cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simen Vier Simensen
Familiebakgrunn
Simensen er barnebarnet til Milorg-mannen Halfdan Haneborg Hansen.
Ubiratan Pereira Maciel
Ubiratan "Bira" Pereira Maciel, kjent som Bira Maciel, eller bare Bira (født 18. januar 1944, død 17. juli 2002), var en brasiliansk basketballspiller. Han ble født i São Paulo, Brasil. Med sin høyde på 1,99 m, spilte han i en sentral posisjon på banen. Han er ofte ansett som den beste brasilianske spilleren noensinne i denne posisjonen. Han fikk tilnavnet "O Rei" ("Kongen").
Klubbkarriere
Maciel var med å vinne den øverste divisjon for klubblag i Brasil 5 ganger i årene 1965, 1966, 1969, 1977 og 1981.
Landslagskarriere
Med Brasils senior herrelandslag i basketball vant Maciel 8 medaljer ved Sommer-OL, VM i basketball og de panamerikanske leker.
Ubiratan Pereira Maciel spilte i 5 VM: (1963, 1967, 1970, 1974 og 1978). Han spilte totalt 41 kamper og scoret 474 poeng under disse konkurransene og han vant en gullmedalje under turneringen i 1963 i Brasil.
Milos Batovsky
Milos Batovsky (født 26. mai 1979) er en slovakisk friidrettsutøver som konkurrerer i kappgang. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 48 på 50 kilometer kappgang.
Lille Lise let paa taa
Lille Lise let paa taa (dansk tittel: ) er en dansk stumfilmkomedie fra 1924 regissert av Lau Lauritzen sr. Han skrev også manuset. I hovedrollene ser vi Carl Schenstrøm og Harald Madsen som Telegrafstolpen og Tilhengeren. Norskfødte Grethe Ruszt-Nissen spiller tittelrollen.
Niels Petter Solberg skriver i boka Norske filmdivaer i Hollwood at Lille Lise let paa taa ironisk nok skulle bli én av de få filmene som viste henne som danser. Dette var Ruzt-Nissens andre og siste danske film. Hun fikk aldri se sin innsats som Lise. Hun emigrerte sammen med moren Agnes og broren Erik til USA før filmen hadde hatt premiere. Gretha Ruszt-Nissen ble i USA kjent som Greta Nissen.
Lille Lise let paa taa ble gjenutgitt som lydfilm med ettersynkroniserte stemmer i 1969.
Handling
En sommerdag er et muntert selskap på skogtur. Det består av gamle Lund, barnebarnet Lise, journalistene Bent og Tykke, jomfru Nørlind samt Telegrafstolpen og Tilhengeren. Selskapets tilknytningspunkt er naboskapet hjemme på kvisten der Lund gir danseundervisning og Telgrafstolpen og Tilhengeren står for musikken. Gamle Lunds kongstanke er å gjøre Lise til en stor danserinne. Jomfru Nørlind, som er litt av hvert ved Grand Teatret, bidrar til at Lise får debutere der. Det byr imidlertid på økonomiske vanskeligheter å anskaffe Lises kostymer. Da påtar Telegrafstolpen og Tilhengeren seg i all hemmelighet å selge sistnevntes skjelett til Zoologisk Museum.
Isfjorden (Rauma)
Isfjorden (Rauma) kan vise til:
Ford Zephyr
Ford Zephyr, Consul og Zodiac (1950–72) er familiebiler fra britiske Ford.
Mark I (1950–56) kom i tre varianter, den minste med 4-sylindre ble kalt Ford Consul. Den mellomste var en litt forlenget 6-sylindret Zephyr Six, som i luksusutgave ble kalt Zephyr Zodiac. De ble laget i England og New Zealand, og kom som sedan, stasjonsvogn og cabriolet.
Mark II (1956–62) var noe større og hadde et modernisert design. Fra og med denne serien ble Zodiac et eget modellnavn.
Mark III (1962–66) Consul-navnet forsvant fra denne modellrekken, som ble omdøpt til Zephyr 4, mens den mest påkostede ble kalt bare Zodiac.
Mark IV (1966–72) var en helt nykonstruert bil, som på mange måter var en forløper til Granada. Den hadde uavhengig bakhjulsoppheng og var en av de første mellomklassebilene med skivebremser også bak. Tilgjengelige motorer var de nye Essex V-motorene: 2 liters V4 og 2,6 liters V6 i Zephyr, mens Zodiac hadde 3 liters V6.
Zephyr og Zodiac ble i 1972 erstattet av Ford Granada. Consul-navnet ble tatt i bruk igjen på rimeligere utgaver. Navnet "Zephyr" er gresk for vestavind, mens "Zodiac" refererer til den delen av stjernehimmelen hvor stjernetegnene befinner seg. "Consul" var opprinnelig betegnelse på en folkevalgt leder i Romerriket
Tangetjernet
Tangetjernet ligger øst for Råbjørn med adkomst via skogsbilvei til østenden av vannet. Tangetjernet er et lite tjern med godt med fisk og adkomst for rullestoler ut på en tange ut fra østsiden av vannet.
Elvebreddvergedderkopp
Elvebreddvergedderkopp (Caviphantes saxetorum) er en av edderkoppene i gruppen mattevevere og dvergedderkopper (Linyphiidae). Den er sterkt truet i Norge og står på Norsk rødliste for arter i kategorien: EN (Endangered = sterkt truet).
Utseende
Elvebreddvergedderkopp er en liten edderkopp. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter.
Elvebreddvergedderkopp er den eneste norske arten fra denne slekten, så forveksling med andre arter skulle ikke by på et problem. Men flere av dvergedderkoppene er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Ole Jørgen Bruvoll
Ole Jørgen Bruvoll (født 7. april 1995) er en norsk langrennsløper som representerer Lierne IL. Han debuterte i verdenscupen i langrenn 7. desember 2019 på 30 km skiathlon. Han fikk bronse på 30 km skiathlon under U23-VM på ski 2018.
Sesongen 2011/12
Bruvoll deltok i sitt første FIS-renn den 7. januar 2012, på Lygna. Under junior-NM 2012 deltok han M17-klassen, og kom der på åttendeplass på 10 km klassisk, fjerdeplass på 10 km fri teknikk og 44.-plass på 4 x 5 km stafett. I Norgescupen i langrenn for junior 2011/12 kom han på sjuendeplass med 256 poeng i M17-klassen.
Sesongen 2012/13
Han representerte Norge under Vinter-EYOF 2013 (European Youth Olympic Festival) i Romania. På 7,5 km klassisk kom han på andreplass, bak Aleksej Tsjervotkin fra Russland. Han fikk bronse på 10 km fri teknikk, og han deltok på Norges lag som fikk bronse på mix-stafetten, der han gikk sammen med Eirik Sverdrup Augdal, Lotta Udnes Weng og Tiril Udnes Weng.
I Norgescupen i langrenn for junior 2012/13 kom han på niendeplass med 283 poeng i M18-klassen. Han vant ett renn - åpningsrennet på Steinkjer.
Sesongen 2013/14
Under Junior-NM på ski 2014 fikk han én medalje; Nord-Trøndelags førstelag fikk sølv på 4 x 5 km stafett. Individuelt kom han på 14.-plass på 20 km klassisk, niendeplass på 10 km fri teknikk og 29.-plass på sprinten. Han deltok også i NM på ski 2014, der Nord-Trøndelag kom på 24.-plass på stafetten. På 15 km klassisk kom han på 34.-plass, og på 30 km skiathlon kom han på 65.-plass.
Han deltok i M19-20-klassen under Norgescupen i langrenn for junior 2013/14, og vant der avslutningsrennet på Gålå, og endte på sjetteplass totalt med 353 poeng. Han debuterte i Skandinavisk Cup denne sesongen, og fikk der en 44.-plass som beste enkeltresultat. Han fikk ingen poeng i Skandinavisk Cup 2013/14.
I april vant han juniorklassen under Flyktningerennet.
Sesongen 2014/15
Bruvoll deltok i Junior-VM på ski 2015, og individuelt kom han på 12.-plass på 10+10 km skiathlon. Han deltok også på stafetten, der Norge fikk bronse. Han deltok i Junior-NM på ski 2015, og kom der på 22.-plass på sprinten. Han deltok også på 30 km under NM på ski 2015 i Harstad, og kom der på 128.-plass.
Sesongen 2015/16
Under Sesongåpningen i langrenn i Norge 2015 kom Bruvoll på 23.-plass på 15 km fri teknikk og 46.-plass på 15 km klassisk. Han deltok i NM på ski 2016, og kom der på 44.-plass på 15 km klassisk, som holdt til 18.-plass i U23-klassen, og han kom på 62.-plass på 30 km skiathlon, som holdt til 30.-plass i U23-klassen. Under NM del 2 kom han på 19.-plass på femmila og 23.-plass på 10 km fri teknikk.
Han deltok i sju renn i Skandinavisk Cup 2015/16, med en 21.-plass som beste resultat, og han endte på 45.-plass med 46 poeng. I Norgescupen i langrenn 2015/16 kom han på 12.-plass i U23-klassen og 50.-plass i seniorklassen.
Sesongen 2016/17
Bruvoll deltok i Skandinavisk Cup 2016/17, og endte denne sesongen på 39.-plass med 45 poeng. Han deltok i NM på ski 2017 på Lygna, og kom der på 16.-plass på 15 km klassisk og 34.-plass på 30 km skiathlon, og under NM del 2 på Gålå kom han på 45.-plass på 10 km fri teknikk og 82.-plass på femmila, som gikk i klassisk stil.
Han kom på 48.-plass i seniorklassen i Norgescupen i langrenn 2016/17, og han kom på 12.-plass i U23-klassen med 318 poeng.
Sesongen 2017/18
Han markerte seg under Sesongåpningen i langrenn i Norge 2017, der han kom på niendeplass på 15 km fri teknikk og 26.-plass på 15 km fri teknikk. Han fulgte opp med en niende- og en tiendeplass i FIS-rennene på Gålå en uke senere, og han fikk flere topp 10-plasseringer i Skandinavisk Cup 2017/18, der han kom på 14.-plass totalt med 120 poeng.
Han representerte Norge under U23-VM på ski 2018 i Goms i Sveits, og han gikk der inn til bronse på 30 km skiathlon, bak Denis Spitsov fra Russland og Jules Lapierre fra Frankrike. Han gikk også 15 km klassisk, der han kom på femteplass. I mars gikk han Storlirennet, som dette året var 24 km, og kom der på tredjeplass, og han kom på sjuendeplass i det 42 km lange Flyktningerennet. Under NM på ski 2018 del 2 kom han på 37.-plass på 10 km klassisk og 85.-plass på femmila. I Norgescupen i langrenn 2017/18 kom han på 50.-plass i seniorklassen og 20.-plass i U23-klassen.
Sesongen 2018/19
I Skandinavisk Cup 2018/19 fikk han tre topp 10-plasseringer, med en sjetteplass som beste enkeltresultat, og han kom på 13.-plass totalt og åttendeplass i distansecupen i Skandinavisk Cup denne sesongen.
På nasjonalt nivå kom han på 19.-plass på 15 km klassisk og 20.-plass på 10 km fri teknikk under NM på ski 2019, og i Norgescupen i langrenn 2018/19 kom han på 38.-plass i seniorklassen, der han også kom på 23.-plass i distansecupen.
Sesongen 2019/20
Sesongåpningen i langrenn i Norge 2019 gikk på Beitostølen, og Bruvoll fikk der en 11.- og en 14.-plass. Han debuterte i verdenscupen i langrenn den 7. desember 2019, og kom der på 19.-plass i 30 km skiathlon. Han kom også på 26.-plass på femmila i Holmenkollen i mars, dette ga til sammen 17 poeng i Verdenscupen i langrenn 2019/20, som holdt til en 109.-plass sammenlagt.
Han deltok i Skandinavisk Cup 2019/20, og fikk en niendeplass som beste enkeltresultat, og han endte på 31.-plass totalt og 22.-plass i distansecupen. Under NM på ski 2020 del 1 i Drammen kom han på 15.-plass på 15 km fri teknikk og 19.-plass på 30 km skiathlon
Han kom på andreplass totalt i Norgescupen i langrenn 2019/20, kun slått av Jan Thomas Jenssen, og han vant distansecupen.
Ford Consul
Ford Consul (1951–75) er mellomstore familiebiler fra Ford.
Den nye Ford Cortina ble i sitt første år (1963) solgt som Consul Cortina.
Consul Corsair (1963–70) kom som sedan, stasjonsvogn og cabriolet, og var en litt forlenget Ford Cortina.
Consul (1972-1975) var betegnelsen på den enklere utgaven av den nye Ford Granada.
Consul Capri 335 (1961-1964)
Den første Forden som gikk under navnet Capri var en 2-dørs kupéversjon av bilen Ford Classic. Den gikk under navnet Ford Consul Capri, og ble introdusert i 1961 med 1 340 kubikkcentimeters motor, som skiftet til 1500 cm³ i august 1962. Modellen ble avviklet i juli 1964. Akkurat som Ford Classic hadde Capri mange uvanlige effekter som doble frontlys, viskere med flere hastigheter, skivebremser, justerbart dashbord-lys og en sigaretttenner. Den ble kåret til "den første personlige bilen fra Ford i Storbritannia " [kilde trengs]. Modellens stil var inspirert av designet på amerikanske biler fra sent på 50-tallet. En del av denne inspirasjonen var de karakteristiske finnene bak. Den hadde også linjer gjennomførte linjer, stort bagsjerom og et tak som ikke var støttet på pilarer.
De 200 første Capriene var håndlagede biler med venstreratt for kontinental-Europa. På Frankfurt Auto Show i 1961 ble det solgt 88 slike. Fra 1961 til 1964 ble det ikke solgt mer enn 500 biler av modellen Consul Capri 335, noe som gjør den til en av de mest sjeldne modellene fra Ford noen sinne.
I 1963 ble det introdusert en GT-versjon av Consul Capri.
Tikka M65
Tikka M65 (opprinnelig Tikka LSA65) er en rifle designet av den finske våpenprodusenten Tikkakoski i 1969 som en langkassevaiant av kortkasseriflen Tikka M55, men kassen skiller seg imidlertid mye fra M55.
Navnet M65 spiller på at kassen var designet for å ta patroner med hylselengde inntil 65 mm. Den ble levert i kamringer som .25-06 Rem, 6.5×55 mm, 7×57 mm, 7×64 mm, .270 Win, .308 Win, .30-06, 7 mm Rem Mag og .300 Win Mag.
Historie
Tikkakoski hadde designet Tikka M55 i 1967-1968, og den hadde blitt satt i produksjon i 1968 (først under navnet Tikka M76 men allerede i 1969 kalt LSA55). Denne var imidlertid bare lang nok til å mate patroner med totallengde på inntil 55 mm, og Tikkakoski bestemte seg i 1969 for å utvikle langkasseriflen M65 (opprinnelig kalt LSA65) for patroner med inntil 65 mm lengde (som riflen ble oppkalt etter). I 1972 ble riflen omdøpt til M65.
I 1987 ble Tikkakoski-fabrikken nedkjørt, alt maskineri ble ødelagt, og produksjonen av Tikka-rifler ble overført til Sako-fabrikken på Riihimäki. Den siste Tikka M55 og M65 ble satt sammen i 1989. I 1990 ble Tikka M65 erstattet av Tikka M658-riflen i Tikka M88-serien.
Designet fra Tikka M65A og Valmet Sniper M86 ble brukt for å utvikle skarpskytterriflen Sako TRG på begynnelsen av 1990-årene.
Design
Tikka M65 er basert på Tikka M55, som igjen er løst basert på Mauser 98-kassen som Tikkakoski hadde ønsket å modernisere. Kassen var frest av spesialstål, hadde en 90-graders roterende sluttstykke med to sylindriske låseklakker. M65 har også to ekstra sikkerhetsklakker på baksiden av sluttstykket, og to ventilasjonshull i bolthylsen for å lufte ut gasser til siden i tilfelle hylsebrist. I motsetning til M55 har M65 også en integrert rekylklakk frest i kassen. I likhet med M55 har kassen 17 mm svalehaleskinne frest på oversiden for å feste sikter. Sene utgaver har en stor hevarm med plastkule. M65A har også en polyakrylamid-bøssing til føring av sluttstykket.
Pipen var frittflytende. Pipelengden varierte avhengig av modell, men var typisk 520 mm, 560 mm eller 620 mm eller 660 mm. Pipen hadde skåret rifling med 6 bommer. I likhet med M55 hadde noen modeller jernsikter festet til pipen hvor baksiktet var et åpent skursikte og forsiktet var et korn med hette.
Avtrekkerens vekt kan justeres mellom 0.8-1 kg og 3 kg ved å rotere en skrue inni magasinbrønnen. Avtrekkeren har hatt en tendens til å givådeskudd dersom den er satt for lett.
I standardversjonene var magasinet 4, 5, 7, 8 eller 10-skudds dobbelradet av stanset stål, med utløseren plassert foran avtrekkeren inni avtrekkerbøylen. I M65A er magasinet enten et 5 eller 10-skudds enkeltradet stanset stålmagasin, og utløseren er festet til begge sider av selve magasinet likt som på Valmet Sniper M86.
Sporter-variantene har tunge valnøttskjefter som er konvekse mot kinnet og konkave på utsiden, og har UIT-skinne på undersiden og venstre på forskjeftet for å feste diverse tilbehør. M65A har en aluminiumbedding inni valnøttskjeftet likt som på Valmet Sniper M86. Kolben på M65A er festet til beddingen med et aluminiumsrør, og valnøttkinnstykket er fullt justerbart. Forskjeftet er laget av to sider med valnøtt som er festet i aluminiumsblokken. På undersiden av M65A er det en UIT-skinne for å feste tofot og lignende tilbehør.
Santa Cruz Futebol Clube
Santa Cruz Futebol Clube er en brasiliansk fotballklubb fra byen Recife i delstaten Pernambuco. Klubben ble stiftet 3. februar 1914.
David Trottier
David «Dave» Trottier (født 25. juni 1906, død 13. november 1956) var en canadisk ishockeyspiller som deltok under vinter-OL 1928 i St. Moritz.
Trottier ble olympisk- og verdensmester i ishockey under vinter-OL 1928 i St. Moritz. Han spilte på Varsity Blues ishockeylag som representerte Canada under OL-turneringen. Det canadiske laget vant turneringen overlegent. De var direktkvalifisert til finalerunden som besto av fire lag. Canada vant alle sine tre kampene med sammenlagt 38-0; Sverige 11-0, Storbritannia 14-0 og Sveits 13-0. OL-turneringen i ishockey var også verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på Canadas OL-lag var Trottier, Charles Delahay, Frank Fisher, Louis Hudson, Norbert Mueller, Herbert Plaxton, Hugh Plaxton, Roger Plaxton, John Porter, Frank Sullivan, Joseph Sullivan og Ross Taylor.
Daniel Manning
Daniel Manning (født 16. mai 1831 i Albany i delstaten New York i USA, død 24. desember 1887 samme sted) var en amerikansk demokratisk politiker, journalist og forretningsmann kjent som USAs 37. finansminister under president Grover Cleveland i perioden mellom 1893 og 1897.
Bakgrunn
Manning kom fra beskjedne kår. Allerede i en alder av 11 år sluttet han på skolen for å bidra til familiens økonomiske underhold.
Karriere
Først var han page i New York State Assembly, og senere ble han stenograf der.
Manning begynte en karriere som journalist allerede da han var elleve år gammel i avisen Atlas i hjembyen Albany, før han i 1856 gikk over til Argus. For den avisen ble han i 1865 sjefredaktør og i 1873 ble han avisens hovedeier. Manning ble siden ordfører for delstatens New Yorks demokratiske parti i perioden 1881 til 1884.
Finansminister
I 1885 ble han utnevnt til landets finansminister av president Grover Cleveland den 8. mars. Dette var en utnevneløse som vakte forundring på flere hold.
Til tross for den kritikk som ble rettet mot ham, ble han raskt en av de viktigste og mest innflytelselsrike av presidentens rådgivere. Som konservativ finanspolitiker lå det ham særlig på sinnet å sørge for budsjettoverskudd og å øke gullreservene. Dessuten anbefalte han presidenten å senke tollsatsene. Svekket helse gjorde at meget av arbeidet ble utført av hans stedfortreder Charles S. Fairchild.
Manning forble finansminister til april 1887, da han gikk av på grunn av sviktende helse og ble avløst av Fairchild.
I oktober 1887 ble han president for Bank of New York. Han døde den 24. desember 1887 i hjembyen Albany i en alder av 56 år.
Dagfinn Lysne
Dagfinn Kåre Lysne (født 1934, død 2000) var dr. ingeniør og professor i hydrologi i ved NTNU i Trondheim.
Lysne var engasjert i mange utviklingsprosjekter innenfor vannkraft både i Afrika og Asia. Han gjorde blant annet en stor innsats i Nepal, der han bygde opp det hydrologiske laboratoriet i det vannkraftrike landet.
Svepeedderkopp
Svepeedderkopp (Baryphyma trifrons) er en av edderkoppene i gruppen mattevevere og dvergedderkopper (Linyphiidae).
Utseende
Svepeedderkopp er en liten edderkopp. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). Forkroppen er bredt oval, litt flat og forholdsvis liten. Bakkroppen hos hunnen er stor og kuleformet. Avstanden fra det fremste øyet til hodets fremkant er forholdsvis stor, mye mer enn to ganger øyets diameter.
Svepeedderkopp er den eneste norske arten fra denne slekten, så forveksling med andre arter skulle ikke by på et problem. Men flere av dvergedderkoppene er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Irpin
Irpin (ukrainsk: Ірпі́нь, russisk: Ирпе́нь – Irpen) er en by ved elva Irpin i Kyiv oblast i Ukraina. Byen ble grunnlagt i 1899, i forbindelse med byggingen av jernbanelinjen Kyiv-Kovel. Irpin fikk bystatus i 1956. Hvert år siden 2003 har Irpin Filmfestival for alternativ film blitt arrangert i byen.
Administrativt er Irpin innlemmet som en by med oblaststatus og fungerer som et administrativt senter for Irpin kommune, som inkluderer byen Irpin og tre mindre byer.
Historie
På 1600-tallet bestod stedet Irpin av landsbyene Romanivka og Khutir Lyubka. På 1800-tallet dukket Severynivka-landsbyen, Khutirs Rudnya og Stoyanka opp.
Irpin ble formet i 1899 under byggingen av jernbanelinjen Kyiv-Kovel. Jernbanearbeidere grunnla byen nær jernbaneveien sammen med andre steder som Butsja og Vorzel. Byens navn ble valgt på grunn av beliggenheten ved elven Irpin.
Fra 26. juli 1941, rett etter slaget ved Kyiv, ble byen okkupert av Wehrmacht til begynnelsen av februar 1944. Mesteparten av byens jødiske befolkning ble drept i Babij Jar eller andre massakrer.
I 1956 ble Irpins status endret til en "by med rajon (distrikt) underordning". Byen er underordnet Kyiv-Sviatosjyn rajon.
Under den russiske invasjonen av Ukraina i 2022 ble Irpin en stor slagmark under Kyiv-offensiven. Russiske styrker tok Hostomel-flyplassen nord i byen, og fordi de rykket sørover til Kyiv, møtte de til slutt motstand fra lokale ukrainske styrker. Byen ble beskutt av russisk artilleri mens ukrainerne var i stand til å slå tilbake og ødelegge flere styrker som forsøkte å trenge inn i byen. Mange ble drept og store deler av byen ble ødelagt.
Økonomi
Det er 22 industriprodusenter som opererer i Irpin-regionen. Byen har nærmere tusen foretak med ulike former for eierskap. De mest bemerkelsesverdige er Peremoha Industrial Complex of Irpin (murstein, armerte betongkomponenter, varmeisolasjon og lydisolerende materialer), Irpinmash (gir for landbruksindustrien), Perun Trading Firm (bøker), KATECH-electro Private Commercial and Manufacturing Company (kabling og ledningsprodukter), Irpintorfmash-fabrikken (byggematerialer) og en møbelfabrikk, bare for å nevne noen.
Landbrukssektoren i Irpin forsyner hovedstaden i Ukraina, Kyiv, med poteter og andre grønnsaker.
Bilder
(Bildene er tatt før ødeleggelsene under Russlands invasjon av Ukraina 2022)
Ar Riyad (provins)
Guvernementer i Ar Riyad
I tillegg til kommunen (provinshovedstaden) Riyadh er provinsen delt inn i følgende 19 guvernementer (muhafazat) og et underguvernement (markaz):
Sommerteatret i Frognerparken
Sommerteatret i Frognerparken er en årlig barneteateroppsetning i Frognerparken, av andreklassestudenter ved Statens Teaterhøgskole.
Sommeren 2021 flyttet Sommerteatret hele forestillingen og spilte gratisforestillinger i én uke på Rommen Scene.
Ole Ernst
Ole Ernst Pedersen (født 16. mai 1940, død 1. september 2013 ) var en dansk skuespiller.
Ole Ernst var i mange år tilknyttet Det Kongelige Teater, og medvirket i flere filmer. Han mottok bodilpriser for beste mannlige hovedrolle, og var dessuten kjent som politiassistent Holm i de danske Olsen-banden-filmene.
Microlepta
Microlepta er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 8 arter.
Utseende
Mioddelsstore, avlangt-ovale, gulrøde bladbiller, dekkvingene kan være svarte med metallisk glans.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere, ofte på busker og trær. Noen av artene kan opptre i store mengder og snauspise vertsplantene i enkelte år.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Malaysia, Sulawesi) og Oseania.
Geoff Tate
Geoff Tate (født Jeffrey Wayne Tate, 14. januar 1959, i Stuttgart, Vest-Tyskland) er en amerikansk vokalist. Han er best kjent som tidligere vokalist i progressiv metal-gruppen Queensrÿche, men har også en karriere som soloartist. Stemmen til Tate dekker hele fire oktaver, fra A1 til A5.
Biografi
Kort tid etter at Geoff ble født flyttet familien fra Tyskland til Tacoma, Washington. Han startet sin musikalske karriere i bandet «Myth», som vokalist og keyboardist, sammen med Kelly Gray (som senere var den første erstatningen i Queensrÿche for gitaristen Chris DeGarmo).
Senere ble han i 1981 med i Queensrÿche som da het «The Mob». Bandet hadde allerede en demo nesten ferdig, men en låt manglet tekst, «The Lady Wore Black». Denne ble Geoffs første låt som han skrev sammen med bandet.
I 1983 kom bandets selvtitulerte debutalbum Queensrÿche, og hans stemme som spente over 4 oktaver, sammen med hans spesielle sangstil, satte ham permanent på kartet som en av de beste vokalistene innen heavy metal-sjangeren. Geoff har også skilt seg ut blant andre innen sjangeren med sin sosiale samvittighet som blir gjenspeilt i tekstene.
I 2002 utgav Geoff sitt første soloalbum, Geoff Tate på Sanctuary Records.
I en periode verserte det en del rykter da Geoff var involvert i et prosjekt med vokalisten i Judas Priest, Rob Halford, og vokalisten i Iron Maiden, Bruce Dickinson. Etter kun noen få opptredener har prosjektet tilsynelatende blitt lagt på is.
Han ga ut sin egen vin, en Cabernet Sauvignon med navnet «Geoff Tate Insania», i februar 2009. Produksjonen var på kun 190 kasser og ble raskt solgt ut, kun to butikker hadde igjen et begrenset antall flasker vin en måned senere.
Geoff og Queensrÿche
I 2012 ble det kjent at Queensrÿche hadde sparket Tate. Tate uttalte i et intervju med Rolling Stone kort tid etter at det hadde vært en episode i São Paulo i Brasil hvor han hadde angrepet Rockenfield og dyttet Wilton så han falt, etter at Rockenfield skulle ha sagt: «We just fired your whole family, and you're next». (Vi sparket akkurat familien din og du er nestemann), hvor han refererte at de (bandet minus Tate) hadde sparket tre familiemedlemmer av Tate som jobbet for bandet (manageren, en gitartekniker og kontormedarbeideren). Det hele begynte med at Tate konfronterte resten av bandet rett før konserten om ryktene at han skulle erstattes. Tate uttalte i intervjuet at han har tatt ut søksmål mot resten av bandet angående diverse rettigheter osv. Han uttalte også at han regnet med at hovedårsaken til han ble sparket var økonomisk relatert.
Friedrich Adler
Fiedrich Adler er navnet til flere personer:
Oldtime
Oldtime, oldtime-musikk eller hillbillymusikk (i USA også oldtimey, mountain music, Appalachian music m.fl.) brukes om folkemusikken som ble utviklet i USA, særlig i Appalachene. Noe av oldtime-musikken fra de siste tiårene før 1940 er dokumentert i form av plateinnspillinger og andre lydopptak. Det gjelder bl.a. innspillinger av Gid Tanner (1885–1960) and his Skillet Lickers with Riley Puckett, Charlie Poole (1892–1931) and The North Carolina Ramblers , og den kristne gruppen The Carter Family. Disse regnes også blant de første country-gruppene; skillet mellom oldtime og «ur-country» er flytende. Samtidig ble det i 1920- og 30-årene og senere også sunget og spilt mye oldtime som ikke kan kalles country.
Oldtime-musikken har hatt stor innflytelse på senere tiders populærmusikk – ikke bare country, gospel og bluegrass – men også blues, rockabilly og senere former for det som hører under sekkebegrepene rock og pop. Mange av sangene kjennes således fra senere tiders musikk – ikke minst gjennom Bill Monroe (1911–1996), som kunne tusenvis av felelåter – og andre bluegrass- og country-artister og -grupper, og annen musikk under det som løst definert kalles americana og folk. Noen sanger – av og til bare melodiene – har funnet veien til helt andre sjangre, ikke sjelden barnesanger. Selv innen disco og psykedelisk musikk finner vi enkelte oldtime-melodier. Via Monroe har vi også en viss idé om hva som ble sunget og spilt av musikere hvor lydopptak ikke er kjent – som Pendleton Vandiver (1869–1932), Monroes «Uncle Pen» – og Arnold Schultz (1866–1931), sønn av en frigitt slave. Også felespillere som Arthur Smith (1898-1971, må ikke forveksles med Arthur «Guitar Boogie» Smith) og Tommy Magness (1916-72) spilte det som av og til kalles proto-bluegrass. A.P.Carter i The Carter Family og andre musikere og folkeminnegranskere – som John og Alan Lomax (far og sønn) – har samlet inn store mengder oldtime-sanger og har bidratt til at mye av denne veldige sangskatten er bevart for ettertiden.
Røttene
Hovedkildene til oldtime-musikken – iallfall den nyere og dokumenterte oldtime-musikken – er folkemusikken til innvandrerne fra Europa (særlig fra Skottland) – og musikk som slaver og tidligere slaver tok med seg etter at slaveriet ble opphevet. En del melodier ble hentet fra minstrel-showene, som var svært populære i bl.a. Virginia på 1840-tallet og senere. En annen kilde er ragtime, kanskje særlig banjoistene Vess Ossman (1868-1923) og Fred Van Eps (1878-1960), begge populære før 1. verdenskrig. Nettopp Van Eps er en av dem som har inspirert Charlie Poole. .
Oldtime-musikerne spilte gjerne med tilgjengelige strenginstrumenter, selv om også andre instrumenter ble brukt. Fele var svært populært – både alene og i selskap med banjo, et instrument av vestafrikansk opphav. Banjoen var særlig populær i Nord-Carolina, hjemstaten til store banjoister innen sen oldtime og tidlig bluegrass som Daner Johnson, Charlie Poole, Snuffy Jenkins og Jenkins' etterfølgere som Earl Scruggs og Don Reno. Også gitaren var svært populær. Mandolin, kontrabass, cello, munnspill, jug m.fl. var i bruk. I Appalachene fantes mange temmelig isolerte fjelldaler og samfunn. Dette bidrog til at det utviklet seg forskjellige lokale stiler og tradisjoner, ikke sjelden med innslag av gospel eller iallfall kristne tekster. Oldtime utgjør et musikkmangfold med flere hundre år gamle røtter.
Oldtime, rettere sagt visse former for oldtime, gav opphav til den eldste country-musikken og til tradisjonell bluegrass, ofte ved artister som videreutviklet den musikken de hadde vokst opp med. Flere av disse musikerne, f.eks. bluegrassartistene Bill Monroe, Wade Mainer (1907–2011) og Monroes felemester Chubby Wise (1911-96), forble aktive i meget høy alder. De videreutviklet musikken, men holdt i høy grad fast ved det de hadde lært i unge år. De komponerte en del av den nye musikken selv. Vel så ofte fremførte de imidlertid oldtime-tekster og -melodier – riktignok akklimatisert til den nye stilen, men lett kjennbare for dem som husket de gamle versjonene. Disse artistene har derfor inntil ganske nylig spilt musikk som hadde mye til felles med den originale oldtime-musikken, eller iallfall visse deler av den.
Renessansen
I løpet av 1930-årene gikk oldtime-musikken av mote. Coon Creek Girls, med bl.a. to unge søstre fra Kentucky, slo riktignok gjennom i 1938. Men de store plateselskapene og radiostasjonene foretrakk ulike former for country (i noen grad også bluegrass), som i sin tur – rundt 1955 – vek for rockabilly og andre sjangre, iallfall i massemarkedet. Nærmest i selvforsvar gikk mange country-musikere, radioer og plateselskaper over til Nashville Sound, en glattere form for country hvor fele og ofte også banjo ble erstattet av bl.a. trommer og elektriske instrumenter som pedal steelgitar.
I dag er også mye av denne veldige sangskatten tilgjengelig på samle-CD-er, Internett osv., i tillegg til at nye versjoner av de gamle melodiene fremføres på festivaler og konserter.
Gid Tanner og hans etterfølgere
Høyt tempo, kjapt og mesterlig felespill akkompagnert av banjo og gitar, tungegymnastikk med et glimt i øyet – det var denne gruppens suksessoppskrift fra 1926 av. En rekke artister og band har gått i Gid Tanners og The Skillet Lickers' fotspor – bl.a. New Lost City Ramblers, stiftet 1958. Innen oldtime fantes og finnes en rekke søskenband, flere far-og-sønn(er)-band – og noe færre mor-og-døtre-grupper. Men også her står Gid Tanner i særklasse. I første omgang hadde han sin bror Arthur som medspiller, deretter sønnen Gordon Tanner. Sønnen dannet senere sitt eget band, Junior Skillet Lickers. Enda senere ble Gids sønnesønn Phil (som ikke må forveksles med sangeren Phil Tanner fra Wales) frontfigur i Skillet Lickers II. Også hans sønn og Gids oldebarn Levi Lowrey – en allsidig musiker – har spilt i eller med dette bandet, som nærmest spilte en slags bluegrass uten kontrabass, men med improvisasjoner.
Tanners tidligere medspiller Clayton McMichen retirerte i 1955, men lot seg overtale til et comeback og var igjen aktiv fra 1964 og nesten til sin død i 1970. I 1982 utgav countryartisten Merle Travis og bluegrassartisten Mac Wiseman en dobbelt-LP, The Clayton McMichen Story, til ære for den gamle felemester.
Men Gid Tanner og hans familieforetak og tidligere medspillere er bare en liten del av de mange artistene og bandene som de siste tiårene har utfoldet seg på oldtime-festivalene og andre steder.
Noen kjente oldtime-sanger
Mange oldtime-sanger har ukjent opphav, noe som er typisk for folkemusikk. Andre ganger er komponisten kjent. Mange oldtime-sanger synges og spilles den dag i dag. De kan fremføres i sin opprinnelige stil, iallfall tilnærmet. Men de finnes ofte akklimatisert i country og bluegrass – av og til også i andre sjangre. Noen ganger blir melodiene resirkulert med helt andre tekster; andre ganger er de blitt oversatt til andre språk, også norsk.
Dette er noen av de mest kjente og populære oldtime-sangene:
Morderballaden
Matty Groves eller Little Musgrave and Lady Barnard er en typisk morderballade, med et typisk tema: En mann kommer hjem og oppdager at kona står i med en fremmedkar – og dreper både kona og fremmedkaren. I noen av de mange variantene tar han til slutt sitt eget liv. Den er kjent fra De britiske øyer tilbake til 1600-tallet, og senere importert til USA. Den spilles fortsatt i gamlelandet, iallfall delvis inspirert av folk-bølgen – f.eks. av Fairport Convention.
Folques innspilling av folkevisen Skjøn Jomfru minner om Matty Groves og har også vært kalt en norsk oversettelse, men Folque sier selv at den stammer fra Tresfjord selv om gruppen har vært inspirert av Fairports innspilling.
Fra morderballaden til den bedårende skapning Shady Grove
Hvorvidt Shady Grove faktisk er avledet fra Matty Groves, er omdiskuert. Iallfall er drapene erstattet med en forelskelse, selv om jeg-persjonen iallfall i én versjon spiller og drikker bort formuen sin. Én versjon av Shady Grove synges i D-moll og er til forveksling lik Matty Groves. Slik er den fremført av bl.a. Doc Watson, The Kingston Trio, The Whipstitch Sallies og – i en psykedelisk versjon – av Quicksilver Messenger Service. Men noen har åpenbart ment at en mollstemt melodi ikke passer til å skildre et slikt bedårende vesen. Melodien er fremført i bl.a. A-dur og H-dur, under forskjellige navn og med litt forskjellig tekst, men ofte i høyt tempo. Som Fly Around My Pretty Little Miss, som skal ha opphav i North Carolina, er den iallfall kjent fra 1917. Den er innspilt minst 73 ganger. Innspillingen til Samantha Bumgarner (banjo, fele) og Eva Davis (gitar) fra 1924 regnes som den første med kvinnelige countryartister, visstnok også den første med 5-strengs banjo. Senere er sangen innspilt av bl.a. Frank Blevins and His Tar Heel Rattlers – en trio med fele, gitar og banjo fra North Carolina (1927), The Hillbillies (som Blue Eyed Girl) og Gid Tanner and His Skillet Lickers (1928). Den er også kjent bl.a. som Pretty Little Pink.
Shady Grove skal opprinnelig ha vært et stedsnavn, men ble så navnet på en bedårende, liten skapning. Den første innspillingen under navnet Shady Grove er visstnok fra 1927, med Kentucky Thorobreds. I 1933 fikk et «hot string band», Prairie Ramblers, utgitt en versjon av Shady Grove. Den kan være inspirert av Kentucky Thorobreds (også to av Prairie Ramblers' medlemmer kom fra Kentucky). Men både melodien, Charles Hurts mandolaspill og et forrykende tempo foregrep Bill Monroe and The Blue Grass Boys, som fremførte Shady Grove en rekke ganger (første plateinnspilling i 1961) – i C-dur. Monroe spilte riktignok mandolin, og Monroes «High lonesome tenor» var så forskjellig fra forgjengernes vokalister som det går an å bli. Monroe gav også skildringen en intensitet som ingen har klart å kopiere. Andre bluegrass-artister – som The Darlings (= The Dillards) og Maggie Peterson, Ricky Skaggs and Kentucky Thunder, Patty Loveless, og Del McCoury Band – har lagt seg nærmere de eldre dur-versjonene, men er også inspirert av Monroes innspilling og dynamikk.
Shady Grove har gitt navn til bl.a. bandet Shady Grove Ramblers og plateselskapet Grove Records, og en T-banestasjon i Washington.
Soldier's Joy
I 1785 skrev den berømte skotske dikter Robert Burns I am a son of Mars who have been in many wars, om en veteran som hadde fått amputert armer og ben. Melodien er trolig eldre. Den skal ha vært kjent i 1680-årene som Logan Waters, og som Soldier's Joy i 1781. Den kan også ha vært kjent i de franske Alper, Newfoundland og Skandinavia. Melodien fant også veien til USA. I 1864 – under borgerkrigen – dukket den opp som en felelåt. Her var Soldier's Joy en eufemisme for en blanding av whiskey, øl og morfin (et stoff som ikke var kjent i 1781) som skulle lindre smerter. I sangen hadde en soldat fått amputert et ben og var altså ikke fullt så uheldig som Burns' veteran. På 1900-tallet ble den sunget og spilt mange steder i USA – fra Arizona til Maine, og en rekke steder i Appalachene. Nå var borgerkrigen kanskje kommet litt på avstand. I 1929 laget iallfall Gid Tanner And His Skillet Lickers en innspilling som virket frisk og munter. Henvisningen til den sårede veteranen manglet også, selv om morfinen og ølet ble besunget i siste vers. Gruppen beholdt også en høne, som forekommer i to av versene – Tanner selv drev en hønsefarm når han ikke turnerte. Også Pendleton Vandiver (1869–1832) – Bill Monroes kjære «Uncle Pen» – spilte Soldier's Joy, skal vi tro nevøen. Ingen lydopptak av Vandiver er kjent, men han sang og spilte fele ifølge nevøen. Monroe selv har spilt Soldier's Joy en rekke ganger, med den første plateinnspillingen i 1960 – og ved en av sine siste opptredender, Grass Fall 1994. Den er også spilt av Earl Scruggs, Doc Watson, Ricky Skaggs og Kentucky Thunder, Ragtime Annie, Nitty Gritty Dirt Band og svært mange andre innen bluegrass og andre sjangre – oftest som instrumental.
En uheldig gresshoppe
I en del versjoner forekommer frasen Grasshopper Sitting on a Sweet Potato Vine (eller Grasshopper a settin' on a sweet tater vine, som det het på dialekter i Appalachene; i tillegg passer tater bedre i rytmen enn potato), bl.a. i 2. vers hos The Skillet Lickers. Sangen forekommer også med dette navnet. Den er tilskrevet felespilleren og komponisten Luther Davis (1887-1986) fra Virginia, men er antatt å ha afroamerikansk opphav. Den uheldige soldaten er erstattet av en uheldig gresshoppe. Hos The Skillet Lickers ble insektet spist av en høne. I en annen versjon blir det offer for en edderkopp; i en tredje av en svarttrost, som i sin tur blir spist av en hauk. I likhet med Soldier's Joy spilles den en del i dagens bluegrass og folk, vanligvis som instrumental.
Don't Let Your Deal Go Down Blues
Gruppens største hit ble snart – i forskjellige versjoner – innspilt av mange andre, og fremført av enda flere. Tidlig ute var bl.a. legendariske Fiddlin' John Carson and his Virginia Reelers i 1927, og Gid Tanners medspiller Riley Puckett i 1929. Charlie Poole and the North Carolina Ramblers regnes også blant de fremste eksponentene for det som senere ble kalt pre-bluegrass eller proto-bluegrass. Sangen ble noe av en gjenganger innen bluegrass (som regel med navnet Don't Let Your Deal Go Down, uten Blues) – hos Flatt & Scruggs, Don Reno, Doc Watson, Earls of Leicester og en rekke andre. Også innen mer moderne country har den vært populær.
The Girl I loved in Sunny Tennessee – og Doc Walshs bulldog
Også denne ble berømt først og fremst med innspillingen til Charlie Poole and The North Carolina Ramblers i 1925. Deres innspilling er kalt den første countryversjon av en sang fra 1800-tallet. Nå var melodien noe endret. De skrudde dessuten opp tempoet i forhold til eldre versjoner og fikk plass til fire av de fem kjente versene – datidens 78-plater hadde jo begrenset spilletid. Deres versjon kan virke frisk og munter, men temaet er det motsatte – begge deler er vanlig i sen oldtime: Jeg-personen reiser omsider tilbake til sin kjære Mary nede i Tennessee – men på stasjonen blir han møtt bare av Marys slektninger og sin egen mor, ikke av kjæresten selv. Fra moren får han vite at Mary er død. Dødsårsaken kjennes bare fra 5. vers. Mary skulle redde en liten gutt som hadde gått gjennom isen. Hun reddet gutten, men skled selv på isen og omkom. Fra og med Poole ble sangen fremført av en rekke andre oldtime- og countryband. Som mye annen oldtime ble den plukket opp og akklimatisert på bluegrass-scenen – kanskje via Wade Mainer i 1951
I refrenget – også så sent som i Wade Mainers versjon – fantes strofen «I can hear the darkies singing». «Darkies» ble etter hvert regnet som rasistisk. Men f.eks. «I can hear the persons of African origin singing» ville passe dårlig med rytmen. Så drastiske endringer som i f.eks. Visen om vesle Hoa er likevel ikke funnet nødvendig. I stedet er «darkies» endret til andre tostavelsesuttrykk som «children», «people», «voices» eller «dark trees». Alt i 1925 ble den lett parodiske versjonen The Bulldog Down in Sunny Tennessee skrevet av Doc Walsh og innspilt av The Carolina Tar Heels – i G-dur. Innen hjerte/smerte-sjangren var den uvanlig på flere måter. Jeg-personens kjæreste hadde rødt hår og fregner (Marys utseende er ikke beskrevet i originalen). I tillegg var tragedien ikke at kjæresten døde, men at hennes far ikke ønsket noe giftemål med denne elskeren. Dertil hadde han en stor bulldog (formodentlig av rasen amerikansk bulldog, som har vært brukt bl.a. til å vokter kuer og jakte villsvin). Lydbildet der nede i sør ble dermed annerledes enn i originalen – hverken med «darkies» eller «dark trees», men «you could hear that bulldog growling». Den mannevonde bikkja jaget jeg-personen helt ut av den solrike delstaten.
Wildwood Flower
Originalen, I'll Twine 'Mid the Ringlets, ble skrevet i 1860 (eller 1859 ) og utgitt i Chicago. Den ble skrevet av Maud Irving (trolig et pseudonym – kanskje for J. William Van Namee, et spiritistisk medium), med melodi av M. J. P. Webster. De originale notearkene er ytterst sjeldne fordi forlagsbygningene gikk tapt ved bybrannen i 1871. I 1911 ble sangen beskrevet fra Kentucky og North Carolina som The Pale Amaranthus. Berømt ble den i 1928 da den som Wildwood Flower, med noen endringer i teksten, ble innspilt av The Carter Family. Dermed ble den en klassiker innen folk og country – og er innspilt av artister og grupper fra Bob Dylan til Flatt & Scruggs. Med nye familiemedlemmer har Carter Family selv innspilt Wildwood Flower en rekke ganger.
Avleggere
I 1942 fikk Woody Guthrie utgitt en versjon med et tema nesten så langt fra vakre blomster som det går an å komme, nemlig om slagskipet Reuben James, som ble senket av tyske ubåter. Fjern fra Carter Family og sangens opprinnelige tema er også Jim Staffords Wildwood Weed, hvor amarant, liljer og roser er erstattet med Cannabis sativum.
Wildwood Flower er også tittelen på et dikt av Simon Wright.
Polly Wolly Doodle
Dette er en frisk og fengende melodi – med litt tungegymnastikk, og typisk for repertoaret til Gid Tanner and The Skillet Lickers. Deres innspilling er fra 1928. Sangens eldste kjente skriftlige belegg er en studentsangbok ved Harvard i 1880, men den skal ha opphav i en slavesang og er i så fall eldre enn 1880. Stephen Foster (1828–64) er nevnt som forfatter, mens sangen ikke er med på en liste som sies å være komplett over sangene han skrev. Den stod på minstrel-showenes repertoar. Tittelen, Polly Wolly Doodle, har visstnok ingen skjult mening. Polly var et vanlig kvinnenavn blant slaver, iallfall mot slutten av slavetiden midt på 1800-tallet. Tre personer bar navnet i romanen Onkel Toms hytte. Navnet finnes også i morderballaden "Pretty Polly".
I 1935 ble sangen innspilt av barnestjernen Shirley Temple (1928–2014). Dermed ble den også populær som barnesang og er senere fremført av en rekke små artister. Ellers er den innspilt eller fremført av Carter Family (første gang i 1939) og en rekke andre.
Melodien finnes med små variasjoner i teksten – men også med helt andre tekster, og da med færre stavelser enn i originalen. Med Boney Ms ''Hooray! Hooray! It's a Holi-Holiday'' fra 1979 fikk melodien således innpass på disco-scenen.
Lolly Wolly Doodle, en kjede som selger dame- og barneklær, har tatt navn etter sangen.
My Grandfather's Clock
Denne ble skrevet av Henry Clay Work i 1876. Hovedtemaet er at bestefarsklokken lever og dør med bestefaren: Den anskaffes samme dag som han blir født og stanser når han dør etter 90 år. Betegnelsen Grandfather's clock, på norsk bestefarsklokke, skal stamme fra denne sangen. Den er en standardmelodi blant britiske brassband og collier band. Den er ikke minst blitt populær i bluegrass, ofte som instrumental, og ofte med høyere tempo enn i originalen. Her kan se ut til at Don Reno med sitt banjospill har dannet skole.
Sangen er oversatt til flere språk. På norsk er melodien brukt flere ganger – bl.a. i en kristen sang som finnes i minst to varianter, uten relasjon til bestefarsklokker eller bestefedre. Sangen har også gitt opphav til diverse leketøy.
Bury Me Under The Weeping Willow Tree
Denne sørgelige balladen finnes under forskjellige navn. En vordende brud får – dagen før bryllupet – et bud fra en engel, som hvisker at mannen har vært utro. Den besvikne forkynner så at hun vil begraves under en sørgepil.
Weeping Willow går inn i en tradisjon hvor piletrær har vært forbundet med tristhet og kjærlighetssorg. Mest kjent er kanskje The Willow Song – dokumentert fra 1583, og nylig innspilt av Susanna Wallumrød – men mest berømt som Desdemonas sang i William Shakespeares skuespill Othello.
Weeping Willow ble en av The Carter Familiys mest populære innspillinger. Tidlig i 1937 kom en innspilling med Monroe Brothers (Charlie og Bill Monroe), med et tidlig eksempel på Bill Monroe som virtuos på mandolin. Den er også innspilt og fremført av en mengde artister og grupper innen country, folk og bluegrass som Delmore Brothers, The Stanley Brothers, Flatt & Scruggs & The Foggy Mountain Boys (instrumental), Reno & Smiley og Ricky Skaggs (hvor jeg-personen er en mann). Den er ikke minst populære blant kvinnelige artister: Emmylou Harris, Dolly Parton, Loose Strings Band og en rekke andre. Ved Rounder Records' 20-årsjubileum i 1990 ble den fremført av en veritabel supergruppe – med Alison Krauss, det nye stjerneskuddet innen bluegrass, som vokalist, akkompagnert av Tony Rice, David Grisman, J.D. Crowe og Mark Schatz. Den er også innspilt flere ganger av The Carter Familys etterkommere.
Red River Valley
Denne melodien er blitt umåtelig populær og er – under forskjellige navn og til dels svært ulike tekster – innspilt mange ganger, og fremført enda flere. Vi finner den innen country, folk, bluegrass, rock, på fotballstadion – og som barnesang. Sangens refreng gjør den lett kjennelig.
Det tidligst skrevne manuskriptet til teksten med tittelen Red River Valley bærer anmerkningene 1879 og 1885 i lokaliseringene Nemha og Harlan i vestlige Iowa, så den daterer seg sannsynligvis i det minste til den perioden. Andre mener den stammer fra sørstatene, som også har sin Red River Valley.