cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vala
Manwë og Melkor kjempet, og Manwë ba andre ånder om å hjelpe seg i kampen. Blant dem var både andre valar og maiar. Melkor tok retrett fra slaget, og de andre fortsatte med arbeide: å skape verden. Men Melkor så dette, og vendte tilbake for å vinne kontrollen over Arda.
Gabriel Hauge
Biografi
Gabriel Hauge var sønn av pastor Søren Hauge, en utvandrer fra gården Hauge på Sandane i Gloppen i Sogn og Fjordane. Søren Hauge slo seg ned i Hawley i Minnesota hvor han talte Guds ord.
Vala
Valaene hadde ingen fast form, men de tok ofte skikkelse som både alver og menn, for ellers ville de forbli usynlige.
Gabriel Hauge
Biografi
Gabriel Hauge levde et liv på toppen av økonomiske avgjørelser i USA i etterkrigsårene. Han bestemte seg for å skrive sine memoarer som pensjonist i 1979. Helsen ble for dårlig, og i 1981 tok Hauge kontakt med George B. Bookman, en velkjent journalist fra New York City, som hadde blant annet arbeidet i flere år for Time og New York Stock Exchange. Bookman sa seg villig til å hjelpe, men Gabriel Hauge døde før prosjektet var fullført. Hauges familie var ikke interessert i å publisere boken. Bookman beholdt memoarene i mange år, før han donerte de til Eisenhower-biblioteket i Abilene i Kansas.
Vala
Valaene er ikke guder, men menneskene tar dem ofte for å være det. Egentlig er de utsendinger eller regenter for Ilúvatar, den eneste virkelige guden i Arda, som sjeldent griper direkte inn i sitt eget skaperverk for å forandre verdens gang.
Navnene
Dette er navnene på Valaene som de er kjent av Eldar. I Midgard, er de kjent med andre navn med Sindarinsk opprinnelse: F.eks. blir Varda kalt Elbereth. Mennene kjente dem ved mange andre navn, og æret dem somme tider som guder. Dvergene kalte Aulë, som hadde skapt dem, for Mahal. Det må også sies at, med unntak av Oromë, er navnene i listen under heller titler enn faktiske navn: De sanne navnene til Valaene står ikke nevnt noe sted. De mannlige Valaene blir kalt Herrer av Valaene mens de kvinnelige blir kalt Dronninger av Valaene eller Dronninger av Valiene.
Andre navn
Arataene (Sindarin: Opphøye) eller De høye av Arda er de åtte mektigste av Valaene: Manwë, Varda, Ulmo, Yavanna, Aulë, Mandos, Nienna og Oromë. Melkor, den mektigste av dem alle, er ikke regnet med fordi han ble ond.
Gabriel Hauge
Biografi
Samlingen av memoarer består av en del utkast der Hauge skriver ganske detaljert om sin karriere. De første kapitlene beskriver farens emigrasjon fra vestlandsbygda Hauge i Gloppen kommune, og hvordan han tok seg til Minnesota som mange andre norske innvandrere. Her ble Søren, med den norske bokstaven ø, omskrevet til Soren og han begynte som pastor i småbyen Hawley (som på den tid het Yeovil).
Videre beskriver Gabriel sine studier, først bachelorstudier ved den kristne høgskolen Concordia College, før han som 21-åring dro til Harvard University i Massachusetts og fikk sin mastergrad der.
Hauge hadde taket på økonomiyrket, og han fikk innpass som sommervikar ved den føderale sentralbanken i New York, mens han ellers på året stod for forelesninger ved Harvard. I 1940 dro han til Princeton University i New Jersey. Studiet ble avbrutt av andre verdenskrig. Hauge lot seg verve til marinen, og skipet USS California. Han ble med på slaget om Leyte i kampene for Filippinene mot japanerne, et av de største sjøslagene i historien.
Tilbake ved Harvard tok Hauge sin doktorgrad i økonomi i 1947, og ble ansatt i statsadministrasjonen i New York for bank- og økonomidepartementet. Her tar Hauge politisk standpunkt, og ble personlig venn av guvernør og republikaner Thomas E. Dewey, og hjalp ham i presidentkampanjen i 1948, men de tapte mot Harry S. Truman, med 24,105,812 mot 21,970,065 stemmer.
Hauge giftet seg samme år med Helen Resor, datter av reklamepioneren Helen Lansdowne Resor.
Hauge hadde studert Dwight D. Eisenhowers gamle taler, og ble selv en dreven taleskriver. Dette bidro trolig til at han fikk jobb som redaktør for Business Week magazine, og skrev mange ledere for bladet. Både Hauge og Dewey samlet seg bak Eisenhower i nominasjon og kampanjer frem til valget 1952, som Eisenhower vant. I mellomtiden hadde Hauge også hjulpet en annen venn, John Foster Dulles, i kampen om plass i Senatet i 1949. Han hjalp Joe Hanley ved valget til Senatet i 1950.
Adams ble hentet inn som stabssjef i Det hvite hus for president Eisenhower, mens Hauge ble økonomisk rådgiver. Hauge hadde også en hånd med i Eisenhowers «I shall go to Korea»-tale.
I sine memoarer går Hauge tilsynelatende detaljert inn i beskrivelse av Eisenhowers kvaliteter, filosofi og forhold til større saker som blant annet trygdeordninger, subsidiering av landbruk og utdanningsstøtte. Memoarene er også innom Hauges kontakt med senere presidenter, og nevner både Kennedy, Johnson, Nixon, Ford og Carter.
Fra 1958 ble Hauge i en årrekke styreformann i selskapet Manufacturers Hanover Trust Company, en New York-bank som spesialiserte seg på fond og som var USAs fjerde største forretningsbank.
I 1980 ble Hauge utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for embetsfortjeneste. Kommandørkorset ble overrakt av generalkonsul Georg Knap Thestrup i hans embetsbolig i New York.
Etterkommere
The New York Times hadde følgende melding 13. august 1984: «Jennifer Fleur Chandler of Princeton, N.J., was married yesterday to Stephen Burnet Hauge, a son of Helen Resor Hauge and the late Dr. Gabriel Hauge of New York. (…) She (…) expects to receive a law degree from Boston College next May.(…) Mr. Hauge is a writer and a seventh-grade teacher at St. Bernard's School in New York.(…) He received a master's in English from Middlebury. His father was special economic adviser to President Dwight D. Eisenhower and chairman of the Manufacturers Hanover Trust Company.»
Naxalitter
Naxalitter (engelsk naxalites) er fra slutten av 1960-tallet et navn brukt på indiske kommunister som driver eller har drevet gerilja blant fattigbønder på landsbygda, inspirert av teoriene til Mao Zedong.
Gabriel Hauge
Etterkommere
6. juli 1986 hadde The New York Times følgende melding: «Caroline Clark Hauge, an account executive for the J. Walter Thompson Company in New York, and William Bradford Crenshaw, a member of the class of '87 at the University of Virginia School of Medicine, plan to be married Aug. 31. The future bride, known as C.C., is a daughter of Mrs. Gabriel Hauge of New York and Jackson, Wyo.,(…), and of the late Mr. Hauge, chairman of the Manufacturers Hanover Trust Company and an economic adviser to President Dwight D. Eisenhower. (…) Miss Hauge attended the Brearley School and graduated from the Milton Academy and Dartmouth College. She is a granddaughter of the late Mr. and Mrs. Stanley B. Resor of Greenwich, Conn., and of the late Rev. S. G. Hauge, who was a Lutheran minister, and the late Mrs. Hauge of Hawley, Minn. Mr. Resor was president and chairman of J. Walter Thompson. His wife, Helen Lansdowne Resor, was a vice president and director of J. Walter Thompson. Mr. Crenshaw, formerly a geologist for the Amoco Production Company in Denver, graduated from Dartmouth, where he was elected to Phi Beta Kappa.»
Naxalitter
Navnet stammer fra området Naxalbari i Vest-Bengal, der et berømt bondeopprør av denne typen starta i 1967.
Maoistisk innflytelse i India
Indias Kommunistiske Parti (Communist Party of India – CPI) blei starta på 1930-tallet. På slutten av 1940-tallet blei deler av partiet påvirka av den kinesiske revolusjon, og forsøkte å starte bondeopprør i India.
Først på 1960-tallet sprakk CPI i to, under påvirkning av striden mellom kommunistpartiene i Sovjetunionen og Kina, og grensekrigen mellom Kina og India i 1962. I denne krigen støtta ledelsen i CPI India. En majoritet i partiet sympatiserte med Kina, og brøyt ut og danna et nytt parti: Communist Party of India (Marxist) – forkorta CPI(M) eller oftere CPM. Dette partiet har seinere vært Indias største kommunistparti.
CPM sto i de første åra offisielt nær Kinas kommunistiske parti. Men det var samtidig et parti som dreiv fredelig, parlamentarisk politikk. En del medlemmer var sterkt misfornøyd med det, og kritiserte CPM for å være revolusjonært i ord, men ikke i praksis. De danna forskjellige opposisjonelle grupper i og utafor CPM.
Naxalbari-opprøret og CPI(M-L)
Naxalbari-opprøret i 1967 blei leda av folk fra distriktsledelsen i CPM som sto i opposisjon til partiets politikk. De viktigste av dem var Charu Mazumdar og Kanu Sanyal. Kina, som på denne tida var midt i kulturrevolusjonen, propaganderte for Naxalbari-opprørerne, og det førte til et øyeblikkelig brudd mellom Kinas kommunistiske parti og CPM.
Kommunister som støtta Mao og bondeopprør i India blei fra da av kjent som naxalitter.
Mazumdars og Sanyals tilhengere danna i 1969 Communist Party of India (Marxist-Leninist), som forsøkte å spre bondeopprør til hele India. Dette førte til ei rekke opprørsforsøk, som i de fleste tilfellene blei slått ned etter ei tid.
Charu Mazumdar blei tatt til fange og døde under politiforhør i 1972. CPI(M-L) sprakk nå opp i mange konkurrerende fraksjoner, som sammen med ei rekke grupper som aldri hadde blitt med i CPI(M-L) alle blei sett som deler av naxalittbevegelse.
Arven etter Naxalbari
Tross at bevegelsen blei hardt undertrykt, led store tilbakeslag og aldri seinere har blitt enhetlig, fikk den stor betydning i India og internasjonalt, blant annet fordi store grupper alltid har ment at den eneste utveien for India er en revolusjon etter kinesisk forbilde.
Naxalittisk inspirerte opprørsbevegelser spredde seg også til nabolanda, særlig til Pakistan, Bangladesh og Nepal, der restene av dem delvis fins den dag i dag. (Nepals nest største parlamentariske parti, det moderate kommunistpartiet UML, sprang ut av et tidligere naxalittisk opprørsparti.)
Et av dem, det nå parlamentariske CPI(M-L) (Liberation), er landets 3. største legale kommunistparti etter CPM og CPI.
Bondeopprørere i India i dag
Flere partier driver fortsatt gerilja blant fattigbønder på landsbygda. Disse partiene ser ut til å ha vokst i de seineste åra, og noen politirapporter hevder at de kan ha opptil 30 000 soldater under våpen. I staten Madhya Pradesh i det sentrale India skal naxalittene ha kontroll over en del frigjorte områder, og styresmaktene skal ha hatt lite hell med å sende inn militære styrker for å gjenvinne kontrollen. Imidlertid legges det lokk over all informasjon ut fra dette området, så det er vanskelig å anslå omfanget og styrken av opprøret.
Det største og viktigste er Indias kommunistparti (maoistene), som ble etablert i 2004. Dette partiet samarbeider blant annet med partier i nabolanda i Koordineringskomiteen av Sør-Asias maoistiske partier og organisasjoner.
James Odeck
James Oyugi Odeck (født 4. august 1960) er en norsk professor (dr.oecon.) og forsker på transportøkonomi.
Odeck er ansatt som forsker i Statens vegvesen og professor II ved Institutt for bygg, anlegg og transport ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Han er også ansatt i 20 %-stilling som professor II ved Høgskolen i Molde.
Lands Museum
Lands Museum er et museum for natur, kultur og historie for Nordre Land og Søndre Land kommuner i Innlandet fylke. Museet ligger i Dokka, ved nordenden av Randsfjorden og Dokkadeltaet naturreservat.
James Odeck
Odeck er bosatt i Oppegård kommune.
Lands Museum
Museet ble opprettet i 1927, og gikk i 2004 sammen med Hadeland Folkemuseum inn i Randsfjordmuseet.
Museet har et amfi som muliggjør konserter, teater- og filmforestillinger. Dette er også et av stedene der innbyggerne i Land samles 17. mai. Et annet nytt bygg er teateret. Dette ble bygget i forbindelse med markeringen av årtusenskiftet. I museets administrasjonsbygning finnes skiftende utstillinger.
Lands Museum eier også Brustuen Elektrisitetsverk.
Brannklassifisering
Brannklassifisering er en bygningsteknisk definisjon som fastslår bygg og bygningsdelers evne til å motstå brann.
Brannklasser
Ved definisjon av brannklasse legges risikoklassifisering til grunn, da byggets anvendelse sammen med dets størrelse og planløsning vil være avgjørende for hvilke konsekvenser en brann kan få. Et bygg kan da gis en brannklasse fra 1 til 4. Brannklasse 1 gjelder bygg med beskjeden konsekvens ved brann, og brannklasse 4 gjelder bygg der en brann vil få meget omfattende konsekvenser for lokalsamfunnet eller miljøet.
Kriterier
Brannmotstanden defineres ut ifra fire kriterier:
Ved oppgivelse av kriteriene legges motstandstiden til i antall minutter, og det medtas kun de kriterier som er relevante for bygningsdelen. En brannisolerende vegg har ikke nødvendigvis krav om bæreevne eller mekanisk motstand, og vil typisk kunne oppgis med en brannmotstand på EI 30, som betyr at den er motstandsdyktig mot brann i minimum 30 minutter.
Branndører
Ved klassifisering av branndører benyttes andre prefikser:
José Humberto Quintero Parra
José Humberto Quintero Parra (født 22. september 1902 i Mérida i Venezuela, død 8. juli 1984 i Caracas) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Caracas 1960–1980.
Han ble kreert til kardinal av pave Johannes XXIII i 1961, med Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Det norske Theater
Det norske Theater ble etablert i Bergen i 1850. Det ble innviet med forestilling på stiftelsesdagen 2. januar, en dag som også i de følgende driftsår ble feiret med premiereforestillinger. Det var Ole Bull, godt hjulpet av entusiastiske og kompetente medarbeidere, for eksempel maleren og teologen Fritz Jensen, som fikk i gang teaterdriften. Fritz Jensen fikk ansvaret for å skolere og instruere de unge, uerfarne skuespillerne. Det norske Theater ga forestillinger hver onsdag og søndag i vår- og høstsesongen.
Komediehuset på Engen, også kalt Sukkerhusengen, hadde 900 sitteplasser, og bar fra gammelt av et motto; «ridentur et corriguntur» (= latin for «å more seg over skikkene og rette på dem»). Teateret skulle altså bevisstgjøre ved å latterliggjøre gjøremål og levemåter hos folk flest for skape et kritisk blikk på sedvanene.
Åpningen av teateret
Det norske Theater i Bergen ble stiftet av fiolinvirtuosen Ole Bull, etter at han i Bergen-savisene den 25. juli 1849 hadde publisert en «Bekjendtgjørelse»:
''Norsk Theater i Bergen. De Damer og Herrer, som ville gjøre Sang, Instrumentalmusik, Skuespillerkunst eller Nationaldans til deres Fag, kunne erholde Engagement. Originale dramatiske og musikalske Arbeider modtages og ville efter Omstændighederne blive honorerede. Man behage snarest mulig gjennem Adressekontoiret herstedes skriftelig at henvende sig til 'Det norske Theater i Bergen.''
Bergen den 23de Juli 1849. Ole Bull.
Ole Bulls teater ble etablert i det gamle Komediehuset på Engen, som i 1800 var blitt oppført av Det Dramatiske Selskab, (stiftet 25. februar 1794). I de siste par decennier før Ole Bull fikk grunnlagt sitt teater var det ikke lenger noen aktivitet i teaterselskapet. Derfor ble Komediehuset for det meste brukt av omreisende danske teatertrupper, som leide seg inn for noen uker i sommersesongen.
Forestillingen 2. januar 1850 ble åpnet med en programmatisk prolog av ex. juris Erik Bolstad, fulgt av Ludvig Holbergs Den Vægelsindede. Kvelden ble avsluttet med Ole Bulls eget musikkstykke «Sæterbesøget», virtuost fremført av ham selv. Ved premierekvelden var det fullt hus og stor begeistring å spore: «... Udførelsen af Stykket overgik langt de Forventninger, vi med Hensyn til de forhaandenværende Omstændigheder havde sat os», skrev Bergens Stiftstidende.
Blant de mange håpefulle unge menneskene som meldte seg var Johannes Brun. Han hadde gått i litografilære hos Georg C.C.W. Prahl, men var allerede kjent som spilloppmaker. Han og hans kone, Louise, var blant teaterets aller største talenter. Begge endte opp som skuespillere ved Christiania Theater, men Louise døde før hun rakk å gjøre seg bemerket i hovedstaden.
Henrik Ibsens læreår ved Det norske Theater
Henrik Ibsen ble fra 1851 tilknyttet Det norske Theater som sceneinstruktør, samtidig som han også fungerte som husdikter og til tider også som instruktør. Var det hans egne stykker som skulle spilles, fikk han gjerne ansvar for alle deler av utførelsen - fra iscenesettelsen til innstudering av rollene.
Giovanni Gentile
Giovanni Gentile (født 30. mai 1875 i Trapani på Sicilia, død 15. april 1944 i Firenze) var en italiensk filosof og politiker.
Det norske Theater
Henrik Ibsens læreår ved Det norske Theater
Peter Blytt, som satt i teaterstyret, hadde heller ikke særlig høye tanker om Ibsens fremtidsutsikter ved teatret:
Giovanni Gentile
Gentile studerte filosofi i Palermo, og var seinere lærer. I 1917 begynte han å jobbe ved universitetet i Pisa. Han sluttet seg til fascistene i 1922 og var utdanningsminister i den første regjeringen til Benito Mussolini. Som utdanningsminister gjennomførte Gentile en skolereform som ble kalt opp etter ham. Han var også hovedredaktør for Treccani-leksikonet.
Det norske Theater
Henrik Ibsens læreår ved Det norske Theater
I sine første Bergensår bodde Ibsen på Sontums pensjonat før han fikk egen hybel i teaterets sidebygning, hvor han den gang kunne se ut over på det grønne engeland i retning Ulrikken.
Giovanni Gentile
Gentile var overbevist fascist til sin død. Han ble myrdet i 1944, mest sannsynlig av en partisan, men de eksakte omstendighetene rundt drapet ble aldri oppklart.
Det norske Theater
Henrik Ibsens læreår ved Det norske Theater
Samtidig med Ibsen var Herman Laading instruktør, og den som til vanlig ledet leseprøvene. Det kom i blant til noe uenighet mellom dem, og ved en anledning ble Laading utfordret til duell. Herman Laading har selv forklart litteraten John Paulsen om bakgrunnen for denne opprivende episoden med den unge Henrik Ibsen:
Det var nok godt det ikke ble gjort alvor av trusselen om duell for Laading var en stor røslig kar, som både trente fekting og var ivrig medlem av skytterlaget. Under læreårene i Bergen utviklet imidlertid Ibsen atskillig om naturlig spillestil og språk, replikkunst, og ikke minst visse knep og teknikker ved så vel den dramaturgiske oppbygning som selve scenerommets innretning, noe som senere skulle komme ham til nytte som skuespillforfatter.
Ibsens utseende i Bergenstiden
Ibsens ungdomskjæreste fra Bergensårene, Rikke Holst, senere gift Tresselt, fortalte forfatteren John Paulsen om dikterens mørkebrune fullskjegg og store, tykke hår, men la til at hun syntes hans utseende var ”mere interessant end egentlig smukt”, og at han alt den gang var
Den danske forfatteren Herman Bang, støtter seg trolig til samme informant, omtaler kniplingene for «Digtermanchetter» og tilføyer:
Ibsens eneste teatersuksess i Bergen (Gildet paa Solhoug)
Sommeren 1855 skrev Ibsen folkevisedramaet Gildet paa Solhoug. Stykket skulle oppføres på Det norske Theaters stiftelsesdag 2. januar 1856, og må i ettertid anses for å være et langt svakere stykke enn hans foregående, det anonymt innleverte Fru Inger til Østeraad. Gildet passet vel bedre overens med tidens smak, og et drama bedømmes ikke minst etter fremførelsen og den sceniske innretning. I sitt forord til 2. utgave av dramaet, datert ”Rom, i April 1883”, minnes Ibsen begivenheten:
Bjørnson ved Det norske Theater
Ole Bull vendte etter sin seks år lange utenlandsturné tilbake til Norge i august 1857. Johannes Brun hadde fått engasjement ved Christiania Theater og Henrik Ibsen var i hovedstaden for å forhandle om ny stilling som artistisk direktør for Kristiania norske Theater. Ved teatersesongens åpning 8. oktober kunne Ole Bull igjen oppvise sitt geniale spill til stor jubel og bravo-rop fra publikum, men så la han seg ut med teaterstyret ved å forlange kontroll over økonomien. Kassa hadde da en gjeld på 1100 spd.
På styremøtet 12. november kom det til brudd med Ole Bull. Bull holdt sitt møte i Komediehuset, mens styret leide festivitetslokalet Harmonien. De fleste skuespillerne fulgte styret, bortsett fra Sofie Parelius, som erklærte at hun ikke ville spille i Harmoniens sal, og heller ikke ønsket å forlate Ole Bull som teaterets eier og entreprenør. Hennes standhaftighet gjorde at også kollegene valgte å motta nytt engasjement hos Ole Bull. 22. november gjenåpnet teateret med to konserter av Bull, etter å ha vært lukket i 11 dager.
Dermed ble Bjørnstjerne Bjørnson tilkalt og ansatt som ny artistisk instruktør. Han hadde gjort seg bemerket som nasjonal forfatter med stykker som Synnøve Solbakken og Mellem Slagene. Han fungerte fra senhøstes 1857 til sommeren 1859. Om Bjørnson ikke ble værende så lenge i Bergen, gjorde han desto mer av seg.
Samtidig som han viste seg å være en levende interessert og aktiv instruktør, skremte hans politiske engasjement mange unge teaterrekrutter og publikum bort fra teateret. Bjørnson måtte dessuten tåle mye kritikk fordi han i februar 1858, midt i den lokale handelskrisen, fant på å arrangere maskerade i teateret for å skaffe penger til en bunnskrapt teaterkasse. Enkelte mente begeistret at Det norske Theater under Bjørnsons ledelse, aldri tidligere hadde utvist rikere kunstnerisk virksomhet. 1. september 1858 ble teateret omgjort til aksjeselskap, og overtok Ole Bulls pantegjeld til Det dramatiske Selskab. Den samlede kjøpesum var 5800 spd.
Det ble i visse kretser heller ikke sett på med blide øyne at han, etter i desember 1858 å ha overtatt redaksjonen av Bergensposten, aktivt brukte sin posisjon til å øve politisk innflytelse. Det ble sågar påstått at han som redaktør avgjorde valget på Bergens nye representanter til Stortinget det påfølgende år.
Det hadde nok ikke bare med Bjørnsons politiseringer å gjøre, men teaterinteressen var nå merkbart dalende. Forestillingene opplevde, ifølge ’’Bergensposten’’ å ødsle ”med Flid og Talent for halvt, kvart, ottendedels og mindre Hus.” Så vel publikum som skuespillerne tapte troen på teateret, og flere reiste etter Ibsen til Christiania. Det kom til og med opp forslag om å slå sammen teatrene i Bergen og Trondheim. Med ukuelig bjørnsonsk optimisme gir årsberetningen følgende rapport om situasjonen:
Etter Bjørnson
Bjørnson dro sommeren 1859 til Christiania for å overta redaksjonen av Aftenbladet. Som instruktør ble han etterfulgt av Georg Krohn. Da Krohn allerede ved sesongens utløp kom i konflikt med teaterstyret søkte både Krohn, hans hustru (f. Gullestad), og svigerinnen Sofie Parelius avskjed. Den neste instruktør var Hans Bordevik. Han var en dugelig teaterleder, men nå var de økonomiske vanskelighetene blitt større, og skuespillerflukten var merkbar.
Konkurs
Etter 13 års drift måtte teateret stenge. Det hele ble overlevert til skifteretten. Den 17. mai 1863 holdt teateret sin siste forestilling, men ved opphøret hadde Det norske Theater oppført 1639 forestillinger fordelt på 340 forskjellige stykker.
Bygningen etter konkursen
Komediehuset på Engen ble i de neste 13 år kun benyttet av danske teatertrupper. Først i 1876, da Den nationale Scene ble startet, ble teaterbygningen igjen tatt i bruk for norske teateropplevelser. I påvente av at danskene skulle bli ferdig med kontrakststiden, måtte skuespillerne øve på Pelloths sal. Sent på høsten 1876 kunne de overta fasilitetene.
Den nationale Scene fikk egen teaterbygning i 1909. Komediehuset fikk blant annet teatermuseum. En mengde verdifulle gjenstander gikk tapt da det gamle teateret ble truffet av engelske bombefly den 29. oktober 1944, da de engelske flyene gjorde et mislykket forsøk på å ramme tyskernes ubåthavn på Nordrevågen.
Zodiakallys
I de nordlige delene av jorden går det best å observere zodiakallyeset på den vestlige nattehimmelene etter skumring på våren eller på den østlige nattehimmelen like før daggry om høsten. Det er så lyssvakt at det ikke synes ved månelys eller lysforurensing. Zodiakallyset synes alt svakere jo lengre vekk fra solen man kikker, men på riktig mørke netter har det blitt observert i et band rundt hele ekliptikken. Faktisk kommer zodiakallyset fra alle deler av nattehimmelen selv om det er sterkest akkurat rundt ekliptikken. Det bidrar med 60 % av lyset fra himmelen en månefri natt. det finnes også en veldig lyssvak men merkbar lysglød i direkte motsatt retning fra solen, kjent som gegenschein.
Zodiakallyset ble undersøkt og forklart av astronomen Cassini omkring 1690. Det forårsakes av sollys som reflekteres fra støvpartikler i solsystemet og har derfor samme spektrum som solen. Støvet ligger i et linse-formet område i rommet med solen i midten, og strekker seg langt utenfor jordens omløpsbane. Ettersom hoveddelen av støvet ligger nær solsystemets plan, syns zodiakallyset langs med ekliptikken. Den mengden materie som kreves for å forårsake zodiakllyset er utrolig liten. Om materiet bestod av én mm store partikler med samme albedo som månen (som er ganske mørk), ville hver partikkel befinne seg på den sparsommelige avstanden åtte kilometer fra sine nærmeste naboer. Gegenschein kan forårsakes av at partiklene rett ovenfor solen er i full fase og derfor gjenspeiler maksimalt sollys.
Den delen av sollyset som støvpartiklene ikke reflekterer, men absorberer reflekteres tilbake som infrarød stråling i alle retninger. Absorpsjonen av fotoner med kun radiell bevegelsesmengde øker partiklenes mass uten at deres tangenielle bevegelsesmengde øker. Det medfører at partiklene langsomt beveger seg i en spiralformet bane mot solen (Poynting-Robertsoneffekten). Det innebærer at det må finnes en kilde som fyller på mere støv. Kometstøv og grus som skapes av kollisjoner mellom asteroider antas å være denne kilden.
Clemenskirken
Clemenskirken kan vise til:
Liste over kulturminner i Kvinesdal
Liste over kulturminner i Kvinesdal er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Kvinesdal. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Yengisar
Yengisar (kinesisk: 英吉沙县; pinyin: Yīngjíshā Xiàn; uigursk: يېڭىسار ناھىيىسى / Yengisar Nahiyisi) er et fylke i prefekturet Kashgar i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Byen er kjent for sin produksjon av uighurenes tradisjonelle kapper.
Befolkningen var på 214,876 innbyggere i 1999.
Jernbane
Kashgar-Hotan-jernbanen løper gjennom området.
Vei
Kinas riksvei 315 løper gjennom området. Den fører vestover fra Xining i provinsen Qinghai til Kashgar (Kashi) i Xinjiang.
Tilintetgjørelsesleir
Tilintetgjørelsesleirer, eller på tysk Vernichtungslagern, er betegnelsen for de konsentrasjonsleirene i det tredje rikes maktområde hvis funksjon var å avlive mennesker så effektivt som mulig. I tilintetgjørelsesleirene ble mer enn halvparten av ofrene for holocaust drept. I disse leirene ble ingen (eller ikke noen stor del) av de internerte satt i arbeid, men ble myrdet med en gang eller kort tid etter ankomst. Som regel ble de drept med gass i gasskamre, enten karbonmoniksid- (kullos-) eller Zyklon B-gass.
Vestsiden-Askøy Idrettslag
Vestsiden-Askøy Idrettslag (stiftet 6. juni 1964) er en fotballklubb på Askøy i Hordaland. Hjemmebane og klubbfasiliteter er plassert på Ravnanger. Pr. februar 2023 har klubben ca. 400 medlemmer fordelt på nærmere 47 fotballag. Herrelaget i fotball spiller i 6.divisjon, mens damelaget spiller i 4. divisjon.
Historikk
Klubben ble til 23. november 1969 da Hanøy Idrettslag og Ravnanger Idrettslag ble slått sammen. Offisielt opererer klubben med stiftelsesdato 6. juni 1964 som er datoen for stiftelsen av Hanøy IL.
Tilintetgjørelsesleir
De fleste av tilintetgjørelsesleirene lå i Generalguvernementet, den del av det tyskokkuperte Polen som ikke var blitt direkte inkorporert i det tredje rike. De leirene som oftest refereres til som tilintegjørelsesleirer er Auschwitz, Sobibór, Treblinka, Majdanek, Chełmno og Belzec.
Konsentrasjonsleirer ellers ble i Tyskland kalt KZ-leire eller på tysk KZ-lagern.
Bakgrunn
Etter tyskernes Invasjonen av Polen i september 1939, ble det hemmelige Aktion T4-programmet: det systematiske drapet på tyske, østerrikske og polske sykehus-pasienter med forskjellige psykiske eller fysiske funksjonshemninger autorisert av Adolf Hitler. Målet var å eliminere liv som de mente var "uverdig" til å leve (såkalt Livsuverdige liv eller «Lebensunwertes Leben») og i 1941 førte erfaringene fra disse drapene, til opprettelsen av utryddelsesleire for implementeringen av Den endelige løsning. På dette tidspunktet var jødene allerede begrenset til nye ghettoer eller internert i nazistiske konsentrasjonsleire sammen med andre grupper - inkludert homofile, romfolk eller sovjetiske krigsfanger.
Nazistenes såkalte «endelige løsning» basert på de systematiske drapene på Europas jøder ved gassing, begynte med Aksjon Reinhardt. På Østfronten ble slike drap ofte gjennomført av Einsatzgruppen som fulgte Wehrmacht under Operasjon Barbarossa. Leirene som var designet spesielt for gassing av jøder ble etablert i månedene etter Wannsee-konferansen, ledet av Reinhard Heydrich i januar 1942. Ansvaret for logistikken skulle ivaretas av en administrator, Adolf Eichmann.
Den 13. oktober 1941 mottok Odilo Globocnik, som var stasjonert i Lublin, en muntlig ordre fra Reichsführer-SS Heinrich Himmler – i påvente av Moskvas fall etter Slaget om Moskva – om å starte øyeblikkelig byggearbeid i Bełżec i Polen, som lå under det tyske Generalguvernementet. Leiren ved Bełżec var operativ fra mars 1942, med lederskap hentet fra Tyskland under dekke av Organisasjon Todt. I midten av 1942 hadde ytterligere to dødsleirer blitt bygget på polsk område: Sobibór (klar i mai 1942) under kommando av Hauptsturmführer Franz Stangl, samt Treblinka (operativ i juli 1942) under Obersturmführer Irmfried Eberl. Auschwitz konsentrasjonsleir ble utstyrt med splitter nye gasskamre i mars 1942. Gasskamrene i Konzentrationslager Majdanek stod ferdig bygd i september, samme år.
Definisjon
Nazistene skilte mellom utryddelsesleire og konsentrasjonsleire. Begrepene utryddelsesleir (Vernichtungslager) og dødsleir (Todeslager) i det nazistiske systemet, refererte til områder hvis primære funksjon var folkemord. Seks leire oppfyller denne definisjonen, selv om utryddelse av mennesker skjedde i alle slags konsentrasjonsleirer eller transitt-leirer. Disse seks leirene var Chełmno, Belzec, Sobibor, Treblinka, Majdanek og Auschwitz (også kjent som Auschwitz-Birkenau)
Todeslagere ble designet spesielt for systematiske drap av mennesker. Deporterte ble vanligvis myrdet i løpet av bare noen få timer etter ankomst til Belzec, Sobibór og Treblinka. Rene dødsleirer skilte seg fra konsentrasjonsleirene lokalisert i selve Tyskland, deriblant Bergen-Belsen, Oranienburg, Ravensbrück ellerSachsenhausen, som var fangeleirer satt opp før andre verdenskrig for mennesker definert som "uønskede" av nazistske myndgheter. Fra mars 1936 ble alle nazistiske konsentrasjonsleire administrert av SS-Totenkopf-Verbände.
Helleristningene ved Møllerstufossen
Helleristningene ved Møllerstufossen, er et helleristningsfelt ved Nordsinni i Nordre Land kommune i Innlandet. Disse ble oppdaget i 1961 på et svaberg ved Etna(elv). Dette er et felt med veideristninger fra steinalderen. Feltet dekker rundt 20 m², og består av totalt 14 figurer, hvorav noen er usikre. Av disse viser 11 figurer avbildninger av klovdyr, mest sannsynlig elg, en bever og et ubestemmelig pelsdyr. Den største av figurene er omtrent 90 cm lang og er usedvanlig dypt og tydelig hugget. Den forestiller en elgokse med stort gevir. De øvrige elgene er hunndyr.
Denne typen bergkunst, kalt veideristninger, er motivmessig preget av de viltlevende klovdyrene, ofte er det hunndyrene som er fremstilt. Et helt spesielt særtrekk er at de er fremstilt med de indre organene synlig, som en naturlig del av dyret. Det er også vanlig at ristningene er plassert ved vann. Det er god grunn til å anta at helleristningene ved Møllerstufossen er hugget en gang mellom 8000 og 6000 år siden.
Ristningene ligger rett ved fylkesvei 33 omtrent 10 km vest for Dokka. De er malt opp og er godt synlige, og området er tilrettelagt med plattformer for besøkende.
Paris–Nice 2008
Paris–Nice 2008, den 66. utgaven av Paris–Nice foregikk fra 9. mars til 16. mars 2008.
Det var mye kontroverser knyttet til rittet da arrangøren ASO hadde trukket det ut av protouren og også valgte å kjøre det utenfor UCIs regi. UCI truet ryttere og lag som stilte til start med sanksjoner, men bare noen få ryttere valgte å ikke starte av frykt for å bli utestengt fra OL og VM.
Astana var det eneste ProTour-laget som ikke ble invitert, og fjorårsvinner Alberto Contador fikk dermed ikke sjansen til å forsvare tittelen.
Davide Rebellin vant sammenlagt, tre sekunder foran Rinaldo Nocentini. Thor Hushovd vant poengtrøya.
1. etappe - 10. mars 2008: La Chapelotte > Nevers, 93.5 km
Etappen skulle opprinnelig starte i Amilly, men på grunn av storm og regn ble løypa kortet inn med 91 km og startet i La Chapelotte i stedet.
Liste over fylker i Ohio
Liste over fylker i Ohio. Den amerikanske delstaten Ohio består av 88 fylker.
Fritz Pregl
Fritz Pregl (født 3. september 1869 i Ljubljana, død 13. desember 1930 i Graz) var en slovensk kjemiker fra Østerrike. Han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1923 for utviklingen av mikroanalyser av organiske substanser.
Pregl jobbet først med medisinsk kjemi i Innsbruck og ble professor i 1913 i samme fagfelt ved Karl-Franzens-Universität Graz. Han utviklet metoder som gjorde det mulig å produsere nøyaktige medisinske kjemiske analyser ved hjelp av små mengder organisk stoff.
Porsgrunn/Skien
Porsgrunn/Skien er et tettsted og en dobbeltby i Vestfold og Telemark fylke, og består av de historiske byene Skien, Porsgrunn, Brevik, Stathelle og Langesund. Disse byene utgjør nå en sammenhengende tettbebyggelse, definert som et tettsted av Statistisk sentralbyrå. Tettstedet rangeres som, totalt  innbyggere fordelt på tre kommuner, Skien med et innbyggertall på  innen tettstedet, Porsgrunn med  og Bamble.
Storbystatus
Tidligere var det vanlig fra rikspolitisk hold å se Oslo, Bergen, Trondheim, Kristiansand og Tromsø som landets storbyer basert på kommunestørrelse og byenes funksjon som landsdelshovedsteder.
Historie
Byene rundt Frierfjorden hadde allerede på 1700-tallet spesialisert seg i ulike retninger. Skien var sagbruksbyen, Porsgrunn var havneby med tollbod; Brevik hadde også trelasthandel og skipsfart, mens Langesund var sjøfartsby med kystfart som spesialitet. Skien definerte midt i 1730-årene Porsgrunn, Brevik og Langesund som sine forsteder, som forlengelser av kjøpstaden.
Kaliningrad oblast
Kaliningrad oblast (russisk: Kaliningradskaja oblast) er et lite russisk administrativt distrikt (en oblast) som omfatter de nordlige delene av den gamle tyske provinsen Øst-Preussen, fra Østersjøen opp til Litauen, som ble okkupert av Sovjetunionen etter andre verdenskrig. Hovedbyen som distriktet består av bærer også navnet Kaliningrad, siden 1946, etter den tidligere presidenten i Sovjetunionen Mikhail Kalinin, og er identisk med det tidligere Königsberg, som ble ødelagt under krigen.
Geografi
Den største elven er Pregolja (russisk: Преголя, tysk: Pregel, litauisk: Prieglius). Den starter ved elveosene av elvene Instrutsj og Angrapa og renner gjennom Kaliningrad og inn i Østersjøen gjennom Wisłalagunen. Under navnet Pregolja er den 123 km, og regnet sammen med Angrapa er den 292 km.
Interessante geografiske områder:
Steder:
Økonomi
Isolasjonen av området fra det øvrige Russland ble tydeligere etter at begge de to nabolandene Polen og Litauen ble medlemmer av både NATO og Schengen, noe som medfører at Kaliningrad oblast også er fullstendig omgitt av disse organisasjonene. For å motvirke isolasjonen, ble området i 1994 erklært som såkalt «Spesiell økonomisk sone», med lavere skatter på det økonomiske livet. Dette har medført et økonomisk oppsving i området.
Det har blitt åpnet en stor flyterminal og Europakommisjonen gir støtte til forretningsutvikling under dets spesialprogram for området. Det har derfor blitt utviklet en økt handel med EU-landene og en økende økonomisk vekst og industriproduksjon.
Viktige næringsveier er industriproduksjon, blant annet av anleggsutstyr og anleggskjøretøyer, utvinning av rav, fiske, særlig med utgangspunkt i de tradisjonelle fiskehavnene i Pionerskij (tidligere Neukuhren), men også fra Svetlyj (tidligere Zimmerbude) og Rybachij (tidligere Rossitten).
Del av Øst-Preussen
Området som Kaliningrad oblast er en del av, ble i middelalderen befolket av stammer tilhørende gammelprøysserne i den vestlige delen og av litauere i de østlige. Den tyske orden erobret områdene og etablerte en ordensstat. På restene av en tidligere prøyssisk bosetning etablerte de i 1255 Königsberg, oppkalt etter kong Ottokar II av Böhmen, som kom til området med baltiske eller nordiske korsfarere. Området ble deretter befolket av tyskere og polakker, og den gammelprøyssiske befolkningen ble assimilert. De litauiske områdene ble kjent som Lillelitauen.
Helén Vikstvedt
Helén Vikstvedt (født 1964) er en norsk skuespiller, danser, koreograf og komiker. Hun har gjort seg bemerket både på scene, film og TV.
Biografi
Hun fullførte Statens balletthøgskole i 1986 og Statens teaterhøgskole i 1989.
Vikstvedt har jobbet som skuespiller, danser og koreograf blant annet på Oslo Nye Teater og Nationaltheatret. Hun var knyttet til Oslo Nye Teater i fire år hvor hun spilte i forestillinger som Loppen i øret, Høye bølger, De hellige tre narrer, Høysåte, Gardermoen tur-retur, Sexy, Juleoratoriet, Fisk, Hjalmar og Flode og Vildanden. I 1990-årene var hun også en aktiv utøver av teatersport sammen med Harald Eia, Jan-Paul Brekke og Thorbjørn Harr. Senere har hun blant annet vært å se som hovedrolleinnehaver i sommermusikalen Den Gode Hensigt (2012) i Svelvik, og hun har over flere år medvirket i julemusikalen Jakten på juleskurken ved Drammens Teater. Hun har også spilt og vært koreograf i flere Kaptein Sabeltann-forstillinger, samt vært koreograf på filmen Olsenbanden jr. på Cirkus.
Hun har medvirket i flere filmer. Blant annet hadde hun hovedrollen i filmen 37 og et halvt fra 2005, som hun vant Kanonprisen for. Hun har ellers hatt biroller i barnefilmer som blant annet Jakten på nyresteinen (1996), Gråtass - Hemmeligheten på gården (2004) og Doktor Proktors tidsbadekar (2015).
På TV har hun medvirket i barneserien Uhu. Hun har utover det vært fast deltaker i spørrelekprogrammet Minus manus (1992–1993) på TV3, samt vært paneldeltaker i Løvebakken og 20 spørsmål på NRK. Sammen med Solveig Kloppen ledet hun TV 2-programmet Hjelpekorpset i 2008.
Chamissoplatz
Chamissoplatz, oppkalt etter Adelbert von Chamisso, ligger i Kreuzberg i Berlin, mellom Willibald-Alexis-Straße og Arndtstraße i et gammelt boligområde nær Tempelhof lufthavn.
De vakre bygningene ved plassen stammer fra slutten av 1800-tallet, den såkalte Gründerzeit da det var en stor byggeboom i Berlin og andre tyske byer.
Hver lørdag holdes et marked for økologiske produkter fra Berlin-Brandenburg-regionen på den østlige delen av plassen
Chamissoplatz er populær blant kunstnere og studenter.
Melchior Falch
Melchior Michaelsen Falch (født 1720, død 14. september 1791) var en norsk jurist, forfatter, sorenskriver og kanselliråd fra Øvre Amla (Amble) ved Kaupanger i Sogndal kommune, Sogn og Fjordane.
Familie og utdanning
Falch tok juridisk embetseksamen i København i 1747. Han bekostet byggingen av Seminarium Fredericianum i Bergen og som takk fikk han sorenskriverembete på Sunnmøre. Etter sin far arvet han «Heiberg-godset» i Øvre Amla. Eiendommen ble leid ut mellom 1754–1779, da han bodde i Borgund på Sunnmøre.
Falch var sønn av Michael Melchiorsøn Falch (død 1768) og Mette Marie Heiberg (1699-1766). Han var fra 19. mars 1753 gift med Anna Sophie Bitsch som døde i 1755.
Han gift seg på nytt 25. august 1756 med Christi(a)ne Margrethe Hagerup (født 8. november 1732–død 1795). De fikk barna: Anna Sophie Falch (1759–1830), Michael Melchiorsen Falch (1762–), Hans Christian Falch (1764–), Melchior Falch (1768–1849) og Cathrine Marie Helene Harboe Falch (1770–1854, gift med Hans Knagenhjelm Daae). Christine Margrethe var datter av biskop Eiler Hagerup d.e., hun var også søskenbarn av Hans Strøm. Forretningsmannen Hans Holtermann var gift med en litt eldre søster.
Karriere
Falch tjente mye penger på sitt arbeid for fiskerienes utvikling. Han var en aktiv forfatter og fra 1769 medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim.
2. november 1773 var han med å stifte en av landets første ideelle organisasjoner, et «landhusholdningsselskap» – Syndmøre practiske Landhuusholdningsselskab. Hans Strøm og andre prester deltok også i arbeidet. Det ble dannet etter mønster av Det Kongelige Danske Land-Huusholdnings ­Selskab etablert 1769, og tilsvarende selskaper i andre europeiske land. Selskapet hadde som formål å arbeide for næringsutvikling, særlig innen jord­bruket. Det viktigste var å drive opplysning, som å dele ut nyttige småskrifter og premiere (2-4 riksdaler) bønder som satte i verk anbefalte tiltak for å bedre produksjonen. Falch drev selv et mønsterbruk i Borgund. Selskapet stagnerte da Falch og Strøm forlot Sunnmøre i 1779.
Falch var sorenskriver i Sunnmøre og hadde embedsgård i Djupvika på Sula.
Arkeologiåret 1879
Arkeologiåret 1879 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1879.
Bredtvet kompetansesenter
Bredtvet kompetansesenter var et landsdekkende spesialpedagogisk senter på Bredtvet i Oslo like ved Torshov kompetansesenter. Bygget ble tegnet av arkitekt P A M Mellbye, oppført i 1964 til 1966, og tatt i bruk fra 1967 som Spesialskole for talehemmede.
Kylie’s Remixes Volume 1
Kylie's Remixes Volume 1 er et remixalbum av den australske sangeren Kylie Minogue som ble utgitt i Japan den 16. mars 1989. Det ble senere utgitt i Australia i 1993 og gjenutgitt i 1998. Denne samlingen inkluderer remixer av ni av hennes tidlige hits.
Bredtvet kompetansesenter
Senteret var en egen organisatorisk enhet, som sorterte under Statped. Bredtvet kompetansesenter som ytet tjenester til barn, unge og voksne med store og sammensatte språk-, tale- og stemmevansker samt lese- og skrivevansker. Fagmiljøet ved senteret var tverrfaglig sammensatt med spisskompetanse innen språk- og talevansker, eksempelvis dysleksi (store lese- og skrivevansker), taleflytvansker (stamming og løpsk tale), afasi, stemmevansker, leppe-kjeve-ganespalte (LKG), strupe- og munnhuleopererte, dysartri (nevrologisk betingede talevansker og spesifikke språkvansker hos barn).
Königlich Preußische Militär-Eisenbahn
Königlich Preußische Militäreisenbahn var en jernbanestrekning mellom Berlin og Kummersdorf respektive Jüterbog.
Bredtvet kompetansesenter
Bredtvet kompetansesenter gikk 31. desember 2012 inn i Statped i forbindelse med omorganiseringen av hele Statped. Fagmiljøene ble da en del av Statped region sørøst.
Königlich Preußische Militär-Eisenbahn
Historie
Den ble bygget etter den fransk-prøyssiske krig for å gi jernbanetroppene øvelsesmuligheter, etter at jernbanens strategiske betydning hadde vist seg svært viktig i den pågående krigen. Den militære jernbanen ble forvaltet av Königliche Direction der Militäreisenbahn.
Den 26. februar 1874 ble det gitt ordre til å bygge banen. Den 45,6 km lange strekningen fra Berlin Militärbahnhof (Schöneberg) til Kummersdorf Schießplatz kunne åpnes allerede 15. oktober 1875. Den løp frem til Zossen ca. 30 km parallelt med strekningen til Berlin-Dresdener Eisenbahngesellschaft og bøyet deretter av i sydvestlig retning. Den 1. mai 1897 ble den forlenget med ytterligere 25 km frem til Jüterbog Militärbahnhof.
Hasvik
Hasvik kommune (nordsamisk: Ákŋoluovtta gielda, kvensk: Hasviikan komuuni) er en kommune som ligger i Troms og Finnmark. Den grenser i øst mot Hammerfest kommune, og i sør mot Alta og Loppa. Kommunen består av Hasvik, Breivikbotn og Sørvær.
Königlich Preußische Militär-Eisenbahn
Historie
Offentlig transport ble også tillatt på strekningen, mellom Berlin og Zossen imidlertid først fra 1. november 1888.
Hasvik
Kommunens to tettsteder er Hasvik ( innbyggere) og Breivikbotn ( innbyggere ).
Hasvik kommune består av den vestlige delen av Sørøya og en del av Stjernøya. Kommunens høyeste fjell Kjerringa ligger på Stjernøya, og danner grensepunkt mot Alta kommune.
Königlich Preußische Militär-Eisenbahn
Pionéerstrekning for elektrifisering
1901 ble på denne strekningen første gang en hastighet over 160 km/t oppnådd, og 7. oktober 1903 første gang en toghastighet over 200 km/t. 27. oktober samme år stilte AEGs forsøkstog med 210,2 km/t enda en verdensrekord.
Hasvik
De fleste innbyggerne lever langs vestkysten av Sørøya. Per 3. kvartal i 2021 hadde kommunen 971 innbyggere, Breivikbotn 336 innbyggere og Sørvær 239 innbyggere. Det totale folketallet på slutten av året 2021 var 37 personer høyere sammenlignet med folketallet per 1. januar 2010 da kommunen hadde 934 innbyggere.
Hasvik var inntil 1865 del av Loppa kommune.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Sandvika, et friluftsområde som ligger mellom Breivikbotn og Breivik. Navnet har stedet fått på grunn av den storslagne sandstranden som er om lag 350 meter lang i bunnen.
Det er ingen fastboende i Sandvika, men det var tidligere et aktivt samfunn. Fra midten av 1800-tallet til begynnelsen av 1900-tallet var Sandvika et fiskevær med både handel og fiskekjøp. Det var fem familier som da bodde i Sandvika. Disse drev med jordbruk i tillegg til fiske.
Fiskere fra hovedsakelig Lyngen og Skjervøy-distriktet hadde rorbuer her og bodde i disse når de kom for å delta i fisket i Breivikfjorden.
Fra ca. 1910 begynte aktiviteten i Sandvika å dabbe av, og omkring 1916 var det helt slutt. Alle fremmede fiskere flyttet til Breivikbotn for å ro fiske. Der var det etablert fiskekjøp og havneforholdene var bedre enn i Sandvika.
Tidligere formann i Norges Fiskarlag Reidar Nilsen var fra Hasvik kommune.
Metallvannymfer (overfamilie)
Metallvannymfer er de «små», vanligvis mye mindre enn øyenstikkere og libeller. Men de er allikevel langt større enn de fleste andre insekter. Kroppen er mellom 40 og 100 millimeter hos de fleste artene. Størrelsen varierer mellom de ulike artene.