cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Breivoll Inspection Technologies
Produktet
Rørscanneren er 1,7 meter lang, og foretok i utgangspunktet inspeksjoner av rør med en diameter på 30 centimeter, men dette er utvidet til 40 cm diameter. Scanneren har sensorer foran, der den sender ut akustiske pulser (høyfrekvente lyder, ultralyd) som fordeler seg i vannet, skaper resonans og reflekteres tilbake. Ved hjelp av tiden lydbølgene bruker tilbake til sensorene, kan man beregne tykkelsen på røret. Ved hjelp av noen «armer» framme på flere sider av scanneren (som også har hjul) holdes scanneren stødig mens man undersøker røret. Den kan trekkes trygt tilbake med kablelen som er festet bakerst i den retningen den kom fra, ved hjelp av hjulene.
Rørskanneren er i hovedsak laget av aluminium, som har en stofftetthet på ca. 2, men har også «flyteelementer» med en tetthet på ca. 0,25. Det er i tillegg brukt epoxy, og scanneren har en samlet tetthet på ca. 1. Dette gir den egenskapen at den kan flyte, ettersom alt med en stofftetthet over 1 synker. En komplett inspeksjonsenhet består også av en inspeksjonsbil som inneholder en stor datamaskin som samler enorme mengder data fra den strekningen som inspiseres. En slik samlet inspeksjonsenhet vil koste om lag 10 millioner kroner å produsere.
Teknologien
Scanneren kan beregne avstand, dvs. diameter på rørets gods, og dermed også ujevnheter i rørets materiale. Én av transducerne på sensoren har en åpningsvinkel på 5,6 grader, og man må derfor ha 64 stykker for å dekke alle 360 gradene av røret, dette gjør nøyaktigheten ganske god. For å beregne avstanden kan man bruke en enkel formel for hastighet:
Ved hjelp av denne formelen vil man kunne beregne tid over avstand, og finne farten på resonansen i godset.
På slutten av inspeksjonen har en vanligvis 150 gigabyte med informasjon om rørenes kvalitet. Til dette har firmaet utviklet egen software som kan analysere og tolke dataene. Her lagres også informasjonen en stund for å kunne se på tidligere informasjon hos forskjellige kunder. Det meste av informasjonen fremkalles i bilder og diagrammer, ofte fargekordinert etter hvor tykt røret er på de ulike stedene. På denne måten kan man ganske kjapt lage en teori om hvor de største risikoene ligger.
Utmerkelser
Deres innovative løsning for optimalisert drift og vedlikehold av vannrør har vakt oppmerksomhet i både norsk og utenlandsk media, og i forskningsuniverset.
I 2007 mottok BIT prisen for «Årets ingeniørbragd» av Teknisk Ukeblad for deres arbeid innen samfunnsnyttig forvaltning.
Norges forskningsråd tildelte i 2008 det første Nærings-PhD-stipendet, en ordning som lar ansatte ved bedrifter ta en PhD (doktorgrad) i teknologiske fag, til bedriften og Martin Hansen, en ung forskerspire.
Metoden deres er også patentert av Det Norske Veritas.
Csaba Lantos
Csaba Lantos (født 2. mai 1943) er en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Hoda Shaarawi
Hoda Shaarawi (arabisk: هدى شعراوي, født 23. juni 1879 i Minya i Egypt, død 12. desember 1947 i Kairo) er kjent som en ledende kvinneaktivist i det pre-revolusjonære Egypt. Hun var en pioner i den egyptiske kvinnebevegelsen og deltok aktivt i den nasjonale kampen mot den britiske okkupasjonen og mot delingen av Palestina. Hun blir kalt «den fremstående fruen».
Barndom
Faren hennes var Mohammed Sultan Pasha, president for den første egyptiske nasjonalforsamlingen. Han døde da hun var femten år gammel. Mora oppdro Hoda Shaarawi og oppmuntra henne til å lære seg Koranen utenat, studere vitenskap, tegning og musikk og til å elske kunst. Hun oppmuntret henne til å lære seg fransk og tyrkisk, og Hoda Shaarawi ble gitt kulturelle muligheter som bare ble unnet de færreste jenter i Egypt i hennes tid. På den tiden hadde ikke kvinner rett til utdanning.
Når Hoda Sharaawi ble tretten år ble hun giftet bort til fetteren sin, Ali Shaarawi Pasha. Hun fikk ikke vite om ekteskapet mer enn en halv time før det skjedde. Hun protesterte, men på den tiden hørte man ikke på jenters egne meninger. Ekteskapet ble det første sjokket Hoda Shaarawi støtte på i sitt liv, et sjokk som fikk henne til å reflektere over kvinners problemer i samfunnet. Hoda utmerket seg tidlig som en selvstendig jente, blant annet ved at hun selv gikk til butikken for å kjøpe klær i stedet for å få en skredder hjem til seg, slik sedvanen var i velstående hjem.
Politisk virksomhet
I 1909, før hun fylte tredve år, deltok hun i å opprette Mubarrat Mohammed Ali, en kvinnelig veldedighetsorganisasjon. I 1914 var hun blant de første som deltok i stiftelsen av Foreningen av utdannede egyptiske kvinner. Hun var i frontlinjen i kvinnedemonstrasjonene som fant sted 16. mars 1919 der kvinner fra velstående familier deltok og krevde frihet for kvinner og en slutt på det britiske protektoratet. I tillegg var hun leder av den kvinnelige sentralkomiteen til partiet Wafd fram til 1923. Historikere er uenige om hvorvidt hun trakk seg på grunn av egne uenigheter med Wafd eller om hun gikk ut fordi hennes ektemann Ali Shaarawi røk uklar med partiet. Uansett var ikke Shaarawi preget av fiendtlige holdninger til Wafd i hennes videre politiske arbeid og ble også omtalt i respektfulle former av partiets ledelse.
12. mars 1923 året grunnla hun den Egyptiske Kvinneunionen. Det var bare tolv medlemmer med fra stiftelsesprossessen i unionen, som ble ledet av Hoda Shaarawi, med Sharifa Riyad som visepresident og Ahsan al-Qousi og Ceza Nabrawi som sekretærer. Shaarawi tok i 1923 i mot en invitasjon til å reise til en konferanse for den Internasjonale Kvinneunionen i Roma. Dette var første gang kvinner representerte Egypt i en internasjonal sammenheng, og de egyptiske deltakernes bevissthet og kulturelle dannelse vakte oppsikt blant de internasjonale deltakerne som ikke forestilte seg at det kunne finnes slike fremstående, kultiverte kvinner i Egypt på den tiden.
Ved tilbakekomsten til Egypt foretok Hoda Shaarawi den aksjonen hun i ettertid er blitt mest kjent for. Etter å ha ankommet Alexandria ble hun overbevist av en av sekretærene i kvinneunionen, Ceza Nabrawi om å utnytte anledningen ved delegasjonens ankonst til hovedstaden kairo til å løfte av sløret (hijaben). Hoda Shaarawi gikk med på dette og hennes datters ektemann forsikret henne om at sløret ikke hadde noen plass i lovverket, men var en kulturell sedvane. Delegasjonen ankom togstasjonen i Kairo der de gikk ut av perrongen uten slør foran mange ventende kvinner. Aksjonen vakte stor oppsikt i egyptisk media og i det egyptiske samfunnet på den tiden og førte til sterke reaksjoner mot det mange så på som et religiøst islamsk påbud.
Sløret var ikke den eneste viktige saken for Hoda Shaarawi som også engasjerte seg for opplysning av kvinner. Hun krevde lik rett for menn og kvinner til utdanning. I 1924 åpnet hun den første videregående jenteskolen i Egypt der 24 jenter begynte å studere for å få et vitnemål some en forberedelse til universitetsstudier.
I 1926 krevde Hoda Shaarawi reformer av familielovgivningen, og hennes viktigste krav var å stramme opp ekteskaps- og skilsmisselovgivningen, men forslaget møtte for stor motstand fra de religiøse institusjonene i landet.
I 1944 stiftet Hoda Shaarawi den Arabiske kvinneligaen, et år før opprettelsen av Den arabiske liga.
Politiske ideer
Hoda Shaarawi og hennes tilhengere så opp til den europeiske kvinnebevegelsen. Videre var hun en sterk tilhenger av moderniseringen i Atatürk sitt Tyrkia med sekulariseringen etter Det osmanske rikets fall. Hun ønsket å fjerne gamle tradisjoner, forestillinger og lover som hindret likestilling og så opp til Atatürk som hun mente hadde vist verden at det var mulig å komme forbi disse hindringene også for orientalske land.
Når det gjaldt hindringene mellom østlig-vestlig samarbeid la hun generelt ansvaret på mennene. "Arbeid for å hindre krigens årsaker og krigens sår vil bli leget", sa hun. Men hun holdt kvinner like ansvarlige som menn ovenfor de politiske avgjørelsene som ble tatt og oppfordret kvinner til politisk deltakelse.
Hoda Shaarawi var en skarp motstander av den britiske okkupasjonen av Egypt. Videre var hun en tilhenger av arabisk nasjonalisme og dypt opptatt av Palestinaspørsmålet. Hun arbeidet for å vise at egyptiske jøder ble behandlet på likefot med alle andre innbyggere i Egypt og gikk sterkt i mot den jødiske bosettingen i Palestina. Da hun døde var det 15 dager etter FNs vedtak om deling av Palestina, en historisk begivenhet som fylte henne med sterk sorg.
Sveits’ historie
Opprinnelig ble Sveits bebodd av et keltisk-talende folkeslag kalt helvetiere som siden ga navn til landet, Helvetia. Fra år 15 f.Kr. kom Sveits inn under Romerriket. I folkevandringstiden strømmet germanske folkeslag fra nord inn i Alpelandet, alemannere i nordøst og burgundere i vest, noe som ble kimen til den språklige delingen av Sveits i en tysk og en fransk del. I tidlig middelalder ble området lagt inn under Frankerriket. Fra 1291 oppsto det gamle «edsforbundet», en løs sammenslutning av ulike landområder, som ble grunnlagt av kantonene Uri, Schwyz og Unterwalden, og ble holdt sammen av et frihetsbrev som ga selvstyre fra det tysk-romerske riket. Disse tre kantonene ble opprinnelsen til den senere staten Sveits, og Sveits' nasjonaldag den 1. august gjenspeiler denne begivenheten. I 1648 ble Sveits gjennom freden i Westfalen anerkjent av stormaktene som uavhengig. Selve navnet Sveits er avledet av Schwyz, den ene av de tre opprinnelige kantonene.
Med den franske revolusjonen kom indre motsetninger til overflaten. Deler av det vestlige Sveits ble lagt inn under Frankrike, resten ble besatt av franske styrker og i 1798 omgjort til et fransk lydrike, Den helvetiske republikken. Denne republikken ble kortvarig, og varte kun til 1803. Dagens Sveits fikk sin endelige utstrekning i 1815. I 1848 fikk Sveits en ny forfatning, som fortsatt er gjeldende. I løpet av de siste hundre år har en rekke internasjonale organisasjoner opprettet sitt hovedsete i Sveits, blant annet Det internasjonale Røde Kors, grunnet at Sveits har opprettholdt sin strenge nøytralitet i utenrikspolitiske spørsmål.
Tidlig historie
Arkeologiske funn antyder at jegere og samlere var bosatt i lavlandene nord for Alpene allerede på slutten av den paleolittiske perioden og ved neolittisk tid var området relativt tett bosatt. De eldste sporene av boplasser tilhører Moustérienkulturen, og i de grottene som disse bodde i er det funnet 50 000 år gamle rester av trekull. Det er også dokumentert jakt på rein av den samme kulturen i den eldre steinalderen. Parallelt med den yngre steinalderen spredte Rössenkulturen seg i nord og Cortaillodkulturen i sentrale Sveits samt i den vestlige delen, deretter kom Horgenkulturen.
Lidenskap (1954)
Lidenskap (originaltittel: Senso) er en italiensk romatisk dramafim fra 1954 regissert av Luchino Visconti. Manus er basert på Camillo Boitos novelle Senso. Filmen skildrer en tragisk kjærlighetshistorie fra italienernes frihetskamp mot østerrikerne i 1866. Den handler om forholdet mellom den italienske grevinne Serpieri og den østerrikske løytnant Mahler som blir desertør. Hovedrollene spilles av Alida Valli og Farley Granger.
Sveits’ historie
Tidlig historie
Rester av pilspisser fra bronsealderen, funnet i de grunne områdene i mange innsjøer er datert så tidlig som 3800 f.Kr. Rundt 1500 f.Kr. bosatte keltisktalende stammer seg i området. Raetere, som kanskje var beslektet med etruskerne fra Italia, levde i de østlige regionene mens de vestlige var besatt av helvetiene. Sistnevnte er beskrevet av Julius Cæsar i hans beretninger om gallerkrigene i De Bello Gallico. En viktig kulturgruppe var La Tène-kulturen, døpt etter et funnsted i nærheten av Neuchâtelsjøen. Kulturen ble etablert en gang på 600-tallet f.Kr. og sporene forsvinner en gang på 50-tallet f.Kr., omtrent på samme tid som Romerriket besatte Gallia.
Helvetiene bygde bosetninger på høydedrag ved bredden av innsjøer. Flere av disse oppida, flertall oppidum (befestet by), er blitt utgravd og dokumentert. De var dyktige håndverkere, hadde en utviklet metallindustri og kunstnerisk håndverk.
Navnet til helvetinene levde videre i det latinske navnet til landet, Helvetia, i middelalderen da latin var et fellesspråk i Europa. Den sveitsiske revolusjonen i 1798 var et opprør mot de opprinnelige kantonene og byene i det gamle edsforbundet, og deres makt over resten av landet. Opprørerne foretrakk det latinske Helvetia framfor det daglige tyske Schweiz og franske Suisse, og proklamerte Den helvetiske republikken. Navnet ble endret tilbake da revolusjonen feilet, men den latinske formen fortsatte å leve videre. Helvetia benyttes i dag som synonym for Sveits når navnet ikke skal være avhengig av et av de fire offisielle språkene. Helvetia kan også finnes på mynter og frimerker, mens forkortelse CH står for «Confoederatio Helvetica», og benyttes på biler og sveitsiske internett-domener.
Under de karolinske kongene ble føydalsystemet utbredt, og klostre og bispeseter ble viktige baser for å opprettholde systemet. Karolingernes rike ble i 843 delt i tre, en tredeling som også hadde virkning for den videre inndeling av Sveits: en vestlig del med Frankerriket, en midtre med Lorraine-Burgund-Italia, og en østlig som utviklet seg til Tyskland. Gjennom Traktaten i Verdun i 834 ble øvre del av Burgund (hvor den vestlige delen i dag er Sveits) en del av Lotharingia, mens Alemannia (den østlige delen) gikk til Ludvig den tyskes østlige rike. Sistnevnte område ble siden til Det tysk-romerske riket.
Under 900-tallets forfall var sarasenere (muslimske røverbander) i stand til å herje Wallis i Sveits. I 917 kom madjarere (ungarere) østfra og ødela Basel, og deretter det viktige kirkestedet Sankt Gallen i 926. Kun etter at kong Otto den store beseiret madjarerne i år 955 i Lechfeldslaget ble de sveitsiske områdene gjenforent med riket.
På 1100-tallet ble hertugene av Zähringen gitt makten over de delene av Burgund som ligger i dagens Sveits. De grunnla mange byer, blant annet Fribourg i 1157 og Bern i 1191. Dette tyske fyrstehuset gikk under da Hertug Berthold V døde i 1218. Fyrstehusets byer fikk etter dette status som reichsfrei (en føydal rettighet, hovedsakelig for bystater innenfor det tysk-romerske riket), mens hertugene av Kyburg fra kantonen Zürich sloss mot Huset Habsburg om kontrollen av landbruksområdene i de tidligere besittelsene til Zähringen.
Under Huset Hohenstaufen fikk alpepassasjene i Raetia og St. Gotthard-passet stor betydning. Sistnevnte ble spesielt viktig som direkterute gjennom fjellene. Kantoene Uri (i 1231) og Schwyz (i 1240) ble i henhold til reichsfreiheit gitt direkte kontroll over fjellpassene. Det meste av området Unterwalden tilhørte på denne tiden klostre som tidligere hadde blitt reichsfrei.
Da Huset Kyburg gikk til grunne, ga det Huset Habsburg muligheten til å bringe det meste av områdene sør for elven Rhinen under deres kontroll, og dette økte deres makt. Rudolf I av Tyskland, som ble tysk-romersk keiser i 1273, avskaffet statusen reichsfrei som var gitt til «skogkantonene» Uri, Schwyz, og Unterwalden. Disse mistet således sin uavhengighet og ble styrt av fogder.
Det gamle edsforbund (1291–1523)
Kontrollen med handelsveiene over Alpene, gjennom de sveitsiske områdene, var av strategisk betydning for Habsburgerne. Dalstrøkene Uri og Schwyz hadde bidratt i flere kriger i Italia; og som belønning for dette tilkjente den tysk-romerske keiseren Fredrik II disse områdene riksumiddelbarhet, henholdsvis i 1231 og 1240. Da hans etterfølger Rudolf I av Habsburg døde i 1291 fryktet folkene i Uri, Schwyz og Unterwalden at grevene av Habsburg på nytt ville ta makten i deres områder. De kom da sammen og sverget eder om hjelpe hverandre, «Eden i Rütli» (en eng på den vestlige bredden av innsjøen Vierwaldstättersee) mot enhver som forsøkte å undertrykke dem. De gikk sammen i et forbund, kjernen i det gamle sveitsiske edsforbundet, som er nedtegnet i forbundscharteret, et dokument som sannsynligvis ble skrevet etter at de kom til enighet en gang på 1300-tallet. Ved slagene ved Morgarten i 1315 og Sempach i 1386 beseiret sveitserne habsburgernes hær og edsforbundet fortsatte innenfor det tysk-romerske riket.
«Eden i Rütli» er den populære bakgrunnen for opprinnelsen til edsforbundet. En annen populær legende forteller om den sveitsiske nasjonalhelten Wilhelm Tell som sannsynligvis har sin opprinnelse fra omtrentlig samme tid, og som fikk politisk-kulturell betydning for sveitsisk historie, og for andre land. Wilhelm Tell var etter sigende en dyktig armbrøstskytter i tiden rundt 1307 hvor habsburgerne forsøkte å ta makten over Uri. Den nyoppnevnte guvernøren satte hatten sin på en påle i Altdorf og tvang lokalbefolkningen å bukke for den. Da Wilhelm Tell passerte uten å bukke, ble han arrestert. Han fikk valget om å slippe henrettelse om han skjøt et eple av hode på sin egen sønn. Tell gjorde så, men da han ble spurt om hva han ville ha gjort om han ikke hadde greid det og sønnen døde, svarte Tell at han ville ha skutt guvernøren. For dette svaret ble Tell arrestert, men greide å flykte og drepte senere guvernøren.
Wilhelm Tells ulydighet overfor den østerrikske guvernøren utløste et opprør og gjorde Tell til en helt. Det er dog ingen historiske bevis for at Tell noen gang har levd, skutt et eple fra sin sønns hode og drept en tyrannisk guvernør. Hans navn eller et tilsvarende navn er ikke nevnt i noe dokument fra denne tiden. Det var først bortimot 200 år senere da det sveitsiske edsforbundet var godt etablert at legenden om Wilhelm Tell opptrer i en krønike kalt Sarens hvite bok (skrevet i 1470) og i en ballade som priset Sveits militære suksess mot hertugen av Burgund (1476–1477). Wilhelm Tell ble populær som et symbol for den franske revolusjonen i 1789 og han ble det offisielle symbolet på seglet til den revolusjonære helvetiske republikken (1798–1803). Også revolusjonære russere på 1800-tallet og spanske republikanere på 1900-tallet refererte til Wilhelm Tell som et frihetssymbol.
Det ble utkjempet flere slag mellom sveitserne og Burgund. I et av disse, ved Nancy i 1477, falt burgunderhertugen Karl den modige. Internt hadde forbundet en del vanskeligheter med å holde sammen, men gjennom en overenskomst i 1481 bila byene og landkantonene striden. Edforbundet kjempet mot Det schwabiske forbundet, i 1499. Edforbundet kjempet med framgang, og gjennom freden i Basel ble edsforbundets uavhengighet anerkjent, og sveitserne slapp blant annet å betale skatt til det tysk-romerske riket. Den tysk-romerske rikskammerretten mistet også all innflytelse over de sveitsiske områdene.
Sveitsiske tropper hadde rykte på seg som sterke og uovervinnelige på 1400- og 1500-tallet, og rundt om i Europa var sveitsere på oppdrag som leiesoldater og livgardister, i en periode en viktig ekstranæring for et karrig og fattig land. I 1506 ansatte pave Julius II sveitsergarden, den ene av flere, for å vokte Den hellige stol, og denne tjenesten har fortsatt til den dag i dag. Gardistene ble kjent for sin bruk av hellebarden, et langskaftet stikk- og huggvåpen, som hadde sin opprinnelse i Sveits.
Utvidelsen av forbundet og deres rykte som uovervinnelige grunnet sveitsernes seirer i tidligere kriger fikk et tilbakeslag i 1515, da de ble beseiret i slaget ved Marignano. 1500-tallet ble innledet med konflikter mellom edsforbundet og Frankrike. Et fredsforslag 1521 økte Frankrikes innflytelse; blant annet fikk landet rett til å rekruttere soldater i Sveits.
Reformasjonen (1523–1648)
Mellom 1513 og 1798 var de tretten kantoner i edsforbundet. Det fantes også områder som var underlagt én eller flere kantoners fellesadministrasjon. En politisk forsamling for hele edsforbundet eksisterte også, Tagsatzung. Kantonenes forhold til den katolske kirke var det viktigste politiske spørsmålet på 1500-tallet. Reformasjonen ble begynnelsen på en lang rekke med stridigheter mellom de katolske og protestantiske kantonene, og det konstitusjonelle spørsmålet forble en kilde til konflikt på sveitsisk område fram til napoleonskrigene.
Noen av de fremste kritikerne av den katolske kirken, Huldrych Zwingli og Jean Calvin, var virksomme i Sveits på denne tiden. Huldrych Zwingli var prest i kirken Grossmünster i Zürich i 1518, og sluttet seg til reformasjonen i 1523. Zürich og fem andre kantoner brøt på 1520-tallet med den katolske kirken mens de resterende kantonene forble tro mot paven.
Genève utviklet seg på 1500-tallet til et sentrum for reformasjonen. Byen slo seg først sammen til et forbund med Bern og Fribourg på 1520-tallet. Kort tid etter kom Genève med i edsforbundet. Trebyalliansen kom først i stand for å få en felles front mot Savoia. I 1536 kom den franske reformatoren Jean Calvin til Genève. Genève utropte seg til republikk, men beholdt sine sterke bånd til edsforbundet. Calvin hadde brutt med den katolske kirke i 1532, men i ble i 1538 tvunget til å forlate byen. Calvin kom tilbake i 1541 og styrte Genève med det mål å skape en gudsstat i henhold til tanken om at velstand er Guds måte å belønne menneskelige dyder som flid og sparsommelighet. Calvins regime var strengt, og forbød blant annet sang og musikk, også orgelmusikk i kirken. I Calvins tid ble Genèveakademiet grunnlagt i 1559, og dette ble begynnelsen på det senere Universitetet i Genève.
Det ble utkjempet to borgerkriger mellom de reformerte og de katolske kantonene, de såkalte Kappelerkrigene (tysk: Kappeler Kriege), først i 1529 og deretter 1531. I den siste falt Zwingli på slagmarken. Freden som fulgte løste den religiøse konflikten på den måten at hver kanton på selvstendig vis kunne bestemme sin egen trostilhørighet.
Motreformasjonen ble ledet av kardinalen Carlo Borromeo. Han grunnla i Milano et eget seminar for å utdanne katolske, sveitsiske prester. Under motreformasjonen fikk de katolske kantonene en mektig alliert i den spanske regenten Filip II. I 1586 dannet de katolske kantonene alliansen Det gylne forbund (tysk: Der Goldener Bund), som innebar at de allierte kantonene inngikk en felles forsvarspakt mot indre og ytre fiender samt forsikret å holde fast på den katolske troen. Politisk vant katolisismen en seier da Bern måtte avgi Chablais og Pays de Gex til Savoia i 1567. Katolikkenes posisjon var sterk, men den ble brutt i 1712 i en religionskrig mot de protestantiske kantonene.
Under tredveårskrigen var Sveits relativt sett «en oase av fred og framgang» i det krigsherjede Europa, hovedsakelig på grunn av at alle stormaktene i Europa var avhengige av sveitsiske leiesoldater, og at de dermed ikke ville at Sveits skulle falle i hendene på fienden. Sveitsiske hærførere som Jörg Jenatsch og Johann Rudolf Wettstein deltok aktivt i krigen. Graubünden, den største, østligste og tynnest befolkede kantonen i Sveits, deltok også i krigen fra 1620, noe som førte til at de mistet Valtellina til Italia i 1623.
Ancien Régime 1648–1798
Etter freden i Westfalen i 1648 ble Sveits anerkjent som uavhengig fra det tysk-romerske riket. Valtellina ble igjen lagt inn under Graubünden etter tredveårskrigen, og forble så inntil grunnleggelsen av Den cisalpinske republikk av Napoléon Bonaparte i 1797.
I 1653 gjorde bøndene i områdene Luzern, Bern, Solothurn og Basel opprør på grunn av en devaluering av valutaen. Selv om myndighetene sendte soldater mot bondeopprøret, gjorde de likevel en del innrømmelser slik som skattereformer, men hendelsen forhindret i det lange løp en utvikling mot eneveldet, slik det skjedde i andre deler av Europa. De religiøse motsetningene lå likevel og ulmet, og eksploderte på nytt i slaget ved Villmergen i 1656 og 1712.
Revolusjonære strømninger spredte seg til Sveits fra Frankrike etter 1789 gjennom blant annet agitatorene Peter Ochs og Frédéric-César de La Harpe. Ochs mål var å erstatte edsforbundet med en moderne, sentralstyrt stat etter fransk mønster der kantonenes selvstyre ble svekket. Da franske tropper marsjerte inn i Sveits våren 1798, utropte Peter Ochs Den helvetiske republikken den 12. april 1798 fra rådhusbalkongen i Aarau. Denne byen ble også republikkens hovedstad.
Den franske tiden 1798–1814
Etter å ha blitt besatt av en fremmed makt og ha vært avhengig av utenlandske styrker for beskyttelse, ble Den helvetiske republikken meget upopulær. Dette førte til tunge økonomiske og politiske problemer og flere opprør. I 1813, da den franske krigslykken snudde, etter at Napoleon ble beseiret i Russland og i folkeslaget ved Leipzig, ble den desentraliserte regjeringeformen fra før 1798 gjeninnført. Ved Wienerkongressen i 1815 garanterte datidens stormakter sveitsisk nøytralitet. I praksis gikk Sveits tilbake sine gamle føydale strukturer, skjønt kantonene Sankt Gallen, Graubünden, Aargau, Thurgau, Tessin og Vaud forble frie medlemsstater av forbundet istedenfor deres gamle status som tilknyttede medlemmer eller underlagt områder. Kantonene Wallis, Neuchâtel og Genève, som hadde blitt annektert av Frankrike i 1798, ble igjen innlemmet i Sveits. Landet bestod deretter av 22 kantoner med grenser som fortsatt er gyldige.
Sveits som statsforbund 1814–1847
I henhold til den nye forfatningen dannet kantonene et løst sammensatt statsforbund. Under presset fra de revolusjonære strømningene som rådde i Europa på 1830-tallet, fikk liberalismen fotfeste også i Sveits, spesielt i de tradisjonelt protestantiske kantonene. Kantonene trakk i ulike retninger, økonomisk og konfesjonelt og motsetningene kulminerte i en borgerkrig, Sonderbundskrieg, i 1847 mellom de protestantiske og katolske kantonene. Det umiddelbare grunnen var at de syv katolske kantonene to år tidligere hadde brutt ut og dannet et «separatistforbund», Sonderbund. Krigen varte mindre enn en måned, og de mer folkerike protestantiske kantonene gikk av med seieren. Det var mindre enn hundre omkomne, og bortsett fra et lite opprør var dette den siste væpnede konflikten mellom sveitsere.
Som en konsekvens av borgerkrigen fikk Sveits en statskonstitusjon i 1848, og gjennom en grunnlovsendring i 1874 ble prinsippet om folkeavstemninger for nasjonale beslutninger innført. Loven etablerte også statlig ansvar for forsvar, handel og rettslige forhold, og overlot alle andre saker til regjeringene i kantonene. Fra denne tiden og i løpet av 1900-tallet har Sveits hatt en kontinuerlig politisk, økonomisk og sosial framgang på de fleste områder.
Verdenskrigene (1914–1945)
De europeiske stormaktene respekterte Sveits’ nøytralitet i løpet av den første verdenskrigen, skjønt Grimm-Hoffmann-affæren kom nært i å sette spørsmålstegn ved den. Kunstbevegelsen dadaisme i Zürich i 1917 var i sitt vesen en kulturell reaksjon på krigens meningsløshet, fremmet av landflyktige i Sveits. Lenin var også landflyktig i Zürich, og derfra reiste han direkte til Petrograd for å lede den russiske revolusjonen.
I løpet av den andre verdenskrigen la Nazi-Tyskland detaljerte planer om å invadere Sveits, men planene ble aldri satt ut i livet. Sveits greide å holde seg uavhengig gjennom en kombinasjon av militær avskrekkelse og økonomiske innrømmelser til Tyskland. Etter hvert som krigen utviklet seg ble en potensiell tysk invasjon dessuten stadig mer usannsynlig. Ulike forsøk fra Sveits' lille naziparti på å få i gang et Anschluss med Tyskland var totalt mislykkede, hovedsakelig grunnet Sveits’ kulturelle arv, sterke nasjonalfølelse, og den lange tradisjonen med direkte demokrati og borgerrettigheter. Den sveitsiske pressen var ofte kritisk til Nazi-Tyskland, og skrev harmdirrende ledere mot nazistene. Under general Henri Guisan ble det beordret en massiv mobilisering av de militære styrker. Den sveitsiske militære strategien ble endret fra et statisk forsvar av grensene for å beskytte de økonomiske sentrale områdene til en strategi med taktisk tilbaketrekning til langt opp i fjellene ved sterke befestninger med forsyninger for lang tid, noe som ville vanskeliggjøre en potensiell invasjon. Sveits var et sentralt område for gjensidig spionasje for begge sider av krigen, og landet fungerte ofte som et fristed der de krigførende partene kunne kommunisere.
Sveits' handel ble blokkert av både de allierte og aksemaktene. Begge sider utøvde press på Sveits for at landet ikke skulle bedrive handel med den andre parten. Økonomisk samarbeid og lån til Det tredje riket varierte i henhold til sannsynligheten av en invasjon og tilgjengeligheten av andre handelspartnere. Da en viktig jernbaneforbindelse gjennom Vichy-Frankrike ble hardt ødelagt i 1942 ble Sveits etterlatt fullstendig omringet av aksemaktene. Vitale jernbanetunneler gjennom Alpene mellom Tyskland og Italia var under sveitsisk kontroll. Sveits’ viktigste eksportprodukter i løpet av verdenskrigen var presisjonsverktøy for maskiner, klokker, juvellager (benyttet i bombesikter), elektrisitet, og meieriprodukter. Sveits støttet seg på handel for halvparten av sine matvarebehov og for det aller meste av sitt brennstofforbruk.
I løpet av krigen var sveitsisk franc den eneste gjenværende valuta i verden av betydning som kunne veksles uavhengig av de stridende blokkene, og både de allierte og aksemaktene solgte store mengder gull til Den sveitsiske nasjonalbank (SNB). Mellom 1940 og 1945 solgte den tyske Reichsbank gull til en verdi av 1,3 milliarder franc til SNB i bytte for sveitsisk franc og annen valuta. Gull til en verdi av flere hundre millioner franc kom fra plyndringer av sentralbanker i de tyskokkuperte landene. 581 000 franc i gull ble tatt fra ofre i konsentrasjonsleirene i Øst-Europa og solgt til sveitsiske banker. Totalt sett bidro handelen mellom Tyskland og Sveits til rundt 0,5 prosent av den tyske krigsinnsatsen, men bidro ikke i betydelig grad til å forlenge krigen.
I løpet av krigen internerte Sveits rundt 300 000 flyktninger. 104 000 av disse var utenlandske soldater som ble internert i henhold til nøytrale staters rettigheter og plikter gitt i Haag-konvensjonen. De øvrige var utenlandske sivile, og disse ble enten internert eller gitt oppholdstillatelse. 60 000 av flyktningene var sivile som rømte for unngå forfølgelse fra nazistene. Av disse var mellom 26 000 og 27 000 jøder som fikk oppholdstillatelse mot slutten av krigen, men mer enn 30 000 jøder ble avvist ved grensen i løpet av krigen. Selv om Sveits var det siste frie land på det europeiske kontinentet var Sveits alt annet enn et trygt sted for flyktninger grunnet Sveits lille størrelse og svake posisjon overfor Tyskland.
I 1996 ba den sveitsiske presidenten Kaspar Villiger formelt om unnskyldning til verdens jøder for landets oppførsel overfor jøder som var på flukt før og under den andre verdenskrigen.
Det var en moderat polarisering i Sveits i løpet av den andre verdenskrigen. Noen var pasifister, noen tok politisk side til venstre eller til høyre, mens andre støttet seg til sin språkgruppe hvor de fransktalende områdene hovedsakelig støttet de allierte, mens noen i de sveitsisk-tyske områdene støttet aksemaktene. Regjeringen forsøkte å hindre aktivitetene til partier og fraksjoner i Sveits som ble vurdert som ekstreme eller som noen forsøkte å ødelegge nasjonens enhet. De sveitsisk-tyske områdene bevegde seg språklig vekk fra standard høytysk, slik det ble snakket i Tyskland, og la større vekt på lokale sveitsiske dialektene.
Kontroversen ved et kollektivt søksmål i Brooklyn i New York over jødiske formuer på bankkonto i Sveits på 1990-tallet førte til at den sveitsiske regjeringen satte i gang en dyptgripende forskningsstudie over Sveits’ samhandling med nazi-regimet. Den endelige rapporten fra en uavhengig, internasjonal forskergruppe, kjent som Bergier-kommisjonen, ble utgitt i 2002.
Etter 1945
Etter den andre verdenskrigen overveide sveitsiske myndigheter å lage en sveitsisk atombombe. Ledende atomfysikere ved sveitsiske institutter som Paul Scherrer gjorde det klart at prosjektet var realistisk, og i 1958 fastslo en folkeavstemning at flertallet ønsket en sveitsisk atombombe. Ikkespredningsavtalen (NPT-avtalen) av 1968 ble senere sett på som et gyldig alternativ, og bomben ble aldri realisert.
Det sveitsiske forbundsrådet, valgt av parlamentet, ble fra 1959 dannet av medlemmer av de fire store politiske partiene: Freisinnig-demokratische Partei (de protestantiske fridemokratene), Christlichdemokratische Volkspartei (de katolske kristen-demokratene), Sozialdemokratische Partei (de venstreorienterte sosialdemokratene), og Schweizerische Volkspartei (bondepartiet, senere et høyreorienterte folkeparti) eller ), noe som hovedsakelig skapte et system uten politisk opposisjon av betydelig størrelse (se Konkordanssystemet i Sveits).
Det er bemerkelsesverdig at Sveits med sine lange tradisjoner med direkte demokrati at kvinner fikk stemmerett så sent som i 1971. Kravet om kvinnelig stemmerett går dog lang tid tilbake i Sveits. I 1886 forsøkte kvinner i Zürich seg med et nytteløst opprop for kvinners rett til å stemme. I 1893 krevde den sveitsiske foreningen for kvinnelige arbeidere rett til stemmerett. Sveits' sosialdemokratiske parti satte kvinnelig stemmerett på partiprogrammet i 1904. I 1912 krevde sosialdemokratene kvinnelig stemmerett i kantonen Sankt Gallen, men ble blokkert av et flertall av de liberale og konservative medlemmene av parlamentet. Tilsvarende krav i andre kantoner førte heller ikke fram. I årene 1920 og 1929 forente konservative kvinner seg og argumenterte for en skille mellom kvinners og menns arbeid: «Kvinner bør holde seg i hjemmet».
Den første folkeavstemning i en kanton som støtter kvinners rett til å stemme var i den tyskspråklige kantonen Basel. I 1969 fulgte den italiensktalende kantonen Ticino i det sørlige Sveits etter. I opprørsåret 1968 var det studentopptøyer mot det bestående over hele Europa, og Sveits besluttet atter en gang å holde en folkeavstemning for kvinners rett til å stemme, blant annet for å komme Det europeiske råd i møte i henhold til menneskerettigheter.
Den 7. februar 1971 ble det flertall for stemmerett for kvinner på nasjonalt nivå, da 621 109 (66 %) stemte ja og 323 882 (34 %) gikk imot. Flere kantoner hadde allerede gitt kvinner stemmerett på kantonalt nivå. Det var likevel flere kantoner i det sentrale og det østlige Sveits som hadde nei-flertall. Ved parlamentsvalget den 31. oktober ble 11 kvinner (5,5 %) valgt inn i parlamentet. I 1984 ble den første kvinne medlem av Sveits’ regjering og forfatningen ble ratifisert året etter ved folkeavstemning som ga like rettigheter for menn og kvinner.
Sveits’ rolle i mange internasjonale organisasjoner har bidratt til å dempe landets opptatthet av sin nøytralitet. Sveits ble medlem av De forente nasjoner i 2002, og er det eneste landet som har blitt medlem etter en folkeavstemning.
Sveits er ikke medlem av Den europeiske union, men ble medlem av EFTA i 1960. Sammen med Liechtenstein har Sveits vært omgitt av EU-land siden Østerrike ble medlem i 1995. Etter en folkeavstemning i 2005 godtok sveitserne Schengen-traktaten og Dublin II-konvensjonen. Schengentraktaten trådte i kraft til lands i Sveits den 12. desember 2008. Ved flyplassene opphørte passkontrollen for reisende fra andre Schengenland den 29. mars 2009.
Hans-Petter Thøgersen
Hans-Petter Thøgersen (født 15. april 1963) er norsk dramatiker og medlem av Norske Dramatikeres Forbund. I 2012 fikk han arbeidsstipend fra forbundet.
Dag Rødsand
Dag Arnljot Rødsand (født i Svolvær 27. september 1943, død 3. desember 1995 på Jeløy ) var en norsk grafiker og billedkunstner.
Jesper Flintegård Schøyen
Jesper Flintegård Schøyen (født 1993) er en norsk skuespiller. Han spilte hovedrollen i den norske thrilleren Thomas P., en TV-serie i 11 deler som ble vist på NRK høsten 2007. Han bor i Horten og pendlet fra Horten til  Oslo under innspillingen høsten 2006 etter at han på en audition var blitt plukket ut til rollen.
Jesper Flintegård Schøyens var tv-debutant som skuespiller i 11.01.2006 i tv-serien SuperG på nrk1. Etter flere opptredener på SuperG var han med på fabrikken, sommeråpent, Amigo, superåpning, Thomas P inkl flere intervjuer og reportasjer.
Dag Rødsand
Rødsand arbeidet både med xylografi, tresnitt, litografi og serigrafi, tidvis i kombinasjon. Hans arbeid med xylografi forefinnes blant annet i utgivelser med lyrikeren Terje Johanssen, og hans utsmykking av Bodø sykehus er basert på eksperimenter med trykking av lakkfarge på pleksiglass. Rødsand utviklet også høytrykksteknikken sinkografi, og beskjeftiget seg med håndproduserte bøker, delvis kalligraferte, og med originalgrafikk. Rødsand var også illustratør til bl.a. Jostein Nyhamars Petter Dass i utvalg, Cappelen,1977 og Lofodens Beskrivelse fra Nordlands Trompet samme året.
Kunstneren holdt sin første separatutstilling i Svolvær i 1966. Siden deltok han på utstillinger over hele landet, og hans bilder er innkjøpt av bl.a. Nasjonalgalleriet og Norsk Kunstmuseum. I 1974 mottok han Nordland fylkes aller første kulturpris. En biografi er å finne i Vågan historielags årbok, av Per Jul Rødsand (2001).
Retoriske hovedfunksjoner
Med de retoriske hovedfunksjonene (officia oratoris), også kjent som talerens tre oppgaver eller plikter, beskriver Cicero idealtaleren.
Idealtaleren skal;
Disse begrepene kan også kombineres med Aristoteles bevismidler. Belæring skjer gjennom logos, behag oppnås gjennom talerens gode karakter (ethos), og publikum beveges gjennom pathos.
Teknikk
Teknikk (gresk, techne, håndverk, dyktighet, kunst) er en måte å gjennomføre en oppgave på som i utgangspunktet ikke er åpenbar eller enkel.
Gábor Bodó
Gábor Bodó (født 5. august 1941, død 8. juli 2011) var en ungarsk volleyballspiller.
Han representerte Ungarn under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor han ble nummer 6.
Begnadalen
Begnadalen er både et dalføre sør i Valdres, en bygd, en grend og et kirkesogn i Sør-Aurdal kommune, i Innlandet fylke. Dalføret strekker seg langs begge sider av Begnaelva, nordover fra grensen mot Ådal i Ringerike kommune.
NRK sportens førstedame Karen-Marie Ellefsen er født og oppvokst i Begnadalen, men flyttet til Oslo i ung alder.
Det bor 525 innbyggere i bygda.
Wimbi Dira Airways
Wimbi Dira Airways er et flyselskap i Den demokratiske republikken Kongo. Flyselskapet opererer med rute-, charter- og fraktflyvninger. Flyselskapets hovedkontor ligger i Kinshasa. Flyselskapet har forbud mot og fly i EU. Wimbi Dira har 270 ansatte.
Weehawken
Weehawken er en bydel i Hudson County, New Jersey. I USAs folketelling i 2000 hadde bydelen et folketall på 13 501. Weehawken ligger langs vestbredden av Hudsonelva, tvers overfor Manhattan og sør for «New Jersey Palisades», en rekke med bratte klipper. Weehawken er også det vestlige endepunktet for Lincoln-tunnelen.
Affracourt
Affracourt er en kommune i departementet Meurthe-et-Moselle i regionen Grand Est øst i Frankrike. Innbyggerne kalles for Affracurtiens.
Weehawken
Weehawken er svært urban og befolkningstettheten er blant de høyeste i USA. Weehawken er stort sett et boligområde, med familiehus på små tomter.
Affracourt
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Affracourt
Weehawken
Skrått gjennom Weehawken går John F. Kennedy Boulevard East (lokalt bare kjent som Boulevard East), en naturskjønn gate som går langs de østlige klippene av The Palisades. Med den smale Hamilton park på sin høyre side så gir den en flott utsikt over Hudson River og Manhattan. Om sommeren er parken og dens berømte bakgrunn populære fotoobjekt.
Den 11. juli 1804 duellerte Alexander Hamilton og Aaron Burr i Weehawken, Hamilton ble dødelig såret og døde dagen etter.
Liste over elver i Møre og Romsdal
Dette er ei liste over elver i Møre og Romsdal fylke.
Elver og vassdrag i Møre og Romsdal
Vassdragsnaturen i Møre og Romsdal er markert forskjellig fra sør til nord. Lengst sør, på Sunnmøre, finner vi de typiske vestlandselvene: Korte og strie, med stort fall fra fjell til fjord. Spesielt for Sunnmøre er også at avstanden fra fjordene til vannskillet mot Østlandet er svært kort, og de større elvene vi ellers finner i Vestlandets indre fjordstrøk er her fraværende. Lenger nord, i Romsdal og på Nordmøre, flytter vannskillet seg igjen lenger østover, og her ligger også fylkets fire største elver på rekke og rad: Rauma, Eira (Aura), Driva og Surna. Både Rauma, Aura og Driva har sine kilder og store deler av nedbørfeltet i nabofylkene. På Nordmøre er også fjellene lavere, og landskapet her, inkludert elver og vassdrag, minner gradvis mindre om Vestlandet og mer om landskapet i Trøndelag lenger øst.
Liste over elver
Hver linje inneholder elvas navn og hvor den munner ut. Sideelver er innrykket i forhold til hovedelva. Sideelver er listet i den rekkefølge de munner ut i hovedelva, regnet fra munningen til kilden. Lista er begrenset til elver med nedbørfelt over 20 km² eller middelvannføring over 1,00 m³/s.
For bedre oversikt er lista delt opp i tre distriktsvise avsnitt: «Sunnmøre», «Romsdal» og «Nordmøre». Større vassdrag er skilt ut i egne avsnitt.
Lista omfatter kun elver som helt eller delvis ligger i Møre og Romsdal.
Surna
Elver i kursiv befinner seg i Trøndelag, men er tatt med i lista for oversiktens skyld.
Fartsgrenser i Tyrkia
Fartsgrenser i Tyrkia er 50 km/t innen tettbygd strøk og 90 km/t utenfor tettbygd strøk, med mindre noe annet er skiltet.
På motorveier kan fartsgrensen være skiltet opp til 120 km/t. Fartsgrensene kan avvike fra det som er skiltet for bestemte typer kjøretøy, for eksempel tyngre kjøretøy.
Marina Canetta
Marina Canetta (født 1. april 1989) er en brasiliansk bueskytter.
Reyon Kay
Reyon Julian Teava Kay (født 10. desember 1986) er en newzealandsk skøyteløper.
Han representerte New Zealand under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hans beste resultat var nummer 26 på 1500 meter.
Frank Tuttle
Frank Tuttle (født 6. august 1892, død 6. januar 1963) var en regissør og skribent fra Hollywood som regisserte over 70 filmer i en karriere som varte fra begynnelsen av 1920-tallet til hans siste film Island of Lost Women i 1959.
Tuttle døde i 1963, i en alder av 70 år, og ble Tuttle gravlagt ved Westwood Village Memorial Park Cemetery i Los Angeles, California.
I dragens klør
I dragens klør er en norsk roman, utgitt som bok nummer 2 i den 83 bind store serien om western-helten og US-marshalen Morgan Kane. Boka ble lansert i 1966, skrevet av forfatteren Kjell Hallbing under pseudonymet Louis Masterson, utgitt på forlaget Bladkompaniet.
Richard Garcia
Richard Garcia (født 4. september 1981 i Perth) er en australsk fotballtrener og tidligere fotballspiller. Han har tidligere spilt for både West Ham United FC, Leyton Orient FC (lån), Colchester United FC og Hull City AFC.
I dragens klør
Mottagelsen av boka
I dragens klør kom ut før Kane-serien var blitt den store salgsuksessen, da bøkene fortsatt ble utgitt i nokså normale pocket-opplag på 12 000–16 000 eksemplarer. Men da serien for alvor slo an fire-fem år senere, ble I dragens klør trykket opp i stadig nye opplag. Mens den fortsatt ble utgitt i Bladkompaniets opprinnelige pocket-serie, kom boka i minst seks opplag. I tillegg ble den solgt i hardcover-versjon da Bladkompaniet i årene 1972–1974 lanserte serien i innbundet utgave, med to bøker i hvert bind.
Richard Garcia
West Ham United
Mens han studerte i Perth spilte han for FC Balcatta, en lokal klubb som holder til i Perth. Garcia var et produkt av det berømte West Ham United-ungdomsakademi, før han flyttet fra Australia til Storbritannia for å bli med på fotballaget «Hammers» i en alder av femten år, etter å ha blitt oppdaget av en britisk talentspeider.
Hollywood Nights (sang)
«Hollywood Nights» er en sang skrevet av Bob Seger som ble spilt inn og gitt ut på albumet Stranger in Town med Bob Seger i 1978. Sangen ble også gitt ut på singel senere samme år.
Richard Garcia
Colchester United
Garcia signerte en kontrakt med Colchester United i september 2004 for en ukjent overgangssum, og gjorde sin debut for laget samme måned mot motstanderen Swindon Town. Han fortsatte med å spille 30 kamper i 2004/2005-sesongen, der han til sammen scoret seks mål for Colchester United. Sesongen etter spilte Garcia en viktig rolle for å hjelpe klubben til en andreplass i League One og den senere opprykkingen til Football League Championship.
I dragens klør
Mottagelsen av boka
Bokserien ble populær også utenfor Norge. Etter hvert kom I dragens klør på mange språk: I Sverige ble den gitt ut i 1971 på B. Wahlströms Bokförlag under tittelen Skoningslös jakt og i England samme året på Corgi Books som The claw of the dragon. I 1971 kom den ut i Danmark på Bogforlaget Jaro som Dragens kløer, i Finland på Otava i 1973 som Lohikäärmeen kynsissä, i Tyskland i 1975 i Pabel Verlags serie ‘Star Western’ som In den klauen des Drachen, i Spania i 1976 på Garbo Editorial som La garra del dragón, i Frankrike i 1979 på Librairie des Champs-Elysées som Dans les griffes du dragon og i Nederland i 1982 på Aktie-Pockets som In de klauwen van de draak. Island fikk sin utgave på Prenthusið - Í klóm drekans.
Richard Garcia
Colchester United
Garcias fotballsesong ble noe avkortet av en skade i kneet som oppstod i mars 2006, og som senere krevde en omfattende operasjon. Etter slutten av sesongen signerte Garcia en ny kontrakt med samme klubb. I august 2006 scoret han det første målet for Colchester i 2006-2007-sesongen i Championship under åpningskampen deres mot Birmingham City.
I dragens klør
Senere utgivelser
Da Bladkompaniet i 1991 ga ut serien på nytt, besluttet de å publisere bøkene i kronologisk rekkefølge, der man begynte med Kanes fødsel og sluttet med Den siste jakten. Boken I dragens klør ble derfor utgitt i et dobbeltbind i bok nr. 9, sammen med Uten nåde. Da Bladkompaniet/Schibstedforlagene i årene 2002–2008 gjenutga bøkene i dobbelt-pocket, kom I dragens klør i 2003 som bok 16 i bind 15–16.
Richard Garcia
Hull City
Til tross for tilbud om en ny avtale i Colchester valgte Garcia å signere en treårskontrakt med Hull City den 2. juli 2007. Han gjorde sin ligadebut for Hull City mot Plymouth Argyle i august 2007, og han scoret sitt aller første mål i den neste kampen i 3-0 seieren over Crewe Alexandra. Garcia returnerte til Premier League som en mer erfaren fotballspiller etter at Hull City sitt opprykk etter deres seier deres motstander Bristol City i mai 2008.