cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dalwhinnie (destilleri)
John Grant, George Sellar og Alexander Mackenzie grunnla destilleriet Strathspey i 1897. Produksjonen startet i 1898, men selskapet gikk konkurs samme år. Destilleriet ble så solgt til A.P. Blyth i 1898, og overtatt av hans sønn som gav destilleriet navnet «Dalwhinnie». I 1905 kjøpte det amerikanske selskapet Cook & Bernheimer destilleriet. de var på utkikk etter malt for å produsere blandet whiskey for det amerikanske markedet, og dette var den første amerikanske investeringen i skotsk whiskyindustri. Den amerikanske involeringen varte fram til alkoholforbudet i USA i 1920, og destilleriet fikk igjen skotske eiere da det ble kjøpt av Lord James Caler, en av eierne av whiskyblanderen MacDonald Greenlees. Etter at MacDonald Greenlees har blitt tatt over av Distillers Company Limited, har Dalwhinnie blitt med i gruppen til blanderen James Buchanan som er kjent for sin «Black & White»-blended whisky.
Xiangyang
Xianggang kan sikte til:
Dalwhinnie (destilleri)
En brann i 1934 stoppet produksjonen i tre år, og gjenåpningen i 1938 varte ikke så lenge før utbruddet av andre verdenskrig førte til restriksjoner på kjøp av bygg. Etter gjenåpningen i 1947 har produksjonen gått uavbrutt fram til i dag, selv om malting på stedet ble avsluttet i 1968.
Gasslys
Gasslys (originaltittel Gaslight) er en amerikansk thrillerfilm fra 1944 basert på Patrick Hamiltons skuespill Gas Light fra 1938. Den handler om en mann som manipulerer sin kone slik at hun tror hun er gal.
Fylkesvei 462
Fylkesvei 462 (Fv462) går mellom Hægelandskrossen i Vennesla og Bjelland i Lindesnes.
Gasslys
Det ble laget en britisk filmatisering av skuespillet allerede i 1940 med Thorold Dickinson som regissør. Den nye, amerikanske versjonen ble regissert av George Cukor og hadde Ingrid Bergman, Charles Boyer og Joseph Cotten i hovedrollene. 18 år gamle Angela Lansbury deltok også med sin første filmrolle. Gasslys var større og hadde et høyere budsjett enn den britiske filmatiseringen. I Storbritannia fikk den amerikanske versjonen tittelen The Murder in Thornton Square slik at den ikke skulle forveksles med deres versjon. Filmen fraviker fra skuespillet flere steder, men hovedkonflikten er med.
Fylkesvei 462
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Gasslys
Gasslys fikk god kritikk og ble nominert til sju Oscar-priser. Bergman vant Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for sin rolleskildring, og William Ferrari, Cedric Gibbons, Paul Huldschinsky og Edwin B. Willis vant Oscar for beste scenografi for dekorarbeidet. Ellers ble filmen nominert til beste film, beste mannlige hovedrolle (Boyer), beste kvinnelige birolle (Lansbury), beste filmatisering (John L. Balderston, Walter Reisch og John Van Druten) og beste kinematografi, sort-hvitt (Joseph Ruttenberg).
Det amerikanske filminstituttet (AFI) har kåret Gasslys til tidenes 78. beste spenningsfilm fra USA.
Handling
Filmen er en thriller hvor hovedpersonen Paula Alquist (Ingrid Bergman) opplever en rekke uforklarlige hendelser som får hennes mann, Gregory Anton (Charles Boyer), til å hevde at hun er gal. Det viser seg senere at det er han som står bak disse hendelsene.
Nanshan
Nanshan kan sikte til:
Hank Marvin
Hank B. Marvin (født Brian Robson Rankin 28. oktober 1941, Newcastle upon Tyne i England) er ledende gitarist i instrumentalgruppen The Shadows, som opprinnelig var en backinggruppe for Cliff Richard.
Marvin var den første stjernegitaristen i Storbritannia. Jimi Hendrix besøkte Marvin som Hendrix viste stor respekt. The Shadows inspirerte gitarister som Eric Clapton, David Gilmour, Brian May, Jean-Pierre Danel, George Harrison, Mark Knopfler, Neil Young og Pete Townshend. The Shadows regnes som Englands mest innfytelsesrike band før The Beatles. Marvin var 18 år gammel da instrumentalen «Apache» (skrevet av Jerry Lordan) gikk til topps på hitlistene.
Selv om hverken Hank Marvin eller The Shadows var særlig kjent i Statene, til tross for flere deltakelser i Ed Sullivan's Show, så er Marvin oppført av Frank Zappa, som en som tidlig influerte på «the first Mothers of Invention album», og Afrikaa Bambaataa så på gruppens første UK-nummer en single «Apache» som en stor påvirkning.
Han var ansvarlig for «Geronimo» for The Shadows og «The Day I Met Marie», og som samarbeider med Bruce Welch, Brian Bennett and John Rostill skrev han andre hits hovedsakelig for Cliff Richard, «I Could Easily Fall in Love with You» and «In the Country».
Marvin hadde i 1988 en gjesterolle ved en konsert av Jean-Michel Jarre. Han hadde også en gjesteopptreden med Dire Straits på Wembley Arena i 1985.
Bakgrunn og familie
Marvin har bodd i Perth, Western Australia siden 1986.
Marvin er svært nærsynt og har vært avhengig av briller siden han var 9 år gammel. De store brillene har vært hans kjennetegn på samme måte som for Buddy Holly. Han har vært Jehovas vitne siden han var 32 år gammel. Han sluttet å delta i dør-til-dør misjonsarbeid på grunn av sin kjendisstatus.
Sønnen Dean døde 34 år gammel i 1997 på et herberge for husløse.
Meykonungar
Meykonungar (Meykòngr) eller møykonger er et litterært begrep som brukes for å forklare kvinner med en helt spesiell rolle i islandsk sagalitteratur. En meykonungar er en kvinnelig regent som ikke har noen menn i posisjon over seg. Hun har ikke en levende far, ingen brødre og ingen mann.
Møykonge-fortellinger er unikt for islandsk sagalitteratur, islandske sagaforfattere utviklet og eksprimenterte med en type bridal-quest romanse som ikke finnes i andre steder i det store internasjonale korpus av europeisk fiksjon fra middelalderen.
Meykonungar skiller seg fra for eksempel en skjoldmø, en kvinnelig kriger, ved at de ikke nødvendigvis selv er aktive krigere. Elìnborg, som overtok Frakkland fra sin far nektet å forsvare landet mot en spesielt offensiv frier og ble tvunget til å søke hjelp fra en frier hun allerede hadde avvist og så på slaget fra et tårn. Kvinnenes motvilje mot å krige kan ha en sammenheng med at det ikke var forventet at de skulle være gode krigere, som igjen demonstrerer deres behov for en mann. Istedenfor bruker de sin overlegne intelligent og ofte magi mot sine friere.
Dependensparsing
Dependensparsing er parsing av naturlige språk i henhold til en dependensgrammatikk (DG). Slik parsing resulterer i et dependenstre, en graf som angir hvordan ord i en setning er over- og underordnet hverandre og hva slags relasjoner de har overfor hverandre.
Dependensgrammatikk
Moderne dependensgrammatikk (DG) tilskrives gjerne Lucien Tesnière og hans posthume verk Les eléments de syntaxe structurale (1959). DG forfekter at språklige strukturer er binære, antisymmetriske relasjoner mellom ord.
Eksempel på dependenstre
Dependenstreet for setningen "Jagland skal lede utenrikskomitéen" med annoteringer fra Universal Dependencies ser slik ut:
Data- og regelbaserte metoder
Det finnes flere typer dependensparsere som benytter seg av forskjellige metoder for tekstanalyse, bl.a. regelbaserte parsere og datadrevne parsere. Regelbaserte parsere bruker en formell grammatikk for å analysere tekst. Denne formelle grammatikken representerer et språk, og er satt sammen av regler for hvordan språket er bygget opp. Reglene som parseren bruker er menneskeskapte og kan ta lang tid å lage. Ord som kan være flertydige eller høre til flere ordklasser er et problem for regelbaserte parsere, fordi det ofte finnes mange regler som kan representere den samme setningen. For at denne typen parsere skal komme frem til den korrekte analysen kan den bruke statistikk for å avgjøre hvilken analyse som er mest sannsynlig.
Ulike parsere
Vi har tre ulike avhengighetsbaserte parsere: Syntaktiske parsere, statistiskeparsere og datadrevne parsere.
Syntaktiske parsere søker gjennom alle mulige parsertre for en setning for å velger den mest sannsynlige.
Statistiske parsere har predefinerte regler i samsvar med sannsynlighet for å finne meningen med setningen. Den tilegner hver regel med en sannsynlighet som vil gi den relative frekvensen av den regelen.
Datadrevene parsere har i motsetning til statistiske parsere ingen predefinerte regler, men tar inn et annotert tekstkorpus. Når det har blitt gjort vil den kunne annotere ikke-annoterte tekster ved hjelp av sannsynlighet.
Verktøy
Det finnes en rekke tilgjengelige modeller for dependensparsing på internett. Blant disse har vi: Python-biblioteket spaCy har også støtte for dependensparsing samt visualisering av resulterende trær.
Evaluering
Det er også vanlig å ta i bruk vanlige mål for resultater til analysen, og for å kunne gjøre dette kreves det et gyllent eksempel med annotert data: altså data som er helt riktig annotert. Hvis vi da bruker verktøyet på denne gylne dataen, vil vi kunne regne ut mål som f.eks. "UAS" ("Unlabeled Attachment Score") som representerer gjennomsnittlig prosent av hvor ofte modellen gjettet riktig hode på eller "LAS" ("Labeled Attachment Score") som er gjennomsnittlig riktig gjettet for både hode og dependens etikett. Dette er viktig for å kunne teste verktøy opp i mot andre verktøy, og hvis de er trent og evaluert på samme data kan vi da få et mål på hvilket verktøy som er best under de forhold.
Trebanker
I lingvistikk er en trebank et analysert tekstkorpus som annoterer syntaktisk eller semantisk setningsstruktur. Konstruksjonen av analyserte tekstkorpora i begynnelsen av 1990-tallet revolusjonerte datalingvistikken, som dro fordel av empiriske data på stor skala. Utnyttelsen av trebankdata har vært viktig siden den første store trebanken, The Penn Treebank, ble publisert. Selv om trebanker har sitt utgangspunkt i datalingvistikk, har verdien av trebanker blitt mer verdsatt i den helhetlige lingvistikkforskningen. For eksempel har annoterte trebankdata vært avgjørende for syntaktisk forskning for å teste språklige teorier om setningsstruktur mot store mengder naturlig forekommende eksempler.
En avhengighetstrebank er en samling av setninger fra naturlige språk hvor avhengighetene til ordene er merket.
Shared Task
CoNLL er en årlig konferanse for maskinell naturlig språklæring, som hvert år har en oppgave der flere deltakere tar for seg en relevant oppgave, eller Shared Task. Dependensparsing har vært tema flere ganger.
2006: Multi-Lingual Dependency Parsing
Oppgaven som markerte den tiende CoNLL-konferansen (CoNNL-X) innførte conllx-formatet som en standardisert representasjon av en trebank som kunne brukes på tvers av (naturlige) språk. Trebanker for 13 ulike språk ble konstruert, og deltakerne fikk i oppgave å trene dependensparsingmodeller for disse språkene. Disse modellene ble deretter evaluert etter to målestokker: hvor stor andel av dependensrelasjonene som ble funnet og markert med riktig «tagg» (LAS, labeled attachment score) og tilsvarende uten hensyn til om taggen var riktig (UAS, unlabeled attachment score). McDonald et al. oppnådde best resultat med gjennomsnittlige poengsummer på henholdsvis 80,3 og 86,6 på tvers av språk. Et av funnene Buchholz og Marsi trakk frem var at datasettene for noen språk var jevnt over enklere enn andre å få høy poengsum på, da en slik tendens ble funnet på tvers av deltakerne. De var imidlertid avventende med å bruke dette til å påstå at noen språk var enklere enn andre.
2007: Dependency Parsing: Multilingual & Domain Adaptation
I 2007 ble oppgaven fra året før, utvikling av en parser som skal fungere på tvers av språk, videreført med et nytt utvalg av språk. Samtidig ble en sideoppgave innført der en parser for engelsk skulle videreutvikles til å fungere på et nytt felt, eller domene.
De flerspråklige parserne ble i denne oppgaven evaluert på et utvalg av språk som skulle representere en større grad av typologisk variasjon. På disse språkene fikk Nilsson best resultat for LAS (80,32) og Nakagawa best resultat for UAS (86,55). Når man ser på de fire språkene som overlappet med 2006-oppgaven ble resultatet for to språk forbedret og ett språk forverret, mens det siste stod på sted hvil. Her turte Nivre et al. å konkludere med at språk med mye morfologi ga konsekvent lavere resultater enn språk med lite morfologi.
2017: Multilingual Parsing from Raw Text to Universal Dependencies
Med oppgaven i 2017 hadde man et helt nytt utgangspunkt takket være Universal Dependencies, som ga et treningsmateriale bestående av trebanker for over 50 språk med konsekvent annotering på tvers av språk. Zeman et al. rapporterte at Stanford var i stand til å oppnå et gjennomsnittlig LAS-resultat på 81,77 for 55 trebanker som dekket over 40 språk, med det forbehold at dette resultatet ikke kunne sammenlignes direkte med tidligere resultater.
Anton Mohr
Anton Mohr (født 8. februar 1890 på Fjøsanger i Bergen, død 14. september 1968) var en norsk økonomiprofessor, kjent for et titalls bøker om reiser og økonomiske forhold fra hele verden.
Etter Latinskole i Bergen og cand.philos. i historie fra Det Kongelige Frederiks Universitet 1915 ble han dr.philos. 1923 på en avhandling om Nilens økonomi. Han fortsatte i Kristiania som universitetsstipendiat i politisk geografi 1926 til 1931. Mohr bistod i planleggingen av Norges handelshøyskole 1933–36, og ble den 1. juli 1936 konstituert samme sted som dosent i handelsgeografi sammen med Axel Sømme. De to ble således blant de fire første tilsatte ved den nye institusjonen. Hans fagområde ble senere omgjort til handelshistorie og kolonialpolitikk. Mohr ble i 1943 innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi. Fra 1946 til 1960 var han professor i økonomisk historie.
Han reiste i 1913 med foreldrene på en verdensomfattende tur og skrev over 1300 artikler i Aftenposten der han var fast utenriks-kronikør fra 1920. I tillegg til flere økonomiske avhandlinger skrev Mohr reiseskildringer, barnebøker og tre verk om Napoleonstiden. Mohr var ridder i 1. klasse av St. Olavs Orden og kommandør av Italias kroneorden.
Familie
Han var sønn av den bergenske korngrossist Conrad Mohr (1849–1926) og Agnethe Kropelien (1861–1905) og vokste opp i «Villa Stupet» på Fjøsanger, tegnet av arkitekt Peter Andreas Blix og oppført i 1882. Anton Mohr overtok det nedsarvede huset i 1959 og bygde nytt, men donerte den opprinnelige spisestue i 1962 til Norges Handelshøyskole, som har brukt det som representasjons- og selskapslokale. Faren Conrad var konsul for Tyskland, og Keiser Wilhelm II besøkte hver sommer frem til den andre verdenskrig. Anton Mohrs bror var godseieren Wilhelm Mohr (1886–1978) som var far til flygeren Wilhelm Mohr.
Selv giftet Anton seg i 1916 med Karen Anker Vogt (1889–1919), i 1924 med Ragna Abigael Stang Braadland (1905–; datter av minister Birger Braadland) og sist med Ingeborg (Inger) Kristina Haraldsen (1900–).
EM i vintertriatlon 2008
Vintertriatlon består av løping, sykling og langrenn.
Feiringen av 30. november i Sverige
'''Feiringen av 30. november i Sverige''' var en årlig hendelse som varte fra 1853 til 2000-tallet. Feiringen markerte Karl XII av Sveriges dødsdag i 1718. Markeringen var i perioden etter andre verdenskrig ofte preget av konflikter mellom svenske nasjonalister og hvit makt-grupper på den ene siden, og antirasistiske motdemonstrasjoner og organisasjoner på den andre. På 1990-tallet fikk feiringen stor oppmerksomhet i svensk media, og store politiressurser ble i denne perioden brukt for å stanse de mange fysiske konfliktene som oppstod. I de siste årene har de store, organiserte markeringene forsvunnet mer og mer, mye grunnet aktivt motarbeidelse fra antirasistiske organisasjoner.
Tidlig historie
I 1853 begynte studenter i byen Lund i Skåne å feire Karl XII dødsdag 30. november med fakkeltog, taler og kransenedleggelse ved minnesmerket til kongen. Feiringen ble en årlig begivenhet, og ble opprettholdt frem til 1921, bare avbrutt av en motdemonstrasjon i 1921 og av 1. verdenskrig, da mange studenter gjennomførte soldattjeneste. I 1921 mistet feiringen offisiell støtte fra Universitetet i Lunds studentforening, og en egen forening, 30-novemberföreningen, ble i stedet dannet, slik at markeringen kunne fortsette hvert år.
Utover på 1920-tallet tok feiringen til seg flere og flere nasjonalsosialistiske og nasjonalistiske elementer. På 1930-tallet ble flere nasjonalsosialistiske organisasjoner, som Lindholmsrörelsen og Nordisk Ungdom mer involverte i markeringen. Samtidig spredte markeringen av dagen seg til flere andre svenske byer og tettsteder i denne perioden.
Etter andre verdenskrig oppnådde markeringen lav oppslutning og ingen offisielle feiringer ble arrangert. I 1965 ble markeringen offisielt gjenopptatt i Lund, og fortsatte relativt uforstyrret utover på 1970- og 1980-tallet.
Økende oppmerksomhet og motdemonstrasjoner
Sammen med fremveksten av nasjonalistiske og raseorienterte organisasjoner og partier i Sverige i løpet av 1960- og 1970-tallet økte også feiringen av 30. november. På 1970-tallet begynte flere grupper, som Sveriges Nationella Förbund, Nysvenska Rörelsen og Bevar Sverige Svenskt å markere dagen i Stockholm. På denne tiden oppstod det også flere motdemonstrasjoner, arrangert av svenske antirasister. Møtet mellom feirende og motdemonstranter ledet til mindre fysiske og verbale sammenstøt.
I andre halvdel av 1980-tallet ble feiringen mer politisk. Politiet økte sikkerhetsopplegget for å skille de feirende og motdemonstranter. I 1985 og 1986 pågikk det en lang rettssak mot flere medlemmer fra det høyreekstreme partiet Nordiska Rikspartiet, som igjen påvirket motsetningene og det politiske klimaet. I 1985 og 1986 barket nasjonalistiske sympatisører og motdemonstranter sammen. I 1987 ble deler av det nasjonalistiske miljøet splittet grunnet Sverigepartiets splittelse. Dette medførte at mange igjen dro til Lund istedenfor Stockholm.
På slutten av 1980-tallet og starten av 1990-tallet tok det nystiftede partiet Sverigedemokraterna til seg feiringen. Media begynte å følge nøyere med og økte sin dekning av den årlige feiringen. I tillegg møtte tilreisende fra andre land som Norge opp for å vise sin støtte til de som feiret dagen. Markeringen i 1991 førte dog til store konsekvenser: i Stockholm oppstod det voldsomme slåsskamper mellom hvit makt-tilhengere og antirasister. I Lund lyktes motdemonstrantene med å stoppe fakkeltoget. I de påfølgende årene ble markeringene i Lund og Stockholm mindre og dårligere organisert, mye grunnet at motdemonstrantene ble bedre organisert. I 1993 var siste gang på 1990-tallet at markeringen ble holdt i stor skala. Det samme året trakk også 30-novemberföreningen, som siden 1921 hadde stelt i stand i Lund, seg ut av organiseringen, og minnedagen ble heretter avholdt flere steder i Sverige, med betydelig mindre oppmøte.
30. november-feiringen var på 2000-tallet i mindre skala. Enkelte hvit-makt-grupper arrangerte utover tiåret sporadiske feiringer, med enkelte sammenstøtt mellom dem og antirasister, slik som i 2006 og 2007. I 2001 tok antifascistiske organisasjoner initiativ til å forandre dagen til en antirasistisk minnedag. De satte opp en minneplakett i Lund, der de markerte at de stoppet feiringen i 1991. Antirasistene har også aktivt motarbeidet nye, større feiringer i Lund med egne motdemonstrasjoner, noe de har lykkes med i stor grad. I 2008 kom det igjen til håndgemeng mellom feirende og demonstranter i Lund. I dag blir feiringen organisert på et mye mindre nivå lokalt flere steder i Sverige.
Huaylas (provins)
Politisk inndeling
Provinsen er delt inn i 10 distrikter.
Dronningens gate (Stavanger)
Dronningens gate (2–18, 9) er en gate i Eiganes i Stavanger. Gaten går fra Wergelandsgate i vest til Torfæus gate i øst.
Frem til 2003 var Dronningens gate mye lenger, da strakk den deg fra Wergelandsgate til Olav Vs gate og Olavstrappen i øst. Dronningens gate lå da i tre atskilte deler med helt forskjellig atkomst. Etter at den katolske soknepresten Rolf K. Pahle Bowitz sendte inn forslag om å gi den østre del av Dronningens gate navnet St. Svithuns gate ble det vedtatt å gi gamle Dronningens gate tre navn. Vestre del av gaten opprettholdt navnet Dronningens gate. Midtre del av gaten fikk navnet Munkehagen, mens den østre del av gaten fikk navnet St. Svithuns gate.
Kreis Tecklenburg
Kreis Tecklenburg var en krets i Regierungsbezirk Münster i Tyskland. Kretsen ble opprettet den 23. desember 1803 og var en del av provinsen Westfalen fra 1816 til 1946. Fra 1947 til 1974 var den en del av den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. Kretshovedstaden var Tecklenburg, og kjennemerke for motorkjøretøy var TE.
Den 1. januar 1975 ble Kreis Tecklenburg slått sammen med den gamle Kreis Steinfurt og deler av Kreis Münster til den nye og utvidede Kreis Steinfurt.
Landskapet Tecklenburger Land er i det vesentlige identisk med den tidligere kretsen.
Taxman
«Taxman» er en sang skrevet av George Harrison og spilt inn av The Beatles på deres Revolver-album som ble utgitt i august 1966. Det er en ironisk sang som legger ord i munnen på en mann fra skatteetaten.
Inspirert av selvangivelsen
En krøll i teksten oppsto da Harrison kastet inn navn på den daværende britiske statsministeren, Harold Wilson, foruten den framtidige statsministeren Edward Heath. Harrison skilte ikke mellom de to partiene og ga dem begge inn.
I 1987 uttalte Harrison at han hadde vært svært fornøyd at McCartney gikk med på å spille gitar på sangen. Taxman er en av de få sangene hvor han selv ikke håndterte gitaren, og den gnistrende gitarinnledningen gjør ære på Paul McCartneys multitalent på ulike instrumenter. I referanse til McCartneys frenetiske gitarsolo har Harrison sagt «Jeg var glad for å Paul spille på Taxman. Om du legger merke til det, så gjorde han en liten indisk sak på den for meg.»
Utgivelsen og etter
Sangen ble utgitt på albumet Revolver som den første og innledende sangen. Selv om John Lennon og Paul McCartney alltid hadde vært mer profilerte låtskribenter i gruppa gjorde de ofte plass for noen få Harrison-sanger på hvert album – på samme måte som de forsøkte å få til minst en sang som trommeslageren Ringo Starr kunne synge. Ettersom Taxman var det første sporet, ble det lagt til en falsk nedtelling helt i begynnelsen. En meget forvrengt stemme teller ned sammen med Harrison, og om man lytter svært nøye kan man høre McCartney rope den egentlig nedtellingen under den forvrengte stemmen.
I sangen synger Harrison som om han er ligningsmannen. Denne blir fremstilt som en ondskapsfull person som ser etter kreative muligheter for stjele pengene til folk: «If you try to sit, I’ll tax your seat» (Om du forsøker å sitte vil jeg skattelegge stolsetet). Ligningsmannen ber tilhøreren å være takknemlig for at han ikke går tomhendt unna: «Should five percent appear too small / Be thankful I don't take it all» (Om fem prosent synes å være for lite/ hver takknemlig for at jeg ikke tar alt sammen) og «one for you, nineteen for me» (ett for deg, nitten for meg) i en kjølig referanse til den britiske toppskatten på 95 prosent på den tiden. Han går så langt som å anbefale de som dør å oppgi i ligningen de myntene som tradisjonelt blir lagt på øynene til den avdøde: «declare the pennies on your eyes». Sangen avsluttes med å erklære at tilhøreren jobber for ingen andre enn ham: «And you're working for no one but me».
Taxman ble en del av Harrisons konsertrepertoar selv etter at The Beatles hadde blitt oppløst: på hans turne i Japan i 1991 sammen med Eric Clapton var Taxman en del av settet: «Det er en sang som gjelder fortsatt uansett på det sekstitallet, syttitallet, åttitallet eller nittitallet,» erklærte Harrison. «Det er alltid en ligningsfunksjonær.»
Sith
Sith betegner en gruppe figurer i det fiksjonelle Star Wars-universet. De er antagonistene i serien. De er karakterisert av at de kun vil ha makt og hater alt enkelt liv. De er en allianse med krigere som bruker den mørke siden av Kraften og fungerer som motparten til Jediene.
Taxman
Utgivelsen og etter
I USA ble sangen spilt i radioen hver eneste år rett før selvangivelsen skulle innleveres 15. april (eller en til tre dager etter den 15. om det var helg eller feriedager). Noen postmenn var kjent for noe ondskapsfullt å spille sangen på postkontorets interne lydanlegg de aller siste minuttene hvor selvangivelsen skulle leveres av etternølerne.
Sith
Sithene er portrettert i forskjellige Star Wars-medier som individer som bruker den mørke siden til å anskaffe seg makt, uansett hva. I den originale trilogien ser vi at de bruke sterke følelser, både negative og positive som kilden for sin makt, og at de kun bryr seg om seg selv. Dette er i sterk kontrast til jediene, som er portrettert som å legge følelser til side for å hjelpe andre, og i det hele tatt, hele galaksen.
Grunnkretser i Hedmark
Grunnkretser i Hedmark er liste over grunnkretser i kommuner i Hedmark.
Sith
Senere i sine liv får enkelte Sither tittelen «Darth», for å vise at de er medlemmer av Ordenen.
Bruk i filmene
Den første bruken av ordet «Sith» finner vi i romanen for Star Wars Episode IV: A New Hope, som en tittel for Darth Vader, «Dark Lord of the Sith». Sithene blir introdusert på film i Star Wars Episode I: The Phantom Menace, hvor ordenen blir representert av Darth Sidious og Darth Maul.
Aksel Midtkandal
Aksel O. Midtkandal (født 31. august 1910 i Breim, død 2. mai 1940 i Valdres) var utdannet underoffiser og tenestegjorde som løytnant i 1940 ved Fjordane Infanteriregiment nr. 10. Under kampene ved Islandsmoen ledet han, som troppssjef, et forsøk på ildoverfall med mitraljøser fra overhøyde mot de tyske forlegningene sør for Islandsmoen, men støtte sammen med tyske styrker ovenfor Bjørneskardet.
Sith
Den andre trilogien
I The Phantom Menace dukker Sithene opp igjen etter å ha vært i eksil i 1 000 år, i form av Darth Sidious og Darth Maul. Samtidig møter Jedimesteren Quo-Gon Jinn tilfeldigvis Anakin Skywalker, en ni år gammel slave; Qui-Gon blir snart overbevist om at gutten er «Den Utvalgte» i Jediene sin profeti, som skal «gjenopprette balansen i Kraften».
Aksel Midtkandal
Midtkandal ble hardt såret under kampene i Åbergsbygda i Valdres den 29. april 1940, og døde tre dager senere. Det er reist en minnestein for han på gravlunden ved Breim kirke, sammen med soldat Odd Støyva.
Sith
Den andre trilogien
Etter å ha drept Qui-Gon blir Darth Maul drept av Jediens lærling, Obi-Wan Kenobi. Sithene ender likevel opp med seieren, da Palpatine (Sidious sitt sivile alter ego) blir valgt til Supreme Chancellor for den Galaktiske Republikken, og setter som mål å gjøre Anakin til sin nye lærling.
I Star Wars Episode II: Attack of the Clones er tidligere Jedimester, Count Dooku, Palpatine sin nye lærling, og får et nytt navn, Darth Tyranus. Dooku starter separatistbevegelsen Confederacy of Independent Systems, som truer den ustabile Republikken. Senator Padme Amidala sender representanten Jar Jar Binks, som får igjennom en lov som gir kansleren ekstra makt. Når Jediene oppdager trusselen begynner Klonekrigene med en kamp for å redde en fanget Jedi på Geonosis.
I Star Wars Episode III: Revenge of the Sith finner man endelig ut at de hadde rett, at Palpatine er Darth Sidious, og at han har jobbet for å gjøre Anakin om til sin lærling, men det er for sent. Palpatine sier at den onde siden har kreftene til å hindre at Anakins kone, Padmé Amidala, dør mens hun føder; Anakin bukker under for fristelen, og blir Darth Vader. Han leder Republikkens klonesoldater i krig for å utrydde Jediene, under «Order 66». Sidious gjør så Republikken om til det tyranniske Galaktiske Imperiet, og utpeker seg selv til Keiser på livstid, og legger dermed galaksen under Sithenes kontroll.
Utvidet univers
Star Wars-seriens «Utvidede univers», bestående av romaner, tegnerserier og videospill, gir mer info om Sithene, og gir dem en sterk bakgrunnshistorie.
Før Phantom Menace
I tegneserien Tales of the Jedi: The Golden Age of the Sith, satt fem tusen år før Klonekrigen, styrer Sithene en isolert del av galaksen, og kaller seg selv for «Sith Imperiet». Dette Imperiet er veldig ustabilt, de to sterkeste Sithene, Ludo Kressh og Naga Sadow begynner å sloss mot hverandre for makt, og sprer kaos i galaksen. Innen slutten av oppfølgeren, The Fall of the Sith Empire, ødelegger maktkampen deres imperiet fra innsiden.
I The Phantom Menace forklarer Yoda at det kun eksisterer to Sither på ethvert tidspunkt – en mester og en lærling. Dette blir forklart med i romanene Darth Bane: Path of Destruction og Darth Bane: Rule of Two.
Disse romanene forklarer at, 1 000 år før Phantom Menace er det like mange Sither som Jedier, men de er for fokuserte på å kjempe mot hverandre til å samle seg mot Jediene. Darth Bane løser problemet ved å utrydde hele ordenen utenom seg selv og lærlingen Darth Zannah, for så å innføre «Rule of Two»: «Only two shall there be, a master and an apprentice: one to embody power and the other to crave it.» En viktig del av denne regelen er at lærlingen etter hvert kommer til å ta over sin mesters plass, for så å ta til seg en egen lærling.
Etter Return of the Jedi
Sithene dukker også opp i en del materiale satt etter Imperiets ødeleggelse i Return of the Jedi. Palpatine dukker opp igjen i tegneseriebøkene Dark Empire og Empire's End, og Vaders tidligere undersått, Lumiya, er en hovedantagonist i Star Wars-tegneseriene fra Marvel Comics, og Legacy of the Force-serien. I den sistnevnte overtaler hun Jacen Solo til å bli en Sith. Solo (som er Anakin Skywalkers barnebarn) blir Sith Lord Darth Caedus, delvis for å gjenopprette orden i galaksen etter en ny borgerkrig.
I tegneserien Star Wars: Legacy, satt 130 år etter Return of the Jedi, overvinner Sithene (ledet av den tidligere Jedien A'Sharad Hett, nå Darth Krayt) nok en gang Jediene, og tar over galaksen. Deres eneste motstander er Anakin og Luke Skywalkers etterkommer, Cade Skywalker, som før hadde nektet sin tilknytning til Kraften.
Kodeks
Code of the Sith beskriver de viktigste punktene for religionen Sith. Den går som følger (på engelsk):
Peace is a lie; there is only passion.
Through passion; I gain strength.
Through strength; I gain power.
Through power; I gain victory.
Through victory; my chains are broken.
Krefter og egenskaper
I tillegg til den mørke siden av Kraften, har Sithene muligheten til å bruke sin egen type magi og alkemi. Sannsynligvis er det deres kontroll over frykt som lar dem lære disse kreftene.
Analogi
Sithene (og generelt sett den Mørke Siden) er, selv om de er fiksjonelle, basert på trosretninger fra virkeligheten, som for eksempel LaVey-satanisme.
Eksterne lenker
Jedi
Richard Brome
Richard Brome (født ca. 1590, død 1653) (uttales «Broom») var en engelsk dramatiker i den karolinske tidsalder. I hans aktive tid som dramatiker på i underkant av femten år, fra 1629 til 1642, produserte Brome rundt to skuespill i året.
Liv og karriere
Bortimot ingenting er kjent om Bromes private liv, ei heller om hans bakgrunn. Fra gjentatte hentydninger i samtidige verker, som Ben Jonsons Bartholomew Fair (1614), indikerer at Brome begynte som en personlig tjener for Jonson. Forskere har tolket hentydningene til å bety at Brome begynte som en enkel tjener, men senere ble en form for sekretær og hovedassistent for den aldrende dramatikeren. En enkeltstående benevnelse av hans families behov synes å vise at han hadde en hustru og barn, og slet for å forsørge dem.
Han kan ha hatt en del erfaring som profesjonell skuespiller: en liste fra 1628 nevner ham som medlem av skuespillerensemblet Lady Elizabeth's Men, fra 1618 kalt The Queen of Bohemia's Men. Dog hadde han allerede begynt å skrive for scenen ved denne tiden. Et tidlig samarbeid, A Fault in Friendship (i dag tapt) var lisensiert i 1623 for Prince Charles's Men; et skuespill han skrev alene i 1629, A Lovesick Maid (også tapt), var en suksess for King's Men. The Northern Lass (1632) var en annen suksess og ga Brome et navn.
På grunn av de juridiske dokumenter som har blitt bevart for ettertiden er det mer vi vet om Bromes profesjonelle liv enn hans personlige liv. Etter at han var blitt etablert som dramatiker skrev han for alle de ledende teaterkompaniene i sin tidsalder – for Blackfriars Theatre; for Red Bull Theatre; og fra 1635 og framover, for King's Revels Company og Queen Henrietta's Men ved Salisbury Court Theatre. Bromes Sparagus Garden var en stor suksess ved Salisbury Court i 1635 og skaffet ham en inntekt på over £1000. Som et resultat av dette signerte Brome en kontrakt hvor han forpliktet seg til å skrive tre skuespill årlig for en lønn på 15 shillinger i uken pluss profitten fra en dag av forestillingen.
Brome var imidlertid ikke i stand til å produsere antallet skuespill innenfor løftet i tide, og hans utbetalinger ble heller ikke gitt. I behov for penger tok Brome tilflukt hos Christopher Beeston, en skuespiller, impresario, og eier av Cockpit Theatre (også kjent som Phoenix) foruten også teateret Red Bull. I august 1635 lånte Beeston ham £6 under forpliktelsen at Brome skrev et skuespill for Beeston. Heton forsøkte å lokke Brome tilbake ved et løfte på å betale ham £10 for en nytt skuespill, men igjen uteble utbetalingene, og Brome vendte seg atter til Beeston. Heton appellerte til sir Henry Herbert, leder av King's Revels Men, for å avgjøre striden, og Herbert besluttet at Brome skulle bli betalt seks shillinger om uken og £5 for hvert nye skuespill, og at han skulle bli betalt selv om teatrene ble stengt.
Da Bromes kontrakt fra 1635 med Heton ble avsluttet i 1638 oppsto det nye uenigheter mellom Brome, Beeston og Heton; en veksel med klager ble anmeldt mot Brome, men utkommet for denne saken er ukjent.
Det synes som at straks puritanerne stengte teatrene i 1642 havnet Brome i store vanskeligheter. Han kan ha vært forfatter til en underholdning, Juno in Arcadia, for Queen Henrietta Marias ankomst til Oxford i 1643. Han skrev anbefalende dikt for Beaumonts og Fletchers første folio (utgivelse) i 1647. I årene 1649–1650 redigerte han et bind av elegier kalt Lachrymae Musarum ved dødsfallet til Henry, Lord Hastings. I 1652 beskrev Brome seg selv som «fattig og stolt» i en dedikasjon til Thomas Stanley for en quarto-utgave av hans A Jovial Crew.
Samlete verker
De skuespill som Brome skrev var unektelig meget påvirket av Ben Jonsons komedier (Brome skrev ikke tragedier). Han var, fordringsløs og som han selv innrømmet, en av «Sons of Ben» («Bens Sønner»). De skuespill av Brome som har blitt bevart er:
Brome samarbeidet med Thomas Heywood i The Late Lancashire Witches, som ble framført av King's Men og trykt i 1634. Skuespillet var basert på samtidige hendelser i 1633–1634.
De skuespill som derimot ikke har blitt bevart er:
Alfred Harbage har argumentert at to av John Drydens skuespill, The Wild Gallant (1663) og The Mistaken Husband (1674), er tilpasninger av ellers to tapte skuespill av Brome, basert på stykkenes indre bevis i stil og handling.
I en aktive karriere på knappe femten år, 1629–1642, produserte Brome rundt to skuespill i året. Ved å bedømme den samlete produktiviteten til dramatikerne i engelsk renessanseteater synes dette å ha vært det meste en dramatiker som arbeidet alene greide å overkomme, noe som illustrerer det umulige i Bromes forsøk på å skrive tre stykker i året.
Trykte utgaver
To viktige samlinger av Bromes verker kom i 1653 og 1659; begge hadde forvirrende nok den samme tittelen Five New Plays. I utgaven av 1653, utgitt av Humphrey Moseley, Richard Marriot, og Thomas Dring, inneholdt A Mad Couple Well-Match'd, The Novella, The Court Beggar, The City Wit, og The Demoiselle. Det hadde også en Epistle to the Readers (En epistel til leserne) av Alexander Brome, antagelig ingen slektning av forfatteren. Utgaven fra 1659, utgitt av Andrew Crooke og Henry Brome (igjen, intet slektskap), inneholdt The English Moor, The Lovesick Court, The Weeding of Covent Garden, The New Academy, og The Queen and Concubine.
Da teatrene igjen ble åpnet i løpet av restaureringen og gjeninnføringen av monarkiet ble en håndfull av Bromes stykker framført og utgitt på nytt. Det mest suksessfulle var A Jovial Crew, som ble framført hyppig og trykt i 1661, 1684 og 1708. Det ble omarbeidet til en opera i 1731. Andre av Bromes skuespill som kom i andre former var eksempelvis The Debauchee ved Aphra Behn (trykt 1677), en nyskrivning av Bromes A Mad Couple Well-Match'd, likeledes var figurenes navn beholdt.
Komati kullkraftverk
Komati kullkraftverk er et kullkraftverk mellom Middelburg og Bethal i provinsen Mpumalanga i Sør-Afrika. Det har en installert produksjonskapasitet på 1000 MW fordelt på 9 turbiner. Anlegget stod ferdig i 1966, etter ti års byggearbeider. Noen avdelinger ble stengt i 1988 og 1990. Men i 2003–05 ble dette og andre kraftverk i landet åpnet igjen.
Filippinenes regioner
Filippinene er inndelt i 18 regioner, inkludert hovedstadsområdet og noen områder med særskilt politisk-rettslig status. Regionene er igjen inndelt i provinser.
Nedlagte regioner
Følgende er regioner som ikke eksisterer, og forklaringer på disse regionenes status følger den enkelte regions navn.
John Hawkes
John Hawkes (født 11. september 1959) er en Oscar-nominert amerikansk skuespiller. Hawkes har hatt større roller i TV-seriene Deadwood og Eastbound & Down, samt mindre roller i 24, Lost og Taken. Han har også spilt i filmer som Den perfekte stormen (2000), Me and You and Everyone We Know (2005) og Three Billboards Outside Ebbing, Missouri (2017).
Selvmord
Selvmord (eller selvdrap) er det å forårsake sin egen død med vilje. Selvmord er en aktiv, villet handling som fører til døden for den som utfører det. Ifølge Verdens helseorganisasjon skjer det til sammen over en million selvmord i verden hvert år. I Norge er tallet rundt 550. De vanligste selvmordsmetodene er overdose på medikamenter og hengning. Risikofaktorer for selvmord er tidligere selvmordsforsøk og psykiske lidelser som for eksempel depresjon.
80 prosent av dem som tar livet av seg er menn.
Temaet er fremdeles sterkt tabubelagt. Det har blitt større åpenhet om selvmord, og det er blitt opprettet flere hjelpetiltak. Siden 2003 har Verdensdagen for selvmordsforebygging blitt markert 10. september hvert år.
De fleste som forsøker å ta sitt eget liv, forteller at de ikke egentlig ønsker å dø, men heller ikke orker å fortsette i den livssituasjonen de har for øyeblikket. Det de fleste ønsker er en forandring i livssituasjonen sin akkurat nå.
Begrep
Innen psykisk helsevern benyttes som regel begrepet selvmord. Vitenskap omkring selvmord benevnes i noen sammenhenger som «suicidologi».
I 1990 ble ordet «selvdrap» notert for første gang på norsk som erstatning for «selvmord» fordi «drap» oppleves mer nøytralt enn «mord». I et avisinnlegg i Aftenposten i 2007 ble begrepet «selvvalgt død» lansert som et enda mindre tabubelagt begrep. «Selvmord» kan også kalles suicid eller suicidium – latinske fremmedord avledet av ordene sui («seg selv») og caedere («hogge ned», «drepe»). Å være «suicidal» betyr å ha selvmordstanker og å ville ta livet sitt. På tysk brukes for øvrig ofte ordet Freitod (= fridød) og på engelsk voluntary death (= frivillig død), i stedet for «selvmord» (Selbstmord, Selbsttötung eller suicide).
Omfang
Verdens helseorganisasjon anslår at det blir begått i alt over en million selvmord i verden hvert år. Det er flere som dør av selvmord enn av krig, vold og kriminalitet sammenlagt. Selvmordsforsøk og selvskading er nært forbundet med selvmord og øker problemets omfang ytterligere. Et problem med å kartlegge antall selvmord, er at siden emnet er tabubelagt, kan statistikken enten være forskjønnet, eller antall selvmord kan være en underrapportert.
De høyeste selvmordsratene finnes i enkelte østeuropeiske land, mens land i Latin-Amerika og Asia ofte har lave selvmordsrater. Imidlertid varierer registreringen av selvmord fra land til land, og dødsårsaksregistrene kan være ufullstendige. Med unntak for den kinesiske landsbybefolkningen er det flere menn enn kvinner som tar livet sitt.
Rapporten Mental health in economic crisis fra 2011 viser til at ulike psykiske problemer er årsak til at mer enn en tredjedel av befolkningen i EU er trygdet, og at én prosent økning i arbeidsledigheten medfører 0,8 prosent økning i selvmordsraten. Her påpekes også ulikheten mellom Spania, der det er sammenfall i kurvene for økonomisk krise og selvmord, mens Sverige ikke har noe slikt sammenfall. I land med gode velferdsordninger har økonomiske nedgangstider ingen effekt på selvmordsraten.
Selvmord i Norge
I Norge tar rundt 150 kvinner og i underkant 400 menn livet sitt hvert år. Når det gjelder hvor mange som gjør selvmordsforsøk eller villet egenskade, er tallene usikre fordi det ikke finnes noen nasjonal registrering av selvmordsforsøk eller selvskading i Norge. I spørreundersøkelser rapporterer omtrent 10 % av norske ungdommer om selvskading, omtrent 20 % av de unge som selvskader forteller at de har fått hjelp av helsevesenet etterpå. Beregninger viser at i Norge behandler helsetjenesten mellom 4000 og 6000 selvmordsforsøk årlig. Tallet er usikkert og er et resultat av beregninger som Folkehelseinstituttet har gjort på grunnlag av data fra Norsk Pasientregister, samt WHO/EURO-registreringen av villet egenskade i Sør-Trøndelag for årene 1995-1999. Ca. tre ganger flere kvinner enn menn gjør selvmordsforsøk. Det er 2,6 ganger flere menn enn kvinner som omkommer ved selvmord.
Tidligere begikk flest eldre selvmord i Norge. I dag er selvmordsstatistikken like høy blant unge mennesker, og rundt 15 prosent av alle dødsfall i aldersgruppen 25-35 år skyldes selvmord. Det var 617 menn og 230 kvinner over 65 år som begikk selvmord i årene 1999 til 2008.
Hvert år har ca. dobbelt så mange mennesker tatt livet av seg som antallet som dør i trafikken i Norge.
Henging eller kvelning er vanlig dødsmåte hos begge kjønn, mens selvmord ved skyting er den nest hyppigste dødsmåten hos menn, men meget sjelden blant kvinner. Flest kvinner begår selvmord ved forgiftning. Tidligere var arsenikkforgiftning vanlig, men giftstoffer som alkohol, narkotiske stoffer, sovemedisin og morfin vil også kunne lamme hjernen og ta livet av et menneske. Også enkelte ulykker i trafikken, særlig singel- og møteulykker, kan være forsøk på selvmord.
Straffbarhet
I tidligere tider var selvmord forbudt i Norge, og selvmordsforsøk var straffbart. Med straffeloven av 1902 ble dette forbudet opphevet, ettersom § 233 retter seg mot den som forvolder «en annens» død. Derimot er det etter § 277 straffbart å bistå en annen med å begå selvmord. Dette straffebudet har kommet til anvendelse tre ganger på 2000-tallet, der sivilpersoner har blitt domfelt for å ha bistått en annen med å ta sitt liv. Bistand til selvmord kan også skje i en mer medisinsk setting, utført av lege overfor personer med alvorlig sykdom, og faller da inn under begrepet aktiv dødshjelp, som omfatter eutanasi og assistert selvmord. Alle former for aktiv dødshjelp er ulovlig i Norge, som demonstrert ifm. straffesaken mot legen Christian Sandsdalen som i 1996 utførte eutanasi på pasienten Bodil Bjerkman.
Oppfordring til selvmord er også svært alvorlig og kan i Norge straffes som medvirkning til drap. Både det å forklare eller overbevise personen om at det er det riktige å gjøre for grunner som det beste for andre, eller av moralske eller religiøse grunner, og å stimulere en åpent suicidal person med selvmordsplaner til å gjennomføre selvmordet er straffbart og kan defineres som medvirkning til drap. Selvmord som blir begrunnet av den suicidale, for eksempel gjennom avskjedsbrev, til å være av direkte handlinger som mobbing eller overgrep kan også straffes som medvirkning til drap hvis handlingen(e) kan bevises.
Årsaker
Det er flere årsaker til selvmord. Fattigdom, arbeidsledighet, det å miste en av sine nærmeste, samlivsbrudd og -problemer og mobbing i arbeidslivet er eksempler på faktorer som spiller inn. Tidligere selvmord i familien, alkohol- og narkotikamisbruk (også familiens rusmisbruk spiller inn ), seksuelle overgrep, sosial isolasjon og enkelte psykiske lidelser spiller også en stor rolle, i tillegg til fysisk sykdom og funksjonshemning.
Selvmord kan utløses av en tilsynelatende umulig og låst livssituasjon eller krise, et voldsomt psykisk press, mobbing eller store, fysiske smerter. Også alkoholpåvirkning, rusmisbruk og abstinensplager, langvarig og dyp depresjon og alvorlig angst kan i ekstreme tilfeller ende med at mennesker tar livet sitt. Blant mennesker med bipolar lidelse er risikoen for selvmord stor i den depressive fasen hvis de ikke får hjelp. Også tap av nære familiemedlemmer, dårligere helse og økonomi samt lavere sosial status kan øke faren for selvmord. Dette gjelder særlig hos gamle. Andre risikofaktorer er tidligere selvmordsforsøk og livssituasjonen. For eksempel er enslige, eldre menn i store byer, samt unge homofile statistisk sett høyere selvmordsrater enn andre.
Den franske sosiologen Émile Durkheim skrev i sin bok De la division du travail social 1893 om såkalt «anomisk selvmord» i samfunn preget av raske forandringer, normoppløsning og misforhold mellom enkeltmenneskets forventninger og de nye, sosiale rammene mennesket lever i. I Le Suicide (på Norsk Selvmordet) fra 1897, en bok om sin bok om selvmordets sosiale årsaker, hevdet han ellers at mennesker som er minst styrt av sosiale forpliktelser og bånd, lettest tar sitt eget liv. Også flere filosofer har skrevet om selvmord, blant annet Albert Camus i boka Myten om Sisyfos fra 1942. Der skriver han at ''Det finnes bare ett virkelig filosofisk problem. Det er selvmordet. Å avgjøre om livet er verdt eller ikke verdt å leve, det er å svare på filosofiens fundamentale spørsmål''. Camus hevder videre at mangelen på en guddommelig mening i vår tid gjør livet mer utfordrende.
Behandling
For mange i en suicidal situasjon er det vanskelig å se noen annen utvei enn å ta sitt liv. Imidlertid har helsevesenet etterhvert mye erfaring i å behandle suicidale, og effekten av slik behandling er godt dokumentert. Dessverre er det mange som ikke oppsøker hjelp i tide. Nedgangen i selvmordstallene de siste årene kan nok delvis tilskrives bedre behandling.
Selvmord og medieomtale
Selvmord er ofte uttrykk for en dyp personlig krise og oppleves som en voldsom ulykke og tragedie for offerets familie. Av respekt for de etterlatte og for å unngå å inspirere andre til å begå selvmord, har derfor selvmord vanligvis ikke blitt omtalt i medier i Norge. Ifølge norsk presses egen selvsensur, uttrykt gjennom den såkalte «Vær Varsom-plakaten» som gir etiske retningslinjer og begrensinger for det journalistiske innholdet, har det følgelig vært stor forsiktighet med å nevne denne dødsårsaken direkte.