cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karinainen
Karinainen (eldre svensk: Karinais) er en tidligere kommune i det finske landskapet Egentliga Finland. Kommunen var finskspråklig. Karinainen hadde innbyggere i 2002.
Den 1. januar 2005 ble Karinainen slått sammen med Pöytyä kommune.
Grahanandan Singh
Grahanandan Singh (født 18. februar 1926, død 7. desember 2014) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Fire år senere, under OL 1952 i Helsingfors, vant han sin andre olympiske gullmedalje i landhockey. India vant semifinalen med 3-1 over Storbritannia og i finalen beseiret de Nederland med 6-1.
Alpint under Vinter-OL 2010 – Kombinasjon menn
Kombinasjonskonkurransen for menn under Vinter-OL 2010 var opprinnelig planlagt avholdt i Whistler Creekside i Whistler, Britisk Columbia 16. februar 2010. Øvelsen måtte utsettes på grunn av værforholdene og ble avholdt den 21. februar fra kl. 18:00 norsk tid.
Dette var de første olympiske leker kombinasjonsøvelsen ble arrangert som superkombinasjon.
Regjerende olympisk mester i øvelsen var Ted Ligety, USA. Bode Miller ble olympisk mester foran Ivica Kostelić og Silvan Zurbriggen.
Krattalant
Krattalant (Inula salicina) er en plante som fortrinnsvis vokser på artsrike og kalkrike strandenger. I Norge er planten vanligst på det sørlige Østlandet omkring Oslofjorden.
Beerenberg
Den høyeste toppen på kraterryggen ligger 2 277 meter over havet og kalles Haakon VII Topp.
Inge Bryhni
Inge Bryhni (født 5. april 1933 på Løten) er en norsk geolog, og førstekonservator ved Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo på Tøyen i Oslo.
Han har vært ofte på NRK med egne serier, skrevet flere populærvitenskapelige fremstillinger, og vært fagansvarlig ved Store norske leksikon med følgende fagområder: Geologi generelt, geologiske prosesser og strukturer, geologisk tidsregning, sedimentologi, petroleumsgeologi. For sin formidling ble han i 1984 tildelt NAVF sin pris på 25 000 kr for populærvitenskapelig forfatterskap, og i 2011 tildelt Toffenprisen fra Norsk geologisk forening. Steinparken i Bud i Romsdal er etablert av ham. Han har også utarbeidet webleksikonet Geoleksi.
Skyttergravskrig
Skyttergravskrig er en form for krigføring hvor begge parter er plassert i statiske befestninger. De stridende styrkene søker dekning mot fiendtlig ild ved å grave skyttergraver. Skyttergravskrigen oppsto som en reaksjon på en revolusjon i ildkraft. Forbedringer i rekkevidden til musketter og artilleri på midten av 1800-tallet gjorde det umulig å fortsette taktikken med å manøvrere soldatene i sluttet orden på store åpne sletter. Samtidig som ildkraften økte, skjedde ingen tilsvarende utvikling innen transport og kommunikasjon. De tidligste tilfeller av moderne skyttergravskrig foregikk under krimkrigen, den amerikanske borgerkrigen og den russisk-japanske krig i 1904–1905. Denne formen for stillingskrig nådde sitt høydepunkt på Vestfronten i den første verdenskrig.
Bakgrunn
Befestning er en naturlig del av krig, men på grunn av de relativt små arméene og den korte rekkevidden våpnene hadde, var det ikke mulig å forsvare mer enn en forholdsvis smal defensiv linje eller et mindre isolert område. De lange forsvarsverker fra eldre tider som Den kinesiske mur og Hadrians mur, er unntak i militærhistorien. De var ikke beregnet på å holde ute alle fiendtlige tropper, men å gjøre det vanskelig å gjennomføre et angrep med gjennomtrenging i stor skala. Den kinesiske mur var for eksempel ikke beregnet på å holde angripere ute, men å forhindre at de fikk med seg hestene sine.
Selv om befestningskunsten og våpenutviklingen gjorde store fremskritt fra 1500-tallet førte ikke oppfinnelsen av langbuen, musketten eller artilleriet til noen store endringer. Først under den teknologiske revolusjon som skjedde i andre halvdel av 1800-tallet måtte soldatene søke dekning ved å grave seg ned i skyttergraver for bedre å overleve stridighetene.
Beleiringskrig
De fleste beskyttelsesmetoder som blir brukt i skyttergravskrigføring har eksistert i mange år i beleiringskrig. Bruken av beleiringsteknikker under feltslag var det nye i skyttergravskrigen.
Julius Cæsar beskriver i sin bok gallerkrigene slaget ved Alesia. Der bygget romerne to murer rundt byen. Romerne holdt området i mellom murene. Den ytterste muren holdt forsterkninger ute, men den innerste holdt Vercingetorix' styrker innesperret. De beleirede gallerne gav opp da de til slutt gikk tom for mat.
Maorienes paer
Maoriene fra New Zealand bygde palisader, eller stokkader, kalt ”paer” på høyder flere århundre før europeerne kom. Disse lignet på de små fortene som blant annet finnes i det britiske og irske landskapet. Da maoriene støtte på britene, utviklet de paerne til et effektivt forsvarssystem, mye mer avansert enn lignende systemer i Amerika og Europa. I maorikrigene klarte maoriene på denne måten å nøytralisere motstandernes overlegenhet i antall og våpen. Ved Ohaeawai i 1845, ved Rangiriri i 1864 og igjen ved Gate Pa i 1864, fant britene og kolonimaktene ut at et frontalangrep mot en godt forsvart pa var både ineffektivt og ekstremt kostbart.
Opptakten til skyttergravskrig
Den første faktoren som gjorde skyttergravskrigføring mulig, var demokratiseringen av militærvesenet under den franske revolusjonen og Napoleonskrigene. Før dette besto stridende styrker av små grupper av soldater som ikke var i stand til å holde store områder lenge av gangen. Slag på denne tiden var enten ganske korte eller så endte de som beleiringer. Under Napoleon ble arméene så store at det ble vanskelig for en styrke å utmanøvrere en annen. Samtidig var det fortsatt mulig for en styrke med infanteri og kavaleri å beseire motstanderen ved direkte stormangrep. Et eksempel på tidlige skyttergraver var Torres-linjene, bygget av portugiserne i 1810 under ledelse av ingeniører fra den britiske hæren under krigene på Den iberiske halvøy.
Gidsken Braadlie
Gidsken Braadlie (født 4. desember 1961) er en norsk bildekunstner som jobber i feltet mellom kunst, aktivisme og konsepter.
Skyttergravskrig
Opptakten til skyttergravskrig
Det som gjorde angrep mot etablerte skyttergraver vanskeligere var utviklingen av skytevåpnene på 1800-tallet, særlig innføringen av langrekkende rifler som standardvåpen for infanteriet og mer effektivt atrilleri med splintgranater. Denne utviklingen gjordet det for farlig for soldatene å bli stående i åpent lende, og løsningen ble å grave en forsenkning å ligge i, som etter hvert utviklet seg til sammenhengende skyttergraver. Under Krimkrigen (1853–1856) ble det bygget enorme nettverk av slike skyttegraver. Selv om det ikke var åpenbart den gangen, skulle dette sette standarden fro moderne krigføring de neste 60 årene.
Gidsken Braadlie
Braadlie er utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole (1984–1990) i Oslo med bachelor og hovedfag.
Skyttergravskrig
Opptakten til skyttergravskrig
Da den amerikanske borgerkrigen startet i 1861 ble samme taktikk brukt som under Napoleon. Da krigen var slutt i 1865 hadde verden fått den første forsmak på krig slik verden skulle oppleve den under første verdenskrig. Under denne krigen ble det innført mekaniske maskingevær som Gatling-gevær, bunkere, skyttergraver; store menneskelige tap ble resultatet. Beleiringen av Petersburg mot slutten av krigen står i skarp kontrast til det første slaget ved Bull Run i krigens åpningsfase, hvor det fremdeles var mulig å manøvrere. Berømte stormangrep slik som ved slaget ved Gettysburg viste at det var fåfengt med direkte angrep mot en vel etablert forsvarslinje.
To faktorer la grunnlaget for denne utviklingen. For det første hadde man nå rifler i tusentall, med vesentlig større rekkevidde i forhold til tidligere tiders glattløpede musketter. Disse gjorde at en soldat i dekning kunne skyte på fienden på mye større avstand enn tidligere. Ildhastigheten var også blitt forbedret med enhetspatroner og senere magasingeværer. Denne utviklingen pågikk samtidig som stridsteknikk og taktikk fortsatt hørte hjemme i napoleonstiden hvor rekker av skyttere i sluttet orden, angrep fiendens tilsvarende linjer av oppreiste soldater. Dette misforholdet førte til at tapstallene økte dramatisk.
I tillegg til at våpnene fikk økt rekevidde og effekt fantes det ikke noe praktisk kroppsbeskyttelse til forsvar mot den bedrede effektiviteten fra våpnene. Og siden det ikke skjedde noen forbedring innen transport var det heller ikke mulig å redusere eksponeringen fra fiendtlig ild ved å flytte seg fortere på slagmarken.
Folden
Folden er en tidligere kommune i Nordland fylke, opprettet som Folden formannskapsdistrikt i 1837.
Folden var en selvstendig kommune frem til 1. januar 1887 da den ble delt i Sørfold og Nordfold-Kjerringøy kommuner. Folden kommune hadde ved delingen 3 293 innbyggere.
Skyttergravskrig
Opptakten til skyttergravskrig
Et forhold som må tas med i betraktningen var oppfinnelsen av piggtråden som så dagens lys kort tid etter den amerikanske borgerkrigen. Den skadet i og for seg ingen, men reduserte angripernes framrykningshastighet og ga forsvarerne bedre tid til å skyte på angriperne.
Blant våpnene som fikk bedret rekkevidde og effektivitet var også artilleriet. Artilleri i forskjellige former hadde dominert på slagmarken i uminnelige tider. Utviklingen av artilleri utviklet seg raskt i annen halvdel av 1800-tallet. Bakladermekanismer, høyeksplosive granater og hydrauliske rekyldempere økte kanonenes presisjon, ildhastighet og effekt på målet. Den smale stripen ingenmannsland mellom skyttergravslinjene ble brått farlig å krysse.
Skyttergravskrig i moderne tid
Mot slutten av 1. verdenskrig ble fronten mer mobil. Flere faktorer bidro til dette, særlig samordnende operasjoner mellom flere infanteri, stridsvogner og fly og ny infanteritaktikk med økt vekt på mobilitet. Den. Dette førte til at lavere offiserer som var i kamphandlingene ble gitt ansvar for å tilpasse strategien på stedet. Denne taktikken viste seg effektiv ved Menin Road Ridge, den tyske våroffensiven i 1918 og under den britiske offensiven på høsten samme å. Britenes taktikk fra denne offensiven ble utviklet videre i mellomkrigstiden, spesielt av de to britiske militærtenkerne J.F.C. Fuller og B.H. Liddel Hart. Disse idéene plukket tyskerne opp, og videreutviklet de til Blitzkrieg-konseptet.
De overlegne seierne til tyske styrker tidlig i andre verdenskrig viste at manøverkrigføringen blitzkrieg virket i store, åpne landområder, og store fforsvarslinjer som Maginot-linjen enkelt kunne omgås. Ulendt terreng gjorde det mulig å bygge mer varige forsvarslinjer, som den tyske Gustavlinjen mot de alliertes framrykking i Italia, bemannet med 15 tyske divisjoner. Denne linjen skapte like blodige og stillestående kamper som dem under 1. verdenskrig. I senere kriger på 1900-tallet lå ikke forholdene til rette for skyttegravskrig. I Korea-krigen, Vietnamkrigen og den afghansk-sovjetiske krig den teknologiske forskjellen mellom partene mye større, og ledet i stedet til geriljakrig.
Beskyttelsesstillinger har likevel blitt gravd der froholdene har ligget til rette for det, selv om de ikke har vært like velutbygget som under 1. verdenskrig. Eksempler på konflikter med større elementer av skyttergravskrig er krigene mellom Eritrea og Etiopia (1998-2002). Under Iran–Irak-krigen på 1880-tallet og under Krigen i Ukraina på 2020-tallet sto imidlertid to mer jevnbyrdige partnere mot hverandre. Begrenset tilgang til kampfly, nye og moderne panservernvåpen og luftvernsystemer begrenset muligheten for manøverkrigføringen, og bruken av store mengder utrent infanteri og artilleri gjorde at skyttegravstaktikk igjen ble brukt. Under kampene rundt Bakhmut ble til og med gamle Maxim maskingevær tatt i bruk i tilsvarende rolle som de hadde hatt under 1. verdenskrig.
En forsvarslinje i nyere tid vil være av noenlunde samme mønster som den tyske Gustavlinjen. Den skulle ha vaktposter mellom større forsvarsposisjoner omringet av mindre fortifikasjoner langs skyttergraver eller dype graver originalt ment som sperringstiltak eller som et rent transportmiddel for rask forflytning.
Skyttergravskrigen i praksis
Ved inngangen til første verdenskrig forberedte de europeiske nasjonene seg på å gå i strid basert på strategi og taktikk ikke ulikt det som ble gjort under Napoleonskrigene. Alle forutsetningene for stillestående krigføring var der, men ingen av generalene aksepterte disse faktorene. Etter den første mobile fasen som endte i slaget ved Aisne i 1914 søkte sentralmaktene og ententemaktene å utflankere hverandre ved å prøve å omgå hverandres flanker. Denne fasen er kjent under navnet «the race to the sea». Før jul 1914 var det etablert to parallelle sammenhengende skyttergravssystem fra den sveitsiske grensa helt til nordsjøkysten i Belgia. Omgående bevegelser rundt fiendens flanker var ikke lenger mulig og krigen gikk inn i en statisk fase som skulle vare nesten ubrutt fram til høsten 1917. Skyttergravskrig ble dagens orden på vestfronten helt fra 1914 til slaget ved Cambrai 17. november 1917 og senere den tyske våroffensiven som startet 21. mars 1918.
I løpet av krigen utviklet skyttergravssystemene seg fra de improviserte forsvarsverkene fra 1914 til påkostede og kompliserte systemer som ble utviklet i løpet av konflikten. Den typiske avstanden mellom skyttergravene var mellom 100 og 300 meter, et område som ble kalt «ingenmannsland». På Østfronten var det hele tiden større mobilitet mellom arméene. Manøverkrigføringen ble i større grad opprettholdt som stridside i dette operasjonsområdet.
Forsvarssystemer
I begynnelsen av krigen utviklet britene et system med tre parallelle skyttergraver bak hverandre. Hver linje var koblet til hverandre med løpegraver. Krysningspunktet mellom den fremste skyttergraven og løpegraven var et viktig punkt, godt forsvart, spesielt ved soloppgang og solnedgang. Da sto hele avdelingen klar i det britene kalte «stand to». Rundt 60-90 meter bak den fremste skyttergraven var en støtteskyttergrav eller kommunikasjonsgrav. Her samlet avdelingen seg om den fremre skyttergraven ble beskutt av artilleri. Rundt 250-450 meter bak fronten lå en reserveskyttergrav. Her var det meningen å samle seg til motangrep om fienden erobret de fremste skyttergravene.
Midlertidige skyttergraver ble også bygget. Disse kunne gi beskyttelse til avdelinger som skulle gjennomføre angrep, eller for at sappører skulle ha et gunstigst mulig utgangspunkt for operasjoner i ingenmannsland.
Flere kilometer mot bakre linjer var det ofte et sett med reserverskyttergraver som var helt eller delvis forberedt. Disse skulle brukes om styrkene måtte trekke seg tilbake fra egne fremste stillinger. Tyskerne hadde etablert taktikk for forsvar i dybden. I 1916 hadde de tyske avdelingene ved Somme etablert to fullstendige skyttergravsanlegg med et tredje under oppføring. Den fremste linjen var bemannet for å bremse ned britenes angrep, men den bakre tyske linjen var fullt oppsatt og omtrent umulig å trenge igjennom. Dette var en genial måte å øke forsvarernes overtak for mobiliteten på slagmarken var fortsatt meget beskjeden. Angriperne kunne ikke bevege seg langt før kommunikasjon og levering av forsyninger ble umulig og soldatenes utmattelse gjorde at videre framrykking ikke var mulig.
Konstruksjon av skyttergraver
Skyttergraver ble aldri anlagt i en rett linje. De var bygget i sikksakk for å forhindre at en fiendtlig inntrenger ikke skulle kunne skyte langsetter. Effekten av splintgranater fra artilleriet ble også redusert.
Den siden av skyttergraven som vendte mot fienden hadde vanligvis et trinn som soldatene kunne stå på for å skyte. Begge sidene var forsterket etter beste evne med trevirke, bølgeblekk, sandsekker og netting. Bunnen av graven var vanligvis belagt med treplanker.
Dekningsrom av varierende type ble anlagt i støttegraven. Britene gravde seg vanligvis 2,5-5 meter ned, mens tyskerne gravde seg opp til tre etasjer ned med betongtrapper mellom etasjene.
For å se ut av skyttergravene hadde soldatene små kikkhull. Noen kikkhull var bare hull mellom sandsekkene mens andre var dekket av små stålplater. Skyttergravsperiskop ble også brukt. I sin enkleste form besto de bare av to speil på en pinne.
Skyttergravene kunne graves på tre måter. Enten kunne de graves ovenfra og ned, men dette utsatte mannskapene for beskytning, eller fra siden, men da var det få som kunne jobbe av gangen. Det tredje alternativet var å grave en tunnel, og så fjernet man «taket» da skyttergraven var ferdig. Britiske retningslinjer sa det tok 450 mann seks timer med arbeid på natten å grave ut 250 meter med skyttergrav.
Titius–Bodes lov
Oppdagelsen av planeten Uranus i 1781 syntes tilsynelatende å bekrefte hypotesen. Hypotesen var også drivkraften bak oppdagelsen av dvergplaneten Ceres i 1801, ettersom den matematiske formelen viste et tilsynelatende «gap» eller en manglende planet mellom Mars og Jupiter. Oppdagelsen av Neptun i 1846 diskrediterte loven siden banen ikke var i nærheten av den forutsagte posisjonen.
Skyttergravskrig
Konstruksjon av skyttergraver
Høyt grunnvannspeil og dårlig drenering gjorde at skyttergravene ofte hadde vann i bunnen. Dette var spesielt ille i Flandern hvor britene opererte. Som en konsekvens av dette ble mange skyttergraver i Flandern bygget av sandsekker oppe på bakken
Livet i skyttergravene
De forskjellige nasjoner hadde forskjellig rotasjonspraksis for soldatene i fremste linje. Britene hadde et velutviklet system som gjorde at soldatenes periode i fremste linje ble forholdsvis kort.. Ofte mellom en dag til to uker. En britisk soldats tjenesteår kunne deles opp slik:
Titius–Bodes lov
Det finnes i dag ingen anerkjent vitenskapelig forklaring på hvorfor formelen gjelder. Mange hevder at den bare er et sammentreff.
Formulering
Titius-Bodes lov angir planetenes avstand (baneellipsenes store halvakse i astronomiske enhet (AU):
Skyttergravskrig
Livet i skyttergravene
Selv når soldatene var ved fronten, så opplevde de gjerne ikke direkte kampsituasjoner mer enn et par ganger i året. Det kunne være et angrep, forsvar mot et fiendtlig angrep eller mindre operasjoner. Soldatene i de beste avdelingene kunne likevel oppleve å delta oftere i operasjoner, slik som de regulære britiske divisjonene, det kanadiske korpset, det franske XX korps og Anzac-styrkene.
Titius–Bodes lov
Formulering
der k=0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8.
Loven gir bare et anslag – Merkurs egentlige bane (k=0) er 0,38 AU og Mars' bane (k=4) er ved 1,52 AU. Ceres, en dvergplanet i asteroidebeltet, ligger ved k=8. Alle legemer i solsystemet passer ikke inn i mønsteret. Neptun er mye nærmere enn hva som ble forutsett, mens Pluto ligger ved den baneverdien som Neptun får.
Skyttergravskrig
Livet i skyttergravene
Noen områder av frontlinjen var rolige gjennom hele krigen. Og var noe som gjorde livet i skyttergravene forholdsvis enkelt. Andre deler av linjen var det alltid aktivitet. Spesielt var Ypres ille for britene. Men også avdelingene i de rolige områdene opplevde daglig at egne soldater ble såret eller drept på grunn av fiendtlige skarpskyttere, artilleri og stridsgass. I de første seks månedene av 1916 var ikke britiske styrker involvert i slag på vestfronten, og allikevel hadde de 107 776 falne.
Et frontavsnitt kunne bli tildelt et korps, som vanligvis var inndelt i tre divisjoner. To av disse holdt hvert sitt frontavsnitt, og den tredje sto i bakre linje som korpsreserve og for å gi soldatene mulighet for hvile. Dette mønsteret ble gjentatt nedover i organisasjonen. Divisjonen hadde tre brigader, to i front og en i reserve. Slik fortsatte det videre nedover i underavdelingene. Jo lavere nivå en avdeling var på, jo oftere ble den rotert inn og ut av frontlinjetjeneste.
På dagstid gjorde skarpskyttere og artilleriobservatører i ballonger og fly livet vanskelig for dem som forsøkte å forflytte seg, så fronten var vanligvis stille. På nattestid økte aktiviteten siden mørket gjorde at man kunne forflytte styrker, få fram forsyninger, vedlikeholde skyttergravene og piggtrådsperringene samt sende ut oppklaringspatruljer for å kartlegge fiendens stillinger.
Titius–Bodes lov
Historie
Loven ble oppdaget i 1766 av Johann Daniel Titius og ble uten tilegnelse publisert i 1772 av Johann Elert Bode. Enkelte hevder likevel at den første til å foreslå denne sammenhengen var filosofen Christian Wolff allerede i 1724.
Skyttergravskrig
Livet i skyttergravene
Små raid ble utført for å ta fanger og erobre dokumenter. I løpet av krigens gang var britene spesielt aktive da de så det som nyttig for å holde moralen oppe blant egne styrker i tillegg til å nekte tyskerne fritt spillerom i ingenmannsland. Raidene var svært risikofylte. Eg en britisk analyse etter krigen konkluderte med at de antageligvis ikke var verdt bryet.
Titius–Bodes lov
Historie
Det finnes i dag ikke noen vitenskapelig forklaring til hvorfor formelen gjelder. Mange hevder at den bare er et sammentreff.
Titius-Bodes lov er formulert med et heliosentrisk solsystem i tankene. Beregninger av Sven-Ingmar Ragnarsson fra 1994 viser at Titius-Bodes lov faktisk stemmer bedre overens med de virkelige avstandene i en joviansk modell med Jupiter i systemets sentrum.
Skyttergravskrig
Livet i skyttergravene
Tidlig i krigen var det fremdeles mulig med overraskelsesraid. Spesielt kanadierne benyttet seg av dette. Senere gjorde den økte beredskapen dette vanskeligere. Før 1916 hadde raid blitt til nøye koreograferte hendelser med nært samarbeid mellom artilleri og infanteri. Et raid åpnet med et intenst artilleriangrep som var ment å drive tilbake den fiendtlige avdelingen fra frontlinjen og å ødelegge piggtrådsperringene. Etter dette ble artilleriet brukt til å forhindre fienden å bringe fram forsterkninger og bevege seg i eget område. Under angrep ble det lagt en bevegelig sperreild foran ene styrker som flyttet seg forover etter hvert som infanteriet beveget seg framover. Dette bel gjort for å forhindre at fiendens styrker kunne beskyte egne styrker under framrykningen.
Døden i skyttergravene
Under første verdenskrig var kamphandlingene så intense at omtrent 10 % av de stridende soldatene ble drept. Om man sammenligner med en gjennomsnittlig tapsrate på 5 % under boerkrigen og 4,5 % under andre verdenskrig ser man at det er et høyt tall. For soldater fra Storbritannia og Samveldet som tjenestegjorde på vestfronten var andelen 12 %, men andelen av drepte og sårede til sammen var 56 %. Hvis man tar med at for hver soldat på fronten var det rundt 3 soldater i støttefunksjoner (artilleri, tren og sanitet), så var det usannsynlig for en kampsoldat å komme gjennom hele krigen uten å bli skadet på noen måte.
De medisinske kunnskaper var fortsatt relativt mangelfulle. For eksempel var ikke antibiotika oppdaget ennå. Små skader kunne være dødelige hvis de ble infiserte og utviklet koldbrann. Tyskerne fant at 12 % av benskader og 23% av armskader førte til at soldaten døde, hovedsakelig på grunn av infeksjoner. Amerikanerne erfarte at 44 % av dem som fikk koldbrann døde. Halvparten av dem med hodeskader døde og bare 1 % av de med bukskader overlevde.
Tre fjerdedeler av de skadde ble såret av artilleriild. Et sår fra en splint fra en artillerigranat var ofte verre enn fra en kule. Splinter var ofte mer forurenset, og ga større sjanse for infeksjon. Dette førte til at en soldat hadde tre ganger så stor risiko for å dø fra en splintskade fra en artillerigranat i brystet enn fra en skuddskade fra et gevær eller maskingevær. I tillegg var de psykologiske påkjenningene fra artilleriild store. Mannskaper som måtte holde ut under lengre bombardement fikk ofte senskader som man ikke forsto omfanget av på den tiden.
Som under mange andre kriger før og etter første verdenskrig var den viktigste dødsårsaken sykdom. De sanitære forholdene i skyttergravene var dårlige og vanlige sykdommer inkluderte dysentri, tyfus og kolera. Mange soldater led av parasitter og plager som skyttergravsfot. En annen dødsårsak var eksponering for vær og vind siden temperaturen ofte kunne være under frysepunktet.
Døde kropper ble ofte liggende i ingenmannsland til fronten flyttet seg. På det tidspunktet hadde likene blitt så oppløste at de ikke kunne identifiseres. I noen operasjonsområder slik som ved Nek i Gallipoli, ble ikke de døde begravet før etter krigen. Over hele vestfronten fant man døde etter krigen etter hvert som åkre ble pløyd og kjellere gravd ut.
Spesielt tidlig under krigen ble offisielle våpenhviler arrangert slik at man kunne hente de døde og begrave dem. Senere ble dette strammet inn fra offisielt hold, men soldater på begge sider overholdt ofte lokale våpenhviler for at begge sider skulle kunne hente sine døde og sårede.
Strategi
Den fundamentale strategien i skyttergravskrig var å forsvare sin egen posisjon mens man forsøkte å etablere et gjennombrudd av fiendens frontlinje for å komme inn i hans bakre områder. Dette endte med utmattelseskrig da begge sider brukte ressurser på å gradvis tære på motstanderens ressurser i håpet om at motstanderen først var ute av stand til å føre krig. Det forhindret dog ikke militære ledere fra å forsøke å slå ut motstanderen i ett kraftig angrep – det var bare at slike angrep som regel endte i massive tap for den angripende part. Et eksempel er øverstkommanderende for de britiske styrkene under første verdenskrig; general Douglas Haig. Han var konstant på utkikk etter det definitive gjennombruddet hvor han ville sende gjennom kavaleridivisjonene sine. Hans to store offensiver ved Somme i 1916 og Flandern i 1917, utviklet seg raskt til kostbare utmattelsesslag. Et annet eksempel fra første verdenskrig er tyskerne, som under slaget ved Verdun bevisst forsøkte å slite ut fienden i den hensikt å «la den franske hær forblø».
Taktikk
I 1917 utviklet tyskerne en infiltrasjonstaktikk hvor små grupper med godt trente og godt utrustede soldater angrep fiendenes svake punkter, omgikk sterke befestninger og trenge langt inn i bakre områder. Hvor langt disse styrkene kunne nå ble fremdeles begrenset av forsynings- og kommunikasjonslinjene.
Artilleriet hadde to roller i et infanteriangrep. Den ene var under forberedelsene da de hadde som oppgave å ødelegge fiendens forsvarsverker og sørge for at han holdt seg i sine dekningsrom. Senere dekket de framrykningen med sperreild som hele tiden bombarderte området rett foran egne styrker.
Å ta målet var bare halve slaget. Man måtte også befeste det okkuperte området og holde det når fiendens motangrep kom. Infanteriet måtte ta med seg våpnene og ammunisjonen de trengte for å ta skyttergraven i tillegg til sandsekker, piggtråd, spader og hakker til bruk i befestningsarbeidet. Tyskerne la stor vekt på øyeblikkelige motangrep. Dette utnyttet britene fra 1917 ved å begrense framrykningen sin slik at de kunne møte motangrepet fra vel forberedte forsvarsposisjoner.
Teknologi
Artilleriet var en sentral våpengren i skyttergravskrigen. Et infanteriangrep var sjeldent vellykket uten at det hadde omfattende artilleristøtte. I tillegg til å bombardere fiendtlig infanteri i skyttergravene skjøt man også mot motstanderens artilleri i såkalt kontrabeskytning av fiendens artilleri.
Artilleri ble også brukt for å ødelegge piggtrådsperringer for å gjøre framrykning for egne styrker raskere og enklere. Piggtråden var et av elementene som gjorde skyttergravskrigen mulig. Sammen med maskingeværet og artilleriet gjorde dette all framrykning svært vanskelig.
Maskingeværet kom i hovedsakelig to typer; tunge, vannkjølte mitraljøser og lette luftkjølte maskingevær. Kjølekappe rundt løpet på de tunge maskingeværene og en medfølgende vannkanne som ekstra reservoar gjorde disse våpnene best egnet for bruk i faste stillinger. Maskingeværer krever mannskaper på fra to til åtte soldater for å flytte dem, operere dem og holde dem forsynt med ammunisjon og vann. Fordelen var at de kunne skyte kontinuerlig over lengre perioder. Et luftkjølt maskingevær var mye lettere og enklere å bære under bevegelig strid, men ble også mye fortere varmt. De lette luftkjølte maskingeværene ble derfor brukt til å nærstøtte lags- og troppsnivå og de skjøt korte presise byger mot fienden.
Naglfar
Naglfar er i norrøn mytologi navnet på et stort skip – verdens største – laget av døde menneskers negler. I Voluspå, et av kvadene i den eldre Edda, heter det at «Naglfar losnar», dvs. slites løs av sin fortøyning når Ragnarok bryter løs. Naglfar vil da seile fra Jotunheim fullastet med jotner som skal slåss mot æsene (gudene). Naglfar styres av jotnen Rym.
Skipet eies av Muspell.
Pietro Fumasoni Biondi
Pietro Fumasoni Biondi  (født 4. september 1872 i Roma i Italia, døde 12. juli 1960 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie.
Bakgrunn
Biondi tilhørte det romerske aristokrati. Han var sønn av Filippo og Gertrude (født Roselli) Fumasoni Biondi. Han hadde en søster som trådte inn i kongregasjonen Missionarie del Sacro Cuore di Gesù og som ble kjent som moder Gertrude.
Prest
Etter studier ved Pontificio Seminario Romano Maggiore ble han presteviet av kardinal Lucido Parocchi den 17. april 1897. Fra 1897 til 1916 var han professor ved Det pavelige universitet Urbaniana og så tilknyttet Den romerske kurie i korgregasjonen «de Propaganda Fide».
Erkebiskop
I 1916 ble Biondi utnevnt til apostolisk delegat til Ostindia med sete i Kandy på Ceylon, og til titularerkebiskop av Dioclea. Han ble bispeviet i Urbanianauniversiteters kapell den påfølgende 10. desember av kardinal Domenico Serafini med biskopene Joseph Legrand og Agostino Zampini som medkonsekratorer. I denne posten søkte han aktivt å opparbeide og bedre Den hellige stols relasjoner til keiseren av Japan. Erkebiskop Biondi ble senere utnevnt til apostolisk delegat til Japan den 6. desember 1919, med tilsyn også med Korea og med Formosa.
Han ble sekretær for kongregasjonen «Propaganda Fide» den 14. juni 1921.
Kort tid etter, den 14. desember 1922, ble han apostolisk delegat til USA. Ettersom USA ikke hadde diplomatiske forbindelser med Pavestolen, var ikke dette en diplomatisk postering, men et oppdrag som bindeledd mellom Roma og den amerikanske katolske kirke. Han presenterte for Roma forslag til bispeutnevnelser, rapporterte om tilstanden til bispedømmene, påpekte ledelsesfeil eller farlig stor gjeld, skrev kommentarer om katolikkenes kår, svakheter eller styrker i forhold til det ikke-katolske flertallet i landet, bispedømmenes etniske sammensetning osv. I 1927 erklærte han for den amerikanske offentlighet at Pavestolen ikke hadde noe engasjement vedrørende den amerikanske valgkampen. Bakgrunnen var at en av dem som drev kampanje for å bli president var Al Smith, en katolikk, guvernøren i delstaten New York. På denne tid var antikatolisismen en klar faktor i USA. Lutheranere og sørstatsbaptister mente at den katolske kirken og paven ville diktere Smiths politikk. Smith led et stort valgnederlag mot Herbert Hoover.
Kardinal
Han ble utnevnt til kardinal den 13. mars 1933 av pave Pius XI med Santa Croce in Gerusalemme som tittelkirke. Tre dager etter utnevnelsen ble han også utnevnt til prefekt for Kongregasjonen «Propaganda Fide». Dette vervet innehadde han til sin død i 1960. Han var dessuten camerlengo fra 1941 til 1946. Han satte ved sitt lange og aktive lederskap et betydelig preg på den katolske misjonsstrategi og utviklingen av kirkene i områder hans tilsyn. Blant disse områder var dengang fortsatt de skandinaviske land, og således var han inne i bildet de den katolske kirke i Norge fikk sine kirkedistrikter oppgraderte på 1950-tallet.
Overfor den kinesiske katolisisme spilte han en temmelig stor rolle, ved å i grunnen etterdønningene av den noen hundreår gamle ritestriden i Kina. I Instructio circa quasdam caeremonias super ritibus sinensibus (8. desember 1939) modifiserte og i praksis opphevet dette Vatikanets øverste organ for misjonene, visse aspekter ved pave Klemens XIs og pave Benedikt XIVs gamle dekreter mot «de kinesiske riter»:
Han deltok på konklavet 1939 som valgte pave Pius XII og konklavet 1958 som valgte pave Johannes XXIII.
Kardinal Biondi var 87 år gammel da han døde i Roma i 190. De to siste årene var han assistert i «Propaganda» av en pri-prefekt, men formelt hadde han ledelsesvervet inntil sin død. Han ble begravet på Campo Verano.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Shiyazi-demningen
Demningen er en betong gravitasjonsdam. Dammen er 134 meter høy. Den skaper et reservoar på 8 km².
Amaliehaven
Amaliehaven mellom Amalienborg og havnen i København ble innviet 10. mai 1983 og er dermed en av Danmarks yngste parker.
Haven er tegnet av den belgiske arkitekten Jean Delogne og er en gave til det danske folk fra A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal. Haven er svært moderne og stringent, men spiller sammen med den rettlinjede Frederiksstaden, som den inngår i. Anleggelsen av parken medførte stor debatt og kritikk.
Et stort springvann i midten av haven er plassert i Frederiksgades akse, Amalienborgaksen, som binder hele området sammen. I hver ende av parken er det plassert et vannfall, og en stor sort sol stiger opp over «horisonten». Fire bronsesøyler er skapt av den italienske billedhuggeren Arnaldo Pomodoro.
Dette området het tidligere Larsens Plads og det var herfra danske utvandrere reiste til Amerika.
Kast Grisene
Kast Grisene er et terningspill med små grisefigurer som terninger. Det oppsto i 1977 som Pig Mania, men er siden 1984 kjent på engelsk som Pass the Pigs.
Hver runde innebærer at en spiller skal kaste to griser, og hver gris har en prikk på den ene siden. Spilleren kan få, eller tape, poeng basert på måten grisene lander på. Hver runde varer til spilleren som kaster enten ruller grisene på en måte som utsletter deres nåværende poengsum, de utsletter deres totale poengsum, eller de velger å legge til deres poengsum til deres totale poengsum - og deretter sende grisene videre til neste spiller. Vinneren er den første spilleren som oppnår en forhåndsbestemt total poengsum.
Hvis begge grisene ligger på siden, en med flekken vendt oppover og en med flekken vendt nedover, tilbakestilles poengsummen for den turen til 0 og runden går videre til neste spiller. Hvis en gris lander fullstendig hvilende oppå den andre grisen, er spilleren helt ute av spillet. Det finnes forskjellige varianter av disse spillereglene. Den ene kalles «Hog Call» hvor en spiller forsøker å gjette poengsummen motstanderen er i ferd med å lande på. Etter å ha scoret 20 poeng, kan en ikke-kastende spiller forsøke en Hog ​​Call.
Frankfurt-Westend
Frankfurt-Westend består av to bydeler i Frankfurt am Main, kalt Westend-Nord og Westend-Süd.
Sammen med Bahnhofsviertel, Nordend og Ostend hører Westend til de områdene som ble bygget ut under den såkalte gründertiden, og er blant de tettest befolkede områdene i byen. Westend er en del av distriktet Innenstadt II.
Magiske vesener i Harry Potter-bøkene
Dette er en samling av fiktive, magiske vesener i bok- og filmserien om Harry Potter av J. K. Rowling. Disse forekommer i alle de syv bøkene i serien, samt i filmen Fabeldyr og hvor de er å finne. Rowling har også skrevet boken Fabeldyr og hvor de er å finne, som gir en generell beskrivelse av mange av vesnene.
De fleste av vesninene er basert på magiske vesener kjent fra folklore; først og fremst fra gresk mytologi, men også hentet fra andre land. Mange av dyrene i serien er vanlige dyr md magiske egenskaper – for eksempel brukes uglene til å sende post.
Argarapp
Argarapp (engelsk Aragog, født 1942, død 1997) er en akromantula som Gygrid oppfostret mens han var student ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Argarapp opptrer første gang i boken Harry Potter og Mysteriekammeret. I filmen Harry Potter og Mysteriekammeret er det Julian Glover som har stemmen dens.
Da Gygrid gikk i sitt tredje år ved Galtvort ble mysteriekammeret åpnet for første gang. Tom Venster, som var den egentlige skyldige i å ha åpnet kammeret, anklaget Gygrid for å være den skyldige, og mente at det var Argarapp som hadde tatt livet av en jente på pikedoen. Gygrid ble utvist fra skolen, og Tom Venster stengte mysteriekammeret igjen. Gygrid hadde hatt Argarapp gjemt i et skap i et rom i fangekjelleren på Galtvort Etter at Gygrid ble utvist slapp han Aragrapp ut i den forbudte skogen, der den bodde fram til sin død i Harry Potter og Halvblodsprinsen. Da Gygrid slapp Argarapp ut i den forbudte skogen, fant han en make til ham ved navn Mosag, slik at han kunne stifte familie.
I Harry Potter og Mysteriekammeret får Harry og Ronny beskjed av Gygrid at de bør følge etter edderkoppene inn i den forbudte skogen, da Gygrid blir sendt til Azkaban fordi enkelte medlemmer av Magidepartementet mener det er han som har åpnet mysteriekammeret igjen. Harry og Ronny følger edderkoppene inn i skogen helt til de kommer til edderkoppkolonien grunnlagt av Argarapp, møter Argarapp som forteller dem historien om hva som hente – men som også gir de andre edderkoppene lov til å angripe Harry og Ronny; de kommer seg unna ved hjelp av Arthur Wiltersens flygende bil.
Argarapp's etterkommere opptrer igjen i Harry Potter og dødstalismanene, som en del av Slaget om Galtvort; de kommer ut fra skogen og angriper personer på begge sider om hverandre.
Det engelske navnet Aragog kommer fra aranea (et latinsk ord for edderkopp), og Gog (en legendarisk kjempe).
Bukknebb
Bukknebb (senere Vimmelving, engelsk Buckbeak/Witherwings) er en hippogriff, en blanding av hest og fugl, med hestens bakdel og fuglens fremdel. Han blir beskrevet som stormgrå, med oransje øyne. Bukknebb forekommer første gang i Harry Potter og Fangen fra Azkaban av Gygrid i skoletimen om magiske vesener. I samme time provoserte Draco Malfang den til angrep, og Bukknebb blir dømt til døden for dette. Ved hjelp av en tidsvender redder Harry og Hermine ham, og han flykter sammen med Sirius Svaart. Etter en stund på rømmen flytter han til hovedkvarteret til Føniksordenen frem til Sirius' død i bok fem. Som følge av Sirius' død flytter han til Gygrid, etter Harry Potter, Gygrid og Humlesnurrs ønske, og får navnet døpt om til Vimmelving.
Fru Hansen
Fru Hansen (engelsk Mrs. Norris) er navnet på Argus Nasks katt, og forekommer første gang i Harry Potter og de vises stein. Hun holder til på Galtvort, og fremstår som sterkt mislikt av alle elevene siden hun sier fra til Nask om de gjør noe galt. Det blir uttrykt, ved forskjellige anledninger og personer, et stort ønske om å gi henne «et spark bak».
Hedvig
Hedvig (engelsk Hedwig) er navnet på Harry Potters ugle. Hedvig er en snøugle, og var en gave til Harry fra Gygrid i den første boken i serien, kjøpt i Diagonallmenningen mens de handlet inn varer til Harrys første år ved Galtvort. I serien blir ugler brukt av hekser og trollmenn først og fremst som brev- og pakkebud, så Hedvig blir brukt til å sende beskjeder gjennom hele bokserien.
I løpet av Harry Potter og Føniksordenen blir Hedvig skadet mens hun leverer brev mellom Harry og Sirius Svaart. Det var aldri nevnt klart nøyaktig hva som var grunnen til at hun ble skadet, men Venke Dolorosa Uffert ble senere mistenkt da hun begynte å inspisere innkommende og utgående brev. Professor Gnureplank pleiet Hedvig, og hun ble raskt frisk igjen.
I den siste og sjuende boken om Harry Potter (Harry Potter og dødstalismanene) blir Hedvig drept av en våde mens Harry og Gygrid flykter fra et bakholdsangrep planlagt av Voldemort og hans medhjelpere (dødseterne). Harry og Hedvig sitter i siderommet til Gygrids (tidligere Sirius Svaart) motorsykkel under flukten og senere blir siderommet og Hedvigs lik sprengt. Dette tar Harry nokså tungt.
Hogg
Hogg (engelsk Fang) er en hund, av typen grand danois. Den er gigantisk i størrelse, men ser ellers ut til å være en helt vanlig hund. Hogg eies av Gygrid, som sier at den er «ei fordømt pyse», selv om den kan se skremmende ut. Hogg bor i Gygrids hytte sammen med ham, og har en kurv i hjørnet av hyttens eneste rom.
Hogg er med Harry, Nilus, Hermine og Draco (Ronny i stedet for Nilus i filmen) inn i den forbudte skogen da de skal ha arrest for første gang i Harry Potter og De vises stein. Da Gygrid ble sendt til Azkaban i Harry Potter og Mysteriekammeret, kikket Harry og Ronny innom hytten for å se til Hogg minst en gang. De tok ham også med seg en tur til inn i den forbudte skogen, da de fulgte etter edderkopper. Begge ganger fremstår Hogg som redd og til særdeles lite hjelp.
I filmene blir Hogg spilt av en blå napolitansk mastiff.
Nussi
I Harry Potter og De vises stein møter vi Nussi for første gang da Harry Potter, Ronny Wiltersen og Hermine Grang blir lurt av Draco Malfang til å gå fra tårnet sitt om natten, hvorpå de må løpe fra Argus Nask. De havner i en gang i fjerde etasje i slottet, der Hermine låser opp en av dørene og de går inn. Vel inne i rommet bak den låste døren føler de seg trygge, helt til de oppdager at de står kun få skritt unna en sint, trehodet hund. I filmen er historien endret slik at Harry, Ronny og Hermine tilfeldigvis går seg bort i en trapp, og plutselig oppdager at de er i en korridor i fjerde etasje der de ikke har lov å være. Fru Hansen kommer og ser dem, og da blir de redde og rømmer inn i rommet bak den låste døren.
Nussi er basert på en Kerberos, den trehodede hunden fra gresk mytologi som bevokter portene til underverdenen. Som med Nussi, blir Kerberos bysset i søvn av musikk.
I boken får Gygrid Nussi fra en greker han møter i en pub, mens i filmen forteller Gygrid at han fikk Nussi fra en ire isteden. Steve Kloves sier at da han skrev manus stod det «greker», men det ble forandret ett eller annet sted i prosessen. J.K. Rowling ble spurt i et intervju hva som hendte med Nussi etter at det ikke var behov for ham over fallemmen lenger. Hun svarte at han ble løslatt inn i den forbudte skogen.
Prylepilen
Prylepilen er et voldelig tre som står for seg selv i parken utenfor Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Treet vil prøve å skade enhver som nærmer seg det, som ikke har trykket på en knott ved stammen, som fryser treet. Den ble plantet der på grunn av Remus Lupus. Da han gikk på skolen måtte han gå under den og ned i en hemmelig passasje som førte til Hylehuset. Elever prøvde bestandig å komme nær Prylepilen og ta på den, men det ble forbudt å nærme seg treet etter at en gutt ved navn David Dosmer nesten mistet et øye.
Skeivskank
Skeivskank (engelsk Crookshanks) er en oransje, hjulbeint katt, eid av Hermine Grang. Skeivskank er beskrevet som en katt med oransje pels, flaskebørstehale og et flatt, surt fjes. Hermine Grang kjøpte den i en butikk i Diagonallmenningen rett før sitt tredje år på Galtvort, til Ronny Wiltersens store ergrelse fordi Skeivskank alltid var ute etter Ronnys rotte, Skorpus. Sirius Svaart beskriver katten som «intelligent», og katten ser forskjell på vanlige dyr og animaguser.
Tullerusk
Tullerusk, eller bare Rusk eller Rusken (engelsk Pigwidgeon / Pig) er Ronny Wiltersens ugle. Det engelske navnet, «Pigwidgeon», er tatt fra et ekte, men esoterisk, ord som betyr liten, som er en passende beskrivelse på denne overivrige, selvsikre, hyperaktive uglen, spesielt sammenlignet med de mer formelle buduglene. Det norske navnet «Tullerusk» har mer med den hyperaktive oppførselen å gjøre, mens forkortelsen «Rusk» kan være en pekepinn på hvor liten den er. Tullerusk var en gave til Ronny fra Sirius Svaart, for å erstatte rotten hans, Skorpus. Tullerusk fikk navnet sitt av Ronnys søster, Gulla.
Det har vært mange teorier om hvilken type ugle Tullerusk er, men J.K. Rowling har bekreftet: at han er en Dverghornugle, en liten ugleart med øreliknende fjær som hun hadde såvidt nevnt i en tidligere bok.
Vulcan
Vulcan (engelsk Fawkes) er en fiktiv føniksfugl, og tilhører Albus Humlesnurr. Føniksfugler kan bære ekstremt tunge bører, dens tårer har en helbredende effekt, den kan gjenoppstå etter sin død gjennom å gå opp i flammer, og den kan forsvinne og dukke opp igjen et annet sted ved vilje (som immivering eller teleportering). Føniksfugler er veldig sjeldne, og tamme sådanne ennå mer sjeldne. Halefjærene deres kan brukes som kjerner i tryllestaver. Vulcan ga halefjær til Harry Potters og Voldemorts tryllestaver.
Vulcan er farget rød og gull, de tradisjonelle fargene til Griffinghuset. Noen fans mener at dette ikke kan være tilfeldig fra forfatterens side, siden Rowling vanligvis ikke bruker slike likheter uten at det har en dypere mening. Rowling har nektet blant annet på ryktet om at det er Gudrik Griffings fugl i et intervju der hun sa at Vulcan aldri har tilhørt andre enn Humlesnurr.
Føniksen spiller en spesiell rolle i Harry Potter og Mysteriekammeret: Han hjelper Harry å bli kvitt basilisken, monsteret av en slange som bor ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom og blir kontrollert av Tom Vensters dagbok gjennom Gulla Wiltersen. Vulcan hakker ut basiliskens øyne og blinder den dermed, noe som gjør at den mister kraften den hadde med at den kunne drepe med blikket. Harry blir senere bitt av basilisken og dør nesten av giften, men Vulcan helbreder skaden med tårene sine. Senere transporterer han Harry, Gulla, Ronny Wiltersen (hennes bror) og Gyldeprinz Gulmedal, deres lærer i forsvar mot svartekunster, tilbake til slottet.
I Harry Potter og Ildbegeret sender Humlesnurr en sølvaktig skapning som ligner en spøkelsesaktig fugl for å tilkalle Gygrid da Viktor Krumm blir funnet lammslått ved den forbudte skogen. Denne spøkelsesaktige fuglen er Humlesnurrs skytsverge, og er bekreftet av Rowling å være en føniks.
I Harry Potter og Føniksordenen tar Vulcan del i ordenen. I Humlesnurrs kontor, den natten Harry ser at herr Wiltersen blir bitt av en slange (Voldemorts slange, Nagini), ber Humlesnurr Vulcan å advare ham hvis Venke Dolorosa Uffert skulle merke fraværet av Harry og Ronny. Vulcan advarer ved å få en av sine fjær til å dukke opp med et smell i hans kontor. Senere i boken rømmer Humlesnurr fra ansatte ved magidepartementet ved å bruke Vulcan til å teleportere seg vekk, selv om normal immivering ikke er mulig inne i Galtvort.