cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harald Hårfagre
Dødsfallet
Med dette som kilder, har det vært gjettet på at han ble gravlagt der Haraldsstøtten i Haugesund nå er reist, men det er i beste fall svært usikkert.
Dødsåret
Etter Are Frodes kronologi, etter tolkningen til Ólafía Einarsdóttir, døde han i 931 eller 932.
Achalasi
Kirurgisk behandling
Et kirurgisk inngrep gjøres ved en snitting i lukkemuskelen for å gjøre denne svakere. Tidligere var et slikt inngrep en stor operasjon som ofte ble utført gjennom ryggen. Nå kan dette utføres med kikkhulls-kirurgi.
Beklageligvis er virkningen av de overnevnte kirurgiske- / blokking / toksikologiske behandlingsformene for de fleste relativt kortvarig, og må evt gjentas. Langtidseffekten av gjentatte behandlinger er ikke dokumentert.
Cannabis-behandling
Virkestoffene i Cannabis, THC og CHB, har en gunstig, avslappende effekt på muskulatur i spiserør og spiserørets lukkemuskel. Dette medfører at pasienten etter inntak av riktig dosering av THC og CHB kan spise tilnærmet normalt og mat blir ikke så lett sittende fast i spiserøret. Pasienter som begynner på cannabis-behandling opplever ofte at virkningen først inntreffer etter en tids behandling.
Positive effekter
Vekttap reduseres eller elimineres, mat blir ikke sittende fast i spiserør, ingen reflux under søvn, intet ubehag av trykk i mage/spiserør.
Negative effekter
Cannabis kan føre til avhengighet. Man kan utvikle toleranse for cannabis. Pr feb 2021 tilbys ikke slik behandling i Norge. Virkningen er kortvarig.
Tilbakefall
Det er ikke uvanlig at achalasi-pasienter får tilbakefall etter en tid, og må inn til ny behandling.
Arvelighet
Forskning har ikke klart å bevise at achalasi er arvelig, men det finnes en del tilfeller der tilstanden har dukket opp i flere påfølgende generasjoner.
Pietro Pavan
Han ble kreert til kardinal i 1985 av pave Johannes Paul II, med San Francesco di Paola ai Monti som tittelkirke.
Hippolytos (drama)
Hippolytos (gresk: Ἱππόλυτος) er et skuespill fra 428 f.Kr., skrevet av den greske dramatikeren Evripides, en av de tre store tragedieforfatterne i den greske antikkens litteratur. Hovedpersonen er Hippolytos, en uekte sønn av Thesevs som er kjent fra flere mytologiske fortellinger. Stykket ble først framført under den årlige Dionysiafestivalen i Athen, og dreier seg om død og ære som følge av kjærlighetsforviklinger i gudenes regi. Gudinnene Afrodite, som representerer lyst og kjærlighet, og Artemis, som representerer jakten, men også ærbarhet, deltar i handlingen.
Handling
Historien foregår i byen Troezen, hvor Athens konge Thesevs lever i ett års frivillig eksil etter å ha begått et drap. Thesevs uekte sønn Hippolytos har blitt oppfostret her hos kong Pittheus. Afrodite har forhekset Faidra (Thesevs’ hustru og Hippolytos stemor) til å forelske seg i Hippolytos, som hevn for at Hippolytos avviste Afrodite. Hippolytos dyrker jakt og ærer spesielt jaktens gudinne Artemis. Faidra blir syk av kjærlighetssorg, men hennes æresfølelse holder henne unna Hippolytos. Til slutt må hun betro seg til ammen, som i sin tur bryter sitt taushetsløfte og forteller det til Hippolytos. Han avviser Faidras kjærlighet, og Faidra tar sitt eget liv i skam. Thesevs tror at selvmordet skyldes vanære fordi Hippolytos har forgrepet seg på stemoren, noe som bestyrkes av et brev Faidra har etterlatt seg. Taushetsløfter fra flere av partene gjør at bare tilskuerne kjenner hele historien. Hippolytos forvises av faren, men blir dødelig såret av en okse. Artemis forklarer Thesevs hva som har skjedd, og far og sønn forlikes i sluttscenen, før Hippolytos dør.
Tema
Evripides skildrer en Hippolytos som nekter å ære gudinnen Afrodite, og filologen Albin Lesky karakteriserer dette som hybris – hovmod. Stykket skildrer også Faidra som en «dypt ulykkelig kvinne som ikke selv har skyld i sin tilstand. Gudene og skjebnen har kastet forelskelsen på henne. Sin egen skjebne kan ingen løpe fra, mente man i det gamle Hellas».
I senere kultur
Det samme mytologiske stoffet er benyttet av den romerske dikteren Seneca den yngre i tragedien Phaedra fra 54 e.Kr.
Skuespillet ble filmatisert i 1962 i en amerikansk innspilling med navnet Phaedra. Filmen ble regissert av Jules Dassin og med Melina Mercouri og Anthony Perkins i hovedrollene.
Norsk Undervisningsforbund
Norsk Undervisningsforbund er et tidligere norsk fagforbund, etablert i 1892 som Filologenes og realistenes landsforening. NUFO er i dag en del av Utdanningsforbundet.
I 1892 dannet lærerne i den høyere skolen Filologenes og realistenes landsforening, som senere ble Norsk Lektorlag (må ikke forveksles med det nåværende Norsk Lektorlag), deretter Norsk Undervisningsforbund (NUFO). I 1993 sluttet NUFO seg sammen med Norsk Faglærerlag, Norges Handelslærerlag og Norsk Spesiallærerlag og dannet Lærerforbundet. i 2001 slo Lærerforbundet seg sammen med Norsk Lærerlag og dannet Utdanningsforbundet.
Ved sammenslåingen i 1993 var Magne Songvoll leder i forbundet.
Tier
Tier kan referere til:
Krog
Krog er norske slekter.
Krog fra munken og Ketil Krok
En av de er sagt å nedstamme fra en Christen Krog som muligens var munk på Hamar, og efter eget sigende, etterkommer av Ketil Krok, som i Harald Hardrådes saga.
Om "Krogerne"
Den danske slektsgranskeren Iver Hirtzholm (1635–96) anførte følgende om "Krogerne":
Fra Lauritz Krog i Holmedal
En del årstall er omtrentlige
Krog fra Danmark
Fra Danmark har vi Lars Andersen Krog (1636–1700) i Kjær i Nordjylland, hvis sønnesønn Andreas havnet i Orkdal:
Krohg fra Krok
Fra gården Krok (Krog) i Høland følger en slekt. Den har omkring 1800 begynt å kalle seg Krohg
Albatross (golf)
På engelsk kalles albatross også double eagle.
Par (score)
Andrew Russell, 15. hertug av Bedford
Andrew Ian Henry Russell (født 30. mars 1962) er en britisk adelsmann. Han er den femtende hertug av Bedford. Han arvet tittelen etter sin far i 2003.
Han ble utdannet ved Harrow og Harvard og tok en bachelorgrad ved sistnevnte institusjon. Inntil bestefarens død i 2002 hadde han ærestittelen lord Howland av Streatham; han fikk så ærestittelen marki av Tavistock.
Hertugen er gift med Louise Crammond. Paret har en datter, lady Alexandra og en sønn, lord Tavistock.
Familien er bosatt på hertugenes sete, Woburn Abbey i Bedfordshire. Hertugen rangerte som nr. 102 på Sunday Times Rich List i 2005, med en anslått formue på 490 millioner pund.
Giovanni Panico
Giovanni Panico (født 12. april 1895 i Tricase ved Ugento i Italia, død 7. juli 1962 samme sted) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og var nuntius i Portugal da han ble utnevnt til kardinal i 1962 av pave Johannes XXIII. Drøyt en måned etter han mottok den røde kardinalshatten døde han.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alois Grillmeier
Alois Grillmeier (født 1. januar 1910 i Pechbrunn i bispedømmet Regensburg i Tyskland, død 13. september 1998 i Unterhaching i Bayern) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Bakgrunn
Alois Grillmeier var sønn av bonden Joseph Grillmeier (født 1874 i Pechbrunn ved Konnersreuth; død 1943 samme sted) og hans hustru Maria født Weidner (født 1879 i Ödwalpersreuth ved Windischeschenbach; død 1941 i Pechbrunn), og hadde åtte søsken.
Jesuitt
Han trådte inn i jesuittordenen i april 1929 etter gymnasstudier i Regensburg. Han studerte filosofi i München og teologi i Tisis (Østerrike), Pullach,Valkenburg i Nederland.
Prest
Han ble presteviet 24. juni 1937 mens han studerte teologi videre i Frankfurt am Main. Han studerte også i Innsbruck (jesuittene ble utvist av nazistene fra Tyskland i oktober 1939). Etter studier i Roma fikk han doktorgraden i februar 1942 fra Universitetet i Freiburg.
Han ble innkalt til militærtjeneste i den tyske hær få uker etter prestevielsen i 1942, men kastet ut i april 1944 ("jesuitter uverdige til å forsvare fedrelandet"). Etter krigen underviste han ved flere av jesuittenes læresteder i det tyskspråklige område, og var med på Annet Vatikankonsil 1962–1965 som teologisk ekspert. Han var flere ganger i Zambia og Malawi for å kurse misjonærene der i Det annet Vatikankonsils dekreter og konstitusjoner.
Grillmeier ble kjent ved annet Vatikankonsil, der han var teologisk rådgiver til biskop Wilhelm Kempf av Limburg. Fra 1963 til 1965 var han også i konsilets egen teologiske kommisjon. Han hadde særlig innvirkning på utkastene til dokumentet Lumen gentium, den dogmatiske konstitusjon om Kirken. Det var da han første gang møtte kardinal Wojtyła og samarbeidet med ham i utviklingen av andre forskjellige dokumenter som Gaudium et spes, Dei verbum og Dignitatis humanae.
Han ble pensjonist i 1978 på sin 68. fødselsdag, men fortsatte å forfatte og underviste. Han ble utnevnt av pave Johannes Paul II som pavelig delegat til jesuittordenen (1981–1983).
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1994, med San Nicola in Carcere som tittelkirke.
Pete Townshend
Peter Dennis Blandford Townshend (født 19. mai 1945 i Chiswick, Hounslow, London) er en britisk rockegitarist og -komponist som er mest kjent for sin rolle i rockebandet The Who. Han er også en aktiv skribent, om musikk og aktuelle samfunnstema.
Oppvekst
Townshend ble født inn i en musikkfamilie hvor faren Cliff var en profesjonell saksofonist i bandet «The Squadronaires» og moren var sanger. Unge Townshend fulgte foreldrenes opptredener og viste tidlig stor interesse for musikk, særlig amerikansk rock and roll. Moren har fortalt at han så filmen «Rock Around the Clock» fra 1956 utallige ganger og han fikk sin første gitar da han var 12 år gammel i julepresang av bestemoren. Han spilte så mye på den at til slutt var bare D, G og H-strengen igjen og han spilte/øvde på disse tre strengene i et halvt år. Townshend sier han i ettertid hevdet at dette er en viktig årsak til at mange av hans kjente akkorder er sentrert rundt disse strengene. Og han har nevnt den undring det var for ham å etter seks måneders sparing av lommepenger fikk anledning til å kjøpte de resterende strengene, og plutselig oppdage at han kunne spille gitar.
I 1961 begynte Townshend på Ealing Art College, og året etter dannet han bandet «The Confederates» med John Entwistle, en venn fra Acton County Grammar School. Dette var et New Orleans jazz-band hvor Townshend spilte banjo og Entwistle blåseinstrumenter. Etter hvert startet de bandet «The Detours», et skiffle-band med platearbeideren og frontfiguren Roger Daltrey. Dette bandet utviklet seg under Townshends lederskap via navnet «The High Numbers» til «The Who». Blant Townshends største inspirasjonskilder som gitarist var Link Wray, John Lee Hooker, Bo Diddley og Hank Marvin fra The Shadows.
Uvanlige tekster
De første singlene Townshend skrev for The Who var blant annet «I Can’t Explain», «Pictures of Lily», «Substitute», og «My Generation» som kombinerer en ironisk og satirisk tekst med kraftfull og energisk musikk, noe som skulle bli bandets varemerke. Allerede i disse første produksjonene kan man se vilje til å ta opp kompliserte og kontroversielle tema, særlig tydelig ble dette da han i 1966 skrev «A Quick One, While He's Away». Foruten å være det første forsøket innen rockeoperaformatet, er den også en sang om overgrep, forsoning og tilgivelse, noe som var svært uvanlig kost i tekstene på 1960-tallet. Dette er tema som har fulgt Townshend gjennom hans både musikalske og litterære produksjon og allerede på dette tidspunktet viste Townshend at han hadde mer på hjertet enn å selge plater.
Uvanlig opptreden
Tidlig i bandets karriere ble Townshend kjent for sin eksentriske og uvanlige sceneopptreden, hvor konsertene kunne bli avbrutt med lange introduksjoner, hans kjente vindmølle-svinging med høyre arm mens hans spilte gitar og noen gang ved å knuse instrumentene, ofte ved å sende dem inn i forsterkerne og i scenegulvet. De første tilfelle av dette skal ha vært uhell, men ble etter hvert et fast innslag i The Whos konserter. Townshend har senere relatert denne atferden til den tysk/engelske kunstneren Gustav Metzgers teorier om «selvødeleggende kunst» som han kjente fra kunstskolen.
Townshend var den mest sentrale komponisten og lyrikeren for The Who og har skrevet mer enn 100 sanger som er spilt inn på bandets 10 studioalbum. Blant hans mest kjente produksjoner er rockeoperaen Tommy fra 1969 som ble trendsetteren for denne sjangeren, hvor særlig bruken av synthesizer som rockeinstrument er banebrytende. Tommy ble filmet med Ken Russell som regissør i 1975.
Musikalsk inspirasjon
Townshends inspirasjonskilder er mange flerfoldige, men hans påvirkning av Henry Purcell i sin utvikling av operaen Tommy er tydelig. Særlig kommer dette fram under gitarakkordenene under innledningen «Pinball Wizard», hvor Townshend finner mer enn 40 akkorder på en løpende akkord B
Religiøs orientering
Townshend har vært en tilhenger av den indiske religiøse guruen Meher Baba. Hans lære har vært en viktig kilde for mye av Townshends arbeid, blant annet Tommy. Den kjente og ofte brukte The Who-sangen «Baba O'Riley» fra albumet Who's Next fikk sitt navn fra Meher Baba og komponisten Terry Riley. Synthesizer-delen bygger på Terry Rileys komposisjoner og i programmeringen er det lagt inn biografiske data fra Meher Babas liv og disse bestemmer de ulike variasjonene.
Stor produksjon
I tillegg til sitt arbeid i The Who har Townshend også gitt ut en del soloalbum. Mellom 1969 og 1971 ga han ut sammen med andre Meher Baba-beundrere de lite kjente albumene I Am, Happy Birthday og With Love, samt med bassisten i The Faces Ronnie Lane i et duettalbum fra 1977 kalt Rough Mix. Townshends høydepunkt i solokarrieren etter trommeslageren Keith Moons død var albumet Empty Glass fra 1980 som også inneholdt top-10 singelen «Let My Love Open the Door». I tillegg til flere album har han også utgitt en del bøker knyttet til albumene, blant andre White City: A Novel fra 1985, The Iron Man: A Musical fra 1989 og Psychoderelict fra 1993. Townshend benyttet også sjansen til å spille med sin helt Hank Marvin i Paul McCartneys Rockestra sessions, sammen med andre sentrale musikere som David Gilmour, John Bonham og Ronnie Lane.
Fra midten av 1980-årene har han deltatt i diverse gjenforenings- og avskjedkonserter med The Who. Han gjorde det klart at The Who ville bestå etter Entwistles død rett før starten på 2002-turneen, men heretter som duo. 1. november 2006 ga de ut albumet Endless Wire.
Helseproblemer
Townshend lider av delvis døvhet og tinnitus som følge av at han har vært så utsatt for høy lyd i så mange år. På en konsert på fotballbanen The Valley i London i 1976 ble lyden målt til 120 desibel 32 meter fra scenen. Deler av hørselsvanskene kan også skyldes de kjente 1967-opptredenene i Smothers Brothers Comedy Hour hvor Keith Moon fyrte av store mengder eksplosiver fra trommesettet mens Townshend sto rett foran. I 1989 ga Townshend oppstartkapitalen ved dannelsen av «H.E.A.R.» (Hearing Education and Awareness for Rockers).
Litterært arbeid
Til tross for at han er mest kjent for sitt musikalske arbeid, har Townshend i de siste tretti årene vært en produktiv forfatter av både artikler i blader og aviser, bokanmeldelser essays og bøker.
Essayist
Allerede i august 1970 kom hans første av ni innlegg i det såkalte «The Pete Townshend Page», hvor han hadde en månedlig spalte i den britiske musikkavisen Melody Maker. Her kunne man lese hans betraktninger omkring en rekke tema, slik som medier, ulike konsertarenaer i USA m.m.
Townshend skrev også tre betydelige essays for det amerikanske magasinet Rolling Stone, første gang i november 1970: I artikkelen «In Love With Meher Baba» beskriver han sine åndelige tanker. I «Meaty, Beaty, Big and Bouncy» forteller han om utviklingen av The Whos album med samme navn – som kom ut i desember 1971. Den tredje artikkelen, «The Punk Meets the Godmother» kom i november 1977.
Forlegger
I juli 1983 arbeidet Townshend som redaktør hos det kjente forlaget Faber and Faber. Viktige utgivelser, slike som The Animals vokalist og frontmann Eric Burdon selvbiografi, Charles Shaar Murrays prisvinner Crosstown Traffic, Brian Eno og Russell Mills More Dark Than Shark, og han arbeidet med Prins Charles med en utgivelse av et utvalg av hans taler. Townshend ga også klarsignal for utgivelse av Dave Rimmers Like Punk Never Happened og utgivelser av Steven Berkoff.
Etter to år hos Faber and Faber ønsket Townshend å utgi en egen bok, og Horse’s Neck ble utgitt i mai 1985. Dette var en samling av noveller han hadde skrevet mellom 1979 og 1984, og omhandlet temaer som barndom, stjernetilværelse og åndelighet. Som følge av sitt arbeid ved Faber and Faber ble Townshend godt kjent med og etter hvert nær venn av nobelprisvinneren sir William Golding, forfatteren av blant annet Lord of the Flies og den britiske poeten Ted Hughes. Vennskapet med Hughes førte til at Townshend brukte Hughes` barnefortelling som grunnlag til sin fortolkning av The Iron Man seks år senere.
Annen litterær produksjon
Townshend har også skrevet en del annet materiale, hvor mye av dette er utkast knyttet opp til hans store prosjekt «Lifehouse», utgitt sammen med forfatteren Jeff Young i 1999. I 1978 skrev han Townshend manuskriptet «Fish Shop» et skuespill for London Weekend Television, og i 1984 skrev han manuskriptet for kortfilmen White City.
I 1993 var han redaktør for boken The Who’s Tommy som forteller om utviklingen av den prisbelønte teaterversjonen på Broadway av rockeoperaen.
Da han åpnet sin webside www.petetownshend.com og hans kommersielle webside www.eelpie.com i 2000 fikk Townshend flere kanaler for sitt litterære arbeid. En rekke av hans essays har vært publisert online, slike som «Meher Baba—The Silent Master: My Own Silence» i 2001 og «A Different Bomb» et anklageskrift mot barnepornografiindustrien i 2002.
Townshends siste bidrag er «The Boy Who Heard Music», en novelle hvor det ble utgitt et kapittel i måneden fra september 2005 på www.petetownshend.co.uk. Som Psychoderelict bygger dette på materiale fra Lifehouse og Ray High & The Glass Household.
Townshend har kontrakt med Little, Brown publishing fra 1997 om å skrive sin selvbiografi. Denne skal være halvveis ferdig og har navnet Pete Townshend: Who He?. Townshends kreative innfall og konseptuelle intriger har blitt beskrevet av Larry David Smith i boken The Minstrel's Dilemma (Praeger, 1999).
Musikkutstyr
Gjennom både sin solokarriere og i sin karriere med The Who har Townshend brukt (og ødelagt) en rekke ulike type gitarer.
Tidlig i karrieren med The Who spilte Townshend på 6-strenger og 12-strengers Rickenbacker elektrisk gitar. Senere, da gitarknusingen var i gang for alvor, gikk han over til mer holdbare og gjerne billigere gitarer, slike som Fender Stratocaster, Fender Telecaster, og ulike Danelectro-utgaver. Mot slutten av 1960-årene begynte han å spille utelukkende på Gibson SG-modeller, særlig «Special»-utgaven. Det var denne gitaren han brukte på Woodstock og Isle of Wight festivalene i 1969 og 1970.
I 1972 endret Gibson designet på «SG Special» som Townshend hadde brukt, og han gikk da over til andre merker. På 70-tallet brukte han Gibson Les Paul Deluxe, blant annet på dokumentaren The Kids Are Alright.
I løpet av 80-årene brukte Townshend hovedsakelig Rickenbackere og Telecaster-typer som ble bygget spesielt for ham. Siden slutten av 80-årene har han brukt Fender Eric Clapton Signature Stratocaster, med Lace-Sensor-pickups, både i studio og på turne.
Townshend har også brukt en rekke andre elektriske gitarer, blant andre Gretsch, Gibson og Fender. Han har også brukt Guild, Takamine og Gibson J-200 akustiske gitarer.
Det er en del Gibson som er Pete Townshend signaturgitarer, som Pete Townshend SG, Pete Townshend J-200 og tre forskjellige Pete Townshend Les Paul Deluxes. SG-modellen var merket som en «Pete Townshend limited edition model» og ble levert en spesiell kasse og et sertifikat undertegnet av ham personlig som bekreftet autentisiteten. Også Rickenbacker har levert Pete Townshend signaturgitarer.
Han har også benyttet Gibson ES-355, en av disse donerte han til Hard Rock Cafe.
Townshend brukte en Gibson EDS-1275 med dobbel hals ved enkelte anledninger rundt 1968 og en Fender XII gitar for studioarbeidet med rock-operaen Tommy.
Intervjuer
Fra The Who dukket opp i det britiske musikklandskapet, har Townshend vært et godt og ettertraktet intervjuobjekt. Fra tidlig 1966 har han vært bandets talsmann, men også intervjuet uavhengig av bandet i BBCs TV-serie «A Whole Scene Going» hvor han vedgikk at bandet brukte dop og at han anså The Beatles' backing tracks «flippin' lousy». Gjennom 60-tallet opptrådte Townshend regelmessig i britiske musikkmagasiner, men det var i et langt intervju i Rolling Stone i 1968 som befestet hans posisjon som en av rockens ledende intellektuelle og viste en teoretisk tilnærming til rockemusikk. Et sjeldent intervju på norsk ble gjort av Håvard Friis Nilsen for Morgenbladet i 2012, publisert i to deler.
Townshend har trukket seg unna medier i perioder. På sin 30. fødselsdag diskuterte Townshend som følelse om at The Who var på nedgang med journalisten Roy Carr, kom med giftige kommentarer mot kollegaen Roger Daltrey fra The Who og andre innen britisk rock. Carr offentliggjorde disse bemerkningene NME og dette skapte selvsagt vanskeligheter innen The Who og satte Townshend i forlegenhet. Ut fra en følelse av å være forrådt, ga ikke Townshend noen intervjuer på over to år.
Men uansett hadde Townshend fortsatt nære forbindelser med journalister og i 1982 øste han ut alle detaljer vedrørende hans toårige kamp mot kokain og heroin. Mange innen mediene henvendte seg til ham på 1980-tallet da punkebølgen førte til at mange vendte de gamle rockerne ryggen. Townshend angrep journalistene Julie Burchill og Tony Parsons i sangen «Jools And Jim» i albumet Empty Glass etter at de hadde kommet med noen nedsettende kommentarer om The Whos trommeslager Keith Moon. Samtidige ble han angrepet av en del journalister for at han angivelig svek sine tidligere idealer ved å delta i turneer sponset av bryggerier. Townshends konseptalbum fra 1993 Psychoderelict har noen skarpe kommentarer tilbake gjennom karakteren Ruth Streeting som forsøker å skandalisere hovedpersonen Ray High.
Utover 1990-årene var Townshend fortsatt et populært intervjuobjekt, selv om hans kommentarer ofte ble satt i en litt skandaløs sammenheng. I en intervjubok fra 1990 av Timothy White, kalt Rock Lives inneholdt Townshends tanker rundt sangen «Rough Boys» som ble mistolket dithen at han var homofil eller bifil. Den britiske tabloidpressen spredte denne misoppfatningen og Townshend forble stille om dette ut fra respekt for sine homofile venner, inntil han i et intervju i Playboy i 1994 slo fast at han verken var homofil eller bifil.
Religion
Townshend viste ingen forkjærlighet for religiøse spørsmål tidlig i The Whos karriere og få ville ha forventet at den voldelige gitarknuseren var en religiøs tenker. Tidlig i 1968 hadde imidlertid Townshend begynt å utforske religiøse tanker. I januar 1968 spilte The Who inn hans sang «Faith in Something Bigger» på albumet Odds and Sods. Senere samme måned under en turne i Australia og New Zealand introduserte medlemmet Ronnie Lane i The Small Faces skriftene til den indiske guruen Meher Baba for Townshend.
Townshend slukte raskt all Meher Babas skrifter han kunne komme over, og i april 1968 kunngjorde han selv at han var en Babas disipler. Dette var på den tiden hadde han arbeidet i to år med skisser til en rockeopera, og basert på Babas skrifter og andre indiske tenkere endte dette til slutt opp med rockeoperaen Tommy.
Tommy fikk fart i The Whos karriere som på dette tidspunktet hadde flatet litt ut. Den representerte også en fornyelse av Townshends komposisjoner og tekstskrivning, noe som skulle prege ham også videre etter Tommy. Men han tonet de religiøse aspektene ned, også av hensyn til resten av bandet som var tolerante, men ikke delte hans orientering og ikke ønsket å framstå som talsmann for noen spesielle religiøse retninger. Få av de tusen på tusen som fylte arenaene foran The Who oppfattet nok det religiøse budskapet i sanger som «Bargain» og «Behind Blue Eyes» fra albumet Who's Next og den melodiøse «Listening To You» fra Tommy, som alle opprinnelig ble skrevet som bønner, og «Drowned» fra albumet Quadrophenia og «Don't Let Go The Coat» fra Face Dances var basert på utsagn fra Meher Baba, samt «who are you, are you, are you»-koringen fra sangen «Who Are You» var basert på Sufi-sanger, eller at «Let My Love Open The Door» ikke var en melding fra en elsker, men fra Gud.
I intervjuer var Townshend mer åpen omkring sin tro, og i en artikkel om Baba i Rolling Stone hevdet han at ved å følge Babas lære var han motstander av all bruk av dop, og dette gjorde ham til en av de første rockestjernen som med troverdighet fra opposisjonsmiljøet til å gjøre nettopp dette.
Berømmelsen gjorde Townshend til den mest kjente tilhenger av Meher Baba. Hans arbeid med Tommy førte til at han ikke rakk å møte sin avatar før Baba døde 31. januar 1969, men han har foretatt flere reiser til hans gravsted i India og har vært en flittig besøker hos the Meher Baba Spiritual Center i Myrtle Beach, Sør-Carolina. Hjemme i England og har spilt inn og gitt ut hans åndelige sanger som er solgt gjennom Baba-organisasjoner.
Townshend har holdt en lavere profil som Baba-tilhenger etter 1982 da en to-års avhengighet av kokain og heroin gjorde at han selv mente at han egnet seg dårlig som talsmann. Men uansett er hans tilknytning og religiøse tilknytning et element som alltid er tilstede i hans arbeid.
Veldedig arbeid
Townshend har vært engasjement innen ulike veldedig og filantropisk arbeid gjennom hele sin karriere, både som soloartist og gjennom The Who. Hans første solokonsert, i 1974, var eksempelvis for et slikt tiltak. Allerede i 1968 overlot han bruken av en leilighet i London til the Meher Baba Association og han har donert plateinntekter til samme formål.
Veldedig arbeid for barn
Townshend har et drevet svært aktivt arbeid til beste for barn. Premieren for sceneversjonen av rockeoperaen Tommy i San Diegos La Jolla Playhouse i jul 1992 var øremerket en organisasjon som arbeidet for autistiske og tilbakestående barn.
Townshend deltok i en konsert arrangert av Paul Simon i 1995 i Madison Square Gardens Paramount Theatre til inntekt for The Children’s Health Fund. Året etter deltok han ved Neil Youngs Bridge School-konsert i California, til inntekt for skolen ved samme navn for barn med alvorlige talevansker og andre fysiske bevegelseshemninger.
I 1997 etablerte Townshend et samarbeid med Maryville Academy i Chicago, som er en organisasjon for barn. Mellom 1997 og 2002 har Townshend deltatt i fem konserter for Maryville Academy, noe som har innbragt rundt $1,600,000. I tillegg har inntektene fra salget av hans album fra 1999, Pete Townshend Live blitt gitt til Maryville Academy.
Som medlem av The Who har Townshend fra 2000 deltatt i en rekke av andre veldedige konserter arrangert i første rekke av Roger Daltrey til inntekt for Teenage Cancer Trust i Storbritannia, noe som har medført flere millioner pund. I 1999 deltok The Who på Neil Youngs Bridge School-konsert.
Gaida
Gaida er et blåseinstrument, en sekkepipe som brukes på Balkan, nærmere bestemt i Hellas, Makedonia, Bulgaria, Romania, Albania og Tyrkia. Blåseposen er av saue- eller geiteskinn og brukes til å variere luftstrømmen. Fløyten som der blåses inn i, er kort, konisk og av horn eller tre, og leder inn i blåseposen. Den til enhver tid posevarierte luftstrøm presses inn i to rør. Ett rør som lager en en-tonet lyd (dronen), og et annet rør med flere hull, som musikanten vekselvis dekker til og åpner, da for å variere tonene. Instrumentet trakteres her til lands av Stian Carstensen.
Pete Townshend
Veldedig arbeid for barn
I 2005 opptrådte Townshend i New Yorks Gotham Hall for Samsung’s Four Seasons of Hope, en årlig pengeinnsamling for barns beste.
Gaida
Волынка
Pete Townshend
Arbeid mot rusmisbruk
Townshend har også hatt fokus på behandling for rusmisbruk. «What I’m most active in doing is raising money to provide beds in clinics to help people that have become victims of drug abuse», uttalte han i et radiointervju i 1985. Sammen med en pioner innen dette arbeidet, Meg Patterson, åpnet han et behandlingssenter som blant annet ble finansiert gjennom to The Who-konserter i 1979 som tilsammen innbrakte 20 000 pund for Patterson’s Pharmakon Clinic i Sussex.
Andre eksempler på Townshends arbeid mot rusmisbruk var konsert i 1984, en artikkel han skrev noen dager senere i avisen Britain’s Mail On Sunday hvor han etterlyste en bedre omsorg for den økende gruppen stoffavhengige i Storbritannia, og dannelsen av organisasjonen Double-O Charities. Townshend har personlig solgt anti-heroin T-skjorter på en rekke Bruce Springsteen-konserter i Storbritannia til inntekt for dette arbeidet og har finansiert behandling for den tidligere trommeslageren Topper Headon fra The Clash. Townshends band fra 1985/86, «Deep End», spilte til inntekt for Double-O Charities på Brixton Academy i 1985.
Amnesty International
I 1979 ble Townshend den første viktige rockemusikeren som opptrådte for menneskerettighetsorganisasjonen Amnesty International da han opptrådte med tre sanger i støttekonserten The Secret Policeman's Ball. Townshends bidrag ble senere gitt ut på platen og filmen fra konserten. Dette var hans første viktige soloopptreden, og han opptrådte akustisk med blant annet «Pinball Wizard» og «Won't Get Fooled Again». Denne opptredenen er nevnt som en viktig inspirasjonskilde for de senere «unplugged» opptredener på 1990-tallet.
Diverse veldedige tiltak
Andre hovedinnsatser av Townshends øvrige samfunnsnyttige tiltak, har vært:
Andre bidrag
I 1968 bisto Townshend med å samle et band under navnet «Thunderclap Newman», som besto av tre musikervenner: pianisten Andy Newman (en gammel venn fra kunstskolen), trommeslageren John «Speedy» Keene (som har skrevet en sang som er innspilt med The Who) og den unge gitaristen Jimmy McCulloch som senere spilte i Wings. Townshend produserte bandet og spilte bass under pseudonymet «Bijou Drains». Deres første innspilling var singelen «Something in the Air» som ble nr 1 i Storbritannia og en stor hir mange andre steder. Etter denne suksessen produserte Townshend deres eneste album Hollywood Dreams.
Bob Daisley
Robert John «Bob» Daisley (født 13. februar 1950 i Sydney) er en australsk bassist og låtskriver.
Han er mest kjent for sin tid som medlem av hard rock-bandene Rainbow, Uriah Heep og Black Sabbath samt sitt samarbeid med artister som blant andre Gary Moore og Ozzy Osbourne.
Diskografi
Med Kahvas Jute: Med Chicken Shack: Med Mungo Jerry: Med Widowmaker Med Rainbow: Med Ozzy Osbourne: Med Uriah Heep: Med Gary Moore: Med Black Sabbath: Med The Hoochie Coochie Men: Med Living Loud:
Donghaibroen
Donghaibroen (forenklet kinesisk: 东海大桥, tradisjonell kinesisk: 東海大橋, pinyin: Dōnghǎi Dàqiáo, direkte oversatt: Østhavet Store Bro) var verdens lengste bro over vann før Hangzhoubuktbroen åpnet i 2008. Den ble fullført i desember 2005, og har en total lengde på 32,5 km. Broen kobler fastlandet i Shanghai med dypvannshavnen Yangshan i Folkerepublikken Kina. Mesteparten av broen er en lav viadukt. Det er også skråkabelbroer for å tillate store skip å passere. Det største spennet er 420 m langt.
Hornnes kirke
Hornnes kirke (Hornnes kyrkje) er en åttekantet kirke fra 1828 på Hornnes i Evje og Hornnes kommune, Agder fylke.
Kasserer Jensen
Kasserer Jensen er en norsk filmkomedie fra 1954. Regien var ved Nils R. Müller. Hans Christensen og Carlo M. Pedersen skrev manus.
Hornnes kirke
Byggverket er i tre og har 300 plasser. Kirken har en sjelden innredning ved at prekestolen står midt i kortrappen foran alteret.
Kasserer Jensen
Handling
Det er en forvekslingskomedie mellom kasserer Theodor Jensen og en rømt forbryter, Gerhardt Müller, begge spilt av Carsten Winger. Nanna Stenersen hadde rollen som fru Jensen.
Mottagelse
Fredag 29. oktober 1954 roste avisen VG skuespillet og regien, men de skrev også: "Det er igjen manuskriptet som svikter. Forfatteren har ikke hatt ideer nok til å fylle filmen med innhold. Det blir mange stillestående scener, og mange unødige gjentagelser. Derfor mister en ofte interessen underveis." VG ga til slutt filmen terningkast 3.
Hornnes kirke
Adkomst til stedet er via Fv310 og Rv9 og er et landemerke mellom Rv 9 og Otra like sør for Dåsnes.
Planleggingen til ny kirke begynte i 1825 da presten sendte brev til biskopen med forslag vedlagt tegning. Det er uklart om denne tegningen ble brukt eller om det var departementet som sørget for tegning. Byggearbeidet begynte sommeren 1826. I byggekomiteen for den nye kirken satt blant annet den kjente haugianer og stortingsmann Olav Torgrimson Fennefoss. Sogneprest Poul Brodal Lassen (1795-1885) arbeidet sammen med haugianerne og endte opp med et enkelt åpent kirkerom med prekestolen i sentrum. Tegningen for Hornnes kirke ble utarbeidet etter Lars Larsen Forsæths tegning av Klæbu kirke fra 1790, men byggmester Leg Askildsen Hallingskaar fulgte ikke tegningen helt og bygget dels etter eget hode. Tårn og tak skal ikke ha vært godt nok og Anders Thorsen Syrtveit ble senere innleid for å gjøre utbedringer. Etter 1825 ble reist 10 åttekantkirker i de indre bygdene Agder, og Hornnes ble et forbilde for de andre kirkene. Blant annet er Årdal kirke (Bygland) oppført etter samme tegninger.
Inventar
Det eldste inventaret i kirken er nok døpefonten i kleberstein som står helt framme i koret og ikke er i bruk. Ingen vet hvor gammel den er, men etter inventarlistene har den ikke vært i bruk de siste 300 år. Den er fra den tiden barn ble dukket helt under i vannet. Døpefatet som nå brukes, er også over 300 år gammelt.
Duff
Duff har flere betydninger:
Iosif Sârbu
Iosif Sârbu (noen ganger skrevet Sîrbu) (født 21. september 1925 i Șibot, Alba, i Romania, død 26. september 1964 i București) var en rumensk skytter. Han var Romanias første OL-mester.
Sârbu flyttet til hovedstaden București sammen med familien da han var 7 år gammel. Der begynte han å trene skyting da han var 12 år gammel, og vant sin første pokal to år senere (București-pokalen).
I 1946 van han det rumenske landsmesterskapet i rifle, stående, med 358 poeng. To år senere, i 1948, ble han vinner i Det balkanske mesterskapet i rifle, liggende med 391 poeng. Konkurransen gikk i Beograd. I 1949 ble han firedobbel nasjonalmester. Sârbu deltok i 1952 i VM i Oslo, der han vant han to gull- og to sølvmedaljer. I OL 1952 i Helsingfors vant han gull i 50m rifle, liggende.
Sârbu fikk en sykdom i sikteøyet, og måtte skifte sikteøye. Likevel ble han nr. 5 i Sommer-OL i Melbourne i Australia i 1956. I OL 1960 i Roma ble han nr. 12.
Han begikk selvmord den 26. september 1964 med pistol på skytebanen Tunari i București.
Bandekrigen
Bandekrigen er den vanlige betegnelsen på en voldelig konflikt i Danmark mellom Hells Angels og deres støttegruppe AK81 på den ene side og forskjellige innvandrerbander på den andre siden. Bandekrigen har pågått siden 2008. Inntil 2010 hadde politiet registrert over 100 skuddepisoder, syv drepte og 55 såret.
I 1996–1997 var Hells Angels involvert i en annen voldelig konflikt, den såkalte Rockerkrig. Da var de i konflikt med en annen motorsykkelklubb (rockergruppering), Bandidos.
The Distillers
The Distillers var et amerikansk pønk-band. Bandet ble dannet i 1999 og oppløst i 2005. De ga tilsammen ut tre album. Bandet har hatt flere ulike medlemmer, men frontfigur Brody Dalle var med siden begynnelsen.
Mackoght
Mackoght (fra irsk: Mac Uchta), også kalt Little Errigal (Lille Errigal) eller Wee Errigal (irsk: an Earagail Bheag), er et fjell på 555 meter over havet i grevskapet Donegal i Irland.
Knife River
Knife River er en elv i delstaten Nord-Dakota i USA, og en sideelv til Missouri River. Den er 193 km lang, med utspring i Killdear Mountains i Billings county, i den østlige enden av nasjonalparken Little Missouri National Grassland. Knife River renner ut i Missouri like sør for den oppdemmede Lake Sakakawea.
The Graveyard
The Graveyard er det syvende studioalbumet til det danske heavy metal-bandet King Diamond.
Mackoght
Geografi
Fjellet er det nest sørligste og nest laveste i fjellkjeden Seven Sisters («De sju søstre»). Mackoght er også den 351. høyeste fjelltoppen på øya Irland. Seven Sisters er en del av den større fjellkjeden Derryveaghfjellene. De andre fjelltoppene i fjellkjeden er Muckish, Crocknalaragagh, Aghla Beg, Ardloughnabrackbaddy, Aghla More, og Errigal.
The Graveyard
Albumet er et konseptalbum og det første av King Diamond på Massacre Records. Albumet ble utgitt 30. september 1996
Mackoght
Fjellturer
Det er flere foreslåtte turer for å fotturer opp til Mackoght. En moderat utfordrende rute på 6,1 km i rundt 3 til 4 timer begynner nær Falcarragh i grevskapet Donegal. Den kan også kombineres med å gå til fjellet Errigal (751 m) i nærheten.
The Graveyard
Hovedpersonen (King) i historien er ansatt hos en pervers kjeltring av en ordfører, Mayor McKenzie. En kveld kommer King over at ordføreren seksuelt misbruker sin datter Lucy. King sladrer, og ordføreren vitner om at King er sinnssyk og får ham innlagt på Black Hill Sanitarium. Etter flere år klarer King å rømme. Han gjemmer seg på den lokale kirkegården og planlegger sin hevn mot ordfører Mckenzie mens han myrder alle som kommer igjennom kirkegården om natten. King er overbevist om at legenden om at hvis du dør på en kirkegård og får hodet avkappet, så vil ikke sjelen unnslippe, men vil være i hodet i all tid, er sann. Han kidnapper derfor datteren Lucy for å bruke henne som lokkemat for å få ordføreren ut på kirkegården. Lucy blir begravet i en av sju graver, og ordføreren får tre forsøk på å finne henne, ellers så vil King drepe dem begge. Ordføreren feiler, og King slår ham bevisstløs og graver opp Lucy. Det ender med at Lucy klarer å få hodet til King avkappet av glass fra et knust vindu i kapellet, og hun tar med deg hodet til King da legenden viser seg å være sann.
Sporliste
Alle tekster av King Diamond.
Jurij Gagarin
Jurij Aleksejevitsj Gagarin (russisk: Юрий Алексеевич Гагарин; født 9. mars 1934, død 27. mars 1968) var en sovjetisk kosmonaut som ble det første menneske i verdensrommet og til å fly i bane rundt jorden i 1961.
Bakgrunn og karriere
Gagarin ble født som det tredje av fire barn i nærheten av Gzjatsk, hvor hans foreldre arbeidet på en kolkos. I 1955 tok han flysertifikat, samtidig som han avsluttet sin utdannelse som mekaniker. Han begynte deretter på en militær flygerutdannelse. Her møtte han også Valentina Gorysjeva, som han giftet seg med 7. november 1957, samme dag som han ble uteksaminert fra flygerskolen. Etter at han var utnevnt som militærpilot på jagerflyet MiG-15 ble han utstasjonert på en jagerflybase ved byen Luostari i Murmansk oblast. Luostari ligger i Petsjenga kommune, noen få mil fra norskegrensen og like ved den mer kjente grensebyen Zapoljarny.
I 1958 søkte sovjetiske romfartsmyndigheter etter piloter som var villig til å bli kosmonauter. Den 5. oktober 1959 leverte Gagarin sin formelle søknad om å bli kosmonaut, og han ble valgt ut til å trene sammen med andre egnede søkere. Denne utvelgningsprosessen var omfattende, og etter hvert som det var færre kosmonautkandidater igjen, ble treningen i 1960 flyttet til Zvezdograd (Stjernebyen), et nybygd treningsområde utenfor Moskva for fremtidige kosmonauter. I de kommende ni månedene ble kandidatene trent innenfor blant annet feltene romnavigering, fysiologi, astronomi og gjennomgikk omfattende fysiske og psykiske tester. Noen av tingene Gagarin var igjennom, var blant annet å oppleve 13 G i sentrifugen. Siden en romferd var noe ingen andre mennesker hadde gjort før, var man bekymret for hvilke psykologiske effekter dette ville ha på romfareren. Derfor, som en del av treningen, satt Gagarin 24 timer i et lydløst og fullstendig mørkt rom. På bakgrunn av resultatene fra denne treningen skulle det første menneske i verdensrommet velges.
Romferden
Det ble bestemt at jomfruferden skulle gjennomføres den 12. april 1961, og de to personene som til slutt kom best ut av testene var Gagarin og German Titov. En annen fordel med disse to mennene, bortsett fra de fysiske og psykiske styrkene, var at begge to var forholdsvis korte. Som voksen var Gagarin bare 1,57 meter høy. I Vostok-fartøyet som skulle bli brukt til ferden var god plass en mangelvare. Den endelige avgjørelsen falt på Gagarin. I tillegg til å klare seg utmerket gjennom testene, representerte han den ideelle sovjeteren, en helt vanlig person fra et kollektivbruk som i løpet av få år ble en topptrent kosmonaut. Det er også mulig at beslutningstakerne forhørte seg med den øverste lederen i Sovjetunionen på tiden: Nikita Khrusjtsjov.
Den 12. april 1961 var alt klart for at det første mennesket skulle bli sendt til verdensrommet og i bane rundt jorden. I tilfelle Gagarin skulle bli hindret fra å dra, var Titov reservekosmonaut, men ingenting hindret Gagarin. Rundt klokken 9 om morgenen Moskva-tid ble raketten skutt opp fra Bajkonur kosmodrom i dagens Kasakhstan, og i løpet av få minutter var Gagarin det første mennesket i rommet. De første ordene som skal ha bli sagt etter at han var kommet opp i banen rundt jorden var: «Jeg ser jorden. Den er så vakker». Når han var i bane hadde Gagarin ingen mulighet til å kontrollere romfartøyet. Dette ble kontrollert av sovjetiske datamaskiner fra bakken. Dette var nettopp fordi man var redd for hvordan et menneske ville reagere på å komme ut i rommet, både psykisk og hvilken innvirkning vektløshet ville ha. Likevel var det en konvolutt med en nøkkel om bord i fartøyet som muliggjorde styring i tilfelle det skulle oppstå en krisesituasjon. Som Gagarin selv sa etter turen angående hans manglende muligheter til å styre fartøyet.: ”Jeg vet ikke om jeg er det første mennesket i rommet, eller den siste hunden”.
Hele romferden varte 108 minutter fra take-off til landing. På denne tiden fullførte han nesten en hel runde rundt jorden i en hastighet på 27 400 kilometer i timen. På det høyeste var han 327 kilometer over jorden. Under landing skjøt han seg ut av Vostok 1 cirka syv kilometer over bakken, og brukte fallskjerm for å lande trygt på bakken. Romfartøyet hadde også fallskjerm, men ville ikke ha bremset nok til at noen mennesker hadde overlevd inni. Han landet i en åker nær Saratov, der en gammel dame og hennes barnebarn var de første som møtte ham.
Gagarins videre skjebne
Etter romferden ble Gagarin en verdenskjendis, og han ble hyllet rundt om i hele verden. Han ble tildelt den offisielle tittelen Helt av Sovjetunionen. Mens han var i bane rundt jorden ble han faktisk forfremmet fra løytnant til major. Han dro på turne rundt om i verden, men Gagarin taklet ikke den nye livsstilen så godt. Han begynte etter hvert å få problemer med depresjoner og drikking. Han begynte å arbeide ved treningssenteret for kosmonauter hvor han selv engang ble utdannet. Myndighetene ville holde han unna å delta på fremtidige romferder, i fare for å miste en så stor helt i en eventuell ulykke. I 1967 var han likevel reservepilot på Sojuz 1. På treningssenteret hjalp han blant annet til med å utdanne den første kvinnen som dro til rommet, Valentina Teresjkova.
Jurij Gagarin døde den 27. mars 1968 i en flyulykke utenfor Moskva. Gagarin og Vladimir Seregin fløy en rutinemessig trening med et MiG-15-fly, da flyet kom ut av kontroll og styrtet. Det har vært mange teorier om hvorfor flyet kom ut av kontroll, men et endelig svar har ikke kommet. Begge to ble begravd i Kremls vegger på Den Røde Plass som mange andre sovjetiske helter.
Heltedyrking
Da Jurij Gagarin var elleve år var det nasjonalsosialistiske Tyskland beseiret og to nye supermakter stod frem, USA og Sovjetunionen. Opprustning stod sentralt, og romkappløpet ble etter hvert en viktig del av denne opprustningskampen. I 1957 sendte Sovjet opp satellitten Sputnik 1, og senere samme år ble hunden Laika skutt opp med Sputnik 2 og gikk i bane rundt jorda. Også USA hadde tilsvarende oppskytninger rundt den samme tida. Det var tilspisset kamp om hvilket land som fikk sendt det første mennesket til rommet. Gagarin var allerede fra ung alder interessert i flyging, og markerte seg som en utmerket pilot. I Sovjetunionen var heltedyrking veldig viktig, og at det første mennesket i verdensrommet var fra Sovjetunionen, ble utnyttet til det fulle av sovjetiske myndigheter. Etter hans vellykkede romferd, ble det arrangert en seks timers parade på Den Røde Plass, etterfulgt av en seremoni i Leninmausoleumet der Gagarin hyllet av generalsekretær Khrusjtsjov. Fra 1963 satt han også i det øverste sovjet. Nettopp på grunn av heltestatusen var myndighetene så redde for at han skulle miste livet i en romfartsulykke at de prøvde å holde ham unna fremtidige romferder, spesielt etter noen ulykker utover på 60-tallet. Istedenfor sendte de han på en verdensturne rundt i mange land, og i mars 1964 besøkte han Norge. Sovjetiske myndigheter ville vise frem sin teknologiske overlegenhet innen romfartsteknologi, og Gagarins romferd fikk virkelig fart på USAs arbeid for å sende en mann til rommet. Kun 23 dager senere hadde også USA hatt en mann i rommet, Alan Shepard. Dette bidro også til å gjøre en hel verden mer interessert i rommet, og drømmene om romkolonisering virket mer sannsynlig enn noensinne.
Visse hevdet at Gagarin under ferden hadde sagt: «Jeg ser ingen Gud». Dette fremgår derimot ikke av noen av stemmeopptakene som ble gjort. Dette blir imøtegått av hans nære venn Valentin Petrov i et intervju med Interfax i 2006. Petrov hevder at det var Nikita Khrusjtsjovs uttalelse i et senere sentralkomitémøte som ble tillagt Gagarin. Khrusjtsjov skal der ha sagt «Gagarin fløy i rommet, men så ingen Gud der».
Gagarins død skapte landesorg i Sovjetunionen, og en hel romfartsverden mintes denne store legenden. Av noen ble han kalt «rommets Columbus», siden han dro til et sted ingen mennesker hadde vært før han. Gzjatsk, byen han flyttet til som syvåring, skiftet navn til Gagarin etter hans død. Veldig mange statuer ble reist rundt om i landet, for eksempel den høyreiste statuen på Gagarin Square i Moskva. 12. april er i dag en helligdag i Russland, og blir kalt kosmonautdagen. Han har fått et krater på månen oppkalt etter seg, og Neil Armstrong og Buzz Aldrin la igjen en av Gagarins medaljer på månen som en hyllest.
Ingemund Peterson (Pettersen)
Ingemund Peterson (Pettersen) (født 6. juni 1894 i Vestre Gausdal, død 21. august 2004) er kjent som en av få personer med norsk opprinnelse som ble superhundreåring. Han døde i byen New Rockford, Eddy County i staten Nord-Dakota, USA hele 110 år gammel (110 år og 76 dager).
Hans foreldre var husmann med jord Petter Pedersen, født i Svatsum, Vestre Gausdal, Oppland 2. februar 1865 og Maria Johansdatter, også hun født i Vestre Gausdal 29. september 1869. År 1900 var familien bosatt på Kasta i Fåberg og på Langsethagen, Søndre Ål i Fåberg i 1910.