cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vendetta (bok)
Handlingen
Den sicilianske mafiaen har kidnappet flere svenske statsborgere. Dette blir bekreftet av en avkappet finger som kommer i posten til UD. Den svenske regjeringen sender Carl Hamilton og Joar Lundewall til Sicilia som forhandlere. Siden de kun er forhandlere bestemmer Carl at de skal opptre ubevæpnet. Dette resulterer i Joars død, Carl tar Joar med hjem og begraver han. Rett etter begravelsen drar han til San Diego og henter ut Luigi Bertoni-Svensson som nettopp er ferdig med sin feltoperatør-utdannelse (utdannelsen Carl har.) Deretter drar han ned igjen til Sicilia, hvor Åke Stålhandske har etablert seg med turistdykker som cover. Luigi kommer også hit, han er halvt italiensk og passer godt inn. Disse svenske etterretningsoffiserene starter da en krig mot den sicilianske mafiaen. Det blir deres «vendetta» (blodhevn på italiensk) samtidig som de befrir de svenske gislene med makt.
Meitefiske
Se også
Bekkefiske
Litteratur
Johansen, Rune "Meite etter laksefisk, rovfisk og karpefisk med naturlioge agn", Naturforlaget / Bokklubben Villmarksliv, 1993, s. 13 Sportsfiskeleksikon, 2005, s. 382, 383
Fylkesvei 7914
Fylkesvei 7914 går mellom Utheim og Hansnes på Ringvassøya i Karlsøy kommune. Veien er 13,9 km lang.
Beskrivelse
Veien begynner ved Hansnes, administrasjonssenteret i Karlsøy kommune, som en direkte fortsettelse av fylkesvei 863. Den fortsetter herfra nordover langs østsida av Ringvassøya, gjennom den stort sett ubebodde nordlige delen av Langsundet, som gradvis svinger mot vest og går over i Vannsundet. Ved Storneset snur veien sørover og inn i Grunnfjorden. Veien går gjennom bygda Grunnfjord, som ligger langs østsida av fjorden, fra Storneset og helt inn til veienden ved gården Utheim innerst i fjordbotnen. Fra slutten av fylkesveien fortsetter en nedlagt og delvis forfallen veistubbe rundt en kilometer videre utover langs vestsida av fjorden.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 304 (Troms).
Respekt (film)
Respekt er en norsk dramafilm fra 2008, regissert av Johannes Joner. Filmmanuset er skrevet av Nigel Williams og Unge Nye.
Handling
Filmen handler om en skoleklasse på 12 gutter, som skolen ikke vil ha. Handlingen utspiller seg i guttenes klasserom.
Fordi guttene har mobbet og laget bråk for alle lærerne på skolen, er det til slutt ingen som vil forelese for dem lenger. Når ungdommene innser at de står uten lærer, begynner de å undervise hverandre.
Mehmet Scholl
Han la opp etter sesongen 2006-07. Scholl spilte det meste av karrieren som offensiv midtbanespiller for FC Bayern München. I løpet av karrieren vant han UEFA-cupen (1996), EM 1996, Mesterligaen (2001), samt åtte tyske mesterskap (samtlige med Bayern München).
Han har tysk mor og tyrkisk far. Hans sønn Lucas-Julian Scholl spiller for FC Bayern München II.
Karriere
Scholl spilte for Karlsruher SC (fra 1982 til 1992) før han gikk til Bayern München i juli 1992, der han ble resten av karrieren.
Scholl spilte 36 kamper for mellom 1995 og 2002, og scoret åtte mål. Scholl var plaget av skader gjennom karrieren, noe som forhindret ham fra å få en fast plass på landslaget.
Ferdinand de Lesseps
Ferdinand Marie de Lesseps (født 19. november 1805 i Versailles i Frankrike, død 7. desember 1894 i La Chenaie i Frankrike) var en fransk ingeniør som ledet byggingen av Suezkanalen og begynte byggingen av Panamakanalen.
Bakgrunn
De Lesseps stammet fra en fransk diplomatfamilie. Han tilbragte sine første leveår i Italia, hvor hans far Mathieu virket som diplomat, besøkte Lycée Henri IV i Paris og studerte handelsrett som forberedelse på sin egen diplomatiske løpebane. Han synes å ha foretrukket ridetimer fremfor forelesninger, men gjorde senere inntrykk i Egypt med sin ridning.
Hans mor Catherine var av spansk avstamning. Ferdinand var gjest hos sin kusine, comtesse de Montijo, da han ble kjent med deres datter Eugénie, som i 1853 ble Napoleon IIIs hustru og dermed Frankrikes keiserinne. Hans onkel, Jean Baptiste Barthélemy de Lesseps, var også diplomat.
Suezkanalen
I 1833, da han var 27 år, ble han sendt til Kairo. Kanskje fordi han ikke var hemmet av teknisk eller økonomisk utdannelse, fikk han idéen til Suez-kanalen. Tiår med studier og forhandlinger fulgte mens han arbeidet som diplomat i flere land.
Han ble minister til Spania 1848–49. Etter endt tjeneste i Madrid vendte han hele sin energi mot prosjektet. I 1854 ga Egypts visekonge (khediv), Said Pasha, ham de nødvendige konsesjoner for å sette i gang planlegging og bygging. I 1858 dannet han et selskap for formålet. Finansieringen tok sin tid. Halvparten av kapitalen ble betalt av franske investorer, 44 prosent av visekongen. Kanalen ble bygget mellom 1859 og 1869.
Som 64-åring giftet Lesseps seg med en 20-årig kvinne, og fikk tolv barn med henne.
Panamakanalen
I 1878 ble han president for det franske selskapet som ble dannet for å bygge Panamakanalen. Av de 138 delegatene fra 22 interesserte land, var mindre enn en tredjedel ingeniører, og ingen hadde besøkt Sentralamerika. De amerikanske delegatene foretrakk den billigste løsningen, som gikk ut på å bygge sluser og demninger langs floden San Juan, fra Atlanterhavet og opp til Nicaragua-sjøen, og deretter ned til Stillehavet med én kanal og flere sluser.
Dagen (2002)
Dagen var det første nystartetede dagbladet på nesten 50 år da det kom på markedet.
Ferdinand de Lesseps
Panamakanalen
Uheldigvis hadde en fransk delegat, Napoleon Bonaparte Wyse, sikret seg tillatelse fra Colombia til å bygge en kanal på havnivå gjennom landtungen i Panama. Lesseps presset hardt på for denne løsningen, til tross for innvendinger om de tekniske problemene den ville medføre. Lesseps lot seg ikke rokke, og den franske delegasjonen – på et tidspunkt da kun halvparten av den var til stede – ga etter for press fra Lesseps og valgte Panama-løsningen. Av totalt 138 delegater stemte 78 for Panama, hvorav de fleste var franskmenn.
Dagen (2002)
Avisprosjektet fikk et rettslig etterspill da stifteren Peter Linck i 2006 ble idømt seks måneders betinget fengsel for å ha utstedt delvis fiktive fakturaer for annonsering i avisen.
Ferdinand de Lesseps
Panamakanalen
Imidlertid stemte ingen av de fem franske ingeniørene for forslaget. En av dem, Adolphe Godin de Lepinay, reiste seg og fremsatte en alternativ plan for en slusekanal, i stedet for en kanal på havnivå. Han ble pepet ut og måtte sette seg igjen. Hans plan ble imidlertid senere iverksatt av USA.
Omkostningene var satt til minst 530 milliarder franske franc, og byggeplanen anslått til å ta fra åtte til tolv år. Et amerikansk selskap som drev en jernbanelinje gjennom området, måtte kjøpes ut for 125 millioner franc, med en fortjeneste på 300 prosent. Rykter verserte om de dødelige sykdommene i området. For å motbevise det, reiste Lesseps personlig til Panama, medbringende kone og tre av deres barn. De var der i en måned uten å smittes av feber. Imidlertid reiste de i den tørre årstiden.
I 1885 skrinla man omsider planen om en kanal på havnivå, og bygde sluser. Lesseps reiste til Panama igjen, men han levde stadig i sin drømmeverden og nektet å innse at prosjektet var nær ved å gå tapt. Hans sønn Charles ledet anlegget fra dag til dag, og skjermet sin far for driftsrapportene. Man prøvde å finansiere byggingen ved en kombinasjon av obligasjoner og lotteri, men det franske senatet skulle gi sin tillatelse, og var ikke glad for de resultatene byggingen av Panamakanalen hittil hadde frembragt. To svindlere, Cornelius Herz og baron Jacques de Reinach, gikk imidlertid inn for saken. I 1889 kunne franske aviser ikke lenger bestikkes til taushet. Etter ti år og 400 millioner franc falt Compagnie Internationale et Universelle du Canal de Panama sammen. Men så mange prominente personer og innflytelsesrike journalister var involvert, at sannheten ble fortiet.
Ettersom Herz og Reinach begge var jøder, var det den antisemittiske avisen La Libre Parole, som avslørte det hele. Reinach tok sitt liv etter utpressing av Herz, og skandalen var nå av et slikt omfang at myndighetene måtte ta affære.
Rettssaken
Manglende midler var skyld i at Panamakanal-foretagendet gikk bankerott, og etterforskningen avslørte at minst 150 senatorer og representanter, samt nesten alle større franske aviser, hadde mottatt betydelige bestikkelser. Kun en tredjedel av de økonomiske midlene var benyttet til gravearbeider. En tredjedel var gått til bestikkelser, og den siste tredjedelen var sløst vekk.
Over hundre parlamentarikere stod anklaget; kun én innrømmet skyld og ble dømt. Selskapets styremedlemmer, deriblant den da demente Lesseps og hans sønn Charles, ble dømt for økonomisk utroskap. På grunn av en juridisk formalitet ble dommene opphevet av en høyere domstol. Dermed kom alle fra det; bortsett fra aksjonærene. Deres penger gikk tapt. Granskere både den gang og senere har delt den oppfatningen at Lesseps kun var skyld i forsømmelser, ikke i korrupsjon.
Paolo Francesco Antamori
Paolo Francesco Antamori (født 14. november 1712 i Roma i Italia, død 4. desember 1795 i Orvieto) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet den romerske kurie, og ble deretter biskop av Orvieto.
Han ble kreert til kardinal i 11. desember 1780 av pave Pius VI.
Geotermisk energi
Geotermisk energi er en fornybar energikilde basert på varmeenergi fra jordens indre. Inne i jordas sentrum ligger temperaturen på rundt 5500 grader.
Energimengde
99 % av jorden er varmere enn 1000°C Anslag viser at 2,5 ganger menneskehetens energibehov slippes ut til verdensrommet.
Men alle former for utvinning medfører at energimengden som er tatt opp fra undergrunnen vanligvis overstiger den lokale varmeproduksjon. Det betyr at temperaturen etter noen tid (for eksempel 20 år) vil gå ned slik at utvinning må stoppes. Temperaturen vil da vanligvis stige igjen.
Geotermisk kraftproduksjon
De mest høyverdige geotermiske ressursen er de som kan produsere tørr damp som kan drive en dampturbin for kraftproduksjon. Kommersielle kraftverk av denne typen er bygget, første gang i Larederello i Italia i 1904. Det er to hovedtyper av slike kraftverk, der den ene typen kan utnytte naturlige varme kilder og den andre typen går ut på å lage kunstige vannstrømmer i undergrunnen. I en injeksjonsbrønn (boret kanal) pumpes vann ned mot det geotermiske reservoaret, damp stiger opp i en produksjonsbrønn i nærheten og denne utnyttes videre i en dampturbin direkte, eller det anvendes varmevekslere. Produksjonsmønsteret for denne typen kraftproduksjon vil være stabilt, slik at det engner seg for grunnlast. Virkningsgraden er lav, men om restvarmen kan benyttes til fjernvarme kan den termiske virkningsgraden bli høy, opptil 97 %.
En utfordring med utnyttelse av termiske reservoarer, er at det må gjøres omfattende forundersøkelser. Det må foretas prøveboringer og brønntester som kan utgjøre en betydelig del av investeringskostnaden. Avhengig av lokale forhold kan det være nødvendig å bore ned til 3000–5000 m.
Geotermisk varmepumpe
Grunnvarme er et begrep for utnyttelse av termisk energi i grunnen med lav temperatur. Denne energien hentes ut fra fjell, grunnvann, løsmasser eller jordsmonn, der kilden kan være både solenergi og geotermisk energi lagret i grunnen. En benytter varmepumper for dette formålet.
Grunnvarme kan utnyttes for oppvarming av bygninger ved at det bores en energibrønn 80–150 m ned i bakken. En rørsløyfe med væske sirkulerer i en lukket krets mellom energibrønnen og varmepumpen. Motsatt kan varme fra bygninger transporteres ned i energibrønnen når det er ønskelig. For slike prosesser må rundt 33 % av energien tilføres som elektrisitet for å drive varmepumpen. Anleggene kan skaleres opp til å forsyne mange bygninger og industri, og desto større anlegg, desto bedre lønnsomhet.
Kilder
http://ungenergi.no/fornybar-energi/geotermisk-energi/
Et lite stykke Norge
Et lite stykke Norge er en norsk dokumentarfilm fra 2006 som omhandler Norges involvering i internasjonale konflikter. Den er produsert for TV av Erling Borgen og ble finansiert av Norsk Filmfond, Fritt Ord, NRK og INNSIKT. Den kostet over en million kroner å lage. NRKs andel var rundt 25 prosent. Dokumentaren var omstridt og fikk mye omtale. Mye av striden kom på grunn av at NRKs beslutning om å ikke vise den.
9. mai 2006 ble filmen vist på TV 2. Omtrent 301 000 personer så den.
Den fikk terningkast én av Dagbladets anmelder Astrid Meland. Hun skrev blant annet at «Filmen er så tendensiøs at den i realiteten står i veien for å avdekke det som er kritikkverdig». Melands anmeldelse ble deretter gjenstand for en omstridt kritikk fra Dagbladets sjefredaktør Helle og kommentator Elvik.
Et lite stykke Norge skulle være den første i en serie på tre dokumentarer som Borgen skulle lage for den statlige tv-kanalen NRK. Seriens samletittel var "Det uskyldige Norge". Neste dokumentar i serien skulle handle om Statoil i korrupte u-land, mens den tredje skulle granske etikken rundt statlige og kommunale innkjøp.
Jason Bournes ultimatum
Jason Bournes ultimatum (orig. The Bourne Ultimatum) er den tredje og siste boken i Robert Ludlums trilogi om «Jason Bourne», og oppfølgeren til Gåten Jason Bourne. Romanen ble utgitt av Random House i 1990. Eric Van Lustbader skrev en oppfølger kalt The Bourne Legacy 14 år senere.
Boken blir filmet i 2007.
Handling
Romanen følger David Webb, alias Jason Bourne, som forsøker å finne sin tidligere fiende, Sjakalen Carlos, som prøver å drepe ham. Men Sjakalen begynner å bli gammel, og bestemmer seg for at han vil gjøre to ting før han dør: drepe Webb / Bourne, samt ødelegge et KGB-anlegg i Novgorod - hvor sjakalen ble trent opp, men ble avvist for å være en galning.
Men en av «The Old Men of Paris» reiser til Karibia, for å myrde Marie St. Jacques og hennes to barn. Samtidig kommer en tidligere dommer, Brendan P. Prefontaine til området, som Sjakalen tror er der for å hindre drapsplanene hans. Han bestikker derfor en sykepleier på øya, for å drepe Prefontaine. Men leiemorderen ombestemmer seg, og skyter sykepleieren for å redde Prefontaine. Etter dette forhindrede attentatet vender Webb tilbake til Karibia, men Sjakalen kommer også til området samtidig.
Mortlake
Mortlake er et forstadsområde i bydelen Richmond upon Thames i London. Det ligger ved Themsen, mellom Sheen og Barnes.
Siden 1845 har mållinjen for The Boat Race, rokonkurransen mellom University of Oxford og University of Cambridge, vært i Mortlake. Det er også flere andre viktige rokonkurranser som starter eller ender der.
Historie
Stedet er nevnt som en landsby i Domesday Book (1086). Herregården og sognet var da omtalt som Mortlake, og var eid av erkebiskopen av Canterbury. I 1086 var det erkebiskop Lanfranc. Dets verdi besto av 25 hider, 1 kirke, 2 møller verd £5, et fiskeri, 33 ploger, 20 acre med beiteland, skog verdt 55 griser. Det ga £38 fra 17 hus i London, mindre enn £1 fra hus Southwark, og £1 fra toll ved Putney i året til sine føydale overherre. Herregården tilhørte erkebiskopen av Canterbury inntil Henrik VIIIs tid, da den ble overtatt av kronen.
Opphavet til navnet er usikker. Det er generelt antatt å være avledet fra mortuus lacus, «død innsjø». I Doomsday Book er det omtalt som Mortlage, som på angelsaksisk henviser til tvangslov, men synes ikke å forklare dets etymologi. Da det nevnes at det var et fiskeri her kan Mortlakes stedsnavn muligens være avledet fra angelsaksiske ordene mort, «ung ørret, og lacu, «liten bekk» (som siden har forsvunnet)
Den mest kjente personen som kom fra Mortlake er John Dee, Elisabeth Is rådgiver. På den lokale kirkegården finner man graven til skuespilleren Richard Burton.
Økumenikk
Splittelsen mellom de forskjellige deler av den kristne kirke går tilbake til oldkirkelig tid, men det var med det store skisma i 1054 at det virkelig kom et skarpt skille mellom to store deler av kirken; tidligere splittelser hadde vært mer begrenset, men nå ble kristenheten delt mellom øst og vest. I vest fikk man så ytterligere en stor splittelse i reformasjonen på 1500-tallet. Selv om det alltid har foregått visse samtaler med henblikk på å forene de forskjellige kirkesamfunnene, var forholdet inntil annen halvdel av det 20. århundre generelt preget av mistro og fiendtlighet.
En av de store endringer i det økumeniske klimaet kom med andre Vatikankonsil (1962 1965), da Den katolske kirke åpnet for samtaler med andre kirkesamfunn i en helt ny ånd. Etter dette har man blant annet kommet fram til Felleserklæringen om rettferdiggjørelseslæren (1999), hvor Det Lutherske Verdensforbund og Den katolske kirke presenterte et felles syn på et av de sentrale stridstemaer mellom kirkene. Erklæringen er betegnende for mye av det økumeniske arbeidet ved at den ikke legger skjul på at det i spørsmålet om rettferdiggjørelseslæren ikke er full enighet, men at den presenterer det som er felles, og samtidig legger frem hver kirkes syn på det som gjenstår, slik at man er klar over bakgrunnen for forskjellene, og dermed kan unngå ordkriger av den typen som oppsto ved reformasjonen.
Det er uenighet om hva som er det endelige målet for økumenikken, ettersom man har forskjellige syn på hva Kirken er. For de som ser kirken som en institusjon som er nødvendig for frelse, som katolikker og ortodokse, er målet full enhet innenfor én kirke; for andre er målet gjerne felles nattverdsfeiring, men ikke nødvendigvis en felles kirke.
Sveriges Radios Romanpris
Sveriges Radios Romanpris er en svensk litteraturpris som deles ut årlig. Prisen ble innstiftet av Sveriges Radio i 1993. Initiativtaker var Monica Lauritzen og Kerstin M. Lundberg, inspirert av den franske Prix Livre Inter. Konseptet har også blitt benyttet både i dansk og norsk radio. Prisen deles ut for en framstående svensk roman som er utgitt i det foregående året. Prisen er på 50,000 SEK.
Emma Zackrisson
Emma Zackrisson (født 26. januar 1979) er en svensk profesjonell golfspiller på Ladies European Tour.
Etter journaliststudier og universitetsgolf i USA ble Zackrisson proff i 2002 da hun på høsten gjennomgikk LETs kvalifiseringsskole og kvalifiserte seg for 2003-sesongen. Et lite gjennombrudd kom i 2004 med andreplassen i Ladies Central European Open, men det store gjennombruddet kom i 2008. Foruten seieren i det spanske åpne mesterskapet hadde hun tre andre topp-ti-plasseringer, og kom på 20.-plass på tourens pengeliste.
Trigger
Trigger har flere betydninger og kan vise til:
Anamorfisk bredformat
Anamorfisk bredformat er en film- og fotografi-teknikk for å fange et bredformatsbilde på en standard 35mm-film, eller andre bildeopptaksmedier som ikke har bredformat som standard bildeformat. Det kan også referere til en lignende teknikk for å gi best mulig bildekvalitet på en DVD-film.
Bakgrunn
Anamorfisk bredformat i filmteknikken (spesifikt det som på engelsk kalles cinematography) ble først popularisert med CinemaScope, som var en av mange bredskjermsformater som ble utviklet på 1950-tallet. The Robe var den første spillefilmen lansert som brukte anamorfotiske linser og hadde première i 1953. Behovet for anamorfisk bredformat oppstod på grunn av et misforhold mellom bredde/høyde-forholdet på den fotografiske filmen og det bildeformatet man ønsket å oppnå på lerretet. Det moderne anamorfiske bredformatet har et bildeforhold på 2,39 til 1, som vil si at bredden på bildet er 2,39 ganger høyden. «Academy-formatert» 35mm-film (standard ikke-anamorfisk fullt bilde med lyd) har et bildeforhold på 1,37 til 1, som er langt smalere. I konvensjonell sfærisk («flat») bredformatsfotografi er bildet fanget på film slik at den fulle bredden til bildet passer innenfor bilderuten på filmen, og betydelige deler av det tilgjengelige bildearealet blir kastet bort på deler som vil bli dekket til innen filmen blir projisert, enten i den trykkede filmen eller i projektoren, for å vise et bilde i bredformat på kinolerretet. (Figur 1).
Cinerama var et tidligere forsøk på å løse problemet med høykvalitets bilder i bredformat, men anamorfisk bredformat viste seg til slutt å være mer gjennomførbart i praksis. Cinerama predaterte anamorfiske filmer, men var satt sammen av tre projiserte bilder side-ved-side. Problemet med dette var at bildene gikk aldri helt perfekt over i hverandre, og det krevde tre projektorer, og en høyere bilderute som dekket 6 perforeringer på filmrullen. (Det vanlige er 4 perforeringer.) Dette betydde fire ganger så mye film, og tre kameraer (dog etter hvert bare ett kamera med tre linser). Likevel var formatet populært nok blant publikum til å få filmstudioene til å satse på utvikling av bredformater tidlig på 1950-tallet. Anamorfisk bredformat var attraktivt for studioene på grunn av et nesten like bredt bilde (Cinerama var 2,59:1) uten ulempene som kom med Cinerama-formatets bruk av tre filmruller samtidig.
Det vanligste anamorfiske bredformatet i filmer i dag blir vanligvis kalt «*'Scope'» (av CinemaScope) eller 2,35 (the siste er egentlig en feilbetegnelse; se «2,35, 2,39, eller 2.4?» under). «Filmet i Panavision» er en betegnelse som gjennom kontrakt er påkrevet for filmer filmet med Panavisions anamorfotiske linser. Dette og andre betegnelser betyr det samme: det ferdige trykket av filmen bruker en 2:1 anamorfotisk projektorlinse som utvider bildet nøyaktig to ganger så mye horisontalt som vertikalt. Dette formatet er i hoveddrag det samme som under CinemaScope, bortsett fra mindre tekniske endringer.
Det er artefakter som kan oppstå når man bruker an anamorfotisk kameralinse som ikke forekommer når man bruker en ordinær sfærisk linse. En av dem er en type linseskjær som har en lang horisontal linje, vanligvis med et blåskjær, og det er oftest synlig når det er skarpt lys, som for eksempel fra en bils frontlykter når bildet for øvrig er mørkt. Denne artefakten blir ikke alltid sett på som et problem. Den har blitt assosiert med et visst kinematisk uttrykk og er faktisk noen ganger etterlignet ved å bruke et spesialeffekt-filter i scener som ikke ble filmet med en anamorfotisk linse. Et annet fenomen ved bruk av anamorfotiske linser er at lysrefleksjoner i linsen vil bli elliptiske, i stedet for runde som de er i sfærisk filmteknikk.
Et annet særtrekk ved anamorfotiske kameralinser er at elementer som er ute av fokus blir mer utydelige vertikalt. Et lyst punkt som er ute av fokus i bakgrunnen vil framstå som en vertikal oval i stedet for en sirkel. Når kameraet endrer fokus er det ofte en merkbar effekt hvor bildeelementene ser ut til å strekke seg vertikalt når de går ut av fokus. En anamorfotisk linse vil også ha et grunnere dybdefelt sammenlignet med en sfærisk linse for en gitt blenderåpning.
Mens det anamorfiske bredformatet fremdeles er i bruk som et kameraformat, har det mistet popularitet i forhold til flate formater, i hovedsak Super 35mm-film. Med Super 35 blir filmen filmet flatt og kan senere bli maskert (ubrukte deler av bildet blir dekket til) og så optisk trykket som en anamorfisk film for distribusjon. Det kan være flere grunner til dette:
Derimot er et anamorfisk bildeformat som et trykket filmformat veletablert som standard for projeksjon i bredformat. Uavhengig av kameraformatet som blir brukt under selve filmingen, vil de distribuerte opptrykkene av en film med et 2,39:1 bildeformat alltid være anamorfiske. Dette kommer neppe til å endre seg i den nærmeste fremtid fordi kinoer verden rundt ikke trenger å investere i noe spesielt utstyr for å vise dette formatet; alt som trengs er en anamorfotisk projeksjonslinse, som har vært sett på som standardutstyr svært lenge.
Mange regissører og filmteknikere/filmfotografer som bruker det anamorfiske formatet sverger til det, og filmer mesteparten om ikke alle filmene sine på denne måten. Regissører som er kjent for lojaliteten sin til det anamorfiske formatet, omfatter Clint Eastwood, Wes Anderson, John McTiernan, Jan de Bont, Mel Gibson og Michael Bay. Mange av verdens mest anerkjente filmteknikere/filmfotografer, som f.eks. Donald McAlpine, Vilmos Zsigmond, László Kovács og John Schwartzman, bruker den anamorfiske teknikken ved enhver anledning.
Maskering
Andre brede filmformater (mest vanlig er 1,85:1 and 1,66:1) blir simpelthen redusert i vertikal størrelse for å produsere bredformatseffekten, en teknikk kjent som maskering (eng. masking, eller hard matte). Dette kan gjøres enten under filmingen, hvor deler av bildet blir maskert ut i kameraåpningen, eller i et laboratorium som optisk kan framstille maskering på filmtrykkene. Begge metoder gir en bilderute lignende den sett i figur 1. Mange filmtrykk idag har ingen maskering, men filmen er rammet inn for det ønskede bildeformatet; denne fremgangsmåten blir kalt helrute-filming (eng. full frame). Med denne fremgangsmåten fanger film ekstra bildeinformasjon som blir maskert, altså dekket til, i projektorens åpning, kjent som mykmaskering (eng. soft matte). Denne fremgangsmåten gir filmskapere friheten til å inkludere dette ekstra bildematerialet i en 4:3-overføring, for slik å unngå pan & scan. Problemet er at å gjøre dette kan føre til at deler av bildet som det ikke var meningen at man skulle se kommer med, som for eksempel mikrofoner eller annet filmutstyr som ikke ville vært synlig i bredformatsruten. På grunn av dette vil produksjoner ofte «beskytte for 4:3» ved å forsikre seg om at hele bilderuten ikke inneholder noen slike objekter selv om den delen av bildet ikke vil være synlig på kino.
2,35, 2,39, eller 2,4?
En vanlig misoppfatning om det anamorfiske formatet vedrører det faktiske bildeforholdet. Siden de anamorfotiske linsene i så å si alle 35mm anamorfiske systemer gir en 2:1 sammenpressing ville en logisk konklusjon være at en bilderute på 1,37:1 på filmen ville føre til et 2,74:1 bildeformat når man bruker anamorfotiske linser, men grunnet forskjeller i kameraets blenderåpning og maskestørrelsene for anamorfisk film blir dimensjonene på bildet brukt for anamorfisk film annerledes enn de tilsvarende «flate» (sfæriske) motstykkene. For å ytterligere komplisere ting så har SMPT:e-standardene for formatet endret seg over tid; og ikke nok med, trykk laget før 1957 brukte også den delen av filmen som skulle brukes for det optiske lydsporet (og hadde i stedet magnetiske lydspor på sidene), som førte til et bildeformat på 2,55:1.
Den første SMPT:E-definisjonen for anamorfisk projeksjon med et optisk lydspor langs siden (PH22.106-1957), laget i desember 1957, standardiserte blenderåpningen til 0,839 x 0,715 tommer (ca. 2,131 x 1,816 cm - 1,17:1). Breddeforholdet til denne blenderåpningen, etter en 2x utstrekking, blir avrundet til 2,35:1. En ny definisjon ble skapt i oktober 1970 (PH22.106-1971) som gjorde den vertikale utstrekning litt mindre for at spleising av filmen ikke skulle være så lett å legge merke til (siden anamorfiske trykk bruker mer av filmnegativens bilderute enn noe annet moderne format) når det ble projisert. Denne nye blenderåpning-størrelsen, 0,838 x 0,7 tommer (ca. 2,129 x 1,778 cm - 1,19:1) fører til et format på 2,39:1 når utstrukket. Den nyeste revisjonen, fra august 1993 (SMPT:E 195-1993) endret såvidt på dimensjonene for å standardisere en vanlig blenderåpningsbredde (0,825 tommer, ca. 2,096 cm) for alle formater, anamorfiske og flate. Ved disse moderne dimensjonene (0,825 x 0,690 tommer, ca. 2,096 x 1,753 cm - 1,19:1), forblir det utstrukne breddeformatet 2,39:1.
Anamorfiske trykk blir fremdeles ofte kalt «Scope» eller 2,35 av kinomaskinister, filmfotografer (eng. cinematographers), og andre som arbeider på dette feltet, om enn bare av gammel vane. 2,39 er faktisk det de stort sett refererer til (bortsett fra når de diskuterer filmer som brukte teknikken mellom 1958 og 1970), som noen ganger blir rundet opp til 2,4. Bortsett fra ved noen spesialist- og arkivar-felt, betyr generelt sett 2,35, 2,39 og 2,4 det samme til de fleste i bransjen, enten de selv er klar over endringene eller ikke.
Linsefabrikanter
Det er flere selskaper som er kjent for å produsere anamorfotiske linser. De følgende er de mest kjente i filmindustrien:
Super 35 og Techniscope
Selv om mange filmer som blir projisert anamorfisk har blitt filmet med anamorfotiske linser, så er det ofte estetiske og tekniske grunner som gjør at å filme med sfæriske linser blir foretrukket. Hvis regissøren og filmfotografen fremdeler ønsker å beholde formatet på 2,39:1, så kan anamorfiske trykk bli laget fra sfæriske negativer. Fordi 2,39-bildet kuttet fra et Academy-format negativ med 4 perforeringer fører til betydelig reduksjon i bruk av bilderuten, og siden kuttingen og anamorfosen av en sfærisk print krever et mellomledd i et laboratorium, er det ofte gunstig for disse filmene og bruk en annen negativ pulldown-metode (mest vanlig er 3 perforeringer, men av og til Techniscope med 2 perforeringer) som regel i kombinasjon med den økte bilderuten en Super 35-negativ tillater.
DVD-video
En lignende anamorfisk teknikk blir brukt for å lagre video på DVD. DVD-er som bruker anamorfisk bredformat utnytter den tilgjengelige oppløsningen effektivt, i tillegg til å få en film til å automatisk strekkes ut for å passe på fjernsyn i bredformat. DVD-er i anamorfisk bredformat lagrer et strukket bilde, for å utnytte den vertikale oppløsningen bedre, dvs å redusere eller forhindre helt bortkastede linjer med oppløsning på de sorte (letterbox) feltene. Kilder som ligger nært til 16:9 kan bli overført til DVD for å fylle hele 16:9-ruten uten å kaste bort noe oppløsning, men kilder som er bredere enn 16:9, som f.eks. 1,85:1 eller 2,39:1-video, må fremdeles innrammes innenfor 16:9-ruten med sorte felter av varierende størrelse.
Når en DVD blir satt inn i en spiller vil spilleren gjøre en av to ting avhengig av den typen TV som blir brukt: Hvis DVD-spilleren er satt opp for å vise et bredformats-bilde bil spilleren sende et signal til TV om at videoen er anamorfisk, og sender så videoen, fremdeles presset sammen horisontalt, til TV-en, som strekker bildet horisontalt for at det skal fylle skjermen. Kombinasjonen av denne press-og-strekk-teknikken gjenoppretter videoen tilbake til sitt opprinnelige bredformat, samtidig som tap av bildekvalitet er minimalt. Hvis DVD-spilleren er satt opp til å vise et letterbox'et bilde vil spilleren komprimere bildet vertikalt for å få tilbake det opprinnelige breddeformatet, og vil så legge på de sorte feltene i letterbox-stil før den sender signalet til TV-en.
Den teknikken blir ikke brukt på alle DVD-discer; noen bruker den vanlige letterbox-teknikken. De som bruker den anamorfiske teknikken spesifiserer typisk «anamorphic widescreen», «enhanced for 16x9», «enhanced for widescreen televisions» eller noe lignende på innpakningen. Det er dog ikke noen bredt akseptert standard for denne merkingen. Hvis en DVD hevder å være «widescreen», uten å ha noen av de nevnte betegnelser, så kan det hende at den bruker den vanlige letterbox-teknikken, som fører til redusert bildeoppløsning for bredformatsbilder. Noen DVD-innpakninger nevner eksplisitt at denne teknikken av lavere kvalitet blir brukt; når man ser en slik letterbox'et DVD på en bredformatsskjerm kan det være nødvendig å zoome inn på bildet for å utnytte skjermens fulle bredde.
Forbedret bilde med anamorfotisk linse
Siden den anamorfiske bredformatsstandarden for DVD inkluderer letterboxing for å formatere bredere enn 16:9 vil bildet fremdeles miste litt oppløsning til de sorte feltene for skikkelig brede formater som 2,39:1-filmer. Denne tapte oppløsningen kan bli eliminert ved å bruke en front-projektor sammen med en anamorfotisk linse og en video-behandler: Først vil video-behandleren eller skalereren (f.eks. en HTPC) strekke bildet ut til projektorens fulle oppløsning, slik elimineres den tapte oppløsningen, men forvrenger også bildet vertikalt. Når det forvrengte bildet blir projisert går det gjennom en anamorfotisk linse som enten vil krympe videoen vertikalt eller utvide den horisontalt. I begge tilfeller blir det opprinnelige breddeformatet vist. Avhengig av kvaliteten på skalereren og linsen er det endelige resultatet potensielt et bedre bilde på grunn av den økte vertikale oppløsningen. Hvis den anamorfotiske linsen kryper bildet vertikalt er det en ytterligere fordel med økt lysstyrke siden lyset blir tettere. Til motsetning vil en anamorfotisk linse som strekker bildet horisontalt redusere lyssterken. En lignende fremgangsmåte kan brukes for å konvertere en 4:3-projektor til en 16:9 projektor, eller en 16:9 projektor til en 4:3-projektor (ved å rotere en anamorfotisk linse 90 grader).
NM i bandy 1985
'''Det 68. norgesmesterskapet i bandy – 1985'''
Sluttspill
Valle Hovin stadion, Oslo, 3. mars 1985.
Nils Björklöf
Nils Björklöf (født 12. april 1921 i Ingå i Finland, død 16. juli 1987 i Stockholm) var en finsk padler som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Björklöf vant to olympiske bronsemedaljer i padling under Sommer-OL 1948 i London. Sammen med Thor Axelsson kom han på tredjeplass i både K-2 1000 meter og K-2 10000.
Skrivebordsmiljø
Et skrivebordsmiljø (engelsk desktop environment) er et komplett sett med programmer som filbehandlere, paneler, ikoner og en vindusbehandler. Mange skrivebordsmiljøer, spesielt i Unix-liknende systemer, er modulbaserte, slik at man enkelt kan bytte ut elementer som for eksempel vindusbehandleren.
St. Helena
Da portugiserne oppdaget St. Helena i 1502 var øya ubebodd. Øya ble senere okkupert av både nederlendere og engelskmenn. I 1673 kom øya under Det engelske Ostindiske kompani, og i 1834 ble øya britisk kronkoloni.
Skrivebordsmiljø
Det er viktig å skille mellom skrivebordsmiljøer og vindusbehandlere.
Stian Nickolay Qvistgaard
Stian Nickolay Qvistgaard (født 28. mai 1989) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han spilte løper på A-laget til Stjernen og Comet Halden, moderklubben hans er Sparta Warriors, har også spilt aldersbestemt landslag.
St. Helena
St.Helena ble kjent som stedet hvor Napoléon Bonaparte ble deportert til av britene etter Frankrikes nederlag i slaget ved Waterloo i 1815. Napoleon levde på Longwood midt på øya til sin død i 1821. Kisten hans ble i 1840 ført til Paris og plassert i Invalidesdomen.
Frem til åpningen av Suezkanalen i 1869 var øyas havn en viktig kullstasjon. Under boerkrigen ble flere tusen krigsfanger sendt til øya, i perioden 1900–1903.
Geografi
St. Helena er et av de mest isolerte stedene i verden, beliggende i Sør-Atlanteren med over 2 000 km til nærmeste land. Øya er administrativt tilknyttet to andre isolerte britiske øyer i Sør-Atlanteren, Ascension som ligger 1 300 km nordvest og Tristan da Cunha beliggende 2 430 km sør. St. Helena ligger i den vestlige hemisfære og har samme lengdegrad som Cornwall i Storbritannia.
Øya har et totalt areal på 122 km² og består hovedsakelig av kupert terreng av vulkansk opprinnelse. Øyas høyeste punkt er Diana's Peak på 818 moh, som i 1996 ble øyas første nasjonalpark. Det er flere holmer utenfor kysten av øya, inkludert Castle Rock, Speery Island, The Needle, Lower Black Rock, Upper Black Rock, Bird Island, Black Rock, Thompson's Valley Island, Peaked Island, Egg Island, Lady's Chair, Lighter Rock (West), Long Ledge, Shore Island, George Island, Rough Rock Island, Flat Rock, The Buoys, Sandy Bay Island, The Chimney, White Bird Island og Frightus Rock, som alle er innenfor én kilometer fra kysten.
Klima
St. Helena har et tropisk og mildt klima med sin beliggenhet i Benguelastrømmen, og har en konstant passatvind. Klimaet varierer på øya, hvor temperaturen i Jamestown på øyas nordlige leside er mellom 20–32 °C om sommeren (januar til april) og 15–26 °C resten av året. Temperaturene på øyas sentrum er i gjennomsnitt 5–6 °C lavere. Jamestown har i tillegg lite årlig nedbør, mens høyereliggende land og sørkysten har årlig nedbør på 750 – 1000 mm, og er langt mer skydekket.
Flora og fauna
St. Helena har minst 40 plantearter som er endemisk for øya. Øyas sentrum er dekket av skog, og deler av skogen er plantet og inngår i Millennium Forest project. Høylandsområdene på øya inkluderer det meste av øyas endemiske flora og fauna. Kyststripen er for det meste uten vegetasjon og består av vulkanske bergarter. Det finnes kun innførte pattedyr på øya, slik som kaniner, rotter, mus, samt ferale (forvillede) katter og hunder. Da øya ble befolket førte det raskt til at blant annet den endemiske kjempehærfuglen (Upupa antaios) ble utryddet.
St. Helenas nasjonalfugl, Sankthelenalo (Charadrius sanctaehelenae) vises på våpenskjoldet og i flagget.
Befolkningssammensetning
St. Helena ble først bosatt av engelskmenn i 1659. Øya har en befolkning på 3 867 (2008), hovedsakelig personer nedstammet fra britiske bosettere og soldater, slaver og kinesere. Slavene ble bragt til øya fra starten av og kom hovedsakelig fra Afrika, blant annet fra Kapp Verde, Gullkysten og vestkysten av Afrika. Senere ble slaver fra India og Madagaskar bragt til øya. I 1792 ble antall slaver på øya ansett for å være for mange, og ingen ble importert etter dette.
I 1840 ble St. Helena en forsyningsbase for den britiske Vest-Afrika Skvadronen som skulle forhindre den atlantiske slavehandelen, hovedsakelig til Brasil, Vestindia og sørlige USA. Mange tusen slaver ble frigitt på øya, hvor ca. 500 ble boende mens resten reiste videre til Vestindia og Kappstaden og til slutt til Sierra Leone. De første importerte kinesiske arbeiderne ankom i 1810 og i 1818 nådde den kineske befolkningen en topp på 618. Etter at den britiske kronen overtok øya fra Det britiske ostindiske kompani i 1834, ble kun et fåtall eldre kinesiske menn værende igjen. Flertallet ble sendt tilbake til Kina, men noen kilder sier de ikke kom lengre enn til Kappstaden.
Befolkningen på St. Helena innehar statsborgerskap i De britiske oversjøiske territorier og 21. mai 2002 fikk de også tilbake fullverdig britisk statsborgerskap i loven British Overseas Territories Act 2002, etter å ha blitt fratatt dette i 1981.
Under perioder med arbeidsledighet har det vært et mønster med utvandring fra øya siden begynnelsen på 1800-tallet. De fleste utvandret til Storbritannia, Sør-Afrika, og i de første årene til Australia. Befolkningen har vært synkende siden slutten av 1980-tallet, og har falt fra 4 916 i 1998 til 3 867 i 2008. I nyere tid har utvandringen vært preget av unge enslige som har fått langsiktige arbeidskontrakter på Ascension og Falklandsøyene, men siden retildelingen av britisk statsborgerskap i 2002 har utvandringen til Storbritannia økt på bakgrunn av utsikter til høyere lønn.
St. Helena er en av de få områdene i verden som aldri har hatt registrerte tilfeller av Hiv / Aids.
Antall barn i aldersgruppen 0-15 år falt fra 1 176 i 1998 til 680 i 2008, en nedgang på 496 barn. Aldersgruppens andel av den totale befolkningen sank fra 23,7% i 1998 til 16,2% i 2008. Andelen av eldre økte fra 11,3% til 17,8% i samme periode, og utgjør nå 745 personer, en økning på 183 personer.
Religion
Majoriteten av folket tilhører Den anglikanske kirke (81% av befolkningen ) og er medlem av Det anglikanske bispedømmet Saint Helena, som inkluderer Ascension. Bispedømmet har egen biskop som er bosatt på St. Helena. 150-årsjubileet for bispedømmet ble feiret i juni 2009, og bispedømmet er det fjerde eldste i Den anglikanske kirken i det sørlige Afrika. Frem til 1960-tallet inkluderte bispedømmet også Tristan da Cunha, men øya ble overført til Kappstaden bispedømme. St James' kirke i Jamestown er den eldste anglikanske kirke i den sørlige hemisfære og ble reist i 1772. Domkirken er St. Pauls katedral som stod ferdig i 1851.
Oppdagelsen av øya
De fleste historiske beretninger forteller at øya ble oppdaget 21. mai 1502 av den galisiske navigatøren João da Nova som seilte i tjeneste for den portugisiske kronen, og at han kalte den «Santa Helena» etter Helena av Konstantinopel. En annen teori er at øya som João da Nova oppdaget var Tristan da Cunha 2 430 km lengre sør, og at St. Helena ble oppdaget av noen av skipene i skvadron ekspedisjonen til Estêvão da Gama 30. juli 1503 (som fortalt i beretningen til Thomé Lopes).
Portugiserne fant øya ubebodd med en overflod av trær og ferskvann. De importerte husdyr, frukttrær og grønnsaker, og bygget et kapell og ett eller to hus. Selv om de ikke etablerte noen permanent bosetning, var øya et viktig møtested og matkilde for skip på reise fra Asia til Europa.
Engelskmannen Sir Francis Drake fant sannsynligvis øya på sin siste jordomseiling (1577–1580). Videre besøk av andre engelske oppdagelsesreisende fulgte, og når St. Helenas beliggenhet var mer allment kjent, begynte engelsk krigsskip å ligge på lur i området for å angripe karakker fra Portugisisk India på vei hjem. Under etableringen av den nederlandske Fjerne østen-handel begynte også nederlenderne å besøke øya hyppig. Portugiserne og spanjolene ga snart opp å anløpe øya regelmessig, delvis fordi de brukte havner langs den vestafrikanske kysten, men også på grunn av angrep på skip, skjending av deres kapell og religiøse ikoner, ødeleggelse av buskapen og plantasjer av nederlandske og engelske sjømenn.
De forente Nederlandene gjorde et formelt krav på St. Helena i 1633, men det er ingen bevis for at de noensinne okkuperte, koloniserte eller befestet den. Innen 1651 hadde nederlanderne i hovedsak forlatt øya i favør av sin kolonien ved Kapp det gode håp.
Det engelske Ostindiske kompani koloniserer øya
I 1657 ga Oliver Cromwell Det engelske Ostindiske kompani tillatelse til å styre St. Helena, og året etter befestet selskapet øya og koloniserte den med plantasjeeiere. Den første guvernøren, kaptein John Dutton, kom i 1659, og fra denne datoen ble St. Helena Storbritannias nest eldste koloni (etter Bermuda). Et fort og et hus ble bygget. Etter gjenopprettelsen av det engelske monarkiet i 1660 mottok Det engelske Ostindiske kompani et Royal Charter som ga dem enerett til å befeste og kolonisere øya. Fortet ble omdøpt til James Fort, og byen til Jamestown, til ære for hertugen av York, senere Jakob II av England (James II på engelsk).
Det nederlandske ostindiske kompani tok over øya med makt i januar 1673, men engelske forsterkninger ble sendt, og i mai samme år var øya igjen under kontroll av Det engelske Ostindiske kompani. Selskapet opplevde vanskeligheter med å tiltrekke seg nye bosettere, og uro og opprør oppstod blant innbyggerne. Økologiske problemer, inkludert avskoging, jorderosjon, skadedyr og tørke, førte til at guvernør Isaac Pyke i 1715 foreslo at befolkningen ble flyttet til Mauritius. Forslaget ble ikke tatt til følge, og selskapet fortsatte å subsidiere øya på grunn av dens strategiske beliggenhet. En folketelling i 1723 registrerte 1 110 mennesker, inkludert 610 slaver.
Guvernørene på 1700-tallet prøvde å løse St. Helenas problemer ved å utvide treplantasjer, forbedre festningene, eliminere korrupsjon, bygge et sykehus, håndtere forsømmelse av avlinger og buskap, kontrollere forbruket av alkohol og innføre lovreformer. Fra omkring 1770 nøt øya en lang periode med velstand. Kaptein James Cook besøkte St. Helena i 1775 på den siste etappen av hans andre jordomseiling. St. Jameskirken ble reist i Jamestown i 1774 og i 1791-2 ble Plantation House bygget, og har siden vært den offisielle residensen til guvernøren.
Innførsel av slaver til øya ble ulovlig i 1792. Guvernør Robert Patton (1802–1807) anbefalte at Det britiske ostindiske kompani begynte å importere kinesisk arbeidskraft for å supplere den landlige arbeidsstokken. Arbeiderne kom i 1810, og i løpet av 8 år bodde det 600 kinesere på St. Helena. Mange fikk lov til å bosette seg fast på øya, og deres etterkommere ble integrert i befolkningen. En folketelling i 1814 registrerte 3 507 mennesker på øya.
Napoleons sendes i eksil til St. Helena
Napoleon rykket inn med 125 000 mann i Belgia, hvor slaget ved Waterloo 18. juni 1815 satte endelig sluttstrek for Napoleonskrigene. Det var britene, under ledelse av Wellington, og prøysserne, under ledelse av Blücher, som der påførte Napoléon Bonaparte det avgjørende nederlaget. 22. juni abdiserte Napoleon for andre gang, og 9. juli gikk han ombord i en britisk krysser for å bli deportert til St. Helena. Han ankom øya i oktober 1815 og bodde mesteparten av tiden på Longwood. Her dikterte han sine memoarer, hvor han fremstiller seg som revolusjonens sønn og frihetens forkjemper. Han døde av magekreft 5. mai 1821. I løpet av denne perioden forble St. Helena i Det britiske ostindiske kompanis besittelse, men den britiske regjeringen betalte merkostnadene som følge av bevoktning av Napoleon. St. Helena var da sterkt bevoktet med britiske tropper og med marineskip patruljerende rundt øya. I 1840 ble Napoleons kiste ført til Paris og bisatt i Invalidesdomen. I 1858 kjøpte den franske keiseren Napoleon III på vegne av den franske stat Longwood House og området rundt. Eiendommen er fremdeles eid av den franske stat, og administreres av en fransk representant underlagt det franske utenriksdepartementet.
I 1817 viste folketellingen 821 hvite innbyggere, en garnison på 820 menn, 618 kinesiske gjestearbeidere, 500 frigjorte svarte og 1 540 slaver. I 1818 tok guvernør Hudson Lowe initiativet til frigjøring av slavene.
Øya blir kronkoloni
Under bestemmelsene i «Saint Helena Act» fra 1833 ble kontrollen over øya, med tilhørende befestninger, fabrikker, offentlige bygninger og eiendommer, overført fra Det britiske ostindiske kompani til å bli en britisk kronkoloni. Påfølgende kostnadsreduksjoner utløste starten på en langsiktig befolkningsnedgang, hvor de som hadde råd, forlot øya for å oppnå bedre muligheter andre steder. I siste halvdel av 1800-tallet ble dampskip som ikke var avhengig av passatvindene, introdusert, og åpningen av Suezkanalen medførte at antall skipsanløp til øya gikk ned fra 1100 i 1855 til 288 i 1889. I 1840 ble det på øya opprettet en britisk marinebase for å kontrollere forbudet mot slavehandel.
En lokal industriproduksjon av fiber av den newzealandske planten phormium ble startet opp igjen i 1907, og genererte betydelige inntekter under første verdenskrig.
Ascension ble underlagt St. Helena i 1922, og Tristan da Cunha fulgte i 1938. Under andre verdenskrig bygde USA flybasen Wideawake Field på Ascension i 1942, men på St. Helena var det ingen militær aktivitet.
Endring i statsborgerskap
British Nationality Act fra 1981 omklassifiserte St. Helena og andre kronkolonier til å være britiske avhengige områder. Øybeboerne mistet sin status som «statusborgere i Storbritannia og koloniene», og dermed mistet de retten til arbeidsopphold i Storbritannia. De neste 20 årene kunne mange kun finne lavtlønnet arbeid for øymyndighetene, og den eneste tilgjengelige oversjøiske arbeidsmuligheten de hadde var på Falklandsøyene og Ascension. I 2002 gjenopprettet British Overseas Territories Act statsborgerskapet til øybeboerne, og endret navnet på de avhengige områdene til Britisk oversjøisk territorium.