cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jang Bahadur Rana
Ungdom og første år ved hoffet
Da hans onkel på morssida, Mathbar Singh Thapa, ble statsminister i 1843, førte også det til at Jang Bahadur styrka sin stilling ved hoffet. Men Nathawar Singh syntes nevøen var for ambisiøs, og sørga for at han fikk en mindre viktig stilling ved staben til kronprins Surendra Bikram Shah. Ved hoffet skal Jang Bahadur ha gjort mange sprell for å more de kongelige. Det blir bl.a. påstått at etter et ønske fra kronprinsen gjorde han et sprang på hesteryggen fra 24 meters høyde (80 fot) ut i Trisuli-elva nord for Katmandu, han hoppa ut fra Daharaha-minareten med parasoller som fallskjermer, osv.
I hennes majestets tjeneste
Dette plasserte Jang Bahadur i midten av en blodig hoffintrige, der forskjellige fløyer sloss om å kontrollere kongemakta i Nepal. Kong Rajendra Bikram Shah hadde i 1843 gjort sin yngste hustru, dronning Rayalaksmi, til regent. På denne tida hadde også kronprinsen, Surendra Bikram, lagt press på faren for at han skulle ta over kronen. Han var ikke sønn av Rayalaksmi, men av en eldre hustru av kongen. Rayalaksmi fikk likvidert hoffolka til sin eldre dronningrival, som tilhørte Phandey-familien, og fikk isteden inn sine egne tilhengere fra Thapa-familien. Statsminister Mathbar Singh Thapa var håndplukka av dronninga, men han begynte angivelig å intrigere mot Rayalaksmi sammen med kronprinsen. Hun fikk ham derfor drept i mai 1845. Han ble skutt av sin nevø, general Jang Bahadur Kunwar. I september samme år ble han medlem av regjeringa.
Khot-massakren i 1846
Den nye statsministeren var en slektning av kongen (og ikke fra dronningas favorittfamilie), Fateh Jung Pandey. 15. september 1846 ble Gagan Singh, dronningas favoritt (og ifølge noen kilder, elsker), drept. (Det er ikke klart hvem som sto bak mordet. Både kongen, statsministeren, kronprinsen – og Jang Bahadur – har vært utpekt som bakmenn eller utøvere.) På general Jang Bahadurs råd, beordra dronninga at en hoffmann fra Phandey-familien skulle arresteres og henrettes for drapet. Men mannen som fikk ordren nekta å utføre den. Kongen var også imot. I raseri innkalte dronningregenten alle ansatte ved hoffet til palasset Hanuman Dhokas arsenal (nepali khot). General Jang Bahadur Kunwar kom først. Han hadde med seg fem brødre og tre regimenter. Jang Bahadur oppfordra statsministeren til å eksekvere dødsdommen. Han nekta også. Ifølge den offisielle historia kasta den rasende Rayalaksmi seg da mot den angivelige gjerningsmannen for å drepe ham sjøl, men statsministeren la seg mellom.
På dette tidspunktet – igjen ifølge den offisielle historia – starta massakren. En skuddsalve braka, deretter fulgte en blodig kamp med sverd. Da den var over lå statsminister Fateh Jung Pandey død, sammen med minst 55 andre hoffmenn. I løpet av det som i nepalsk historie er kjent som Khot pawa – khot eller arsenal-massakren, ble general Jang Bahadur angivelig utnevnt til statsminister av dronninga.
Kongen og dronninga avsettes
Dagen etter starta masseflukten som skulle føre til at 6 000 medlemmer av familier til hoffmenn fra chhetri-kasten med navn som Thapa, Phandey og Basnyat flykta fra Katmandu.
Dronning Rayalaksmi hadde rekna med at Jang Bahadur skulle bli hennes redskap og hjelpe til med å bringe hennes sønn til makta. Men han valgte isteden å satse på hennes stesønn, den gamle kronprinsen. Hun planla å bli kvitt ham og sette sin egen sønn på tronen. Hun organiserte angivelig det som blei kjent som Basnyat-intrigen (etter de mange medlemmene av den ledende Gorkha-familien Basniyat som ble anklaga for å delta). I 1846 avslørte Jang Bahadur den angivelige intrigen. Han nytta høvet til å få henretta mange tilhengere av dronninga, få henne fradømt all makt og forvist til eksil til Banaras i India.
Den formelt maktesløse kongen, som var med henne, forberedte et invasjonsforsøk. I 1847 brukte Jang Bahadur det han karakteriserte som kongens landsforræderiske virksomhet som påskudd for å avsette ham og innsette kronprins Surendra Bikram Shah (som angivelig var gal) som ny konge. Da den avsatte kongen seinere på året gjorde invasjon i Tarai, ble han slått av hæren og tatt til fange, og Jang Bahadur lot ham tilbringe resten av livet i husarrest i Bhadgaon. Også den nye kongen var nå i praksis fange i palasset, og hadde ingen reell makt. Jang Bahadur sørga for å få ham omgitt av spioner, sensurerte det han leste så han bare fikk «passende» lesestoff, osv.
Jang Bahadur formaliserer Rana-makta
Med dette institusjonaliserte han et system som kom til å vare fram til 1951: Shah-kongene var maktesløse nikkedokker for Rana-statsministrene, som hadde den virkelige makta. Isteden sørga Jang Bahadur for å installere sine egne tilhengere ved makta, og spesielt besette ledende stillinger med medlemmer av sin nærmeste familie.
Historikere har hevda at Jang Bahadur egentlig ønska å sette sin egen familie på tronen. Men Storbritannia, som fra 1816 var den stormakta som hadde mest innflytelse i Nepal, godtok ikke det. Følgen var at Jang Bahadur isteden skapte det uvanlige systemet der han ikke tok den formelle kongemakta, men fungerte som konge. Jang Bahadur utstyrte seg sjøl med en rekke titler, som både skulle gjøre ham formelt mer likeverdig til kongen og imponere utenlandske stater (spesielt England). Han fikk også laga ei rekke strålende uniformer og designa Rana-kronen, som var en kopi av Shah-dynastiets krone, men mer overdådig, bl.a. med en klase smaragder på den ene sida. I 1849 fikk han gjennom et dekret som erklærte at kunwar-familien var rajput, noe som ga den samme kastestatus som den kongelige Shah-familien. Fra denne tida begynte han også å bruke familienavnet Rana.
Reisa til England 1850
Fire år etter Khot-massakren var Jang Bahadur Ranas makt så konsolidert at han kunne forlate Nepal/ Gorkha og reise på statsbesøk til Storbritannia. Reisa til Bekayaat (navnet til England på nepali) var en sensasjon i samtida. Jang Bahadur var den første ledende statsmann fra noe sørøstasiatisk land som kom på statsbesøk til Europa. Den var også ei utfordring til konservative hinduiske kretser i hjemlandet. Å reise over kalo pani (det svarte vannet – salt hav) var forbudt for hinduer av høy kaste. Jang Bahadurs reise betydde at han følte seg mektig nok til å trosse tradisjonelle parbatiya-regler hvis de ikke passa ham. Statsministerens følge dro først via Patna i det nåværende India. På veien jakta de tigre og hjorter og fanga elefanter. I Calcutta (idag Kolkata) besøkte de det hellige Jagannath-tempelet. De dro også på rundtur til moderne industri som fantes i bykjerna. Derfra dro de med SS Haddington via Madras, Ceylon og Aden til Egypt. Overalt ble følget mottatt med salutt og andre æresbevisninger. Ved Suez reiste følget over land til Alexandria, der de gikk ombord i SS Ripon og seilte videre via Malta og Gibraltar til Southampton, der de gikk iland 26. mai 1850.
Jang Bahadurs kronikør forteller om hvordan både skipenes organisering og havet gjorde et mektig inntrykk på følget, som aldri hadde sett noe liknende. For de engelske skipsbesetningene var det også en minneverdig tur. Bl.a. kunne Jang Bahadur ikke spise sammen med noen andre, for å ikke bli urein. Samtidig hadde følget med egne kyr, som Jang Bahadur mjælka, sammen med geiter, sauer og hester.
Jang Bahadur i London og Paris
I London merka Jang Bahadur seg tekniske vidundere som vann i kobberrør og dampmaskiner. «Engelskmennene har gjort vind, vann og ild til sine slaver», var hans kommentar. De studerte mange ulike industrier, butikker, folkeliv, var på teaterforestillinger osv. Kronikøren skrev at dette var et land som Lakshmi, rikdommens gudinne, hadde smilt til. Kronikøren noterte også mye informasjon om styresettet, bl.a. at sjøl kongen (på denne tida, dronning Viktoria sto under lova, parlamentets makt, og den velorganiserte staten. Jang Bahadur Rana hadde flere møter med dronning Viktoria. Han appellerte til de snobbete engelskmennenes sans for orientalsk prakt og rikdom og ble bl.a. rost for sine strålende diamanter.
Edinburgh News skrev: «Han hadde på seg et praktfullt orientalsk kostyme, som besto av en kåpe eller tunika av et rikt blått stoff eller fløyel, kantet med gyldne kniplinger. Lua, som var ettersittende, var av hvit silke og glitra av perler og diamanter, med løkker av smaragdfarga steiner som hang ned foran, mens ei lang paradisfuglfjær vaia i lufta.» Pressa noterte også at blant de 25 i følget var ikke bare rikfolk, men også fattigslige tjenere som gikk dårlig kledd og ikke hadde sko. Fra London dro følget videre til Paris, der de bl.a. besøkte Versailles. I Frankrike bemerka pressa bl.a. Jung Bahadurs spillelidenskap, og at han avviste alle flatterende tilbud om dameselskap. Fra Paris gikk turen videre til Marseille, der pressa skrev om at de drepte geiter i hotellet, og derfra gikk turen tilbake til India og Nepal.
En konservativ reformator
Turen fikk stor betydning for Nepals historie. Jang Bahadur hadde planlagt å forhandle med den engelske regjeringa. Det klarte han ikke, men til gjengjeld gjorde han systematiske studier, som han brukte til å reformere staten og utenrikspolitikken. Han hadde fra sin ungdomstids vandringer i India fått en klarere forståelse av hva den nye engelske kolonimakta betydde enn de mer provinsielle herskerne i Katmandu. Han skjønte at det var nødvendig både å lære av de vestlige landa, og komme til en forståelse med den stormakta som nå beherska det indiske subkontinentet. For å få til dette var han også villig til å trosse det konservative hinduiske forbudet mot å reise til Europa. Men samtidig var han sjøl en bærer av den konservative parbatiya-ideologien fra Gorkha. Hans mål var å bevare det tradisjonelle føydale hindu-samfunnet med dets kastevesen og andre trekk som var uforenelige med de europeiske samfunna han hadde studert. Jang Bahadurs løsning var å kopiere fra Vesten det han mente han kunne bruke i dette programmet, bl.a. sider ved moderne statsorganisering, våpen og militærvesen, uniformsmoter, arkitektur osv. Samtidig ønska han å lukke Nepal mot innflytelse som kunne true samfunnsordninga og hans egen makt. Han tillot ikke utenlandske handelsfolk å komme inn, og begrensa diplomatenes frihet til å dra rundt i Nepal. Og han forsøkte i hele sin regjeringstid å hindre rekruttering av såkalte gurkha-soldater til engelsk tjeneste i utlandet. For å hindre sosial forandring, måtte han lage en utenrikspolitikk som kunne sikre et godt samarbeid med Storbritannia, men samtidig kunne sørge for å holde de sosiale endringene som England gjennomførte i India, på armlengdes avstand.
Et vestlig inspirert lovverk
Så snart han kom tilbake, ga Jang Bahadur ordre om gjennomføring av ei stor lovreform, som førte til at lovverket Muluki Ajn (Landets lov) ble innført i 1853. Lovverket var inspirert av den franske Code Napoleon (før og etter de to Napoleoners regjeringstid kalt Code Civil som har hatt stor betydning for moderne vestlig lovforståelse). Men innholdet i Muluki Ajn var samtidig meget forskjellig fra vestlige lovverk. Monarkistiske historikere i Nepal har lagt vekt på at lovverket på visse områder avskaffa umenneskelig behandling som hadde hjemmel i tidligere lovverk. Bl.a. ble tortur under forhør forbudt, blodhevn som var tillatt i eldre lover ble stort sett avskaffa, og bruken av dødsstraff ble innskrenka. Regulerte fengselsstraffer og bøter ble innført. Dette kan godt ha vært et resultat av påvirkninger fra Europa-turen. Men samtidig svarte det til Jang Bahadurs program for å skape en mer regulert, sentralisert stat, som sto i motsetning til forelda rettsformer som privat blodhevn og stor grad av personlig skjønn hos dommere.
Styrka et middelaldersk kastesystem
Men lovverket styrka samtidig undertrykkelsen av lavkastene og marginaliseringa av ikke-nepalske og ikke-hinduiske minoriteter (det som i dag kalles dalit og janjati). Mulukti Ajn kodifiserte kastesystemet fra Gorkha i hele den nå mye større staten. Dette betydde at alle fikk ei plassering innafor kastesystemet, også de som tilhørte andre religioner enn hinduismen, f.eks. buddhister og muslimer. Noen folkegrupper ble plassert relativt høyt i kastesystemet – spesielt Gorkhas viktige militære allierte gurung og magar. Men andre folkegrupper ble definert som lavkaste – tamang-folket som lever i åsene rundt Katmandudalen ble ifølge lov til sudra, nest lavest i kastesystemet, og kunne selges som slaver. Til gjengjeld ble de høye kastenes privilegier befesta. Muluki Ajn slo fast at ingen, heller ikke staten, hadde lov til å drepe noen bramin, og braminer slapp også de store bøtene som kunne ramme folk fra lavere kaster. (Dette førte til det ironiske resultatet at seinere Malla-herskere ikke kunne henrette opprørere som hørte til bramin-kasten.) Et lovsystem som på denne måten regulerer alles plassering i forhold til hinduiske kasteregler, er ikke laga i noen annen stat. Dette endra forholdet mellom kaster og folkegrupper i Nepal, og bidro til utvikling av kaster i mange folkegrupper som ikke hadde hatt dem før.
Muluki Ajn var landets lov fram til 1962, da kaster også formelt ble avskaffa. Men i dagliglivet lever mange av Muluki Ajns regler fortsatt i store deler av Nepal, og bidrar bl.a. til den fortsatte diskrimineringa av dalit, de 15 % til 20 % som tilhører de laveste kastene.
Felttoget mot Tibet 1855–56
I 1792 hadde Nepal (Gorkha) tapt en angrepskrig mot Tibet. En følge av fredsslutninga var at Gorkha formelt var tributtstat under Kinam og hvert 5. år måtte ambassader dra til Beijing med tributt til keiseren. På 1850-tallet var keiserriket i tilbakegang. Opiumskrigen, Taipingopprøret og islamske opprør nord for Tibet svekka tronen. Ambassaden til Kina i 1852 ble angivelig behandla dårlig i Tibet. I 1855 brukte Jang Bahadur Rana det som påskudd til å sende tropper inn i Tibet, og erobre områdene Kuti og Kairang. Stridighetene varte i omtrent et år, med seire og tilbakeslag for begge sider. I Nepal ble krigen oppfatta som skuffende dyr, langvarig og resultatløs. I historisk lys ble krigen likevel en framgang for Nepal, da Kinas resident i Lhasa var med på å forhandle fram ei fredsslutning som ble ratifisert i mars 1856. Avtalen ga handelsfolk fra Nepal tollfrie handelsprivilegier, tvang Tibet til å betale en årlig tributt på 10 000 rupier til Nepal, og tillot Nepal å ha en representant i Lhasa. Til gjengleld ga Nepal opp alt vunnet land og gikk med på å fortsette å betale tributten til Kina. (Nepal slutta å betale denne tributten i 1908.)
Sepoy-opprøret i India
I 1857 brøt flere store opprør mot Det britisk-ostindiske kompani ut i Nord-India. Sentralt i opprøret sto muslimske indiske soldater, men hindu-soldater deltok også. Opprøret, som er blitt kalt både det store indiske mytteriet, Sepoy-opprøret og Den første indiske frigjøringskrig (avhengig av historikernes standpunkt) trua Englands posisjon på subkontinentet. Det ostindiske kompaniets makt brøt sammen, og Storbritannia måtte erstatte det med direkte kolonistyre i store deler av India. I Bengal beherska opprørerne ei av de større byene, og proklamerte et nasjonalt opprør. I England var det frykt for at Nepal ville slutte seg til opprørerne og bidra til å kaste kolonimakta helt ut. En slik frykt var ikke helt urimelig fra en britisk synsvinkel. Jang Bahadurs grandonkel Bhimsen Thapa hadde tapt en krig mot Storbritannia (Det britisk-ostindiske kompani) i 1814 til 1816. Den førte til at staten mista svære landområder i øst, sør og vest. Krigen hadde også starta Englands systematiske rekruttering av såkalte gurkhasoldater fra Nepal. Det skjedde uten tillatelse fra regjeringa i Katmandu, men hadde blitt en viktig del av det engelske indiske kolonisystemet. Kolonimakta satte stor pris på gurkhaene. De var billige, brutale og lojale. De viste også sin store verdi under opprøret. Gurkhasoldatene gjorde i motsetning til Englands andre soldater i India ikke opprør, men sloss for London med stor effektivitet og råskap. Deres fryktløse angrep med den nepalske kniven kukri gjorde dem til et vellykka terror-våpen, som den engelske hæren visste å propagandere for å skremme mulige opprørere og andre fiender. (De var bl.a. viktige i den brutale kampen om Delhi, som ble berykta også i England for massemordene på sivile etter seieren.)
Hjelpa kommer ovenfra
Jang Bahadur slutta seg isteden til kolonimakta. I spissen på en hærstyrke på 15 000 mann gikk han inn i Bengal, kjempa i flere harde slag, og ga engelskmennene hjelp i kampanjene rundt Gorkhapur og var med på å kaste opprørerne ut av Lucknow. I mars 1858 vendte han hjem i triumf. Etterpå fortsatte Nepals hær å hjelpe kolonimakta med å knuse grupper som hadde flykta inn i Nepals Tarai. Som takk fikk Jang Bahadur en engelsk adelstittel, og Nepal fikk tilbake områder i det vestlige Tarai, som Det ostindiske kompaniet hadde tatt i 1816. (Jang Bahadur håpa på å få igjen andre områder, bl.a. det store distriktet i vest som i dag er den indiske delstaten Uttarakhand, men så langt strakte ikke britenes takknemlighet seg.)
Krigen førte til økt eksport av gurkhasoldater fra Nepal. Engelskmennene hadde ikke interesse av annen import fra det lutfattige landet, så tilgangen på gode kolonisoldater minska interessen for å legge Nepal inn under kolonien India. Herskerne i Nepal fortsatte riktignok å sette seg mot rekrutteringa helt til 1885, da ei ny gruppe Rana-er ved makta gjorde en avtale som tillot Storbritannia å rekruttere i Nepal. Kanskje det viktigste Jang Bahadur Rana oppnådde var å befeste sin posisjon som høyt verdsatt alliert for imperiet. Nå ble han betrakta som en garantist for herredømmet i India. Dermed oppnådde han den posisjonen han hadde søkt da han dro til Europa i 1850: Han hadde kolonimaktas støtte, og kunne samtidig holde det nepalske samfunnet isolert fra for mye engelsk innflytelse. Sett fra Jang Bahadur Ranas synsvinkel, ble innsatsen i det store indiske opprøret hans største og viktigste utenrikspolitiske og militære suksess.
Nesten-kongemakt
Livet ut fortsatte Jang Bahadur å befeste sin og familiens formelle og reelle makt. Opprykket til Rajput-kasten la grunnlaget for at Jang Bahadur kunne bygge systematiske familieallianser mellom det som nå ble kalt Rana-familien og Shah-dynastiet. Jang Bahadur gifta seg med ei datter og ei niese av Fateh Jang, statsministeren som blei drept i Khot-massakren. I 1854 gifta han sin eldste sønn Jagat jang (8 år) med kongens eldste datter (6 år). I 1855 gifta hans andre sønn seg med kongens andre datter. I 1857 gifta kronprins Trilokya Bir Bikram seg med to av Jang Bahadurs døtre. (Hans dattersønn, Prithvi Bir Bikram Shah, ble konge av Nepal.) Inngifte mellom Rana-familien og kongefamilien fortsatte under hele Rana-herredømmet og etterpå, til våre dager. Kongen underskrev også et dekret om at Rana-familien skulle arve statsministerstillinga. Arvefølgen var ikke fra far til sønn, men fra bror til bror. Jung Bahadur Rana oppretta et innvikla system med ei offisiell liste over arvefølgere, som hjalp ham med å styrke allianser innafor kunwar-familien.
Maharaja av Lamjung og Kaski
I 1856 trakk Jang Bahadur seg som statsminister til fordel for den eldste av sine helbrødre, Bam Bahadur Kunwar Rana. Få dager etter fikk han kongen til å gi seg tittelen maharaja (stor konge) av distriktene Lamjung og Kaski, med rett til å bruke ærestittelen sri tre ganger (mot kongens fem ganger). Tittelen skulle gå i arv til hans sønn. Dette ga ham også en betydelig inntekt. Kongen ga også maharaja Jung Bahadur stor makt over kongen og statsministeren i Nepal, bl.a. rett til å bestemme over administrasjonen, det militære og rettsvesenet, og over utenrikspolitikken, inklusive rett til å starte krig og slutte fred.
Det har vært spekulert om Jang Bahadurs hensikt var å opprette et familiedynasti der hans sønner ved å arve Maharaja-tittelen beholdt den virkelige makta i Nepal, mens han samtidig befesta familiealliansen med sine brødre, nevøer osv. ved å la dem arve statsministertittelen. Men systemet stranda angivelig på at engelskmennene ikke ville godta andre maktposisjoner i Nepal enn kongen og statsministeren. Statsminister Bam Bahadur døde i 1857, og ble fulgt av enda en bror som satt litt over en måned, Krishna Bahadur Kunwar Rana. Etter det tok Jang Bahadur statsministertittelen tilbake, og beholdt den i de siste 20 åra av sitt liv. Han levde sine seine år omgitt av stor prakt og rikdom, og fortsatte med hard hånd å undertrykke alle utfordringer mot sitt absolutistiske styre. Jang Bahadur Rana døde som følge av ei jaktulykke i Tarai i 1877, før han fylte 61 år.
Rana-dynastiets arvefølgeliste
Jang Bahadurs spesielle arvefølgeliste, som i hans egen levetid skaffa seg allierte blant brødre og nevøer, skulle etter hans død bli en viktig kilde til ustabilitet i Rana-dynastiet. Etter hans død sørga hans brødre straks for at den eldste av dem, Ranodwip Singh Rana, tok over både statsminister- og maharajatittelen. De to titlene fulgte hverandre i resten av Rana-tida. Dermed fikk ikke Jang Baadurs eldtre sønn, Jagat Jang, den maharaja-tittelen faren hadde tiltenkt ham. Han og hans brødre følte seg snytt og intrigerte mot sin onkel maharajaen. Følgen var at Jagat Jang sjøl ble fjerna fra arvefølgelista til statsministerstillinga.
Bedre gikk det for de 17 sønnene til Jang Bahadurs avdøde yngste bror, Dir Shhamsher Kunwar Rana. For å sikre sin arvefølge, drepte de, leda av Bir Shamsher, i 1885 både sin onkel, statsminister og maharaja Ranodwip Singh Rana, og sin nevø, Jagat Jang. Jang Bahadurs familie ble flyktninger i India, og etter et siste forsøk på væpna kupp forsvant de ut av Nepals historie. Fra 1885 til 1951 herska Shamsher-greina av Rana-slekta. Men også den skulle raskt bli splitta av kamp om arvefølgen. Arvefølgen førte til at hver Rana-statsminister bygde palasser og samla så store rikdommer som mulig for å gi i arv til sine sønner, som han ikke kunne regne med ville følge ham i stillinga. Dette bidro til å gjøre Rana-styret upopulært. Kamper mellom forskjellige grupper om arvefølgen førte til at det danna seg stridende grupper. Rana-sønner som hadde mødre av lavere kaster blei dumpa fra arvefølgelista, og disse såkalte C-klasse Ranaene kjempa for å komme på lista igjen. Til slutt førte dette til at en del av Rana-slekta gikk i opposisjon mot diktaturet. Nepal Democratic Congress (Nepals Demokratiske Kongressparti) stifta i 1948, det ene av de to illegale partiene som i 1950 slutta seg sammen for å danne Nepals Kongressparti, var finansiert Shubrana og Manabir Shamsher. Begge var C-klasse Ranaer. Sånn kom Jang Bahadurs arvefølgeliste til slutt til å bidra til revolusjonen som styrta systemet hans.
Ranadiktaturet i Nepals historie
Jang Bahadurs politiske system skulle vare i over 100 år, fram til det ble styrta i 1951.Hans utenrikspolitiske allianse med Storbritannia holdt like lenge. London forsøkte å holde Rana-styret oppe til siste slutt. Deler av arven etter ham – bl.a. organiseringa av kastesystemet – fins fortsatt i dag. Under Ranaene var Nepal et svært isolert, brutalt diktatur, med arrogante herskere som forakta det store flertallet. De slapp ikke inn utlendinger (bortsett fra noen få diplomater) og til og med nekta å bygge vei fra hovedstaden til utlandet. De tillot ikke fri presse og hindra at det ble bygd biblioteker og moderne skoler. Flertallet levde i dyp, middelaldersk fattigdom. Situasjonen for lavkaster, kvinner og nasjonale minoriteter var ekstra dårlig. Etter den første demokratiske revolusjonen har det vært vanlig å gi Jang Bahadur og Rana-diktaturet skylda for all denne elendigheta.
Men Bahadur og Rana-ene som fulgte ham sto ikke for noe grunnleggende forskjellig fra Shah-kongene som de skjøv til side. Både parbatiya-ideologien som lå bak Muluki Ajn, og utenrikspolitikken bygd på allianse med England og nasjonal isolasjon, tok Rana-dynastiet over fra Shah-kongene. Etter 1951 fortsatte også Shah-kongene med forsvar for kastesystemet, for hinduisme mot andre religioner, nepali mot andre språk, motstand mot kvinnefrigjøring og heroisering av arven fra Gorkha. Særlig gjaldt det når Shah-kongene hadde diktatorisk makt.
Den viktigste forskjellen ser ut til å ha vært at Jung Bajadur og i hvert fall noen av hans Rana-etterfølgere var mindre vilkårlige, mer systematiske og intelligente enn de dummeste og mest blodtørstige av Shah-herskerne de erstatta. Ut fra denne synsvinkelen er det kanskje riktigere å se Jang Bahadur som en talentfull representant for et gammaldags og dypt rotfesta føydalt samfunnssystem, snarere enn som den viktigste grunnen til at dette samfunnsystemet har vart så lenge i Nepal.
Kai Møller
Kai Bisgaard Anker Møller (født 22. mai 1859, død 22. september 1940) var en norsk godseier og politiker.
Kai Møller var sønn av godseieren Edvard Johannes Møller (1819–85) på Torsø herregård i Borge i Østfold og fredsforkjemperen Diderikke Annette Anker (1838–1911), og var gift med kvinnesakskvinnen Katti Anker Møller (1868–1945). Han var fetter av forfattersken Ingeborg Møller og far til legen og kvinnesakskvinnen Tove Mohr (1891–1981).
Som sønn av en godseier fikk Møller teoretisk og praktisk utdannelse i jordbruk, dels ved Norges landbrukshøyskole på Ås, dels i utlandet. I 1885 overtok han farens gods, og videreutviklet driften. Han var en av Norges mest fremtredende menn innenfor landbruket i sin tid. I mange år var han blant de ledende i Selskabet for Norges Vel, og dets preses 1906–22. Dessuten var han i mange år formann i Smaalenene (Østfold) landhusholdningsselskap. Sammen med lederne i landhusholdningsselskapene i Hedmark, Kristians og Buskeruds amt stiftet han 5. februar 1896 Landhusholdningsselskapernes Fællesindkjøbsforening, senere Felleskjøpet Agri SA. Han var medlem av styret i Landmandsforbundet (Norges Bondelag) og av en rekke institusjoner og komitéer. I 1907 var han medlem av styret for landbruksutstillingen i Kristiania og president for den skandinaviske landbrukskongressen som ble avholdt i forbindelse med utstillingen.
Møller var stortingsrepresentant for Smaalenene 1900–03. Da Gunnar Knudsen dannet regjering i mars 1908, fikk han tilbud om landbruksministerstillingen, men avslo. Under første verdenskrig var han medlem av provianteringskommisjonen og trustkommisjonen. Fra 1923 var han medlem av styret i Norges venstreforening.
Utmerkelser
Kai Møllers vei i Fredrikstad er oppkalt etter ham.
Ekeberg skole (Oslo)
Ekeberg skole er en 1–7 skole (barneskole) som ligger mellom Ekeberg og Simensbråten i Bydel Nordstrand i Oslo. Skoletomta ligger ved Ekebergsletta i vest, Simensbråten bussendeholdeplass i øst, Stamhusveien i nord og Brannfjellhøyden i sør. Skolens bygningsmiljø står oppført på Byantikvarens gule liste som paviljongskole. Skolen er en av Oslos største 1-7 skoler.
Terje Wold
Terje Wold (født 23. august 1899 i Evenes, død 6. september 1972) var en norsk jurist, statsråd og høyesterettsjustitiarius.
Vince Welnick
Vincent Leo Welnick (født 21. februar 1951 i Phoenix i Arizona, død 2. juni 2006 i Sonoma County i California) var en amerikansk keyboardist.
Terje Wold
Wold kom til Vadsø i 1921 som nyutdannet cand.jur. hvor han ble dommerfullmektig ved Varanger sorenskriverembete. Samme år ble han konstituert politifullmektig i byen. Han var privatpraktiserende sakfører i Vadsø i 1922 og medlem av Vadsø bystyre i to perioder (1926–1928 og 1932–1936), hvorav ordfører i (1928 og 1935–1936). I 1931 ble Wold utnevnt til høyesterettsadvokat og videre til lagdommer i Hålogaland lagmannsrett 1936.
Vince Welnick
Karrière
Welnick ble medlem av bandet Beans som flyttet til San Francisco og etterhvert ble til det kjente teaterrock-bandet The Tubes. Han var medlem av Tubes gjennom 1970- og 1980-tallet, og deltok på alle deres utgivelser i denne perioden. Welnick deltok også på utgivelser med Todd Rundgren.
Etter at Grateful Deads keyboardist Brent Mydland døde av en overdose 26. juli 1990 begynte bandet å avholde opptaksprøver for å erstatte ham. Welnick ble valgt og hans første opptreden sammen med bandet var 7. september 1990 i Richfield Coliseum i Ohio. Han spilte med bandet frem til deres oppløsning i 1995.
Terje Wold
Han var justisminister fra 1939 og var justisminister i eksilregjeringen i London til 1945. En periode under krigen var han også minister for handelsdepartementet fra (7. juni 1940 til april 1942). Terje Wold var som medlem av Regjeringsdelegasjonen fungerende sjef for Kirke- og undervisningsdepartementet og Justisdepartementet fra 14. mai til 31. mai 1945.
Vince Welnick
Karrière
I 1994 ble Welnick, sammen med de andre medlemmene av Grateful Dead, innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame.
Terje Wold
Etter krigen ble han valgt til stortingsrepresentant for Arbeiderpartiet for Finnmark fra 1945 til 1949.
Han var høyesterettsdommer i Høyesterett fra 1950 (utnevnt 1945) og høyesterettsjustitiarius fra 1958 til 1969. Fra 1959 til 1972 var han Norges (første) dommer i Den europeiske menneskerettsdomstol i Strasbourg.
Vince Welnick
Karrière
Etter at Jerry Garcia døde og Grateful Dead ble oppløst, ble Welnick med Bob Weirs band RatDog der han spilte keyboard frem til desember 1995. Han samarbeidet med bandet Second Sight, Bob Bralove, Missing Man Formation, Phil Lesh and Friends og Mickey Hart Band.
Terje Wold
Han ble utnevnt til Kommandør med stjerne av St. Olavs Orden i 1958.
Vince Welnick
Privat
I 1995 ble Welnick diagnostisert med strupekreft som senere gikk i remisjon. Han hadde også utviklet lungeemfysem.
Welnick slet med depresjon etter han fikk kreftdiagnosen og den ble forverret etter Grateful Deads oppløsning etter Jerry Garcias død. Seks måneder etter Garcias død forsøkte Welnick å begå selvmord. Han fikk terapi for depresjonen, samt behandling for kreften og emfysemet, noe som så ut til å hjelpe. Men etter at resten av Grateful Dead ble gjenforent i 2002 under navnet «The Surviving Members of Grateful Dead» og Welnick ikke ble invitert til å bli med, sank han inn i en ny periode med depresjon. Den 2. juni 2006 tok han sitt eget liv ved å kutte over halsen med kniv, foran sin kone. Det ble foretatt gjenopplivingsforsøk og han var fremdeles i live da ambulansen kom. Han ble erklært død på akuttmottaket ved Santa Rosa Memorial Hospital klokken 10:30.
Terje Wold
Wold var medlem i Den Norske Frimurerorden, hvor han tilhørte St. Johanneslogen St. Olaf til det gjenreiste Tempel.
Poll
Poll (etymologi : pollr på gammelnorsk; en vik med smalt innløp) er en innestengt fjord og er kjennetegnet ved at munningen utgjør en flaskehals for vannmassene inne i fjorden. Navnebruken er kjent langs norskekysten, men er ikke konsekvent. Fagfolk som geografer, geologer og vannforskere vil derfor bruke ordet poll om en del «fjorder» og «vann». Her kan nevnes Nordåsvannet og Sælevatnet i Bergen og Skjerstadfjorden ved Fauske. Tidevannsstrømmene i munningen av enkelte poller kan utgjøre rene malstrømmer.
I noen poller er der mye liv, mens andre poller ser ut til å være døende. Studiet av disse forskjellene er blitt mere viktige i dag fordi havbruksnæringen ser seg om etter nye utvidelsesmuligheter, hvor bruk av poller til skjelldyrking og fiskeoppdrett er aktuelt.
Som biotop er pollen sårbar og trues av faktorer som:
- Strupning og isolert dypvann
- Ekstremt grunn fjordterskel (forekommer i noen strupede bassenger)
- Synergieffekter som svekker effekten av vannutskiftingen:
Ekstremt dårlig vannutskifting gir mange innestengte fjorder en naturtilstand på randen av økologisk kollaps. De tåler svært lite gjødsling / organisk belastning. De mest innestengte pollene kan geologisk være på vei til å bli innsjøer, og flere lavtliggende ferskvannssjøer har startet som innestengte fjorder og beholdt en arv av saltholdig og råttent bunnvann (meromiktisk innsjø ), for eksempel Kvernhusvannet i Søgne.
1084 Tamariwa
1084 Tamariwa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 12. februar 1926 av Sergej Beljavskij ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
Michael Røn
Michael Røn (født 25. juli 1984) er en norsk fotballspiller som spiller for Kråkerøy IL. Røn bestemte seg for å trappe ned sommeren 2013 da han gikk fra spill i Tippeligaen med Sarpsborg 08.
Røn kommer opprinnelig fra Danmark, men flyttet til Norge etterhvert, mer bestemt til Sarpsborg. Der spilte han gutte- og juniorfotball for. Deretter gikk ferden til daværende Borg Fotball, hvor han ble værende til hentet ham til nabobyen. Pga for lite spilletid gikk han i 2006 til. Foran 2008-sesongen tegnet han igjen en 3-årskontrakt med.
Occidental Mindoro
Occidental Mindoro er en filippinsk provins i regionen MIMAROPA i landsdelen Luzon. Den omfatter den vestre del av øya Mindoro og enkelte mindre øyer. I øst er provinsen Oriental Mindoro, i sørvest Palawan. Provinssetet er Mamburao.
Navnet Mindoro
Navnet er en sammentrekning av det spanske Mina de Oro, som betyr gullgruve.
Politisk inndeling
Occidental Mindoro er delt i 11 "municipalities" (landkommuner).
Åttenasjonsalliansen
Åttenasjonsalliansen (tradisjonell kinesisk: 八國聯軍, forenklet kinesisk: 八国联军, pinyin: Bāgúo liánjūn) var en allianse av åtte nasjoner som slo ned bokseropprøret i Kina i 1900:
Etter at alliansens ekspedisjonsstyrker hadde slått ned det kinesiske opprøret, ble den kinesiske regjeringen tvunget til å undertegne Bokserprotokollen.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1980 – 500 meter herrer
500 meter herrer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1980 og ble avholdt på James B. Sheffield Olympic Skating Rink i Lake Placid, USA den 15. februar 1980.
37 utøvere fra 18 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympisk rekord før Vinter-OL i 1980:
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Thelma & Louise
Thelma & Louise er en amerikansk road movie fra 1991 med to kvinnelige hovedroller. Filmen er regissert av Ridley Scott og skrevet av Callie Khouri. Filmen forteller historien om Thelma og Louises flukt fra sine begrensede og ufrie liv. I hovedrollen som Thelma spiller Geena Davis mens Susan Sarandon portretterer Louise. I en birolle spiller Harvey Keitel en innsiktsfull politietterforsker som forsøker å komme på sporet av kvinnene når de flykter etter å ha drept en voldtektsmann. Michael Madsen har rollen som Louises venn, mens Brad Pitt i denne filmen fikk sin første betydelige rolle i en større hollywoodfilm. Han spiller en raner som er løslatt på prøve fra fengsel.
Thelma & Louise ble en umiddelbar suksess, både hos kritikere og kommersielt. Den var blant filmene som genererte størst billettinntekter i USA i 1991. Filmen ble også nominert til seks Oscars og vant én for beste originalmanus. Sarandon og Davis ble begge nominert for sine hovedroller.
Handling
Thelma (Geena Davis) er en passiv, godtroende, hjemmeværende husmor, gift med en kontrollerende mann, Darryl. Louise (Susan Sarandon) er enslig og arbeider som servitør. Hun fremstår som sterk og strukturert, men bærer på et uforløst traume fra fortiden. Filmen følger kvinnene som legger avsted i Louises grønnblå 1966-modell Thunderbird cabriolet på det som er tenkt som en to dagers fisketur i fjellet, men som forvandles til et mareritt før de når fram. Men situasjonen som oppstår, forvandler kvinnene fra ofre for omstendighetene til besluttsomme, fredløse heltinner på vei mot ukjent mål.
På en bar ved veien treffer Thelma en mann som heter Harlan (Timothy Carhart) som hun danser med. Hun blir full, og Harlan prøver å voldta henne på parkeringsplassen utenfor lokalet. Louise kommer over dem og truer med å skyte Harlan med pistolen Thelma har tatt med på turen om han ikke stopper. Harlan slipper Thelma, men forsøker å forklare Louise at de bare «hadde det litt moro». Louise svarer at «når en jente gråter slik, har hun det ikke noe moro». Harlan repliserer at han «burde fortsatt og pult henne» og slenger en bemerkning til Louise om å «suge pikken hans». Dermed trykker Louse på avtrekkeren og dreper Harlan. Thelma ønsker å melde fra til politiet umiddelbart, men Louise er betenkt siden Thelma var påvirket og hadde danset med Harlan. Hun tror ikke noen vil tro at han prøvde å voldta venninnen. Hun tror snarere at myndighetene vil tiltale henne for drap og beslutter å flykte, og Thelma slutter seg til.
Louise vil til Mexico, men nekter å dra via Texas, selv om de er i Arkansas og den raskeste veien går via Texas. Det avsløres av Louise har opplevd noe svært ubehagelig i Texas for mange år siden, men hun nekter å si nøyaktig hva det var. De flykter vestover. Underveis møter de en pen og sjarmerende, ung mann, J.D. (Brad Pitt), som Thelma umiddelbart føler seg tiltrukket av. Hun overtaler Louise til å la ham få haik med dem videre. Louise har i mellomtiden kontaktet sin venn, Jimmy (Michael Madsen), og ber ham overføre sparepengene sine via Western Union. Når hun skal hente pengesummen, oppdager hun at Jimmy har kommet med pengene selv. De går til rommet hans for å snakke sammen mens Thelma passer på pengene. Thelma ber J.D. med på rommet. Det kommer frem at han er en raner som har brutt forutsetningene for en prøveløslatelse. Han og Thelma ligger sammen, og Thelma opplever en seksuell oppvåkning. Mens de er sammen forteller J.D. hvordan han har gjennomført ranene sine. Imens frir Jimmy til Louise, men får avslag, og hun nekter også å fortelle hva som foregår. De tilbringer natten sammen, og han drar etter frokost neste morgen. Etter at Jimmy er reist, kommer Thelma og forteller Louise om sin natt med J.D. Louise spør plutselig hvor J.D. er, og hun blir virkelig urolig når Thelma forteller at hun lot pengene ligge igjen på rommet sitt. De skynder seg dit og oppdager at både J.D. og pengene er borte.
Louise er rådvill, og full av skyldfølelse beslutter Thelma å ta føringen, mens Louise er lammet av frykt. Thelma bruker det hun har lært av J.D. og raner en butikk. Nå er FBI på sporet av dem, og etter å ha forhørt både J.D. og Jimmy begynner bitene i puslespillet å passe sammen, og øvrigheten kommer nærmere og nærmere. Etterforskeren Hal Slocumb (Harvey Keitel) finner også ut hva som skjedde Louise i Texas og har stor forståelse for hennes situasjon. I et par korte telefonsamtaler etablerer Slocumb svært god kontakt med Louise, men han klarer ikke å overbevise henne om å melde seg frivillig.
Situasjonen eskalerer og kommer stadig mer ut av kontroll etterhvert som kvinnene reiser videre, spesielt på grunn av den stadig modigere Thelma som har kvittet seg med sin flirende, godtroende personlighet og erstattet den med en som er besluttsom, aggressiv og hardtdrikkende. Når en politibetjent, (Jason Beghe), stopper dem på grunn av at de kjører for fort, truer Thelma ham med våpenet sitt, tar fra ham tjenestepistolen og låser ham inne i bagasjerommet på politibilen før de drar videre.
De kommer ut for en sjåfør på en tanktrailer som gjentatte ganger sender obskøne, seksuelle signaler til dem på veien. De stopper for å be ham komme med en unnskyldning, men han nekter. Dermed skyter de mot bilen hans, og hele lasten i tanken eksploderer i et hav av flammer.
De to kvinnene blir etterhvert omringet av politibiler, og foran dem er et 600 meter høyt stup. De antar at de har nådd Grand Canyon. Etterforsker Slocumb når frem til stedet, men oppgir et siste forsøk på å få kvinnene til å overgi seg uten mer dramatikk. I stedet for å bli arrestert og tilbringe resten av livet i fengsel, beslutter Thelma og Louise å kjøre bilen ut over klippekanten. Før de flyr ut over avgrunnen, tar de to et fast tak i hverandres hender og smiler. Filmen slutter med at bildet av bilen i flukt i luften fryses og går i hvitt.
Rulleteksten går så over klipp av de lykkelige øyeblikkene de har hatt sammen i løpet av helgen.
Produksjon
Scott hadde opprinnelig et ønske om at Cher skulle spille rollen som Thelma; men etter suksessen med Moonstruck ble hennes honorarkrav for høyt. Det ble også tatt kontakt med Meryl Streep for denne rollen, men hun ble gravid og kunne ikke påta seg oppdraget. Også Jodie Foster ble kontaktet, men hun forsvant før opptakene begynte. Geena Davis tok rollen. Men Scott ønsket ikke henne i rollen og ønsket å ha Barbara Hershey i stedet. Dessuten ble Christine Lahti og Debra Winger vurdert. Så snart Thelma & Louise var etablert i markedet og gitt Geena Davis en flyvende start på karrieren, ble hun raskt offer for såkalt typecasting.
Rollen som Louise var opprinnelig tenkt spilt av en yngre kvinne: Annie Potts, Holly Hunter, Michelle Pfeiffer, Frances McDormand, Sela Ward, Jennifer Jason Leigh og Meg Ryan var blant navnene på ønskelisten. Pfeiffer sa først ja, men avslo så ut fra betenkeligheter med manus. Man tok kontakt med Melanie Griffith, men også hun ble gravid før opptakene begynte. Til slutt besluttet man å gjøre karakteren eldre, og etter at Goldie Hawn, Diane Keaton, Sigourney Weaver, Sissy Spacek og Anjelica Huston hadde avslått, fikk Susan Sarandon rollen.
Mottakelse hos kritikerne
Filmen fikk en svært positiv mottakelse hos kritikerne. Nettsteddet Metacritic, som setter sammen og vurdere tendensen fra ledende filmkritikere, gav filmen 88 av 100 poeng. Dette plasserer Thelma & Louise til den 83. best mottatte filmen gjennom alle tider. Janet Maslin i The New York Times, i likhet med mange andre kritikere, hadde ikke noe negativt å si om filmen i sin anmeldelse: «Mr. Scott's Thelma and Louise, with a sparkling screenplay by the first-time writer Callie Khouri, is a surprise on this and many other scores. It reveals the previously untapped talent of Mr. Scott (best known for majestically moody action films like Alien, Blade Runner and Black Rain) for exuberant comedy, and for vibrant American imagery, notwithstanding his English roots. It reimagines the buddy film with such freshness and vigor that the genre seems positively new. It discovers unexpected resources in both its stars, Susan Sarandon and Geena Davis, who are perfectly teamed as the spirited and original title characters.» Roger Ebert roser også filmen, men han har en eneste innvending som gjør at han ikke kaller den perfekt: «the last shot before the titles begin. It's a freeze frame that fades to white, which is fine, except it does so with unseemly haste... It's unsettling to get involved in a movie that takes 128 minutes to bring you to a payoff that the filmmakers seem to fear.»
Det amerikanske filminstituttet har kåret Thelma og Louise til filmhistoriens 24. beste helteskikkelser.
Priser
Filmen ble vist utenfor konkurranse på Filmfestevalen i Cannes i 1991.
Kirsten Kjelsberg Osen
Kirsten Kjelsberg Osen (født 20. juli 1928 i Bossekop i Alta) er en norsk lege som er professor emeritus. Hun var professor i morfologi ved Universitetet i Tromsø fra 1972 til 1977 og Norges første kvinnelige professor i medisin. Bortsett fra de fem årene i Tromsø har hun vært knyttet til Universitetet i Oslo som forsker og foreleser. I 2022 publiserte hun fortsatt vitenskapelige artikler.
Hun medvirket i 1982 ved stiftelsen av Leger mot atomvåpen i Norge. Osen har vært aktiv i Pugwash-bevegelsen. Faren hennes var bestyrer ved folkehøyskolen i Pasvik og familien ble evakuert til Numedal da Vinterkrigen begynte.
Utdanning og forskning
Kirsten Kjelsberg Osen tok eksamen artium ved Kristelig Gymnas i 1948, medisinsk embetseksamen i 1954 ved Universitetet i Oslo, hun ble spesialist i patologi i 1963 og tok doktorgrad i 1970 på en avhandling hvor hun kartla de primære hørselskjernene i hjernen. Dette gjorde hun ved å tegne cellene i hørselskjernene og gruppere dem i ni grupper, noe som åpnet for en rekke studier hvor andre forskere bygget på hennes oppdagelser.
1085 Amaryllis
1085 Amaryllis er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 31. august 1927 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Manchester United
Manchester United Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i Premier League. Klubben ble stiftet i 1878, under navnet Newton Heath LYR Football Club, og ble valgt inn i The Football League i 1892. I 1902 fikk klubben sitt nåværende navn. «The Red Devils», som er kallenavnet til Manchester United, har siden 1910 spilt hjemmekampene sine på Old Trafford i Manchester.
Manchester United er en av de mestvinnende klubbene i England, med i alt 67 trofeer. De har flest ligamesterskap i den engelske ligaen med 20 titler. De har vunnet FA-cupen 12 ganger, ligacupen seks ganger og de har også rekorden for vunnede FA Community Shield med 21 seire, inkludert delinger. Klubben har vunnet Mesterligaen tre ganger, kun slått av Liverpool FC i England og av seks øvrige europeiske lag. I tillegg har de vunnet Europaligaen, Cupvinnercupen, UEFA Super Cup, Intercontinental Cup og VM i fotball for klubblag en gang. I 1999 ble Manchester United den første engelske klubben som vant The Treble – Premier League, FA-cupen og Mesterligaen i samme sesong.
1958 krevde München-ulykken livet av åtte av spillerne i Manchester United. I 1968 ble klubben, under manager Matt Busbys ledelse, den første engelske fotballklubben til å vinne Serievinnercupen. Manageren fra november 1986 til juli 2013, Alex Ferguson, vant 38 titler med klubben. Klubben ble under Alex Fergusons managertid et av Englands mestvinnende fotballag.
Manchester United er en av de rikeste og mest populære klubbene i verden. Klubben var i juli 2011, rangert i Forbes som verdens mest verdifulle sportsklubb, med en estimert verdi på 1,86 milliarder USD (10,88 milliarder NOK). Klubben kom på tredje plass i Forbes oversikt for klubbinntekter i 2018 med en inntekt på 6,5 milliarder kroner. Klubben ble introdusert på London Stock Exchange i 1991, men ble kjøpt opp av Malcolm Glazer i mai 2005 i en handel som verdsatte klubben til nesten 800 millioner GBP (7,29 milliarder NOK).
For 2017-18 sesongen hadde Manchester United Europas høyeste totale tilskuertall på hjemmekamper i ligaen med 1,424,544. Gjennomsnittlig kom 74,976 på hver hjemmekamp; det tredje høyeste snittet i Europa bak Borussia Dortmund og Bayern München.
Historie
Tradisjonelt er United en av de største klubbene i England, og laget har hatt tre suksessrike perioder, under Ernest Mangnall i 1900-årene, i 1950- og 1960-årene under Matt Busby, og i 1990-årene var det Alex Ferguson. Bortsett fra disse suksessene, er den mest betydningsfulle hendelsen i klubbens historie flyulykken i München, hvor åtte av klubbens spillere døde og flere havnet på sykehus over lengre tid.
Ferguson var manager fra 1986 til sommeren 2013, og klubben har siden 1990 dominert engelsk fotball med tolv seriemesterskap, fem FA-cupmesterskap, fire ligacupmesterskap og to Mesterliga-seiere i 1999 og i 2008. Klubbens mest suksessrike sesong var 1998/99, da de ble det første og eneste laget som har vunnet The Treble, som vil si å vinne FA Premier League, FA-cupen og Mesterligaen i samme sesong, takket være Ole Gunnar Solskjær og Teddy Sheringham som sikret seier mot Bayern München på overtid på Camp Nou
I 2005 kvalifiserte Manchester United seg for gruppespill i Mesterligaen for tiende år på rad, og slo dermed rekorden som Rosenborg fra Norge tidligere holdt. Klubben har vært i finaler i de viktige europeiske turneringene fem ganger – i Serievinnercupen i 1968, Cupvinnercupen i 1991 og Mesterligaen i 1999, 2008, 2009 og 2011.