cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nidarosdomen
Nidarosdomen reiser seg, Norge blir egen kirkeprovins
Det var Olavs helgenstatus som gjorde at pilegrimer flokket til Nidaros. Helgenkongens grav ble en vekstfaktor for byen og gjorde den til det selvfølgelige sete for en biskop nordenfjells. I 1152/1153 ble bispesetet i Nidaros opphøyd til erkebispesete og metropolitansete for den nyopprettede norske kirkeprovins. De to første erkebiskopene, Jon og Øystein, satte i gang et stort byggeprosjekt for å gjøre Kristkirken større. De nye delene ble bygd i anglonormannisk romansk stil.
Mississippi County
Mississippi County er navnet på to fylker i USA:
Nidarosdomen
Nidarosdomen reiser seg, Norge blir egen kirkeprovins
I 1183 kom erkebiskop Øystein hjem fra England. Byggestilen ble lagt om til unggotikk. Kirken sto antakelig ferdig omkring år 1300.
Ved reformasjonen forsvant både den norske katolske kirke og dens erkebiskop.
Bygningshistorie i middelalderen
Opprinnelig ble det reist en trekirke, nærmest et kapell, over helgenkongens opprinnelige hvilested (allerede på 1030-tallet). Etter få år ble den erstattet med en lang steinkirke. Av den er det i dag lite eller intet igjen, men fundamenter kan lett identifiseres under gulvnivå.
Mot midten av 1100-tallet begynte byggingen av den kirken som står i dag. Den består av følgende deler:
Kirken ble flere ganger herjet av brann i middelalderen, noe som førte til reparasjoner og av og til nybygg. Den brant i 1328, 1432, 1451 (antagelig), og i 1531. Kirken brant også etter reformasjonen: Under bybrannen i 1708 brant hele katedralen, unntatt steinmurene. Kirken brant på nytt i 1719 etter lynnedslag.
Restaurering i nyere tid
En stor restaurering av katedralen begynte i 1869. Oppdraget ble gitt til arkitekten H.E. Schirmer. I perioden 1869&–1871 ledet han restaureringen av kapittelhuset. Det ble reist kritikk mot Schirmer fordi han tok seg for store kunstneriske friheter i restaureringsarbeidet og hans kontrakt ble ikke fornyet. I 1872 overtok arkitekt Christian Christie arbeidet. Det ble seinere vedtatt å gjenreise skipet og vestfronten. Fra 1908 ble arbeidet ledet av arkitekt Olaf Nordhagen. På det meste arbeidet det 90 mann ved restaureringsarbeidene, derav 50 steinhoggere. Skipet sto ferdig i 1930, og etter å ha fått sitt forslag til utforming av vestfronten godkjent, tok arkitekt Helge Thiis over arbeidet samme år. Vestfronten med de to vesttårnene var ferdig i 1965, og siste statue på vestfronten ble satt opp i 1983.
Først i 2001 ble restaureringsarbeidene offisielt «avsluttet». Men restaurering av restaureringen er i gang: utskifting av dårlig stein og forsterkning av svake punkter pågår fortsatt, etter en restaureringsplan – utarbeidet i 1998 ved Øivind Lunde og Per Storemyr – for perioden 1999–2019.
Koret
Koret ble bygget i to perioder; den første fra 1140 til slutten av 1180-åra, den andre fra omkring 1200. Noen mener at kirken først ble påbegynt etter at Nidaros var blitt erkebispesete i 1152. Koret er i gotik og viser stor likhet med Lincolnkatedralen i England. Bygghytta i Nidaros er trolig gjennom hele 1200-tallet blitt forsynt med håndverkere herfra.
Koret ble skjønnsomt reparert etter brannen i 1328. Det ble gjort enkelte forsøk på reparasjoner av tårnet og koret etter en ny brann i 1531. I 1708 brant hele katedralen, unntatt de ytre murveggene. Den brant igjen i 1719 som følge av et lynnedslag, og da restaureringsarbeidene tok til i 1869, var tårnet et lappverk av ulike nødreparasjoner, og hvelvene i koret hadde rast sammen.
Tverrskipet
Tverrskipet er romansk i stilen. Det er to sidekapell i tverrskipet.
Kapellet på sørsida kalles Johanneskapellet. En innskrift viser at det ble innviet av erkebiskop Øystein Erlendsson i 1161 – den eneste innskrift i kirken med et årstall som kan brukes til datering. Den latinske innskriften forteller at kapellet ble innviet 26. november 1161 til både Døperen Johannes, den hellige Vincent av Zaragoza og den hellige pave Sylvester. Dette knippet av helgener var et klart og sterkt programmatisk utsagn fra erkebiskopens side om kirkens selvstendighetsambisjoner. Den hellige Johannes Døperen ble myrdet av den urettferdige konge Herodes Antipas, den hellige Vincens ble torturert i hjel av en annen myndighetsperson, den romerske guvernør Dacian i Spania, som gjorde sitt ytterste for å utrydde kristendommen. Om den hellige Sylvester er det nødvendig å kjenne til (den feilaktige, men i middelalderen alminnelig aksepterte) historien om Den konstantinske skjenkelse (Donatio Constantina): Den hevdet at keiser Konstantin overdro til pave Sylvester og hans etterkommere primatet over de store kirkelige patriarkater, men også den verdslige makt og myndighet over byen Roma og alle italienske eller vestlige regioner med tilhørende provinser, byer og steder. Dermed ble middelalderpavenes herskerkrav underbygd.
Ved denne dedikasjonen av det første ferdigstilte kapell i den nye Kristkirken under bygging markerte erkebiskopen overfor den norske kongemakt at den verdslige makt, som stadig hadde latt troens mennesker lide, ville gjøre rett i fullt ut å anerkjenne Kirkens selvstendighet og rettmessige stilling.
Kapellet i den nordre tverrskipsarmen – lektoriet – ble fullført omkring 1130–1150.
Tverrskipene ble noe modifisert i retning av gotikk for å tilpasse dem til det tilbygde koret, og de viser interessante overgangsformer mellom romansk og gotisk arkitektur.
Kvinnenes Minnekapell i lektoriet, Nordre tverrskip
Etter andre verdenskrig ønsket Norske Kvinners Nasjonalråd å hedre de norske kvinnene som hadde mistet livet som følge av okkupasjonen. Etter å ha vurdert ulike alternativer, besluttet Rådet å innrede et av de tomme kapellene i Nidarosdomen. Valget falt på lektoriet i Nordre tverrskip. Den 6. desember 1952 startet Nasjonalrådet en innsamlingsaksjon for å finansiere minnekapellet. I desember året etter ble pengeinnsamlingen avsluttet med en matiné. Til sammen lyktes Nasjonalrådet å samle inn 52,000 kroner, som i sin helhet ble brukt til innredningen av lektoriet i Domen. Kunstneren Asbjørg Borgfelt fikk oppdraget med å utsmykke kapellets alter. Hun modellerte et alterfrontal bestående av ti relieffer utført i forgylt bronse. Videre ble det innkjøpt et krusifiks laget i Limoges på 1400-tallet, og selve alteret ble bygget i grå og hvit Fauske-marmor. Det ble bestilt puter i blått vevet stoff, og Bærum Kvinneråd skjenket en alterduk med broderte, brennende hjerter i hvitt og gyldne toner. Lysestakene til alteret ble tegnet av domkirkearkitekten. Kapellet ble utstyrt med en minneplate med påskriften Dette kapell er viet minnet om de kvinner og menn som ofret sitt liv for fedrelandet 1940-1945. Nasjonalrådet hadde under innsamlingen opprettet en Givernes bok som viste hvem som hadde bidratt til å realisere minnesmerket. Det ble også laget en annen bok, den såkalte Gylne boken, der navnene på 11.000 falne ble oppført. Dette skrivearbeidet påtok en frivillig ved navn Herman Matzow seg. Begge bøkene ble bundet inn i pergament dekorert med gullskrift og blå emaljerammer, og lagt til forvaring i minnekapellet. Kapellet ble innviet den 26. februar 1957.
Samisk alter i Søndre tverrskip
På Samefolkets dag, 6. februar 2017, innvies et samisk alter i Nidarosdomen. Innvielsen skjer under en gudstjeneste som inngår i markeringen av Tråante 2017 (100-årsjubileet for samenes første landsmøte). Utsmykkingen har fått plass i Søndre tverrskip, til siden for Johanneskapellet. Alteret er utformet av kunstneren Folke Fjällström, som vant en utsmykkingskonkurranse om oppdraget i mars 2015. Alteret er laget i oljet bjørk, prydet med samisk ornamentikk. Midt på alteret står en treskulptur som er 85 cm høy. Hele alteret har en høyde på 2,35 m.
Kapittelhuset
Kapittelhuset ligger som et frittstående tilbygg på nordsiden av koret; bygd som en miniatyrkirke med kor, tverrskip og skip. Utvendig er det helt romansk, med tykke murer og rundbuete vinduer. Men innvendig har det spissbuer i hvelvene. Kapittelhuset er etter nordiske forhold et uvanlig tidlig eksempel på det forestående stilskiftet. Det omtales også som Mariakapellet.
Oktogonen
Oktogonen er den åttekantede avslutningen av kirken mot øst. Fischer mener at biskop Øystein (Erlendsson) fikk ideen til denne uvanlige koravslutningen i sitt eksil i England i 1180–1183. Ved Canterburykatedralen var et martyrium for Thomas Becket under oppføring på denne tida, og dette kan ha gitt en impuls til oktogonen. Den kan også ha vært inspirert av strukturen rundt Jesu grav i Gravkirken i Jerusalem, eller av Aachenkatedralen. Øystein Ekroll sier at rotunden i gravkirken og oktogonen har nøyaktig samme utvendige diameter. Mange hadde besøkt Jerusalem, blant annet Sigurd Jorsalfare, og oktogonen er eksempel på internasjonal påvirkning. Ekroll tror at den åttekantede Klippedomen, som etter det første korstog ble brukt som kirke og oppfattet som etterfølger til det jødiske tempelet - «Templum Domini», har blitt kombinert med rotunden i gravkirken. Salomos tempel ble i middelalderen vanligvis fremstilt som en oktogonal bygning.
Innvendig har oktogonen en blindarkade – dvs. en dekorativ buegang som springer fram i relieff på hel vegg – med spissbuer med blondeutsmykning og kapitéler med bladutsmykning. Utvendig dominerer figurative utsmykninger – dyrekropper, menneskemasker og bladverk. Et par mannshoder i naturalistisk stil finnes bevart.
Hensikten med denne utformingen var å skape et ambulatorium, en koromgang, for de mange pilegrimer som slik kunne komme nær opptil Olavsskrinet, som var anbragt på høyalteret. På sin gang rundt høyalteret kom pilegrimene også til en brønn inkorporert i sørøstveggen, over kirkens olavskilde.
Mye tyder på at det under arbeidet med oktogonen utover på 1200-tallet oppsto en egen steinhoggerskole i Nidaros, med figurframstillinger som det hverken i Frankrike eller England finnes direkte forbilder for.
I Olavskapellet, i den østligste del av koromgangen, er Olavskapellet, og der er Olavsantemensalet anbragt. Dette ble til i Norge sannsynligvis meget tidlig på 1300-tallet. I dansketiden ble det bragt til Danmark, men ble skjenket til Nidarosdomen av danskene i 1930, til 1900-årsminnet om Hellig Olavs død. Olavsfrontalet har et stort midtfelt i full høyde samt seks mindre sidefelt. I midtfeltet står Olav den hellige under en baldakin med krone på hodet, fremstilt som aristokratisk. I venstre hånd holder han rikseplet og i den andre hånden holder han stridsøksen med hvilken han fikk banesåret.
I to av sidefeltene er det bilder med de fire evangelistsymboler. I det øvrige er det fire fremstillinger - som skal leses mot klokken -av hendelser: Olavs drøm, Olav som deler ut sølvpenger før slaget ved Stiklestad, Olavs fall på Stiklestad, Olavs helgenkåring og skrinlegging den 3. august 1031, med bilder av undre som inntraff etter kongens død.
Skipet med Vestfronten
Skipet utgjorde en storstilt utvidelse av kirken da det ble påbegynt under erkebiskop Sigurd Eindridesson i 1248. Stilen karakteriseres som høygotikk, med klare engelske forbilder. Blant annet kan englerelieffene på buegangene referere til «englekoret» i Lincolnkatedralen og til Westminster Abbey, som ble påbegynt i 1245. I løpet av 1700-tallet raste hvelvene i skipet sammen, slik at bare en del av ytterveggene sto igjen midt på 1800-tallet.
På 1800-tallet var Vestfronten svært redusert og ødelagt. Bare fem av de opprinnelig 30–40 statuene var i behold. Det var derfor stor tvil om hvordan veggen kunne ha sett ut i middelalderen. En tegning av Jacob Maschius fra 1661 viser én skulpturrekke og to lave tårn over arkaden, og det ga noen holdepunkter. Men da restaureringsarbeidet tok til, oppsto en langvarig ekspertstrid som ikke ble avsluttet før Helge Thiis' forslag med tre skulpturrekker over arkaden ble godkjent i 1928.
Kapeller i triforiehøyde
I «annen etasje» av kirken, det som på arkitektspråket kalles triforiet, er det tre kapeller som vanligvis ikke er tilgjengelige for besøkende. Det mest forseggjorte er Mariakapellet på nordre tverrskips østside. Kapellet er istandsatt med moderne glassmalerier av kunstneren Oddmund Kristiansen. Kristiansen har også laget glassmaleriene i Olavskapellet, som har tilsvarende plassering i søndre tverrskip.
Det tredje kapellet er svært lite og ikke videre klargjort for liturgisk bruk. Det er Mikaelskapellet, helt mot nord i nordre tverrskip, over inngangspartiet. Det er i katolske land vanlig å se Mikaelskapeller på sørsiden av større kirker, ettersom Erkeengelen Mikael ble anropt som vern mot helvetes makter.
Glassvinduene
Rosevinduet: I 1903 forelå et utkast til utforming av vestfronten fra arkitekt Christie. Dette var uten rosevindu, men Jens Thiis mente at et slikt var nevnt i 1500-talls kilder. Dette førte til en heftig debatt som etterhvert ble kalt rosekrigen. Problemet var at en ikke hadde arkeologisk belegg for hvordan vestfronten hadde sett ut. Til slutt godkjente Stortinget Olaf Nordhagens vestfrontutkast fra 1911 med rosevindu.
Glassmaleriene ble utført av Gabriel Kielland i perioden 1907–1934. Han hadde også ansvaret for vinduene i skipet og rosevinduene i sør og nord. Vinduet i vestfronten har temaet dommedag fordi det er vendt mot solnedgangen. I nord finner vi jomfru Maria med barnet omgitt av forfedre og gammeltestamentlige konger. I vinduene under det nordlige rosevinduet finner vi gammeltestamentlige profeter. I syd er temaet Den oppstandne Kristus omgitt av scener fra evangeliene. Apostlene er i vinduet under.
Hubert Dupont
Hubert Dupont (født 13. november 1980 i Lyon) er en tidligere profesjonell, fransk landeveissyklist. Han la opp etter 2019-sesongen etter å ha syklet for det franske laget Ag2r Prévoyance siden 2006.
Nidarosdomen
Glassvinduene
Vinduene er inspirert av de franske katedralene, spesielt Chartres-katedralen. De ble laget i glasshytten ved Nidarosdomen og er ikke direkte kopier av noen bestemte glassmalerier fra middelalderen.
Skulpturene
Vestfronten har 76 skulpturer; bare fem av dem er bevart fra middelalderen. Under restaureringen måtte en skaffe til veie skulpturer for å fylle vestfronten. Det ble laget et skulpturprogram som var inspirert av middelalderens stil. Over midtportalen står en fremstilling av korsfestelsen ved Wilhelm Rasmussen, i gavlen over rosevinduet en dommedagsscene, og øverst i den øverste gavlen Kristus i triumf ved Kristofer Leirdal.
Skulpturene fyller tre etasjer. Her finner vi helgener med tilknytning til Norge, som St. Olav og St. Sunniva, apostlene, biskoper og patriarker.
Mange av disse skulpturene er portretter av kjente personer i billedhuggernes samtid. St. Klemens er et portrett av dikteren Olav Aukrust. Biskop Sigurd har tre avhugne hoder på et fat, og de har trekk fra arkitektene Gudolf Blakstad, Herman Munthe–Kaas og Helge Thiis. Bronseskulpturen av Erkeengelen Mikael som kneiser helt øverst over nordre vestfronttårn, modellert av Kristofer Leirdal, bærer Bob Dylans ansiktstrekk.
Bakgrunnen for å la billedhuggerne ta seg slike friheter var at forgjengerne i middelalderen også hadde moro av å lage portretter av samtidige biskoper, byggmestre og arkitekter. I middelalderen laget en ikke realistiske portretter ved å overføre modellenes ansiktstrekk til skulptur eller maleri, men snarere typeportretter som fortalte noe om personenes samfunnsposisjon som biskoper eller konger.
Skulpturene på oktogonen: Oktogonen er det rikest dekorerte middelalderske arkitekturverk i stein som fremdeles eksisterer i Norge. Skulpturer er plassert i et bånd under vinduene, og under gesimsen finner vi konsoller som er hugget ut som manns- og kvinnebyster.
Søylene i eksteriøret har ingen statisk funksjon, men er rent dekorative elementer. De er av hvit trøndersk marmor. I engelsk gotikk var det vanlig å bruke mørkegrønne søyler i kontrast til den lyse kalksteinen. Dette var et tema innført av arkitekt Guillaume de Sens i Canterburykatedralen (1174–1178). På Nidarosdomen laget man den omvendte kontrastvirkningen med hvite søyler mot den grågrønne klebersteinen.
Portaler
Kirken har fem portaler, tre i vestfasaden, en i nord og en i sør.
Portalen i nordre tverrskip kalles ofte nordportalen og er i anglonormannisk stil, den utgaven av romansk arkitektur som ble utviklet i Normandie og England på 1000-tallet. Portalen har sik-sak-border (chevron), foldekapiteler og løvemasker.
Orgler
Nidarosdomen har to store pipeorgler. Det eldste ble bygd av den tyske orgelbyggeren Johann Joachim Wagner i 1738–1739 og ble satt opp av mestersvennen Peter Migend i 1741. Det har 30 stemmer, 2 manualer og pedal, og står på et galleri i det nordlige tverrskipet. Etter å ha vært lagret i kirken fra 1930 ble det i 1994 restaurert og satt opp igjen av Jürgen Ahrend. Galleriet er utformet av domkirkearkitekt Arne Gunnarsjaa.
Til 900-årsmarkeringen av slaget på Stiklestad i 1930 ble et nytt stort orgel bestilt fra den tyske orgelfabrikken Steinmeyer. Da det stod ferdig, hadde det 127 stemmer, 4 manualer og pedal. Under en svær ombygging på 1960-tallet ble Steinmeyer-orgelet flyttet til et nytt galleri i vestenden av kirken, og mange stemmer ble fjernet. Dette ødela mye av helheten i instrumentet. Det har lenge vært strid i miljøet rundt Domkirken om «orgelsaken». Orgelet ble restaurert i 2013–2014, og ble gjeninnviet 18. mai 2014 i forbindelse med grunnlovsjubileet.
Påvirkning fra andre kirker
Sannsynligvis er det mange kirker som har tjent som forbilder for Nidarosdomen. Hovedtrekkene i kirken følger et vanlig domkirkeskjema, men den har bare ett tverrskip. Det var vanlig med to i engelske kirker. Den mangler også et retrokor eller Lady Chapel. I stedet har den oktogonen som koravslutning i øst. Dette er spesielt for Trondheim, selv om oktogonformen har sine forbilder på kontinentet og i Gravkirken i Jerusalem. En rekke små middelalderkirker bygget i Midt-Norge og annetsteds i Norge har former som er blitt inspirert av oktogonen i Nidarosdomen.
Imidlertid kan det påvises sterk påvirkning fra katedralen i Lincoln og fra koret i katedralen i Canterbury. I skipet finnes likhetspunkter med «englekoret» i Lincoln. Men murene i Trondheim er tynnere, noe som er mer vanlig i franske kirker.
Det som voldte restaureringsarkitektene mest bry, var vestfronten. Én engelsk katedral har en vestfront som ligner litt på Trondheim, Lichfieldkatedralen. Den er en syntese mellom de franske totårnsfasadene og den engelske skjermfasaden. Noen forskere mener at Nidarosdomens vestfront kan ha hatt likheter med denne, men at det er to bygninger med ulik byggehistorie som heller må betraktes som paralleller.
Nidarosdomen kan også ha fellestrekk med Christ Church Cathedral i den eldste del av Dublin (som fra 800-tallet inntil 1170 i hovedsak var en norrøn by (Østmannabyen - Oxmanstown) Nidarosdomen kalles også Kristkirken i Nidaros, som er et tvillingnavn til Kristkirken i Dublin. Kristkirken i Dublin ble bygget fra 1030-tallet av etterkommerne etter vikinger som bosatte seg omkring Irskesjøen, og sto i nær kontakt med Norge til godt etter svartedauden.  Den som oppsøker Christ Church i Dublin, vil kjenne igjen byggemåte og stil.
Bruken av kirken i dag
Nidarosdomen er i dag menighetskirke i Nidaros domkirke og Vår Frue menighet. Kirkemusikk er en viktig del av gudstjeneste- og musikklivet i kirken. Kirken har fem kor: Nidaros domkor, Nidarosdomens Guttekor, Nidarosdomens jentekor, Nidarosdomens oratoriekor og Schola Sanctae Sunnivae. Det er stor konsertaktivitet i kirken året rundt, både ved korene, kantorene og andre utøvere fra inn- og utland.
Olsen&Wang
Olsen&Wang er en produksjonsbedrift hjemmehørende i Oslo. Selskapet er kanskje mest kjent for oljen Owatrol, som de har solgt siden 1950-tallet.
Historie
I 1902 grunnla Hjalmar Olsen og Eystein Finn Wang Olsen & Wang Farvehandel i Grensen 8 i Oslo. De hadde begge vært ansatt i Amundsens Farvehandel i Grensen 4. Olsen kjøpte senere en fargehandel i Teatergaten mens Wang var i utlandet. Wang hadde nemlig vært på reise i Tyskland og Storbritannia i mange år, og tok med seg impulser og et omfattende nettverk hjem. I Tyskland arbeidet Finn Wang for blant andre Günther Wagner GmbH. Der ble han etterhvert salgssjef og senere prokurist. Etterhvert ble han så dreven i tysk at han, vel tilbake i Norge, tok eksamen som "Kongelig Edsvoren Translatør I Tysk". Etter tysklandsoppholdet reiste han til England hvor han begynte å arbeide hos malingprodusenten "Pinchin Johnson", som senere utviklet seg til International Paints. Her ble Wang også salgssjef og traff en amerikaner ved navn Charlie Chopp, et navn som senere skulle få stor betydning for utviklingen av Olsen & Wang. Hjemme i Norge igjen, gikk han sammen med Olsen og startet opp farvehandel, og kjøpte også opp sin gamle arbeidsgiver Amundsen etter hvert. I tillegg til salg av egne varer, ble Olsen & Wang også grossister for andre produsenter innenfor malingsrelaterte produkter, kosmetikk og kjemisk teknisk.
I tidlige år var produktspekteret svært stort: Egenproduserte produkter omfattet blant annet Slankebadet MINK (du blir tynnere jo mer du bader), den vannbaserte malingen FABIGO (Fabelaktig Billig og God), ovnssverten SILKOLIN hvor volumene kom opp i over 1 million enheter per år og som ble solgt over hele Skandinavia inkludert Island (Ofensvertan Silkolin Reynist Best). Produktpaletten omfattet også Formican Munnvann og Tannpasta, Skokremen Kattepus for hvite sko, Badeoljen Furunol (basert på furunålsavkok), Blomstergjødningen Orchidée (som var den første gjødningen i pinneform til å stikke ned i blomsterpottene), Owa Dansepulver (finpulverisert borax for å lage glatte gulv), Rottedøden (bruksområdet sier seg selv) og til og med Skismøringene Fyk og Tulla, sistnevnte oppkalt etter hopperen Tulla Tambs. Disse produktene ble laget i to små fabrikker i Østre Elvebakke og gitt navnene FORMICA og TEKNIKA.
Av agenturer og grossistavtaler ble det tyskproduserte damebindet CAMELIA og universallimet SECCOTINE etterhvert store varelinjer. CAMELIA ble mest solgte damebindet i Norge frem til Mölnlycke intorduserte SABA og SECCOTINE med den gule tuben ble så allment kjent at limet ble brukt i en kriminalroman hvor morderen hadde hulet ut en vedkubbe som han gjemte mordvåpenet i, limte sammen med Seccotine og la blant andre kubber i vedskjulet.
Olsen & Wang var fremsynte og reiste land og strand rundt for å selge sine produkter. De oppdaget fort at det var behov for farvehandlere på flere steder og så muligheten for å øke salget ved å være med på å finansiere opprettelsen av lokale butikker. Gjøvik Farvehandel ble grunnlagt ved at Olsen & Wang fullfinansierte den første ordren, Horten Farvehandel likeså. Der regjerte for øvrig slektningen Smith Wang. I Oslo oppsto Birkelunden Farvehandel, Seter Farvehandel på Nordstand, Reform Farvehandel på hjørnet av Fredrik Stangs gate og Frognerveien, Hegdehaugen Farvehandel og flere andre. Dyktige drivere ble ansatt og forretningen blomstret. Imidlertid ønsket herrene Olsen og Wang å spre risikoen noe. Det ble gjort ved at butikkene ble solgt til driverne etterhvert som man så at det var god og solid økonomi i bedriftene. Salgsprisen var 1 Krone! Slik beholdt man kapitalen i bedriftene og sikret langsiktige og lojale forbindelser.
I 1930 kjøpte firmaet eiendommen Brynsløkken ved Bryn Jernbanestasjon. Kjøpesummen var NOK 50.000.-. Bygningen var opprinnelig et ølbryggeri og vannet ble hentet fra Alnaelven. Imidlertid ble vannet etterhvert så forurenset av kloakk at virksomheten måtte opphøre. Deretter ble lokalene brukt av et jernrørsstøperi fram til Olsen & Wang overtok. Navnet ble endret til OWA Fabrikker AS og de begynte med lakkproduksjon. I begynnelsen hentet de inn tyske lakk-kokere og fagfolk tre-fire ganger i året for å støtte opp om de store produksjonsrundene. Lakkene som ble kokt og produsert på OWA Fabrikker var først og fremst oljelakker av svært høy kvalitet til gulv, båt og skipsfarten. Der var det store flater med edeltre både inne og ute. Disse trengte holdbare produkter for å spare tid i vedlikeholdet ombord. Kontakten med handelsflåten ble ytterligere forsterket da Finn Wang ble styreformann i den Kjemiske Fabrik Norden (nå NORDOX), som var en meget stor aktør i produksjonen av kobberbasert bunnstoff for skip og lystbåter, i tillegg til å lage malingserien Ekornit for vanlige husholdninger.
I 1950 ble OWATROL lansert som merkenavn. Det var basert på PENETROL. Olsen &Wang hadde rettigheter til produktet i hele verden utenom USA. Flere produkter ble utviklet på denne basen. Først kom Owatroolje og så kom Owatrol Red Lead Stain. På 50-tallet lanserte de også produktene D1 (Dekksolje nr. 1) og D2 (Dekksolje nr. 2), opprinnelig ment brukt på fiskebåter.
I dag
Den gamle fabrikken ligger i Jernbaneveien 4 på Bryn, vis-à-vis
Gudbrandsdalsost
Gudbrandsdalsost G35, også kalt rauost eller raudost, er en den vanligste typen brunosten i Norge, og står for cirka 50 % av all brunostsalget. Både TINE og Synnøve Finden markedsfører Gudbrandsdalsost.
Olsen&Wang
I dag
Bryn stasjon.
Gudbrandsdalsost
Historie
Ostens navn kommer naturlig nok etter stedet den først ble laget. Oppskriften er tillagt budeia Anne Hov på Solbråsetra i Sør-Fron, som i 1860-årene fant at osten ble både bedre og lettere å skjære ved å øke fettprosenten ved tilsetting av fløte. Osten hun serverte ble kalt rauost eller raudost.
Innhold
Gudbrandsdalsost er laget av kumyse, kufløte, kumelk og om lag 10% melk fra geit. Den har derfor en mer pikant smak enn kumysost. Den er også, nest etter fløtemysost, den første brunosten som ble laget i Norge – fra omkring 1860. Bokstavkombinasjonen G35 forklares slik: «G» står for geit, altså at geitemelk inngår, og «35» står for fettprosenten i ostens tørrstoff, dvs. restvekten etter at ca. 20% vann i osten er fratrukket.
Varianter
Det lages flere varianter av Gudbrandsdalsosten. En lysere og litt mildere ost selges under navnet Misværost, mens en mørkere og litt kraftigere variant markedsføres som Heidalsost.
Produksjonssteder
Hovedvekten av denne osten produseres utenfor Gudbrandsdalen. Det foregår ennå produksjon i Lom og Skjåk, men denne er nå truet, og produksjonen skal overføres til Ørsta i Møre og Romsdal, som allerede har produksjonskapasitet. Disse planene har vakt uro, ikke bare i Gudbrandsdalen. Andre steder det lages Gudbrandsdalsost er Elnesvågen i Møre og Romsdal, Byrkjelo i Sogn og Fjordane og Storsteinnes i Troms.
Fylkesvei 7300
Fylkesvei 7300 går mellom Hovsvågen på Løkta og Bjørn på Dønna i Dønna kommune. Veiens lengde er 6,3 km uten fergestrekningen.
VM i friidrett 2003
VM i friidrett 2003 var det 9. VM i friidrett og ble arrangert i tidsrommet 23. til 31. august 2003 i Paris. Arenaen som ble benyttet var Stade de France i forstaden Saint-Denis. De eneste konkurransene som ble arrangert i selve Paris var begge maratonløpene. Totalt deltok 1679 utøvere fra 198 land.
Joy Division
Joy Division var et britisk rockeband bestående av Ian Curtis (vokal og gitar), Bernard Sumner (gitar og keyboard), Peter Hook (bass og bakgrunnsvokal) og Stephen Morris (trommer).
Bandet ble startet under navnet Stiff Kittens og deretter Warsaw i Manchester i 1976.
Det var Curtis, Sumner og Hook som startet bandet – inspirert av The Sex Pistols' legendariske konsert i Manchester. Innen deres første konsert hadde Stiff Kittens byttet navn til Warsaw, og trommeslageren Terry Mason ble byttet med Tony Tabac. Tabac sluttet senere samme år og ble erstattet av Steve Brotherdale, som igjen ble erstattet av Stephen Morris.
I desember 1977 ga bandet ut sin første utgivelse; EP-en An Ideal for Living. I 1978 skiftet bandet navn til Joy Division. «The joy division», gledesdivisjonen, var et uttrykk fra Tyskland, brukt om en gruppe prostituerte som var til for offiserene i konsentrasjonsleirer. Dette førte til beskyldninger om nasjonalsosialisme fra pressen. Dette irriterte bandet, som aldri hadde hatt noe med dette å gjøre, men de gadd aldri å svare. Joy Division signerte på plateselskapet Factory Records i 1978, et selskap som ble eid av Tony Wilson.
De begynte også å jobbe med manageren Rob Gratton og produsenten Martin Hannett. I 1979 slapp Factory bandets debutalbum, Unknown Pleasures. Det særegne lydbildet, med bass og trommer som hovedinstrumenter, og Curtis' dystre tekster førte til at bandet fikk stor oppmerksomhet. Samme år ga de ut singelen Transmission.
Tidlig i 1980 kom singelen Love Will Tear Us Apart. Bruk av synthesizer og kassegitar gjorde at lydbidet var lystigere enn det de tidligere hadde gjort, men teksten hadde den karakteristiske dysterheten. Låten ble en hit, og appell hos kritikerne og en stadig voksende fanskare gjorde at fremtiden så lys ut for Joy Division. Albumet Closer, som kom ut senere samme år, forsterket statusen. Gratton begynte å gjøre klar for en turné i USA. Ian Curtis hadde det vanskelig privat, med et ekteskap som var i ferd med å rakne, stadig oftere epileptiske anfall og en lang periode med depresjoner. 18. mai 1980 – to dager før turnéen skulle ha startet – begikk Curtis selvmord. Ian Curtis ble 23 år gammel.
De tre gjenværende oppløste bandet og startet et nytt band, New Order.
Atorvastatin
Atorvastatin er et stoff i legemiddelgruppen statiner, som brukes for å redusere kolesterolnivået i blodet og dermed forebygge aterosklerose. Atorvastatin hemmer et hastighetbegrensende enzym som brukes i kolesterolsyntesen. Dette fører til at kolesterolproduksjonen synker. Atorvastatin markedsføres av Pfizer med preparatnavnet Lipitor, og er det mestselgende legemiddelet i verden (2006).
Gartnerlosjen
Gartnerlosjen var et norsk rockeband som var kjent for sine snodige og humoristiske tekster. Blant de mest prominente medlemmene i bandet var vokalist Kristopher Schau, gitarist/vokalist Lars Lønning og bassist/vokalist Egil Hegerberg («Bare Egil»). Bandet ble startet i Oslo i 1987 og var stort sett inaktivt mellom 1997 (siste konserten var på Roskildefestivalen i 1997, ifølge Egil Hegerberg) og 2010. Høsten 2010 ble de gjenforent, med ny trommeslager Gunnar Berg-Nielsen, og spilte inn fire nye sanger til samleplaten Duplex Records 25. 25 låter, 25 år som ble gitt ut i forbindelse med 25-årsjubileumet til plateselskapet Duplex Records i 2011. I samme anledning spilte bandet på Duplexfestivalen 25 i seks utvalgte byer sammen med Hurra Torpedo, Bare Egil Band, Black Debbath, Maroder og Lars Lønning.
Gartnerlosjen har gitt ut albumene Kremfjes (1994) og Due (1995), samt en rekke EP-er og demokassetter. I 2003 ble samlealbumet Adjø kreavitet – 30 år med slurv gitt ut.
Medlemmene i bandet har senere vært med i band som Black Debbath, Bare Egil Band, The Cumshots, Hurra Torpedo, Thulsa Doom og Mongo Ninja.
Tre kronor
Tre kronor er et av Sveriges nasjonalsymboler og inngår i Sveriges riksvåpen. Symbolet er sammensatt av tre gule eller forgylte åpne kroner, plassert to over én og på en blå bakgrunn. Disse fargene og figurene blir brukt både i et eget skjold og som felt i Sveriges store riksvåpen, samt som frittstående kjennetegn uten en særskilt innramming rundt.
Historisk sett er «tre kronor» yngre som statlig symbol i Sverige enn Folkungalejonet, som tidligere ble anvendt som kongevåpen av Folkungaættens konger. Før dette forekom det også andre kongevåpen. Det spesielle i forhold til de andre skandinaviske landenes riksvåpen, er at disse tre gullkronene ikke opprinnelig var en konges slektsvåpen: De ble tatt direkte som et våpenmerke for et landområde. Det er omdiskutert blant heraldiske forskere hva som kan ha vært begrunnelsen for denne spesielle sammensetningen av kroner og farger.
Litteratur
Gunnar Scheffer: «Trekronorsvapnets Mecklenburgska Ursprung. Föredrag vid internationella kongressen för genealogi och heraldik i Haag 1964», Heraldisk Tidsskrift, bind 2, side 83-88, København 1965-1969
Nevada County
Nevada County er navnet på to fylker i USA:
Garfagnana
Før Italias samling tilhørte området Hertugdømmet Modena og Estefamilien. Dikteren Ludovico Ariosto var kortvarig guvernør på 1500-tallet.
Garfagnana er et av de mest nedbørsrike områdene i Italia, og er i stor grad dekket av skogvegetasjon (hovedsakelig kastanjer, ek og pinje).
Historisk var landbruk den viktigste næringsveien, men nå har turismen overtatt.
Universidad Nacional de Educación a Distancia
Universidad Nacional de Educación a Distancia (UNED) er et offentlig universitet i Spania, grunnlagt i 1972. Det tilbyr fjernundervisning over internett. Hovedkontoret ligger i Madrid og det er syttifem andre regionale kontorer i Spania, Europa, Afrika og Amerika. I det akademiske året 2013-2014 hadde UNED 260,079 studenter, 1 496 ansatte universitetslærere. UNED tilbyr studier opp til doktorgradsnivå. Undervisningen gis på spansk og også på engelsk.
Med mer enn 260 000 studenter pr. 2014 er UNED Spanias største utdanningsinstitusjon.
Tansåi
Tansåi er ei kort elv i Rauland i Vinje kommune i Telemark. Den renner ut fra Tansvatn, og etter en drøy kilometer munner den ut i Totak.
Adem Ljajić
Adem Ljajić (født 29. september 1991) er en serbisk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Beşiktaş JK.
Spilte allerede som 17-åring kamper for det serbisk U21-landslaget.
Han fikk sin debut for det serbiske Superliga laget FK Partizan som en andre-omgangs innbytter og var den første til å bære nr. 22 på ryggen siden Saša Ilić forlot klubben i 2005. I oktober 2008 var han på prøvespill hos Manchester United FC, men perioden er ukjent. Selv om han skulle dra til storlaget i England ble overgangen avbrutt i desember 2009. I januar 2010 ble han i stedet kjøpt av italienske ACF Fiorentina.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Farstanäset
Farstanäset er en bydel i Söderort i Stockholm kommune. Den ligger i bydelsområdet Farsta. Bydelen har vanngrense i innsjøen Magelungen til bydelene Fagersjö og Farsta strand, og i sør grenser den til Mellansjö og Svartvik i Huddinge kommune.
Farstanäset er en kupert halvøy/odde som stikker ut i Magelungen. Lengden er ca. 1500 meter og bredden opptil 470 meter. Bydelen er i dag ubebodd, men i perioden 1977–1981 bodde det inntil 9 personer her. Bebyggelsen består av noen campinghytter, foreningshytter og en stall.
Farstanäset har ingen landforbindelse med resten av Stockholm, med bil må man kjøre til Huddinge kommune. Fra Farsta strand er det en 200 meter lang bro, Farstanäsbron.
John Gadret
John Gadret (født 22. april 1979 i Épernay) er en profesjonell fransk terreng- og landeveissyklist.
Dalry
Historie
Dalry er en anglifisering av skotsk-gælisk Dail Ruighe i betydningen «haugen ved skråningen». En avvikende forklaring er at det betyr «Kongens dal». Den var opprinnelig en liten bosetning ved Rye Burn. Det er bevis på tidlig bosetning i oldtiden i området. Det finnes levninger av en bygdeborg, bestående av tre konsentriske runde murvegger, og er lokalisert ved toppen av Carwinning Hill, nord for Dalry, vest for veien B784 til Largs.
Utgravninger av grotter av John Smith i 1883 på eiendommen Dalry Blair ved Cleeves Cove avslørte levninger i form av beinrester forhistoriske mennesker og av oter. Bygdeborgen Aitnock Fort i den sørvestlige vinkelen av Hindog Glen, ble gravd ut av John Smith i sesongen 1901–1902, viste det en mulig dun (borg) som okkuperte toppen av en klippe som reiser seg omtrent 18 meter vinkelrett fra Rye Water. I publiseringen av utgravningene, Excavations of the forts of Castlehill, Aitnock and Coalhill, Ayrshire, uttalte Smith at festningsanleggene forsvarte den ene siden av det bratte fallet til Rye og av en hesteskoformet dyp grøft og steinvegger på den andre siden. Under utgravningene ble det funnet fire romerske sølvmynter, alle denarer, to av Antoninus Pius og en hver av [Vespasian]] og Hadrian, som alle ble funnet fra deler av et øvre svart lag. Smiths samling av dette materialet ble donert til National Museum of Antiquities of Scotland i 1981.
Da kong David I (1082–1153) ble kronet til kongen av skottene, hentet han inn og skapte et høytstående normannisk aristokrati i sitt nye rike for omforme Skottland til en føydalt kongerike etter engelsk mønster. Disse normanniske adelsmennene fikk landområder i Skottland som et innflytelsesrikt normannisk-skotsk aristokrati. En av disse var Hugh de Morville, ble gjort til Lord High Constable av Skottland og gitt land i Cunninghame. De Morville ga sannsynligvis en del av disse eiendommene til slektninger eller venner, Walter de Lynne, William de Blair, William Kerr og til Boyles av Kelburne.
Navnet Lynne, som betyr «fossfall», ble først nedtegnet i området Dalry i årene 1200-1300. Familien Lynne var lokalisert her og hadde land og eide festningen Castle of Lin. Navnet Blair hadde på den tiden betydningen «klarnet skogsfelt» og er dokumentert i området på slutten av 1100-tallet da et normannisk borgtårn var innenfor baroniet Blair. Dette ble senere erstattet av festningen Blair castle. På 1400-tallet var de fem baronier i området; Kelburne, Blair, Kersland, Lynn og Pitcon. Disse navnene gjenspeiles fortsatt i en del av områdene, gårdene, husene og etternavnene.
Tempelridderordenen hadde også eiendom i området og en avledning av dette er en lokal bondegård ved navn Templand. En steinkiste tilhørende ridderordenen ble avdekket under undersøkelser av Ardrossans sognekirke. Den er mest sannsynlig framstilt av en fransk steinhogger som arbeidet på klosteret Kilwinning Abbey en gang på slutten av 1100- og begynnelsen av 1200-tallet.
Da kong Aleksander III av Skottland og hans hær var på vei for å møte den norske kongen Håkon Håkonsson, slo de leir ved Camphill forut slaget ved Largs den 2. oktober 1263. Skottene bestraktet det som en seier da normennene trakk seg tilbake, og nordmennene som uavgjort.
Dalry ser ut til å ha drevet et marked på 1680-tallet. Et kart produsert på midten av 1700-tallet viser en betydelig bosetning her, og i de påfølgende tiårene ble de betydelige bomullmøllene utviklet på Rye Water på nordsiden av Dalry. På 1700-tallet bestod Dalry av rundt 6 bolighus og en befolkning på rundt 100. På 1830-tallet hadde befolkningen vokst til rundt 1000 med mange involvert i produksjon av bomull og teppegarn, silke og seleveving og søm og broderi for Glasgow og produsenter av paisleymønster.
Jernbanen kom i 1839, og fire år senere ble Dalry en knutepunktstasjon da en grenlinje ble ferdigstilt herfra til Kilmarnock. For en stund gjorde dette Dalry til en viktig stasjon på jernbanenettverket, selv om betydningen avtok når det var bygget en direkte jernbanelinje fra Glasgow til Kilmarnock via Stewarton i 1873.
I mellomtiden hadde Dalry fått et stålverk ved Blair, en halv mil øst for byen, og brukte jernstein og kull utvunnet lokalt som sine viktigste råvarer. Tekstilproduksjon forble også viktige for den lokale økonomien takket være Bridgends ullfabrikker. Stålverket stengte på 1920-tallet, og de siste kullgruvene fulgte på slutten av 1960-tallet.
Transport
Dalry betjenes av Dalrys jernbanestasjon på jernbanen Ayrshire Coast Line. Byen omgås av veien A737, omkjøringsveien åpnet i mai 2019 til en kostnad på £31,2 millioner.
Black-Scholes
Black-Scholes er et begrep hentet fra matematisk finans som brukes løst om tre ulike ting:
Begrepet tar sitt navn fra forfatterne Fisher Black og Myron Scholes som arbeidet med prissetting av en Europeisk opsjon på begynnelsen av 1970-tallet. Sammen med Robert C. Merton, som først innførte begrepet, løste de problemet med å finne en rettferdig pris på en Europeisk opsjon gitt visse betingelser. Senere ble Merton og Scholes tildelt Sveriges Riksbanks pris i økonomisk vitenskap til minne om Alfred Nobel for sitt arbeid i 1997, mens Black ikke kunne motta prisen da han døde i 1995.
Black-Scholes som en stokastisk prosess
Som en stokastisk differensialligning er Black-Scholes-modellen formulert på følgende vis:
under antagelsene at både driften \alpha og volatiliteten \sigma er konstante. Videre er "støyen" W_t en standard Brownsk bevegelse, og følgende antagelser er gjort med tanke på markedet og aksjen:
Denne modellen kan løses analytisk og gir da en pris for en Europeisk opsjon under disse antagelsene kombinert med startbetingelsen S_0. Dette gjøres blant annet på online opsjonskalkulatore slik den Oslo Børs benytter.
Black-Scholes som en partiell differensialligning
Fra Black-Scholes modellen over kan man utlede en partiell differensialligning. Dette kan gjøres på flere måter, avhengig av hvilken teknikk man bruker.
Arbitrasje-fri utledning
Under antagelsene at man har et komplett marked kan man bruke Feynman-Kacs teorem samt den karakteristiske generatoren assosiert med Black-Scholes stokastiske differensialligningen. Fra dette får man den partielle differensialligningen med sluttbetingelsen
Utledning med delta-hedging
Ved å komponere en portefølje bestående av en aksje og en opsjon kan man finne en arbitrasje-fri pris ved bruk av delta hedging. Vi tar utgangspunkt i at aksjedynamikken beskrives ved og at opsjonen kan beskrives som en funksjon av denne, slik at ved bruk av Itôs lemma.
Nå konstruerer vi en portefølje med én opsjon og n aksjer, og får da følgende: Dersom vi holder antallet aksjer fiksert over et lite tidsintervall dt vil porteføljens verdi forandre seg etter relasjonen Setter vi nå inn for dV og dS gitt over finner vi at Siden vi ønsker at all usikkerhet skal bort – vi vil hedge – velger vi i starten av tidsintervallet dt. Nå har vi en portefølje hvor usikkerheten er fjernet og endringen er helt deterministisk:
Ved arbitrasjeargumenter må verdien til porteføljen være r \Pi dt, og vi finner at Setter vi nå inn for \Pi og n finner vi Black-Scholes partielle differensialligning:
Kritikk
Portfolio.com ved Michael Lewis skrev i 2008 en kritisk artikkel som omhandler denne modellen.
Svartlamon
Svartlamon (Svartlamoen, Svart-Lademoen) er en bydel øst for sentrum i Trondheim som avgrenses av Strandveien mot nord, jernbanelinja mot sør og industrien på Reina mot øst. Opprinnelig en nedsettende betegnelse på den delen av Lademoen som lå nord for jernbanelinja.
Historie
Rundt 1870 ble området en arbeiderbydel for folk som arbeidet i industrien.
I 1941 rev de tyske okkupasjonsmaktene 16 hus for å gjøre plass til ubåtbunkeren Dora 1. Bydelen ble regulert til næringsformål i 1949, fordi byen trengte flere næringsområder innenfor bygrensa. Mellom 1970 og 1975 ble 75 av trehusene revet for å gi plass til utvidelse av EC Dahls bryggeri, Norske Meierier og Lade fabrikker.
Beboerforening og kampanje for bevaring
I 1990 ble Svartlamon beboerforening stiftet. Formålet til beboerforeninga var å bevare husene, og å kjempe for billige, sentrumsnære boliger. Flere beboere hadde billige kontrakter med kommunen gjennom UNGBO, andre hadde okkupert boligen sin. En del av beboerne tilhørte miljøet rundt UFFA. Formannskapet vedtok stopp i rivingen i påvente av at skjebnen til området skulle avklares, og kommunen bevilget noen midler til oppussing.
Beboerforeninga greide i 1995 å hindre riving av murgårdene i Strandveien 25. Samme år ble det også protestert mot Strandveien Autos planer om å utvide. Bilforretningen lå midt i området, og i 1996 søkte de om å få rive 14 hus. Bystyret innvilget søknaden.
Sterke krefter på kulturfeltet støttet kampen for bevaring, blant andre Håkon Bleken og Håkon Gullvåg som malte et veggmaleri på et av de rivingstruede husene. Kim Småge stilte også opp. Hun var redaktør for boka Svartlamon lever!, som kom ut i 1997 på Adresseavisen Forlag. Ett tusen mennesker fulgte med da boka skulle overrekkes daværende ordfører Marvin Wiseth, som ikke møtte opptoget for å ta imot.
Det ble arrangert utallige demonstrasjonstog og en vernegalla i Olavshallen, med konserter og andre innslag. Beboerne og en rekke støttespillere fra fjern og nær sto klare til kamp hvis gravemaskinene skulle komme.
Bevaring
I 1998 bar den langvarige kampanjen frukter, området ble bevart. Bystyret vedtok å kjøpe ut Strandveien Auto og tilby dem ny tomt på Tunga.
Etter et samarbeid mellom beboerne og Trondheim kommune ble området omregulert til byøkologisk forsøksområde i 2001. Svartlamon boligstiftelse og Svartlamon kultur- og næringsstiftelse ble etablert det samme året. I vedtaket fra bystyret heter det at: «Det overordnede målet er at Svartlamon skal bli en alternativ bydel med stort rom for eksperimentering, forsøk og utprøving. Det gjelder både boliger, boformer, sosialt samspill, medvirkning, økologi og energi, kommunale tjenester, kunst, kultur og næringsutvikling.»
Det ble skrevet en tiårskontrakt mellom boligstiftelsen og kommunen, og denne kontrakten ble fornyet med ti nye år i 2011. Områdets første nybygg sto ferdig i Strandveien 37, den femetasjes bygården var da Norges høyeste trehus.
Kultur og næring
Svartlamon kultur- og næringsstiftelse leier ut lokaler til næringsformål på området. I 2012 var det 70 personer som hadde inntekt knyttet til næring i disse lokalene. Den største arbeidsgiveren er Svartlamon kunst- og kulturbarnehage. Andre leietakere er RAKE arbeidsfellesskap, DansiT, ReMida – senter for kreativ gjenbruk, Verkstedhallen, Lobbyen, Ramp pub & spiseri, Lowlife Tattoo, Gratisbutikken m.fl.
I Gratisbutikken er penger ikke-eksisterende, alt er nemlig gratis. Gratisbutikken er om lag ti år gammel og holder, i likhet med barnehagen, til i lokalene etter Strandveien Auto.
Andre virksomheter på området er Svartlamon Samvirkelag, Ivar Matlaus Bokkafé, Banana Moon og Znedi design.
I en årrekke har beboerne arrangert Eat the Rich-festivalen, en gratis kultur- og rockfestival.
Drift
Svartlamon boligstiftelse har et styre som består av representanter fra kommunen og fra beboerne. I nabolaget ble det lagt vekt på flat struktur og konsensus. Styret består av to personer valgt av beboerforeningen og tre som blir valgt av Formannskapet i kommunen. Som styremedlemmer i en stiftelse er alle lovpålagt å ta avgjørelser som er til det beste for stiftelsen og har ikke anledning til å ta i mot ordrer fra oppretter av stiftelsen. Alle beboere er medlemmer av beboerforeningen, og har mulighet til å stemme ved beboermøtene. Alle beboere over 18 år kan stille til valg, og alle beboere over 16 kan stemme ved valg. Videre er området delt inn i fem nabolag.
Flere arbeidsgrupper jobber med ulike oppgaver i tilknytning til området. Det legges ned en betydelig mengde arbeidstimer i frivillig egeninnsats for å holde husleieprisen nede.
Bydel Sagene-Torshov (1988–2003)
Sagene-Torshov var en administrativ enhet i Oslo i henhold til den bydelsinndelinga som gjaldt i perioden 1988-2003.
Ved bydelsreformen i 2004 blei den videreført som Bydel Sagene uten grenseendringer. Arealet er på 3,1 kvadratkilometer, og folketallet var ved århundreskiftet på rundt 28 000.
Bydelens logo var - da som nå - et stilisert bilde av fabrikk og skovlhjul på Glads mølle.