Mai bli opprettholdt i over tusen år.
Sayfawa-dynastiet
Hovedfaktoren som påvirket Kanem-rikets historie var den tidlige inntrengingen av Islam. Nordafrikanske handelsfolk, berbere og arabere, brakte med seg den nye religionen. I 1085 fjernet en muslimsk adelsmann ved navn Hummay den siste konge Selma av Duguwa-dynastiet fra makten og således etablerte det nye dynastiet Sayfuwa.
Innføringen av Sayfuwa-dyanstiet betydde radikale endringer for Kanem-riket. Først betydde det en islamisering av hoffet og den statlige makten, og for det andre betydde det at rikets opprinnelse og identifiseringen av rikets grunnleggelse måtte skrives om. Etter 1200-tallet begynte assosiering av Mai Sef til den legendariske jemenittiske helten Sayf ibn Dhi Yazan. Således ble det vanlig å kalle det nye herskende dynastiet for Sayfawa istedenfor Sefuwa.
Islam og Kanemriket
Islam tilbød Sayfawa-herskerne fordelen av nye ideer fra Arabia og middelhavsområdet foruten lese- og skrivekyndighet i administrasjonen, men mange folk motsatte seg den nye religionen framfor deres gamle, tradisjonelle tro og levevis. Da Hummay hadde tatt makten på grunnlag av hans sterke islamske tilhengere er det antatt at Duguwa/Sayfuwu begynte en form for indre opposisjon. Dette mønsteret av konflikter og kompromisser med Islam gjentok seg videre i Tsjads historie.
I løpet av 1100-tallet styrte Sayfawa over hele Kanem-riket. På samme tid trakk Kanembu-folket tettere inntil de herskerne og økte den voksende befolkningen i Njimi. Selv om Kanembu-folket ble den største maktfaktoren for Sayfuwa fortsatte Kanem-rikets herskere å reise hyppig gjennom kongedømmet og spesielt mot Bornu, vest for Tsjadsjøen. Nomader og bønder anerkjente regjeringens makt og betalte tributt eller skatt.
Mai Dunama Dabbalemi
Kanem-rikets ekspansjon nådde sitt høydepunkt i løpet av det lange og handlingskraftige styrte til Mai Dunama Dabbalemi (ca. 1221–1259), også fra Sayfawa-dyanstiet. Dabbalemi innledet diplomatisk utveksling med sultanene i nordlige Afrika og tilsynelatende også sørget for å grunnlegge et spesielt herberge i Kairo for å gjøre det lettere å dra på pilegrimsreise til Mekka. I løpet av hans regime erklærte han jihad («hellige» krig) mot de omliggende stammene og begynnelsen på en omfattende periode av erobringskrig. Etter å ha konsolidert området rundt Tsjadsjøen og Fezzan-regionen (i dagens Libya) inn under Kanem-rikets autoritet og rikets innflytelse strakte seg vestover til Kano (i dagens Nigeria), østover til Ouaddaï og sørover til kløvermarkene i Adamawa (i dagens Kamerun). Å avsette disse grensene på kart kan dog være villedende ettersom graden av kontroll strakte seg i ulik grad fra rikets sentrum rundt Njimi til de fjerne utkanter hvor allianser og skatt var vanligvis kun symbolsk. Dessuten kartografiske linjer er statiske og ikke representative for bevegeligheten hos nomadeliv og folkevandring. Lojaliteten til folk og deres ledere var viktigere for styringen enn den fysiske kontrollen over landområder.
Dabbalemi konstruerte et system mot militære kommandanter med autoritet over de folkene som ble erobret og underlagt. Dette systemet førte derimot til at de militære offiserene overførte deres posisjoner til deres sønner og således omdannet posisjonen fra å være basert på lojalitet og prestasjoner til en form for arvelig adel. Dabbalemi var i stand til å forhindre denne tendensen, men etter hans død ført splid mellom hans sønner til at Sayfawa-dynastiet ble svekket. Dynastiske feider utviklet seg til borgerkriger og Kanem-rikets folk i ytterkantene begynte snart å unnlate å betale skatt.
Kanem-rikets nedgang og undergang
Etter at Dunama II døde falt riket hurtig i en nedadgående spiral. Ved slutten av 1300-tallet hadde de interne kampene og de ytre angrepene slitt Kanem-riket i stykker.
Mellom 1342 og 1352 hadde So-folket, som hadde dominert Kanem-riket før Zaghawa, drept fire konger i kamp. Denne utbredelsen av konger resulterte i flere som gjorde hevd på tronen og førte til en rekke gjensidige kriger.
Det endelige begravelsen av Sayfawas makt i Kanem-riket kom fra en invasjon av det muslimske Bulala-folket fra området rundt Fitrisjøen i Tsjad. Ved 1376 hadde Bulala fordrevet Sayfawa fra deres hovedstad og ved 1388 hadde erobret hele Kanem-riket. Folket ble igjen tvunget tilbake til deres tidligere nomadeliv og utvvandret til vest for Tsjadsjøen hvor de etterhvert dannet et nytt rike i Bornu.
Whitesnake
Bandets besetning har variert kraftig opp gjennom årene, og bandets medlemmer har inkludert Jon Lord og Ian Paice fra Deep Purple, samt Dave Dowle, Bernie Marsden, Neil Murray, Micky Moody, Mel Galley, Adrian Vandenberg, John Sykes, Vivian Campbell, Steve Vai og Cozy Powell.
Bluesrock, 1978–1983
Whitesnake ble til under forutsetning av at David Coverdale skulle ha kontroll over bandets musikkstil, etter at Deep Purple hadde endt opp i et funk-rot som ingen ville være med på lengre. Coverdale ville tilbake til bluesrocken som hadde vært basisen for Deep Purple på hans første album med bandet, Burn fra 1974.
Coverdale selv karakteriserte bandets musikkstil som «progressiv R&B», og de fikk straks et publikum i Storbritannia og Europa. Bandets første utgivelse, EPen Snakebite inneholdt hiten «Ain't No Love In the Heart of the City», og snart kom debutalbumet Trouble. Både kritikere og platekjøpere likte hva de hørte, selv om enkelte ikke kunne la være å sammenligne det med Deep Purple.
I 1979 utga de albumet Lovehunter som var like rotfestet i bluesrocken som forgjengeren.Før innspillingen av albumet Ready an' Willing i 1980 kom de tidligere kollegaene fra Deep Purple, trommeslager Ian Paice og keyboardist Jon Lord med i bandet. Interessen ble naturlig nok stor, og nå ble Whitesnake en av de store attraksjonene på konserter og festivaler rundt om i Storbritannia og Europa, men foreløpig var det ingen særlig interesse for bandet i USA.
Albumet Ready an' Willing inneholdt kjempehiten «Fool for Your Loving», og i 1980 utga bandet også et konsertalbum som på mange måter ble definerende for den tidlige utgaven av bandet. Live...In the Heart of the City gikk helt til femteplass på album-lista i Storbritannia. Bandet var også hovedattraksjonen på den store rock-festivalen i Reading i 1980.
Det neste albumet, Come an' Get It kom ut i april 1981 og gikk raskt oppover listene. En andreplass på albumlista i Storbritannia bekreftet bandets popularitet. På denne tiden ble Coverdales datter syk, og Whitesnake ble lagt på is for en periode. Da Coverdale var klar for å spille igjen, skiftet han ut nesten hele bandet.
Bare Lord og Coverdale var tilbake, mens Cozy Powell tok over trommene etter Ian Paice. Saints & Sinners het albumet som ble utgitt i 1982, og som inneholdt hit-singelen «Here I Go Again», som senere skulle bli en kjempehit verden over i ny heavy metal-versjon.
Whitesnake turnerte Storbritannia og Europa fra november 1982 til august 1983 med stor suksess, men nå ville Coverdale prøve lykken i USA for alvor.
Heavy og Glam, 1984–1990
Første forsøk på å overvinne publikum på den andre siden av Atlanterhavet var albumet Slide It In fra 1984. Det virket som om all konsentrasjon var rettet mot et gjennombrudd i «Statene», og interessen var dalende på hjemmefronten. Etter to år med innspillinger og markedsbearbeiding hadde Coverdale samlet nye musikere for å gjøre det store fremstøtet. Heavy metal og glam metal var blitt «mote-musikken» i USA fra midten av 1980-tallet, og Whitesnake sto nå klare for erobringen av det amerikanske kontinentet.
Etter flere år med stor suksess i Europa var det albumet 1987 som markerte bandets gjennombrudd i USA i nettopp 1987. Det solgte over åtte millioner eksemplarer, og singelene «Is This Love» og «Here I Go Again» (i ny versjon), toppet hitlistene rundt om i verden. Whitesnake ble nå karakterisert som glam rock og heavy metal, og denne musikkstilen var også et markant brudd med det «gamle» Whitesnake.
Da oppfølgeren Slip of the Tongue kom i 1989 bestod besetningen blant andre av gitarlegenden Steve Vai. Likevel klarte ikke albumet å følge opp suksessen fra forgjengeren, og etter dette ble bandet oppløst for en periode.
1997–
Et nytt album, Restless Heart, ble utgitt først i 1997. Dette var egentlig et David Coverdale-soloalbum som ble utgitt under navnet David Coverdale & Whitesnake.
I 2003 gjenoppsto Whitesnake i anledning bandets 25-årsjubileum. Coverdale fikk med seg Doug Aldrich (gitar), Reb Beach (gitar), Marco Mendoza (bass), Tommy Aldridge (trommer) og Timothy Drury (keyboard). Denne besetningen holdt seg helt til 2005, da Mendoza forlot bandet, og ble erstattet av Uriah Duffy.
De siste årene har bandet konsentrert seg om live-spilling og i februar 2006 kom Live....In the Still of the Night ut på DVD. Denne konserten ble filmet 20. oktober 2004 i legendariske Hammersmith Odeon (nå Hammersmith Apollo) i London, og låtutvalget tar for seg hele bandets karriere.
Chicxulubkrateret
Chicxulubkrateret er et nedslagskrater, hvor den ene halvdelen ligger under jorda inne på Yucatánhalvøya i Mexico, mens den andre halvdelen ligger under havet utafor halvøya. Sentrum av krateret ligger omtrent ved byen Chicxulub. Undersøkelser har vist at nedslaget fant sted i den siste delen av krittida, for 66 millioner år siden. Dette sammenfaller i tid med Kritt-paleogen-utryddelsen som utryddet 75% av dyre- og plantearter på jorda, inkludert dinosaurene.
Krateret har en diameter på 150 kilometer, og er 20 kilometer dypt. Det er det nest største kjente nedslagskrateret på jorda. Chicxulubkrateret ble oppdaget av geofysikerne Antonio Camargo og Glen Penfield på 1970-tallet i forbindelse med oljeleting. I 2016 ble det tatt boreprøver av selve nedslagsområdet på flere hundre meters dybde. Undersøkelsene av boreprøvene bekreftet teoriene om dette nedslagets effekt.
Nedslaget og følgene
Meteoritten, eller Chicxulub-asteroiden, anslås å ha vært omtrent minst 11 kilometer og kanskje så stor som 81 kilometer i diameter. Nedslaget framkalte enorme tsunamier som bevegde seg i alle retninger. Støv og andre partikler nådde høyt opp i atmosfæren, hvor de blokkerte for sollyset. Det etterfølgende, kraftige temperaturfallet overalt på jorda tilsvarer den atomvinteren som ville blitt følgen av en atomkrig.
Dinosaurenes utslettelse
Tidspunktet for meteorittnedslaget stemmer godt overens med teorien til fysikeren Luis Alvarez, og sønnen hans, geologen Walter Alvarez, som kan forklare utslettelsen av dinosaurene. De påstår at det voldsomme fallet i antallet arter (også for andre arter enn dinosaurene) kan være forårsaka nettopp av en meteoritt på denne størrelsen.
Hovedbeviset ligger i et tynt, iridiumholdig lag som inneholdet mikro-tektitter, som adskiller krittidas lag fra paleogen overalt på jorda (K/Pg-grensa). Iridium er et sjeldent metall på jorda, men er vanlig i meteoritter. Man forestiller seg at begivenhetsforløpet i forbindelse med nedslaget er helt eller delvis skyld i det voldsomme tapet av arter nettopp ved overgangen mellem krittida og tertiærtida. Selv om det fortsatt er strid om hendelsen, er Alvarez' nedslagsteori den som i dag er akseptert av de fleste forskere.
Transavantgarden
Transavantgarden er betegnelsen på en retning innen billedkunst som oppsto i Italia i slutten av 1970-årene. Den blir regnet som en versjon av nyekspresjonismen, og fikk stor betydning for kunstnere i Europa utover på 1980-tallet. Bevegelsens kunstnere kritiserte konseptkunsten, og gjeninnførte følelsene som et essensielt innhold i kunsten. Transavantgarde betyr «forbi» eller «videre enn avantgarden».
Blant de viktigste transavantgardistiske kunstnerne er Sandro Chia, Francesco Clemente og Mimmo Paladino.
Arkeologiåret 1649
Arkeologiåret 1649 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1649.
Arkeologiåret 1685
Arkeologiåret 1685 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1685.
Referanser
1685 in archaeology
Bremen
Bremen (Freie Hansestadt Bremen) er en bystat i det nordlige Tyskland, lokalisert langs elven Weser. Delstaten Bremen omfatter to enklaver, byene Bremen og Bremerhaven, begge fullstendig omgitt av Niedersachsen. Den har et areal på tilsammen 404 km² og 662 000 innbyggere, av disse bor 547 000 i byen Bremen, som er dermed den tiende største byen i Tyskland. Målt i areal er Bremen den minste av de tyske delstater.
Historie
Det er noe uklart når Bremen ble grunnlagt, men byen ble et bispesete i det åttende århundre. Byen var viktig i prosessen med å innføre kristendommen i Skandinavia, og ble blant annet plyndret av en «Rørik av Dorestad» i 859 (se Rurik).
På 1100-tallet ble biskopenes makt utfordret av Henrik Løve, og byen ble etterhvert en handelsby. I 1358 ble Bremen en hansaby.
I 1646 ble Bremen en fri riksstad i Det hellige romerske rike. Bremen ble med i Det tyske forbund, og senere i Det nordtyske forbund før bystaten ble en forbundsstat i Det tyske rike etter Tysklands samling. Bortsett fra en periode under fransk okkupasjon mellom 1811 og 1815 og under nazismen (1933–45) klarte altså Bremen å beholde sin uavhengighet som selvstendig bystat (etter 1871 autonom delstat).
Som de fleste andre tyske byer ble Bremen sterkt skadet av alliert bombing under andre verdenskrig. Etter krigen ble Bremen-området en del av den britiske okkupasjonssonen, mens selve byen var amerikanskadministrert. Hele området ble følgelig en del av Forbundsrepublikken Tyskland fra 1949.
Økonomi
Kilde: Tyske Statistikkbyrå, "Volkswirtschaftliche Gesamtrechnungen", www.destatis.de.
Politikk
Bremens borgerskap, delstatsparlamentet, velger to borgermestre, hvorav den ene blir valgt av senatet som senatspresident og dermed regjeringssjef i bystaten Bremen. Pr. 2015 er Carsten Sieling (SPD) senatspresident, som leder for en koalisjon av sosialdemokratene og De grønne.
Sinistra Critica
Sinistra Critica (Kritiske Venstre) er et italiensk trotskistisk politisk parti. Opprinnelig var gruppen en fraksjon innen Rifondazione Comunista, men brøt ut den 8. desember 2007 og ble et uavhengig parti.
Strebebue
En strebebue er en bue som leder trykket i et hvelv bort fra muren og over i en pilar. Strebebuesystemet ble for det meste utviklet og brukt i gotikken, men det finnes også eksempler i romansk arkitektur.
Joshua Reynolds
Joshua Reynolds (født 16. juli 1723, død 23. februar 1792) var en av de mest betydningsfulle og innflytelsesrike engelske malere på 1700-tallet. Han spesialiserte seg i portrettmaleri og fremmet en «Grand Style», storstilt stil, i maleriet som var avhengig av en idealisering av det ufullkomne.
Han var også en av grunnleggerne og første president av Det kongelige kunstakademi, Royal Academy. Kong Georg III verdsatte maleren og hans prestasjoner nok til å adle ham i 1769 slik at han kunne kalle seg sir Joshua.
Oppvekst og læretid
Reynolds ble født i Plympton St Maurice i Devon den 16. juli 1723 som sønn av en prest og skolerektor. Han leste tidlig klassisk litteratur, en interesse han beholdt hele livet og mange av de mest betydeligste forfatterne i samtiden ble hans nærmeste venner. Fra ung alder strebet han til å bli billedkunstner og i 1740 gikk han i lære hos den fasjonable, men konvensjonelle portrettmaleren Thomas Hudson som han ble hos inntil 1743 da han reiste tilbake til Devon. Her malte han en serie med malerier med temaer fra sjøfarten i Plymouth som avslørte hans manglende erfaring.
London
Fra 1753 og framover levde og arbeidet han i London. Han tok et heldig og lønnsomt grep ved at han fra 1755 ansatte assistenter som hjalp ham å utføre tallrike oppdrag. Det er blitt sagt at han igjennom sitt lange liv produserte så mange som tre tusen portretter.
De første London-portrettene hadde kraftfull og naturlighet som kan studeres i eksempelvis hans portrett av Augustus Keppel (1753–1754) og som nå er i Det nasjonale maritime museum ved Greenwich i London. Oppstillingen er ikke original, men en hellenistisk etterligning fra 400-tallet som Reynolds hadde studert i Vatikanet og hans studier fra Roma er åpenbart tilstede i de fleste av hans første bilder. Hans kvinneportretter av eksempelvis Nelly O'Brien (1760–1762) er preget av mild sjarm og er forsiktig observert.
Etter 1760 ble Reynolds stil stadig mer klassisk og selvbevisst. Etter hvert som han ble preget av barokke motestrømninger fra Europa, spesielt 1700-tallets Bologna i Italia, foruten den arkeologiske interessen fra gresk-romerske antikviteter som samtiden var manisk opptatt av, ble hans stil mer antikk og mistet mye av den sympati og forståelsen hans første verker var preget av.