cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Røynevarden
Andre generasjon
I 1858 bodde 8-9 personer på Røynevarden. Eldste-mor Randi døde 17. desember 1858, 65 år gammel. Det er ikke kjent hvor lenge Jacob levde. Det har vært spekulert på om årsaken kan være at han omkom, for eksempel ved drukning i Suldalsvatnet.
Datteren Randi giftet seg i 1858 med enkemannen Halvor Johannesson fra Austrabøen i Hamrabø. Også dette ekteparet bodde på Røynevarden etter bryllupet. Randi døde 1. januar 1859, etter å ha født en gutt tolv dager før. Gutten ble hjemmedøpt Jakob av tanten Dordi. Han var svakelig og døde én dag før moren. Senere giftet Halvor seg for tredje gang og bodde på husmannsplassen Vika under Litlehamar.
Den eldste sønnen Gabriel døde i 1846. Den yngste Gabriel giftet seg i 1858 med Anna Torsteinsdotter fra husmannsplassen Moen under Moldekleiv. De flyttet i 1861 til småbruket Tveitesjøen på Tveita i Jelsa. Yngste datteren Marta giftet seg i 1860 med Ola Knutson fra husmannsplassen Lia under Gautun. Sammen bodde de på husmannsplassen Røynevardlio, i lia over Røynevarden.
Slaget ved Sadras
Slaget ved Sadras var det første av fem uavgjorte sjøslag som ble utkjempet mellom en britisk flåte under admiral Edward Hughes og en fransk flåte under Pierre Andre de Suffren Saint Tropez utenfor kysten av India under den amerikanske uavhengighetskrigen. Slaget ble utkjempet den 17. februar 1782.
Røynevarden
Livet på Røynevarden
Ved folketellingen i 1865 bodde Dordi og Hallvard på Røynevarden sammen med fire barn, Øistein, Brita, Jakob og Hallvard. Eldste datter Ingeborg på 17 år var i tjeneste på Tveit i Hamrabø. Familien på seks bodde i Gamlestova på tolv kvadratmeter. Det var imidlertid kun ekteparet og et par av de minste barna som overnattet i Gamlestova. Større barn måtte overnatte på lemmen i sauefjøset.
Slaget ved Sadras
De britiske skipene
Superb 74 Hero 74 Burford 70 Monarca 70 Eagle 64 Exeter 64 Monmouth 64 Worcester 64 Isis 50
Røynevarden
Livet på Røynevarden
Dordi hadde selv ikke gått mer enn to dager på omgangsskole. Hun hadde imidlertid lært å lese av moren, Randi. Da Dordi ble konfirmert, skrytte presten i Suldal, Carl Andreas Hansen, av Randi på kirkegulvet. Dordi fikk i kirkeboken «meget god Kundskab og Opførsel», sammen med en fjerdepart av konfirmantkullet (15 av 61). Når barna skulle på skole, måtte de i båt over til Bråtveit på sørsiden av Suldalsvatnet. Mens de var små, måtte faren ro, senere måtte de ro selv. Før 1870 var det omgangsskole på gårdene, men rundt dette året ble det bygd skolehus i Bråtveit.
Slaget ved Sadras
De franske skipene
Héros 74 Annibal 74 Orient 74 Ajax 64 Artésien 64 Brillant 64 Bizarre 64 Sévère 64 Sphinx 64 Vengeur 64 Flamand 50 Hannibal 50
Røynevarden
Livet på Røynevarden
Plasseringen på nordsiden av vannet ga gode solforhold og tidlig vår. Austavinden kan imidlertid ta hardt. På plassen kunne en fø to-tre kyr og noen sauer og geiter. Vinterfôr kunne en sanke i utmarka. En satte poteter og sådde korn mellom bergknausene. Hele 52 åkerlapper var spredd rundt på plassen. I folketellingene er følgende registrert for Røynevarden:
Hest hadde de aldri på Røynevarden, så alt arbeid måtte utføres med muskelkraft. Om våren måtte de dra ut hevd på en «mokslede». Alt høyet måtte bæres i hus. For å få kornet malt, måtte de over vannet til Århus i Bråtveit.
Tjære brente de i en tjæremile i en berggrop et stykke fra husene. Tjære ble brukt både til rivehoder, til tresko, som en ingrediens i skosmørning og til båter. Noen år hadde de også tjære å selge, og ett år solgte de tjære for åtte speciedaler. Når tjæren hadde stått en stund, fløt det opp tjærelog, og denne mente en kunne være til hjelp som medisin, både mot magesjukdommer og tæring. Gamle Hallvard reiste også til høstmarkedet i Stavanger og solgte tunder, som var knusk-kjuke kokt i lut og malt opp.
Hvert år måte de hogge noe lind, slik at de kunne få bast til å lage tau. Taulaging var vinterarbeid. Bastetau var sterke og kunne tåle ganske mye væte. Bark fra lind kunne også brukes til å lage store og små esker.
Røynevarden var etter forholdene en god husmannsplass. I 1875 var det 130 husmannsplasser i Suldal, og Røynevarden hadde dette året tre ganger så mange husdyr som gjennomsnittet. Utsæden var også godt over gjennomsnittet. Plassen var likevel ikke blant de aller beste i Suldal.
I 1885 kom det dampbåt på Suldalsvatnet.
Nystova ble kjøpt på auksjon i 1893 i Litlevik ved Suldalsvatnet. Selgeren var husmannen Ola Torson, som dette året reiste til Amerika med familien. Kjøperen var Hallvard Røynevarden, og kjøpesummen var 68 kroner.
Tredje generasjon
Da foreldrene døde, fortsatte Ingeborg, Hallvard og Randi å drive Røynevarden. I 1915 greidde de tre å løse ut både Røynevarden og Røynevardlio, og offisielt gikk Hallvard over fra å være husmann til å være selveiende småbruker. Plassen ble kjøpt fra Jørgen H. Overskeid for en pris av 1500 kroner. Ved skylddelingsforretningen fikk det nye småbruket bruksnummer 3 på Overskeid og en skyld på 0,3 mark.
Hallvard fikk i 1920-årene satt opp to løypestrenger, som han brukte til å få høy ned fra Røynevardlio. Separator hadde de aldri, så det ble kinnet og ystet på gamlemåten.
Våren 1936 var Ola Sandvik dreng på Røynevarden, 19 år gammel. Bakgrunnen var at Randi hadde fått kreft i en hånd og måtte på sykehus i Stavanger. Etter noen uker kom Randi tilbake fra sykehuset, men såret i hånden ville ikke gro skikkelig. Året etter måtte hånden amputeres, og Randi var etter dette rimeligvis handikappet. Ola bodde på lemmen i Nystova.
Ingeborg døde i 1926, 78 år gammel. Fra da av ble det Randi og Hallvard som bodde sammen på Røynevarden. Det gjorde de fram til 1946, da Hallvard var 82 år og Randi 80 år. Dette året flyttet de til Nesflaten, der Hallvard eide et hus. Ved flyttingen tok de mye av inventaret med seg. Hallvard døde på Nesflaten 16. april 1950 og Randi 21. februar 1951. Sammen testamenterte de over 20,000 kroner til aldershjemmet Vinjarheim i Suldal.
Etter fraflytting
Da Randi og Hallvard flyttet, var Rogaland Folkemuseum i kontakt for om mulig å overta bygningene på Røynevarden. I en kontrakt datert 20. februar 1946 er det avtalt at museet skal overta Gamlestova på Røynevarden for 400 kroner og ei røykstue i Røynevardlio for 200 kroner. I tillegg skal det betales én krone i grunnleie for hver tuft. Året etter ble det skrevet ny kontrakt, 19. januar 1947. Da kjøpe museet alle hus på Røynevarden for 1500 kroner.
Suldal kommune fikk antagelig grunnen i Røynevarden som testamentarisk gave da Hallvard døde i 1950. Kommunen solgte bruket året etter til Ole O. Lien for 2800 kroner. Ole var søskenbarnet til Randi og Hallvard, oppvokst i Røynevardlio og bosatt på Nesflaten. I 1955 overtok Andreas Djuvik eiendommen for 2500 kroner. Bosatt i Juvvik i Guggedal på østsiden av Suldalsvatnet, slo familien Djuvik graset i Røynevarden i mange år, fram til omkring 1990. Røynevarden var over dobbelt så stor som Djuvik-gården, så bidraget herfra var svært viktig for gårdsdriften. Grunnen er fremdeles i familien Djuviks eie.
Restaurering
Husene på Røynevarden var i heller dårlig stand, da Rogaland Folkemuseum overtok i 1946. Restaureringsarbeid ble satt i gang straks, med lokale håndverkere som var kjent med lokal byggeskikk. Etter hvert ble det flere omganger med reparasjonsarbeider og restaureringer. Det eldre arbeidet ble dessverre ikke dokumentert, slik at det i dag kan være vanskelig å si hvordan husene var opprinnelig. Fotografiene i billedgalleriet er tatt i forbindelse med at Halvor Vreim fra Riksantikvaren var på besøk for å gi råd om arbeidet.
Husene på Røynevarden ble restaurert 2007-2009. Sauhuset fikk skiftet mye av kledningen og veggstokker. En ny dør ble satt inn. En nytt torvtak ble lagt. På Nystova ble taket tatt av og reparert. Golvet på lemmen var tynnslitt, men for å ta vare på himlingen i stua, ble det lagt et slitegulv oppå golvet på lemmen. Kledning og stokker ble skiftet i veggene.
I 2013 ble det satt opp en rekonstruksjon av løa. Løa ble gjenoppbygd basert på gamle foto, på spor i terrenget og fra en opprinnelig vegg.
Quelimane
Quelimane er en havneby i Mosambik, og er hovedstaden i provinsen Zambezia.
Byen hadde i 1997 153.187 innbyggere, og ligger ca. 25 km fra utløpet av elven Rio dos Bons Sinais («Elven med gode tegn»). Denne elven fikk navnet sitt av Vasco da Gama på hans vei til India, da han kom til elven og tok dette som et tegn på at han var på rett vei.
Quelimane var også det lengste Dr. David Livingstone nådde på sin vei gjennom Afrika.
Byen oppsto som et handelssentrum for swahili-folket. Den er fortsatt en viktig by, med et større sykehus, to katedraler og en stor moské.
Jan Fredrik Grimsrud
Jan Fredrik Grimsrud (født 18. april 1937 i Oslo, død 13. september 1991 i Oslo ) var en norsk grafiker.
Grimsrud stod for utsmykningen av storsalen og baren i Chateau Neuf i Oslo i 1975, og er representert i Nasjonalgalleriet med grafiske blad. Han er også representert i Riksgalleriet, Oslo kommunes kunstsamlinger, Bergen Billedgalleri og Frankfurt billedgalleri. Grimsrud er dessuten også innkjøpt av Kunst på arbeidsplassen, Norsk kulturråd, Seljord kunstforening og Kunst i skolen.
Blant separat- og kollektivutstillingene han har deltatt på er Høstutstillingen i 1965, 1967, 1970, 1971 og 1973–'79. I 1968 fikk han gullmedalje fra grafikkbiennalen i Beograd. I midten av 1960-tallet gjorde Jan Fredrik Grimsrud seg bemerket med frodige litografier, først utført i sort/hvitt, så i farger i en bevisst klossete stil som leder tankene hen mot Marc Chagall. I løpet av 1967 fikk hans kunst preg av en kraftig påvirkning av pop-art. Typisk for Grimsruds bilder synes å være at de alltid er fortellende, sammensatt av et mylder av innfall og assosiasjoner.
Tysnes (andre betydninger)
Tysnes har flere betydninger:
Miljøliste Rana
Miljølisten Rana er en lokalpolitisk liste i Rana kommune i Helgeland i Nordland fylke. Listen stilte til valg under kommunevalgene i 2007 og 2011, og fikk henholdsvis 4 og 2 representanter i Rana kommunestyre.
Norges Friidrettsforbund
Norges Friidrettsforbund
Stiftet 1. mai 1896
President Anne Farseth
Generalsekretær Kjetil Hildeskor
Nasjonalstadion Bislett Stadion
Kretser 19
Klubber 887
Medlemmer 81 203
Norges Friidrettsforbund (NFIF) ble stiftet den 1. mai 1896, under navnet Norsk Idrætsforbund. Wilhelm Baastad var forbundets første president.
NFIF er medlem av Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité (NIF), Det europeiske friidrettsforbundet (EAA) og Det internasjonale friidrettsforbundet (IAAF). NFIF leder all organisert friidrett i Norge og legger til rette for både breddeidrett og toppidrett. Friidrettsforbundet består av 18 friidrettskretser, nær 900 medlemsklubber og ca. 80.000 medlemmer (per 2012). Forbundet er knyttet til tidsskriftet Friidrett, som utkom første gang i 1950.
Landslag
Norsk friidretts satsingslag for 2019 ble offentliggjort av toppidrettssjef Erlend Slokvik den 13. desember 2018. 15 utøvere er tatt ut på A-landslaget kalt Team Tokyo (2020-OL), mens fire utøvere er tatt ut på B-landslaget kalt Team Paris (2020-EM).
A-landslaget: Team Tokyo
Team Tokyo er utvidet fra 10 til 15 utøvere som et langsiktig prosjektmål mot tre medaljer i Sommer-OL 2020.
B-landslaget: Team Paris
Team Paris er en videreføring av Team Berlin, men redusert tilsvarende utvidelsen av Team Tokyo. Utøverne i dette teamet har Sommer-OL 2020 som sitt hovedmål, og VM i friidrett 2019 som et delmål.
NFIFs elitegruppe for 2015 besto av Ezinne Okparaebo, Ingvill Måkestad Bovim, Karoline Bjerkeli Grøvdal, Isabelle Pedersen, Margrethe Renstrøm, Tonje Angelsen, Henrik Ingebrigtsen, Andreas Thorkildsen, Sindre Buraas, Runar Steinstad og Eivind Henriksen.
Kretser
Norges Friidrettsforbund består av følgende 18 kretser: Aust-Agder Friidrettskrets | Akershus Friidrettskrets | Buskerud Friidrettskrets | Finnmark Friidrettskrets | Hordaland Friidrettskrets | Innlandet Friidrettskrets | Nordland Friidrettskrets | Møre og Romsdal Friidrettskrets | Nord-Trøndelag Friidrettskrets | Oslo Friidrettskrets | Rogaland Friidrettskrets | Sogn og Fjordane Friidrettskrins | Sør-Trøndelag Friidrettskrets | Telemark Friidrettskrets | Troms Friidrettskrets | Vest-Agder Friidrettskrets | Vestfold Friidrettskrets | Østfold Friidrettskrets
Ledelse
Formenn og presidenter
Molde kommunestyre 2007–2011
Kommunevalget Molde 2007 ble nærmest en reprise av det fire år tidligere. Sittende ordfører Jan Petter Hammerø vant ordførervalget suverent med over halvparten av stemmene, tross konkurranse fra flere kandidater enn fire år tidligere. Likevel tapte partiet hans, Høyre, noe oppslutning og mistet to mandater i kommunestyret. I tråd med landstrenden gikk også Sosialistisk Venstreparti tilbake, mens Venstre og Arbeiderpartiet gikk frem. Kristelig Folkeparti, som tapte halve sin gruppe ved forrige valg, ble stående på stedet hvil, men fikk likevel en representant mer i kommunestyret.
2007 var andre gang Molde gjennomførte direktevalg på ordfører. I motsetning til fire år tidligere, ble imidlertid ordføreren valgt blant vedkommendes partis egen kommunestyregruppe, og ikke som et ekstra mandat, noe som er bakgrunnen for ett av de to mandatene Høyre tapte.
Mauritania under Sommer-OL 2004
Mauritania under Sommer-OL 2004. To sportsutøvere, en mann og en kvinne fra Mauritania deltok i friidrett under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var sjette gangen som Mauritania deltok i et sommer-OL, de vant ingen medaljer.
Öja
Öja kommune ble utskilt fra Kronoby i 1932 og slått sammen med Karleby kommune i 1969. Etter sammenslåingen av Karleby kommune og Gamlakarleby i 1977 ligger Öja i den nye bykommunen Karleby.
Öja ligger på en halvøy i Bottenviken vest for byen Karleby. Området hadde 787 innbyggere i 2005, Siden kommunesammenslåingen er den svenskspråklige andelen sunket til 72 %.
Oddaprosessen
Oddaprosessen eller nitrofosfatprosessen er en kjemisk prosess basert på salpetersyre for industriell produksjon av tresidig kunstgjødsel med delkomponentene nitrogen, fosfor og kalium. Oddaprosessen ble utviklet av sjefskjemiker Erling Johnson ved Odda Smelteverk årene 1927-1928. Prosessen var en innovasjon for framstillingen av NPK-gjødsel, for verken å bruke kostbar svovelsyre eller å produsere gipsavfall. Med Oddaprosessen var det mulig å framstille et salgbart biprodukt av nitratdelen i form av kalsiumnitrat (kalksalpeter), som også kunne anvendes til jordbruksformål. Kalsiumnitrat er bl.a. godt egnet til gjødsling der det er lite vann. Gjødsel tilsettes via slanger med vann og næringsstoffene går rett til planten. Kalsiumnitrat anvendes i dag også til å «gjødsle» større kloakksystemer for å hindre at det dannes eksplosive, illeluktende eller farlige gasser som hydrogensulfid.
Prosessen
Prosessen går ut på å etse apatitt Ca3(PO4)2 med salpetersyre HNO3 som blir til en blanding av fosforsyre H3PO4 og kalsiumnitrat Ca(NO3)2.
Blandingen blir nedkjølt til under 0C grader, der kalsiumnitratet krystalliseres og blir separert fra fosforsyren.
Kalsiumnitratet Ca(NO3)2 går til produksjon av nitrogengjødsel. Filtratet består vesentlig av fosforsyre H3PO4 med noe salpetersyre HNO3 og spor av kalsiumnitrat Ca(NO3)2, som nøytraliseres med ammoniakk NH3 for å produsere en sammensatt gjødsel.
Kalsiumnitraten Ca(NO3)2 kan bearbeides til kalsiumnitratgjødsel, men ofte blir det omdannet til ammoniumnitrat NH4NO3 og kalsiumkarbonat CaCO3 med karbondioksid CO2 og ammoniakk NH3.
Begge produkter kan bearbeides til nitrogengjødsel.
Historie
Etter første verdenskrig innførte de fleste industriland selvforsyningspolitikk som resulterte i større konkurranse på eksportmarkedene. For å møte utfordringen søkte man etter alternative råstoffer, prosesser og framstillingsmåter. Kalsiumcyanamidprodusenten Odda Smelteverk fikk sjefskjemiker Erling Johnson til å undersøke mulighetene for å legge om produksjonen til nye gjødselstyper.
Johnson var godt kjent med de internasjonale forsøkene med å framstille NPK-gjødsel. Nitrophoska, IG Farbens første NPK-gjødsel fra 1927, var produsert etter en metode som anvendte kostbar svovelsyre og produserte gipsavfall. I laboratoriet ved Odda Smelteverk utviklet Johnson i 1927 en metode for produksjon av gjødsel basert på oppløsning av råfosfat i salpetersyre. Patentsøknaden ble sendt i 1928. Norsk Hydro protesterte mot patentsøknaden de hevdet krenket deres samarbeidspartner IG Farben og deres patent. Denne klagen ble avvist både i Norge og i Tyskland da patentet ble anmeldt der. Oddaprosessen ga NPK-gjødsel av høy kvalitet og var mye enklere enn svovelsyreprosessen som ble benyttet av IG Farben.
Norsk Hydro
Det ble bygget et eget forsøksanlegg ved Odda Smelteverk og fram til 1930 ble det utviklet en rekke nye patenter knyttet til prosessen. Prosessen ble likevel ikke brukt i praktisk produksjon ved Odda Smelteverk. Den eneste aktuelle kandidaten til prosessen i Norge var den andre store gjødselsprodusenten, Norsk Hydro. I 1930 fikk Hydro anledning til å studere prosessen, inkludert Johnsons forsøksprotokoller. Det ble innledet forhandlinger om å lisensiere prosessen. I lisensforhandlingene krevde Hydro å få overdratt lisensrettigheten overfor utlandet, noe ledelsen i Odda ikke kunne godta. Samtidig som forhandlinger pågikk ble det satt igang forsøk på Hydros laboratorium på Rjukan, hvor en systematisk arbeidet for å omgå Johnsons patenter. I november 1931 søkte Olaf Jensen og Hydro om å få patent på en lignende NPK-prosess som innbefattet tilsetting av ammoniumnitrat som dannet et dobbeltsalt. Oddapatentene hadde også anbefalt tilsetting av ammoniumnitrat i prosessen, men ikke beskrevet selve dannelsen av dobbeltsaltet.
I 1934 ble Hydros patentsøknad først innvilget, men etter klage fra Odda Smelteverk ble vedtaket opphevet i 1935, og Hydro nektet patent. På tross av dette startet Hydro produksjonen av Fullgjødsel uten lisens ved en forsøksfabrikk på Herøya i 1936 og ved fullgjødselfabrikken som startet i 1938. Høsten 1945 ble Hydro stevnet for retten for patentinngrep av Odda Smelteverk og Erling Johnson. Saken ble forlikt i 1947 ved at Hydro betalte Odda 175 000 kr, samt inngikk en 10-årig samarbeidsavtale der en åpnet for å kunne benytte hverandres patenter og erfaringer med fullgjødsel. I 1951 gikk også Hydros fullgjødselfabrikk over til å bruke den umodifiserte Oddaprosessen. I 1955 fikk Erling Johnson Norsk Hydros ærespris for arbeidet med Oddaprosessen.
Internasjonalt
Internasjonalt ble Oddaprosessen først lisensiert til Bamag-Meguin AG i 1934 og IG Farben i 1938. Prosessen ble også lisensiert til BASF, Hoechst og Staatsmijnen. Alle disse foretakene brukte prosessen, introduserte endringer, og lisensierte disse videre til andre foretak. Per 2004 bruker Yara (Norsk Hydro), BASF, Agrolinz og Gujarat Narmada Valley Fertilizers Company Limited prosessen.
Zambezia (provins)
Zambezia den nest folkerikeste provinsen i Mosambik. Den ligger i den sentrale kystregionen, sør for Nampula og nord for Sofala. Provinsens hovedstad er Quelimane ved Bons Sinais-elven.
Zambezia har et areal på 103 127 km². Store deler av dette området ligger i nedslagsfeltet til Zambezi-elven. Mye av kysten består av mangrove-sumper, og der er betydelige skoger i innlandet. Landbruktsprodukter inkluderer ris, mais, kassava, cashew, sukker, kokosnøtter, sitrusfrukt, bomull og te. Landets største teprodusenter er ved Gurúè. Fiske gir mye reker og edelstener utvinnes flere steder.
Vasco da Gama landet ved Quelimane i 1498. Kort tid etter etablerte portugiserne et permanent nærvær, og mange flyttet opp langs Zambezi og inn i innlandet. I mange år var dette det lengste inn i landet som europeerne slo seg ned, men ettersom tiden gikk, var der mange ekteskap på tvers av rasene og få innbyggere var av ren portugisisk avstamning.
Grand prix
Grand prix kan vise til:
Burghead
Burghead er en liten by i Moray i Skottland. Byen er hovedsakelig bygd på en halvøy som går nordvestover inn i fjorden Moray Firth, hvilket betyr at det meste av byen har havet på tre sider.
Den nåværende byen ble bygd mellom 1805 og 1809 og i den samme prosess ble mer enn halvparten av en betydningsfull piktisk bygdeborg ødelagt. General William Roys kart viser at forsvarsverket slik det eksisterte på 1700-tallet, skjønt han tilskrev borgen feilaktig til romerne (som var hans hovedinteresse). Borgen var sannsynligvis et betydelig piktisk senter og det har blitt funnet steinplater med utskårne bilder av okser, kjent som Burghead-oksene. En kammerbrønn av betydelig oldtidsinteresse ble oppdaget i 1809. Hvert år den 11. januar blir en brannfestival kjent som «Burning of the clavie». Det er antatt at festivalen går tilbake til 1700-tallet, men opphavet til tradisjonen kan i seg selv være enda eldre. Burghead er ofte kjent som «The Broch» av de lokale, forvirrende nok er også Fraserburgh kjent som det samme.
Jernalderfestninger
Den glasserte festningen ligger på toppen av en odde som gir et omfattende utsyn over Moray Firth. Det var i sin tid antatt å være det samme stedet som Klaudios Ptolemaios’ «Ptoroton», men er nå fastslått å være av piktisk opprinnelse. Orknøyingenes saga kalte Borghead for «Torffness».
Borgen omfatter 3 hektar og er tre ganger større enn noen annen bygdeborg fra samme periode i Skottland, og er også antatt å være den eldste piktiske festningsanlegg i Skottland. Det ble forsvart på landsiden av tre jordvoller og vollgraver som ble ødelagt under byggingen av havnen og den moderne byen. Deres alder er derfor ukjent. Seks utskårne steintavler kjent som «Burghead-oksene» (Burghead Bulls) ble oppdaget i løpet av utgravningene. Fire av originalene blir oppbevart lokalt og en hver er i henholdsvis Royal Museum, Edinburgh, og i British Museum, London.
Det meste av borgen ble ødelagt under byggingen av byen i 1805–1809. Doorie Hill (se nedenfor) som marker forbindelse til festningen og borggården, er den eneste gjenværende delen av den sørlige festningsvollen. Lenger av den østlige og nordlige vollen er også synlige.
Kammerbrønn
Burgheads brønn, som ligger innenfor omkrets av bygdeborgen, ble oppdaget i 1809. Den består av en steintrapp som leder ned til en kammer som inneholder en tank fylt med kildevann. Det er en frise på de øvre veggene, en pidestall i det sørøstlige hjørnet og en nedsunket tank i det nordvestlige hjørnet. Kammeret er 3,4 meter høyt og 1,2 meter dypt.
Festivalbrenning
En brannfestival med hedenske trekk kalt for «Burning of the clavie» blir holdt den 11. januar hver år, unntatt når den 11. faller på en søndag og blir da holdt dagen før. Begivenhetene starter klokken 18.00 i Granary street og avsluttes vanligvis rundt klokken 19.00.
I 1599 utstedte det skotske parlamentet en lov under Jakob VI av Skottland om å gjøre 1. januar til den offisielle førstenyttårsdag og at året 1600 skulle være første gang det var i bruk, men beholde den juliansk kalender. I 1752 gikk Storbritannia over til den gregoriansk kalender da dagen som fulgte den 2. september var den 14. september. Det skotske «Auld Yuil» (uttales al il, engelsk Old Yule, norsk Gammel jul) ble derfor feiret 12 dager etter den 1. januar og «Burning of the clavie» var på kvelden av det nye året.
Den 20. januar 1689 ble en ung mann fra landsbyen irettesatt av kirkeretten for å ha «brent kvister, gitt det overtroisk dyrkelse, og velsignet båtene etter gamle hedensk skikk». Tradisjonen har uansett overlevd.
«Clavie» er en tønne som er fylt med biter av tre, kvister og tjære som er festet på en stang med en egen formet nagle. Den må bli spesielt laget for å gi rom for bærerens hode under. En gruppe på rundt femten menn kjent som «clavie crew», tradisjonelt fiskere, og ledet av en anfører eller konge, «clavie king», bytter på å bære den brennende stangen gjennom byens gater i en bestemt rute som går med klokken til den gamle delen av byen. Gruppen stopper opp for overrekke biter av smuldrende, glødende kullbiter til enkelte hus og tre offentlige hus for å overrekke dem hell for det kommende året. Det er også noen bestemte steder for de stopper for å fylle på med mer brennende. På slutten av ruten blir ilden plassert på et steinalter (som ikke ble konstruert før på slutten av 1800-tallet) ved Doorie Hill. Mer brensel blir fylt på, noe som opplyser hele Doorie Hill i den samme prosessen. Tønnen kollapser til slutt og de brennende restene blir spredt utover bakketoppen før det blir samlet og gitt videre som lykkebringende, skjønt det ble sagt i gamle dager at restene ble benyttet som trolldom mot hekseri. Det var vanlig å bære den brennende fakkelen rundt hver båt og hver fartøy i havnen, men denne delen av seremonien har siden blitt oppgitt, antagelig for at havnen ble for stor.
Utdannelse
Både barne-, ungdoms- og videregående utdannelse finnes på stedet i form av blant annet Burghead Primary School, Lossiemouth High School og Elgin Academy. I tillegg finnes Moray College som ligger rundt 15 km unna i Elgin og Ecosse Performers College som ligger rundt 12 km unna i Lossiemouth.
Befolkning (demografi)
Befolkningstallet i Burghead i 1991 var i henhold til 1991 Census på 1495 beboere. Tall fra 2001 viser at befolkningen hadde økt til 1640 for deretter å flate ut ved midten av 2004 til rundt 1680.
Den mannlige andelen består av 53,6 % av befolkningen, noe som er høyere enn for Moray på 49,97 %, som igjen er litt høyere enn 48,05 % for hele Skottland. Menn i Burghead er ikke samme flertall for kvinner over alderen 25 som de gjør for de under 25 ettersom antallet mann per kvinne er betydelig lavere over alderen 25 (1,05) enn den er under 25 (1,45).
Økonomi
Både Burghead som området Moray er generelt meget avhengig av to baser til Royal Air Force; RAF Lossiemouth og RAF Kinloss som grovt sett ligger på samme distanse unna Burghead på begge sider.
I 2005 bidro basene med £156.5 millioner til Morays økonomi og hvor £76.6 millioner ble beholdt og benyttet lokalt. Begge basene er ansvarlig for å ansette, direkte og indirekte, 21 % av all sysselsetting i området Moray. Annen sysselsetting er lokale autoriteter, konstruksjon, fast eiendom, mat, transport, turisme, forretning og engros/småhandel.
Vostok 1
Vostok 1 var verdens første bemannede romfartøy. Jurij Gagarin ble det første mennesket som kom i kretsløp rundt jorden, og det første mennesket utenfor Jordens atmosfære.
Burghead
Økonomi
Tidligere var fiske en meget stor del av økonomien, men i dag bidrar fiske svært lite til den totale økonomien. I 2001 sysselsatte fiske kun 2,12 % av befolkningen i Burghead.
Vostok 1
Oppskytningen av Vostok 1, fant sted den 12. april 1961 klokken 09.07 Moskva-tid.
Burghead
Fotball
Byen har to fotballklubber. Burghead Thistle som ligger i Førstedivisjon i Region nord og har hjemmebane på Forrest Park, rett utenfor Burghead. Burghead United er det andre laget og de spiller i Moray District Welfare Premier Division. Tidligere hadde Burghead også et tredje fotballag, Burghead Anchors.
Liste over land etter forventet levealder
CIA World Factbook (2022)
Forventet levealder ved fødsel basert på CIAs The World Factbook.
CIA World Factbook (2005)
Dette er ei liste over land etter forventet levealder, basert på CIAs The World Factbooks estimater for 2005. Flere ikke-selvstendige enheter er inkludert på lista.
Vang Skiløperforening
Vang Skiløperforening er et idrettslag i Hamar kommune. Det driver med langrenn, alpint, skihopping og sykling. Foreningen ble stiftet i 1902, som en etterfølger til Vang Skilag, som ble stiftet på slutten av 1800-tallet. Den ledes i dag av Gudbrand Skraastad. Lierberget blir brukt til trening i alpint og hopp, mens skistadionet på Gåsbu brukes til langrenn.
Store skumsikader
«Store skumsikader», (Aphrophoridae), er små insekter som danner en familie blant plantesugerne. I verden er det ca. 850 arter.
Vang Skiløperforening
Vang Skiløperforening har arrangert NM i langrenn på Gåsbu sju ganger – i 1973, 1977, 1986, 1988, 2000, 2002 (del 2) og 2013 (del 1). Gåsbu har dessuten vært reservearena for Holmenkollrennene, og ble brukt i 1990 og 1992, da det var snømangel i Oslo. Skiløperforeningen har også arrangert NM og VM for junior i langrenn og junior-VM i hopp (1989).
Store skumsikader
Utseende
De store skumsikadene, er ikke så store, selv om navnet skulle tilsi det. De er mellom 6 og 12 mm lange. Alle har sett disse insektene, som gjør små hopp når de blir skremt. De kan opptre svært tallrikt, ofte på trær eller i gress og busker.
De er ofte lyse eller mørkere brun. Mange har mørkere eller lyse partier på vingene, gjerne som flekker eller striper. Overgangen mellom forryggen og hodet er i en vinkelformet innskjæring, og ikke i som en jevn bue, slik som i den nærstående familien «små skumsikader» (Cercopidae).
Vingene holdes taklagt bakover kroppen i hvile. De fremste, er dekkvinger, mer læraktige og uten et tydelig ribbenett. De bakre vinger er flyvevinger, gjennomskinnelige og er uten farge. Skumsikader er ganske gode til å fly, men bruker vanligvis bare å ta svært korte flygeturer.
Levevis
Disse sikadene er nok best kjent fra nymfestadiet, der de lever i busker, trær og gressenger innhyllet i skummet de selv produserer. Her har de beskyttelse mot fiender og tørker ikke ut selv om solen skulle skinne. Skummet er en væske de utskiller gjennom endetarmsåpningen (anus), denne væsken blandes med luft slik at luftboblene (skum) oppstår. Dette skummet ligner spytt, og er trolig opphav til mange myter og lokalenavn på skumsikadene.
Skumsikader lever gjerne på litt lune og soleksponerte steder. De suger plantesaft. Noen arter lever på flere planteslag, mens andre har bare en vertsplante. Den vanlige arten Philaenus spumarius er kanskje det mest allsidige planteetende insektet som finnes – arten er registrert på over 1000 forskjellige plantearter.
Eggene legges på plantevev i noen små snitt i planten, hunnen lager under eggleggningen.
Nymfene har flere hudskift og ligner mer og mer på de voksne (imago), for hvert hudskifte. Skumsikader har ufullstendig forvandling, overgang fra nyklekt larve til det voksne kjønnsmodne insektet, går gradvis gjennom flere nymfestadier.
Mange navn på norsk
Skumsikader kan ha ulike navn i de norske dialektene, som heksespytt, trollspytt, gjøkespytt og paddespytt. Alle refererer til skumklysene som nymfene produserer. Navnene "store skumsikader" og "små skumsikader" på henholdsvis Aphrophoridae og Cercopidae er uheldige da medlemmene av de to gruppene er temmlig jevnstore.
Huperzia porophila
«Rock firmoss» eller Huperzia porophila (Huperzia selago ssp. porophila)  er en underart av arten lusegress i lusegresslekten (Huperzia) som er en av elsktene innenfor kråkefotfamilien (Lycopadiaceae). Enkelte anser lusegress som en egen familie (Huperziaceae), men dette er ikke vanlig i nordisk botanikk.
Arten vokser i fjellrekken Appalachene i det østlige Nord-Amerika. Det er også populasjoner i Minnesota, Wisconsin og i Driftless Area i Iowa. Arten foretrekker fuktig, skyggefull sandsteinsjord, fra 50 til 1.200 moh.
Skuddene er opprette, 12–15 cm, med mer eller mindre tydelige årsskudd. Eldre skudd har kortere (3–6 mm) og mer trekantede blader enn yngre (5–8 mm), og yngre skudd er mer oppreiste. Bladene er gulgrønne eller etterhvert rent grønne, spredte, og tettest nederst. Bladene er som regel helrandete.
Berkshiregris
Berkshiregris er en britisk griserase som oppsto i Thames Valley-distriktet (noen hevder rundt Wantage i Oxfordshire, men dette er uklart) omkring 1790. Denne grisen var opprinnelig rødbrun i fargen og hadde innslag av sorte flekker. Kroppen var lang og tykk, hodet stort, ørene store og hengende, lemmene korte og beinstammen og skjelettet kraftig.
På begynnelsen av 1800-tallet ble det krysset inn kinesisk og østasiatisk blod, noe som gjorde berkshiregrisen slankere og ga den et lettere skjelett med mindre hode og ører, som ble stående. På midten av 1900-tallet var rasen nesten utryddet. Da ble det igangsatt et arbeid med å krysse inn blodslinjer fra Australia, New Zealand og USA, noe som har gitt resultater i ettertid.
Berkshiregrisen framstår nå som overveiende sort i fargen, med rødbrunt innslag på underkroppen og i brystregionen og hvitt innslag i ansiktet, på haletippen og nedre del av lemmene. Kjøttet har fin tekstur og en distinkt kraftfull smak. Slakteferdig gris er omkring 36-45 kg når de slaktes. Den blir således hurtig slakteferdig, men er liten. Både purker og råner brukes som innkrysningsgris i avl for ulike kjøttblandinger. Krysset med hvite griser blir avkommet hvitt, men det arver berkshiregrisens motstandskraft mot kalde temperaturer og rasens enkle ernæringsbehov. Eksport av kjøtt fra ren berkshiregris skjer også, for eksempel til land i Det fjerne østen, der kjøttet regens som en eksotisk delikatesse.
Choice Hotels International
Choice Hotels International er et holdingselskap som eier og markedsfører en av verdens største hotellkjeder med mer enn 5000 hoteller under merkenavnene Comfort, Clarion, Clarion Collection, Quality og Quality Resort. De ulike merkenavnene tilbyr forskjellige standardnivåer og priser og henvender seg til ulike deler av markedet.
Selskapet ble startet i Maryland, USA, i 1939 da under navnet Quality Courts United som bestod av syv motelleiere som henviste gjester til hverandre.
Franchiserettighetene for Norden tilhører selskapet Nordic Choice Hotels som er eid av aksjeselskaper som igjen er eid og kontrollert 100% av Petter Stordalen.
Joseph Gao Hongxiao
Joseph Gao Hongxiao (født i Kina i 1945, død 19. desember 2022 i Meixian i Shaanxi i Kina) var katolsk undergrunnsbiskop av bispedømmet Kaifeng i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina.
Liv og virke
Gao Hongxiao ble katolsk prest innen fransiskanerordenen og virket i bispedømmet Fengxiang i provinsen Shaanxi.
Han ble ordinert til koadjutorbiskop for Kaifeng 1. januar 2005. Tidligere, den 27. oktober 2000, var en annen prest, fader Zong Changfeng i Zhouzhi (også i Shaanxi) blitt ordinert til koadjutorbiskop av Kaifeng, men ettersom myndighetene motsatte seg det, kunne han ikke flytte til Kaifeng. Dermed måtte han fortsette å virke – som om han var vanlig prest – i Zhouzhi. Ettersom han tilhørte undergrunnskirken, måtte han også periodevis holde seg skjult. Også biskop Gao måtte holde seg skjult.
Den 23. september 2007 døde Kaifengs ordinære «undergrunns»biskop, John Baptist Liang Xisheng i 84 års alder, og dermed ble biskop Gao automatisk ordinarius.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Swindons historie og statistikk
Swindons historie og statistikk gir en historisk oversikt for liga og cup, delt inn i tiår, for Swindon Town FC
1879-1990: Den spede begynnelse
1879 ble klubben stiftet av pastor William Pitt og ble kalt Swindon Association Football Club. Den første registrerte kampen 29. november 1879 endte i tap mot Rovers 0-4. Sent i 1880 eller tidlig 1881 ble klubben slått sammen med Spartans Cricket Club og navnet Spartans ble brukt. Etter en kamp mot St. Mark’s Young Mens’ Friendly Society i november 1881, ble klubbene enige i å slå seg sammen og kalle seg The Swindon Football Club. Klubben spilte på banen J.E.G. Bradford’s Field som lå rett ved et steinbrudd, noe som gjorde at mange baller forsvant under kamper. Men da en ung tilskuer falt ned i steinbruddet i 1883, flyttet klubben til Globe Field. Året etter flyttet de igjen til The Croft og ble værende der i elleve år. 1887 vant klubben sitt første trofé; Wiltshire Cup. De var også med i FA Cupen for første gang og kom til andre runde. 1887-88 vant de igjen Wiltshire Cup, men røk ut i første runde av FA Cupen. 1888-89 tok de hjem Wiltshire Cup for tredje år på rad og røk ut i kvalifiseringen til FA-cupen. 1889-90 ble en gjentagelse av forrige år med seier i Wiltshire Cup og ut av FA-cupens kvalifisering
1890-årene: Spill i regional liga og flytting til County Ground
De neste 4 årene skjer det samme med seire i Wiltshire Cup og tap i kvalifiseringen til FA-cupen. 1884-95 er Swindon med å stifte Southern League. De kommer på sisteplass og taper kvalifiseringen for neste års plass i ligaen, men blir reddet av at den utvides til ti lag. Året etter flytter laget til County Ground. I 1896 får klubben et lån fra Thomas Arkell, eier av Arkell’s Brewery, for å bygge en tribuneseksjon og flytter banen hundre meter til hvor de spiller nå. Denne seksjonen har blitt revet, men navnet har blitt beholdt; Arkell’s Stand. I 1897 vedtok styret å endre draktene til grønne og meldte laget på Western League samtidig som de spilte i Southern League. I 1999, blir laget blir rammet av en tragedie da kapteinen Jimmy Munro blir rammet av hjernehinnebetennelse og dør etter kort tids sykdom. På tross av tapet, vinner laget sin første ligatittel i Western League. Sesong for sesong
1900-årene: Rød draktfarge blir introdusert; etterhvert sportslig suksess
Det nye århundret starter dårlig med elendige resultater i ligaene. De må spille kvalifisering i Southern League mot Brentford på Readings bane og har igjen flaks. Det står 0-0 etter full tid, men siden mørket senket seg og kampen ikke kunne fortsette, får begge lag lov til å delta neste sesong. I 1901 sliter klubben med å skaffe seg den rette grønnfargen for å farge draktene og går derfor over til røde drakter. De havner sist i både Western League og Southern League, men vinner kvalifiseringen mot Fulham i Southern League. De velger å trekke seg fra Western League. I 1905 blir de med i United League og spiller mot blant annet Watford, Luton og Brighton and Hove Albion (som alle er med i begge ligaene). Det ble med det ene året i United League siden Southern League blir utvidet til 20 lag. I årene 1907-1909 blir flere spillere hentet inn og det gir resultater i ligaen. Klubblegenden og storskåreren Harold Fleming debuterer i 1907. 1909-10 kvalifiserer klubben seg første gang til FA Cupen og går hele veien til semifinalen hvor de taper på White Hart Lane mot Newcastle. På veien slo de ut Manchester City, Tottenham og Burnley. De blir invitert til å spille i Dubonnet Cup mot Barnsley som tapte finalen mot Newcastle og vinner den 2-1 i en kamp som spilles 5. mai 1910 i Paris.
Sesong for sesong
1910-årene: Suksess i serie og cup
Swindon vinner Southern League i 1910. I FA-cupen kommer de til kvartfinalen og ryker ut mot Chelsea foran 78.000 tilskuere på Stamford Bridge. De vinner ”The double” etter å ha beseiret Brighton i Southern Charity Cup etter å måtte spille 4 kamper mot Queens Park Rangers i semifinalen (den tredje kampen ble avbrutt i ekstraomganger på grunn av manglende lys). Som vinner av Southern League, møter de vinneren av Football League; Manchester United i Charity Shield på Wembley. De taper 4-8 i den mest målrike Charity Shield noen sinne. De kommer til semifinalen i FA-cupen, men taper mot et hardtspillende Brighton. Toppskårer Fleming blir skadd og er ute i 10 måneder. Sommeren 1912 reiser laget til Argentina for sesongoppkjøring og vinner seks av åtte kamper. 1913-14 vinner de igjen Southern League på flere skårte mål enn Crystal Palace som hadde like mange poeng. På tross av at første verdenskrig brøt ut, ble ligaen spile i 1914-15. Archie Brown skåret alle seks målene i 6-0 seieren over Watford, en klubbrekord som fortsatt står. Ligaen starter opp igjen i 1919, men uten spissen Freddy Wheatcroft som ble drept som soldat under krigen
Sesong for sesong
1920-årene: Stabilt topplag i tredje divisjon
I 1920 blir Southern League tatt med i Football League som en ny tredje divisjon. Swindon vinner sin første kamp 9-1 over Luton, noe som er fortsatt den største ligaseieren. Resten av tiåret kjemper laget på toppen av tabellen, men klarer ikke å rykke opp til andre divisjon. De skårer mange mål, men slipper også inn mange; 100-85 ble målforskjellen på 42 kamper i 1926-27. Det blir hevdet at Arsenals manager Herbert Chapman brukte en spiller som sweeper for første gang i historien i FA-cup kamp mot Swindon for å stoppe Swindons målfarlige spiss Harry Morris. Swindon får sitt største tap mot noensinne da de taper 1-10 i for Manchester City i en omkamp i FA-cupen.
Sesong for sesong
1930-årene: Stadion utvides, sportslig nedtur
Laget havner stadig lengre ned på tabellen havner sist i ligaen i 1932-33, men får beholde plassen ved avstemning i konkurranse med to andre lag. Sommeren 1933, kvitter de seg med klubbens toppskårer i sju sesonger på rad, Harry Morris (229 mål på 279 kamper, noe som er klubbrekord), fordi manager Sam Allen synes han var for gammel da han var 35 år. Han blir erstattet av Cecil Blackmoore som er 13 dager yngre. Sam Allen får sparken samme sommer og kun fire spillere blir med til neste sesong. Ted Vizard blir klubbens første manager i dagens betydning av stillingen. Sommeren 1938 blir en tribuneseksjon på kortenden åpnet og klubben stiller med nummer på drakten for første gang. 1939-40 sesongen blir bare 3 kamper lang da andre verdenskrig bryter ut.
Sesong for sesong
1940-årene: Krig og ujevne resultater etterpå
Det spilles noen kamper i Wartime South West Regional League med det som kan samles sammen av spillere og tidligere spillere, men County Ground blir rekvirert som fangeleir i 1940 og det spilles ikke flere kamper. Tre spillere, Alan Fowler, William Imre og Dennis Olney blir drept mens de tjenestegjorde under krigen. Manager Neil Harris dør i England bare 46 år gammel i 1940. Etter krigen er Swindon Town svært redusert og hele 50 spillere blir brukt i løpet av sesongen 1945-46. Da serien kommer ordentlig i gang i 1946-47, overrasker laget med en fjerdeplass, gode resultater i cupen året etterpå og nok en fjerdeplass sesongen etter det igjen.
Sesong for sesong
1950-årene: Elendige sportslige resultater
De første sju sesongene er en katastrofe sportslig sett med plasseringer på bunnen av tabellen. Flomlys blir installert på County Ground i 1950. 1951-52 setter Swindon klubbrekord med å tape 0-9 mot Torquay United. Da manager Maurice Lindley får sparken i april 1955, bestemmer styret å ikke skaffe ny manager, men tar ut laget selv helt fram til oktober 1956. Da ansettes Bert Head som blir værende i hele ni år; nest mest i klubbens historie.
Sommeren 1958 utvides seriesystemet til 4 divisjoner og de fleste regner med at laget må spille i fjerde divisjon basert på de siste års resultater, men de overrasker med en fjerdeplass og beholder plassen i divisjonen. Heads ungdomspolitikk bærer frukter og flere spillere kommer opp fra junioravdelingen. På våren 1960 taper Swindon 1-6 mot Port Vale og det viser seg at kampen er fikset og hele fire spillere fra Swindon er involvert. Jimmy Gauld, Jack Fountain, Bronco Layne og Walter Bingley får sparken i klubben og tre av dem får senere fengselsstraffer for forholdet.
1960-årene: Ungdomsdominans, Ligacup-seier og spill i Europa
Perioden på slutten av 60-tallet er en av de mest innholdsrike i klubbens historie. Etter at laget med juniorspillere slår laget bestående av etablerte spillere i to interne kamper, får stadig flere yngre spillere sjansen på førstelaget. Backene Terry Wollen og klubblegenden John Trollope, begge 17 år, er det yngste back-paret i fotballigaens historie da de spiller sammen i 1960-61. 1963 er en milepæl for klubben da den for første gang i klubbens historie rykker opp en divisjon etter andreplass i ligaen.
Første sesong i andre divisjon starter fantastisk med 7 seire og 2 uavgjorte på de 9 første kampene og de topper tabellen. Dessverre er fortsettelsen dårligere og etter neste sesong rykker klubben ned igjen. Stjernen Mike Summerbee blir solgt til Manchester City hvor han senere vinner første divisjon, de engelske cupen og cup-vinner cupen. Klubblegenden John Trollope blir skadet og må stå over flere kamper etter å ha spilt 367 kamper på rad. Våren 1969 vinner klubben sin eneste større trofé da de mirakuløst vinner ligacupen over Arsenal på Wembley. Det står 1-1 etter full tid og på en gjørmete og regntung bane skårer Don Rogers to mål på overtid. I serien går det også bra og de havner på andreplass bak Watford på målforskjell og rykker opp til andre divisjon. Manger Danny Williams sjokkerer klubben ved å gå til Crystal Palace sommeren 1969.
Siden klubben ikke spiller i øverste divisjon, nekter Fotballforbundet Swindon å delta i europacupen, men oppretter Anglo-Italian Cup med to kamper mot Roma som spilte i øverste divisjon og vant den italienske cupen. Swindon sjokkerer og vinner 5-2 totalt og blir historiens første vinner av denne cupen. Laget overrasker i ligaen 1969-70 og havner på femteplass; den høyeste plasseringen den gangen.
Sesong for sesong
==1970-årene: Seier i Europa og hyppige managerskifter == Sommeren 1970 arrangeres en utvidet Anglo-Italian Cup med 16 lag og Swindon blir med som regjerende mester. De overrasker nok en gang ved å slå Napoli og Juventus i gruppespillet. De møter Napoli i finalen som spilles i Napoli. Da Swindon leder 3-0, begynner hjemmesupporterne å kaste gjenstander på banen og kampen blir avblåst etter 79 minutter og Swindon vinner cupen for andre året på rad. Klubben har 3 managere på 4 sesonger før Danny Williams kommer tilbake igjen, men klarer ikke å redde klubben fra nedrykk sommeren 1974. De neste sesongene klarer ikke klubben å slå tilbake og tilbringer årene i tredje divisjon. John Trollope legger opp i 1978 etter 816 kamper (756 i ligaen) for klubben og blir overrakt tittelen MBE.
1980-årene: Nedtur, opptur og nedtur igjen; det mest innholdsrike tiåret for klubben
Etter en elendig start på 80-81 sesongen, gjør John Trollope comeback og spiller 14 kamper i ligaen og overtar da rekorden i England for flest kamper for ett lag med 770 ligakamper. Han legger opp da han overtar som manager, uten at det hjelper på resultatene. Klubben overlever nedrykk med ett poengs margin, men neste sesong rykker de ned i fjerde divisjon for første gang.