cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skjerstad
Skjerstad sogn (1589–1595)
Pastoren i Bodin, Mogens Olsen, betjente Skjerstad kirke med en domestica sacellana (huskappelan eller personell-kapellan) frem til sin død i 1595.
Residerende kapellani (1595–1770)
Mellom 1595 og 1770 var sognet Skjerstad et residerende kapellani under Bodøen prestegjeld. (idag Bodø domkirke prestegjeld). Kapellaniet omfattet de østligste gårdene Mjønes, Vågan og Naurstad, i Skjerstad sogn. Skjerstad kirke hadde 12 pastorer i denne perioden.
Skjerstad prestegjeld (1770–idag)
Skjerstad prestegjeld ble utskilt fra Bodø prestegjeld ved kongelig reskript den 8. juni 1770. Samtidig ble Rørstad (Folda) og Saltdal utskilt som egne prestegjeld.
Skjerstad kommune (1837–2005)
Den 1. januar 1905 ble Skjerstad kommune delt i to. Den største av disse – både i areal og folketall, ble til Fauske kommune (4 646 innbyggere), mens den minste fortsatte under navnet Skjerstad (1 709 innbyggere).
I 1949 ble deretter en liten del av Skjerstad, med 10 innbyggere, slått sammen med Saltdal kommune, og 1. januar 1963 ble enda en del av Skjerstad, med 224 innbyggere, slått sammen med den tidligere kommunen Bodin.
Kommunen hadde da et areal på 465 km², hvorav 109 km² var skog (herav 10 km² barskog), 24 km² var ferskvann og 11 km² var jordbruksareal.
Hongkong under Sommer-OL 1992
Hongkong under Sommer-OL 1992. Trettiåtte sportsutøvere fra Hongkong deltok i elleve grener under Sommer-OL 1992 i Barcelona. De vant ingen medaljer.
Valérie Hould-Marchand
Valérie Hould-Marchand (født 29. mai 1980 i Rivière-du-Loup i Québec) er en canadisk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker og 1996 i Atlanta. Hould-Marchand vant en olympisk sølvmedalje i synkronsvømming under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var med på det canadiske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen bak USA. De andre på laget var Sylvie Fréchette, Karen Clark, Janice Bremner, Christine Larsen, Cari Read, Erin Woodley, Karen Fonteyne, Lisa Alexander og Kasia Kulesza.
EM i turn for kvinner 2002
Det 24 europamesterskapet i turn for kvinner ble arrangert i Pátra i Hellas i 2002.
Tatjana Dronina
Tatjana Nikolajevna Dronina (Татьяна Николаевна Дронина; født 16. november 1978 i Balasjikha) er en russisk håndballspiller, som spiller på det russiske landslaget og klubblaget.
Hun ble tatt ut i troppen til det russiske kvinnelandslaget og fikk sin mesterskapsdebut under Håndball-VM 2009 for kvinner.
Charles Li Mingyue
Charles Li Mingyuan eller Li Mungyue (død 1966) var katolsk biskop av bispedømmet Caozhou (Heze) i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina.
Biografi
Han var i annen pulje av biskoper som ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 1. juni 1958 i Jinan i Shandong med erkebiskop Ignatius Pi Shushi som hovedkonsekrator.
Rörstrand
Rörstrands porslinsfabrik er en svensk porselensfabrikant som ble etablert 13 juni 1726. På den datoen undertegnet stifterne dokumentet Associations-Contrakt emmillan samtelige Intressenterne uti det swenske Porcellains wärket som kommer å Stora Rörstrand efter det delftiska at inrätta
De første produksjonslokaler ble bygget på Rörstrands slott ved Karlbergssjön i Vasastan i Stockholm. Den første prøvebrenningen skjedde i august 1727, og kong Fredrik I var tilstede for å overvære hendelsen. Dette var den første porselensfabrikken som ble etablert i Sverige, og initiativet kom fra tyske Johann Wolf, som hadde rømt fra København i 1725 etter at han ikke klarte å oppfylle sitt løfte om å fremstille ekte porselen der - han hadde vært ansatt som verksmester ved Store Kongensgadefabriken i København. Opprinnelig hadde han vært ansatt som maler ved en fajansefabrikk i Nürnberg, men i 1722 ble han Store Kongensgadefabrikens første verksmester. Heller ikke i Sverige klarte imidlertid Wolff å lage ekte porselen; produktet ble fajanse. Først i 1821 ble det fremstilt ekte porselen på svensk jord.
Virksomheten til Rörstrand ble etter hvert flyttet til Göteborg, og senere til Lidköping. I 2004 besluttet den daværende eieren, det finske konsernet Iittala, å legge ned produksjonen i Sverige. Produksjonen av Rörstrand-gjenstander ble deretter flyttet utenlands.
Rörstrand inngår i dag i Fiskars Group, sammen med blant annet Royal Copenhagen og flere andre kjente merkeprodusenter.
De tre vennene og Jerry
De tre vennene og Jerry er en svensk-britisk animert komiserie for barn som handler om tre venner og en nerd som heter Jerry. Serien ble først vist på Nickelodeon i Storbritannia i 1998.
Handling
Jerry flytter til en ny by, men passer ikke sammen med noen av de andre klassekameratene sine. Jerry forsøker så godt han kan å bli venner med de tre gode vennene Thomas, Eric og deres leder Frank - som ikke ønsker at han skal være en del av gruppen deres. Men likevel lar de ham henge sammen med dem, så lenge han hjelper dem med deres forskjellige problemer. Guttene forelsker seg også i noen jenter, som nekter å være sammen med dem - og omtaler guttene som punkere. Utenom skolen må guttene slite med foreldrenes krav, samt deres egne problemer.
Jack Lang
Jack Mathieu Émile Lang (født 2. september 1939 i Mirecourt, Lorraine) er en fransk politiker. Han var fra 1971 til 1981 professor i folkerett i Nancy, og var samtidig fra 1963 til 1977 leder for den internasjonale teaterfestivalen i Nancy og fra 1972 til 1974 sjef for Théâtre National de Chaillot.
Lang er medlem av det franske sosialistpartiet og ledet partiets europavalgkamp i 1979. Fra 1981 til 1986 og fra 1988 til 1992 var han kulturminister og fra 1992 til 1993 utdannings- og kulturminister. Han var medlem av Europaparlamentet fra 1994 til 1997. Fra 2000 til 2002 var han igjen utdanningsminister. Han var fra 2002 til 2012 medlem av den franske nasjonalforsamlingen for Pas-de-Calais.
Leaving Las Palmas
Leaving Las Palmas er et musikkalbum med Pow Pow, utgitt i 2007. Dette er bandets debutalbum.
Vassendatunnelen
Vassendatunnelen er en 206 meter lang veitunnel på i Voss kommune i Vestland. Tunnelen åpnet i 1988.
Elin Knag
Elin Knag (født 10. mars 1959) er en norsk tidligere svømmer som representerte Bergens Svømme Club.
Hun vant 18 NM-gull og 27 NM-medaljer i perioden 1974–1979.
Hennes farfar Alf Knag var med på å stifte både Bergens Svømme Club i 1908 og Norges Svømmeforbund i 1910.
Mitchell Whitmore
Mitchell Ryan «Mitch» Whitmore (født 18. desember 1989 i Santa Ana i California) er en amerikansk skøyteløper som har spesialisert seg på de korteste distansene. Han var tatt ut i den amerikanske troppen til Vinter-OL 2010 i Vancouver.
Han vant junior-VM på 500 m i 2009 og fikk 4.-plass på 1000. I 2010 vant han det amerikanske sprintmesterskapet.
Tre Cime di Lavaredo
De tre hovedtoppene er fra vest mot øst:
I tillegg til disse markante hovedtoppene består fjellmassivet blant annet også av Punta di Frida (2792 moh.), Torre Preuss / Preußturm (tidligere Cima Piccolissima / Kleinste Zinne, dvs. «Minste tind», 2700 moh.) og Torre Minor / Allerkleinste Zinne («Allerminste tind»).
Etter førstebestigningen av Große Zinne i 1869 regnes Drei Zinnen som det mest ettertraktede klatremålet i Alpene, og toppene er åpnet med tallrike ruter i alle vanskelighetsgrader. Klatremiljøet i området utgjør et senter for alpin klatresport; her har en rekke nyvinninger innen tindesporten sett dagens lys. Den enkle tilgjengeligheten har ført til at også masseturismen har inntatt området.
Under første verdenskrig utgjorde Drei Zinnen med omgivelser en del av fronten mellom Italia og Østerrike-Ungarn, og det ble utkjempet heftige kamper i området.
Omgivelser
Drei Zinnen reiser seg ved sydenden av det vidstrakte Zinnenplatået med Lange Alm (La Grava Longa, «Langsetra»), et alpint høyfjellsplatå på omtrent 2200–2400 moh. beliggende i den øvre enden av Rienzdalen (Valle della Rienza). Her ligger tre små fjellvann som kalles Zinnenseen. Området nord for massivet hører til Toblach i Syd-Tirol og naturparken Sextner Dolomiten som har vært på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder siden 2009.
Kammen løper i retning øst-vest og danner grensen til kommunen Auronzo di Cadore i provinsen Belluno som samtidig er den tysk-italienske språkgrensen. Mot nordøst fører kammen videre til den 2454 meter høye Paternsattel (Forcella Lavaredo). Videre bøyer den av mot nord med fjellene Passportenkopf (Croda di Passaporto, 2719 moh.) og Paternkofel (Monte Paterno, 2744 moh.). I vest fortsetter den over Forcella Col di Mezzo (2315 moh.) til Zinnenkuppe (Col di Mezzo) (2254 moh.) og videre til 2252 m. høye Katzenleiterkopf (Croda d'Arghena).
Sydvest for Drei Zinnen, ved Forcella Col di Mezzo ligger platået Plano di Longeres over Valle di Rimbianco, en sidedal til Rienzdalen. Rett syd for Westliche Zinne deler salen Forcella di Longeres (2235 moh.) Plano di Longeres fra Vallone di Lavaredo, en sidedal til Piavedalen. I sydlig retning ligger Cadini-gruppen.
Det laveste punkt mellom Große Zinne og den nærmeste høyere toppen, Zwölferkofel (3094 moh.), er den 2453 moh. høye Paternsattel, og dermed er Große Zinnes primærfaktor 545 m og sekundærfaktoren 4,25 km.
17 kilometer sydvest ligger Cortina d'Ampezzo, den største byen i området. Andre større steder som kan nevnes er Toblach 13 kilometer mot nordvest og Innichen 12 kilometer mot nord.
Hytter og adkomst
Ca. en kilometer øst for Rifugio Auronzo og derfra via en bred vandrevei ligger den privatdrevne Rifugio di Lavaredo (2325 moh.) ved sydøstfoten av Kleine Zinne.
Nordvest for tindene ligger den sommeråpne, privatdrevne seterstua Lange Alm (også Lange Alpe) på 2296 moh. En tursti går fra Auronzohytta over Forcella Col di Mezzo, en annen fra nord kommer fra Rienztal.
CAIs Dreizinnenhütte (Rifugio Locatelli, 2438 moh.) ligger ca. én kilometer nordøst for Drei Zinnen. Hytta, som er godt kjent for sin utsikt mot nordveggen, kan nås fra Auronzohytta via Paternsattel på en bred tursti. Andre adkomstmuligheter er fra Sexten gjennom Fischleinboden fra øst, og også fra Sexten fra nord gjennom Innerfeldtal og gjennom Rienztal fra Höhlenstein (Landro) i Höhlensteintal (Valle di Landro). Fra sydøst kan hytta nås fra Lange Alm.
Große Zinne
I øst, bak den klatresportslig ubetydelige Pyramiden (ca. 2630 moh.), ligger skaret Zinnenscharte og Kleine Zinne. Mot vest danner skaret Große Zinnenscharte avgrensningen mot Westliche Zinne.
Westliche Zinne
På vest- og sydsiden er fjellet omgitt av en massiv utløper med flere topp-punkter: Torre Lavaredo (2536 moh.), Zinnenkopf (Sasso di Landro, 2736 moh.), Croda di Mezzo (2733 moh.), Croda del Rifugio, også Hüttenkofel (ca. 2730 moh.), Il Mulo (ca. 2800 moh.), Croda degli Alpini (2865 moh.), Croda Longéres og Torre Comici (2780 moh.). Skaret Westliche Zinnenscharte skiller denne delen fra Westlige Zinne. Vest for skaret ligger Forcella Col di Mezzo, og i øst avgrenses Westliche Zinne av skaret Große Zinnenscharte nedenfor Torre di Forcella della Grande.
Normalruta til Westliche Zinne, som går i sydvestlig retning fra Westliche Zinnenscharte, har vanskelighetsgrad II, og blir i dag stort sett brukt som nedstigningsrute. Viktige ruter er Dülferkamin (IV) i sydveggen, Innerkofler (IV) i østveggen, Langl/Löschner (IV) i nordøstveggen, Demuthkante (nordøstkanten, VII, V+ A0), Dülfer (IV+) i vestveggen og Scoiattolikante (VIII, V+ A2). På nordveggen finner vi Schweizer Führe (VIII+, 6 A3), Cassin/Ratti (VIII, VI- A1), Baur-Dach (VI+ A3), Alpenliebe (IX), Jean-Couzy-Gedächtnisführe (også Franzosenführe, X, 5+ A3), Bellavista (XI-, IX A3) og PanAroma (XI-, IX A3).
Kleine Zinne, Punta di Frida og Preußturm
Kleine Zinne (Cima Piccola, 2857 moh.) er vesentlig mer oppdelt enn Große og Westliche, og har flere betydelige topper: Punta di Frida (2.792 moh.) og Preußturm (2700 moh.). Dessuten også Anticima syd for Kleine Zinne og Allerkleinste Zinne (Torre Minor) foran Preußturm.
Toppen av Kleine Zinne er mye smalere enn de andre toppene, og med normalrutas vanskelighetsgrad IV (over sydvestkanten), regnes toppen for å være den vanskeligst tilgjengelige. Andre viktige ruter er Gelbe Kante (Spigolo Giallo, VI, V+ A0) ved sydkanten, Innerkofler (IV+) og Fehrmannkamin (V+) på nordveggen, Langl/Horn (V) på østveggen og Orgler (VI-), Egger/Sauscheck (VI+, V+ A0), Ötzi trifft Yeti (VIII+) og Gelbe Mauer (også kalt Perlen vor die Säue, dvs. «Perler for svin», IX-) på sydveggen.
Normalruta til Punta di Frida (III) går fra vest. Andre ruter til samme topp er Dülfer (IV+) i nordveggen og Zelger (IV) i sydøstveggen.
Preußturm (Torre Preuss), opprinnelig kalt Kleinste Zinne/Cima Piccolissima eller Punta d'Emma, ble i 1928 kalt opp etter førstebestigeren Paul Preuß. Mens det nye navnet hurtig fikk fotfeste i Italia, ble det fortiet i Tyskland og Østerrike på grunn av Preuß' jødiske herkomst. I stedet brukte man navnet Preuß selv gav toppen: «Kleinste Zinne», men fra 1960-årene av har «Preußturm» i tiltagende grad blitt anvendt i det tyske språkområdet. Den viktigste oppstigningen er ruta Preußriss (V) på nordøstveggen, ellers kan rutene Cassin (VII-, VI A0) og Via Nobile (IX+) på sydøstveggen nevnes.
Geologi
Drei Zinnen består av dolomittstein som ble dannet i trias for 200–220 millioner år siden gjennom sedimentering i det grunne Tethyshavet. Av fossiler finner man derfor hovedsakelig marine livsformer som muslinger og leddyr. Tidevannsbevegelser og andre fluktuasjoner av havnivået førte til vekslende perioder med oversvømmelse og tørke over store landområder samtidig som undergrunnen sank, slik at det skjedde en lagdeling i horisontale skikt. Berggrunnen i Drei Zinnen utviser derfor en tydelig og jevn lagdeling med tynne lag av leire mellom de enkelte dolomittsteinskiktene.
I samspill med denne horisontale lagdelingen fører vertikale sprekkdannelser til rettvinklede brudd, noe man kan se av de ofte terningformede bruddstykkene i den store steinura ved foten av de bratte fjellsidene. Frostsprengning er en viktig mekanisme bak erosjonen, som forårsaker både hyppige steinsprang og større steinras. Rundt 1948 gikk det et stort steinras i Große Zinnes sydvegg og i juli 1981 raste ei steinbru mellom Allerkleinste Zinne og Preußturm som fram til da ofte ble brukt av klatrere.
Undergrunnen er ustabil og det bidrar til at store fjellstykker brekker av. Det store zinennplatået som danner grunnlaget for gruppa ligger på en sokkel av schlern-dolomitt. Over denne ligger morener fra den siste istiden (Würm-istiden), men framfor alt av et lett forvitrende mergellag – det såkalte raibl-laget. Eroderingen av disse skiktene fjerner kontinuerlig grunnlaget for de overfor liggende fjelltoppene og fører til at eksponerte partier brekker av. Denne stadig pågående prosessen resulterer i framveksten av de bratte formasjonene og de store overhengene i nordveggene.
Klima, flora og fauna
Sexten-Dolomittene omgis av andre fjellområder på alle sider, og denne beskyttede beliggenheten i det indre av Alpene gir forholdsvis gunstige klimatiske forhold høyden tatt i betraktning. Likevel kan det når kaldfronter passerer området forekomme hurtige væromslag med tåke, vind og kraftig nedbør, også som snø, selv høysommerstid. I skyggefulle kløfter og under nordvegger kan snøen ligge til seint på sommeren, iblant hele året, selv om det ikke finnes isbreer her.
Den alpine vegetasjonssonen rundt Drei Zinnen domineres av raibl-lagets alpine matter. Platået rundt Lange Alm er en av de få områdene med beiteland i naturparken. Det alpine englandet er påfallende blomsterrikt; eksempler på planter som trives godt her er skjeggklokke, edelweiss og Gentiana clusii. Alpemurmeldyret er tallrikt forekommende pattedyr; det finnes også hare og gemse. Derimot er det ikke steinbukk i Sexten-dolomittene. Av fugler finnes det fjellrype, ravn og kongeørn, og også hubroer kan ofte påtreffes på jakt i denne høyden. Hoggorm, særlig den svarte varianten, kan finnes på den (for reptiler) uvanlige høyden av 2600 moh.
Vegetasjonen på de vidstrakte urene og på tindenes sydflanker preges av planter som klarer å tilpasse seg de stadige bevegelsene i steinura. Eksempler på slike er alpetorskemunn (Linaria alpina), fransk matsyre (Rumex scutatus), Thlaspi cepaeifolium, Potentilla nitida og alpevalmue (Papaver alpinum). I fjellsprekkene finnes sildren Saxifraga squarrosa, korsblomsten Kernera saxatilis, nelliken Minuartia sedoides og den sjeldne Paederota bonarota som tilhører kjempefamilien. I de bratte, skyggefulle nordveggene finnes det knapt karplanter; den mest iøynefallende vegetasjonen er ved siden av mose og lav store tepper med blågrønnbakterier, som særlig på fuktige klippevegger opptrer i form av karakteristiske «blekklinjer». Et pattedyr som beveger seg helt inn i klippeområdene er snømarkmusa (Chionomys nivalis). Murkryper (Tichodroma muraria) og alpekaie (Pyrrhocorax graculus) jakter insekter her.
Historiske navneformer
De tidligste beleggene for den tyskspråklige betegnelsen på tindene stammer fra 1500- og 1600-tallet og lyder Dreyspiz, dreÿ Spitz og auff gegen den Zwain hohen Spizenn. I Peter Anich og Blasius Huebers Atlas Tyrolensis (1774) er fjellene påført navnet 3 Zinnern Spize, mens Johann Jakob Staffler i Tiroler Landestopographie (1845) skriver navnet Dreizinnen-Spitze. Det østerrikske militærkartet fra 1900 anvender for første gang dagens forkortede navneform Drei Zinnen. På de gamle dialektene i Sexten og Innichen var stedet fram til omkring 1940 kjent som Drei Zinte. I dag er Drai Zinn vanlig på dialekt, særlig i Pustertal er en-endingen bortfalt i dagligtale.
Førstebestigninger
På begynnelsen av 1800-tallet var Dolomittene og dermed også Drei Zinnen lite påaktet innen den alpine klatresporten; på denne tiden konsentrerte man seg om de høye tindene i Vest-Alpene. Først rundt 1850 kom den alpine klatrestilen med sitt fokus på fjell som krevde mer klatretekniske ferdigheter i forgrunnen og fortrengte etter hvert den gamle ekspedisjonsstilen. John Balls førstebestigning av Monte Pelmo i 1857 og byggingen av jernbanestrekningen over Brennerpasset i 1867 var viktige for åpningen av Dolomittene.
Alpinklatreren Paul Grohmann, som fra 1862 hadde foretatt tallrike førstebestigninger i Dolomittene, var den første klatrer som ble oppmerksom på Drei Zinnen. Han fant dem verd å forsøke seg på, ikke på grunn av høyden, men «deres dristige konstruksjon». I august 1869 engasjerte han de lokale fjellførerne Franz Innerkofler og Peter Salcher med tanke på en førstebestigning av Große Zinne. Innerkofler ble ansatt før forsøket var gjort offentlig kjent, og 21. august ledet han på første forsøk gruppa opp dagens normalrute (III) til toppen av Große Zinne. De brukte mindre enn tre timer, omtrent samme tid som man også i dag kalkulerer med. Ved hjelp av lufttrykksmålinger beregnet Grohmann høyden til 3015 moh.
På grunn av Westliche Zinnes mer beskjedne høyde ble den regnet som et mindre attraktivt mål. Først ti år etter at Große Zinne var erobret, forsøkte Luigi Orsolina og Gustav Gröger å bestige toppen, men på grunn av tåke tok de en fjellnabb på sydflanken for å være toppunktet. Få dager senere, 21. august 1879, klarte Michel Innerkofler, en fetter av Franz Innerkofler, samt Georg Ploner, en gjestgiver i Schluderbach, å nå toppen og oppklare feiltakelsen.
De andre toppene i gruppa ble åpnet først senere: Paul Preuß og Paul Relly gikk i 1911 Preußriss på Kleinste Zinne, senere omdøpt til Preußturm. Torre Lavaredo ble første gang gått i 1928, i 1929 fulgte Croda degli Alpini og Croda Longéres. Il Mulo ble klatret for første gang i 1937, Torre Comici i 1945.
Åpning av nye ruter
I de første årene besteg man toppene nesten utelukkende via normalrutene. Også kvinnelige klatrere besteg nå tindene for første gang – Anna Ploner under andre bestigning av Große Zinne (1874); Ada von Sermoneta på Kleine Zinne (1882); fru Eckerth på Westliche Zinne (1884). De første bestigningene av Zinnen-toppene uten lokale fjellførere ble sett på som viktige skritt i utviklingen av førerløse bestigninger.
På denne tiden var man hovedsakelig interessert i å nå toppene via minste motstands vei, og bare langsomt vokste interessen for å åpne vanskeligere ruter. I 1881 gikk Michel Innerkofler og Louis Tambosi den første nye ruta, men dette var bare en variant i den nedre delen av Große Zinnes sydvegg. Først 28. juli 1890 åpnet Sepp og Veit Innerkofler, og Hans Helversen en viktig ny rute i Kleine Zinnes nordvegg. I dag vurderes den til vanskelighetsgrad IV, bare en halv grad vanskeligere enn normalruta, men den gang gikk den for å være den vanskeligste klatreruta i Dolomittene.
De neste årene ble det åpnet flere nye ruter, som østveggen av Große Zinne ledet av Antonio Dimai (1897) og østveggen av Westliche Zinne ledet av Sepp og Michl Innerkofler (1899). I 1906 forsøkte Giovanni Siorpaes, Sepp Innerkofler og Adolf Witzenmann seg på en bestigning av Kleine Zinnes østvegg, men de var avhengig av tauhjelp ovenfra for å klare dette. Otto Langl og Ferdinand Horn klatret ruta i 1907, og dermed var den første ruta i vanskelighetsgrad V åpnet i Zinnen-området. Dibonakanten på Große Zinne, i dag en av de mest populære rutene, ble første gang gått av Rudi Eller i 1908, men likevel ble ruta kalt opp etter den langt mer kjente Angelo Dibona som gikk ruta året etter. Samme år (1909) åpnet Rudolf Fehrmann og Oliver Perry-Smith Fehrmannkaminen på Kleine Zinnes nordvegg. Hans Dülfers (1913) rute på Große Zinnes vestvegg ble lenge regnet som den vanskeligste Zinne-ruta.
Første verdenskrig
Etter at Italia erklærte Østerrike krig den 23. mai 1915, startet krigshandlingene i løpet av få dager på den italienske fronten langs linjen Paternkofel–Paternsattel–Drei Zinnen–Forcella Col di Mezzo, som den gang var både landegrense og frontlinje. 25. mai ødela italiensk artilleri Dreizinnenhytta, og 26. mai fulgte et østerriksk angrep på den italiensk-kontrollerte Paternsattel. En patrulje forsøkte å nå østlige Zinnenscharte for å avskjære italienske forsterkninger fra Forcella Col di Mezzo. På grunn av isforholdene i det bratte landskapet mislyktes dette, og Paternsattel, som østerrikerne i mellomtiden hadde besatt, måtte oppgis samme kveld. Deretter kunne italienerne bygge opp stillinger som strakte seg fra Paternsattel til rett under Preußturm.
Sammenlignet med andre fjell i området, som Paternkofel og Toblinger Knoten hvor det ble bygd opp massive stillinger og foregikk kamphandlinger, ble Drei Zinnen i stor grad forskånet. Som utkikkspunkt var toppene imidlertid av strategisk betydning, selv om det var krevende å bruke dem. I juli 1915 begynte den italienske hæren under store anstrengelser å transportere en lyskaster opp Große Zinne. Natten fra 14. til 15. august var den kommet i stilling og lyste opp de østerrikske stillingene på Zinnenplatået. Også en kanon ble transportert opp i høyden. Skarene mellom tindene var gjennomgående besatt av italienske vaktposter. Forsyningsveier bygd under krigen danner grunnlaget for den trafikale åpningen av området. Sydøst for Große Zinne ble det i 1928 satt opp et krigsminnesmerke ved veien til Paternsattel og Alpinikapelle (Cappella degli Alpini, 2 314 moh.).
Nordveggene
I årene etter den første verdenskrig foregikk det knapt noen klatreaktivitet i området, men utvikling av klatreteknikken i 1920-årene gjorde at det fra 1930 ble mulig å klatre ruter av vanskelighetsgrad VI. Dermed kunne man åpne nordveggene i Große og Westliche Zinne; tidligere ble disse holdt for umulige å klatre. I 1933 nådde Fritz Demuth, Ferdinand Peringer og Sepp Lichtenegger nordøstkanten av Westliche Zinne.
Etter tre dager og to netter i august 1933 lyktes det Emilio Comici med Giovanni og Angelo Dimai å førstegangsbestige Große Zinnes nordvegg. Stilen deres var teknisk og preget av utstrakt bruk av fjellbolter, og prestasjonen deres ble etterfulgt av en kraftig diskusjon. Mange representanter for den klassiske alpinismen regnet framgangsmåten de brukte som uetisk og betegnet bestigningen som en «farse». Julius Kugy hevdet faktisk at de hadde bevist at nordveggen ikke kunne bestiges. Som svar på kritikken gjentok Comici bedriften alene og stort sett uten tau. Han foretok samme år enda en viktig førstebestigning: Gelbe Kante på Kleine Zinne.
I 1935 lyktes Riccardo Cassin og Vittorio Ratti i konkurranse med Hans Hintermeier og Josef Meindl, som allerede lenge hadde arbeidet med ruta, å være de første opp Westliche Zinnes nordvegg. Dette var den til da vanskeligste ruta på Drei Zinnen. 8. juli samme år reiste fjellførere fra Sexten det tre meter høye korset av jern på Große Zinne.
Direttissima-rutene
Etter den andre verdenskrigen ble det lettere å få tak i hjelpemidler, særlig fjellbolter, og dette gjorde det mulig å anlegge sikringspunkter uavhengig av naturlige fjellstrukturer som riss og dermed legge opp ruter som følger fallinjen mer direkte. Fra 6. til 10. juli 1958 åpnet Dietrich Hasse, Lothar Brandler, Sigi Löw og Jörg Lehne ved bruk av nesten 200 bolter en rute på nordveggen av Große Zinne, og det var den så langt mest direkte oppstigning i en stor vegg. Denne Direttissima (også Hasse/Brandler) preget klatresporten de neste årene ved at direttissimastilen, der man forsøkte å følge «vanndråpenes fallinje» mest mulig, ble opphøyet til et ideal. De første «direttissimas» på Westliche Zinne var Jean-Couzy-minnerute ved René Desmaison og Pierre Mazeaud og Schweizerführe («sveitserruta»); den første ruta som streifet innom det store overhenget. I januar 1963 fulgte Superdirettissima (Sachsenweg) på Große Zinne som nesten ikke avviker fra fallinjen. I 1967 åpnet Enrico Mauro og Mirco Minuzzi Via Camillotto Pellesier på Große Zinne ved bruk av 340 bolter, og i 1968 gikk Gerd Baur og brødrene Rudolph med ekstremt store tekniske anstrengelser rett opp overhenget på Westliche Zinne.
Moderne sportsklatring
Den stadig mer teknisk krevende utviklingen kom under kraftig kritikk utover i 1970-årene, og ideen om friklatring vant innpass. Det innebar at klatrere nå begynte å eksperimentere med å mestre de tekniske rutene i tindenes nordvegger uten hjelp av bolter. I 1978 ble Comiciruta, i 1979 også Cassinruta, klatret «redpoint» De neste årene fulgte frie oppstigninger av ruter som Egger/Sauscheck, Gelbe Kante og Cassin på Kleine Zinne og Preußturm, i 1987 klatret Kurt Albert med Schweizerführe og Hasse-Brandler to direttissimaruter «redpoint». I 1999 fulgte Jean-Couzy-Gedächtnisführe og i 2003 Via Camillotto Pellesier. De første nye turene som ble friklatret på nordveggen var Alpenrose (1988, Michal og Miroslav Coubal), fulgt av Phantom der Zinne på Große Zinne (1995) og Alpenliebe på Westliche Zinne (1998). Med ruta Perlen vor die Säue, senere kjent som Gelbe Mauer (1996) og Via Nobile (1997) skapte Kurt Albert og Stefan Glowacz moderne sportklatringsruter ved å utstyre rutene med en mengde bolter.
Mars 2000 åpnet Alexander Huber Bellavista i utkanten av Baur-taket i Westliche Zinne, en rute som bare var sikret med vanlige bolter. I 2001 gikk han samme rute «redpoint». Det var den første rute med vanskelighetsgrad XI, og fram til i dag regnes den som en av verdens vanskeligste alpine klatreruter. I 2007 la Huber med Pan Aroma enda en rute i samme vanskelighetsgrad; den går direkte opp overhengsonen på Westliche Zinne.
Serieklatring
På grunn av den korte avstanden mellom toppene på Drei Zinnen er det mulig å klatre flere ruter i rask rekkefølge. Allerede i 1881 besteg Demeter Diamantidi, ført av Michel og Hans Innerkofler, alle de tre hovedtoppene på Drei Zinnen i løpet av en dag. I 1955 var Gottfried Mair og Toni Egger de første som gikk to nordveggruter på én dag (Comici og Cassin ), og i 1961 lyktes det Claudio Barbier å gå alle tre nordveggene pluss Punta di Frida og Preußturm solo på én dag. Thomas Bubendorfer klatret i 1988 alle tre nordveggrutene og besteg Marmolata og Pordoispitze på én og samme dag. Klatrestilen hans ble kritisert fordi han benyttet seg av helikopter for å komme mellom rutene. I 2008 kombinerte Thomas Huber de vanskelige nordveggrutene Alpenliebe, Phantom der Zinne og Ötzi trifft Yeti – «nedstigningene» skjedde ved basehopp fra toppene.
Soloklatring
I 1937 gikk Emilio Comici sin nordveggrute solo, for en stor del taufritt. I 1959 lyktes det Claudio Barbier å gjennomføre den første solobestigningen av Cassin. På disse soloturene ble det dog brukt bolter, men i 1972 friklatret Heinz Mariacher nordveggene. I 2002 friklatret Alexander Huber direttissima-ruta Hasse/Brandler solo, den gang en av de vanskeligste frisolo-oppstigningene i verden. Much Mayr gikk i 2002 Cassin, en ytterst vanskelig rute, uten tau og uten at han var kjent med ruta på forhånd.
Zhao Youmin
Zhao Youmin (født 1909 i Kina, død mars 1988) var katolsk biskop av bispedømmet Jinzhou i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina fra 1958 til 1988.
Tre Cime di Lavaredo
Masseturisme og kommersialisering
Drei Zinnen synes ikke å ha spilt noen spesiell rolle i lokalbefolkningens bevissthet før inn på 1800-tallet, for eksempel finnes de i motsetning til mange andre markante fjellformasjoner ingen sagn knyttet til gruppen. I reiseberetninger fra tidlig 1800-tall gis det bare omtrentlige beskrivelser på bakgrunn av observasjoner gjort på lang avstand. Fra andre halvdel av 1800-tallet ble Hochpustertal et reisemål for sommerturister. Reiseberetningene The Dolomite Mountains (1864) av Josiah Gilbert og George Cheetham Churchills og Amelia Edwards' Untrodden peaks and unfrequented valleys... (1873) førte til at interessen for Drei Zinnen økte. Dessuten la prospektkortene, som ble svært populære på denne tiden, grunnlaget for at Drei Zinnen raskt ble populære også utenfor det alpine klatremiljøet. I Höhlenstein, den eneste landsbyen med utsikt til nordveggene, ble det bygd opp et antall luksushoteller.
Zhao Youmin
Han var blant de biskoper som mellom 1958 og 1962 ble bispeviet uten pavelig mandat i Folkerepublikken Kina. De i Romas øyne illegitime, men gyldige, bispevielsene, ble foretatt 22. juni 1958 i Jinan i Shandong med erkebiskop Ignatius Pi Shushi.
Tre Cime di Lavaredo
Masseturisme og kommersialisering
Turismen fortsatte under første verdenskrig; bildene fra kampene på Zinnenplatået økte bare interessen for fjellene. Begge siders krigspropaganda utnyttet Drei Zinnen som et fjellsymbol og iscenesatte tinderekka som grensemarkering og festning. Da Sepp Innerkofler falt i kamp ved Paternkofel i 1915, ble et bilde som viste transporten av liket hans med Drei Zinnen som malerisk bakgrunn viden kjent. Bildet tjente som en framstilling av Innerkofler som martyr, og bidro til å befeste fjellets mythos. I fascisttiden som fulgte, skapte Syd-Tirolske bevegelser Drei Zinnen til et symbol på et samlet Tirol – et ikon ladet med religiøs og politisk symbolikk. Prospektkort og plakater av Drei Zinnen symboliserte den tidligere fellestirolske grense der framstillingen av kjempende tirolere tjente som bakteppe. Landskapsfotografiet, som opplevde en blomstringstid i Syd-Tirol på denne tiden, fikk en særlig betydning for synet på Drei Zinnen, idet de tilsynelatende ideologinøytrale bildene av fjellet formidlet fordekte politiske budskap på en måte som ellers knapt ville vært mulig under den fascistiske statens represjon.
De første eksemplene på bruk av Drei Zinnen i reklame er fra rundt år 1900, og tinderekka brukes fortsatt ofte i reklameøyemed. Spesielt gastronomibedrifter i den nærmeste omgivelse bruker Drei Zinnen som del av navnet, og Toblach markedsfører seg som «Gemeinde der Drei Zinnen» Fra 1998 er det blitt arrangert et knapt 20 km langt motbakkeløp fra Sexten til Dreizinnenhytta under navnet Sūdtirol Drei Zinnen Alpin Lauf. I det hele tatt blir Drei Zinnen mye brukt i Syd-Tirol turistreklame. NS-forfatteren Karl Springenschmid kalte tinderekken «Guds mest særpregede skaperverk i Alpene» Fra 24. juli 2008 har det italienske postverket Poste Italiane gitt ut et frimerke med en tegning av Drei Zinnen. Flere bedrifter bruker stiliserte framstillinger av fjellet i sine logoer.
Zhao Youmin
Under kulturrevolusjonen var han ute av stand til å utøve sitt embede. Da han igjen kunne gjernoppta sitt virke, flyttet han sin residens til Fushun.
Han ble rektor og spiritual for presteseminaret i Shenyang da det ble åpnet i 1982, og etterfulgte avdøde biskop Xu Jingjiang av Shenyang som direktør for seminarets styre to år etter.
Tre Cime di Lavaredo
Masseturisme og kommersialisering
Fjellvandringsturismen opplevde sitt første høydepunkt på begynnelsen av 1900-tallet. Flere enn 2000 vandrere besøkte Dreizinnenhytta i 1908. I mellomkrigstida tiltok turismen ytterligere. Etter andre verdenskrig ble mange gamle militærveier, blant annet Auronzoveien, bygd opp for turistformål, noe som førte til en ny økning av besøkstallene. En utvidelse av motorveien til Dreizinnenhytta er ofte blitt vurdert, men er så langt ikke gjennomført.
Rundturen rundt Drei Zinnen er i dag en av de mest brukte vandreturene i Dolomittene, da den er lett tilgjengelig via veien til Auronzohytta. Veien fra Auronzohytta via Paternsattel til Dreizinnenhytta er dessuten svært bred og med liten stigning, og er dermed lettgått for uøvde fjellvandrere, så på store utfartsdager kan kødannelser oppstå blant vandrerne på veien. Dreizinnenhytta har 140 overnattingsplasser, og med tallrike dagsgjester i tillegg, kan opp til 2000 besøkere være innom hytta daglig.
Sturlungatiden
Sturlungatiden (islandsk Sturlungaöld) var en opprivende tid på Island som varte i rundt 45 år på midten av 1200-tallet. Tiden var også den blodigste og mest voldelige i Islands historie. Dette er dokumentert i Sturlunga saga, skevet i samtiden.
Sturlungatiden er markert ved at likevekten mellom de ulike høvdingene og godene ble rokket ved at Island ble konsentrert rundt noen ytterst få mektige høvdinger og ætter. Perioden er navngitt etter en av de mektigste familiene på Island, Sturlungene. Perioden endte med at kongedømmet Norge knyttet Island tettere inn under Norgesveldet. Historikerne markerer året 1220 som det året som innleder Sturlungatiden, skjønt noen ønsker å plassere innledningen tidligere på grunn av det religiøse slaget ved Vidines.
På denne tiden ønsket kong Håkon Håkonsson av Norge å øke sin innflytelse på Island. Mange islandske høvdinger ble hans fortrolige eller vasaller, og var pliktig til å følge ham i bytte av gaver, støtte og status. Følgen var at de viktigste islandske høvdingene ble tilsluttet kongen av Norge på en måte eller en annen. Det er viktig å presisere at Norge erobret aldri Island med militærmakt, men at Island la seg inn under Norge. Sturlungatidens voldsomme herjinger var sannsynligvis den viktigste årsaken.
Norgesmesterskapet for brassband 1988
Norgesmesterskapet for brassband 1988, det 10. NM for brassband ble arrangert 13. februar 1988 i Grieghallen, Bergen.
Norgesmesterskapet 1988 ble vunnet av Eikanger-Bjørsvik Musikklag (dirigent Howard Snell).
= Resultat og musikk =
1. divisjon
Pliktverk i 1. divisjon i 1988 var Connotations av Edward Gregson. Dommere var Rod Franks, Nils Eivind Nikolaisen og Bjørn Mellemberg.
2. divisjon Radøy Brass vant 2. divisjon - pliktverk Harmonious Variations (Gordon Langford); dommere var Trond Brenne og John Brakstad.
3. divisjon Oltedal Musikkorps vant 3. divisjon - pliktverk Petite Suite de Ballet (Eric Ball); dommere var Trond Brenne og John Brakstad.
= Festkonsert = Verket Circius av Torstein Aagaard-Nilsen ble fremført under festkonserten for NM i 1988.
Kynodesme
Kynodesme (gresk: κυνοδέσμη, oversatt: «hundebånd») var en tynn lærstripe som holdt en manns penis oppe. Den ble ofte brukt av greske atleter i antikkens Hellas.
Den var bundet stramt rundt akroposthion, den delen av forhuden som er bak glans, og var enten festet til et midjebånd for å eksponere pungen, eller bundet til roten av penis slik at penis så ut til å bøye seg oppover. Ikke alle greske atleter brukte kynodesme.
Den blir først nevnt i litteraturen på 400-tallet f.kr., i det delvis bevarte satyrspillet Theoroi  av Aiskhylos. Den er også avbildet på illustrasjoner av atleter på gresk keramikk.
Punaflamingo
Punaflamingo (Phoenicoparrus jamesi) er en monotypisk storvokst vadende fugler i flamingofamilien og lever i Sør-Amerika. Arten er en av to arter i slekten Phoenicoparrus (andesflamingoer) og en av fire arter på den vestlige halvkule. Den er oppkalt etter vitenskapsmannen Harry Berkeley James. Ifølge IUCNs rødliste er arten nær truet. , og den står også oppført på CITES liste II.
Beskrivelse
Punaflamingoen er en av de minste flamingoene. Den blir cirka 90–92 cm og veier omkring 2 kg. Arten har lys rosa fjærdrakt med karminrøde streker rundt skulderkammen (scapula) og på framre del av ryggen og oversiden av vingene. Ungfuglene er mer grå i fjærdrakten. Flygefjærene er sorte.
Arten har overnebb med dyp kjøl og er svært spesialisert i kosten. Det karakteristiske «knekte» nebbet har vesentlig kortere ytterdel enn hos andre flamingoer. Det har også svært begrenset filtreringsareal. Nebbet er lysegult eller gulrosa innerst og har svart ytterdel. Det finnes litt burgunderfarget naken hud ved basen av nebbet. Øynene har mørk brun iris og en tynn ring av naken burgunderfarget hud rundt. Lemmene er mursteins-røde, og som den nært beslektede andesflamingoen (P. andinus) mangler arten baktå på føttene.
Utbredelse og habitat
Punaflamingoens primærhabitat er grunne saline innsjøer og laguner (også kalt sodasjøer og alkalisjøer, ofte innsjøer med pH-verdier omkring 10,5) som har harde bunnsedimenter og ligger på altiplano i Andes (15°–26° S), primært i høyder over 3 500 moh. Den er utbredt fra det aller sørligste i Peru og det vestre Bolivia og nordre Chile til det nordvestre Argentina, inkludert et begrenset antall fugler rundt lavlandsinnsjøen Laguna Mar Chiquita i det nordre sentrale Argentina.
Christina av Sverige
Christina av Sverige (også kjent som Maria Christina Alexandra og under kallenavnet Grev Donna; født, død ) var regjerende dronning av Sverige fra 1632 til 1654 og senere teaterleder og produsent i Roma.
Hun var datter av Gustav II Adolf av Sverige og arvet tronen etter ham da han falt i slaget ved Lützen 6. november 1632.
I kraft av Norrköpings arvförening hadde kongen latt stendene fastslå at Christina var «rätta arvfurstinna och drottning» allerede i 1627 i tilfelle han ikke skulle få en sønn innenfor ekteskap. Det var viktig for Gustav Adolf å handle raskt ettersom den polske grenen av huset Vasa fortsatt hevdet sin rett til den svenske tronen.
Punaflamingo
Atferd
Punaflamingoenes hekkeområder ble først oppdaget i 1957. Arten hekker i kolonier og eggleggingen skjer i tidsrommet desember–februar, ofte i en miks sammen med andesflamingoer (P. andinus) og chileflamingoer (Phoenicopterus chilensis). Som alle flamingoer legger den som regel kun ett, kritthvitt egg. Inkubasjonstiden er cirka 28 dager. Avkommet har grå dun og får først full voksen fjærdrakt etter de har fylt 3–4 år.
I områder hvor innsjøene fryser til om vinteren, migrerer fuglene til steder med åpent vann. Dette gjelder helst fugler som lever svært høyt i Andes, unntatt der lokal vulkansk aktivitet holder vannet isfritt.
Christina av Sverige
Oppvekst
Gustav Adolf fikk aldri noen sønn som kunne overta tronen. Først kom to døtre som begge ligger gravlagt i Riddarholmskyrkan i Stockholm – en navnløs prinsesse som døde i 1620, og den første prinsesse Christina som ble født i 1623 og døde året etter. Det knyttet seg derfor nytt håp til Maria Eleonoras tredje svangerskap i 1626 og slottet ble fylt av glede da hun nedkom med et barn som først ble tatt for å være en gutt han var så lodden og skrek med sterk, hes stemme. Christina skrev selv i sin selvbiografi: «Dyp forlegenhet spredde seg blant kvinnene da de oppdaget at de hadde tatt feil.» Imidlertid var kongen like blid og sa: «Hun kommer til å bli dyktig, for hun har lurt oss alle!» Christina var født med seiersskjorte, dvs med en mer eller mindre intakt fosterhinne klebende til seg. Dette kan ha vært årsaken til at hun først ble tatt for å være en gutt – men uansett ble seiersskjorte regnet som et lykkelig varsel. Gustav Adolf var nært knyttet til barnet, som på sin side så svært opp til ham, mens moren forble fjern i sin skuffelse over datterens kjønn. Før Gustaf Adolf dro ut i tredveårskrigen for å forsvare protestantismens sak, sørget han for å gjøre piken til tronarving og sikre hennes interesser i tilfelle han ikke kom tilbake. Det gjorde han da heller ikke.
Manuela Derr
Manuela Derr (født 17. juli 1971 i Neubrandenburg) er en tidligere østtysk friidrettsutøver, som hovedsakelig konkurrerte på 400 meter. Hennes beste plassering oppnådde hun som junior. I junior-EM i 1989 vant hun fire medaljer; gullmedalje på 4 x 400 meter, sølvmedalje på 200 meter, samt bronsemedalje på 100 meter og på 4 x 100 meter.
Punaflamingo
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Eventuelle beskrivelser i parentes er ikke offentlige, men kun midlertidige i påvente av et offentlig navn.
Manuela Derr
I junior-VM i 1990 tok hun bronsemedalje på 400 meter. EM i 1990 i Split, endte med gullmedalje på 4 x 400 meter, sammen med lagvenninnene Annett Hesselbarth, Grit Breuer og Petra Schersing. Derr sin personlige rekord på 400 meter på 51.95 sekunder, ble oppnådd i junior-VM i 1990 i Plovdiv. På klubbnivå representerte hun SC Neubrandenburg. I 1992 testet hun positivt på clenbuterol, sammen med treningspartnerne Grit Breuer og Katrin Krabbe.
Christina av Sverige
Oppvekst
Christina skal ha grått i tre dager etter farens avreise, enda hun var et barn som sjelden tok til tårene. Det er bevart brev hun skrev til ham på tysk i femårsalderen – skoletimene var dagens lyspunkt for henne. Moren hadde hentet faren hjem fra Tyskland i en kiste og stengte seg inne i sin leilighet der vinduer og vegger var dekket med svart stoff. Hun hadde tilbedt sin mann og befalte at han ikke skulle i jorden før hun skulle begraves sammen med ham. Hun forlangte at kisten skulle være åpen og hver formiddag satt hun og klappet liket uten å ense forråtnelsen. Kongen hadde falt i november 1632, men ble først gravlagt 22. juni 1634, mer enn halvannet år senere. Etter kort tid tok Maria Eleonora seg inn i gravkammeret og prøvde å krype ned til liket. Rikskansler Axel Oxenstierna måtte sette ut en vaktpost for å hindre gjentagelser.
Datteren, som av utseende lignet sin far, ble plutselig sentrum for morens oppmerksomhet Fra å stille seg helt likegyldig til datteren, ble Maria Eleonora plutselig sykelig opptatt av henne. Gustav Adolf hadde bestemt at datterens oppdragelse i tilfelle hans død skulle overgå til hans søster, Catharina av Pfalz, som var gift med grev Johan Kasimir, og hadde flyttet tilbake til Sverige ved tredveårskrigens utbrudd. Christina kjente paret godt; kusinen Maria Eufrosyne giftet seg senere med en av Christinas nære venner, og fetteren Karl Gustav ble hennes barndomskjæreste og senere tronarving. Men denne løsningen passet ikke dronningen, som forviste sin svigerinne fra slottet. Hun ville selv oppdra barnet. Rikskansler Oxenstierna så ingen annen utvei enn å forvise dronningen til Gripsholms slott, og det var Riksrådet som skulle avgjøre når hun fikk treffe den ni år gamle Christina.
Det fulgte nå tre gode år, hvor piken hadde sin tante Catharina og hennes familie boende på slottet, men da Catharina døde i 1639, flyttet Oxenstierna resten av familien ut. Senere i livet skrev Christina på sin selvbiografi i flere omganger. Her skrev hun at det var vondt å skilles fra sin mor, «som jeg fremdeles skal vise». Dessverre slutter selvbiografien her.
Barnepikene hadde ved en anledning mistet Christina i gulvet da hun var baby, så hun brakk et krageben og fikk brudd på et skulderblad. Hun ble skjev for livet med en skulder som var høyere enn den andre, men utviklet seg til en særdeles dyktig rytterske som også fikk timer i fekting og skyting. Tidlig viste hun en imponerende modenhet – 15. mars 1633 ble hun utropt til dronning, bare seks år gammel, og måtte som sin første offisielle handling motta den russiske utsendingen som var imponert over barnet.
Teologen Johannes Matthiae Gothus var etter kongens ønske hennes hovedlærer, og underviste henne i religion, filosofi, gresk og latin. Hun fikk også lære om svensk historie og moderne språk og hadde et helt uvanlig språkøre. Da Frankrikes ambassadør Pierre Hector Chanut kom til Stockholm i 1645, konstaterte han: «Hun snakker fransk som om hun var født i Louvre!»
Otto Sperling, som var lege for Christian IVs datter Leonora Christina, møtte Christina i Sverige vinteren 1653 og samtalte med henne på italiensk, som han behersket flytende etter å ha bodd i Italia i fire år. Han forundret seg over at hun som aldri hadde vært i Italia, snakket språket som en innfødt. Christina satte seg også inn i islam, og hun leste Les trois imposteurs, et verk som sådde tvil om all organisert religion.
Christina var en mønsterelev og rikskansler Oxenstierna skrev stolt om fjortenåringen at hun «ikke var som en kvinne», men derimot hadde «god forstand» – dette hadde hun etter sin far som hadde studert under Galileo Galilei. Oxenstierna underviste henne i politikk. Han og Gustav Adolf hadde skilt ut krongods som belønning til adel og feltherrer for å sikre seg deres lojalitet, en politikk som Christina skulle oppdage forrykket maktbalansen mellom konge og adel. Hennes oldefar Gustav Vasa hadde gått over til protestantismen og derved forøket krongodset med kirkens og klostrenes beslaglagte eiendommer, slik at kongehuset satt med ca. 30 % av jorden, de frie bøndene med noe over halvparten, og adelen med ca. 20 %. Men fordi Gustav Adolf hadde stykket ut krongodset som lønn til feltherrer og embetsmenn, eide adelen på Christinas tid nesten 75 % av jorden. I løpet av hennes ti år på tronen ble antall adelsfamilier doblet, fra 300 til 600, fordi hun ikke hadde annen måte å lønne folk for deres krigsinnsats på. Overføringene skjedde så raskt at man ikke alltid rakk å føre dem inn i jordeboken, og iblant ble samme jordstykket gitt bort to ganger.