cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nepals kongressparti
Kongresspartiet starter kampanje for valg
Etter en periode med flere svake regjeringer som krangla internt og med kongen, starta Kongressen i allianse med flere andre partier alliansen Den Forente Demokratiske Front (The United Democratic Front – UDF). Fra desember 1957 begynte UDF en sivil ulydighetskampanje for å tvinge fram valg på ei grunnlovgivende forsamling innen 6 måneder.
Etter ei tid foreslo kong Mahendra parlamentsvalg 18. februar 1959 (årsdagen for hans fars hjemkomst fra Delhi i 1951), og et råd av de viktigste partiene skulle administrere valget. Kongresspartiet godtok det og stoppa kampanjen, og alle partier unntatt kommunistene ga opp gravet om ei grunnlovgivende forsamling.
Ei uke før valget proklamerte Mahendra ei ny grunnlov som ga kongen betydelig makt. Den sikra ham bl.a. makta over hæren, og retten til å avsette parlamentet og regjeringa.
MS «Malo Seaways»
MS «Malo Seaways»  er en bilferge som trafikkerer for DFDS Seaways på ruten Dover–Calais. Tidligere trafikkerte den ruten Holyhead–Dublin for Stena Line under navnet MS «Stena Nordica».
Nepals kongressparti
Kongresspartiet vinner valget i 1959
De dårlige kommunikasjonene gjorde at valget tok flere uker, og resultatet blei først proklamert i mai 1959. Av de 9 partiene som deltok blei Kongresspartiet størst med 37 %, og 75 av 108 representanter. (Kongresspartiet endte med 74 seter fordi en representant hadde stilt opp og kommet inn i to valgretser, og tapte omvalget etter at han trakk seg fra den ene kretsen.)
Kongen nølte flere uker med å be B.P. Koirala danne regjering, trolig fordi han ønska at Kongresspartiet skulle velge en annen statsministerkandidat. Men 27. mai 1959 ba han B.P. om å danne den første parlamentarisk valgte regjeringa i Nepals historie.
B.P. Koiralas regjering 1959 til 1960
Regjeringa gjennomførte reformer som reduserte eiendomsprivilegier og skattefritak for kongefamilien, Rana-familien og andre rike føydale jordeiere. Den førte en nøytralistisk politikk mellom India og Kina og nekta å inngå forsvarsavtaler med India.
En allianse av mer eller mindre monarkistiske partier, Den Nasjonaldemokratiske Fronten (The National Democratic Front – NDF), blei danna i juni 1959, og organiserte mange demonstrasjoner mot regjeringa. Sammen med andre krefter krevde NDF at kongen skulle gripe inn. Ei gruppe av konservative innenfor Kongresspartiet og regjeringa, der M. P. Koirala var aktiv (han hadde gått inn i partiet igjen i 1956) samarbeida med NDF og rapporterte til kongen.
15. desember 1960 avslutta kong Mahendra det demokratiske eksperimentet ved å la B.P. Koirala og hans nærmeste medarbeidere arrestere på et offentlig møte. Kuppet hadde vært venta fra august, og kongen sjøl hadde i løpet av høsten sagt til en minister hva han planla å gjøre.
Overfallet på Rydjøkul
Bakgrunnen
Etter Sigurd Markusfostres død i 1163 var restene av hans flokk på flukt fra Erling Skakke som ville bli konge og som ubarmhjertig hadde ryddet vekk alle hindringer for å oppnå sitt mål. Disse reiste til Danmark i 1164. Danskekongen Valdemar den store møtte de norske flyktningene, som ønsket hjelp for deres sak. Valdemar den store sendte et brev nordover for å minne Erling Skakke om avtalen fra 1161, svaret gitt fra Norge var et løftebrudd på avtalen. Etter en versjon skulle Valdemar ha latt seg overtalt til å støtte opprørerne som tok til seg kallenavnet Markusmennene etter deres tronpretendent. Etter det første Norgestogtet eller Norgestoget i 1165 hadde danskene valgt å støtte opposisjonen mot Erling Skakke som hadde ikke gjort seg populært på Viken med sin fremferd mot opposisjonelle blant vikværingene.
Ayr
Ayr (skotsk-gælisk: Inbhir Àir, «Munningen av elven Ayr») er en stor by og en tidligere kongelig burgh som er beliggende på vestkysten av Ayrshire i sørvestlige Skottland. Den ligger ved Firth of Clyde. Ayr er administrasjonsby for rådsforsamlingen for området South Ayrshire og er den historiske grevskapsbyen i Ayrshire. Ayr er for tiden (2010-tallet) den mest befolkningsrike bosetningen i Ayrshire og den 13. mest folkerike bosetningen i Skottland. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 46 849 innbyggere.
Byen ble beregnet som en kongelig burgh i 1205. Den fungerte som Ayrshires sentrale markedsplass, kjøpstad og havn gjennom hele middelalderen. Den forble en kjent havn også i tidlig moderne tid. På de sørlige breddene av elven Ayr står forsvarsvollene til en borg som ble bygget av Oliver Cromwell på midten av 1600-tallet. I den sørlige delen av byen er fødestedet til den skotske poeten Robert Burns i forstaden Alloway. Da Ayr ble tilknyttet jernbanenettet på 1800-tallet utviklet byen seg snart til et feriested ved kysten. Det er fortsatt tilfelle i dag da turisme utgjør en betydelig andel av byens økonomi, blant annet via åpningen av Butlins feriepark på byens sørlige odde og ved teateret Gaiety Theatre som har hatt mangfoldige forstillinger gjennom slutten av 1900-tallet og tiltrukket seg utøvende kunstnere fra hele Storbritannia.
Overfallet på Rydjøkul
Bakgrunnen
Hettesveinsreisingen var brutt ut formodentlig med dansk støtte der tronpretendenten var dattersønnen av Øystein Magnusson som hadde etterlatt seg en datter giftet med Gudbrand Skavhogsson, Olav Ugjæva. Mens Erling Skakke var i Danmark ifølge Snorre Sturlasons versjon av begivenhetene ved året 1165 skulle hettesveinene ha reist seg til opprør på Opplandene. I året 1166 var Erling Skakke i Viken med egne flåte, senere kom han til Oslo i høsten der han holdt gjestebud i jula. Olav Ugjæva kontrollerte Opplandene og Marker siden vinteren 1165-1166, men hadde ikke skip. Et forsøk på å samle skip ble stoppet da Erling Skakke og Orm kongebror som hadde kommet til Glåma i Romerike der disse tok alle fartøyer i beslagleggelse. I Sørum var det en gård som het Rydjøkul eller Rjodokul og en prest inviterte Erling Skakke til messe for kyndemess den 2. februar 1167. Erling Skakke med egne følge hadde kommet dit på flere fartøyer, og det måtte ha vært en mild vinter hvis Glomma skulle ha vært farbar så tidlig i året. Men presten hadde planlagt en felle for dem. Han sendte bud etter hettesveinene under Olav Ugjæva og Sigurd Agnhatt som dro til Rydjøkul så raskt disse kunne.
Overfallet
Ut på natten til 2. februar 1167 begynte Erling Skakke å mistenke presten som prøvde å holde dem innendørs. På Skakkes ordre tok hans følge til seg våpen man hadde lagt fra seg. Etter 36 kilometer marsj var Olav kommet fram i tid nok til å høre lydene fra messen.
Med sine hettesveinene gikk han til angrep under hærrop på gården. Erling Skakke og hans menn kom seg fort ut fra bygningene på vei mot elvebredden der skipene lå, men Olav hadde kommet med sine mennene til gjerdet på veien dit. Kamp var uunngåelige mellom hettesveinene og deres kongelige motstandere. Erling Skakke hadde færre menn mot Olav hadde flere menn med seg i sin følge. Med gjerdet som vern klarte Erling Skakke og hans menn å slå gjennom til skipene, hjulpet av mørket. Det var så mørkt at Olav og hans menn klart ikke å identifisere sine motstanderne under basketakene langs gjerdet mot elvebredden. Mange falt, Erling Skakke ble skadet på venstre side etter å ha kjørte egne sverd på seg ved feil. Orm kongebror var hardt såret.
Men de hadde reddet seg. Ved å komme ut på fartøyene på elven var de reddet fra fienden. Olav som var så uheldig, fikk kallenavnet Ugjæva som betyr den uheldige. Han hadde fått den største sjanse for å rydde seg veg til kongemakten, men mistet den. Hvor mange som hadde falt under kampene, er ikke kjent – heller ikke hvor mange menn hadde kjempet mot hverandre, men det kan ikke ha vært så mange.
Etterspillet
Olav Ugjæva etter overfallet ble etterhvert isolert på Opplandene og Marker på grunn av sankering av mat og utstyr for krigsformål på tynne befolkede strøk. Uten skip kunne han ikke sprede sine mennene ute på større områder. Det tok for mye av kreftene. Dessuten hadde Erling Skakke reist oppbud av bønder i Viken mot hettesveinene. I løpet av våren til sommeren 1168 var Olav Ugjæva dratt ned til Viken der de ikke bare krevde leidang, men også satt seg i besittelse av lanndet. Det falt sammen med det danske Annet Norgestogtet under Valdemar den store som fant sted i 1168, Saxo fortalt i Danmarkskrøniken at stormennene valgt å bli etter danskekongen var dratt hjemover.
Slaget på Stanger i Våler, Østfold eller slaget ved Stange i Borgarsyssel i 1168 nevnes av Snorre Sturlason, muligens et slag som hadde hendt under Valdemar den stores norgestoget eller etterpå da Erling Skakke rykket inn i Viken med leidangsflåt (Se slaget ved Djurså). Slaget ble hardt, Sigurd Agnhatt falt sammen med mange av hettesveinene. Det var et avgjørende nederlag for Olav Ugjæva.
Olav Ugjæva dro til Danmark der han overvintre til det neste året i Ålborg. Ved våren 1169 døde han, og i Danmark ble han regnet for å være hellig. Senere kom Kristin Sigurdsdotter som Erling Skakkes kone til Danmark for et forsøk på forlik mellom Valdemar den store og Erling Skakke. Fredsforhandlingene skal ha funnet sted i 1169 og sluttet med et forlik i 1170 etter Erling Skakke hadde ankommet i Randers. Hvorfor Kristin Sigurdsdotter var i Danmark fantes det ikke annet enn spekulasjoner om dette. Erling Skakke hadde tatt livet av hennes uekte sønn Harald med Sigurd Munn selv om det er uklart om det var før eller etter hennes Danmarksferd.
Nepals kongressparti
Kongresspartiets opprør 1961 til 1962
Etter kuppet i 1960 forbøy kong Mahendra alle politiske partier. B.P. Koirala satt nå i fengsel i Nepøl og blei sittende helt til 1968.
Manduca florestan
Manduca florestan er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Den finnes fra Arizona i nord sørover gjennom det meste av Sør-Amerika. Larven kan leve på en lang rekke forskjellige planter.
Utseende
En stor (vingespenn 99–110 mm), grålig svermer med forholdsvis kontrastrike vingetegninger. Fargen kan variere en god del. Kroppen er grønnlig grå, brystet har svarte og hvite sidestriper, bakkroppen svarte, trekantede sideflekker på alle ledd. Forvingene har en diffus, rødbrun flekk rundt midten, like ved denne to korte, svarte lengdestreker. Rundt vingespissen er det et halvsirkelformet, svart bånd. Forvingens bakhjørner er markerte og litt uttrukne hos hannen. Bakvingene er mørkt sjokoladebrune med en diffud, lys flekk ved bakhjørnet. Larven er grønn med knudrete hud og brede, hvite skråstriper på hvert ledd. Hornet på bakkroppen er stort og påfallende piggete. Puppen har en kort, fri sugesnabel. Den ligger på ryggen, trolig for å unngå skader på den utstikkende sugesnabelen.
Levevis
Larven kan lever på en rekke forskjellige planter i familiene Verbenaceae, Bignoniaceae, Boraginaceae og Oleaceae.
Utbredelse
Denne svermeren finnes fra det sørlige Arizona i USA sørover gjennom hele Mellom-Amerika og det meste av Sør-Amerika i alle fall til de nordligste provinsene i Argentina.
Ayr
Politisk sett går Ayr til valgurnene og stemmer betydelig mer konservativt enn resten av Skottland, og har vært representert av et konservativt parlamentsmedlem uavbrutt for en periode på 91 år – fra 1906 (som en del av valgkretsen Ayr Burgh) og fram til 1997. Byen utgjør en del av den første konservative valgkretssetet i Skottlands parlament og som har stemt konservativt siden et suppleringsvalg i 2000. Byen er i dag marginalt delt mellom de konservative og det skotske nasjonalistpartiet.
Nepals kongressparti
Kongresspartiets opprør 1961 til 1962
Den eneste Kongress-ministeren som var på frifot var Subarna Shamsher, som hadde vært på et privatbesøk i Calcutta. Indias statsminister Nehru oppfordra ham til å organisere motstand.
På høsten 1961 kom også Bharat Shamsher. lederen for det som hadde vært det største opposisjonspartiet i parlamentet, Gorkha Parishad (som i 1959 fikk 17,4 % av stemmene og 19 representanter) til India. Han hadde vært med på å organisere demonstrasjonene mot regjeringa i 1959 og 1960, men slo nå partiet sitt sammen med Kongressen, og gikk inn for væpna motstand.
Tallet på opprørssoldater var nå 3 000 – ti ganger så høyt som i 1950 – i stor grad rekruttert fra aktivister som hadde flykta til India. Mer seriøse aksjoner starta i oktober 1960, samtidig med at Mahendra signerte en avtale med Kina om bygging av en vei fra Katmandu til grensa mot Tibet. Det er mulig at dette fikk India til å oppfordre Kongresspartiet til å starte den væpna kampen.
Det første årets kamper hadde et mye mindre omfang enn de ti år før. Samla antall dødsoffer var ifølge regjeringas tall for det første året 77 oppførere, 31 fra regjeringsstyrkene og 22 sivile. Mahendra oppfatta likevel situasjonen som kritisk sommeren 1962 og skal ha vurdert et kompromiss. Utover høsten 1962 blei kongens stilling kraftig forverra da India starta en uoffisiell økonomisk blokade fra slutten av september.
Kongen blei redda av at åpen grensekrig mellom Kina og India brøyt ut i oktober 1962. India trengte nå å samarbeide med Mahendra. Nehru ba derfor Shamsher innstille den militære kampen.
Panchayat-systemet
Kong Mahendra fikk dermed frie hender til å utvikle sitt eget politiske system, som han kalte Panchayat-demokratiet. Det blei offisielt framstilt som ei form for «veileda, partiløst demokrati», angivelig etter mønster av Pakistan, Indonesia, Egypt, Jugoslavia osv. Ettertida har derimot oppfatta Pachayat-systemet som ei form for absolutistisk monarkistisk diktatur, med begrensa demokratiske innslag som skulle gjøre kongens enevelde mer spiselig innenlands og utenlands. Valgsystemet var indirekte, både for å kooptere lokale maktgrupper og for å kunne filtrere ut uønska elementer før de kom inn i parlamentet.
Mislykka forsøk på opprør fra B.P. Koirala
I 1968 tilbøy Subarna Shamsher, leder av Kongresspartiet i eksil, kongen «lojalt samarbeid». Men B.P. Koirala, som slapp ut av fengselet det året, var ikke enig. Han dro til India i 1969, der han begynte å samle våpen og rekruttere styrker til et nytt opprør. Men denne gangen hadde han ikke støtte av Delhi, som greip inn for å hindre en ny invasjon av Nepal. På oppfordring fra den indiske regjeringa overførte B.P. en del våpen til opprørerne i den østlige delen av Pakistan som nå blei til Bangladesh.
Koirala var også med på å planlegge ei flykapring i India i 1973 og et mislykka attentat mot den nye kongen Birendra i Britnagar i mars 1974. (Birendra hadde tatt over som konge etter sin eldre bror Mahendras død i 1972.) Birendra svarte på opprørsforsøkene og studentdemonstrasjoner i Katmandu med å stramme inn, og fikk B.P. Koirala dømt til døden in absentia.
B.P. Koirala vender hjem. Partisplittelse.
B.P. vendte likevel tilbake fra eksil i 1976, kanskje fordi han syntes det blei for vanskelig å jobbe videre under unntakstilstanden til Indira Gandhi som på denne tida i praksis var diktator i India. I Nepal blei han stilt for retten anklaga for revolusjonsforsøk. Rettssaka gikk langsomt framover, avbrutt av Koiralas reiser til USA for medisinsk behandling for strupekreft. I 1978 blei han fullstendig frikjent. En grunn kan ha vært at Janatra-Partiet nå hadde kommet til makta i India, og kongen regna med at den nye regjeringa ville være mindre tolerant mot undertrykkelse i Nepal enn det Indira hadde vært.
Subarna Shamsher overførte ledelsen av Kongresspartiet til B.P. Koirala da han lå for døden i Calcutta i 1977. Men Shamshers tilhengere i partiet var misfornøyde med valget, og sommeren 1978 hadde de i praksis organisert sitt eget Kongressparti, leda av Bakhan Singh Gurung.
Folkeopprør i 1979
I februar 1979 hengte regjeringa to kongress-aktivister. De var dødsdømt flere år før for attentatforsøket mot kongen i 1974, og et forsøk på væpna invasjon i 1975. Hensikten med å henrette dem nå var kanskje å stramme tøylene etter at B.P. Koirala i praksis hadde gått fri for å stå bak de samme aksjonene.
Dette utløste store demonstrasjoner blant studentene, som alt var misfornøyde med forandringer i undervisningssystemet.
Regjeringa forhandla med en aksjonskomite dominert av studenter fra kongressen og et par moderate kommunistgrupper.
Men de større og mer radikale kommunistpartiene fordømte forhandlingene. Etter nye store demonstrasjoner blei kontorene til ei regjeringsavis i Katmandu brent 23. mai.
Folkeavstemninga om Panchayat-systemet 1980
Neste morgen annonserte kong Birendra over radio at det skulle holdes folkeavstemning, der folket fikk velge mellom enten et reformert Panchayat-demokrati eller vanlig flerpartidemokrati. I desember 1979 blei det gjort klart at kandidatene til Pachayat-parlamentet fra nå av skulle velges ved direkte valg med allmenn stemmerett.
I valgkampen samarbeida Kongresspartiet for første gang uformelt med flere av de illegale kommunistpartiene.
Avstemninga 2. mai 1980 kom etter en massiv kampanje fra kongehuset, og det var begrunna mistanker om valgfusk. Resultatet – 2,4 millioner stemmer for kongen, 2 millioner for flerpartidemokrati – uttrykte likevel etter flere observatørers mening at flertallet som stemte hadde støtta kongen.
Ayr
Ayr er en av de største handelsstedene i sørlige Skottland, og ble anerkjent som den nest sunneste bysentrum i Storbritannia av Royal Society for Public Health («Det kongelige samfunn for offentlige helse») i 2014. Det vil si å ha en høy konsentrasjon av apotek, helsestasjoner, museer, kunstgallerier, fritidssentre og bibliotek. Ayr har årlig vært vert for det skotske Grand National hesteveddeløp siden 1965. Byen har to aviser, Ayr Advertiser og Ayrshire Post, og en radiostasjon, West FM. Fotballklubben er Ayr United FC som spiller i Scottish Championship, det nest høyeste nivået i skotsk fotball. Deres tilnavn er «The Honest Men» (De ærlige menn).
Nepals kongressparti
Koirala gir makta til en troika av veteraner
Koirala døde i juli 1982. Kongresspartiet utnytta dette til en mektig maktdemonstrasjon, og det er anslått at 500 000 fulgte ham til grava.
Like før han døde sørga B.P. for at en troika av veteraner fra før 1950 tok over ledelsen i partiet: Ganesh Man Singh, Krishna Prasad Bhattarai og hans egen yngre bror Girija Prasad Koirala.
Ulydighetskampanjen i 1985
I 1985 starta Kongresspartiet en sivil ulydighetsbevegelse mot det monarkistiske diktaturet. Denne gangen skjedde det i samarbeid med flere av de kommunistpartiene som skulle bli Kongressens partnere i demokratiopprøret i 1990.
Den blei avlyst etter noen mystiske bombesprengninger i Katmandu (som noen mistenkte var provokasjoner fra kongehuset), men fikk betydning som ei generalprøve for demokratiopprøret fem år seinere.
Koiralas fløy av Kongresspartiet bokotta det «partiløse» parlamentsvalget i 1986 også. Men det fikk valgt sin kandidat til pradhan pancha (ordfører) i Katmandu. Han blei kasta fra jobben få måneder seinere, fordi han nekta å delta i jubileumsfeiringa for Panchayat-systemet.
Mot slutten av 1980-tallet begynte vanskene å tårne seg opp for monarkiet. Økonomiske problemer, voksende motsetninger med India og korrupsjon og splittelser innenfor regjeringa gjorde at Panchayat-systemet sto stadig svakere.
Demokratiopprøret i 1990
I 1989 starta India en uoffisiell økonomisk blokade av Nepal som førte til økonomiske problemer og voksende misnøye.
Voksende demonstrasjoner ut over våren førte til flere dødsfall. At partiledere blei fengsla eller satt i husarrest gjorde bare demonstrasjonene større.
Et vendepunkt kom 31. mars, da innbyggerne i Patan i raseri over at politiet skøyt på folkemengden oppretta en komite for offentlig sikkerhet, sperret politiet inne i det gamle palasset ved Stortorget og sperra alle veier inn i byen med grøfter.
Panchayat-systemet faller
Kong Birendra svarte i en radiotale 6. april med å avsette statsministeren, love diskusjoner med opposisjonen og opprette et utvalg for grunnlovsreform.
Men dette var ikke lengre nok. Seinere på dagen demonstrerte 200 000 på gatene i Katmandu med et krav om at forbudet mot politiske partier straks skulle oppheves. Et mindre antall leda av de mest radikale kommunistpartiene marsjerte direkte mot slottet, og blei møtt med skarpe skudd. Unntakstillstand blei innført i byene i Katmandudalen.
Etter et møte ved sjukesenga til Ganesh Man Sing 8. april gikk kongresslederne K.P. Bhattarai og to moderate kommunistledere til slottet for å forhandle med kongen. De godtok at forbudet mot politiske partier blei opphevet, noe som blei proklamert på radio samme kveld.
Etter store demonstrasjoner i dagene som fulgte, blei Kongresspartiets Bhattarai utpekt til statsminister 19. april, i ei regjering med 3 ministre hver fra Kongresspartiet og ULF, 2 uavhengige og 2 rojalister.
Dermed var det monarkistiske diktaturet over, og Panchayat-systemet hadde i praksis falt.
Motherwell
Motherwell (skotsk-gælisk: Tobar na Màthar; skotsk: Mitherwall) er by og tidligere burgh i North Lanarkshire i Skottland, sørøst for Glasgow. Historisk sett i sognet Dalziel og en del av Lanarkshire, er Motherwell administrasjonsbyen for North Lanarkshire Council. Geografisk skiller elven Clyde Motherwell fra Hamilton i vest, mens elven South Calder Water skiller Motherwell fra Carfin i nord-øst og New Stevenston og Bellshill mot nord. Folketallet er for 2020 beregnet til 32 840 innbyggere.
Nepals kongressparti
Kongresspartiets nye rolle
Etter den demokratiske revolusjonens seier i 1990 fulgte en periode med parlamentarisk demokrati i Nepal, der Kongresspartiet var landets største legale parti i to av tre valg. Partiet spilte hele tida ei hovedrolle i politikken og var viktig i de fleste regjeringsdannelser.
Motherwell
Beskrivelse
Motherwell var tidligere den viktigste byen for den skotske stålindustrien, og ble derfor kalt Steelopolis. Byens utseende blir dominert av et vanntårn og de tre kjøletårnene på Ravenscraig stålverk, som ble stengt i 1992. Stengningen av stålverket, som hadde et av de største produksjonslokalene i Skottland, signaliserte slutten for stålindustrien i denne delen av Storbritannia. En av årsakene til dette sies å være at det ikke var mulig å få subsidier fra EU, da Skottland som en del av Storbritannia måtte kjempe med resten av riket om midler som ble overført.
Nepals kongressparti
Kongresspartiets nye rolle
Samtidig forandra partiets rolle seg kraftig i forhold til tida fra 1950 til 1990:
Motherwell
Beskrivelse
Fotballklubben Motherwell FC ble grunnlagt i 1886. Laget er kjent som Steelmen.
Nepals kongressparti
Kongresspartiet forlater sin motstand mot monarkiet
I første omgang sto Kongresspartiet fram som den store vinneren av den demokratiske revolusjonen.
Motherwell
Beskrivelse
Byen var fram til 1996 administrasjonssenter for distriktet Motherwell.
Nepals kongressparti
Kongresspartiet forlater sin motstand mot monarkiet
Kongresspartiet fortsatte samarbeidet med den mest moderate delen av den kommunistiske bevegelsen i utforminga av den nye grunnlova, som blei laga av en kommisjon som besto av deltakere fra Kongressen, moderate kommunister og kongehuset.
De mer radikale kommunistiske partiene reiste igjen kravet om at løftet fra 1951 om en folkevalgt grunnlovgivende forsamling måtte bli oppfylt. (Dette blei seinere et sentralt krav for det maoistiske opprøret.)
Motherwell
Næringsliv
Fornøyelsesparken M&D's ligger i byen.
Nepals kongressparti
Kongresspartiet forlater sin motstand mot monarkiet
Kongressen og de moderate kommunistene som seinere skulle danne UML, avslo dette. De tok også med formuleringene fra Panchayat-grunnlova om at Nepal er en hinduisk stat, og de ga kongen betydelig makt, bl.a. kommandoen over hæren og rett til å sette regjeringa og parlamentet til side.
I praksis betydde det at Kongressen (og UML) hadde gitt opp den motstanden mot monarkiet som hadde prega mesteparten av de illegale partiene mellom 1960 og 1990.
Panchas preger Kongresspartiets organisasjon
Kongresspartiet hadde etter mange år i illegalitet stor politisk støtte, men ingen ingen stor organisasjon.
Fra det øyeblikket Panchayat-systemet falt, begynte såkalte panchas (tidligere båkrater i Panchayat-systemet) å strømme inn i Kongresspartiet.
Dette var folk med erfaring og lokal innflytelse, og de blei tatt imot med åpne armer, ikke minst av organisasjonsmannen G.P. Koirala. Tidlig på 1990-tallet utgjorde de trolig et flertall i Kongresspartiets organisasjon, og mange steder dominerte de den helt.
Disse skiktene bidro også til å endre Kongresspartiets politiske profil i konservativ retning. I de vestlige ås-distriktene identifiserte de partiet med rike jordeiere, pengeutlånere og føydale krefter.
Kongressen avviser valgsamarbeid med moderate kommunister
Foran det første parlamentsvalget i 1991 hadde de moderate kommunistpartiene håpa på å stille opp sammen med Kongressen.
K. P. Bhattarai var angivelig innstilt på det, men G.P. Koirala, bl.a. fordi representanter for USA hadde sagt til ham at de ikke ville støtte ei regjering fra Kongresspartiet hvis den samarbeida med kommunister.
Da Kongressen avslo valgsamarbeid på sin konferanse i januar 1991, fikk det de største moderate kommunistpartiene til å samme måned slå seg sammen i et nytt parti: Nepals Kommunistiske Parti (forent marxist-leninistisk) (vanligvis omtalt med den engelske forkortelsen UML. UML har blitt den største parlamentariske konkurrenten for Kongresspartiet i perioden.
Konservative monarkister organiserer seg
Mer konservative monarkister og politikere fra Panchayat-systemet som ikke hadde slutta seg til kongressen organiserte sitt eget parti Rastriya Prajatantra Party (RPP – Det Nasjonaldemokratiske Parti).
Det var også venta at dette partiet skulle gjøre det sterkt i valget, spesielt i mer tilbakeliggende deler av Nepal. Samtidig hadde mange politikere fra Panchayat-systemets tid, ikke minst tidligere medlemmer av Kongresspartiet som hadde støtta kong Mahendra etter statskuppet i 1960, nå gått over til Kongressen.
Men RPP var fra første øyeblikk handicappa av at det var splitta mellom to ledere, Lokendra Bahadur Chand og Surya Bahadur Thapa. Denne splittelsen, som har herjet partiet hele tida siden, har gjort at RPP ofte opptrår som to partier.
Kongresspartiet vinner valget i 1991
I parlamentsvalget 12. mai 1991 fikk Kongresspartiet 37,8 % og 110 av 205 mandater – altså reint flertall.
Den store utfordreren blei det nye, store moderate kommunistpartiet UML, som fikk 28,0 % og 69 mandater.
Tre mindre kommunistpartier fikk 8,5 % og 13 mandater.
Kommunistpartiene gjorde det sterkt i det mer utvikla østlige Nepal og i Katmandu-dalen.
Monarkistene i RPP gjorde det uventa svakt. Det stilte med konkurrerende lister som tilsammen fikk 12 % av stemmene, men splittelsen gjorde at RPP (Chand) fikk 3 mandater og RPP (Thapa) 1, tilsammen 4. I det fattige og uutvikla vestlige Nepal, der det var venta at RPP skulle gjøre det sterkt, fikk Kongresspartiet mange mandater isteden – kanskje fordi mange fra eliten under Panchayat-systemet nå hadde gått inn i kongressen. Følgen var at monarkistene blei uten politisk betydning i parlamentet.
G.P. Koireala blir statsminister
Kongressens leder og statsminister K. P. Bhattarai blei slått ut av parlamentet av en kandidat for UML. Dette åpna veien for at Girija Prasad Koirala tok over som statsminister fra 26. mai 1991, som den 3. av Koirala-brødrene til å bli statsminister i Nepal. G.P. Koirala brukte også dette som et utgangspunkt for å sikre seg større makt i Kongresspartiet, på bekostning av de to andre i triumviratet som hadde tatt over etter B.P. Koiralas død.
Kongressen vant også lokalvalgene i 1992, og blei sterkeste parti i lokale styrer over størstedelen av landet.
Koiralas tid som statsminister blei problematisk for Kongresspartiet, og endte med indre partikamper og valgnederlag. Koirala ønska støtte fra USA, IMF osv, og la politikken om i retning privatisering og globalisering. Dette åpna for at kommunistene og særlig UML befesta sin posisjon som alternativet til venstre og for fattigfolk. Kongressen måtte derimot bære byrden av skuffelsen over alle reformene folk hadde venta etter 1990-revolusjonen som ikke kom. Flere tilfeller da politiet skøyt og drepte mange demonstranter i Katmandu skapte også sinne mot partiet.
«Krig» mot fattigbønder og radikalere i vest
I åsene i sentralvestlige og vestlige Nepal innleda både regjeringas innenriksminister Khum Bahadur Khadka og Kongresspartiets partiapparat noe som forskere har kalt en krig mot lokale venstreorienterte og fattigfolk.
Dette gjaldt bl.a. områder der de mest radikale kommunistene hadde vunnet valgene i 1991 og 1992. Under Jana Andolan 1990 hadde de reist seg mot lokale herskere som var knytta til Panchayat-systemet. Mange av dem var nå over i Kongresspartiet og brukte sin politiske makt til å ta hevn.
Ilse Pausin
Ilse Pausin-Ulrich (født Pausin 7. februar 1919, død 6. august 1999) var en østerriksk kunstløper som deltok i de olympiske leker 1936 i Garmisch-Partenkirchen.
Nepals kongressparti
«Krig» mot fattigbønder og radikalere i vest
Hundrevis blei arrestert, mishandla, mange måtte rømme osv. Disse hendelsene skulle få avgjørende betydning for at maoistopprøret brøy ut i disse områdene noen år seinere.
Amik Sherchan, daværende medlem av NKP (Ekda Kendra) som i 1994 brøyt med Maoistene, sa seinere at uten Koiralas regjering i 1961 og hans innenriksminister, hadde det ikke blitt noe maoistopprør.
Ilse Pausin
Pausin vant en olympisk sølvmedalje i kunstløp under vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. Sammen med sin bror Erik Pausin kom hun på andreplass i parløp bak det tyske paret Maxi Herber og Ernst Baier.
Nepals kongressparti
Kongressen taper valget i 1994
Valgkampen blei prega av splittelsen. G. M. Singh oppfordra tilmed til å stemme mot «Girija brand candidates». Janajagaran Campaign, en organisasjon leda av Jagannath Acharya, brukte dette slagordet over hele landet og stilte alternative kandidater, som ikke blei valgt.
Kongresspartiet tapte valget. Koirala måtte gå av 30. november, og Sher Bahadur Deuba tok over som parlamentarisk leder.
Ved valget blei UML størst i parlamentet. Det høyremonarkistiske RPP, som denne gangen stilte som forent parti, gjorde deg også godt. Ei samlingsregjering leda av UML satt i ni måneder. Da den brøyt sammen og blei erstatta av ei samlingsregjering leda av kongressen, var det Koiralas nye, yngre rival Sher Bahadur Deuba som fra 12. september 1995 blei partiets statsminister.
S. B. Deubas første samlingsregjering
Debuas statsministerperiode blei prega av voksende problemer. Maoistopprøret brøyt ut i februar 1996, men blei i første omgang nærmest ignorert av både regjeringa og opposisjonen. Mahakali-avtalen fra januar 1996 økte Indias deltakelse i vannenergiutbygging i Nepal. Den førte til voldsom kritikk både fra partiene til venstre og noen nasjonalister på høyrefløya, men blei ratifisert i parlamentet i september. (Et flertall i UML stemte for avtalen.)
Debua tok høyremonarkistene i RPP inn i regjeringa. Etter 1990 hadde partiet vært boikotta av alle andre parlamentariske partier fordi det hadde sine røtter i det diktatoriske Panchayat-systement. Nå slapp det inn i den politiske varmen. Men RPP begynte raskt å kjøpslå med forskjellige fløyer i Kongresspartiet og UML om hvem som ville gi dem mest igjen for å støtte deres regjering. Dette sprengte også enheten i RPP sjøl, som begynte å opptrå som to partier igjen (RPP Chand og Thapa.)
Alle de tre største partiene i parlamentet blei nå herja av stadig kraftigere kriser, og indre partikamper skulle splitte både UML og RPP før neste parlamentsvalg. Maktkampen i Kongresspartiet var også voldsom, og førte til at Debuas regjering brøyt sammen og måtte gå 12. mars 1997.
G. P. Koiralas comeback som partileder 1997
Dermed tok G.P. Koirala igjen over som parlamentarisk leder. Men han klarte ikke å danne noen ny regjering. Isteden tok Lokendra Bahadur Chand over som leder for ei koalisjonsregjering der UML var den reelt sterkeste parten, sammen med det lille Sadbhavana-partiet.
Lokalvalgene sommeren 1997 førte til at UML tok over Kongressens posisjon som partiet som beherska de fleste lokale folkeforsamlinger og regjeringer. (UMLs visestatsminister og innenriksminister Bamdev Gautam blei anklaga for å bruke sin plass i regjeringa til å sikre partiet valgseieren. Maoistpartiet oppfordra til valgboikott og gikk særlig til angrep på Kongresspartiets kandidater, noe som også hjalp UML.)
Chands regjering falt etter et mistillitsforslag i september 1997. Hans rival fra den andre delen av RPP, Surya Bahadur Thapa, tok nå over, denne gangen med Kongressen og Sadbhavana i regjeringa. I samsvar med en avtale ga Thapa over statsministerjobben til G.P. Koirala i april 1998.
G.P. Koiralas 2. regjeringsperiode 1998 - 1999
Koirala gjorde så slutt på koalisjonsregjeringa og danna isteden ei mindretallsregjering av Kongressen.
Dette førte til en ny parlamentarisk krise. Thapa var rasende fordi hans parti var kasta ut av regjeringa, og vendte seg mot kongressen. UML hadde splitta seg i to jevnstore grupper i mars, og det nye partiet NKP(m-l) (som tok tilbake det gamle navnet til det største av partiene som danna UML i 2001) slutta seg til opposisjonen. UML (dvs. den halvparten som var igjen) og RPP (Chand) støtta regjeringa, som overlevde. Men med de 3 største partiene i parlamentet nå splitta opp i 5 stridende grupper, blei situasjonen stadig vanskeligere.
Koirala trappa nå opp krigen mot opprøret. I slutten av mai 1998 satte han igang store politioperasjoner mot maoistene i åsene vest i landet. Dette førte også til store tap blant sivile som ikke støtta maoistene, og utløste kraftig kritikk av regjeringa. I august gjorde regjeringa avtale med 9 venstregrupper om å kompensere familiene til ofrene og ikke gå videre med lover som ville gitt utvida fullmakter til politiets spesialstyrker.
Samme måned tok Koirala inn det nye NKP(m-l) i regjeringa. Partiet gikk ut igjen i september. Koirala svarte med å utskrive nyvalg og danna ei ny koalisjon med UML for å gjennomføre valget.
Valget i 1999
Valget i mai 1999, det siste til nå, blei vunnet av Kongresspartiet, som fikk nesten like mange stemmer som i 1991 og 111 mandater, reint flertall. Men det var fordi de moderate kommunistene var splitta. UML fikk 71 mandater, NKP(m-l) fikk over 6 % men ingen innvalgt. Hadde stemmene gått til et parti ville UML fått 43 seter til, og slått kongressen.
De stadige kranglene, regjeringsskiftene og partisplittelsene med stadig vekslende koalisjoner, korrupsjon og valgfusk, førte til kraftig voksende mistillit til de parlamentariske partiene, ikke minst til Kongressen.
G. P. Koiralas 3. regjering 2000
Koiralas upopularitet la grunnlaget for at K. P. Bhattarai etter valget kunne komme tilbake som Kongressens statsminister. Men Koiralas tilhengere hadde flertallet i parlamentsgruppa, og i mai 2000 tvang de Bhattarai ut og gjorde G.P. til statsminister igjen. Koirala støtta seg bl.a. på politiets kritikk mot at Bhattarai var for svak mot det voksende opprøret. Prachanda, som hadde uttrykt vilje til å forhandle med Bhattarai, kalte Koirala for Hitler da han kom til makta for 3. gang.
I det kommende året gikk maoistopprøret kraftig fram, og alle framstøt for forhandlinger fra Koirala blei mislykka. Ei korrupsjonssak blei reist mot Koirala opposisjonspartiene boikotta parlamentet mens de krevde hans avgang, og Bhattarais og Deubas tilhengere gikk sammen og fikk nesten styrta ham i mai 2001.
I juli 2001 førte den merkelige og mystiske massakren av kongefamilien i Katmandus slott overraskende til at den drepte kong Birendras upopulære yngre bror, Gyanendra, blei konge. Grunnlova fra 1990 gjorde kongen til kommandant over hæren. Birendra hadde vært skeptisk mot å sette hæren inn i kampen mot opprørerne, mens Gyanendra støtta det. Det skulle også vise seg at Gyanendra ville vende tilbake til det monarkistiske diktaturet fra før 1990. Ingen parlamentariske valg er gjennomført etter at han kom til makta.
Deubas 2. regjering 2001
22. juli tok Deuba over som statsminister igjen, og proklamerte den første våpenhvilen med maoistene.
Deuba sto da han tok over som statsminister fram som en due i borgerkrigen, sammenlikna med hauken G.P. Koirala. Representanter for maoistpartiet sto nå åpent fram, ga intervjuer og holdt massemøter. De nytta også våpenhvilen til å starte pengeinnsamlinger i byene, som deres motstandere hevda var pengeutpressning.
Det virker som om det tok Deuba på senga. Bare fire dager før hadde han uttrykt tillit til at problemet med maoistene ville bli løst gjennom dialog. Han slo nå helt over, og blei den viktigste politiske talsmannen for hardere kamp mot maoistene.
Deuba mot demokratiet 2001 - 2002
Krigen blei nå voldsommere, og kosta i det neste året mer enn dobbelt så mange menneskeliv som i de første seks. Maoistene angrep for første gang regulære styrker fra hæren, og hæren tok over fra politiet som den viktigste deltakeren i krigen fra regjeringssida.
G.P. Koirala derimot, forsøkte nå å stå fram som mer forsonlig i borgerkrigen. På vinteren møtte han Prachanda hemmelig i India.
På våren 2002 oppløste Deuba lokalparlamentene, som var valgt i 1997 og dominert av UML. Statsfunksjonærer blei satt inn som lokale ledelser isteden. Lokalvalg blei utsatt på ubestemt tid. Dermed var lokaldemokratiet i praksis avskaffa.
Partisplittelsen mai 2002
Unntakstilstanden måtte godkjennes i parlamentet hver 3. måned. I februar 2002 fikk han støtte av alle partier unntatt de tre små kommunistpartiene. Men i mai hadde både UML og Deubas eget Kongressparti under G. P. Koirala svingt mot unntakstilstanden. UML virka villig til å gå tilbake på dette, men Koirala og partiledelsen i Kongresspartiet krevde at Deuba skulle forklare seg for parftiet fordi han forsøkte å forlenge unntakstilstanden mot ordre fra partiet. 22. mai svarte Deuba med å oppøse parlamentet og erklære at valg skulle holdes innen 1/2 år. 27. mai forlenga han unntakstilstanden for 3 måneder ved dekret fra regjeringa.
23. mai suspenderte Koirala Deuba fra partiet, og 26. mai blei han ekskludert. Deuba svarte med å sammenkalle sine tilhengere, erklærte dem for å være det sanne Kongresspartiet, og ekskluderte Koirala. Kongresspartiet var nå splitta i to, og Deubas fløy hadde støtte av omtrent halvparten av partimeldemmene som blei valgt til parlamentet i 1999. Da Koiralas fløy i en rettslig kjennelse seinere på året fikk retten til partinavnet, tok Deubas parti navnet ''Nepals Kongressparti (demokratisk).
4. oktober råda Deuba kongen til å utsette valga. Gyanendra svarte med å erklære at Deuba hadde ikke klart å gjøre jobben sin, og ta makta sjøl. Deuba var nå svært upopulær, og kongens kupp blei møtt med likegyldighet av befolkninga.
Storhetstida over for Kongresspartiet
Deuba hadde nå, på mindre enn et år, avskaffa de demokratiske rettighetene, lokaldemokratiet og parlamentet, fått utsatt det nye parlamentsvalget på umbestemt tid, og åpna veien for at den antidemokratiske Gyanendra kunne styre landet i retning av et nytt monarkistisk diktatur.
G.P. Koirala hadde også en stor del av skylda for denne utviklinga. Sammen hadde de to bidratt til å splitte landets største parti, trappe opp borgerkrigen og bidra til allmenn mistillit til partiene, parlamentet og de demokratiske institusjonene.
Med den mest alvorlige partisplittelsen i Kongressens historie og effektivt slutt på parlamentarismen, var ei storhetstid ute for Kongresspartiet. I åra som fulgte, var partiet i en nokså hjelpeløs opposisjon, angrepet av både monarkiet og maoistene.
G.P. Koiralas ledelse av partiet fra 2002
G.P. Koirala, som nå endelig hadde makta aleine, fortsatte å støtte Gyanendras stadig hardere krig mot maoistene. Følgen var at maoistene slo hardere tilbake mot Kongressen, mens Gyanendra avviste å ha noe med Kongressen å gjøre.
Koirala forsøkte å skape en front mot kongen sammen med de andre partiene. Fem parlamentariske partier gikk nå sammen i en bevegelse de kalte The People's Alliance (Folkealliansen) for å kreve gjenninføring av parlamentarismen. (Men i 2004 gikk UML, det største av de allierte partiene, isteden inn i ei ny Deuba-regjering utpekt av Gyanendra.)
Makta i partiet sikra Koirala bl.a. ved å få valgt inn et stort antall slektninger fra Koirala-familien på alle plan. Internt blei mange av slektninene kritisert for å være udugelige og korrupte. G.P.s nepotisme bidro derfor til å senke anseelsen til Kongresspartiet eksternt og ødelegge partimoralen internt.
Han blei nå kritisert for å være en aldrende partileder uten visjoner, som klamra seg til makta for maktas skyld.
Gyanendras kamp mot de parlamentariske partiene
Gyanendra gikk nå tilbake til det gamle systemet som hans far Mahendra og bestefar Tribhuvan hadde brukt: Å utpeke svake, promonarkistiske statsministre som mangla politisk og parlamentarisk støtte, og derfor var avhengige av kongehuset. Problemet var at han stilte umulige krav som disse statsministrene ikke kunne oppfylle, og regjeringene deres gikk derfor i oppløsning etter ei tid. I åra fra 2002 til 2004 sleit kongen på denne måten opp opp to regjeringer leda av de to spissene i det splitta promonarkistiske partiet RPP, Lokendra Bahadur Chand og Surya Bahadur Thapa.
Deubas regjering stilte ultimatum til NKP(Maobadi) om å enten stille opp i forhandlinger inne 13. januar 2005 eller godta at regjeringa forberedte nye parlamentsvalg. Maoistene ignorerte ultimatumet og fortsatte med militære aksjoner som viste at de hadde den kongelige hæren på defensiven.
Maoistene hadde etter 1999 angrepet representanter for de parlamentariske partiene utover landet, særlig de to Kongresspartiene og UML, og i praksis jaga ut deres partiorganisasjon fra mesteparten av distriktene. Partiene var upopulære og allment anklaga for å stå for nær kongen og være korrupte.
Kongresspartiet, som i 1999 fikk de fleste representantene valgt fra åsene vest i landet, som nå var i hendene på opprørerne, frykta at resultatet etter splittelsen og mange års fravær kunne bli katastrofalt. NC(D) og UML så ikke stort lysere på sine muligheter.
Gyanendras statskupp i februar 2005
1. februar 2005 avsatte han Deubas 3. regjering og innsatte seg sjøl som regjeringssjef.
De fleste parlamentariske partiene tok det som et varsel om at kongen nå trua deres videre eksistens. Gyanendra sa at hans plan var å organisere nyvalg sjøl om de største parlamentariske partiene ikke ville delta.
I praksis trua han med å skape en ny utgave av det såkalte «partiløse Panchayat-demokratiet» – det autoritære kongestyret fra 1960 til 1990. Den viktigste forskjellen var at Gyanendra ville tillate at tamme, pro-monarkistiske politikere fikk lage rojalistiske partier som stilte til strengt regulerte valg, mens de virkelige politiske partiene var forbudt.
Sjupartialliansen nærmer seg maoistene
Prachanda hadde fra 2004 tilbudt de parlamentariske partiene å gå sammen i en felles front mot kongen. Han lovet flerpartidemokrati, nyvalg, og å respektere resultatet sjøl on NKP(m) tapte. Til gjengjeld gjentok han det gamle kravet om republikk og om en konstitusjonell forsamling.
Den yngre generasjonen i de store parlamentariske partiene hadde etter 2001–2002 svingt i republikansk retning. Det var også store demonstrasjoner, bl.a. fra ungdom og studenter i UML, som alt før statskuppet krevde forhandlinger med maoistene.
Utover mot sommeren 2006 blei det klart at maoistene og sjupartialliansen i praksis hadde kommet til en avtale. Sjuparftialliansens store partier begynte å holde store folkemøter og drive annen politisk virksomhet i maoistkontrollerte områder. I september innleda NKP(m) en ensidig våpenhvile, noe som gjorde det mulig for Sjupartialliansen å si at maoistene viste vilje til å innfri deres krav om å legge ned våpnene.
12-punktsavtalen november 2005
På høsten var det hemmelige forhandlinger i Delhi, tydeligvis med den Indiske regjeringas forståelse. 19. november 2005 blei 12-punktsavtalen mellom Sjupartialliansen og maoistpartiet offentliggjort.