cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olav Bergene
Olav Bergene (født ) er kjent som Ravn, vokalist i black metal-bandet 1349. Han har vært med bandet fra sin start i 1997 etter at hans tidligere band Alvheim ble oppløst. Han har fungert som produsent for 1349 i en årrekke. Han har også vært gjestemusiker på et av albumene til Celtic Frost.
Kilder
'[https://www.musikknyheter.no/intervjuer/14210/%C3%98l,-liksminke-og-Lords-of-Chaos.html Øl, liksminke og Lords of Chaos. Artikkel hos musikknyheter.no] '[https://www.miaminewtimes.com/music/1349s-lead-singer-breaks-down-the-finer-points-of-black-metal-8152318 1349's Lead Singer Breaks Down the Finer Points of Black Metal 1349's Lead Singer Breaks Down the Finer Points of Black Metal. Artikkel hos miaminewtimes.com]
Grim
Transport
Riksvei 9 går igjennom bydelen Grim. Europavei 39 begynner ved Møllevannsveien/Vesterveien. Nettbuss Sør dekker bydelen med busslinjene 13 Grimsmyra og 15 Tinnheia. Jernbanelinjen går igjennom bydelen Grim fra Kristiansand stasjon via Grimsbroa, Klappane, Krossen og Dalane i østgående retning. Sporene vestover svinger av ved Krossen.
Utdanning
Grim skole er en ungdomsskole for bydelene Grim, Hellemyr og Tinnheia. Det er to barneskoler på Grim.
Rikssamlingen
Myten
Kunnskapen om samlingen av Norge har i stor grad vært preget av fremstillingen i Heimskringla. Snorre hevder i Harald Hårfagres saga at Harald Hårfagres hjemlige maktområde i Vestfold var utgangspunktet for samlingen. Fra Vestfold skal Harald ha lagt under seg Opplandene. Deretter skal han ha slått de trønderske høvdingene og sikret seg kontroll over Trøndelag gjennom en allianse med Håkon Grjotgardsson (senere Ladejarl) på Ørlandet. Til slutt skal Harald ha reist til Sørvestlandet og beseiret høvdingene der i slaget i Hafrsfjord på Jæren rundt 880. Denne fortellingen gir imidlertid en skjev fremstilling. For det første overdriver den Harald Hårfagres betydning. Han samlet et større område enn noen konger før ham, men han samlet langt fra hele Norge. Myten vil også ha det til at Harald var fra Vestfold. Alt tyder imidlertid på at han var fra Vestlandet, og at samlingen hans foregikk der. Da Harald samlet Vestlandet, var Østlandet mest sannsynlig kontrollert av danske konger.
Filippi
Filippi (gresk:, Filippoi) var en betydelig by i det østlige Makedonia i nordlige Hellas. Den ligger nordvest for den nærliggende øya Thasos. Byens opprinnelige navn i antikken var Krenides (gresk: Κρηνῖδες, «Kildene») etter at den ble etablert av kolonister eller nybyggere fra Thasos i 360/359 f.Kr. Byen fikk nytt navn etter Filip II av Makedonia, far til Aleksander den store, som oppkalte byen etter seg selv. Den ble forlatt på 1300-tallet etter at den ble erobret og ødelagt av muslimske styrker fra det osmanske rike. Ruinene ligger om lag 15 km fra byen Kavala ved kysten. Dens nåværende kommune er landsbyen Filippoi, som er lokalisert nær den antikken byen og er en del regionen Øst-Makedonia og Trakia i prefekturet Kavala. Stedet ble klassifisert som en del av verdensarven av UNESCO i 2016.
Rikssamlingen
Rikssamlingen jevnfør moderne forskning
Snorres fremstilling av rikssamlingen var lenge ansett som en sannhet, også blant historikere. I løpet av 1900-tallet ble imidlertid forskerne klar over at Snorres versjon ikke holdt. Arkeologiske funn, men også de andre kongesagaene og andre skriftlige kilder, peker mot at rikssamlingen foregikk i en annen rekkefølge og over lengre tid. Den første fasen i rikssamlingen ble ganske riktig avsluttet med slaget i Hafrsfjord på slutten av 800-tallet, og dette slaget førte til en større territorial samling av områder på Vestlandet. I denne fasen var Harald Hårfagre blant de sentrale aktørene, og det var Vestlandet som var hans rike. Samtidig med Haralds samling foregikk også en rikssamling nordfra, med Ladejarlene i Trøndelag. Sentrale personer her var Håkon Grjotgardsson og sønnen Sigurd Håkonsson, som samarbeidet med Harald Hårfagres sønn Håkon den gode. Østlandet ble derimot kontrollert av danske konger på Harald Hårfagres tid, og han kan neppe ha hatt noen makt der. Kristningskongen Olav Haraldsson kan ha fått en viss kontroll over Østlandet da han ble norsk konge i 1016, men Olav ble avsatt i 1028 av den dansk-engelske kongen Knut den mektige. Først da Knut døde i 1035 ble det mulig for norske konger å overta Østlandet. Kort tid etter Knuts død ble Olav Haraldssons sønn Magnus den gode konge i Norge, og deretter konge i Danmark.
Mye taler for at det var Harald Hardråde, og ikke Harald Hårfagre, som var den virkelige rikssamleren i Norge. Harald Hardråde var Olav Haraldssons halvbror, og ble norsk konge sammen med nevøen Magnus i 1046. Knut den mektiges død førte til svekkelse av Danmark, og Harald (Magnus døde i 1047) kunne konsolidere et norsk rike som også inkluderte Østlandet.
Årsaker til rikssamlingen
Før rikssamlingen bestod det som i dag er Norge av flere ulike høvdingdømmer. Det er usikkert nøyaktig hvor mange, men trolig fantes det rundt 20 større og 60-70 mindre høvdingdømmer. Høvdingene styrte sitt område gjennom mektige lokale storbønder. Fremveksten av kongemakten førte ofte til konflikter mellom kongen og høvdingene. For både konger og høvdinger var det viktig å skaffe seg rikdom som de kunne bruke for å skaffe seg flere tilhengere, og mange av vikingferdene var motivert av kampene mellom konger og høvdinger, og høvdingene imellom. Slik bidro vikingferdene til rikssamlingen ved at rikdommene skaffet på tokt kunne finansiere erobring innenlands. Vikingtidens samfunn var et krigssamfunn, og maktkampene dominerte. Mot slutten av vikingtiden endte det med at høvdingene fikk sin makt redusert til fordel for kongen, slik at en rikssamling ble mulig. Andre årsaker som bidro til rikssamlingen var innføringen av kristendommen, som ble brukt aktivt av kristningskongene Håkon den gode, Olav Tryggvason og Olav Haraldsson for å svekke høvdingenes makt.
Filippi
Tidlig tid
Filippi ble etablert av kolonister fra øya Thasos i 360/359 f.Kr. under navnet Krenides. I 356 f.Kr. erobret Filip II av Makedonia byen og døpte den om etter seg selv som Filippi. Den var lokalisert nær Egeerhavet og ved foten av fjellet Orbelos, som nå heter Lekani (eller Slavjankafjellet på bulgarsk side), omtrent 13 km nordvest for Kavalla, ved nordgrensen av et myrland som i antikken hele sletten, og adskilte den fra Pangaionfjellet i sørvest.
Hensikten med bosetningen var å ta kontroll over gullgruvene i regionen og å etablere en garnison ved en strategisk passasje: stedet kontrollerte ruten mellom Amfipolis og Neapolis, en del av den kongelige vei som krysset kongeriket Makedonia fra øst til vest og som ble ombygget senere av romerne som den romerske vei Via Egnatia. Filip II utstyrte byen med viktige befestninger som delvis blokkerte passasjen mellom myrlandet og Orbelos, og sendte kolonister for å bosette seg. Byen Filippi bevarte sin selvstendighet innenfor kongeriket Makedonia og hadde sine egne politiske institusjoner (forsamlingen av ordinære borgere, demos). Oppdagelsen av nye gullgruver nær byen, ved Asyla, bidro til Makedonias rikdom og Filip II etablerte et verksted for å prege mynter der. Under den senere kongen Filip V (død 179 f.Kr. ) var byen helt integrert som makedonsk.
Da romerne ødela antigoniddynastiet] i kongeriket Makedonia i tredje makedonske krig (168 f.Kr.) delte de kongeriket i fire adskilte deler (merides). Det ble Amfipolis og ikke Filippi som ble hovedstaden i den østmakedonske regionen. Bortimot ingenting er kjent om byen fra denne perioden, bortsett fra dens murer, greske teater, fundamentet av et hus under det romersk forum, og et lite tempel dedikert en lokal heltekult. Dette monumentet dekker graven til en viss Exekestos, og er muligens beliggende i agora og er dedikert til ktistēs (κτίστης, «skaper, grunnlegger»), grunnleggeren av byen.
Slaget ved Filippi
I oktober 42 f.Kr. ble sletten vest for byen arena for et av borgerkrigens største slag, egentlig var det to slag hvor caesarmorderne Cassius og Brutus tapte for caesarianerne Marcus Antonius og Gaius Octavianus. Slaget satte punktum for den romerske republikk.
Romersk koloni
Umiddelbart etter slaget ved Filippi dimitterte Marcus Antonius mange soldater og lot dem bosette seg som kolonister i Filippi. Byen ble omdøpt til Colonia Victrix Philippensium. Etter at Octavianus var blitt keiser i 30 f.Kr. lot han flere veteraner bosette seg som kolonister i byen, som da ble omdøpt først til Colonia Iulia Philippensis og deretter Colonia Augusta Iulia Philippensis i 27. e.Kr.
I 49 e.Kr. besøkte de kristne misjonærene Paulus fra Tarsus og Silas, som var på sin andre misjonsreise, byen. De var kommet til Filippi fra provinsen Asia (dagens Vest-Tyrkia) for å evangelisere Makedonia. Det nytestamentlige skriftet Apostlenes gjerninger beretter om hendelsen (Apg. 16, 11-40), og forteller at Paulus og følge ankom Neapolis (dagens Kavala) og dro opp til Filippi. Skriftet omtaler Filippi som en «romersk koloni og en viktig by i provinsen Makedonia», og det er ikke tilfeldig at Paulus valgte stedet som første sted på sin ferd gjennom provinsen. Han ble blant annet fengslet i byen og forlot byen etter fengslingen. Han besøkte byen igjen i 55 e.Kr (Apg. 20,1), og muligens en gang til (Apg. 20,3f). Paulus har også skrevet et eget brev til menigheten, brevet til Filipperne, hvor det er tydelig at Paulus har stor omtanke for byen og menigheten.
Etter klassisk tid
I kristen tid blomstret byen. Byen fikk egen erkebiskop i det 3. århundre og i det 5. århundre en egen basilika. Byen ble tidlig presset av barbarer fra nord, og ble okkupert av østgoterne i 473 e.Kr. Byen var helt forlatt før 1387 e.Kr., da ottomanene inntok området. Franske arkeologer utgrov byen i det 20. århundre (1920-24 og etter 1927), sammen med greske arkeologer.
Geografi
Filippi ligger på en stor slette mellom fjellene Lekanis (Orbelis) og Pangaion. Selve byen ligger strategisk mellom myrene på sletten og Lekanisfjellet, akkurat der Via Egnatia krysser over sletten. I nordvest ligger elven Strymon og innsjøen Kerkinitis. Ruinene av selve byen ligger på sørsiden av en topp, dvs. byens akropolis (311 moh.).
Byens plan
Byens opprinnelige plan går tilbake til Filip II av Makedonia. Byen har nesten en rektangulær form og ligger i aksen nord-sør, samtidig som veien (det vil si Via Egnatia) går nesten rett vest-øst gjennom byen. Med andre ord følger byen Hippodemos' system for byplanlegning. I utgravningen av byen er det funnet minst tre porter: Neapolisporten, Krenidesporten og sumpporten. Byen består av to ulike bydeler, på hver sin side av Via Egnatia. Den sørlige delen inneholder de viktigste delene av byen i klassisk tid (både det religiøse, det administrativ-politiske og det kommersielle sentrum).
Forumet og markedet
Sørøst for forum var det stod forums økonomiske motpart, det romerske marked. Komplekset var anlagt langs en 9 meter bred gate, som var fylt med handelsboder og butikker.
Lysehagan (Oslo)
Lysehagan (1A–75, 2–50) er en vei på Bjørnsletta i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Vækerøveien til Bærumsveien.
Veien fikk navn i 1951 etter Emil Lyse, fra gården Lyse i Sørkedalen. Han har også gitt navn til Lysejordet, et område han i sin tid forpaktet.
I veien er flere OBOS-blokker. Nr. 50 (ark. Arkitektene AS) ble oppført i 1989 og er beregnet på personer over 50 år. I nr. 63–75 er tre blokker (ark. Sverre Narve Ludvigsen ) fullført i 1961–62 og tilsluttet Lysehagan borettslag.
Alessandro Mattei
Alessandro Mattei (født 20. februar 1744 i Roma, død 20. april 1820 samme sted) var kardinal i Den katolske kirke.
Kardinal
Han var da Kirken kom under press ved den franske revolusjon på reise i Italia som legat sammen med kardinal Francesco Maria Pignatelli. Etter den franske okkupasjon i 1796 klarte de to kardinaler å gjenopprette det pavelige overherredømme i de områder som var del av Kirkestaten. Men året etter måtte han på pavelig oppdrag undertegne Tolentino-traktaten som påla kirken betydelige innrømmelser. I juni 1809 måtte han forlate Roma, og dro først i landflyktighet til Bologna, og deretter til Paris.
Han deltok ved konklavet 1799-1800 som valgte pave Pius VII – da ble han selv lansert som kandidat av den pro-østerrikske fraksjon, men mottok ikke nok stemmer.
Ettersom han i 1810 nektet å gi Napoleons ekteskap med erkehertuginne Marie-Louise av Østerrike, forbød keiseren ham å bære den røde embedsdrakt som tilkommer kardinaler, og dermed ble kardinal Mattei en av fe såkalte «svarte kardinaler».
I september 1814 ble han valgt til kardinaldekan – pave Pius VII overdro til kam det suburbikariske bispedømme Ostia; fire måneder forut for dette hadd ehan vendst tilbake til Roma sammen med paven. I 1817 ble kardinal Mattei dessuten erkeprest av Vatikanbasilikaen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Idrettsbladet
Idrettsbladet er navnet på minst en avis, eller tidsskrift utgitt i Oslo i første halvdel av 1900-tallet. Innholdet var preget av nyheter fra idrett i inn- og utland, samt presentasjon av idrettsprofiler.
I 1933 innstiftet Idrettsbladet idrettsutmerkelsen Gullmedaljen. Allerede året etter, i 1934, overtok Morgenbladet utdelingen av medaljen, og endret navnet på utmerkelsen til Morgenbladets gullmedalje. Det er ukjent av hvilken grunn, men trolig gikk Idrettsbladet inn dette året. Utmerkelsen er siden ansett som en av Norges høyeste sportslige utmerkelser og heter i dag Aftenpostens gullmedalje.
Arbeiderpartipolitiker og stortingsrepresentant Sverre Georg Østhagen var en periode journalist i Idrettsbladet
I 1948 utkom Idrettsbladet med et eget olympianummer. Dette er nok et annet tidsskrift, og navnet skal være Idrettsbladet «Innsats».
Giulio Maria della Somaglia
Giulio Maria della Somaglia (født 29. juli 1744 i Piacenza i det norditalienske hertugdømmet Parma, død 2. april 1830 i Roma i Kirkestaten) var latinsk patriark av Antiokia og kardinal i Den katolske kirke. Han var statssekretær under pave Leo XII og hjalp med å opprettholde et autoritært regime i Kirkestaten som var begynt å vakle da.
Bakgrunn
Pave Pius VI kalte ham i mars 1775 til sekretær for Rituskongregasjonen og flyttet han til samme funksjon i februar 1787 til Konsistorialkongregasjonen.
Ryszard Siwiec
Ryszard Siwiec (født 1909, død 12. september 1968) var en polsk revisor, lærer og motstandsmann som ble den første person som brente seg selv til døde i protest mot den sovjetiske invasjonen i Tsjekkoslovakia i 1968. Han gjorde dette i Warszawa under en nasjonal høstfest 8. september på stadionet Dziesięciolecia Stadium. Han døde av skadene fire dager senere. Hans selvmord ble bevitnet av rundt 100 000 tilskuere, inkludert det nasjonale lederskap og utenlandske diplomater som hadde blitt invitert til festivalen som en del av et stort propagandaarrangement.
Giulio Maria della Somaglia
Prest, biskop
Han ble ikke presteviet før den 2. juni 1787, og året etter ble han den 21. desember bispeviet til titularpatriark av Antiokia. Det var kardinal Hyacinthe Sigismond Gerdil som bispeviet ham, medkonsekrerende var erkebiskop Nicola Buschi, titularbiskop av Ephesus, og biskop Pier Luigi Galletti, titularbiskop av Cyrene.
Pascal Briand
Pascal Briand (født 9. juli 1976) er en fransk skøyteløper.
Han debuterte i verdenscupen på skøyter 30. januar 2005, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 51.-plass på 1000 meter fra 2005.
Briand representerte Frankrike under Vinter-OL 2010.
OL-resultater
Vancouver 2010
Giulio Maria della Somaglia
Kardinal
I 1795 ble han kardinalprest med S. Sabina som tittelkirke. I 1800 ble han prefekt for kongregasjonen for gudstjenesten. I 1801 ble han kardinalprest av S. Maria sopra Minerva, og 1814 ble han forfremmet til kardinalbiskop av Frascati, og i 1818 av Porto e Santa Rufina.
I sin tid som kardinal spilte della Somaglia en viktig rolle som forhandler med det revolusjonære regime i Frankrike. Selv om han uten tvil var enig med pave VIs fordømmelse i 1791 av den franske revolusjon og at han selv ble utvist fra Roma da Napoleons hær invaderte i 1808, ble han gitt ansvaret for gjennomgangen av konkordatet med Frankrike flere år etter. Denne rollen førte til at hans ry ble påvirket i negativ retning blant zelantikardinalene, den fraksjonen han faktisk også selv sognet til.
Han ble valgt til kardinalkollegiets dekanus i 1820, og fikk i henhold til tradisjonen dermed det suburbikare bispesetet Ostia.
Han ledet konklavet 1823 som valgte kardinal Annibale della Genga til pave Leo XII. Ved dette pavevalget ble han også selv betraktet som papabile.
Under Pave Leo XII bekledte kardinal della Somaglia embedet som kardinalstatssekretær. Overlappende innehadde han også en rekke andre kuriale embeder; slik ledet han for eksempel mellom 1824 og 1826 kongregasjonen De Propaganda Fide. Tidlig i 1828 fratrådte han sitt verv som statssekretær, men fortsatte som sekretær for inkvisisjonen inntil sin død. I 1829 ledet han pavevalget det året, som valgte kardinal Francesco Saverio Maria Felice Castiglioni til pave Pius VIII - som døde etter bare et drøyt år i embedet.
Somaglia var ved sin død 2. april 1830 den siste kardinal som var blitt kreert av pave Pius VI (1775–1799). Han ble begravet i den romerske kirke Santa Maria sopra Minerva.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Abraham Ortelius
Abraham Ortelius eller Abraham Ortels (født 14. april 1527 i Antwerpen, død 28. juni 1598 samme sted) var en flamsk-belgisk arkeolog, kartograf og geograf.
Bakgrunn
Abraham Ortelius var eldste sønn av antikvitetshandleren Leonard Ortels. Etter farens død i 1537 flyttet han til sin fars bror Jakob van Meteren. Som ung studerte han gresk, latin og matematikk. Senere ble han bokhandler og karthandler og studerte til å bli kartograf.
Karriere
I 1547 ble han antatt som lærling i Sint-Lucasgilde for å fargelegge kart. Han kjøpte gamle karter, fargela dem og solgte dem deretter, noe som bidro til familiens forsørgelse.
På denne tid reiste Ortelius mye og besøkte nåværende Nederland, Belgia, Frankrike, Italia, England, Irland og Tyskland der familien hadde slekt i Augsburg. I 1560 reiste han også rundt med Gerhard Mercator til Trier, Lorrainetrakten og Poitierstrakten. Kontakten med Mercator forsterket hans funderinger på å lage egne kart.
I 1564 publiserte Ortelius sitt første verdenskart på åtte blad som senere også skulle pryde den første kartboken. Det eneste kjente overlevende eksemplaret forvares i dag i biblioteket i universitetet i Bern i Sveits.
Deretter tegnet han et antall spesialkart over blant annet Egypt, Spania og Asian.
Den 20. mai 1570 utgav Gilles Coppens de Diest Ortelius' kartbok Theatrum Orbis Terrarum som betraktes som verdens første trykte kartbok. Boken inneholdt den første systematiske kartsammenstillingen ut fra datidens geografiske kunnskaper. Den første utgaven omfattet 70 kart i kopperstikk på 53 blad. I bilaget «Catalogus auctorum tabularum geographicarum» nevner Ortelius også alle kartografer som har vært hans kilder, noe som gir et uvurderlig historisk materiale. Kartboken var tilegnet Filip II av Spania som i sin tur utnevnte Ortelius til Geographus regius (Kongelig geograf) og han begynte ved det kongelige hoff i 1575.
I 1572 ble «Civitates orbis terrarum» utgitt; en kartsamling over verdens større byer, med bidrag fra Ortelius. I 1575 utgav Ortelius skriftet «Deorum, Dearumque Capita e veteribus numismatibus» som inneholder en rad bilder fra hans arkeologiske samling. I 1587 utgav Ortelius «Thesaurus geographicus», et oppslagsverk over geografiske navn.
I 1589 utgav Ortelius så «Maris Pacifici», det første trykte kart over Stillehavet.
Allerede i 1596 i samband med arbeidet med nytrykkingen av «Thesaurus geographicus» framla han en teori om kontinentaldriften.
Til tross for all den ære som ble Ortelius i samtiden, forble han ydmyk og beskjeden. «Til sitt siste var han», som F. Ratzel sier, «en god katolikk og hadde særlig mange venner blant jesuittene». Tro mot sitt motto, «Contemno et orno [mundum], mente, manu», forble Ortelius, ugift og oppriktig, fjern fra den kjekling som ofte forstyrret de lærdes sirkler.
Senter for manske studier
Senter for manske studier (engelsk Centre for Manx Studies, mansk Laare-Studeyrys Manninagh) er hovedsenteret på Man for forskning av øya Mans språk mansk, Mans kultur og Mans historie.
Abraham Ortelius
Karriere
I 1598 døde Abraham Ortelius 71 år gammel. Han ble begravet Premonstratenserordenens kirke St. Michael i Antwerpen. «Quietis cultor sine lite, uxore, prole» står skrevet på hans gravstein. Denne epitaf ble skrevet av Justus Lipsius.
Senter for manske studier
Senteret ble grunnlagt i 1992 og er en del av Skolen for arkeologi, klassikerne og egyptologi ved Universitetet i Liverpool. Senterets hovedfunksjoner er å undervise studenter og videregående studenter; utføre arkeologiske, kulturelle, miljømessige og historiske forskning av internasjonal betydning på Man; og videreføre den internasjonale anerkjennelsen av Man i disse emnene. I tillegg til forskning og studenter i høyere grader tilbyr senteret fulltids- og deltidsstudier for mastergrad i manske studier og diplomstudier på fulltid i mansk forskning, basert på Man.
Senteret er administrert av en komite som omfatter representanter fra tre partnerorganisasjoner: Universitetet i Liverpool, Mans undervisningsdepartement, og Manx National Heritage. Fra september 2009 flyttet senteret inn i en oppusset bygning i Stable Block ved The Nunnery rett utenfor hovedstaden Douglas. Navnet kommer fra den tidligere religiøse institusjonen ved stedet.
Coelorrhina
Coelorrhina spp. er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Navnet bør trolig betraktes som synonymt med Cyprolais Burmeister.
Utseende
Ganske store, metallisk grønne gullbasser. Hannen har et kort, T-formet framspring i pannen.
Systematisk plassering
Som hos andre gullbasse-slekter med navn som slutter på -"rhina" er det noe uklart om navnet bør staves med en r (-"orhina") eller to (-"orrhina")
Bjerkebæk
Bjerkebæk var Sigrid Undsets hjem på Lillehammer. Hjemmet er i dag museum.
Forfatteren og nobelprisvinneren Undset flyttet til Bjerkebæk i 1919 og bodde der fram til sin død i 1949 med unntak av krigsårene 1940-45 hvor hun oppholdt seg i USA. Undset utviklet eiendommen i perioden fra 1919 til 1924 med tilflytting av et gammelt tømmerhus fra Gudbrandsdalen og med etablering av hageanlegg på eiendommen.
Undset gav hjemmet navn etter den erkenorske «Herr Bjerkebek» i den danske forfatteren Erik Bøghs vaudeville En Caprice fra 1858. Skuespillet gav opphavet til det danske uttrykket bjerkebekeri, som var en betegnelse for norsk selvskryt.
Våningshuset ble fredet i 1983 og Bjerkebæk eies nå av Staten ved Kulturdepartementet, og driftansvaret ble overført til Maihaugen, fra 2011 Lillehammer museum. Arbeidene med å restaurere og innrede husene slik de var i 1930-årene, på Undsets tid, ble påbegynt i 1997.
Rødegardistene
Rødegardistene (forenklet kinesisk: 红卫兵; tradisjonell kinesisk: 紅衛兵; pinyin: Hóng Wèi Bīng) var de viktigste redskapene for de første faser av Mao Zedongs kulturrevolusjon (1966–1976) i Folkerepublikken Kina. De bestod av skoleelever og studenter. De ble organisert i grupper som ble kalt røde garder. De enkelte grupperinger hadde forskjellige motiver for sitt opprør og dermed forfulgte de tildels motstridende mål. Mao Zedong betjente seg bevisst av emosjonaliseringen av disse ungdomsmassene som var grodd frem som maobeundrere særlig fra 1963/64 og som hadde Maos lille røde, partiformannens sitatsamling, som ledetråd. Rødegardistene slo ned alt som de knyttet til de fire gamle for å utrydde dem fra det kommunistiske samfunnet. Det skjedde ved utdrivelse, fornedrelse og til og med drap av for eksempel lærere og medelever som var av «dårlig klassebakgrunn» eller «bedrev (gammel) kultur». De var underlagt Mao og handlet sjelden på egen hånd når de gikk til angrep på politisk interessante personer. Slik fikk Mao ryddet potensielle politiske motstandere av veien. Deres opptreden førte til stengning av skoler og universiteter. Den terror som Mao hadde latt rødegardistene utøve, ble så stanset av Mao i 1969, da han satte inn Folkets frigjøringshær og fikk sendt et stort antall av aktivistene opp i fjellene og ned i landsbyene.
Mellom 1966 og 1968 brukte Mao disse rødegardistene, som man kan si ble omfunksjonert til hans personlige ungdomsmilits, til å slå ned på Maos ekte eller innbilte motstandere og gripe kontrollen over stats- og partiapparatet. Sentralkomitéen for Kinas kommunistparti ble derved tilsidesatt til fordel for Komiteen for kulturrevolusjonen og tilsvarende de regionale og lokale styringsorganer med revolusjonskomiteer. I det kaos og voldsregime som fulgte ble mange av den kinesiske revolusjons ledere, og mange forfattere, kunstnere og religiøse ledere utrensket og ofte drept mens millioner av mennesker ble forfulgt. Så mange som en halv million mennesker døde.
Den spede begynnelse
Den første gruppen mennesker som begynte å kalle seg «rødegardister» i Kina var elever fra den videregående skole tilknyttet Tsinghuauniversitetet i Beijing. De var ledet av Zhang Chengzhi (som senere skulle bli Kinas ledende muslimske forfatter).
Zhang ble uteksaminert fra Tsinghuauniversitetets middelskole i 1967, under kulturrevolusjonen. Ifølge Folkets dagblad var han den første som omtalte seg selv som «rødegardist», han brukte betegnelsen som synonym for skoleelev.
Den 29. mai 1966 overbeviste Zhang om lag ti andre avgangselever fra samme videregående skole om å danne en gruppe som skulle kalle seg Mao Zedongs rødegardister i tillegg til å undertegne med egne navn den storskriftsplakaten som de slo opp med fordømmelser av skoleadministratorer. Tre dager etter skrev de nok en slik veggavis med samme kollektive underskrift, med overskriften Vi må resolutt gjennomføre den store proletære kulturrevolusjon til sin avslutning, med over hundre underskrifter.
Ifølge Zhang var meningen å utøve konstruktiv kritikk mot universitetsadministrasjonen, som de anklaget for «intellektuell elitisme» og for å være «borgerlige». Men skolens administrasjon og andre studenter svarte med å kalle forfatterne av veggavisene for «kontrarevolusjonære» og «radikalere».
Mao støtter bak kulissene
Deretter møttes gruppen i all hemmelighet blant ruinene til det gamle sommerpalasset i Beijing. De tok rødegardister som deres faste navn, og de tok dette navnet i et forsøk på å fremstå som en massebevegelse. Kort tid etter spredte nyheten seg om «rødegardistgruppene» til Mao Zedong og andre ledende kommunister, og de organiserte arbeidsgrupper som skulle ut på studiestedene og etterforske slike anklager som fremkom mot administratorene. Zhangs gruppe var ikke sen med å henge opp flere veggaviser, og der gikk de inn for en radikal revolusjon. Deres opprop begynte snart å bli gjengitt i partiavisen Folkets dagblad. Særlig én veggavis skulle få stor betydning, skrevet den 25. mai 1966 av den kvinnelige filosofilæreren Nie Yuanzi ved Pekinguniversitetet. Hun var blitt inspirert til skrivingen av det hemmelige politis leder Kang Sheng og hans hustru.
Åpen støtte fra Mao
Den 1. juni 1966 fastslo Folkets dagblad at alle «imperialister», «folk med bånd til imperialistene», «imperialistiske intellektuelle» med videre måtte utrenskes. Den 28. juli 1966 rettet representanter for rødegardistene et formelt brev til Mao som fastslo at masseutrenskninger og lignende var rettmessige. Mao svarte med å gi dem full støtte i en artikkel med tittelen «Bombarder hovedkvarteret», og med dette begynte kulturrevolusjonen
De 16 punkter og rødegardistene
Den 8. august 1966 vedtok Sentralkomitéen for Kinas kommunistparti sin «Beslutning vedrørende den store proletære kulturrevolusjon», også kalt «de 16 punkter». Denne resolusjonen beskrev kulturrevolusjonen som «en storslagen revolusjon som berører folk helt inn i sjelen og konstituerer et nytt stadium i utviklingen av den sosialistiske revolusjon i vårt land, et dypere og mer omfattende stadium»:
Beslutningen tok dermed den allerede eksisterende studentbevegelse og opphøyet den til en landsomfattende massekampanje, der ikke bare studentene men også «massene av arbeidere, bønder, soldater, revolusjonære intellektuelle og revolusjonære kadre» ble mobilisert for å «omforme overbygningen» ved å skrive veggaviser og avholde «store debatter». Ett av kulturrevolusjonens store mål var å avskaffe de fire gamle: Gamle skikker, gammel kultur, gamle vaner og gamle tanker. Beslutningen gav folket den mest utstrakte talefrihet som Folkerepublikken noen sinne hadde sett, men dette var en frihet som var strengt bestemt av det maoistiske intellektuelle klima og til sist, av Folkets frigjøringshær og Maos myndighet over hæren, slik et var nedfelt i beslutningens artikkel 15 og 16. De friheter som ble gitt i de seksten punktene ble senere skrevet ned i Folkerepublikkens konstitusjon som «de fire store rettigheter (四大自由)» innen «det store demokrati (大民主)»: Retten til fri meningsytring, til å ytre sitt syn fullstendig, til å skrive veggaviser, og til å holde store debatter (大鸣、大放、大字报、大辩论 – de to første punktene er synonyme).
I andre sammenhenger ble den annen rettighet noen ganger byttet ut med 大串联 – rettigheten til «sammenknytning», det vil si til å forlate klasserommene og reise landet rundt for å møte andre aktivister og utbre Mao Zedongs tanker.
I tillegg til disse friheter kom retten til å streike, selv om den ble vesentlig tøylet av hærens inntreden på den sosiale arena i februar 1967. Alle disse rettigheter ble strøket fra grunnloven etter at Dengs regjering undertrykte demokratimurbevegelsen i 1979. Den 16. august 1966 strømmet millioner av rødegardister til Beijing for å få et glimt av Formannen. På toppen av Tiananmenplassens port viste Mao og Lin Biao seg flere ganger for de rundt 11 millioner rødegardistene, under stor jubel hver gang. Mao roste deres innsats for å utvikle sosialismen og folkestyret.
I hele to år, frem til juli 1968 (og noensteds vesentlig lengre) fortsatte studentaktivister som rødegardistene å utvide sitt maktområde, og deres innsats for å fremme sosialistisk rekonstruksjon tiltok i intensitet. De begynte med å dele ut flyveblader som forklarte deres forehavende om å utvikle og styrke sosialismen, navngav mistenkte «kontrarevolusjonære» og sammenkalte til folkemøter på veggaviser og oppslagstavler. De kalte folk sammen til folkemøter der de hadde «store debatter», og skrev skuespill som skulle utdanne massene. Deres folkemøter tok sikte på å kritisere fremtvinge selvkritikk fra de mistenkte «kontrarevolusjonære». Selv om de 16 punkter og andre uttalelser fra sentralt hold forbød «fysisk kamp (武斗)» og gikk inn for «verbal kamp (文斗)» førte disse kampsesjonene ofte til fysisk maktutøvelse. Det begynte gjerne med verbal overhøvling fra aktivistenes side, men etter hvert ble det stadig mer voldelige, særlig etter at de begynte å forsyne seg med våpen fra militærlagrene i 1967. De sentrale maoistiske ledere nøyde seg med verbal kritikk, men syntes stundom å oppmuntre til den «fysiske kamp», og det var bare etter at rødegardistene hadde begynte å bevæpne seg at de begynte å undertrykke denne massebevegelsen.
Liu Shaoqi ble sendt til en fangeleir, og døde av den behandling han fikk i 1969. Deng Xiaoping, som selv ble sendt til omskolering tre ganger, ble til slutt sendt til arbeid i en maskinfabrikk. Derfra ble han til han noen år senere ble hentet tilbake av Zhou Enlai. Men de fleste av de anklagede var ikke så heldige; mange av dem kom aldri tilbake.
Mao Zedong priste rødegardistenes innsats. Den 22. august 1966 kom han med en forordning som stanset «enhver politimessig inngripen mot rødegardistenes metoder og aksjoner». Politifolk som ikke forholdt seg til dette ble brennemerket som «kontrarevolusjonære».
Den 5. september 1966 kom nok en bekjentgjørelse som oppfordret alle rødegardister om å komme til Beijing for en tid. Alle kostnader, også reise og opphold, skulle regjeringen stå for. Den 10. oktober 1966 kritiserte Maos allierte, general Lin Biao, offentlig Liu og Deng for å følge «kapitalismens vei» og brennemerket dem som «trusler». Senere ble Peng Dehuai bragt til Beijing for offentlig spott og spe; han ble deretter utrensket.
Jiang Qing og Lin Biao benytter seg av rødegardistene
I februar 1967 krevde Jiang Qing og Lin Biao, med Maos tillatelse, at «klassekampen» også måtte utvides til å omfatte hæren. Mange ledende generaler som hadde vært med på grunnleggelsen av Folkerepublikken gav uttrykk for stor bekymring over og motstand mot kulturrevolusjonen, som de kalte et feilgrep. Tidligere utenriksminister Chen Yi sa i sinne under et møte i Politbyrået at de nye fraksjonene kom til å ødelegge det militære, og deretter Partiet. Andre generaler som Nie Rongzhen, He Long og Xu Xiangqian gav uttrykk for sin sterkeste misbilligelse. De ble etterpå fordømt i de nasjonale massemedier, som ble kontrollert av Zhang Chunqiao og Yao Wenyuan, som «februar-motstrømskreftene». Alle ble de til slutt utrensket av rødegardistene.
Samtidig begynte mange store rødegardistgrupperinger å reise seg i protest mot andre rødegardistgrupperinger som hadde avvikende revolusjonære budskap, noe som ytterligere rotet til situasjonen og bidro til mer kaos. Dette fikk Jiang Qing til å fordre av rødegardistene å innstille all usunn virksomhet. Den 6. april ble Liu Shaoqi åpent fordømt av en fraksjon av Zhongnanhai hvori inngikk Jiang Qing og Kang Sheng og til slutt Mao selv. Dette ble fulgt opp med en protest og massedemonstrasjoner, som i Wuhan den 20. juli, der Jiang åpent fordømte enhver «kontrarevolusjonær virksomhet». Senere fløy hun personlig til Wuhan for å kritisere Chen Zaidao, generalen med ansvar for Wuhan militærdistrikt.
Den 22. juli bad Jiang Qing rødegardistene om å – om nødvendig – ta Folkets frigjøringshærs plass, og dermed gjøre de eksisterende militære styrker maktesløse. Rødegardistene, til å begynne med ros fra Jiang Qing, begynte snart å stjele og plyndre fra barakkene og andre av hærens bygninger. Dette klarte ikke generalene å stanse, og det pågikk til høsten 1968.
Rødegardistbevegelsens undergang
Den 27. juli 1968 ble rødegardistenes myndighet over hæren offisielt opphevet og sentralregjeringen satte inn troppestyrker for å beskytte en rekke områder som fortsatt var blant rødegardistenes målområder. Dette omskifte kan, dersom man holder seg til den snevrere forståelse av kulturrevolusjonen, betraktes som begynnelsen på kulturrevolusjonens avslutning; nå ble motkrefter satt inn mot kaoskreftene som var blitt satt fri i 1966.
Konkret begynte tiltakene mot rødegardistene at grupper nyorganiserte arbeidere (om lag 30.000 ansatte ved 60 fabrikker i Beijing var blitt organisert i «Hovedstadens Mao Zedongs Tanker arbeiderpropagandagrupper») ble sendt til byens universiteter for å stanse urolighetene rødegardistene der anstilte. Den gruppen som kom til Tsinghuauniversitetet den 27. juli ble møtt med steinkasting og skuddsalver på ordre fra rødegardistlederen Kuai Dafu. Fem medlemmer av arbeidergruppen ble drept, mange ble såret. Gruppen trakk seg tilbake.
Men dagen etter innkalte Mao Zedong personlig hovedstadens viktigste rødegardistledere til et møte i Folkets store hall. Rødegardistlederne var de to kvinnene Nie Yuanzi fra Pekinguniversitetet og Tan Houlan fra Beijings pedagogiske universitet, og de mannlige ledere Han Aijing (Beijings aeronautiske institutt), Kuai Dafu, og Wang Dabin (Beijings geologiske institutt). Mao tok fra sin side med seg Lin Biao, Zhou Enlai, Chen Boda, Kang Sheng, Jiang Qing, Lin Biaos kone Ye Qun, Xie Fuzhi, Wu De og Folkets frigjøringshærs nye stabssjef Huang Yongsheng. Trass i denne storslåtte mottagelsen var dette et møte da studentene fikk høre dødsdommen over sin bevegelse. Mao sendte troppestyrker inn på mange læresteder for å skape ro, og samtidig ble sentrale rødegardister sendt «opp i fjellene og ned til landsbyene» (shang shan, xia xiang). Mao lot sin støtte og sitt fremme av den nye linje bli alminnelig kjent ved å la en av hans «høyeste anvisninger» om dette bli kjent blant massene. Ett år etter var alle rødegardistenes grupperinger blitt oppløst; Mao fryktet at det kaos de hadde skapt, og fremdeles var i stand til å skape, kunne skade selve kommunistpartiets fundamenter. Uansett hadde de allerede gjort sin nytte for Mao, som nå hadde konsolidert i sin makt.
I desember 1968 utropte offisielt Mao kampanjen «Ut på landet-bevegelsen». Denne kampanjen, som varte i ti år, innebar at unge intellektuelle i byene ble beordret ut på landsbygda. Ordet «intellektuell» ble benyttet i meget vid forstand, ettersom denne politikken også ble gjort gjeldende for ungdom etter hvert som de ble uteksaminert fra de videregående skoler. Det var ikke før mot slutten av 1970-årene at disse «unge intellektuelle» kunne vende tilbake til sine hjembyer. Tiltaket var et av flere for å flytte rødegardistene fra byene og ut på landet, der de ville forvolde mindre sosial uro.
I løpet av de neste syv årene ble 12 millioner byungdommer, det vil si om lag 10 prosent av bybefolkningen, sendt ut av byene. Under hele perioden fra 1967 til 1979 kom tallet opp i 16.470.000. De fleste ble sendt til steder i deres egen hjemprovins, de heldigste til rike landfylker i utkanten av hjembyene. Men åtte byer – Shanghai, Beijing, Tianjin, Hangzhou, Nanjing, Wuhan, Chengdu og Chongqing – sendte store antall til grenseprovinser som Indre Mongolia, Xinjiang, Yunnan og Heilongjiang.
Fra høsten 1968 nå av var ikke lenger rødegardistene noen faktor i kinesisk samfunnsliv. Men begrepet var ikke helt strøket: I kinesiske middelskoler fikk Den kommunistiske ungdomsliga nå betegnelsen rødegardister, og på grunnskolene fikk ungpionerene et nytt navn, «Små rødegardister». Det var først den 19. august 1978 at disse navnene offisielt ble strøket.
Analyse
De forskjellige grupperingers engasjement i den kaotiske perioden 1966-68 er bare delvis blitt gjenstand for forskning. Kildesituasjonen er så langt utilfredsstillende, og øyenvitneintervjuer i Kina om denne perioden er fremdeles en delikat affære (2007). Sentrale aktører er nå gamle, og hukommelser blir mindre presise. Det er illustrerende at det pr. 2007 kun var ett museum i Folkerepublikken som beskjeftiget seg med tildragelsene; det er i Shantou, og kulturmyndighetene – som tolererer museet – tillater ikke at det blir opplyst om det for eksempel i brosjyrer.
Det er flere gruppers engasjement som bare til dels er blitt underkastet historisk analyse. Om rødegardistene lar det seg imidlertid si:
Rødegardistene fra de videregående skoler
Rødegardistene som var selve spydspissen i kulturrevolusjonen, strømmet ut fra skoler og universiteter. Hva gjelder studentene ved de videregående skoler, der det var mange studenter som kjempet om få studieopptak for de alt for få plasser som stod til rådighet ved universitetene, hadde frustrasjonen vedrørende egne fremtidsutsikter ført til frustrasjoner som gav opphav til fraksjoner blant studentene. På denne tiden hadde kommunistene avskaffet det gamle systemet at de akademiske prestasjoner skulle veie tungt ved opptak på universitetene. Man tenkte klassebevisst, og det innebar at man skulle gi ungdom med rett klassebakgrunn preferanse. Dermed kom mange barn fra arbeiderklassen og den alminnelige bondeklasse videre, selv uten særlige akademiske prestasjoner å vise for seg. Dette systemet var blitt ytterligere uthulet ved at barn av partikadre også ble sikret opptak ved universitetene, gjerne uten å ha gjort det særlig godt.
Systemet for å vurdere om studentene hadde nådd de akademiske læremål hadde for så vidt brutt sammen/delvis blitt avskaffet, men studentene selv hadde evne til å vurdere hva som måtte til for å komme seg videre. Den store mengde studenter som verken hadde perfekt klassebakgrunn eller kom fra kommunistfamilier, men kom fra småborgerskapet eller funksjonærbakgrunn, innså at politisk aktivisme var en meget bedre billett til videre studier enn skolearbeidet var det. Ved aktivisme kunne man bli opptatt i den kommunistiske ungdomsliga, noe som ble tatt hensyn til ved opptak til høyere utdannelse.
Dermed var det duket for stor deltagelse i politisk aktivisme, ikke bare på grunn av tidens persondyrkelse av Mao som særlig var innpodet de unge, men også av forskjellige egennyttige grunner. Det oppstod fraksjoner blant rødegardistene. Småborgerbarna kunne ved sin aktivisme både score poenger, og være med på å sjalte ut de kaderbarna hvis foreldre i øyeblikket var blant de som ble kritisert og utrenset. Kaderbarna kunne også fremme egne interesser både ved å vise lojalitet når andre kadre ble utrenset, eller ved sin aktivisme kanskje skape seg et selvstendig fremtidsgrunnlag til tross for foreldrenes assosiasjon med de «gale» grupperinger i Partiet.
Rødegardistene fra universitetene
På universitetene var naturligvis ikke konkurransen om opptak til universitetene noen medvirkende faktor. Men særlig i Beijing var det vokst frem at de enkelte universiteter var blitt knyttet til forskjellige av de ledende personligheter i parti- og regjeringsapparat. (Dette gjaldt ikke minst Tsinghuauniversitetet, som var det første der rødegardistene ble engasjert i den politiske kampen).
Dette forhold begrunner meget av fraksjonsdannelsene og aktivismen ved hovedstadsuniversitetene. Ved de øvrige av landets universiteter, som ikke var geografisk regimenære, spilte dette en mindre rolle. Det er ikke blitt forsket særlig på dem, men det var klart at overalt var en posisjonering med hensyn til fremtidig jobb en faktor – aktivisme hjalp.
Rødegardistgenerasjonen i det senere Kina
Rødegardistene utgjorde en meget stor andel av det unge Kina under sin tid. Det er vanlig å beregne at minst 27 millioner av unge kineserne var på ett eller annet vis involvert som rødegardister, og enda flere, nemlig storparten av alle født mellom 1949 og 1959 fikk sin oppvekst og skolegang særlig sterkt preget av kulturrevolusjonen. Det gjaldt mennesker fra hele landet, men særlig dem fra byene. I år 2008 kan man anslå at ti prosent av alle byboere i 50- og 60-årsalderen mistet ti år av sine formative år, og er preget av det. Det kan gi seg utslag i alt fra nostalgi til bitterhet, og   ettersom det er denne generasjon som gjerne innehar tyngdepunktet av de tyngste lederverv i samfunnet, er det av stor betydning for det kinesiske samfunn hvordan denne generasjonen klarer å bearbeide sin fortid.
Jytte
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Dazibao
Dazibao (kinesisk: 大字报, pinyin: Dàzìbào, ordrett storskriftsjournal) er håndskrevne veggaviser med bruk av store skrifttegn, brukt som medium for protest, propaganda eller folkelig kommunikasjon. I Kina har de vært i bruk siden keisertiden, men de ble mer utbredt da lesekyndigheten ble mer utbredt etter revolusjonen i 1911.
En viktig utløser av kulturrevolusjonen var en dazibao av 25. mai 1966 av den kvinnelige filosofilæreren Nie Yuanzi (聂元梓) og andre ved Pekinguniversitetet, som hevdet at universitetet var i hendene på borgerlige antirevolusjonære. Dette ble Mao Zedong oppmerksom på, og han så at innholdet ble gjort kjent over hele landet gjennom avisen Folkets Dagblad. Snart var slike veggaviser å se overalt, og ble benyttet for en rekke formål: Avansert debatt, satire, underholdning, bitende fordømmelser. Å bli angrepet på en veggavis kunne bety slutten for ens karriere. En av «de fire rettigheter» som ble fastlagt i den kinesiske grunnlov av 1975 var retten til å skrive slike veggaviser.
Norangsdalen
Norangsdalen er en dal i Ørsta og Stranda kommuner i Møre og Romsdal.
Dalen er svært trang, med bare et par hundre meter mellom dalsidene på det smaleste. Gjennom dalen renner Norangselva, som munner ut innerst i Norangsfjorden ved bygda Øye.
I dalbunnen ligger en rekke små vatn. Blant dem er Lygnstøylvatnet, som ble dannet den 26. mai 1908 da et stort steinras fra fjellet Keipen demmet opp elva og la ei seter under vann. Dalen har i 2022 to sætrer, Urasætra og Stavbergsætra.
Dalen har stor turisttrafikk. Villa Norangdal ble bygget i 1885, Union Hotel i 1891.
Transport
Fylkesvei 655 går gjennom dalen. Svedebrua er bygd av steinheller bygd med seks løp omkring 1836, og fortsatt i bruk i 2022. I 1846 fikk dalen en kjøre- og rideveg. I 1893 til 1896 bygde man bredere kjøreveg som for det meste fulgte den gamle. De gamle steinbruene er ikke lenger del av hovedvegen.
United States Coast Guard
United States Coast Guard (forkortet USCG; norsk: De forente staters kystvakt) er en forsvarsgren i det amerikanske Sikkerhetsdepartementet. Kystvaktens oppgaver består i håndhevelse av føderale lover, redningstjeneste, miljøvern, militært forsvar og drift av bøyer og fyr.
Kystvakten består (pr. august 2009) av 42 000 militære menn og kvinner i aktiv tjeneste, 7 500 i reservetjeneste, 30 000 hjelpetropper og 7 700 sivilt ansatte. USCG disponerer rundt 244 «kuttere» (skip og båter over 20 m), rundt 1 850 mindre fartøyer og drøyt 200 luftfartøyer (fly, helikoptre og droner).
Claude Auchinleck
Liv og virke
Han ble født i Aldershot hvor han vokste opp i en fattig familie. Ved hardt arbeid og stipender ble han uteksaminert fra Royal Military Academy Sandhurst. Tidlig i hans karriere var han utstasjonert i India og ble veldig fascinert av landet.
United States Coast Guard
Coast Guard Auxiliary
United States Coast Guard Auxiliary (CGA) er det sivile, fivillige hjelpekorpset i kystvakten, grunnlagt i 1939 for å hjelpe til med utøvelsen av ikkemilitære og ikkerettslige oppgaver. Hjelpekorpset har rundt 30 000 medlemmer (auxiliarists), og mange av dem bruker sine egne båter og fly til å utføre oppgavene.
Claude Auchinleck
Liv og virke
Tidlig i andre verdenskrig ble Auchinleck gitt kommando over de allierte styrkene under det tyske felttoget i Norge. Etter Norges fall var han såvidt øverstkommanderende for Southern Command i Storbritannia og senere øverstkommanderende for den britiske hæren i India.
United States Coast Guard
Coast Guard Auxiliary
Hjelpetroppene er sivile medlemmer, men bærer samme uniform som de militære kystvaktsoldatene, dog med andre insignier.
Claude Auchinleck
Liv og virke
Han ble deretter utnevnt til øverstkommanderende for de allierte styrkene i Midtøsten i juli 1941. Han erstattet general Archibald Wavell, som ble øverstkommanderende for den britiske hæren i India.
Som øverstkommanderende i Midtøsten var han basert i Kairo, men hadde også hele Midtøsten og Persia som ansvarsområde. Riktignok foregikk den viktigste striden i Egypt der den britiske 8. armé, ledet av Alan Cunningham og senere Neil Ritchie, sloss imot det tyske afrikakorpset og italienske styrker under ledelse av Erwin Rommel.