cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bokn
I Bokn har næringslivet tidligere bestått hovedsakelig av jordbruk og fiske. Dei står fremdelses sterkt, men nå er det også to store bedrifter, HighComp som lager komposittprodukter og Grieg seafood som har oppdrettsanlegg og smoltproduksjon i tillegg til mange mindre bedrifter.
Autoretur
Ifølge avfallsforskriftens paragraf 4-6 må den som produserer eller importerer kjøretøy kunne dokumentere at de kjøretøy som produseres eller importeres er tilknyttet et godkjent retursystem. Autoretur AS er landets eneste godkjente retursystem for biler.
Bokn
To bygder, Føresvik og Alvestadkroken, som begge ligger på Veste Bokn. Lokalt blir de to Boknøyene bare omtalt som Austre og Vestre.
Autoretur
Autoretur AS har et landsdekkende innsamlingsnettverk for kasserte kjøretøy. Innsamlingen er organisert gjennom tre hovedsamarbeidspartnere. De 139 biloppsamlerne tilknyttet disse tre hovedsamarbeidspartnere står for tilnærmet samtlige innsamlede, kasserte kjøretøyer i Norge!.
Bokn
Bokn har egen barnehage, barne- og ungdomsskole, bibliotek og en matvarebutikk.
Autoretur
Materialene (fraksjonene) fra de kasserte vrakbilene selges i et marked som etterspør dem. Noen av materialene går videre til produksjon av nye deler til nye biler. Andre materialer går videre til å bli andre ting som kumlokk og armeringsjern, hagemøbler i plast, stekepanner og kokekar, lyktestolper og kloakkrør og sykkelstativ i Trondheim og Bergen. Når disse tingene som er produsert av gjenvunnede bilvrak kasseres, går de på ny inn i kretsløpet.
Autoretur AS drives på non-profitbasis for å sikre at kommersielle og økonomiske hensyn ikke kommer i veien for målet om innsamling og gjenvinning av utrangerte biler. Det koster ingenting å levere bilen til en biloppsamler.
Klima- og forurensningsdirektoratet har tilsynsansvaret.
Daglig leder for Autoretur AS er Erik Andresen.
Skinn
Skinn (fra norrønt skinn) er det ytre dekke på dyrekropp, et materiale laget av huden til en rekke ulike dyr, med eller uten hår. For å kunne brukes må skinnet gjennom en garvingsprosess. Skinn der håret fortsatt sitter på kalles pelsverk eller pelsskinn, mens garva skinn uten hår blir kalt lær, lærhud eller hudlær. Skinn får også typisk navn etter arten, kjønnet eller størrelsen på dyret det stammer fra, som selskinn, reinsdyrskinn og krokodilleskinn, eller oksehud, kuhud, svinelær eller lammeskinn.
Arkeologer mener at dyreskinn ga en viktig kilde til klær og ly for alle forhistoriske mennesker, og bruken av dem fortsatte i samfunn som ikke var preget av landbruk inn i moderne tid. Inuitter brukte for eksempel dyreskinn til sommertelt, vanntette klær og kajakker. I tidlig middelalder ble huder brukt for å beskytte festninger reist i tømmer og hindre bygninger fra å bli satt i brann under en beleiring. Ulike amerikanske indianerstammer brukte huder i konstruksjonen av tipi og wigwamer, mokkasiner og bukser (særlig av hjorteskinn). De ble noen ganger brukt som vindusbelegg. Fram til oppfinnelsen av plasttrommelhoder på 1950-tallet ble dyrehuder eller metall brukt for trommeskinn.
Pergament og vellum, materiale før papir ble dominerende, ble framstilt av bearbeidet skinn, og ble innført til det østlige Middelhavet under jernalderen, visstnok ved den antikke greske byen Pergamon (som således har gitt navn til pergament).
Eksterne lenker
Gerben
Bokn
Bokn har bruforbindelse mot nordfylket Rogaland og fergesamband mot sør, dette gjør at Bokn er en ferdselsåre for alle som kommer nordfra og kjører sørover langs vestkysten.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er et sted ved en historisk kvednabekk. Der er det oppført et kvernhus slik det stod i gamle dager. Det var tidligere mange kvernhus langs bekken, som går fra Boknabergsvatnet og ut i Boknasundet. Kommunens tusenårstre er plantet på plassen.
Kommunen arrangerte en åpen folkeavstemning for innbyggerne som avgjorde plassen, og formålet var å gjenskape et historisk miljø. Kommunen har også en tomt på den ene sida av bekken, som er tiltenkt museumsformål, som bl.a. innebærer flytting av bygdemuseet. Det er en intensjon om å utvikle forskjellige aktiviteter i dette miljøet, bl.a. for Den kulturelle skolesekken, og stedet har hatt sporadiske aktiviteter opp igjennom, med bl.a. skoleklasser og pensjonister som har vist hvordan de laga mel før i tida.
Kommunikasjon
E39 går over alle de tre hovedøyene, og ekspressbussene gir god forbindelse nordover til Haugesund og Bergen, samt sørover til Stavanger. Ferge Arsvågen-Mortavika.
Kommunen har to campingplasser, en på Vestre Bokn og en like ved E39 på Austre Bokn.
For båtfolket er det ny gjestehavn i Føresvik med bunkringsmuligheter og butikk/post samt kafe.
ETO
ETO eller Eto kan sikte til:
Cun
Cun (kinesisk: 寸, pinyin: cùn, Wade-Giles: ts'un) eller sun (japansk), på norsk: tommel) er et tradisjonelt kinesisk og japansk lengdemål. Opprinnelig var utgangspunktet en tommels bredde, men etterhvert ble den som en tommels lengde.
Enheten er definert som 1/10 chi/shaku; idag i Japan 3,03 cm, i Kina 3,33 cm.
Fred A. Fredhøi
Fredrik Anonsen Fredhøi (født 4. juli 1890, død 31. desember 1979) var en norsk forfatter, redaktør og forlagsmann.
Fredhøi startet sin arbeidskarriere 14 år gammel, som førstereisgutt på en seilskute. Han debuterte som forfatter i 1911 med romanen Livsskjebner, skrevet mens han ennå seilte ute. Som forfatter, senere også som signatur på magasinspalter, brukte han ofte pseudonymene «Skipper Skuteløs», «Master Whitehill» og «Mr. Whitehill». Pseudonymet Skipper Skuteløs skal senere også ha vært brukt av andre.
I 1927 grunnla han Fredhøis Forlag. Forlaget baserte seg på en idé som den gangen var ny i Norge, å massepublisere billigbøker med limt rygg. Ideen skal ha blitt importert fra England av Fredhøis sønn Odd. Fra starten i 1927 utga forlaget også magasinet SKIB O HOI, redigert og i begynnelsen skrevet av Fred A. Fredhøi.
I 1936 etablerte han Fredhøis Modellverksted som i hovedsak produserte modeller av havgående fartøy og industrikonstruksjoner.
Fredhøi samlet minner fra seilskutetiden, en samling som i 1972 bestod av 171 registrerte objekter. Kai Nyquist skriver i sin guide til samlingen at Fredhøis "samling av kuriositeter fra allverdens kanter er unik ..." I sine senere år var Fredhøi opptatt av hvor samlingen skulle ende. Sjøfartsmuseet og Tjøme var aktuelle sider, men det ble dengang til at skipsreder Ole Schrøder overtok samlingen.
Drømmeslottet
Drømmeslottet er en norsk dramafilm fra 1986 regissert av Svend Wam og Petter Vennerød.
Filmen er den andre av en trilogi som har fått fellesbenevnelsen Sangen om den knuste drømmen og som filmskaperne har beskrevet som «et oppgjør med den selvhøytidelige 1968-arven». De andre to er Åpen framtid og Adjø solidaritet.
Handling
Handlingen tar for seg tre ektepar og deres fem barn. I årevis har de tre ekteparene snakket om å flytte sammen i kollektiv, og de kjøper et stort, gammelt trehus. Ideen om det perfekte kollektiv vokser og de drømmer om å tilbringe resten av sine dager i den store villaen. De har pusset, skrapt og malt i et helt år da filmen starter. Det nærmer seg ettårsdagen for innflyttingen, noe som selvsagt skal behørig feires med stort kalas. De seks voksne har kjent hverandre siden skoledagene og har vært til støtte og hjelp for hverandre opp gjennom årene. De har hatt ungdomstiden sammen og har stått på barrikadene side om side. De trodde de kjente hverandre ut og inn, men etter hvert viser det seg at de ikke gjør det. Dette ene året de har levd tett på hverandre, har avdekket sider ved alle – som irriterer, sårer, gnager og provoserer. De tre parene er blitt sterkt preget av sin tid, som deltakere i ungdomsopprør, EF-striden og Vietnamkrigen. De bærer preg av den politiske polariseringen og ymse motkulturelle strømninger. For virkeligheten innhenter dem når innflyttingsrusen har lagt seg. Da kommer både nye samlivsproblemer og seksuelle frustrasjoner raskt til overflaten. For selv om det på felleskjøkkenet tilsynelatende råder full harmoni, står det ikke så bra til på soverommene til de enkelte ekteparene.
Om filmen
Wam & Vennerøds opprinnelige intensjon med filmen ikke var å lage kjøkkenbenk-realisme, men heller en filmatisk spissformulering.
I filmen synger Jørn Hoel sangen «Har en drøm». Sangen ble skrevet til filmen av Svein Gundersen (musikk) Trygve Hoff (tekst).
Team Elverum
Team Elverum er en lokal liste som stiller til valg i Elverum kommune. Lista ble opprettet i mars 2009, da sju medlemmer av Elverum Arbeiderparti meldte seg ut av partiet i protest mot lederen i lokallaget, Bjørn Jarle Røberg-Larsen. To av de sju utmeldte var kommunestyrerepresentanter. Rune Marius Hermansen er leder for partiet.
Grunnen til at de sju meldte seg ut var særlig på grunn av at Røberg-Larsen fortsatte som leder etter å ha blitt gjenvalgt på årsmøtet, men også på grunn av uenighet om hvor skysstasjonen i Elverum by skulle ligge og uenighet knyttet til om en av utbryternes representanter var inhabil i saken (senere vurdert av Fylkesmannen i Hedmark og funnet inhabil sammen med Høyres gruppeleder). Flertallet i lokallaget ville at den skulle ligge litt utenfor bykjernen, mens mindretallet ville ha den der den lå.
Med utmeldelelsen av de to mistet Elverum et rød-grønt flertall i kommunestyret.
Kristine Valdresdatter
Kristine Valdresdatter er en norsk stumfilm fra 1930. Det var Norges siste stumfilm og ble regissert av Rasmus Breistein. Han skrev også manuset, som var basert på Hans Andersen Foss' roman Kristine: En fortælling fra Valdres.
Aksjesparing med skattefradrag
Aksjesparing med skattefradrag (AMS) er en tidligere ordning som innebar at det ble gitt skattefradrag på 15 % av kostprisen på enkeltaksjer, eller av årlig innskuddsbeløp i verdipapirfond. Fradragberettigelsen avhang av at hvert innskudd eller aksje ikke ble innløst eller solgt i løpet av bindingstiden, det vil si fire år etter innskuddsdatoen. Ordningen ble opphevet i Norge fra og med 1. januar 2000.
Kristine Valdresdatter
Den er flere ganger vist på NRK.
Den israelsk-palestinske konfliktens historie
Den israelsk-palestinske konfliktens historie strekker seg fra slutten av 1800-tallet til dags dato, og er en av de mest langvarige konfliktene som fortsatt pågår. Konflikten er en blanding av religiøs konflikt, etnisk konflikt og territorial disputt. Mens palestinerne gjør krav på selvstendighet for staten Palestina, er det flere israelere som ønsker et Stor-Israel.
Kristine Valdresdatter
Handling
Hvert år kommer Lord Wakefield til Vang i Valdres for å fiske laks. Han tar inn på storgården Solbjør, som eies av lensmann Erik Solbjør. Lorden treffer den vakre Anne og blir forelsket i henne. Våren etter føder hun ei datter. I sin fortvilelse legger Anne barnet på trappa til Solbjør og kaster seg deretter i vannet og drukner.
Den israelsk-palestinske konfliktens historie
Første verdenskrig
Røttene til konflikten kan føres helt tilbake på begynnelsen av 1900-tallet, hvor nasjonalbevegelsen stod sterkt blant mange folkegrupper, inklusiv jøder og arabere. Sionismen, en jødisk nasjonalistisk ideologi, ble etablert som en politisk bevegelse i 1897 som et direkte svar på økt antisemittisme i Europa, med spesiell vekt på Russland. Mens syrisk nasjonalisme var kjent som sin lojalitet mot Det osmanske riket, var den palestinske nasjonalismen tidlig markert som en direkte motpart mot sionismen. Sionistene ønsket opprettelsen av en jødisk stat, og et essensielt antall av disse hadde et sterkt ønske om at denne skulle ligge i Israels land, det historiske jødiske hjemlandet på bibelsk tid. Organisasjoner som Jewish Agency, Jewish National Fund og World Zionist Organization var med på å finansiere og oppmuntre til jødisk tilbakevandring til Israel, og kjøpte ofte eiendommer til jøder som ville bosette seg der. Dette fant sted både under osmansk og britisk administrasjon.
Kristine Valdresdatter
Handling
Erik tar hånd om jenta og oppfostrer henne som om hun var hans egen. Han døper henne til Kristine Valdresdatter. I oppveksten blir Kristine glad i skolekameraten Harald. I voksen alder blir Harald hard å hanskes med, drikker og slåss. Kristine forsøker uten fremgang å få ham på andre baner. Harald er en dyktig spilleman og drar ut på veiene. Kristine følger med Lord Wakefield over til England, der hennes vakre sangstemme utvikles. Lordens store drøm er å høre henne synge i Vang kirke. Kristine og Harald kan imidlertid ikke glemme hverandre og innleder en brevveksling. Harald skriver att han har sluttet å drikke og en sommer møtes de igen hjemme i Vang. Lord Wakefield er også der. Han blir alvorlig syk og forteller Kristine på sitt dødsleie at det er han som er hennes far og t han har gjort henne til arving.
Annet
Aase Bye spilte tittelrollen i Norges siste stumfilm, Kristine Valdresdatter, og hovedrollen i Norges første lydfilm, Den store barnedåpen, året etter.
Vanntinden
Vanntinden er det høyeste fjellet på øya Vanna i Karlsøy kommune i Troms og Finnmark. Det ligger på øyas sørvestre del, og har ei høyde på 1 031 meter over havet.
Fornuft og følelse
Historien handler om Elinor og Marianne, de to døtrene til Mr. Dashwood og hans andre kone.
Handling
Henry Dashwood, hans andre kone, og deres tre døtre har i mange år bodd sammen med Henrys rike onkel ved Norland Park, et stort landsted i Sussex. Mot slutten av livet bestemmer onkelen at hans eiendom og penger skal testamenteres til Henry, deretter til Henrys første sønn (fra hans første ekteskap) John Dashwood. Onkelen dør, men Henry lever bare ett år etter det. På dødsleiet får Henry Dashwood et løfte fra sønnen John om å ta seg av sine halv-søstre.
Men straks etter at Henry er død, overtaler Johns grådige kone, Fanny, ektemannen sin til å gi avkall på dette løftet. Fanny overbeviser ham snart til å ikke hjelpe resten av familien hans økonomisk. Søstrene hans står derfor uten penger eller passende sted å bo, noe som byr på veldig store problemer i et samfunn som legger veldig stor vekt på sosial status og rikdom. John og Fanny flytter umiddelbart inn som de nye eierne av Norland Park. Men de andre Dashwood-kvinnene blir behandlet som uvelkomne gjester av en ondskapsfull Fanny.
I mellomtiden besøker Fannys bror, Edward Ferrars, Norland Park og blir raskt tiltrukket av Elinor. Men Fanny avviser deres spirende romantikk, og fornærmer fru Dashwood. Dashwood-søstrene føler seg derfor presset til å inngå ekteskap til menn av høyere økonomisk status, slik at familien deres kan klare seg mye bedre økonomisk. Men de forelsker seg likevel i en andre menn de tilsynelatende aldri kan få. Kvinnene må derfor velge om de skal følge det som blir forventet av dem fra resten av samfunnet, eller om de skal følge følelsene sine.
Marcel Lefebvre
Marcel-François Lefebvre (født 29. november 1905 i Tourcoing i Frankrike, død 25. mars 1991 i Martigny i Sveits) var en fransk katolsk erkebiskop og grunnlegger og leder for St. Pius X-broderskapet, som består av katolikker som holder fast ved den katolske kirkes tradisjoner fra før Annet Vatikankonsil, spesielt den tridentinske messe.
Liv og virke
Han ble presteviet den 21. september 1929 som sekularprest for bispedømmet Lille, som han stammet fra, men avla 1931 løfter i helligåndskongregasjonen.
I 1947 ble han utnevnt til titulærbiskop og til apostolisk vikar av Dakar i Senegal. Senere, i 1955, ble vikariatet elevert til erkebiskoppelig status, med msgr. Lefebvre som første erkebiskop. I 1962 trådte han tilbake for å gi rom for en senegaleser på bispestolen, og ble da utnevnt til bispesetet Tulle i Frankrike – et embede han hadde bare i et halvt år, fordi han kort etter også ble valgt til generalsuperior av Helligåndkongregasjonen. Dette vervet hadde han til 1968.
Under Det annet vatikankonsil (1962–1965) tilhørte erkebiskop Lefebvre den mest konservative fløy som stilte seg kritisk til en rekke av konsilets beslutninger.
I 1970 grunnla Lefebvre det tradisjonalistiske St. Pius X-broderskapet.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Toronto Raptors
Toronto Raptors er et canadisk basketballag som spiller i den amerikanske proffligaen NBA. Laget holder til i Toronto i Ontario, og spiller hjemmekampene i Air Canada Centre. Det er det eneste laget i NBA som ikke er fra USA.
I 2019 vant de sitt første NBA-mesterskap, da de slo regjerende mester Golden State Warriors 4-2 i kamper.
Spillerstall
''Sist oppdatert 2. april 2014''
Hall of Fame
Hakeem A. Olajuwon og Lenny Wilkens er foreløpig de eneste med tilknytning til Toronto Raptors som har blitt innvalgt i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.
José Ramón Arxó
José Ramón Arxó eller Lu Ruose (født 6. juni 1663 nær Huesca i Spania, død i 29. juli 1711 i Alicante i Aragón) var katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han virket i Kanton, Shaanxi og Guilin. Han var visitator av jesuittenes misjoner 1706-1708, og ble så kalt til Roma. Han forlot Macao i 1708 om kom til Spania, der han døde i 1711.
Harun al-Rashid
Harun al-Rashid (arabisk: هارون الرشيد, født 17. mars 763, død 24. mars 809) var en kalif i Bagdad av abbasidedynastiet. Han er berømt som en hovedperson i Tusen og en natt. Harun var en yngre sønn av kalifen Al-Mahdi. Han kom til makten etter at hans bror Al-Hadi døde i 786. Da hans regjeringstid var et høydepunkt i kalifatets historie, er det mange fortellinger om hans gjerninger, blant annet om barmakidenes fall og hans ambassade til Karl den store.
Bakgrunn, oppvekst, tidlig virke
Harun var sønn av den tredje abbasidiske kalif, Muhammad ibn Mansur al-Mahdi, og en jemenittisk slavinne. Hans mor fikk stor innflytelse i statsstyret og påvirket Harun sterkt.
Harun ledet allerede som prins i vellykkede felttog mot Bysants der han herjet Anatolia årene 780 og 782, og nådde til og med Bosporus, der han og hans hær kunne skue over til Konstantinopel. Han hadde imidlertid ikke til hensikt å prøve å erobre den sterkt befestede bysantinske hovedstaden, men ville demonstrere kalifatets styrke. Bysants ble imidlertid pålagt å betale tributt til kalifen. Fire år senere avbrøt den bysantinske keiserinne Irene å betale tributten, og åpen krig brøt ut igjen. Bysantinerne erobret den befestede by Hadath i Kilikia og hadde flere seirer i innledningsfasen. Samme år besteg Harun kalifatets trone og tok initiativet i krigen, som ble avsluttet til fordel for abbasidene i 798.
Kalif
Harun al-Rashid grunnla det store biblioteket i Bagdad, Visdommens hus, og gjorde byen til et litterært og akademisk sentrum. Biblioteket skulle få sine glansdager under Haruns sønn, kalif Al-Mamun. I Harun al Rashids tid ved makten nådde det abbasidiske kalifat sitt høydepunkt både politisk, økonomisk og kulturelt. I 796 flyttet Harun hele kalifatets administrasjon fra Bagdad til ar-Raqqah ved elven Eufrats strand.
Han opprettet gode forbindelser med Tangdynastiet i Kina, og dette banet vei for økt handel og kunnskapsutveksling. Han var også en samtidig med Karl den store, som han utvekslet sendemenn og gaver med. Blant de gaver som Harun ga til Karl den store fremheves gjerne en vannklokke og den asiatiske elefanten Abul-Abbas.
Den politiske stabiliteten ble sikret under bamarkidiske vesirer, og handelsforbindelser med Kina (Haruns sendebud i Xian), India og Europa ble videreført. På samme måte som sin umayyadiske forgjenger kalif Umar II forordnet Harun i 807 at alle kristne og jøder skulle bære et særskilt kjennetegn på klærne. Jøder skulle bære et gult og kristne et blått belte.
Opprør og splittelse
Abbasidekalifatet var ved begynnelsen av Haruns regjeringstid relativt sentralstyrt, men en stor skattebyrde skapte sosiale spenninger. Dette bidro til begynnelsen på en splittelse av det veldige riket. Særlig gjaldt dette de nordafrikanske vasallene, som oppnådde total uavhengighet. Det muhallabidiske herskerdynastiet i Ifriqiya (Tunis) brøt sammen, og  det nye aghlabidiske dynasti ble bare nominelt underordnet kalifen. Idrisidene i dagens Marokko brøt helt med det sunnimuslimske kalifatet og opprettet et uavhengig sjiamuslimsk dynasti i det vestlige Maghreb. Også i Egypt var det opprør på grunn av overbeskatningen.
Krig med Bysants
I 802 ble Bysants´keiserinne Irene styrtet, og Nikeforos I ble ny keiser. Han sluttet umiddelbart å betale tributt til Harun. Dette førte til en ny krig mellom det abbasidiske kalifatet og Det bysantinske rike. Etter å innledningsvis ha beseiret araberne i flere slag, ble Anatolia invadert i 806 av en hær på over 130 000 mann under ledelse av Harun, og ble på ny herjet av muslimene. Nikeferos måtte i 807 slutte fred, og gjenopptok tributten til kalifatet.
Død
Harun al-Rashid døde i år 809 i byen Tus i Khorasan under et felttog mot opprørere i Transoksania. Allerede i år 802 hadde han delt opp sitt rike mellom sine sønner Al-Amin og Al-Mamun. Denne beslutning kom til å lede til en tronfølgekrise som ble etterfulgt av borgerkrig. Selv om Al-Mamun seiret over sin eldre bror i år 813, fortsatte borgerkrigen frem til år 827 og svekket kalifatet kraftig.
Melissa Myerscough
Melissa er gift med Carl Myerscough, som også er blitt utestengt for doping.
Mørkdalstua
Mørkdalstua (også skrevet Mørkdalstuva) er et fjell i Hitra kommune i Trøndelag. Det har en høyde på 345 meter over havet. Fjellet ligger vest på øya og er det høyeste punktet på øya.
Frederikssundmotorvejen
Frederikssundmotorvejen er en motorvei på Sjælland i Danmark. Veien går fra Motorring 4 i retning mot Motorring 3, den er 3 kilometer lang og ble bygget i årene 1967–1968. Denne korte motorveien skulle være første etappe av en lengre motorvei, slik det fremgikk av en rapport fra 1963 om en motorvei fra København til Frederikssund.
På bakgrunn av rapporten vedtok Folketinget i 1967 og 1968 å bygge strekningen mellom Motorring 3 og Motorring 4, men på grunn av et statlig byggestopp ble strekningen mellom Ring 3 og Motorring 3 ikke bygget.
Fylkesvei 761
Fylkesvei 761 (Fv761) går mellom Vist i Steinkjer og Straumen i Inderøy.
Den tar av fra fylkesvei 755 ved Straumen i Inderøy og går nordover langs Borgenfjorden til Vist i Steinkjer der den møter europavei 6.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Connecticut (elv)
Connecticut River er en elv som renner nord-sør gjennom New Hampshire, Massachusetts, Vermont og Connecticut i USA. Det er den største elva i New England og er seilbar til Windsor. Den strekker seg totalt over 655 km fra nord til sør, og munner ut i Atlanterhavet i Long Island Sound. Vassdragets nedslagsfelt er på 29 100 km².
Ved denne elven ble noen av de første koloniene i New England dannet på 1600-tallet. Elva er ikke utbygd, og har mange viktige ferskvannsarter og har vern etter Ramsar-konvensjonen.
Jack Endino
Han har også spilt i et band kalt Skin Yard og i oktober 2005 gav han ut sitt tredje soloalbum, Permanent Fatal Error. Hans andre to soloalbum er Angle of Attack og Endino's Earthworm.
Fotlukt
Fotlukt, også kalt tåfis, er en allmenn betegnelse for vond lukt fra føtter og særlig tærne. Lukten er en ekstrem variant av vanlig svettelukt, og kan lett oppleves som sjenerende. Fotlukten kan også sette seg i sko og i benklær.
Årsaker
Fotlukt er funnet å oppstå når svette på føttene holdes over lengre tid ved kroppstemperatur, og dermed får tid til å reagere med bakterier på huden. Mer presist kommer det av et tilstedeværende av isovalerisk syre, som oppstår når hvite stafylokokker (staphylococcus epidermidis), en bakterietype som er del av den menneskelige normalflora på huden, reduserer aminosyren lysin i svette. I tillegg er basillen bacillus subtilis funnet å være tilstede hos de med sterkt sjenerende fotlukt.
Midler for avhjelping
Det finnes mange måter å holde problemet i sjakk på. De vanligste måter er å vaske føtter og tær i såpevann, samt å skifte til rene sokker. Det finnes også forskjellige luktfjerningsmidler som kan benyttes, sko med innbakt deodorant, innleggssåler med luktdrepende eller dempende ingredienser, forskjellige sprayer, og i den senere tid: ultralydapparat for bruk i sko.
Sjeselong
En sjeselong (fra fransk, egentlig 'langstol', av chaise 'stol' og longue 'lang') er en slags sofa uten rygg som ofte er opphøyd i den ene enden.
René Lacoste
Jean René Lacoste (født 2. juli 1904, død 12. oktober 1996) var en fransk tennisspiller og forretningsmann.
Blant sine tilhengere ble han kalt «krokodillen», og er i dag først og fremst kjent som den som gav navn til Lacoste-skjorten, som han lanserte i 1929.
Lacoste var en av flere franske tennisspillere, kjent under betegnelsen «De fire musketerer», som dominerte sporten i 1920-årene og begynnelsen av 1930-årene. Han vant 7 grand slam-titler i single, den eneste av storturneringene han aldri vant, var Australian Open. Han ble rangert som verdens fremste spiller i 1926 og 1927. Han ble bronse-medaljør under Sommer-OL 1924 i Paris sammen med landsmannen Jean Borotra.
Kleskolleksjon
Det foreligger flere forklaringer på hvorfor Lacoste opprinnelig fikk kallenavnet «krokodillen». Den mest troverdige kommer fra en nekrolog over Lacostes sønn, Bernard, trykt i The New York Times i 2006. I 1920-årene skal Lacoste ha inngått et veddemål med lagkapteinen om hvorvidt han ville vinne en bestemt match. Innsatsen var en koffert i krokodilleskinn han hadde sett i en butikk i Boston. Senere broderte en venn en krokodille på en trøye Lacoste brukte under kampene.
Han var den første i verden som brukte kortermet tennistrøye og først rundt 1933 ble den første tennistrøyen med merket Lacoste laget.
Sønnen til René, Bernard Lacoste, overtok klesfirmaet etter faren i 1963, og gjorde etter hvert Lacoste til et ledende selskap i klesbransjen.
Hertugdømmet Westfalen
Portal:Tyskland
Hertugdømmet Westfalen (tysk: Herzogtum Westfalen) var et territorium i det tysk-romerske rike som besto fra 1180 til 1803. Hertugdømmet tilhørte Kurfyrstedømmet Köln, fra 1512 som en del av den kurrhinske rikskrets. Geografisk lå landet sør for det westfaliske lavlandet, og i tillegg til de fruktbare slettene i Soester Börde, omfattet det en betydelig del av Sauerland.
Området var opprinnelig en del av stamhertugdømmet Sachsen (804–1260). Etter delingen av Sachsen 11. april 1180 ble hertugrettighetene til det westfalske landskapet overført erkebiskopen av Köln, noe som var den sentrale forutsetning for utviklingen av landet. Hertugdømmet omfattet først et lite område sør for elven Lippe. Over tid utviklet erkebiskopene de opprinnelige hertugrettigheter – som framfor alt var en herskerrett over mennesker – til å bli en territorialrett over et lukket område. Slik rådde erkebiskopene først over geografisk atskilte områder, særlig i nord og øst, men også i sørvest. Kjøpet av det mellomliggende grevskapet Arnsberg i 1368 gjorde området geografisk sammenhengende. Etter Soestfeiden (1444–1449) stoppet utvidelsen av territoriet opp og hertugdømmets grenser forble i hovedsak uendret helt til frem oppløsningen av det tysk-romerske rike i 1803.
Hugo Capet
Hugo Capet (fransk Hugues Capet) (født ca. 938–940, død 24. oktober 996 usikker dato ) var fransk konge fra 987 til sin død i 996. Slektsnavnet «Capet» kom av at Hugo, i egenskap av abbed for klosteret Saint-Martin de Tours og Saint-Germain des Prés, bar en kort frakk som ble kalt for Cappa.
Hertugdømmet Westfalen
I statsrettslig forstand var landet en anomalitet, da området var et geistlig territorium bare ved at kurfyrsten av Köln var lensherre i egenskap av hertug av Westfalen. Liksom Vest Recklinghausen forble hertugdømmet geografisk atskilt fra Erkestiftet Köln. Forsøket på å kjøpe grevskapet Mark og hertugdømmet Berg for å gjøre Köln og Westfalen til et geografisk sammenhengende område, mislyktes til slutt under erkebiskop Dietrich II von Moers (1414–1463).
Selv om landet forfatningrettslig var underlagt erkebiskopene i Köln, viste forfatningspraksisen at det var et uavhengig territorium. Hertugdømmet var bare i prinsippet en kirkestat. Både adelskapet og byborgerne, og da særlig adelen som stilte i landdagen, fikk gjennomslag for en betydelig medbestemmelsesrett, og avverget absoluttistiske tendenser på 1600- og 1700-tallet.
Hugo Capet
Levnet
Hugo, født i 938 i Paris, kom fra en mektig og innflytelsesrik adelsfamilie av frankisk bakgrunn, to familiemedlemmene hadde allerede sittet som konge av Frankrike på 800-900-tallet. Han var sønn av Hugo den store, greve av Paris, og Hedvig av Sachsen. Hans besteforeldre på farssiden var Robert I av Frankrike og Beatrix av Vermandois, datter av Herbert I av Vermandois. Hans besteforeldre på morssiden var Henrik I av Sachsen, også kalt for «Henrik Fuglefangeren», og Matilda av Ringelheim. Selv ønsket Hugo å bli lekmannsabbed og hadde i 980 forberedt å flytte helgenen Sankt Valérys relikvier til katedralen i Amiens. Han arvet sin fars land og ble således sin tids mektigste adelsmann.
Hertugdømmet Westfalen
Slutten på det gamle tysk-romerske riket, med avskaffelsen av de geistlige territoriene den 25. februar 1803, betød også slutten på hertugdømmet. Området falt inn under landgrevskapet Hessen-Darmstadt og ble etter forskjellige mellomliggende faser innlemmet i Landgrevskapet Hessen-Kassel. De fleste klostre og stift ble sekularisert umiddelbart etter maktovertagelsen. I 1816 ble hertugdømmet og seks tilgrensende geistlige stater innlemmet i den prøyssiske provinsen Westfalen.
Hugo Capet
Levnet
Mellom år 978 og 986 maktet Hugo å opprettholde sin dominerende maktstilling mot den svake karolinske kongen Lothar III via en allianse med de tyske keiserne Otto II og Otto III og med biskop Adalbero av Reims. Allerede i 985 styrte Hugo riket som han var konge. Lothar og hans sønn døde i 987 og erkebiskopen i Reims overbeviste en gruppe adelsmenn til å velge Hugo Capet som den nye konge. Han ble kronet den 3. juli 987 i Noyon, Picardie og ble således stamfar til Huset Capet.
Hertugdømmet Westfalen
Utenfor eksklaven Volkmarsen (ca. 30 km²) og kondominatet Valbert (ca. 65 km²), hadde hertugdømmet på begynnelsen av 1800-tallet et areal på 3 715 km². Det var således betydelig større enn Erkestiftet Köln. Antall innbyggere var 110 000 i 1802.
Hugo Capet
Levnet
Hugo Capet eide noen mindre eiendommer i nærheten av Chartres og Anjou, og mellom Paris og Orléans kontrollerte han byer og gods på omkring 1 000 km², men hans makt var innskrenket til dette området. Om han våget seg utenfor risikerte han å bli kidnappet eller drept. Et komplott for å kidnappe Hugo Capet for Otto IIIs regning ble planlagt av biskopen av Laon og Odo av Blois i 993.
Hertugdømmet Westfalen
Landskapet Westfalen og dets grenser gjennom tidene
Westfalen er et historisk landskap i den midterste og vestlige delen av Tyskland, som opprinnelig var en del av stamhertugdømmet Sachsen (804–1260). Den 11. april 1180 ble dette landskapet gjennom Gelnhausenerklæringen gitt status som et selvstendig hertugdømme – hertugdømmet Westfalen, hvor hertugtittelen ble tildelt Erkebiskopen av Köln. Tildelingen ble gitt av keiser Fredrik I av Det tysk-romerske rike, og omfattet da et lite område sør for elven Lippe. Over et lengre tidsrom utvidet erkebiskopene sine opprinnelige hertugrettigheter til et stadig større territorium.
Kimberley (Sør-Afrika)
Kimberley  er en by i Sør-Afrika og hovedstad i provinsen Noord-Kaap. Den ligger nær elva Oranje og betjenes av Kimberley lufthavn. Kimberley Comprehensive Urban Plan (1998) anslår at 210 800 mennesker fra 46 207 husholdninger levde på det tidspunktet i byen.
Hertugdømmet Westfalen
Landskapet Westfalen og dets grenser gjennom tidene
Fra 1807 til 1813 var Kongeriket Westfalen et napoleonsk kongedømme, satt opp av Napoleon Bonaparte og hans bror Jérôme Bonaparte. Dette kongedømmet befant seg nordøst for det tidligere hertugdømmet av samme navn, men deler av det regnes likevel som en del av den historiske regionen Westfalen.
Kimberley (Sør-Afrika)
Erasmus Jacobs fant i 1866 en liten hvit kule på bredden av Oranje på gården De Kalk som ble leid av lokale griquaer nær Hopetown. Kulen viste seg å være en 21,25 karat (4,25 gram) diamant. En enda større diamant på 83,50 karat (16,7 g) ble funnet i 1871 i bakkene til Colesberg Kopje, noe som førte til det første diamantrushet i området. Ettersom diamantgravere ankom i tusentall, forsvant høyden og ble kjent som Big Hole. En landsby, New Rush, ble opprettet i området og ble omdøpt til Kimberley den 5. juni 1873 etter den britiske statssekretæren for koloniene på den tiden John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley. Britene som kontrollerte mye av Sør–Afrika, var raske med å annektere området for diamantgruven som ble til den britiske kolonien Griqualand West. Boerne var oppbrakte for dette siden de ønsket at det skulle være del av Oranjefristaten siden det lå mellom elvene Oranje og Vaal.
Hertugdømmet Westfalen
Landskapet Westfalen og dets grenser gjennom tidene
I 1813 ble området okkupert av Preussen, som i 1816 opprettet provinsen Westfalen. Da Preussen ble oppløst i 1947, ble Westfalen en del av den nåværende tyske delstaten Nordrhein-Westfalen. For en mer inngående beskrivelse av andre tidsperioder i Westfalens historie, henvises det til hovedartikkelen Westfalen.
Kimberley (Sør-Afrika)
Det største selskapet som drev en diamantgruve i Sør–Afrika, var De Beers–selskapet, eid av Cecil Rhodes. Veldig raskt ble Kimberley den største byen i området, for det meste på grunn av en massiv afrikansk migrasjon til området fra hele kontinentet. Immigrantene ble akseptert med åpne armer, siden De Beers var på leting etter billig arbeidskraft til å drive gruvene med.
Hugo Capet
Levnet
Sammensvergelsen mislyktes, men det faktum at ingen ble straffet viser hvor begrenset hans maktposisjon var. I de øvrige Frankrike, utenfor hans kroneiendommer, eksisterte det like mange lover som det fantes grevskaper: bortimot 150 ulike pengeenheter og minst et dusin ulike språk. Å forene dette til ett sammenhengende rike betydde en farefull maktkamp mellom den franske kronen og landets føydalherrer, spesielt de i områdene i Seine og Loiredalen, og det ble Hugo Capets livsgjerning. Tilsettingen og deretter avsettingen av Arnulf, nevø av hertugen av Lorraine, som biskop av Reims (Arnulf hadde ikke gitt sin stemme til Hugo da han ble valgt som konge) ble en konflikt med konge og biskopene mot pave Johannes XV som ikke var løst ved Hugo Capets død.
Hertugdømmet Westfalen
Landskapet Westfalen og dets grenser gjennom tidene
Denne artikkelen kan også leses som en del av historien til det tysk-romerske rike (962–1806). Tyskland er en føderal stat, hvor delvis autonome delstater har sine egne separate regjeringer. Opp gjennom historien har Westfalen vært en del av flere slike føderasjoner.
Geografi
Territoriet omfattet på slutten av 1700-tallet den nåværende Kreis Olpe og nesten hele den nåværende Hochsauerlandkreis. I tillegg omfattet det deler av den nåværende Kreis Soest og – fra den nåværende Märkischer Kreis, byene Menden og Balve, såvel som bydelen Sümmern i Iserlohn. Øst for den nåværende grensen til Westfalen lå ekslaven Volkmarsen. Byen Lippstadt stod utenfor, og det samme gjorde Soest etter Soestfeiden. Området omkring Valbert var et kondominium som ble delt mellom grevskapet Mark og hertugdømmet Westfalen.
Hertugdømmet grenset i nord til elven Lippe og til Fyrstbispedømmet Münster. I nordøst lå Fyrstbispedømmet Paderborn, i sørøst Waldeck, Niederhessen og det hessiske innlandet, i sør grevskapet Wittgenstein og besittelsene Nassau-Siegen. I vest grenset det mot Wildenburger Land, hertugdømmet Berg, grevskapet Gimborn, grevskapet Mark og grevskapet Limburg.
Kimberley (Sør-Afrika)
Fem store hull ble gravd ut i bakken. Hullene fulgte kimberlitt–pipene. Den største, Kimerleygruven, eller «Big Hole», dekket 170 000 m², nådde en dybde på 240 m og gav 3 tonn med diamanter. Gruven ble stengt i 1914, mens de tre andre hullene, Du Toitspan, Wesselton og Bultfontein, stengte i 2005.
Hertugdømmet Westfalen
Geografi
Etter beregninger foretatt av den første presidenten i provinsen Westfalen, Ludwig von Vincke, på begynnelsen av 1800-tallet, hadde hertugdømmet et areal på 62 prøyssiske kvadratmil eller 3 488 km². Nyere beregninger gir uten hensyn til eksklaven Volkmarsen (ca. 30 km²) og kondominatet Valbert (ca. 65 km²) et areal på 3 715 km². Hertugdømmet var således betydelig større enn Erkestiftet Köln.
Elver
Helt i nord, nord for byen Soest, rant grenseelven Lippe i en østlig retning. Sør for byen Soest, gjennom den nordlige delen av Sauerland, rant elven Ruhr – med sine tallrike sideelver, vestover inn i hertugdømmet. Blant sideelvene var Möhne, nordøst for Ruhr, som idag fyller den kunstige innsjøen Möhnetalsperre. Andre sideelver på Ruhrelvens sørlige side er Ennepe, Volme, Baarbach, Hönne (med sideelven Oese), Röhr (med sideelven Sorpe), Wenne, Henne, Valme, Elpe og Neger. I den sørvestlige delen av hertugdømmet rant elven Lenne, med sideelvene Bigge og Veischede.
Fjell
Den fjelldominerte delen i sør utgjorde omkring 83 % av arealet, og var en del av landskapet Sauerland. Området var rik på skog og metallforekomster, og lite egnet til landbruk. En liten, nordlig del befant seg i det westfaliske lavlandet. Der var byene Werl, Erwitte og Geseke forbundet gjennom Hellweg. Hellwegbörde i lavlandet og den i sør tilsluttende fjellkjeden Haarstrang, var og er svært fruktbar. I nærheten av Werl, Westernkotten og Sassendorf var det mange saltkilder.
Westfalen og Erkebispedømmet Köln i middelalderen
Erkebispene av Kölns forbindelser med Westfalen går tilbake til karolingertiden. Under riksforsamlingen i Paderborn i året 777 ble erkebispen av Karl den store tildelt oppgaven å kristne Sauerland helt til Siegen og den østlige delen av Hellwegregionen. Størrelsesmessig egnet området seg til å utgjøre et eget bispedømme med sete i Soest, men erkebiskopene foretrakk å beholde territoriene under den egne kirkelige forvaltningen. Dermed strakk Erkebispedømmet Köln seg fra Rhinland til de sørlige delene av Westfalen. Nord for elven Lippe grenset området til Münster bispedømme (grunnlagt 800), i øst ved Geseke til det i året 799 grunnlagte Paderborn bispedømme (fra 1930 erkebispedømme) og i sør til Mainz bispedømme (grunnlagt 343).
Misjonen som utgikk fra Köln, ga tidlig opphav til en kirkelig organisasjon. I noen få ursogn, deriblant i Soest, Wormbach ved Schmallenberg og Hüsten, ble det i tidens løp grunnlagt datterkirker.
Kirken overtok en rekke adels- og krongods for å finansiere bygg av kirker og forsørging av prester. Resultatet ble at den nye kulten styrket sin stilling, og erkebispene av Köln fikk snart en utstrakt innflytelse i regionen. Deler av godsoverdragelsene ble benyttet til klostre og kirkestift. I 1014 overtok erkebiskopen ansvaret for det eksisterende kanonissestiftet Geseke. På initiativ av erkebiskopen grunnla munker fra Siegburg benediktinerabbediet Kloster Grafschaft i 1072. I 1170 ble Kloster Bredelar grunnlagt for nonner innen premonstratenserordenen, men klosteret ble i 1196 omdannet til bruk for cisterciensermunker. Også klostergrunnleggelsene bidro i stor grad til å styrke Kölns posisjon i Westfalen. I tillegg kom en betydelig del av godsene under direkte kontroll av kirken i Köln slik at den omkring år 1100 satt på omfattende jordeiendommer i og rundt Soest, Körne ved Dortmund, Belecke, Recklinghausen, Menden, Hagen, Schwelm, Medebach og i Olpe. Köln mistet senere enkelte av disse besittelsene, eksempelvis i Schwelm, Dortmund og Hagen, men de gjenværende utgjorde i høymiddelalderen grunnlaget for utvidelsen av Kölns territorier i Westfalen.
Territoriets dannelse og utvikling frem til 1368
Opprinnelsen til hertugdømmet Westfalen lå i erkebiskopene av Kölns maktbestrebelser fra 1100-tallet av. I konkurranse med den regionale adel bygde eller kjøpte de opp borger – deriblant Burg Volmarstein ved Wetter i år 1100 og i 1120 Burg Padberg i Padberg utenfor Marsberg. Grevene av Werl og grevskapet Arnsberg var svekket og dette ble avgjørende viktig for ekspansjonsmulighetene i Westfalen. I året 1102 kjøpte erkebiskop Friedrich I von Schwarzenburg opp Hachen ved Sundern i Sauerland og Werl fra grevene av Werl. Byen Arnsberg ble erobret av erkebiskop Friedrich I i 1102, og grev Friedrich von Arnsberg tvunget til å avse halvdelen av sitt grevskap til Köln. Senere ble både Rüthen og grevskapet Volmarstein med Schwelm og Hagen kjøpt opp. I året 1164 ble byen Arnsberg på ny erobret av erkebiskop Rainald av Dassel, og grevene av Arnsberg ble tvunget til å anerkjenne Lensherredømmet Köln.
Erkebispene var i lang tid uten full herskerrett over flere av besittelsene i regionen. Under Otto I av Det tysk-romerske rike, som også var hertug av Sachsen, var den østlige delen av Stamhertugdømmet Sachsen blitt overdratt til adelsslekten Billung. Sør for Lippe skjedde det ingen overføring av retter; der gjorde den saksiske kongen fortsatt krav på hertugretten. Grevene av Werl oppfattet seg som stedfortredere for hertugene i dette området og de familiære bindingene til keiserhuset forsterket dette kravet. Etter slutten på den ottoniske linje ble ikke hertugrettene i denne delen av Stamhertugdømmet Sachsen tildelt på nytt. Slekten Billung forsøkte i lengre tid forgjeves å hevde sine krav på hele hertugdømmet, men det var ikke før Henrik Løve overtok at hele Stamhertugdømmet Sachsen ble anerkjent som et eget, sammenhengende område.
Kölns erkebiskop Philipp von Heinsberg hadde en avgjørende finger med i spillet rundt Heinrich Löwens fall i 1180 og fikk i Gelnhausenerklæringen tildelt titlene hertug av Westfalen, av Engern og av den vestlige delen av det opprinnelige Stamhertugdømmet Sachsen. De nye titlene gav likevel ikke erkebiskopen større makt i Westfalen. Gelnhausenerklæringen fastslo verken hertugdømmets grenser eller regulerte hertugens rettigheter, fullmakter eller privilegier. Blant hertugens rettigheter hørte det å mobilisere og lede militærstyrkene i (det likeens udefinerte) landet. Til dette kom retten til å bygge borger, juridisk overhøyhet og plikten til å bevare den offentlige orden (Landefred). Keiserrikets lover av 1220 og 1231 styrket territorialherrenes rettigheter og førte til at disse rettighetene i stor grad ble tomme titler. En viss signifikans hadde erkebiskopens overoppsyn over femedomstolene, en betydning som først og fremst økte i senmiddelalderen. Hertugenes enerett på å grunnlegge byer skulle vise seg å bli av stor betydning og en rett de andre herskerne i området mellom Rhinen og Weser lå i stadig strid med ham om. Eksempelvis støttet erkebiskopen lenge Soest der han var byherre. Soest var med god margin den viktigste byen i Westfalen og hadde fra rundt 1180 fått en godt befestet handelsplass. De andre byene ble ofte målrettet anlagt for å befeste erkebiskopenes maktposisjon, spesielt mellom 1180 og 1311. På dette viset trådte byenes karakter som handelsplasser gradvis mer og mer tilbake til fordel for deres betydning som festninger.
I særdeleshet utviklet det seg motstand mot ekspansjonsforsøkene til erkebiskop Siegfried von Westerburg. Muligens med unntak av biskopene av Minden og Münster, var nesten alle territoriale ledere i Westfalen involvert, deriblant greven Eberhard I av Mark. Avgjørelsen falt i slaget ved Worringen den 5. juni 1288, der erkebiskopen ble tatt til fange. Som en følge av slaget stoppet Kölns videre fremmarsj i Westfalen opp. Byene Schwelm og Hagen falt i hendene på grevskapet Mark. Borgene Burg Volmarstein og Raffenburg ble ødelagt. Erkebiskopen var fra nå av bare en landherre på linje med flere andre, mens grevene av Mark økte sin innflytelse betydelig. På begynnelsen av 1300-tallet rådet Köln over et omfattende, men bare delvis sammenhengende område i Westfalen. Amt Waldenburg med Attendorn og Olpe utgjorde et sentralt område, et annet lå i øvre Sauerland med Medebach, Winterberg, Hallenberg og Brilon. Et tredje tyngdepunkt lå i nord med Rüthen, Belecke, Soest, Warstein, Werl, Geseke og Erwitte.
Erblandesvereinigungen og Soestfeiden
I året 1437 ble femedomstolene reformert. Samme år inngikk 167 riddergods og 16 byer uten landherrenes viten en overenskomst om å styrke stendenes medbestemmelsesrett, i den såkalte Erblandesvereinigung. Forut for dette hadde erkebiskopen forsøkt å innføre en koppskatt uten å innhente godkjennelse av de berørte parter.
Allerede i 1438 lyktes det landherrene å sabotere denne Erblandesvereinigung ved å sanksjonere en rekke privilegier, men en fullstendig harmonisering av interessene til landherrene og stendene var det ikke lengre mulig å få i stand. Den 5. juni 1444 besluttet den betydningsfulle hansabyen Soest seg for å ikke lenger anerkjenne overhøyheten til Kölns erkebiskop Dietrich von Moers, men i stedet underordne seg hertugdømmet Kleve. Og slik oppstod Soestfeiden fra 1444 til 1449 mellom Soest og erkebiskopen av Köln. På Soests side stod ved siden av Kleve og tallrike westfaliske stater, fremfor alt også den mektige hertugen Filip III av Burgund. For hans vedkommende var ikke dette bare et spørsmål om graden av frihet til en by, men om maktfordelingen i det vestlige Tyskland som helhet. I 1447 ble byen Soest beleiret av en 12 000 mann sterk soldathær, som likevel ikke klarte å innta den. Makten over byen Soest og dens umiddelbare omgivelser, det såkalte Soester Börde, vekslet således mellom hertugen av Kleve og grevskapet Mark.
Etter dette forsøke kurfyrstene i Köln flere ganger å vinne tilbake Soest. Under Hermann von Hessen kom det i 1504 til en væpnet konflikt og enda et mislykket forsøk på å erobre byen. Til slutt måtte kurfyrsten innse at hans gjenvinningsforsøk var fånyttes.
Derimot beholdt Köln områdene rundt Fredeburg og Bilstein som var erobret under Soestfeiden. Bilsteiner Land ble annektert av hertugdømmet i 1445 etter den vellykkede beleiringen av Burg Bilstein under ledelse av Dietrich von Moers. Før dette tilhørte den henholdsvis grevskapet Mark og hertugdømmet Kleve-Mark. Overgivelsen av borgen fulgte ublodig under Bilstein-amtmannen Johann von Bruch, som forgjeves hadde håpet på en militær hjelpeoperasjon fra Kleve-Mark. Et år tidligere hadde Kurköln inntatt borgen og erobret Amt Fredeburg. Derigjennom var de territoriale endringene fullbyrdet med unntak av visse grensejusteringer. De mer permanente forvaltningsenhetene endret seg marginalt i de neste 350 år. Etter den mislykkede stormaktspolitikken var kurfyrsten også innenrikspolitisk svekket. I 1463 ble det opprettet enda en Erblandesvereinigung for hertugdømmet Westfalen, og en tredje for Erkestiftene og Vest Recklinghausen mellom den nye kurfyrsten, Kölns Domkapitel og stendene. En bestemmelse i traktaten forutsatte at den nyvalgte erkebiskopen bare kunne regne med støtte fra stendene på visse betingelser.
Kimberley (Sør-Afrika)
Kimberley ble den 2. september 1882 den første byen på den sørlige halvkule som innførte elektriske gatelys.
Hertugdømmet Westfalen
Erblandesvereinigungen og Soestfeiden
Da erkebiskop Ruprecht von der Pfalz vendte seg bort fra den rhinske Erblandesvereinigung, brøt Kölns stiftsfeide ut i 1473 mellom han og de rhinske stendene. Erkebiskopen ble delvis støttet av enkelte stender i Westfalen. Krigen raste videre også på dette området. Som tilhenger av de rhinske stendene som stiftsforvaltere, mislyktes Hermann von Hessen i 1473 å innta Brilon med hessiske tropper. Derimot lyktes hertugen av Kleve som Ruprechts støttespiller, midlertidig å okkupere Arnsberg og Eversberg i 1478.