cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skjebne
Skjebneforståelse i kulturen
Mange greske legender og fortellinger lærer det unyttige i å utmanøvrere en ubarmhjertig skjebne som har blitt korrekt spådd eller forutbestemt. Denne formen for ironi er viktig i den greske tragedie som i tragedien kong Ødipus eller i Duque de Rivas’ skuespill som Giuseppe Verdi omformet til operaen La Forza del Destino (Skjebnens kraft) eller Thornton Wilders Broen San Luis Rey, eller i Macbeths ukloke utnyttelse av kunnskapen om sin egen skjebne som til tross for alle hans handlinger ikke hindret en forferdelig skjebne.
I den norrøne sagalitteraturen er det ofte en drøm forut som spår en forferdelig hendelse og disse drømmene synes å komme til de som allerede har særlig grunn til å frykte for sin skjebne. Det som er spådd om det som skal skje, det vil også skje, men skjebnen for de gamle nordmenn er mer fatalistisk enn deterministisk. Når den først er gitt kan man møte den med løftet hode ved å leve opp til sagaens etiske ideal: døden er endelig, men ettermælet lever evig.
Triatlon under Sommer-OL 2016
Triatlon under Sommer-OL 2016 finner sted 9. august og 10. august 2016 ved Fort Copacabana i Rio de Janeiro. Det vil konkurreres i to øvelser, en for menn og en for kvinner. .
Jan Smedslund
Jan Ewald Smedslund (født 1. mai 1929 i Oslo, oppvokst i Helsingfors i Finland) er en norsk psykolog og professor emeritus i psykologi ved Universitetet i Oslo. Han har særlig forsket på læringspsykologi, kognitiv utviklingspsykologi, og er videre kjent – og omdiskutert – for uvikling av en skoleretning innen faget kalt psykologikk.
Smedslund vokste opp i Finland, men kom tidlig til Norge og tok sin akademiske utdannelse her. Han begynte å studere psykologi etter å hørt professor Harald Schjelderups forelesninger og var fra starten av innstilt på å gjøre psykologien til en virkelig vitenskap. I 1951 ble han magister (mag. art.) på et arbeid om psykologisk teori (Psychological theory) og i 1955 dr. philos. med avhandlingen Multiple probability learning. Han var medlem av Institutt for sosialvitenskap i Oslo fra 1951 til 1964, som forskningsstipendiat fra 1953 til 1959. Han var universitetsstipendiat ved Universitetet i Oslo fra 1959 til 1964, da han ble professor i psykologi ved Universitetet i Bergen. I 1966 fikk han et professorat ved Universitetet i Oslo, og var bestyrer for Psykologisk institutt i tiden under og etter studentopprøret 1969 og 1970. Siden 1999 har han vært professor emeritus samme sted.
Smedslund har undervist på mange områder av psykologien. Siden år 2000 har han holdt kurs i konsultasjon, kriseintervensjon, gruppeterapi, profesjonell etikk og, fremfor alt, i teoretisk psykologi og psykologikk. Smedslund er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab og Norsk Psykologforening. Han er spesialist i klinisk psykologi, NPF.
Han gikk i egenbehandling (karakteranalytisk vegetoterapi) hos Nic Waal (1952–1956), og utdannet seg til gruppeterapeut ved University of Minnesota i 1972. Senere har han arbeidet med akuttpsykiatri og kriseintervensjon (1974) og med poliklinisk behandling av barn og unge (1975–1976). I perioden 1978–1983 var han deltidsansatt ved et behandlingssenter for rusmiddelavhengige. Han har også vært ekstern veileder ved Veksthuset på Gaustad sykehus (behandlingsted for unge stoffmisbrukere), og har siden 1977 drevet privatpraksis.
Smedslund studerte under Jean Piaget ved det Internasjonale senteret for genetisk epistemologi (kunnskapslære) (Centre International D´Epistemologie Genetique) i Genève, Sveits, fra 1957–1958, og var ved Harvard-universitetet i 1963–1964. I 1967–1968 var han «fellow» ved Center for Advanced Studies in the Behavioral Sciences, ved Stanford-universitet i USA. Han har gjennom årene vært gjesteforsker ved en lang rekke universiteter i utlandet, således universitetene i Colorado, Minnesota, Kansas, London, Oxford, New Mexico og Arizona. Han har vært med i redaksjonsstaben for internasjonale tidsskrifter som Child Development, Cognition, Human Development, Annals of Theoretical Psychology og Theory and Psychology.
Læringspsykologi
Smedslund var tidlig i sin karriere tilhenger av behavioristen og læringsteoretikeren Clark L. Hull. Gjennom sin egenbehandling hos Nic Waal møtte Smedslund den kliniske virkeligheten i hele dens bredde, og han forsøkte å anvende Egon Brunswiks tanker om læring av komplekse sannsynligheter på fenomener som intuisjon og mental sunnhet, noe som er beskrevet i hans doktorgradsavhandling Multippel sannsynlighetslæring fra 1955.
Piaget og kognitiv utviklingspsykologi
Mens Brunswik ensidig var opptatt av menneskers evne til å forutsi eller oppnå ting i avgrensete situasjoner, ble Smedslund mer opptatt av menneskeners behov for, og evne til, å forstå og forklare sin (daglig-) verden. Dette var også den kjente utviklingspsykologen Jean Piagets interesse. Smedslund oppfattet Piagets skrifter som et gjennombrudd for psykologien. Her ble barns forståelse (og forklaringer) av verden nettopp gjenstand for systematisk empirisk utforskning, bl. a. gjennom systematiske samtaler («den kliniske metode») der underliggende strategier, filosofier og refleksjoner ble avdekket. Piaget inviterte Smedslund til sitt forskningssenter i Genève i 1957/58, og her startet han et forskningsprogram om førskolebarns ervervelse av elementære begreper og slutningsregler. Dette programmet ble videreført under hans opphold i Colorado (1961–1962), ved Harvard (1963–1964) og i Bergen (1964–1966).
Fra 1967/1968 begynte Smedslund i økende grad å betrakte psykologien som en meningsforstående (hermeneutisk) vitenskap. Han mente Piaget ikke i tilstrtekkelig grad hadde behandlet menings- og kommunikasjonsproblemet i psykologien. Dessuten beskrev Piaget mentale prosesser som logiske eller ikke-logiske, idet han tenkte seg at barn ble logiske på stadig flere områder. Smedslund pekte på at det er en sirkulær relasjon mellom logikk og forståelse, slik at vi bare kan forstå (begripe) det som er logisk, og bare kan avgjøre om noe er logisk eller ikke dersom vi forstår de premisser en person tenker og handler ut fra. Barn er ikke ulogiske (og blir logiske), men tenker hele tid logisk ut fra sine (modnings- og erfaringsbegrensete) premisser. Mer alment: Enhver person handler logisk ut fra sine umiddelbare subjektive premisser. I dagliglivet betraktes personers rasjonalitet («logiskhet») som et grunnleggende premiss. Slik må det også være i psykologien.
Humanistisk psykologi
Mer og mer kom Smedslund derfor til å oppfatte psykologi som et humanistisk studium av bevisste, meningssøkende, unike personer som handler intensjonalt (målrettet) ut fra et felles og (dypest sett) sosialt konstruert meningssystem, nemlig kulturens dagligspråk. Ifølge Smedslund kan de prinsipielt bare studeres og forstås gjennom kommunikasjon på grunnlag av dette meningssysatemet. Videre mener han psykologien en reflektiv disiplin, dvs. den kan vendes tilbake på seg selv: De samme prinsipper som psykologen anvender i studiet av andre personer og deres produkter, må derfor naturligvis også anvendes på psykologen og psykologifaget selv. Disse synspunktene, og flere andre, utgjorde et humanistisk perspektiv på psykologien, som Smedslund presenterte i boken «Becoming a psychologist. Theoretical foundations for a humanistic psychology» (1972).
Common sense psykologi og psykologikk
«Common sense», eller på norsk «sunn fornuft», betyr «felles mening». Siden felles mening i vesentlig grad etableres ved hjelp av språket, og fundamentalt sett gjennom dagligspråket, kan «common sense» mer presist oppfattes som den mening verden har i kraft av at vi snakker et dagligspråk. «Common sense» er altså den forståelse vi har av verden, og som ligger «innebygget» i det begrepssystemet som er representert i dagligspråket. «Common sense» er «de dagligspråklige brillene» vi ser verden med. Siden dagligspråket er noe vi alle snakker uten at vi tenker over det, og siden relasjonene i et begrepssystem (f.eks. relasjonen mellom en «ungkar» og en «ugift mann») ikke kan benektes av erfaring, følger det at «common sense» har tre grunnleggende kjennetegn:
«Common sense» i denne forstand må holdes skarpt adskilt fra «mannen i gatas meninger», «folkevisdommen», osv. som utgjør et konglomerat av dels upresise, dels erfaringsbaserte og dels (også) nødvendig sanne oppfatninger.
Siden dagligspråket inneholder en nesten uoverskuelig mengde psykologiske ord og uttrykk, kan «psykologisk common sense» (eller «psykologisk sunn fornuft») nå defineres som den delen av «common sense» («sunn fornuft») som handler om psykologiske fenomener og deres innbyrdes relasjoner. Psykologisk sunn fornuft, hevder Smedslund, består i overensstemmelse med dette bare av begrepsmessig eller nødvendig sanne utsagn, som f. eks. «en person som får det han ønsker seg, blir tilfreds», «en gjerrig person er ikke gavmild», «en forbauset person, har nettopp opplevd noe (for ham eller henne) uventet», osv.
Ifølge Smedslund er psykologikken en klargjøring (eksplisering, ordfesting) og systematisering av (nødvendig sann) psykologisk common sense, fortrinnsvis i form av et aksiomatisk eller deduktiv system. Et slikt system består av et begrenset antall ord og påstander som bare tas for gitt (primitiver, definisjoner og aksiomer), på den ene side, og påstander som bevises eller avledes ut fra disse (følgsetninger og læresetninger eller teoremer), på den annen side. Psykologikken kan altså betraktes som psykologiens motstykke til Euklids geometri.
En «mainstream», mer naturvitenskapelig orientert psykologi, vil hevde at målet med empirisk-psykologisk forskning er å «oppdage» (eller etablere) almengyldige lover for menneskelig atferd. Smedslund hevder imidlertid at mennesket er et intensjonalt vesen, som kan fremvise målrettet atferd, igjen styrt av sine konsekvenser. Mennesket kan derfor ikke bare lære, det kan også lære å lære, videre lære å lære å lære, osv. I kraft av dette kan enhver pretendert almengyldig lov, hva enten den angår statiske eller dynamiske sider ved mennesket, falsifiseres ved administrasjon av en passende læreprosedyre. Det er altså ikke mulig å finne noen generelle og empirisk falsifiserbare lover i psykologien. Det man kan finne av generelt gyldige utsagn er derimot begrepsmessige sannheter av den type som formuleres eksplisitt og systematisk i psykologikken. Mye psykologisk forskning har derfor karakter av å være pseudoempirisk, dvs. forskeren undersøker en generell hypotese i den tro at den er empirisk falsifiserbar, mens den i virkeligheten har karakter av en begrepsmessig sannhet. Eksempler: Forskning som går ut på gjennom observasjoner og eksperimenter å teste om forbausete personer alltid har opplevd noe uventet, om gjerrige personer alltid er påholdne, om deprimerte personer alltid ser mørkt på tilværelsen, osv. Gjennom et stort antall studier har Smedslund dokumentert at omfanget av pseudoemprisk forskning i psykologien er betydelig. Det er imidlertid en misforståelse å hevde at psykologikken er en anti-empirisk disiplin.
Smedslund vil hevde at man på den «rene» psykologiens område (dvs. der man forsøker å relatere psykologiske variabler til psykologiske variabler) kan etablere empiriske regelmessigheter, selv om de bare vil ha en begrenset sosiohistorisk gyldighet. I psykologiens grenseområder (der man relaterer ikke-psykologiske variabler av fysisk, biologisk og annen karakter til psykologiske variabler) er empirisk forskning med sikte på å nå frem til almengyldige lover fortsatt meningsfull.
Smedslund har gjennom mer enn tre tiår gradvis utviklet psykologikken. Han har bl. a. skrevet om den psykologiske behandlings psykologikk, tillitens psykologikk, følelsenes psykologikk, hukommelsens psykologikk, osv. I 1988 kom den første utgaven av en helhetlig psykologikk, Systemet PL, som ble publisert i boken «Psycho-logic». En revisjon av dette systemet – Systemet EL – fulgte i 1997, i boken «The structure of psychological common sense». Svært mange aspekter ved psykologikken drøftes inngående i hans siste bok – «Dialogues about a new psychology» – fra 2004.
Utvalgte artikler
Constancy and conservation: a comparison of the systems of Brunswik and Piaget. In Hammond, K. R. (Ed.) The psychology of Egon Brunswik. New York: Holt, Rinehart & Winston, 1966. Pp. 382–404. 32, 164–176.
Which Witch på Slottsfjellet
Which Witch på Slottsfjellet er et musikkalbum med Dollie De Luxe, utgitt i 1990.
Svenske småpartier og deres valgresultat i riksdagsvalg
Svenske småpartier og deres valgresultat i riksdagsvalg lister bare partier som har deltatt i det svenske riksdagsvalget, men aldri hatt seter i Riksdagen.
84 (tall)
84 (åttifire, også skrevet fireogåtti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 83 og kommer før 85.
84 er et partall.
84 er atomnummeret til polonium.
84 er LXXXIV i romertall.
Kategoria Superiore
Kategoria Superiore er den høyeste divisjonen for fotball i Albania. Divisjonen ble dannet to år før grunnleggelsen av Federata Shqiptare e Futbollit (FSHF) i 1932. Kategoria Superiore er en fotballserie med 14 klubber som spiller 26 serierunder over to kalenderår, fra august til mai. Serien gikk fra 1930 og frem til 1998/1999-sesongen under navnet Kategoria e Parë (1. divisjon), men skiftet deretter til nåværende navn. Mestvinnende lag er KF Tirana, som per 2011 stod med 24 nasjonale mesterskapstitler.
Klubben som vinner Kategoria Superiore blir albansk mester, og får muligheten til å representere Albania i Mesterligaen gjennom at laget går inn i andre kvalifiseringsrunde. Med grunnlag i Albanias UEFA-ranking får ikke sølvvinneren en kvalifiseringsplass i Mesterligaen, men klubbene som ender på henholdsvis andre- og tredjelass i serien går automatisk til kvalifiseringsspill (første runde) i Europaligaen.
UEFA-ranking (2022)
''UEFA-rangering foran 2022/23-sesongen. '' <!--
''UEFA-rangering foran 2022/23-sesongen. '' -->
Capniidae
Capniidae er en av familiegruppene av steinfluer. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve), de voksne tar ikke til seg føde og lever ikke så lenge. Selv om de voksne har fire vinger er de ikke særlige dyktige flygere og finnes sjeldent langt fra stedet de levde som nymfe.
De fleste artene lever i kjøligere områder og mange finnes på den nordlige halvkule. De mangler på de kaldeste stedene som Antarktis og Arktis. Denne gruppen omfatter tallrike arter med svært begrenset utbredelse, særlig i fjellområder.
Utseende
Kroppen er mørk brun-svart på farge og mellom 5 og 25 millimeter lang. Artene i denne gruppen har to lange haletråder (cerci) og antennene er trådformet. Både haletrådene og antennene kan vær like lang som kroppen. De fire vingene har samme form, men bakvingene er noe mindre enn framvingene. Hanner hos enkelte arter er vingeløse og kryper rundt i vegetasjonen.
Nymfene er lyst brune eller gule og har korte hår på kroppen. De har utvendige gjeller på bakkroppen og to haletråder.
Levevis
Steinfluer finnes bare i nærheten av ferskvann, de voksne er heller ikke særlig gode flyvere. De voksne finnes på senvinteren eller svært tidlig om våren, på snø, langs bekker. De voksne sitter ofte på en trestamme eller en stein.
Paringen skjer ikke langt fra vannet. Hunnen legger eggene i vannmassene. Hunnen flyr sakte over vannoverflaten og slipper eggen. Noen sitter på overhengende steiner eller berg og slipper eggene derfra. Mellom 100 og 1 000 egg kan en hunn legge.
Capniidae har sin utvikling i ferskvann (akvatiske), som larver eller nymfer. De finnes både i stillestående og rennende vann, ofte med sterk strøm. Både i mindre bekker, større elver og langs stranden av dammer og innsjøer. Utviklingen er ofte langvarig og kan ta flere år. De fleste kryper rundt på bunnen, både på sandbunn og blant planter. De lever av organisk materiale, som alger eller råtnende planter. De voksne spiser ikke.
Steinfluer har ufullstendig forvandling, overgang fra nyklekt larve til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere nymfestadier. Nymfene kan bruke flere år på utviklingen, og noen arter kan ha mer enn 10 hudskifter.
Esplanada i Łódź
Esplanada i Łódź ligger ved Piotrkowska-gaten 100 og er en av byens fineste restauranter. Restaurantlokalet regnes for å være en av Europas vakreste art nouveau-bygninger.
Historie
Bygningen huset opprinnelig et kleshus. I 1909 forpaktet firmaet til Hugo Smechel og Julian Rosner delen av en tomt ved Piotrkowska-gaten fra Vevshåndverkernes forsamling i Łódź. Samme år bygde de en klesforretning i art nouveau, med et stort utstillingsvindu som kledde hele første etasje. Overstykket ble utformet i en flattrykt bueform.
I 1926 bestemte den nye forpakteren Wawrzyniec Gerbich seg for å åpne et konditori og en restaurant i bygningen. Adapteringen varte i to år (blant annet fikk elevasjonen vakre stukkaturdekorasjoner med plantemotiver), og i 1928 ble restauranten og konditoriet «Esplanada» åpnet.
Under andre verdenskrig ble lokalet overtatt av tyskerne, og i 1947 ble det overgitt til det polske Konsumentkooperativet. Bygningen ble restaurert mot slutten av 1990-tallet, og fra den tid er lokalets gastronomiske tradisjoner blitt videreført.
Jun Nishikawa (fotballspiller)
Jun Nishikawa (født 21. februar 2002) er en japansk fotballspiller.
Karriere
Jun Nishikawa startet sin profesjonelle karriere i Cerezo Osaka i 2019.
Landslaget
Han ble tatt ut i Japans tropp til VM i fotball U-20 2019.
Øyvind Jakobsen
Øyvind Jakobsen (født 15. september 1978) er en Stavanger-basert perkusjonist, mest kjent som trommeslager og medprodusent for Thomas Dybdahl. Han bruker Ludwig-trommer og Pearl-hardware.
Jakobsen har spilt med følgende artister:
Dag Undlien
Dag Erik Undlien (født 1964) er en norsk lege og genetiker som har forsket på forholdet mellom arv og sykdom. Han er ansatt som professor i medisinsk genetikk ved Universitetet i Oslo og leder for avdeling for medisinsk genetikk ved Oslo universitetssykehus.
Undlien begynte med å studere sosiologi ved Universitetet i Oslo, men etter å ha tatt mellomfag gikk han i 1985 over til medisinstudiet. Han ble cand.med. i 1991 og tok en doktorgrad om genetisk disposisjon for type 1 diabetes i 1997. Avhandlingen hadde tittelen ''Genetic Predisposition to Insulin-Dependent Diabetes Mellitus (IDDM). Susceptibility and Resistance Conferred by HLA Complex Genes and Polymorphisms in the Insulin Gene Regio''.
Etter fullført medisinstudier arbeidet han ved Institutt for transplantasjonsimmunologi (senere en del av Avdeling for immunologi og transfusjonsmedisin) ved Rikshospitalet. Her var han frem til han fullførte doktorgraden i 1997. I 2002 ble han utnevnt til professor i medisinsk genetikk ved Oslo universitetssykehus og i 2009 fikk han stillingen som avdelingsleder for medisinsk genetikk ved Klinikk for laboratoriemedisin ved Oslo universitetssykehus (OUS). Det kan nevnes at han var gjesteprofessor ved John Hopkins i USA fra 2007 til 2008.
Undliens forskning har vært innen fagfelt som epigenetikk, genetikk og livsvitenskap. Han har gjennomført forskningsprosjekter som forsøker å finne arvelige årsaker til en rekke folkesykdommer, spesielt diabetes. Han regnes som en av landets fremste eksperter på sitt område. Han har vært en forkjemper for å ta i bruk ny teknologi og forskningkunnskap og omsette det til forbedret diagnostikk for pasienter med arvelige sykdommer. Systemet innbefatter lagring av menneskers DNA og byr derfor på utfordringer i forhold til personvernet. Blant annet har Datatilsynet stilt seg avvisende til slik lagring.
I 2005 gav han ut boka Din unike arv. Boka bidro til at han havnet midt i debatten rundt arv og miljø som oppsto i kjølvannet av Harald Eias TV-program Hjernevask på NRK i 2010. I tillegg hadde Undlien deltatt både som rådgiver og ekspertkilde i TV-serien.
I 2016 ble han valg inn i Det Norske Videnskaps-Akademi i gruppe for medisinske fag.
Selkupere
Selkupere eller ostjaksamojeder er et samojedisk urfolk som holder til nord i Russland. De lever i områdene Tomsk oblast, Krasnojarsk kraj, Jamalo-Nenetsk og Nenetsk.
Sybrohyagnis
Sybrohyagnis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Artene er utbredt i Den demokratiske republikken Kongo og Kenya.
Liste over kulturminner i Tynset
Liste over kulturminner i Tynset er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Tynset. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Sentripetalkraft
Sentripetalkraft (senter-pekende kraft) er en resultantkraft som virker på en gjenstand i en sirkelbane. Kraften virker innover mot sentrum i sirkelen, og gjenstanden vil dermed få en akselerasjon i samme retning.
Absoluttverdien av sentripetalkraften der v er banefart og r er baneradien, er gitt ved
Sentripetalakselerasjonen er gitt ved
Den kan også uttrykkes som kvadratet av vinkelhastighet (ω) multiplisert med avstanden fra rotasjonens sentrum (r):
82 (tall)
82 (åttito, også skrevet toogåtti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 81 og kommer før 83.
82 er et partall.
82 er atomnummeret til bly.
82 er LXXXII i romertall.
Annet
82 er også:
Qindu
Qindu (kinesisk: 秦都区; pinyin: Qíndū Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Xianyang i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina.
Det har et areal på 251 km² og teller 430 000 innbyggere (2002).
Lingshan
Lingshan (kinesisk: 灵山县; pinyin:  Língshān Xiàn) er et fylke i den autonome regionen Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Qinzhou. Det har et areal på 3550 / 3558,6 km² og teller ca. 1.400.000 innbyggere (2004).
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Pubei
Pubei (kinesisk: 浦北县; pinyin:  Pǔběi Xiàn) er et fylke i den autonome regionen Guangxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Qinzhou.
Befolkningen var på 743,540 innbyggere i 1999.
Ali El-Sawy
Ali El-Sawy (født 16. februar 1995) er en egyptisk karateka.
Han representerte Egypt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i gruppespillet.
Reinhard Scheer
Reinhard Scheer (født 30. september 1863 i Obernkirchen, død 26. november 1928 i Marktredwitz) i Bayern var en tysk marineoffiser. Han var admiral i den keiserlige tyske marine, og kommanderte den tyske Hochseeflotte i Jyllandsslaget i 1916 under den første verdenskrig.
Acamptus
Acamptus er en slekt av biller i familien snutebiller (Curculionidae). De lever i død ved.
Reinhard Scheer
Liv og virke
I januar 1916 ble han utnevnt til sjef for Hochseeflotte. Den 30. mai ledet han flåten i kamp mot den britiske Royal Navy. Slaget ble en begrenset tysk suksess, britene led et tonnasjetap på 115 025 tonn mot det tyske tapet på 61 180 tonn. Scheer fikk tilbud av keiser Wilhelm II om å bli adlet for sin innsats i slaget, men han tok ikke i mot tilbudet, i motsetning til hans nestkommanderende Franz von Hipper.
Acamptus
Utseende
Små, sylindriske, matt brunlige snutebiller. Kroppen er gjerne kledt med litt oppstående skjell og virker noe "rufsete".
Levevis
Billene lever i død ved av ulike treslag. Noen arter kan også forekomme i bygningstømmer, men dette er da infisert av sopp. Slekten Rhyncolus lever på døde røtter av bartrær, og finnes sjelden over bakkenivå. Noen arter på den sørlige halvkule er funnet på hannkongler av konglepalmer (Cycadales), og det er mulig at de spiller en rolle som pollinatorer av disse.
Reinhard Scheer
Liv og virke
Scheer gikk av som sjef for Hochseeflotte i 1918 og ble erstattet av Hipper. Etter matrosopprøret i Kiel, startskuddet til novemberrevolusjonen, trakk Scheer seg tilbake og pensjonerte seg. I 1928 skulle Scheer besøke sin britiske motstander fra Jyllandslaget, John Jellicoe, i England. Like før avreisen døde imidlertid Scheer. Han ble begravet i Weimar.
Den tyske Kriegsmarines panserkrysser «Admiral Scheer» var oppkalt etter Reinhard Scheer.
Freestyle under Vinter-OL for ungdom 2012 – Halfpipe gutter
Halfpipe for gutter i freestyle under Vinter-OL for ungdom 2012 ble avholdt i Kühtai med kvalifisering 14. februar og finale 15. februar 2012.
Kai Mahler fra Sveits vant øvelsen foran finske Lauri Kivari og Aaron Blunck fra USA.
De fif Amten
De fif Amten (nedertysk for «De fem laug») er en betegnelse gitt de fem mest innflytelsesrike tyske håndverkslaug i Bergen i hansatiden; bakerne, barberene (bartskjærerne), buntmakerne (skinnerne), gullsmedene og skomakerne. Totalt hadde de fem laugene omtrent 150 medlemmer.
Skomakerlauget
Skomakerne (Schuster) refererte ikke nødvendigvis bare til faktiske skomakere, men til alle laugshåndverkere.
Skomakerlauget fikk i 1320 Hallvardskirken som egen kirke, men etter reformasjonen i Norge fikk alle amtene denne kirken felles.
Christoffer Valkendorf, lensherre på Bergenhus, grep inn overfor makten til de tyske håndverkerne basert i Bergen i 1559. Etter å ha fått valget om å forlate byen eller løse borgerskap, valgte to tredeler å bli værende i Bergen. De tyske hansalaugene i Bergen ble oppløst i 1560, hvoretter et nytt nasjonalt laugsvesen utviklet seg i Norge.
Zací
Zací er en cenote midt i byen Valladolid i den meksikanske delstaten Yucatán. Den utgjør en halvveis åpen grotte med en diameter på om lag 45 meter og en dybde på sirka 25 meter på det grunneste og 100 meter på det dypeste. Vannspeilet har en diameter på rundt 28 meter. Grottetaket befinner seg 29 meter over vannspeilet. I taket er det stalaktitter, og grotta huser også en rekke ulike dyre- og plantearter.
Zací var navnet på mayabyen som lå på stedet hvor Valladolid ble grunnlagt av de spanske erobrerne i 1543. Det betyr «hvit hauk» på yukatansk maya.
De internasjonale øylekene 1989
De internasjonale øylekene 1989 (De 3. internasjonale øylekene) ble avholdt på Færøyene i perioden 5. juli til 13. juli 1989. Arrangør av øylekene er International Island Games Association.
Hardanger og Voss museum
Hardanger og Voss museum er en stiftelse og overbygning for museer i Hordaland Disse museene er med:
Gymnastikk under Sommer-OL 2016
Gymnastikk under Sommer-OL 2016 fant sted mellom 6. august og 21. august 2016 på Arena Olímpica i Rio de Janeiro. Det ble konkurrert i 14 turnøvelser, hvorav åtte øvelser for menn og seks for kvinner, samt to øvelser i rytmisk gymnastikk for kvinner og en øvelse for hvert kjønn i trampoline.
Egil Furre
Egil Furre (født 11. februar 1966) er kulturarbeider og saksofonist (sopran, alt, tenor, baryton) fra Overhalla i Namdalen.
Etter et år på Toneheim folkehøgskole flyttet han til Trondheim for å studere musikk. Siden har han bodd i Trondheim og jobbet med musikk og kultur. Han var medlem/styremedlem av Studentersamfundets Orkester ved Studentersamfundet i Trondhjem fra 1986 til 1996. Furre spilte først i Kjellerbandet (1986–87) så i Bodega Band (1987–1996). Han spilte i revyorkesteret på UKA i 1997 og 1999.
Har, som en av to i Norge, spesialisert seg i refacing og modifisering av saxofon- og klarinettmunnstykker.
Egil Furre har siden 1990 jobbet med kultur som ansatt i Trondheim kommune, fra 2014 som leder for Kulturenheten. Har i flere år jobbet med fagområdet kulturnæringer og kulturbasert næringsutvikling.
Utgivelser
Har medvirket på følgende utgivelser:
Mimononyma
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Ekvatorial-Guinea.
Ƚ
' og ' (L med en horisontal strek gjennom, i motsetning til łs skråstrek) er den 19. bokstaven i senćoŧen sitt alfabet, og den representerer en lateral alveolar frikativ ([ɬ]). Den brukes også i språket kobon, fra Papua Ny-Guinea, der den representerer en retrofleks lateral flapp.
I Unicode kodes som  U+023D  og U+019A.
Landstads kirkesalmebog
Landstads kirkesalmebog (forenklet gjerne kalt Landstads salmebok) var den viktigste salmebok for Den norske kirke i perioden 1870-1926.
Det var i 1852 Magnus Brostrup Landstad (1802–1880) påtok seg å utarbeide ny kirkesalmebok. På det tidspunkt var tre ulike salmebøker i bruk: Kingos salmebok fra 1699, Guldbergs salmebok fra 1778 og Evangelisk-christelig Psalmebog fra 1798. Alle tre var altså danske, og ingen føltes tilfredsstillende.
I 1855 utga Landstad en prøve på sine oversettelser av Luthers salmer, og i 1856 fulgte et hefte med julesalmer. I 1861 presenterte han sitt utkast til ny salmebok med 640 salmer oppstilt i verseform. Utkastet fikk til dels kraftig kritikk for utgiverens bruk av dialektord. Biskopen og hymnologen J. N. Skaar hevdet Landstad blandet sammen bondespråk og kulturspråk. Landstad svarte på kritikken i boken Om Salmebogen, en Redegjørelse (1862). I noen grad rettet han seg etter kritikken. I 1865 ble en offentlig kommisjon nedsatt for å bedømme utkastet. Ved kongelig resolusjon av 16. oktober 1869 ble salmeboken godkjent. Den forelå trykt i 1870 og kunne da tas i bruk i de sogn som gjorde vedtak om det.
Salmeboken har 634 nummer. 307 er opprinnelig danske salmer, 203 tyske og 86 norske. Av Landstad selv er det 53 originale salmer. I tillegg er det med mange av hans gjendiktninger. Nytt i norsk sammenheng er salmer oversatt fra svensk. Et eksempel er Den blomstertid nu kommer, etter Kolmodins Den blomstertid nu kommer.
Salmeboken var redigert slik:
Med tanke på opphav fordeler salmene seg slik:
Boka ble benyttet parallelt med de gamle salmebøkene og Hauges Salmebok, som ble autorisert i 1873.
Salmene i Landstads salmebok er omtalte i J.N. Skaars Norsk Salmehistorie I og II, 1979-80.
4. mars 1892 ble Elias Blix' Nokre salmar autorisert til bruk ved den offentlige gudstjenesten, og disse landsmålssalmene ble trykt bak i Landstads salmebok som nr. 635 – 791.
Landstads salmebok ble revidert av stiftsprost Gustav Jensen og en komité. Landstads reviderte salmebok ble godkjent ved kongelige resolusjoner av 8. oktober 1920 og 15. februar 1924. Den forelå trykt i 1926.
Furosemid
Furosemid  er et vanlig brukt vanndrivende legemiddel (diuretikum). Handelsnavn som produsenter har satt på medikamentet er: Lasix, Diural, Impugan, Furix og Furosemid.
Virkning
Stoffet kalles et «loop diuretikum». Det virker i nyrene der ca. 180 liter filtrat per døgn fra blodet blir filtrert i «glomerulus» og pumpet tilbake i blodet i Henles sløyfe som er kanaler som går innover i nyren og til slutt tømmes i nyrebekkenet. Furosemid hindrer gjenoppsugingen av filtrat.
Furosemid brukes vanligvis for ødemer, som er væskeansamlinger i bena, i kroppen ellers og i lungene. Det brukes også ved nyresvikt og ved hypertensjon, høyt blodtrykk.
Bivirkninger
En vanlig bivirkning av furosemid er at mer kalium enn normalt forsvinner ut med urinen. For enkelte pasienter som bruker mye furosemid er det nødvendig å bruke tilskudd av Kalium, vanligvis i tablettform.
Andre forhold
Furosemid står på dopinglisten til WADA på grunn av mulighet for å tape vekt fort ved å redusere væskemengden i kroppen. Dette kan være ønskelig i idretter med vektklasser. Furosemid kan også brukes til å maskere annen bruk av dopingmidler.
GAFFA
GAFFA Norge er et musikknettsted som publiserer plate- og konsertanmeldelser, artikler og intervjuer om musikk.
GAFFA Norge er en del av samme konsern som GAFFA Danmark og GAFFA Sverige. Til sammen er de derfor Skandinavias største musikkmagasin.
Bakgrunn i Norge
Opprinnelig var GAFFA Norge et rent musikkmagasin som dekket den norske musikkscenen fra nord til sør – fra pop til svartmetall. Foruten norske artister var det også fokus på den internasjonale scenen sett med norske øyne, dette gjennom nyheter, anmeldelser, intervjuer, artikler og bilder. GAFFA Norge åpnet sin hjemmeside 20. oktober 2011 med Øyvind Rones som sjefredaktør, og i februar 2012 fulgte det trykte magasinet, som ble distribuert gratis over hele Norge.
I august 2015 ble det trykte magasinet lagt ned i Norge, men GAFFA Norge fortsatte som nettside. I mars 2017 ble driftsselskapet bak GAFFA.no, GAFFA Norge AS slått konkurs av Oslo Tingrett, og også nettsiden ble lagt ned som følge. Men kun to uker senere gjenoppsto nettsiden med nye eiere.
I mars 2020 ble den redaksjonelle driften av GAFFA Norge på ny lagt ned. Redaksjonen oppga økonomisk uro og koronavirusets utbrudd som årsaker. Daværende sjefredaktør Tord Litleskare gikk videre til en stilling som prosjektleder og redaktør for Musikkontoret.no, norsk musikkbransjes nye felles digitale ressursside. Journalistene Aurora Henni Krogh, Sjur Tyssen og Eskil Olaf Vestre gikk videre til stillinger som musikkanmeldere i NRK P3.
Høsten 2021 ble GAFFA Norge kjøpt opp av GAFFA Danmark igjen og Geir Magne Staurland tiltrådde som ny sjefredaktør. Han gikk av januar 2023.
GAFFA Danmark
Det trykte magasinet GAFFA har eksistert i Danmark siden 1983, og når hver måned ut til mer enn 300.000 lesere via sitt gratismagasin og hjemmesiden GAFFA.dk. GAFFA har alltid hatt sterk fokus på nordisk musikk, og begynte sin ekspansjon til Norden med lansering i Sverige i 2010, hvor det på kort tid, i likhet med Danmark, er skapt stor kjennskap og en solid brukerskare.
Parsifal (opera)
Parsifal, WWV 111, er en tyskspråklig opera fra 1882 i tre akter med tekst og musikk av Richard Wagner. Den er løst basert på Wolfram von Eschenbach episke dikt «Parzival» fra 1200-tallet, som handler om Kong Arthurs ridder Parsival og hans søken etter den hellige gral.
Wagner fikk ideen til verket i april 1857, men fullførte det ikke før 25 år senere. Det var hans siste fullførte opera, og for komposisjonen utnyttet han den spesielle akustikken til festspillhuset i Bayreuth. Parsifal ble først fremført under den andre Bayreuth-festivalen i 1882. Bayreuth-festivalen hadde monopol på Parsifal-produksjoner frem til 1903, da operaen ble fremført ved Metropolitan Opera i New York.
Parsifal var ingen opera, uttrykte Wagner, men et «et festspill for helliggjørelse av scenen» (Ein Bühnenweihfestspiel). I Bayreuth er tradisjonen at publikum ikke applauderer ved slutten av første akt.
Handlingen starter med at gralsbrødrene savner en framtidig leder. Deres leder Amfortas er syk og har sår som ikke vil leges. Ridderen Parisfal som har reist omkring og blitt modnet gjennom mange prøvelser, vender tilbake. Han berører lederens sår med sitt spyd, som dermed blir helbredet. Parisfal blir gralbrødrenes nye leder.
Bakgrunn og komposisjon
Wagner leste von Eschenbachs dikt «Parzival» under et opphold i spabyen Marienbad i 1845. Etter å ha lest filosofen Arthur Schopenauers skrifter i 1854 ble Wagner interessert i østlige filosofier, spesielt buddhismen. Dette førte til at Wagner i 1856 skrev et utkast til en opera, kalt Die Sieger (De seirende). Den var basert på en historie fra Buddhas liv. Temaene som senere ble utforsket i Parsifal om selvforsakelse, reinkarnasjon, medfølelse og eksklusive sosiale grupper, ble først introdusert i Die Sieger. Det som i Die Sieger var kaster, ble gralsriddere i Parsifal.
Ifølge selvbiografien Mein Leben fikk Wagner ideen til Parsifal langfredag ​​morgen i april 1857. Han oppholdt seg da i det han kalte «asylet», en liten hytte på Otto Wesendoncks eiendom i Zürich-forstaden Enge. Wesendonck – som var en velstående silkehandler og sjenerøs kunstmesén – hadde stilt hytta til rådighet for Wagner, etter initiativ fra sin kone Mathilde Wesendoncks. Komponisten og hans kone Minna hadde flyttet inn i hytta den 28. april, og beskriver i sin selvbiografi hvordan han ble inspirert av omgivelsene:
"«... på langfredag ​​våknet jeg og fant solen skinne klart for første gang i dette huset: den lille hagen strålte av grønt, fuglene sang, og til slutt kunne jeg sitte på taket og nyte den lenge etterlengtede freden med sitt løftebudskap. Full av denne følelsen husket jeg plutselig at dagen var langfredag, og jeg tenkte på hvilken betydning dette varselet en gang hadde antatt for meg da jeg leste Wolframs «Parzival». Siden oppholdet i Marienbad [sommeren 1845], hvor jeg hadde unnfanget Die Meistersinger og Lohengrin, hadde jeg aldri okkupert meg mer med dette diktet; nå slo dens edle muligheter meg med overveldende kraft, og ut av tankene mine om langfredag ​​unnfanget jeg raskt et helt drama, som jeg laget en grov skisse av med noen pennestrøk, og delte det hele inn i tre akter.»"
Den 22. april 1879 skrev midlertid hans andre kone Cosima Wagner at komponistens beretning i ettertid hadde preg av en viss kunstnerisk frihet:
"«R [ichard] husket i dag inntrykket som inspirerte hans 'langfredagsmusikk'; han ler og sier at han hadde tenkt for seg selv: 'Det er faktisk like søkt som kjærlighetsaffærene mine, for det var ikke langfredag ​​i det hele tatt – bare en behagelig stemning i naturen som fikk meg til å tenke, 'dette er hvordan en langfredag ​​burde være '' .»"
Verket kan faktisk ha blitt til i Wesendoncks hytte den siste uken i april 1857, men langfredag ​​det året falt på den 10. april, da Wagner fortsatt bodde i Zeltweg 13 i Zürich. Hvis prosaskissen som Wagner nevner i Mein Leben var nøyaktig datert (og de fleste av Wagners papirer som fortsatt består, er daterte) hadde dette besvart spørsmålet, men dette var ikke tilfelle.
I september 1877 begynte han å komponere musikken, ved å lage to komplette utkast til partituret fra begynnelse til slutt. Den første av disse (kjent på tysk som Gesamtentwurf, noe som kan oversettes til norsk som enten «det foreløpige utkastet» eller «det første komplette utkastet») ble skrevet med blyant på tre linjer, én for stemmene og to for instrumentene. Det andre komplette utkastet, Orchesterskizze (orkesterskisse), ble skrevet med blekk og på minst tre linjer, men noen ganger så mange som fem linjer. Dette utkastet var mye mer detaljert enn det første, og i dét utkastet hadde han i betydelig grad skrevet ut instrumenteringer av passasjer.
Det andre utkastet ble påbegynt den 25. september 1877, bare noen få dager etter det første; på dette tidspunktet i karrieren likte Wagner å jobbe med begge utkastene samtidig og bytte frem og tilbake mellom de to, for at det ikke skulle gå for mye tid mellom den første innstillingen av teksten og den endelige utarbeidelsen av musikken. Gesamtentwurf av akt 3 ble fullført den 16. april 1879 og Orchesterskizze den 26. samme måned.
Wagner ga i 1877 verket tittelen Parsifal, i stedet for Parzival som han hadde brukt frem til da. Dette har sammenheng med teorien om at navnet er av persisk opprinnelse, avledet av Parsi (eller Parseh) Fal som betyr den «rene (eller arme) dåre» eller «den rene av hjertet».
Det fullendte partituret (Partiturerstschrift) var den siste fasen i komposisjonsprosessen. Det ble skrevet i blekk og besto av en renskrift av hele operaen, med alle stemmene og instrumentene korrekt notert i henhold til vanlig praksis. Wagner komponerte Parsifal én akt om gangen, og fullførte Gesamtentwurf og Orchesterskizze for hver akt før han begynte på Gesamtentwurf for neste akt. Men fordi Orchesterskizze allerede inneholdt alle komposisjonsdetaljene for det fullstendige partituret, anså Wagner den faktiske utformingen av Partiturerstschrift som lite mer enn en rutinemessig oppgave som kunne utføres når han fikk tid. Forspillet til akt 1 ble komponert i august 1878. Resten av operaen ble komponert mellom august 1879 og 13. januar 1882.
Schopenhauer
Wagner ble veldig imponert da han leste Arthur Schopenhauer i 1854, og dette påvirket hans tanker og praksis rundt musikk og kunst betraktelig. Noen forfattere (f.eks. Bryan Magee) ser på Parsifal som Wagners siste store tilslutning til Schopenhauers filosofi. Parsifal kan helbrede Amfortas og forløse Kundry fordi han viser medfølelse, som Schopenhauer så på som den høyeste form for menneskelig moral. Videre viser han medfølelse i møte med seksuell fristelse (akt 2, scene 3). Schopenhauers filosofi antyder også at den eneste flukten fra de stadig tilstedeværende fristelsene i menneskelivet er gjennom fornektelse av viljen, og å overvinne seksuell fristelse er en særlig sterk form for fornektelse av viljen. Sett i dette lyset er Parsifal med sin vektlegging av Mitleid («medfølelse») en naturlig oppfølger til Tristan und Isolde, der Schopenhauers innflytelse kanskje er mest åpenbar, med fokus på Sehnen («lengsel»). Faktisk vurderte Wagner opprinnelig å inkludere Parsifal som en rollefigur i Tristan, men avviste senere ideen.
Premieren
Den 12. november 1880 dirigerte Wagner en privat fremføringen av forspillet for sin mesén, kong Ludwig II av Bayern ved hoffteateret i München. Premieren av hele verket ble gitt i Bayreuther Festspielhaus den 26. juli 1882 under musikalsk ledelse av den tysk-jødiske dirigenten Hermann Levi. Scenedesignet var av Max Brückner og Paul von Joukowsky, som tok inspirasjon fra Wagner selv. Gralstemplet var basert på interiøret til katedralen i Siena som Wagner hadde besøkt i 1880, mens Klingsors magiske hage var modellert etter de som fantes i Palazzo Rufolo i Ravello. I juli og august 1882 ble seksten forestillinger av verket gitt i Bayreuth dirigert av Levi og Franz Fischer. Produksjonen kunne skilte med et orkester på 107, et kor på 135 og 23 solister (med hovedrollene doblet i rollebesetningen). På den siste av disse forestillingene tok Wagner taktstokken fra Levi og dirigerte den siste scenen i akt 3 fra orkesterintervallet til slutten.
Ved de første forestillingene av Parsifal oppstod det problemer med den bevegelige scenedekorasjonen (Wandeldekoration) under overgangen fra scene 1 til scene 2 i første akt, som betød at Wagners eksisterende orkesterintervall var ferdig før Parsifal og Gurnemanz ankom gralstemplets hall. Engelbert Humperdinck, som bisto produksjonen, sørget for noen ekstra takter med musikk for å dekke dette gapet. I de påfølgende årene ble dette problemet løst, og Humperdincks tillegg ble ikke brukt.
Forbud utenfor Bayreuth
I de første tjue årene av verkets eksistens fant de eneste iscenesatte forestillingene av Parsifal sted i Bayreuth Festspielhaus, stedet Wagner hadde i tankene da han skapte verket. Et unntak var åtte private forestillinger for Ludwig II i München i 1884 og 1885. Wagner hadde to grunner til at han ville beholde Parsifal eksklusivt for Bayreuth-scenen. Først ønsket han å forhindre at det degenererte til «ren underholdning» for opera-publikumet. Bare i Bayreuth kunne hans siste verk presenteres på den måten han hadde tenkt seg – en tradisjon som ble opprettholdt av hans kone, Cosima, lenge etter hans død. For det andre trodde han at operaen ville være et inntektsgrunnlag for familien hans etter hans død hvis Bayreuth hadde monopol på fremførelser.
Myndighetene i Bayreuth tillot noen rene konsertoppføringer i forskjellige land etter Wagners død (London i 1884, New York City i 1886 og Amsterdam i 1894), men de opprettholdt et monopol på sceneforestillinger. Den 24. desember 1903, etter å ha mottatt en rettsavgjørelse om at forestillinger i USA ikke kunne forhindres av Bayreuth, framførte New York Metropolitan Opera hele operaen, ved hjelp av flere Bayreuth-trente sangere. Cosima Wagner utestengte alle som var involvert i New York-produksjonen fra å arbeide i Bayreuth i fremtidige forestillinger. Uautoriserte forestillinger ble også satt opp i Amsterdam i 1905, 1906 og 1908. Det var en forestilling i Buenos Aires i Teatro Coliseo den 20. juni 1913 under Gino Marinuzzi.
Applaus
Under Bayreuth-forestillinger applauderer ikke publikum ved slutten av første akt. Denne tradisjonen er et resultat av en misforståelse som oppstod fra Wagners ønske under premieren om å opprettholde den alvorlige stemningen i operaen. Etter mye applaus etter første og andre akt, snakket Wagner til publikum og sa at rollebesetningen ikke ville ta imot applaus før slutten av forestillingen. Dette forvirret publikum, som forble stille ved slutten av operaen til Wagner talte til dem igjen og sa at han ikke mente at de ikke kunne applaudere. Etter forestillingen klaget Wagner: «Nå vet jeg ikke. Likte publikum det eller ikke?» Etter hvert ble det en tradisjon i Bayreuth at det ikke skulle være applaus etter første akt, men dette var absolutt ikke Wagners idé. Faktisk, under de første Bayreuth-forestillingene, ropte Wagner selv «Bravo!» da blomsterpikene forlot scenen i andre akt, bare for å bli buet av andre i publikum. På en del andre teatre enn Bayreuth er applaus og sceneteppe-opptredener vanlig praksis etter hver akt. Programhefter frem til 2013 ved Metropolitan Opera i New York ba publikum om ikke å applaudere etter første akt.
Fremførelser etter andre verdenskrig
Parsifal er en av Wagner-operaene som regelmessig presenteres under Festspillene i Bayreuth. Blant de mer betydningsfulle etterkrigsproduksjonene var den som ble regissert i 1951 av Wieland Wagner, komponistens sønnesønn. Under den første Bayreuth-festivalen etter andre verdenskrig presenterte han et radikalt brudd med realistiske fremstillinger av gralstemplet og blomsterpikens hage. I stedet ble lyseffekter og et minimum av kulisser brukt til å utfylle Wagners musikk. Denne produksjonen ble sterkt påvirket av ideene til den sveitsiske scenedesigneren Adolphe Appia. Reaksjonene på denne produksjonen var kraftige. Ernest Newman, Richard Wagners biograf beskrev den som «ikke bare den beste Parsifal jeg noensinne har sett og hørt, men en av de tre eller fire mest rørende åndelige opplevelsene i mitt liv» Andre var forferdet over at Wagners sceneanvisninger ble avfeid. Dirigenten av 1951-produksjonen, Hans Knappertsbusch, da han ble spurt om hvordan han kunne gjennomføre en så skammelig travesti, erklærte at han inntil generalprøven forestilte seg at scenedekorasjonene fremdeles skulle ankomme. Knappertsbusch var spesielt opprørt over utelatelsen av duen som svever over Parsifals hode på slutten av operaen, som han hevdet inspirerte ham til å gi bedre forestillinger. For å berolige sin dirigent arrangerte Wieland å gjeninnføre duen, som steg ned på en streng. Det Knappertsbusch ikke skjønte, var at Wieland hadde gjort strenglengden lang nok til at duen var synlig for dirigenten, men ikke for publikum. Wieland fortsatte å modifisere og foredle sin Bayreuth-produksjon av Parsifal til han døde i 1966.
Norge
Den første norske fremføring av Parsifal, riktignok konsertant, altså i en ikke-scenisk oppførelse, skjedde 4. mai 1939 ved oratoriekoret Cæciliaforeningen, ledet av Arild Sandvold. Konserten ble gjentatt 8. mai samme år, begge ganger i Universitetets Aula. Den finske bassangeren Lasse Wager fremførte Gurnemanz rolle, Agnes Hansen Hvoslef sang rollen som Kudry, Erik Bye Amfortas' rolle og Theodor Andresen fremsto som Parsifal. Sandvold uttalte til Aftenposten at han hadde gjort grundige studier i Bayreuth før innstuderingen begynte. Han betonte verkets religiøse sider.
Orkestrering
Parsifal er komponert for følgende instrumenter:
Sceneorkester: