cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasaloppet 2010
Vasaloppet 2010 ble avgjort den 7. mars 2010 og vunnet av Jörgen Brink, Hudiksvalls IF etter en spurtstrid med Daniel Tynell. Løpet var den 86:e utgaven av Vasaloppet. 2010-årets kranskulla var Helene Söderlund og kransmas er Johan Öhagen. Dette var det første Vasaloppet der deltakerne kunne benytte sit-ski. Vinner av dameklassen ble Susanne Nyström, IFK Mora SK. 15 702 av de påmeldte startet fra Berga by, og 13 286 fullførte løpet.
Norske plasseringer
Norske løpere var lenge med å prege Vasaloppet da en gruppe med åtte løpere gikk løs fra start og fikk et forsprang på over to minutter. Thomas Alsgaard og to andre norske var aktive i denne gruppa, og de ble ikke tatt igjen før etter at Evertsberg var passert og over halve rennet var unnagjort. Inn mot mål var det imidlertid bare Jørgen Aukland som hang med, men han måtte ta til takke med fjerdeplassen. Svein Tore Sinnes ble nummer 25, Anders Aukland 30 og Thomas Alsgaard 50.
Resultat
Resultat, herrer
Resultat, Damer
Spurtpriser
Damer
The Innocence of Ruth
The Innocence of Ruth er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av John H. Collins.
Den ytre skrå bukmuskel
Den ytre skrå bukmuskel (latin:Musculus obliquus externus abdominis) er en muskel som har sitt utspring fra de åtte nedre ribbeina.
Litteratur
Øyri, Bjørg (2007) ''Norsk medisinsk ordbok, 8. utgåva'' Det Norske Samlaget ISBN 978-82-521-6901-0
The Innocence of Lizette
Handling
Ashby Leene, tidligere en berømt skuespiller, sliter nå med fattigdom. Når han dør må barnebarnet hans, Lizette, flytte til bestemor Page. Paul, bestemors unge nevø, driver en avis-kiosk. Bestemor hjelper til i butikken når Paul er bortreist. En dag selger Lizette en avis til Henry Faure, en eldre millionær, som umiddelbart blir tiltrukket av den unge kvinnen. Faure har slitt med deprimert etter at hans kone og lille jenta døde.
Husholdersken hans skriver til slutt et brev til Lizette, og ber henne komme tilbake for Faures skyld. Men Lizette oppdager et forlatt spedbarn på dørstokken deres, når hun kommer tilbake. Hun tar med seg barnet, og påstår at hun er babyens virkelige mor. Faure spør henne om barnets far, men Lizette påstår at hun ikke vet hvem barnefaren er. Men snart kommer også barnets biologiske mor tilbake, og ønsker babyen sin tilbake.
Leptoscydmini
Leptoscydmini (er en gruppe av små biller som nå blir regnet til familien kortvinger (Staphylinidae). De er rovdyr som har spesialisert seg på midd. Artene kan ligne på små maur.
Utseende
Knøttsmå til små biller (0,5 - 3,5 mm), som oftest forholdsvis slanke og blanke, nakne eller med oppstående hår. Hodet er lite og mer eller mindre rundt, og skilt fra brystet med en tydelig "hals". Fasettøynene er små og utstående med ganske få fasetter, noen arter mangler fasettøyne. Antennene er ganske lange og kraftige, trådformede eller svakt kølleformede, og består av 11 ledd. Palpene er ofte forholdsvis lange og kølleformede. Brystskjoldet (pronotum) er vanligvis omtrent så langt som bredt og mye smalere enn dekkvingene. Ofte har det en tverr-rekke av dype groper nær roten. Dekkvingene dekker vanligvis hele bakkroppen. De er ofte ovale på form og bredest omkring midten. Hos mange arter har de noen dype groper ved roten. Beina er forholdsvis lange med fortykkede lår, ellers slanke. Fremlåret er ofte kledt med "sugekopper" som hjelper dem holde fast på byttet. Føttene er fem-leddete.
Utbredelse
Artene lever i Nord-Amerika.
Curling under Vinter-OL 2014
Curling under Vinter-OL 2014 ble arrangert på Isbiten curlingsenter i perioden 10.–21. februar 2014. Dette var sjette gang curling sto på det olympiske programmet etter å ha vært med i 1924, 1998, 2002, 2006 og 2010. (I tillegg var curling demonstrasjonsgren i 1932.) 20 lag konkurrerte, ti i herreklassen og ti i dameklassen.
Kvalifiserte lag
Det var to måter et lag kunne kvalifisere seg til de olympiske lekene I Sotsji. I tillegg til Russland som var automatisk kvalifisert som vertsnasjon ble sju av lagene kvalifisert gjennom verdensmesterskapene i 2012 og 2013, de to siste gjennom et olympisk kvalifiseringsarrangement som ble avholdt i Füssen 11. - 15. desember 2013.
Følgende lag deltok i turneringen:
Survivor (band)
Survivor er et amerikansk rocke-band etablert i Chicago i 1978. Bandet oppnådde sin største suksess på 1980-tallet med sin AOR-sound, som genererte mange listesingler, spesielt i USA. Bandet er best kjent for sine dobbelt platinautgivelser i 1982, «Eye of the Tiger», kjenningsmelodien til filmen Rocky III (sangen var på førsteplass på hitlistene i USA i seks uker). Singler som «Burning Heart» (USA #2), «The Search Is Over» (USA #4), «High on You» (USA #8) og «I Can't Hold Back» (USA #13) fortsatte å komme på hitlistene i midten av 1980-årene.
Bandet justerte sin musikkretning i 1988 med utgivelsen av det litt tyngre Too Hot to Sleep, men albumet klarte bare så vidt å komme inn på Billboard 200 i USA. På grunn av dette, skilte bandet lag. Sanger Jimi Jamison turnerte senere som 'Survivor' på midten av 1990-tallet, til ergrelse for resten av bandet. Jamison kom sammen med resten av bandets medlemmer i 2000 og bandet ga ut Reach i 2006, med Jamison forlot bandet etter utgivelse og ble erstattet av Robin McAuley. Bandet har fortsatt å turnere med McAuley.
Billy Hanning jr.
Billy Hanning jr. (født 18. april 1985 i St. Louis i Missouri) er en kjelkehockeyspiller fra USA. Han har én paralympisk gullmedalje i kjelkehockey for USA, og et VM-gull.
Bakgrunn
Han er gift og har to døtre.
Mercedes-Benz 190SL
Mercedes-Benz 190SL var en todørs såkalt GT-roadster produsert av den tyske bilprodusenten Mercedes-Benz fra 1955 til 1963. Prototypen ble første gang presentert på bilutstillingen i New York i 1954.
Billy Hanning jr.
Idrettskarriere
Han deltok i World Sledge Hockey Challenge i 2012 og 2015, der USA vant. Han deltok også i VM i kjelkehockey 2015, der USA vant, etter seier 3-0 over Canada i finalen.
Mercedes-Benz 190SL
190SL ble solgt parallelt med den dyrere og raskere Mercedes-Benz 300SL, og bilene var svært like både i utseende og oppbygning. Begge var utstyrt med såkalt doble fjærbein-hjuloppheng foran og pendelaksel bak. 190SL var dog ikke bygget på 300SLs plattform, W198, men derimot på en forkortet utgave av R121-plattformen, som var hentet fra Mercedes-Benz' W121-plattform, opprinnelig laget for mindre sedanmodeller.
Lapu-Lapu City
Lapu-Lapu City (før 1961: Opon) er en filippinsk by i provinsen Cebu. Den ligger på en liten øy, Mactan, rett utenfor Cebu City, og tilhører Cebu Citys storbyområde.
Mercedes-Benz 190SL
190SL var utstyrt med en nyutviklet 1,9-liters rekkemotor med fire sylindre og overliggende kamaksel, som var basert på den sekssylindrede motoren fra 300SL. Motoren, som hadde en ytelse på 105 hestekrefter, var utstyrt med doble Solex-forgassere, og ble også benyttet i modellene W120 180 og Mercedes-Benz W121 190.
Billy Hanning jr.
Idrettskarriere
USA vant begge World Sledge Hockey Challenge-turneringene i 2016, og Hanning deltok i begge disse. USA vant også Stillehavsmesterskapet i kjelkehockey (IPC Pan-Pacific Championship) i 2016, der han spilte i alle fem kampene for USA.
Mercedes-Benz 190SL
Bilen var tilgjengelig som cabriolet med stofftak, eller med en avtagbar hardtop. De tidlige modellene kunne også leveres som spesielle racingmodeller med en mindre frontrute, laget av plast, samt dører av aluminium.
Lapu-Lapu City
Lapu-Lapu City er knyttet sammen med Cebu med to broer, Mactan-Mandaue-broen og den yngre Marcelo Fernan-broen.
Historie
Da spanjolene ankom på 1500-tallet ble det bebygde området kalt Mactan, likesom øya fremdeles heter i dag. Augustinerne grunnla landsbyen Opon i 1730, og dette var navnet helt til 1961 da den fikk bystatus. Da ble navnet endret til Lapu-Lapu City, etter den lokale høvdingen Lapu-Lapu som den 27. april 1521 beseiret den portugisiske oppdagelsesreisende Ferdinand Magellan. Magellan ble drept under denne trefningen som fant sted i strandkanten på nordsiden av Mactan.
Billy Hanning jr.
Idrettskarriere
USA vant World Sledge Hockey Challenge 2017, og han deltok i VM i kjelkehockey 2017, der USA tapte finalen 1-4 mot Canada.
I 2018 deltok han i Turin Para Ice Hockey International Tournament, som USA vant. Han representerte USA under Paralympiske vinterleker 2018 i Pyeongchang. USA vant der finalen 2-1 over Canada.
Lapu-Lapu City
Lufthavn
Den høye frekvensen trafikk fra Japan skyldes dels at området er populært turistmål (en rekke luksushoteller og Beach Resorts ligger innen bygrensene, langs Mactans østkyst), dels at en rekke japanske firmaer har etablert seg i et stort frihandelsområde nord i Lapu-Lapu City.
Pilegrimsmål
Byen har også et viktig lokalt katolsk pilegrimsmål, en Maria-statuett ved navn Virgen de la Regla i sognekirken i Opon, det navn som bykjernen fremdeles går under.
Else Marie Bergem Hagen
Else Marie Bergem Hagen (født 22. desember 1963 i Stavanger) er en norsk bildekunstner og fotograf. Hun debuterte på Høstutstillingen i 1996 og har siden da deltatt på en rekke utstillinger både innen- og utenlands, blant annet Stavanger Kunstforening, Nord-Trøndelag fylkesgalleri, Galleri K og i Vigeland-museet.
Hagen har grunnleggende utdannelse fra Bergeland videregående skole med tegning, form og farge (1982–85). I 1985-86 var hun elev ved Kunstskolen i Rogaland, Stavanger.
Hagen bor og arbeider i Oslo.
Priser
Som kunstner har Hagen mottatt en rekke priser og stipend, blant annet førstepremie i Småbildebiennalen (Stavanger Kunstforening), Statens etableringsstipend, Vederlagfondets stipend og Royal Caribbean Arts Grant i 2007.
I 2011 fikk Hagen tildelt statens garantiinntekt for kunstnere.
I 2019 mottok Hagen Høstutstillingsprisen fra Bildende Kunstneres Hjelpefond for sin deltakelse på Høstutstillingen.
Zagwe-dynastiet
Zagwe-dynastiet (ዛጉዬ) var et historisk kongedømme i dagens Etiopia. Det omfattet store deler av dette området og eksisterte fra rundt 900-tallet til 1270, da den siste Zagwe kongen Za-Ilmaknun ble drept i et slag med styrker fra Yekuno Amlak som etablerte Det salomonske dynasti som makthavere i området. Navnet skal komme fra Ge'ez og ordet Ze-Agaw, som skal bety «Agaws dynasti», med referanse til Agaw-folket som utgjorde den herskende klasse. Zagwes mest kjente konge var Gebre Mesqel Lalibela, som sto for byggingen av de uthugde kirkene i Lalibela.
Det er antatt at området som sto under direkte styre av kongene fra Zagwe-dynastiet kan han inkludert høylandene i dagens Eritrea, Tigray, videre sørover til Amhara og De etiopiske høylandene, og vestover mot Tanasjøen. I motsetning til hva som var vanlig blant de etterfølgerne herskerne i området, hadde Zagwe-dynastiet en arverekkefølge som primært gikk til brødre som konge.
Historie
Rundt 960 ødela dronning Gudit restene av Kongeriket Aksum, noe som medførte en endring av tyngdepunktet av maktsenteret, som senere flyttet seg sørover. Hun styrte i 40 år av de gjenværende områdene som hadde vært Aksum, og tronen gikk videre til hennes etterkommere. Ifølge den tradisjonelle etiopiske historiefortellingen ble den siste fra hennes dynasti avsatt av Mara Takla Haymanot i 1137. Han giftet seg med en datter av den siste kongen av Aksium, Dil Na'od, noe som sikret kontrollen over området til ham og hans etterfølgere. Siden han giftet seg med keiser Dil Na'ods datter, som var medlem av det salomonske dynasti, ble medlemmene av Zagwe-dynastiet teknisk sett en del av det salomonske dynasti, siden gjennom keiser Mara Tekla Haymanots ekteskap og etterkommere gjorde ham til den eneste keiseren som ikke er etterkommer av den bibelske kong Salomon og dronningen av Saba.
Det er mye som ikke er kjent om Zagwe-perioden, herunder er det omstridt hvem og hvor mange konger det var. Noen hevder 11 konger i løpet av 354 år, andre nevner fire som styrte i 143 år, andre hevder en liste med 16 navn. Også tidsrommet fra 1117 til 1268 blir nevnt.
Det hevdes at den korteste perioden er den mest sannsynlig. Det vises blant annet til et brev til patriarken av Alexandria, Johannes V rett før 1150 fra en ikke navngitt etiopisk monark, hvor patriarken blir bedt om en ny abune fordi den daværende var for gammel. Denne monarken skal ha vært Mara Takla Haymanot, som ønsket en abune erstattet fordi den sittende ikke ville anerkjenne det nye dynastiet.
Historiens mørke omkring Zagwe-dynastiet er kanskje på sitt mørkeste når det gjelder da det ble erstattet av det tilbakevendte salomonske dynasti under Yekuno Amlak. Selv navnet på den siste Zagwe-kongen er ukjent, de eksisterende nedtegningene og de muntlige tradisjonene omtaler ham bare som Za-Ilmaknun, som med sikkerhet er et psevdonym da det blir oversatt til «den ukjente, den skjulte», og dette navnet ble benyttet etter at han ble erstattet av salomonske herskere i henhold til damnatio memoriæ.
Petter Pilgaard
Petter Andre Pilgaard (født 20. februar 1980 i Oslo) er en norsk tidligere programleder, finansrådgiver og reality-TV-deltaker som ble kjent da han i 2009 vant TV3s reality-TV-serie Paradise Hotel. Året etter ble han reporter for samme program og programleder for radioprogrammet Morgenshowet på NRJ. Etter det var han programleder for TV-serien Big Brother på TV 2 Bliss (2011). I 2010 og 2012 var han forgrunnsfigur i dokudramaet Petter elsker Mari på TV2 Bliss. Han har videre hatt gjesteopptredener i flere talkshow og debattprogrammer samt underholdningsprogram som Fangene på fortet, Lurt av Karlsen, 4-stjerners middag halv åtte, Farmen kjendis og Trygdekontoret.
Pilgaard er oppvokst i Bærum og jobbet som finansrådgiver da han ble med i Paradise Hotel.
I 2014 var han med i VGTV-serien Skal du ha juling?, der han ble slått ut i kvartfinalen i boksing av Kaveh.
Den arabisk-israelske krig i 1948
Den arabisk-israelske krig i 1948 (arabisk: النكبة, «al-Nakba», hebraisk: מלחמת השחרור, kalt selvstendighetskrigen eller frihetskrigen) er betegnelsen for den første av en serie væpnede konflikter mellom staten Israel, palestinerne og de arabiske nabolandene. Av palestinerne blir krigen betegnet som katastrofen, al-Nakba. Den var den første av en lang rekke konflikter og kriger mellom arabere og jøder i det som senere er kjent som Midtøsten-konflikten.
Den 14. mai 1948, et halvt år etter at FNs delingsplan for Palestina ble stemt frem, erklærte David Ben-Gurion Israel for en jødisk uavhengig og selvstendig stat. Dette ble ikke anerkjent av nabolandene Syria, Egypt, Transjordan, Libanon og Irak, som angrep den nylig etablerte staten. Kampene foregikk i hovedsak på landområdet til det tidligere britiske territoriet som var blitt til staten Israel, og senere i krigen til en viss grad på Sinaihalvøya. Krigen sluttet med våpenhvilen i 1949, men dette innebar ikke slutten på den arabisk-israelske konflikten.
Bakgrunn
Bakgrunnen for krigen var den økende jødiske immigrasjonen til Palestina på grunn av stadig økende antisemittisme både i Øst- og Vest-Europa. Allerede på slutten av det 19. århundret viste Dreyfus-saken i Frankrike omfattende anti-jødiske holdninger, noe som førte til at Theodor Herzl, som dekket Dreyfus-saken som journalist, skrev og ga ut boka Der Judenstaat, hvor han tok til orde for en egen jødisk stat med eget språk, hebraisk. I 1897 tok han initiativet og opprettet World Zionist Organization, og han ble således grunnleggeren av sionismen. Også fra Russland hadde det vært utflytting av jøder helt fra 1880-årene, de fleste til USA, men også en lang rekke til Palestina eller Eretz Israel, som landet ble kalt. Eliezer Ben-Yehuda, grunnleggeren av det moderne hebraiske språket, hørte til denne gruppen fra Øst-Europa.
Konfrontasjonene akselererte da palestina-araberne på 1930-tallet i økende grad ble klar over at mange av de nyankomne jødene hadde planer om å opprette en jødisk stat i området. Britenes dobbeltrolle i Midtøsten under den første verdenskrig bidro også til de økende motsetningene, som etter hvert ledet til krigen. Den arabiske oppstanden fra 1936 til 1939 førte til økt friksjon mellom jøder og arabere. Araberne mente at jødene ville ta landet fra dem og økte antallet voldshandlinger. Haganah mente at hevn ikke var veien å gå og denne ikkevolds holdningen ledet til at mer ytterliggående jøder dannet nok et forsvarsforbund, Irgun Zvei Leumi, som hadde til oppgave å forsvare de enkelte jødiske bosettinger mot angrep fra arabere og som hevnet arabiske angrep mot jødiske bosetninger. I 1941 ble Palmach dannet, det første jødiske militære eliteforband, eller Haganahs spydspiss om man vil. Disse jødiske styrkene arbeidet noen ganger sammen med britene, andre ganger på egen hånd, alt avhengig av hva de på lang sikt mente ville tjene en fremtidig sionistisk statsdannelse best.
Verdenskrigen førte i Europa til masseutryddelse av europeiske jøder, holocaust, og etter 1945 økte derfor behovet for en egen jødisk nasjonalstat som ivaretok sionistiske verdier og som kunne forsvare jødene mot nye forfølgelser. Men britene hadde bundet seg til en politikk som var i strid med de jødiske ønskene om å etablere en jødisk stat. Britene begrenset den jødiske innvandringen til Palestina til 1 500 mennesker i måneden og forhindret jødisk oppkjøp av landområder. De innvandrende jødene var avhengige av å danne kibbutzer for å produsere mat og ha et forsvar mot fiendtlige arabiske naboer. De britiske styresmaktene befant seg således på kollisjonskurs med jødene i Palestina. 18. februar 1947 erklærte derfor den britiske utenriksministeren Ernest Bevin at britene ville trekke seg ut av Palestina og tilbakelevere ansvaret for mandatområdet til De forente nasjoner.
Under andre verdenskrig stilte den jødiske befolkningen i Palestina seg på britisk side, og det ble dannet jødiske avdelinger. Irgun Haganah (Forsvarsorganisasjonen) som var blitt dannet på 1920-tallet for å forsvare jødiske kibbutzer mot angrep fra araberne ble trent av britene. De deltok i felttoget mot de franske Vichy-styrkene i Libanon i juni 1941, og fra 1944 deltok en ren jødisk brigadegruppe på alliert side i kampene mot tyskerne i Italia. I alt deltok 30 000 jøder på britisk side under andre verdenskrig. Jødene skaffet seg på denne måten en militært godt utdannet styrke og et militært ledelsesapparat som var vant med å lede større militære enheter, noe som var av stor verdi da de senere sto mot de samlede arabiske styrkene. I midten av 1947 begynte David Ben-Gurion å forberede Haganah på det forventede oppgjøret med araberne. Han dannet forsvarsområder og la planer for forsvaret gjennom å fordele territorielt ansvar til de enkelte avdelingene i Haganah.
Samtidig hardnet konflikten mellom briter, arabere og jøder til. Avraham Stern hadde allerede i 1940 dannet Lohamey Heruth Israel (Soldater for Israels frihet), kjent som Lehi, en gruppe som av britene ble kalt for Stern-gjengen og som ble betegnet som terrorister, da de tok i bruk svært voldelige metoder for å nå sine mål. Gruppen besto bare av noen få hundre medlemmer, men de sprengte politistasjoner, jernbanespor og restauranter. De drepte arabere, briter og jøder, dersom de trodde det ville tjene saken. De kidnappet britiske soldater, mishandlet dem og sprengte hoteller og britiske tilholdssteder. Den 6. november 1944 drepte de Lord Moyne i Kairo. Han var britenes øverste representant i regionen. Drapsmennene, Eliahu Hakim og Eliahu Bet-Zouri ble arrestert og henrettet av britene 23. mars 1945 i Kairo. Saken hadde store negative konsekvenser for jødene, da den britiske regjeringen under Winston Churchill gikk fra å være positiv til å bli sterkt negativ til opprettelsen av en egen jødisk stat. Etter at Avraham Stern ble drept av britisk politi i 1941, overtok Yitzhak Shamir ledelsen av Stern-gjengen. En annen ytterliggående gruppe var Irgun Zvai Leumi, som 22. juli 1946 sprengte King David Hotel, det britiske hovedkvarteret i Jerusalem, og drepte 91 mennesker og såret 46, derav flere jøder. Britene svarte med å innføre dødsstraff for oppbevaring av ulovlige våpen, og medlemmer av den jødiske undergrunnsbevegelsen ble hengt på grunn av dette. Irgun svarte med å kidnappe og henge to britiske sersjanter. Irgun ble fra 1942 ledet av Menachem Begin. Det er grunn til å merke seg at lederne for Lehi og Irgun, Shamir og Begin, begge senere ble statsministre i Israel.
I august 1947 forskrekket britene en hel verden da de nektet et illegalt emigrantskip, S/S Exodus, adgang til Palestina med jødiske flyktninger fra et krigsherjet Tyskland. Som en følge av de stadig mer tilspissede forhold nedsatte Generalforsamlingen i De forente nasjoner en kommisjon som skulle se på situasjonen. Denne anbefalte en deling av landområdet i en arabisk og en jødisk del. Avslaget fra arabisk side og at dette ville føre til krig, var forutsett og ventet av den jødiske ledelsen, og forberedelser var gjort.
Kamphandlingene starter
Det første alvorlige sammenstøtet mellom arabiske og jødiske styrker kom i januar 1948, da Den arabiske frigjøringshær angrep Kfar Szold, en landsby i den østlige delen av Galilea, noen hundre meter fra den syriske grensen. Samme måned angrep Abd el Kader el Husseini Kfar Etzion, en gruppe landsbyer rett syd for Jerusalem. Området ble avskåret, og det var ikke mulig å få forsyninger inn til landsbyene. De jødiske styrkene motsto angrepet, men en avdeling av Palmach, den operative delen av Haganah, som ble sendt til unnsetning, gikk i et bakhold ved byen Hebron og ble utslettet. Det alvorligste problemet for Haganah var at de jødiske bosetningene i Jerusalem var omringet, og at de ikke var i stand til å bringe inn livsnødvendige og militære forsyninger.
Hovedhensikten med angrepene på de jødiske kommunikasjonslinjene var i mars 1948 å avskjære de jødiske bosetningene i Jerusalem og Negev. I midten av mars ble bosetningene i Negev fullstendig avskåret, og jødene ble tvunget til å kjøre i konvoier med hjemmelagde pansrede kjøretøyer til Jerusalem. Kontakten med bosetningene i Negev ble opprettholdt med to Piper Cub-fly. I slutten av mars 1948 var således Negev, Jerusalem og den vestlige delen av Galilea fullstendig avskåret fra de øvrige jødiske bosetningene i Palestina.
Kampene om veien til Jerusalem
Haganahs problem var nå det faktum at den jødiske bosetningen i Jerusalem var avskåret og at det ikke lenger gikk å etterforsyne dem med pansrede konvoier. Etter at et arabisk forsøk på å avskjære Haifa med et angrep mot kystveien var slått tilbake ble den hittil største operasjonen fra Haganah iverksatt.
Situasjonen i Jerusalem var blitt desperat. Ben-Gurion innså at i en desperat situasjon går man til desperate handlinger og beordret et angrep av brigade størrelse for å bryte beleiringen av Jerusalem. Haganah iverksatte operasjon Nachshon. Denne operasjonen gikk ut på å åpne en korridor mellom Tel Aviv og Jerusalem. Korridoren skulle være ca. 9 km bred på slettene ved kysten og ca. 3 km bred i fjellpassene opp mot Jerusalem. 3 bataljoner ble dannet og oppdraget var å ta og holde høyt lende og arabiske landsbyer i tilknytning til forsyningsruten. En bataljon var ansvarlig for området Hulda og Latrun på kystsletta, en annen fra Latrun til Kiryat Anavim, omtrent 10 km fra Jerusalem. En tredje bataljon ble holdt i reserve. Sjef for Givati-brigaden, Shimon Avidan ble satt til å lede operasjonen.
To viktige hendelser gikk forut for starten av operasjon Nachshon. Den første var at en Haganah kommando-avdeling lykkes i å sprenge hovedkvarteret til Den arabiske frigjøringshær i Ramle. Flere ledende arabere ble drept i angrepet som gjorde det vanskelig for de arabiske styrkene å koordinere og hindre jødene i å gjennomføre sine planer. Det andre var at en arabisk landsby Kastel, mellom Kiryat Anavim og Jerusalem ble tatt av Haganah. Operasjon Nachshon begynte den 5. april ved at jødiske styrker angrep og blokkerte veiene fra de arabiske landsbyene Ramle og Latrun. Samtidig angrep de jødiske elitestyrkene Palmach, Beit Machsir, en arabisk landsby som behersket inngangen til fjellpasset som fører til Jerusalem. Ved midnatt forlot så en konvoi på 60 kjøretøyer fullastet med forsyninger Hulda og kom etter 10 timers kjøring frem til Jerusalem. De arabiske styrkene gikk til motangrep 7 og 8. april og angrep Kastel. Etter seks dagers harde kamper hvor byen skiftet hender flere ganger var de jødiske styrkene i ferd med å tape striden. Men Abd el Kader el-Husseini ble drept da han gikk mot en stilling han trodde var tatt av egne arabiske styrker. Demoralisert på grunn av harde kamper og tap av sin leder trakk araberne seg tilbake og en Palmach styrke satt sammen for å gjenerobre Kastel fant byen forlatt. Flere forsyningskonvoier ble de neste dagene sendt inn til Jerusalem.
Operasjon Nachshon var viktig. Først og fremst fordi den hadde gitt mulighet til å etterforsyne Jerusalem slik at byen holdt ut i ytterligere to måneder. Men også fordi den viste at Haganah var istand til å gjennomføre omfattende og kompliserte operasjoner med store styrker. Slik hadde operasjonen en positiv psykologisk effekt på de jødiske styrkene og en tilsvarende negativ effekt på de arabiske. Men først og fremst var Nachshon viktig fordi den banet vei for Plan D
Plan D
Den arabiske strategien gikk i april og begynnelsen av mai måned ut på å holde seg unna avgjørende kamphandlinger og avvente den britiske tilbaketrekningen da regulære arabiske styrker sto klare og ville rykke inn i Palestina så snart britene hadde trukket seg ut. Haganah på sin side benyttet mulighetene ved den britiske tilbaketrekningen til å besette så mye land som mulig og forbedre sin stilling i henhold til sitt syn om at den part som sto på området ved krigens slutt ville avgjøre hvem området tilhørte. Plan D gikk i korthet ut på at de jødiske styrkene skulle besette og holde alle områder som i FNs delingsplan var forutsatt å skulle tilfalle jødene, i tillegg holde jødiske bosetninger som falt utenom området som i henhold til planen skulle tilfalle araberne, besatt. Områder som ville hindre eller vanskeliggjøre en arabisk innmarsj var svært viktige og Haganah kom mer og mer over i en offensiv rolle. På denne måten ble fler og fler områder rent jødiske, som området mellom Petach Tikvah og Tel Aviv eller rent arabiske som Hebron og Nablus på Vestbredden. I midten av april erobret så deler av Golani-brigaden byen Tiberias i Gallilea. En operasjon som avskar den arabiske befolkningen i området og var årsak til en av de største menneskeforflytningene i krigen da de arabiske innbyggerne flyktet fra sine hjem til flyktningleirer i Jordan.
En annen hendelse var Irguns angrep på landsbyen Deir Yassin i de vestre delene av Jerusalem hvor mer enn 200 sivile arabere ble drept under angrepet. Medlemmer av Irgun hevder de ble angrepet og at dette utløste massakren. Ikke mindre hevdes det fra israelsk hold at Haganah tok sterk avstand fra handlingen. Andre kilder hevder det var 107 drepte, at aksjonen var beordret av Haganah, men at Irgun og Stein gruppen gjorde den skitne jobben og at det var folkemord og en krigsforbrytelse.
Gjennom siste halvdel av april kjempet Haganah om forskjellige posisjoner spesielt i Gallilea og i Haifa hvor de skaffet seg sterke stillinger. Etterhvert kontrollerte de Carmelområdet og store deler av Galliea. I Tel Aviv området var Jaffa ment å skulle være en del av det arabiske landområdet. Arabiske snikskyttere plaget jødiske styrker og beboere i Tel Aviv og den 25. april samlet Irgun 600 mann og angrep langs strandlinjen fra Tel Aviv sydover mot Jaffa. Sterk arabisk motstand tvang tilslutt Irgun ledelsen til å kontakte Haganah og be om støtte. Haganah satte som vilkår at Irgun styrkene stilte seg under kommando av Haganah ledelsen i området. De måtte også love ikke å iverksette nye operasjoner uten i samråd med Haganah. Med støtte fra Haganah fornyet så Irgun sitt angrep, men britiske styrker grep inn og stanset kampene. Haganah styrker og britiske styrker sto så opp mot hverandre i de to ukene som det britiske mandatet hadde igjen i Palestina. Etter at britene hadde trukket ut, renset Haganah styrker området og bare noen få arabiske innbyggere ble tilbake i Jaffa. Da krigen var over bodde det ca. 150 000 arabere igjen i Israel og som i 1982 hadde økt til 550 000 israelske borgere. Ca 750 000 hadde flyktet fra sine hjem.
Kampene om Jerusalem
Operasjon Nachshon sørget for at Haganah fikk inn forsyninger og forsterkninger til Jerusalem. Blant annet deres nye brigade Harel – brigaden under ledelse av Yitzhak Rabin. De jødiske områdene lå i nord, vest og sørvest for byen, mens de arabiske var i nordøst og øst, blant annet i bydelen Sheik Jarrach som var viktig for britene fordi evakueringsveien til flyplassen i Jerusalem gikk gjennom området, den var viktig for araberne som hadde bodde der i uminnelige tider og for jødene som ønsket full kontroll over Jerusalem.
Tre dager etter katastrofen i Deir Yassin angrep araberne en jødisk kolonne med syke og sårede som forsøkte å ta seg fram til Hadassah sykehuset som lå i Sheik Jarrach. Britene nektet å gripe inn og de hindret også Haganah i å gripe inn og kampene fortsatte derfor i 7 timer før jødene klarte å rive seg løs i ly av mørket med mange døde og sårede.
I resten av perioden frem til de britiske styrkene trakk seg ut fra Palestina, pågikk det harde kamper mellom Haganah, Irgun og Lehi på den ene siden og arabiske styrker på den andre. Britene var i slutten av april og begynnelsen av mai generelt ute av stand til å opprettholde ro og orden. De var opptatt av å trekke seg ut av sine operasjonsområder til oppsamlingsområdet i Haifa, hvor de holdt havneområdet besatt til tilbaketrekningen var fullført. Etterhvert som de britiske styrkene trakk seg ut, etterlot de seg et vakuum da de ikke var i stand til å overlate autoritet til noen av partene og det kom derfor til økende kamphandlinger om kontroll med de forlatte territoriene. Den 14. mai kl 16.37 uttalte Ben-Grion i en radiotale fra Tel Aviv ordene: «Herved proklameres at den jødiske staten i Palestina skal hete Medinat Jisrael[...] og den skal bli kjent under navnet Israel.»(sic) Staten Israel var formelt erklært dannet. Natten mellom 14 og 15. mai 1948 krysset de arabiske hærstyrkene grensene til det tidligere britiske mandatområdet og angrep den nyetablerte staten Israel.
Israels styrker
Israel var ikke uforberedt. De forskjellige jødiske forsvarsforbund, som nå ble samlet under navnet Israel Defence Forces (IDF), offisielt dannet den 28. mai 1948, og som bare seks måneder tidligere kun hadde hatt drøyt 4,000 mann, hadde nå vokst til 40,000. De var imidlertid meget dårlig utrustet, og hadde i starten verken tunge våpen, stridsvogner eller fly. IDF besto av 9 selvstendige brigader, hver med et territorielt ansvar:
Mangelen på våpen, spesielt tunge støttevåpen var påtagelig.
Britene åpnet også de jødiske flyktningleirer på Kypros, hvor det jødiske forsvarsforbundet Haganah, frem til uavhengigheten hadde trent mange hundre menn og kvinner til soldater, og disse ble nå raskt overført til slagmarkene i Israel. Ytterligere 5,000-6,000 frivillige Machal fra hele verden meldte seg i de følgende måneder til soldattjeneste på israelsk side.
Arabiske styrker
I april 1949 ble kong Abdullah av Transjordan utnevnt til øverstkommanderende for de samlede arabiske styrkene. Utnevnelsen skapte sterke mistanker blant araberne om at kong Abdullah ville benytte sin militære styrke til å skape et større Jordan, gjennom å forene øst- og vestbredden i Jordandalen. I det hele tatt var den arabiske ledelsen sterkt preget av mistenksomhet overfor hverandre, uenighet og diskusjoner.
Styrken hadde en begrenset mengde fly til disposisjon.
Forløp 15. mai til 11. juni 1948
Syriske styrker angrep i nord Gallilea, med hensikt å bryte gjennom de israelske forsvarslinjene, nå fram til de arabiske landsbyene i områdene rundt byen Nasaret, for derfra å angripe Haifa som hadde moderne havnefasiliteter og var endepunkt for oljeledningen fra Irak. Mellom 15 og 21. mai 1948 var det harde kamper spesielt i området like syd for Genesaretsjøen. Syriske styrker presset hardt for å åpne inngangen til Jordandalen, men israelerne klarte å få nyanskaffet artilleri i stilling og den 23. mai 1948 trakk de syriske styrkene seg tilbake og forsøkte senere ikke å angripe området rett sør for Genesaretsjøen. Den senere legendariske general og forsvarsminister Moshe Dayan, hadde fått og utført ordren: «Hold Jordan-dalen».
Irakiske tropper krysset Jordanelven den 15. mai, og samme dag sørget israelske ingeniørsoldater for at broene oppe på den libanesiske grensen ble sprengt, slik at libanesiske stridsvogner ble forhindret i å rykke sydover. På sørfronten rykket de egyptiske styrkene mot Tel Aviv, men et overraskende israelsk luftangrep, som forøvrig var en teknisk fiasko, hadde en psykologisk innvirkning på de egyptiske styrkene som gjorde at offensiven ble stanset. Samtidig ble et irakisk forsøk på å dele landet i to slått tilbake på samme måte som den egyptiske offensiven mot Tel Aviv, ettersom ingen hadde forventet å se israelske fly. Etterhvert ble også de jordanske styrkene slått på grensen til det Vestbredden, og frontlinjen ble presset dypere inn i landet, men Israel lyktes aldri i å erobre Gamlebyen i Jerusalem. I nord ble libanesiske styrker slått tilbake ved landsbyen Al-Malkiyya, og Israel okkuperte deler av Sør-Libanon. Etter de arabiske tilbakeslagene endret krigen karakter, og intensiteten sank. Den 11. juni 1948 signerte alle araberlandene, med unntak av Irak, våpenhvile med Israel.
Den første våpenhvilen
Våpenstillstanden som ble signert den 11. juni 1948 var kjærkommen for Israels utslitte styrker. Den ga mulighet for å etterforsyne den hardt pressede israelske kolonien i Jerusalem, som på dette tidspunkt bare hadde tre dagers forsyninger igjen. De ga også evne til å ta imot forsyninger av våpen, spesielt fra Tsjekkoslovakia som kom inn i landet sjøveien. IDF fikk tilført artilleri og en ny pansret avdeling, den 8. panserbrigade ble etablert med panserkjøreøyer av forskjellig art fra de fleste hjørner av verden
En tragisk episode forekom. Ben-Gurion var redd for at enkelte grupperinger ville prøve å danne private hærer. Dette var bakgrunnen for dannelsen av IDF den 28. mai 1948. Våpenmakten skulle under kontroll. Irgun hadde samlet 900 frivillige og en mengde våpen i Europa som nå seilte mot Israel i et skip ved navn Altalena. Skipsnavnet var dekknavnet til Ze'ev Jabotinsky, som hadde dannet Irgun og som la Irguns ideologi. Ben-Gurion krevde at våpnene skulle overleveres IDF og at mennene skulle stille seg under IDF kommando. Irgun nektet og skipet gikk tilsist på grunn på stranden i sentrale Tel Aviv. Det brøt ut kamper mellom styrker fra IDF og Irgun og 15 mennesker ble drept. Altalena ble tilsist senket av artilleriild. Den 28. juni 1948 ble alle Israels væpnede styrker avkrevd en lydighetsed til Israel og Irgun opphørte å eksistere.
De forenede nasjoner hadde utnevnt den svenske greven Folke Bernadotte, kjent fra innsatsen for å frigjøre norske og danske fanger i operasjonen med De hvite bussene fra tyske konsentrasjonsleirer i 1945, som megler i konflikten. Bernadotte presenterte en plan hvor hele Gallilea ble israelsk, mens hele Negev ble arabisk. Jerusalem skulle forbli under beskyttelse av De forenede nasjoner, og den arabiske delen av Palestina skulle administreres av Jordan. Forslaget ble blankt avvist av begge parter som fortsatte å forberede seg på neste sammenstøt som de visste ville komme ved opphør av våpenhvileavtalen den 9. juli 1948.
Nye krigshandlinger – Nordfronten
Den arabiske frigjøringshæren lå i stillinger i sentrale Galilea. Syriske styrker okkuperte den østlige bredden av Jordanelva, mens libanesiske styrker lå langs dagens grense fra Rosh Hanikra på middelhavskysten og østover til Bint Jbeil. Hovedmålet for IDF var nå å få kontroll på Gallilea og nordre delen av Israel. De hadde brukt våpenhvilen til å forsterke stillingene sine og Alexandroni-, Golani-, Carmeli-, Oded- og den 7. brigade var tilført Galilea. Den israelske planen var å rette et angrep mot Den arabiske frigjøringshær, som de anså som den svakeste arabiske avdelingen for deretter å kaste syrerne ut av østbredden av Jordanelven. Angrepet startet om kvelden 9. juli. IDF mislykkes i sitt forsøk på å avskjære de syriske styrkene og syrerne angrep om morgenen 10. juli. Ingen av partene gjorde nevneverdig fremgang og da den andre våpenstilstanden ble innført etter harde kamper var stillingene omtrent som da de begynte 9 dager tidligere.
Lenger vest angrep IDF med den hensikt å ta områdene rundt byen Nasaret som var holdt av Den arabiske frigjøringshær. Så snart som det ble klart at libaneserne ikke hadde til hensikt å blande seg inn i kampene, frigjorde IDF alle sine styrker i et konsentrert angrep og den 16. juli overgav byen Nasaret seg til IDF styrker. Den arabiske frigjøringshær trakk seg tilbake i nordøstlig retning og da den andre våpenhvilen kom istand var kun en liten enklave med ryggen mot den libanesiske grensen besatt av arabiske styrker i Galilea.
Nye krigshandlinger – Sentrale Israel og Jerusalem
Israelernes største problem i sentrale Israel var Den arabiske legion, som var den antatt beste arabiske militære avdelingen. Den sto under ledelse av et britisk offiserskorps og beleiret Jerusalem. Fra byene Ramle og Lod som de holdt utgjorde de også en direkte trussel mot Tel Aviv, det største israelske befolkningssentret. I tillegg befant den eneste internasjonale flyplassen i området samt det største jernbaneknutepunktet i Israel seg i Lod.
IDF hadde som hensikt å angripe i to faser. Fase en gikk ut på å ta og holde Lod og Ramle på den sentrale kystsletta. Fase to gikk ut på å erobre Latrun og Ramallah for slik å heve beleiringen av Jerusalem. 9. juli startet angrepet hvor IDF for første gang satte inn stridsvogner. Etter mye problemer fordi IDF var uvant med å benytte pansrede kjøretøyer og etter en usedvanlig dristig aksjon fra Moshe Dayans bataljon, lykkes Yiftach brigaden i å besette Ramle og Lod, og den arabiske befolkningen flyktet «en masse». På grunn av IDFs suksess falt sjefen for Den arabiske Legion John Bagot Glubb ut med kong Abdulla og flere arabiske ledere, som så på tapet av Lod og Ramle som forræderi fra Glubbs side. Glubb valgte å holde Latrun og hadde ikke styrker nok til å hindre at Lod og Ramle falt. Da det ble klart for israelerne at De forenede nasjoner ganske snart ville tvinge gjennom nok en våpenhvile, la de planen om angrep på Ramallah på hylla og konsentrerte seg om Latrun. Angrepet startet natten mellom 15 og 16. juli og fortsatte til den nye våpenhvilen kom i kraft. Kampene om Latrun ble noen av de hardest under hele krigen og IDF klare ikke å ta Latrun. Byen forble på arabisk hender i enda 19 år og ble først erobret av israelske styrker i seksdagerskrigen i 1967.
Nye krigshandlinger Sørfronten
De egyptiske styrkene besto av fire brigader som holdt en linje fra Asdod via Hebron til Betlehem og derfra til Jerusalem. Natten mellom 9 og 10. juli angrep IDF med hensikt å bryte gjennom de egyptiske linjene og heve blokaden av de israelske bosetningene i Negev. Etter harde kamper lykkes det israelerne og da neste våpenhvile satte inn den 18. juli hadde IDF åpnet en smal korridor til Negev og således brutt vest-øst kontakten og frontlinjen til egypterne.
Den andre våpenhvilen – Drapet på grev Folke Bernadotte
Israelerne benyttet tiden godt og fikk inn nye og bedre våpen, blant disse tidligere tyske Messerschmitt jagerfly og tre B-17 bombefly hjulpet av Tsjekkoslovakia. Med bombeflyene bombet israelerne både Kairo og Damaskus. Gradvis lærte også IDF seg hvordan de nye våpnene som artilleri, bombekastere og stridsvogner skulle brukes og samvirke mellom infanteri og de nye støttevåpnene.
Grev Bernadotte presset samtidig på med sin plan som ville gitt arabisk kontroll over Negev og Ramle.- Lod området og latt Israel få Galilea. Flyplassen i Lod skulle under kontroll av De forenede nasjoner. For den unge israelske regjeringen var dette en umulighet å gå med på. Den 17. september 1948, etter at en ny rapport var sendt De forenede nasjoner, kjørte grev Bernadotte gjennom Jerusalem mot Governmental House sammen med FN-observatøren André Serot. Bilen ble stanset av fire menn og Bernadotte og Serot ble myrdet. Årsaken var at den ytterliggående gruppa Lehi ville forhindre Bernadottes plan som blant annet ga de arabiske flyktningenes rett til å returnere til sine hjem. Drapene ble ledet av Yehoshua Zetler og utført av en gruppe på fire menn ledet av Meshulam Markover. Yehoshua Cohen avfyrte skuddene. Lehi-lederne Nathan Yellin-Mor og Matitiahu Schmulevitz ble arrestert to måneder etter drapet. Alle mistenkte fikk imidlertid amnesti etter krigen, av Israel i 1949. Drapet sjokkerte en hel verden og ga David Ben-Gurion anledning til å tvinge Irgun inn under kontroll av IDF og å legge ned Lehi, slik at israelerne fikk kontroll med gruppa. Israelske styresmakter arresterte om lag 200 medlemmer av Lehi. Reaksjonen på drapet var internasjonalt meget sterk og plasserte Israel i en vanskelig politisk situasjon. Bernadottes forslag, som var avvist av både israelere og arabere var ikke lenger bare et forslag, det var blitt et politisk testament over den nye statens umedgjørlighet. Egypterne innså imidlertid ikke hvor delikat situasjonen var blitt for Israel. En del av våpenhvileavtalen gikk ut på at israelske styrker skulle ha rett til å etterforsyne bosetningene i Negev. Dette punktet motsatte egypterne seg og det ga Israel påskudd til å heve våpenhvilen og angripe på nytt.
Avgjørelsen
På nordfronten i Galilea var den arabiske frigjøringshær trengt opp mot den libanesiske grensen. Styrken var redusert til om lag 3 -4 000 mann. IDF hadde til hensikt å ødelegge styrken en gang for alle og satte inn Oded- Golani-,Carmeli-brigaden samt 7. brigade. Kampene startet 28. oktober 1948 og de arabiske styrkene ble angrepet fra flere kanter samtidig og senere i de etterfølgende dagene. Den 31. oktober stilnet kamphandlingene av i Galilea. IDF fortsatte over grensen til Libanon og besatte landområdet i syd-Libanon frem til elven Litani. Dette landområdet ble så brukt aktivt i våpenhvileforhandlingene som fulgte i 1949. De syriske styrkene holdt sitt brohode på Golanhøyden og IDF fikk ikke syrerne bort derfra før i seksdagerskrigen i 1967. Hele Galilea var på israelske hender. På sørfronten startet en forvirrende rad av kamper. IDFs intensjon var å angripe og skape korridorer i de egyptiske frontlinjene for å avskjære egypterne. De israelske angrepene var dårlig koordinerte og førte flere ganger bare til store tap for israelerne. Bare gjensidig mistillit og fullstendig mangel på samarbeide mellom de arabiske styrkene og mellom den arabiske ledelsen hindret israelerne i å få et større tap. Først 20. oktober, etter at Givati brigaden var flyttet fra Galilea og til Negev klarte IDF å få noen bevegelse i striden og den 21. oktober inntok IDF Beersheba, den største byen i Negev. De egyptiske styrkene lykkes i all hovedsak å trekke seg inn i områdene rundt Gaza og Faluja.
Skulle Israel sikre seg at Negev ble israelsk måtte de derfor sikre seg området og slå de egyptiske styrkene. Grev Bernadottes plan hvor Negev skulle tilhøre araberne var fortsatt levende blant medlemmer av De forenede nasjoner. IDF samlet derfor alle tilgjengelige styrker, 8. pansrede brigade, Negev-, Golani-, Harel-, og Alexandroni-brigaden. Planen var at IDF skulle bryte forbindelsene mellom de egyptiske styrkene i Gaza i vest og styrkene i øst som var innesluttet i Faluja. Deretter skulle de israelske styrkene angripe inn i Sinai, svinge nordover mot kystbyen El-Arish på egyptisk side av grensen og på den måten sperre de egyptiske styrkene inne i Gaza. Operasjonen startet 22. desember 1948 og pågikk til 8. januar 1949. Målene ble nådd, men 1. januar 1949 kom en overraskelse. USAs ambassadør til Israel leverte en note fra den britiske regjering som stilte som ultimatum at dersom IDF ikke trakk seg ut av Sinai, ville britene være forpliktet til å overholde den egyptisk-britiske pakten av 1936 og komme Egypt til unnsetning. Av forsiktighetsgrunner beordret derfor Ben-Gurion IDF til å utsette det avgjørende angrepet på El-Arish og trekke se ut av Sinai 2. januar 1949. IDF fortsatte så angrepet mot egypterne fra Negev, på egen side av grensen. De angrep Rafah på grensen mellom Egypt og Gaza som de tok, og tvang slik den egyptiske ledelsen til å innse at det bare var kort tid før de egyptiske styrkene ville være nedkjempet. Egypt anmodet derfor om å starte våpenhvileforhandlinger.
Det internasjonal presset mot Israel var økende. Britene sendte jagerfly til Sinai for å påse at alle israelske soldater var trukket ut av egyptisk område og det kom til kamper mellom israelske Messeschmitt og britiske Spitfire jagerfly. Disse kampene resulterte i at 5 britiske fly ble skutt ned. Fire i luftkamper og ett av luftvernartilleri. Senere samme dag kom et Mosquito med eskorte av to Hawker Tempest jagerfly for å søke etter de nedskutte britiske flyene. Det endte med at et av Tempest flyene ble skutt ned. Britene var rasende og stilt overfor konkrete trusler gikk israelerne med på våpenhvile med effekt fra 7. januar 1949.
Israelerne hadde ikke full kontroll over Negev. Jordan kontrollerte de aller sydligste områdene. Israel anså det gunstigste tidspunktet for å sikre kontroll å være tidspunktet rett etter at våpenhvile avtalen med Egypt var underskrevet, men før forhandlingene med Jordan tok til. I en operasjon som pågikk fra 6 til 10. mars 1949 tok Israel derved full kontroll over Negev.
Da krigen sluttet i juni 1949 i en endelig våpenhvile, hadde Israel tatt nye områder, slik at de hadde et sammenhengende land. Nabolandet Transjordan hadde besatt Vestbredden og halvdelen av Jerusalem, og Egypt holdt Gazastripen. En meget stor del av araberne flyktet som følge av krigen. I en bok av historikeren Benny Morris hevdes det at dette var dirigert av den israelske hæren, ovenfra. Benny Morris har senere antatt at rundt 5 % av araberne flyktet etter oppfordring fra sine egne arabiske ledere.
Krigsslutt
Våpenstillstand mellom Egypt og Israel ble underskrevet på Rhodos 24. februar 1949. Grensene mellom Egypt og Israel gikk langs frontlinjene og Gaza kom derfor under egyptisk kontroll. De omringede egyptiske styrkene ved Faluja marsjerte hjem og krysset grensen til full militær honnør fra IDF. Israel hadde kontroll over Negev. Så fulgte våpenhvileavtale mellom Israel og Libanon den 23. mars 1949 og IDF trakk seg ut av de okkuperte områdene i Sør-Libanon. Transjordan og Israel skrev våpenhvileavtale 3. april 1949 og Syria skrev tilslutt under 20. juli 1949.