cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian Herter
Biografi
Han ble født i Frankrike som sønn av de amerikanske kunstnerne Albert Herter og Adele McGinnis. Han innledet sin skolegang i Paris, men flyttet like etter sammen med familien sin til New York. Herter ble uteksaminert fra Harvard University i 1915 og giftet seg med Mary Caroline Pratt, som var datter av rektor Frederic B. Pratt ved Pratt Institute. De fikk tilsammen tre sønner og en datter.
Timóteo
Timóteo er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Christian Herter
Politiske karriere
I 1961 ble han for øvrig tildelt Presidentens frihetsmedalje. Herter ble sett på som internasjonalist, som var sterkt opptatt av å forbedre økonomisk og politisk samarbeid mellom USA og Europa. I 1943 var han også med på å grunnlegge School of Advanced International Studies (SAIS) ved sammen med Paul Nitze.
Vangelis Moras
Vangelis Moras (gresk: Βαγγέλης Μόρας; født 26. august 1981) er en gresk fotballspiller som spiller for den greske klubben Panetolikos FC. Han spiller forsvar, og er også en del av. Moras har spilt for to andre klubber i sin karriere, AEK Athen og AE Larisa fra Hellas.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Connecticuts flagg
Connecticuts flagg er blått med delstatens våpen i midten. Flagget er laget etter mønster av militære faner. Det ble først vedtatt innført 4. juli 1895, men da bare med referanse til at det flagg som hittil hadde vært i bruk, skulle fortsette som delstatens flagg. Først i 3. juni 1897 ble flagget nærmere beskrevet.
Delstatens motto «qui transtulit sustinet» er påført flagget under våpenet. Mottoet har vært i bruk siden 1647 og viser til de første europeiske innvandrernes tiltro til at «Han som brakte oss over vil opprettholde oss».
Viubråtan
Viubråtan er en tidligere husmannsplass nord for Harestua sør i Lunner kommune i Viken. Det er også et stoppested på Gjøvikbanen. Plassen Viubråtan ble kjøpt av Oslo Jern og Metallarbeiderforbund fra Per Iversen Viubråtan i 1918, og omgjort til feriehjem. Per Iversen hadde vunnet plassen i poker fra Hans Anton Harestuvollen, som også eide stedet Kloppa (senere Lilleborgs feriehjem). Under andre verdenskrig ble hytta Lilleaker brukt som møtelokale for LO, og foreningens arkiv ble oppbevart der. Senere er plassen bygget ut med hytter og forsamlingslokale.
Oslo Jern og Metallarbeiderforbund eide og drev feriehjemmet frem til 1989, da Framfylkingen i Oslo tok over som eiere. Fra januar 2006 tok Framfylkingen også over selve driften av hjemmet. Viubråtan Feriesenter ble nedlagt i 2015, og skal etter planen rives i 2016 for å bli boligfelt.
Loukas Vyntra
Loukas Vyntra (gresk: Λουκάς Βύντρα; tsjekkisk: Lukáš Vydra; født 5. februar 1981 i Město Albrechtice i Mähren-Schlesien-regionen) er en tsjekkisk-gresk fotballspiller med landskamper for. Han spiller forsvar for den spanske klubben Levante. Han har tsjekkisk far og gresk mor.
Klubbkarriere
Vyntra begynte proffkarrieren sin i fotballklubben Paniliakos i 1999, men gikk til Veria i 2000. I 2001 kom han tilbake til Paniliakos og spilte fast for dem inntil han ble kjøpt av topplaget Panathinaikos i 2003/2004-sesongen. Han var med på å vinne den greske serien og cupen den samme sesongen, men spilte bare fem seriekamper. Sommeren 2007 var tyske Hertha Berlin interessert i å kjøpe Vyntra, men Panathinaikos avslo dette. Han scoret mot Sevilla i UEFA-cupen i 2004/2005-sesongen. De første to ligamålene sine for Panathinaikos scoret han mot PAOK Thessaloniki den 8. februar 2009. Han har for det meste spilt høyreback for Panathinaikos, men siden 2008/09-sesongen har han blitt mer brukt som midtstopper, og til tider også som venstreback. I 2013 skiftet han til den spanske klubben Levante.
Landslagskarriere
Vyntra deltok i Sommer-OL 2004 for det greske fotballandslaget. Han var med også i A-landslagstroppen til Confederations Cup i 2005, der han spilte to kamper. I 2008 var han med i troppen til fotball-EM, der han spilte en kamp. Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Rohloff Speedhub
Rohloff Speedhub 500/14 eller Rohloff er et planetnavgir for bruk på tråsykler. Det er utviklet av Rohloff AG, har 14 utvekslinger og en girbredde på 526 %, og kan erstatte avhoppsgirsystem med opptil 27 utvekslinger.
Historikk
Det ble utviklet på 1990-tallet av Bernhard Rohloff ved Rohloff AG. Frem til da hadde ingen bragt frem et navgir med mer enn syv utvekslinger. Rohloff hadde tidligere arbeidet med utvikling av aksel-løsninger hos bilprodusenten Mercedes-Benz, og unnfanget ideen å utvikle et planetnavgir for tråsykkel.
På industrimessen Interbike i 1996 ble produktet for første gang vist frem. I 1998 ble det lansert for salg, og første år ble det solgt 300 enheter, andre år 2,500 enheter.
I 2008 ble det solgt rundt 20,000 enheter av giret. Frem til og med 2010 er det totalt solgt over 135,000 enheter.
Karakteristika
Speedhub 500/14 har 14 utvekslinger i jevnt stigende intervaller på 13,6-13,8 %, en utvekslingsbredde på hele 528 % (forskjell mellom den letteste og den hardeste utvekslingen). Det bruker kun én twist-skifter for å operere (vanlig er to).
Serienummer
Forklaring:
Glimåkra
Glimåkra er et tettsted i Östra Göinge kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 383 innbyggere.
Tettstedet Glimåkra oppstod langs jernbanelinjen Kristianstad-Immelns (KIJ), som i 1886 ble forlenget til Glimåkra. I 1906 ble KIJ overtatt av Kristianstad-Hässleholms järnväg (CHJ), som forlenget banen fra Glimåkra til Älmhult. I 1928 ble Glimåkra municipalsamhälle dannet, dette ble oppløst i 1960. Persontrafikken på jernbanelinjen Kristianstad-Glimåkra-Älmhult ble nedlagt i 1969 (det ble kjørt godstrafikk på strekningen Kristianstad-Glimåkra inntil 1978). Glimåkra var en egen kommune fram til 1974, da den ble slått sammen med Broby, Hjärsås og Knislinge til den nye Östra Göinge kommune.
Glimåkra kirke er fra 1838.
Hanaskog
Hanaskog er et tettsted i Östra Göinge kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 251 innbyggere.
Aclopinae
Aclopinae er en gruppe av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
Ganske store, blanke, spraglete skarabider. Pronotum er bredest nær roten og nærmest trekantet. Hannens frambein er svært lange, tynne og piggete. Antennene er korte og 9-leddete.
Levevis
Larvene og leveviset til disse billene er ukjente. De fleste kjente eksemplarene er hanner, kanskje fordi hunnene ikke kan fly og tilbringer mesteparten av livet under jorden. Hannene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Denne underfamilien finnes nesten utelukkende på den sørlige halvkulen, eneste unntak er én art fra Borneo. De øvrige lever enten i det nordlige Australia eller i det sørlige Sør-Amerika.
Fossiler
Flere fossile slekter har blitt plassert i denne underfamilien, noen så langt tilbake som i jura-tiden. Dersom denne plasseringen er korrekt er underfamilien av de eldste grupperingene innen Scarabaeoidea.
Systematisk inndeling
Gruppen blir av og til regnet som en familie for seg, Aclopidae.
DS «Mørejarl» (1909)
DS «Mørejarl» var et dampskip bygd i Skottland ved Dundee Shipbuilding Company, Dundee. Skipet ble kjøpt av Møre Fylkes Ruteselskap (MFR) i 1925 og gikk i kystrute mellom Trondheim og Bergen. Hun var en periode under andre verdenskrig beslaglagt av den tyske okkupasjonsmakten. I 1951 ble hun solgt til opphugging.
Historie
Under angrepet på Norge tirsdag 9. april 1940 lå DS «Mørejarl» og lastet for nordgående rute i Bergen. Byen ble okkupert om morgenen, og skipet ble rekvirert av tyske myndigheter. «Mørejarl» ble sammen med rekvirert hurtigruteskip DS «Nordstjernen» opplagt ved Marineholmen og benyttet til losjiskip for norske krigsfanger. Krigsfangene ble 16. april 1940 overført til rekvirerte passasjerskip DS «Jupiter» og TS «Leda» som lå ved Eidsvågneset. Først i årsskiftet 1940/1941 fikk rederiet «Mørejarl» tilbake. Skipet fortsatte seilingene under krigen, og ble i 1951 solgt til opphugging.
Skipet
DS «Mørejarl»s tonnasje var 753 bruttoregistertonn. Fremdriften ble besørget av en dampmaskin som drev en propell. Skipet var sertifisert for 219 passasjerer i liten kystfart og hadde to klasseinndelinger.
Primera División 1974–1975
Primera División 1974-75 var den 44. sesongen i spansk fotball siden ligaen ble innført. Sesongen ble innledet 7. september 1974 og avsluttet 25. mai 1975. Spanske Carlos fra Atlético Bilbao ble toppscorer med 19 ligamål. Real Madrid vant sin 16. ligatittel denne sesongen.
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Vinnerlag
Spillere som fikk minst 8 ligakamper for Real Madrid:
Francisco Javier Aguilar, Amancio, Gregorio Benito, Paul Breitner, José Antonio Camacho, Vicente del Bosque, Ramón Moreno Grosso, José Luis López, Miguel Ángel González, José Macanás, Günter Netzer, Pirri, Roberto Martínez, Benito Rubiñan, Santillana, Juan Carlos Touriño, Manuel Velázquez
Trener: Miljan Miljanić
FCK Håndbold
FCK Håndbold (Football Club København Håndbold) var en dansk håndballklubb. Den ble stiftet 1. juli 2002 og opphørte i 2010. Den tilhørte PARKEN Sport & Entertainment A/S sammen med bl.a. fotballklubben FC København. Klubbens herrelag spilte i Jack & Jones Ligaen, mens kvinnelaget spilte i GuldbagerenLigaen. Herrelaget ble seriemester i sesongen 2007/2008. Damelaget vant cupvinnercupen i håndball i 2009, og både herre- og damelaget vant den danske cupen i 2010.
Etter sesongen 2009/2010 fusjonerte herrelaget med AG Håndbold til AG København. Damelaget ble lagt ned.
Orestes
Orestes kan være:
Auglaize County
Auglaize County er et fylke i den amerikanske delstaten Ohio.
Tiradentes
Tiradentes er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Hjärsås
Hjärsås er et tettsted i Östra Göinge kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 229 innbyggere.
Howellidae
Howellidae er en familie av abborfisker. De er små, med en maksimal lengde på omtrent 10 cm, og lever på midlere dyp i alle verdenshav.
Disse fiskene ble tidligere regnet til andre familier inntil Prokofiev gjenopprettet Howellidae i 2007. Slektene Bathysphyraenops og Howella ble regnet til Percichthyidae, mens Pseudohowella intermedia ble regnet til Acropomatidae.
Transavia
Transavia, tidligere markedsført som Transavia.com er et nederlandsk lavprisflyselskap som virker som selvstendig selskap innenfor paraplyen i Air France-KLM-gruppen (Air France, KLM). Hovedbasen ligger på Schiphol lufthavn (AMS) i Amsterdam, og Rotterdam flyplass (RTM) i Rotterdam er en annen hub. Transavia har både ruteflyvninger og charterflyvninger.
Historie
Flyselskapet ble grunnlagt i slutten av 1965 som Transavia Limburg. Navnet ble endret i 1966 til Transavia Holland, og selskapet startet med flyvninger den 17. november samme år. I 1986 ble navnet endret til Transavia Airlines og selskapet var det første som fikk rettigheter til å fly mellom Storbritannia og Nederland. Transavia startet sin førsta rute fra Amsterdam til London Gatwick lufthavn den 26. oktober 1986.
Rundt 1991 solgte Nedlloyd, som da var selskapets største aksjeeier, 80% av Transavia til KLM. I 1998 ble Transavia det første utenlandske flyselskapet som fløy innenriks i Hellas gjennom en endring i den greske flyloven. I juni 2003 fikk KLM de ytterligere 20 prosentene av Transavia, noe som gjorde at KLM nå stod som eneeier. Sammenslåingen av Air France og KLM gjorde Transavia til et heleid datterselskap av Air France-KLM.
Tidlig på 2000-tallet var Transavia først og fremst et charterselskap med et lavprisselskap kalt Basiq Air. For å forsterke samarbeidet mellom Basiq Air og Transavia ble selskapets navn endret til transavia.com den 1. januar 2005. Transavia.com valgte Eindhoven som sin tredje base etter Amsterdam og Rotterdam, og baserte en Boeing 737-800 der fra den 1. november 2006.
Søsterselskapet Transavia France har hovedkontor på Orly lufthavn.
Flåte
Transavia Nederland har per 2021 41 fly.
BussLink
BussLink var et ekspressbussrutenett drevet av Norgesbuss-eide BussLink AS mellom 2002 og 2008. Selskapet kjørte korte og mellomlange ekspressruter med hyppige avganger og faste avgangstider i det sentrale østlandsområdet.
Historie
7. januar 2002 ble rute 1 den første som ble startet, med Norgesbuss Vestfold AS som operatør. Men i forhold til det opprinnelige forslaget ble ruta kortet litt ned i begge ender, og bussene gikk kun mellom Tønsberg og Oslo. I Tønsberg korresponderte bussene til Torp og videre til Larvik, Skien og Seljord med Telemarkekspressen, som ble satt i trafikk samme dag som en forlengelse av By- og Landekspressen som bare hadde gått Seljord-Porsgrunn. I Oslo korresponderte de med Totenekspressen til Gardermoen og Gjøvik. 22. april 2002 ble rute 3 startet med Norgesbuss Østfold AS som operatør på strekningen Krokstadelva-Drammen-Oslo-Moss-Sarpsborg som et samarbeid med TIMEkspressen linje 3, der annenhver avgang ble kjørt av BussLink og TIMEkspressen. Rute 2 var ment å starte opp høsten 2002, men planene for den ble aldri realisert. Den skulle gå fra Konnerud via Asker, Sandvika, Blindern og Nydalen, før den forgrenet seg nordover til Økern, Grorud, Solheim, Sentralsykehuset og Lillestrøm, og sørover til Ryen, Mortensrud, Tusenfryd, Vinterbro senter, Heer og Drøbak.
15. juni 2002 ble rute 1 endret til å også gå innom Åsgårdstrand. Fra 2. desember 2002 ble rute 3 delt i to og samtidig utvidet til å gå annenhver avgang helt til Halden. Rute 3 gikk da Halden-Sarpsborg-Moss-Oslo-Fornebu, mens den veslige delen fikk det ubrukte rutenummeret 2 og gikk Krokstadelva-Drammen-Sandvika-Oslo, men kun i rushtiden på hverdager.
I januar og februar 2003 kjøpte Norgesbuss ut de andre eierne av BussLink. Man omstrukturerte også konsernet ellers og slo sammen selskapene i Østfold og Vestfold til Norgesbuss Østfold Vestfold AS. Rute 2 ble kortvarig, og var avviklet per 1. april 2003. Kortvarig ble også kjøringen til Fornebu, for fra 23. juni 2003 ble Oslo bussterminal endestasjon i Oslo etter at Oslo kommune nektet bussene å kjøre Ring 1. 1. juli 2004 ble Norgesbuss Østfold Vestfold AS solgt til Nettbuss, og etter det overtok Norgesbuss Bærum Romerike AS sin avdeling i Bærum som operatør på rute 1, mens Norgesbuss sentralt overtok bussene i Østfold. Men bare fem måneder senere, 1. desember 2004, ble rute 1 nedlagt etter langvarige underskudd. Fra 20. juli 2005 ble rute 3 igjen utvidet. De avgangene som tidligere hadde snudd i Sarpsborg ble nå forlenget over grensen til Strömstad.
Radesyke
Radesyke, også kalt ratesyke, skrevet radesyge på dansk og omtalt som lepra norvegica på latin, var en alvorlig, smittsom og sårdannende sykdom fra rundt 1710 til rundt 1860. Radesyken rammet store deler av Norge, spesielt Sørvestlandet, og i 1770-årene anslo stiftamtmann Hans Hagerup (1717-81) antallet i Kristiansand stift til to-tre tusen personer. Alle sosialklasser var rammet, men mest utbredt var sykdommen blant fattigfolk på landet. Symptombeskrivelse tyder på en sammenblanding av sykdommer som lepra, skabb og skjørbuk, men fra 1850-årene ble radesyken av mange oppfattet som en variant av syfilis.
Barn, ungdommer og voksne som ble rammet, fikk verkende sår på kroppen, og ikke sjelden misdannelser i ansiktet. Radesyken tiltrakk seg offentlig oppmerksomhet fra 1760-årene og førte til opprettelsen av sykehus som ga behandling. Det er i ettertid antatt at navnet ble brukt om flere ondartede hudlidelser, men det er uklart nøyaktig hvilke. Trolig har radesyke blant annet omfattet syfilis.
Radesyke forekom også i Bohuslän i Sverige.
Historikk
Ordet «radesyke» betyr «stygg (eller ond) sykdom». Det er lite som tyder på at navnet var vanlig før på 1760-tallet. En tidlig omtale var i Bragernæs Contributions Regnskab fra 1714, der en person klaget over at nesen hans var ødelagt av radesyken. Her har det nok vært snakk om syfilis. Radesyken ble ansett som ett av Norges alvorligste helseproblemer fra den oppstod på 1700-tallet til den gradvis forsvant i første halvdel av 1800-tallet.
Det er ikke kjent hvilken sykdom det dreide seg om, sammenlignet med medisinske diagnoser i 2007. Det kan også ha vært ulike sykdommer som ble oppfattet som én og den samme. Førsteamanuensis i samfunnsmedisin Anne Kveim Lie har på grunnlag av de symptomene som ble beskrevet, funnet mulig kandidater som hun nevner i sin doktorgrad om radesyken fra 2008. Hennes sammenligning med senere sykdomsbeskrivelser viser at syfilis, non-venerisk treporiematose (yaws og bejel), lepra (spedalskhet), tuberkulose, mykotoksikose, noma og skjørbuk alle hadde mer eller mindre samme symptomer som nedtegnet for radesyke.
I 1778 ble det nedsatt en offentlig radesykekommisjon, og flere radesykehus ble opprettet. I 1822 var det i alt 16 sykehus for pasienter med alvorlige hudlidelser, for det meste radesykehus med omkring tusen pasienter. Sykehuset for venerisk sykdom som ble opprettet i Christiania i 1755, fikk også ansvar for de radesyke. Mange radesykehus – blant annet i Flekkefjord fra 1776 – ble etter hvert omgjort til allmenne fylkessykehus. Kirurgen Hendrich Deegen (ca. 1740–92) var den som planla og fikk bygd radesykehuset i Flekkefjord, og ble dets første lege. Han kom fra Rastede ved Bremen som den gang var dansk område, men hadde praktisert både som skipskirurg i Guinea og vært i russisk tjeneste. Danske kancelli ba ham sende 13 radesyke i ulike sykdomsstadier til Det Kongelige Frederiks Hospital i København, der sykdommen ikke var kjent. Pasientene måtte tvinges om bord, og i København ble diagnosen endret: To fikk diagnosen lepra, en hadde eksem, og en ødem. Resten fikk diagnosen syfilis. Fire av de 13 pasientene døde i København. Deegen mente pasientene ofte hadde en kombinasjon av skjørbuk og radesyke, og han konsentrerte seg da om skjørbuken først, med nærende kost som botemiddel. Ellers mente han at radesyken var et senstadium av syfilis, og at mercurium var den beste medisin. Han skrev også mange ut som kurert, men i tillegg til sin årslønn på 200 riksdaler fikk han 8 riksdaler pr pasient som ble frisk - og bare 4 riksdaler for dem som ikke ble helbredet eller døde.
Radesykehus i Norge (utvalg)
Det ble etablert flere radesykehus i Norge på 1700-tallet. I noen tilfeller ble eksisterende institusjoner, for eksempel leprasykehus, tatt i bruk også som radesykehus. I listen nedenfor er oppført årstallet da man startet å ta inn pasienter med diagnosen radesyke:
Moskvas metro
Under den annen verdenskrig ble undergrunnen brukt som bomberom, og senere utvidelser og opprustninger har også lagt vekt på dette bruksområdet. Metroen er derfor også regnet som en del av landets forsvarsverk, og det var derfor tidligere restriksjoner på å fotografere på stasjonene. Stasjonene, særlig fra før slutten av 1950-tallet, er ellers kjent for sin utsmykning, delvis med revolusjonære motiver, delvis med mer nasjonale motiver. Disse har overlevd Sovjetunionens fall, og står også som et minnemerke over Sovjetunionens idealer. I 1937 inspirerte de utformingen av Gants Hill undergrunnsstasjon i London.
Det er ikke faste rutetider for metroen i Moskva. I stedet går togene med faste intervaller på mellom 90 sekunder og 10 minutter, avhengig av strekning og tid på døgnet. Alle linjene har sin egen farge. På de gjennomgående linjene kan man høre hvor man er på vei, en mannsstemme annonserer stasjonene mot sentrum, og en kvinnestemme stasjonene fra sentrum. På linje 5 er det mannsstemme på tog som går med klokken, mens det er kvinnestemme på tog som går mot.
I januar 2007 begynte metroen å selge kontaktløse kort for som billetter, disse avløste de tidligere magnetbillettene. Disse kan kjøpes for et bestemt antall reiser, og for et ubegrenset antall reiser for en bestemt periode. Pensjonister og handicappede kjører gratis med metroen, mens skoleelever og studenter har gode rabattordninger.
Sporbredden er på 1520 mm, det samme som russiske jernbaner. Med unntak av seks stasjoner som bare tar seks vogner, samt linjen L1 fra 2003 som benytter seg av annen type vognmateriale, er stasjonene bygget for tog med åtte vogner. Metroen i Moskva er forbildet blant annet for metronettverkene i St. Petersburg, Novosibirsk, Minsk, Kyiv, Kharkiv, Budapest, Praha, Sofia og Warszawa.
Selv om det ikke er bekreftet av russiske myndigheter, mener blant andre Pentagon at det finnes et hemmelig metronettverk som går lenger under bakken, og som er beregnet på å kunne betjene de viktigste statsfunksjonene i en krigssituasjon. Blant annet antas den å binde sammen Kreml og FSBs hovedkvarter med flyplasser og andre strategisk viktige steder, samt en hemmelig by under jorda. Nettverket er antatt å ha blitt opprettet i kjølvannet av den annen verdenskrig. Det er imidlertid ikke ført bevis for at noe slikt nettverk eksisterer.
Spretthaler
Spretthaler, springhaler eller collemboler er små leddyr; de fleste arter er rundt 1 mm lange, selv om lengden kan variere fra 0,25 mm (Megalothorax minimus, familien Neelidae) til over 10 mm (Uchidanurinae, familien Neanuridae). Spretthaler ble tidligere ansett for å være primtive insekter, men de blir i dag av noen regnet for å være en egen utviklingslinje blant leddyrene som er oppstått uavhengig av insektene. Spretthaler er viktige for nedbryting og resirkulering av dødt organisk materiale. De utgjør en viktig del av jordfaunaen og er vanlige. Selv om de finnes i store mengder er de så små at de vanligvis blir oversett, de fleste arter er under 2 mm lange og ikke lett å få øye på. Men med opptil 400 000 individer per m² jordoverflate er de en dominerende gruppe leddyr i terrestriske økosystemer, i noen tilfeller overgår de selv middene i antall. Det latinske navnet Collembola er satt sammen fra to latinske navn: Lim (colle) og «Pinne» (embolon), og betyr «limpinne», et navn som kommer av en misforstått forståelse av «sprettgaffelens» funksjon.
Utseende
Utseende varierer mye fra korte nesten runde dyr, til mer langstrakte dyr. De korte dyrene er særlig familien Sminthuridae, og kalles gjerne kulespretthaler. De andre omtales gjerne som leddspretthaler. Enkelte grupper har korte eller nesten helt manglende antenner (følehorn), mens andre har lange antenner, like lange som kroppen. I likhet med proturer og tohaler har spretthalene munndeler som er lukket inne i et hulrom i munnhulen, og kan inndeler i to hovedtyper; stikkende / sugende eller bitende. Bakkroppen (abdomen) er forkortet til seks segmenter med flere særpregede organer: En såkalt ventraltubus («magerør»), som kan vrenges ut, brukes for å holde seg fast, men også til åndedrett og osmoregulering. Med «sprettgaffelen» (fulcra), som sitter på det fjerde bakkroppssegmentet, klarer spretthalene å springe (sprette eller hoppe) opptil 25 cm langt. Gaffelen holdes vanligvis fast av et spesielt «lokk» (retinaculum) på det tredje segmentet. Ved fare løsner lokkets grep, og gaffelens spenning utløser seg som et katapult.
Levevis
De fleste lever i strølaget, i råtnende organisk materiale, eller nede i selve humuslaget. De fleste i de øverste centimeter av jordsmonnet, men enkelte små, blinde arter lever dypere. Men det finnes arter som lever på isbreer, i vann og på vannoverflaten, i strandlinja, på gress og urter og oppe i trærne. Med andre ord så finnes de nær sagt overalt. Enkelte arter er svært hardføre og tåler å tørke ut, for så å «fortsette å leve» når det igjen blir fuktig. Dette gjelder arter som lever på tørre steder, som i sandjord. Andre arter er avhengig av en relativt høy fuktighet, enkelte må ha nær 100% luftfuktighet for å leve. Majoriteten av artene lever stort sett av sopp og bakterier som er involvert i nedbrytingen av råtnende materiale, og bidrar dermed til dannelsen av humus ved å produsere gjødsel, frigjøre næringen som er bundet i mikroorganismene og bryte ned plantedeler til mindre komponenter ved å tygge dem opp i mindre stykker, selv om noen arter livnærer seg av levende plantedeler og dermed kan opptre som skadedyr om de forekommer i store antall i drivhus o.l. Andre spiser pollen, sporer og mikroalger og noen få er rovdyr som angriper andre spretthaler, rundormer, midder og hjuldyr.
I norske barskoger er det funnet mellom 50 og 100 000 individer pr m². Artene som lever her en ofte små, under én millimeter lange. De har ikke evnen til å selv grave så de må bruke naturlige hullrom i jordsmonnet, mellom barnåler, småkvist, humusstrø og sopptråder. Om lag 50 arter finnes i norske barskoger, noen få dominerer og er vanlige, mens mange er langt sjeldnere. Enkelte av de sjeldnere artene kan finnes nær enkeltvis og langt fra hverandre. Trolig er det slik at de kan formere seg ved uten befruktning (partenogenese). Hos enkelte arter forekommer bare hunner, der det er påvist at ubefruktede egg vokser fram til hunn-individer. I tørr sandjord finnes også en mengde arter, men kanskje ikke like mang som i strøskiktet i barskog. i to never jord fra Rolfstangen, på Fornebu ble det påvist omtrent 800 individer som fordelte seg på 19 arter. De fleste artene i slekten Folsomides tåler uttørking. De stopper opp og går inn i anhydrobiose, det vil si at kroppen tørker ut. Livsprosessen stopper nesten helt opp og dyret kan «sove» i månedsvis, til neste gang det kommer regn. De finnes i varmere strøk på jorden, men noen er registrert fra Norge. Andre arter der tørke kan forekomme har ikke evnen til anhydrobiose, men har morfologiske og fysiologiske egenskaper som nedsetter evapotranspirasjonen. De tåler tørke en stund, men søker dypere i jorden eller til et sted, men en viss fuktighet. En annen metode som er påvist er å bygge et beskyttende «reir» av ekskrementer og sandkorn.
Arten Podura aquatica lever på vannoverflaten av små dammer, grøfter og myrdammer. Om vinteren er det ikke uvanlig på milde dager, å se denne spretthalen krype og hoppe på snøen. Fargen varierer fra brun til mørkeblått og svart, derfor er den også lett å oppdage på hvit snø. Hannen avsetter en «pakke» med spermier (en spermatofor) på bakken, eller plasserer den i hunnenes kjønnsåpning. Hunnen tar denne opp i kjønnsåpningen. Spretthaler har ametabol utvikling, det vil si at de ikke har «forvandling» (metamorfose), noe puppestadium. Nymfene er like de utvokste (kjønnsmodne) spretthalene (imago), bortsett fra størrelsen. Avkommet må gjennom 5 til 13 hudskift, før det når det voksne stadiet (imago). Også som kjønnsmodne fortsetter de å skifte huden.
Systematisk inndeling
Det er kjent 285 arter i Norge og på Svalbard, og de tilhører 17 familier. I verden er det til nå oppdaget omtrent 8 000 arter (Sjekkliste over verdens spretthaler). I Europa er det registrert 2 007 arter inkludert varianter (underarter). Et latinsk familienavn ender med ...idae. Spretthaler tilhører ikke de «ekte insektene» (klasse Insecta), men danner sammen med tohaler og proturer gruppen «gjemtkjevinger» (gjemtkjevinger). Navnet «gjemtkjevinger» kommer av at munnen er gjemt i et hulrom på undersiden av hodet, når den ikke er i bruk. Nomenklaturen for familiene innen spretthaler, følger Sjekkliste over verdens spretthaler. Tallene på arter innen hver familie er hentet fra Christiansen & Bellinger (2003).
Fotballdommer
Hvordan bli fotballdommer
Hvert år arrangerer fotballkretsene rundt i Norge rekrutteringsdommerkurs. På disse kursene får man en innføring i spillereglene, og man får en forståelse på hvordan de skal praktiseres. I Oslo Fotballkrets går kursene over tre kvelder- hver kveld på ca. fire timer. Det blir også gitt praktisk opplæring på «dommerskolen» hvor kursdeltakerne får en del råd og tips om hvordan situasjoner på banen kan håndteres.
Lhuntse
Lhuntse (eller Lhuentse; tidligere Lhuntshi), er et av de 20 fylkene (dzongkhag) i Bhutan. Befolkning: 2 506 husstander. Lhuntse er et av de minst utviklede fylkene i Bhutan. Det er få veier, få husstander har innlagt strøm, og det vanskelige terrenget gjør det vanskelig å utbre offentlige tjenester, og hindrer samtidig at landsbruksvarer kan føres ut for salg. Klimaet er ellers gunstig for landbruk, men få naturlige markeder for landbruket har dempet utviklingen.
Lhuntse består av åtte underdistrikt (gewog):
Jack Kerouac
Jack Kerouac (født Jean-Louis Lebris Kerouac) (født 12. mars 1922 i Lowell Massachusetts i USA, død 21. oktober 1969 i St. Petersburg, Florida) var en amerikansk forfatter av kanadisk bakgrunn.
Kerouac var en ledende skikkelse i beatbevegelsen. Han var opphavsmannen til spontan prosa. Hans gjennombruddsroman On the Road (1957) ble en stor suksess og er i dag en moderne klassiker.
Kerouac hadde en sterk og langvarig interesse for buddhisme, noe han blant annet skildret i The Dharma Bums.
The New Colossus
The New Colossus er en sonett skrevet i 1883 av Emma Lazarus (1849–1887) som bidrag til en kunstsamling som hadde som formål å samle inn penger til sokkelen for Frihetsgudinnen foran New York. En bronsetavle med diktet ble montert på pidestalen i 1903.
Not like the brazen giant of Greek fame With conquering limbs astride from land to land Here at our sea-washed, sunset gates shall stand A mighty woman with a torch, whose flame Is the imprisoned lightning, and her name Mother of Exiles. From her beacon-hand Glows world-wide welcome; her mild eyes command The air-bridged harbor that twin cities frame.
„Keep, ancient lands, your storied pomp!“ cries she With silent lips. „Give me your tired, your poor, Your huddled masses yearning to breathe free,'' The wretched refuse of your teeming shore. Send these, the homeless, tempest-tossed to me: I lift my lamp beside the golden door.“
Tittelen og de to første linjene henspiller på Kolossen på Rhodos, et av verdens syv underverker. Diktet handler om de millioner av innvandrere som strømmet til USA (mange via Ellis Island like ved Frihetsgudinnen), og om USAs identitet som innvandrernasjon.
Rituell taushet
Rituell taushet er et påbud om å være helt stille under utøvelsen av religiøse seremonier. Rituell taushet forekommer også i forbindelse med utøvelsen av magi eller dersom en er blitt utsatt for supranormale hendelser. I det siste tilfellet heter det at en skal vente med å meddele noe om det opplevde til andre og heller legge seg til å sove på saken til neste dag.
Ellers er det kjent at det nettopp i den mediale situasjon, i grenselandet mellom søvn og våken tilstand, at en er mest disponibel for å komme i dialog med det hinsidige, enten det er det demoniske eller det guddommelige. (Se begrepene våkenatt og kveldsvart.)
Ved ulike former for religiøs kontemplasjon
Ved meditasjon utøves det også en form for rituell taushet. Meditasjonen arter seg nemlig som en konsentrasjon om tomhet (buddhismen), der en bruker et personlig mantra for å oppnå spesielle sinnstillstander.
Noen klosterordener innenfor flere religioner har påbud om total taushet. Liksom det er faste samtaletider, finnes det også «stilletider». De antiautoritære Kvekerne starter ofte sine møter i fullstendig taushet, og uten at noen leder tar ordet. Dette skjer i påvente av at noen (egentlig hvem som helst), har noe vektig å si. Hvis så ikke skjer innen en gitt tidsramme, kan forsamlingen bryte opp og gå hver til sitt uten at det har vært vekslet et eneste ord under hele møtet.
Ved funn av nedgravde skatter
I skattegraversagn (ML 8010 f) er det også om å gjøre ikke å la seg distrahere til å bryte taleforbudet. Dersom en om natta graver frem eller ser en skatt, skal en forholde seg helt taus inntil dagslyset bryter forbindelsen med det overnaturlige. Skatten er som oftest voktet av en hane, av underjordsfolk eller av djevelen selv, og disse forsøker etter beste evne å avlede oppmerksomheten. Det heter at alt som ligger dypere nede enn tre fot under bakken hører djevelen til, og at alle deponiskatter som på den siste dag ennå ikke er gravd opp forblir i djevelens eie.
Blir finneren fristet til å snakke eller se vekk så han/hun mister skatten av syne så forsvinner den. Et råd er å fokusere på skatten gjennom å ligge og sikte på den med børsa til sola rinner.
Det finnes også svarteboksformler som kan leses eller mumles over skatten for å binde den til det dennesidige. En slik formel brukt ved skattegraving finnes blant annet gjengitt i en svartebok fra Haukås i Tinn (NBO 80 81, s. 46-47). Ifølge presten Severin Frederik Sørensen (1813–1879), som sendte den til Eilert Sundt, ble boka funnet under nevertaket av et gammelt, nedrevet våningshus våren 1868: At mane hannem magtesløs, saa man kan tage det ifra hannem, gak 3 Gange om den Haug, han ligger i og læs dette efterskrevne, da nødes han til at rømme der i fra, og du skal have paa dig Kviksølv og Bøvergjæld og litte Døbe-Vand og slaa det Døbe-Vand paa Sølvet; da kan du tage det, og sig nu 3 Gange:
Dette skal jeg fra dig mane med Dagens Ljus, med Nattens Formørkelse, med ti Guds Finger, med 12 Guds Engle; jeg skal mane dig hen i det Fjeld, som ikke er gaaendes, og i det Vand, som ikke er rindendes. Ja, Jomfru Maria skal male dig saa smaa som «Soel gnisell». In nomini patris et filli et Spiritus et sancti. Amen.
Kvikksølv, bevergjell og dåpsvann skulle virke demonavvergende, og de velsignede solstrålene, som ble påstått å kunne forsteine troll, likeså. Guds fingre og de 12 englene, mener Ronald Grambo derimot er sekundære motiv som må ha kommet inn i materialet via blodstemmingsformlene. Guds fingre og de tolv englene forekommer forøvrig også i bønner, f.eks. i den såkalt papistiske Englebønnen. Forvisningsstedet er forøvrig også litt originalt ettersom demonen vanligvis manes under en jordfast stein, og for sikkerhets skyld til det vann hvor ingen ror.
Nanbrød
Nan (fra persisk نان nān, som betyr brød) er et flatt, ca. 1 cm tykt, rundt eller ovalt hvete-brød som er mye brukt i indisk mat. I motsetning til chapati inneholder nanbrød gjær; og de inneholder gjerne melk eller yoghurt, noe som gjør at de blir fyldigere og tykkere. Nanbrød blir gjerne brukt til å plukke opp mat med av den som spiser, på lignende vis som man ellers ville bruke fingrene eller en skje.
Nan er populært som tilbehør til indisk mat i vestlig kultur, særlig til matretter som curry. Man spiser også nan i Iran, Afghanistan og hele det sentralasiatiske området. I Afghanistan kan man lage nan lenger enn én meter.
Sokratis Papastathopoulos
Sokratis Papastathopoulos (gresk: Σωκράτης Παπασταθόπουλος; født 9. juni 1988) er en gresk fotballspiller som spiller for Olympiakos.
Han spiller forsvar, og er også en del av. Papastathopoulos har spilt for tre andre klubber i sin profesjonelle karriere, Genoa CFC, AEK Athen og Niki Volou fra Hellas.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Lockheed XP-58
Lockheed XP-58 var et amerikansk to-seters jagerfly.
XP-58 ble utviklet som en langtrekkende avskjæringsjager basert på P-38 Lightning, men var mye større enn denne. Bestykningen var planlagt å være fire 37 mm kanoner i nesen og fire 12,7 mm mitraljøser montert på to fjernstyrte barbetter, en under skroget og en over. Alternativt kunne bestykningen i nesen byttes ut med en 75 mm kanon og to 12,7 mm mitraljøser. XP-58 skulle også benytte trykk-kabin, selv om denne aldri ble installert. Vanskeligheter med mekaniske feil og vedlikehold gjorde at flytypen ble kansellert.
Tiros
Tiros er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Tom Noonan
Tom Noonan (født 12. april 1951 i ) er en amerikansk skuespiller, manusforfatter og regissør. Han debuterte som skuespiller i filmen Gloria fra 1980. Noonan begynte som skuespiller på teater, men på 1980-tallet begynte han å jobbe innen film. Noonan har også gjort flere opptredener i tv-serier, inkludert The X-Files, Law & Order, Special Victims Unit og CSI: Crime Scene Investigation.
I 1986 spilte Noonan Francis Dolarhyde som var en seriemorder som dreper hele familier i filmen Manhunter. Hovedpersonen i denne filmen ble sammenlignet med Hannibal Lecter. Til dags dato er det denne filmen som er Noonans mest gjenkjennelige ledende rolle. Han spilte også Frankenstein i filmen The Monster Squad. I løpet av 1990-tallet skrev han flere skuespill, inkludert to som han lagde til filmer. I 2009 var han med i filmen The House of the Devil.
Arne Sigurd Haugen
Haugen arbeidet som journalist og redaktør i Nationen, Drammens Tidende og Buskeruds Blad og Fremtiden. Han var redaktør i Nynorsk Pressekontor (NPK) fra 2002 til 2009. I 2010 begynte han i et engasjement i avisa Hallingdølen. Han gikk tilbake til NPK i 2011.
Han fikk Nynorsk redaktørpris i 2008 sammen med sjefredaktør i NTB, Pål Bjerketvedt.
Haugen var også musiker, komponist og tekstforfatter, og har blant annet samarbeidet med Hellbillies. Han var bror til de to Hellbillies-medlemmene Aslag Haugen og Lars Håvard Haugen.
Han spilte selv gitar og deltok i plateinnspillinger sammen med Knut Halvards, Honndalstausene, Sven Nyhus kvartett, Dalakopa og Hallingdal Kraftlag. Han ble nominert til Spellemannprisen tre ganger.
Arne Sigurd Haugen døde i en bilulykke.
Vanity Fair (tidsskrift)
Vanity Fair er et amerikansk månedsmagasin som dekker emner som populærkultur, mote og samtidens hendelser og kjendiser, som blir utgitt av Condé Nast. Dagens utgave av Vanity Fair har blitt utgitt siden 1983, og det har vært egne utgaver for fire europeiske land foruten den amerikanske utgaven.
Blant bladets mer internasjonalt kjente oppslag og artikler er forsidebildet fra 1991 av en gravid og naken Demi Moore; Marie Brenners artikkel «The Man Who Knew Too Much», som omhandlet tobakkindustrien og som senere ble til filmen The Insider (1999); og avsløringen av identiteten til kilden som lekket til pressen om Watergate-skandalen, «Deep Throat».
Condé Nasts Vanity Fair
Magasinet fortsatte å blomstre inn i tjueårene, men selv om den etter hvert fikk et rekordhøyt opplag på 90 000 eksemplarer per utgivelse, ble bladet et offer for den store depresjonen og minskende annonseinntekter. Condé Nast kunngjorde i desember 1935 at Vanity Fair ville bli slått sammen med og inngå i Vogue (opplag 156 000), og at den siste utgaven av det selvstendige Vanity Fair ville se dagens lys i mars 1936.
Moderne gjenutgivelse
I juni 1981 kunngjorde Condé Nast Publications, som da var eid av S.I. Newhouse, at Vanity Fair skulle gjenoppstå. Det første nummeret ble utgitt i februar 1983 med Richard Locke som redaktør. Locke kom fra stillingen som redaktør for The New York Times Book Review. Etter tre utgaver ble Locke erstattet av Leo Lerman, en veteran fra Vogue. Han ble etterfulgt av redaktørene Tina Brown (1984–1992), Graydon Carter (1992–2017) og Radhika Jones (2017–). Faste skribenter har blant annet vært Dominick Dunne, Sebastian Junger, Michael Wolff, Maureen Orth og Christopher Hitchens. Kjente fotografer for magasinet har blant annet vært Bruce Weber, Annie Leibovitz, Mario Testino og Herb Ritts, som alle har preget omslaget med en rekke overdådige omslag og fullsideportretter av samtidens kjendiser. Blant de aller mest kjente var omslaget for august 1991, fotografert av Leibovitz, av en naken og høygravid Demi Moore, og med tittelen «More Demi Moore».
Anne de Mortimer
Anne de Mortimer, grevinne av Cambridge  (født 27. desember 1390, død ca. 22. september 1411) var en engelsk adelskvinne tilhørende huset York, datter av Roger Mortimer, 4. jarl av March og Eleanor de Holland, og mor til Richard Plantagenet, 3. hertug av York og bestemor til to engelske konger: Edvard IV og Rikard III. Hun var stor-oldemor til fire andre monarker, inkludert tre dronninger, og alle engelske kongelige siden 1500-tallet kan spore sin slekt tilbake til henne. Hun er blitt karakterisert som «den glemte Plantagenet», og var kun 20 år gammel da hun døde.
Første år og slekt
Anne Mortimer ble født den 27. desember 1390 ved New Forest i grevskapet Westmeath, som var en del av hennes familiens irske eiendommer, som den eldste av de fire barna til Roger Mortimer, 4. jarl av March og hans hustru Alianore Holland, grevinne av March (også omtalt som Eleanor). Hun hadde to brødre, Edmund Mortimer, 5. jarl av March og Roger (1393-ca. 1413), og en søster med lignende navn som hun selv, Eleanor, som giftet seg med Edward de Courtenay, men fikk ikke barn.
Slekten Mortimer var en mektig adelsfamilie i Welsh Marches, de walisiske grensetraktene, sentrert rund festningen Wigmore Castle i Herefordshire. Fra 1300-tallet holdt familien tittelen jarl av March. Slektsnavnet er av normannisk opprinnelse og kan oversettes som «stille vann», og er antatt avledet fra Mortemer, stedet til cistercienske klosteret Abbaye de Mortemer ved Lisors nær Lyons-la-Forêt og Rouen i Frankrike.
Anne Mortimers mor var datter av Thomas Holland, 2. jarl av Kent og Alice FitzAlan, datter av Richard Fitzalan, 10. jarl av Arundel og hans andre hustru, Eleanor av Lancaster, som var datter av Henry, 3. jarl av Lancaster, barnebarn av kong Henrik III av England. Thomas Holland var barnebarn og seniorarving av Joan av Kent.
Anne Mortimer var ikke bare en etterkommer av kong Edvard I og tidligere engelske monarker via sin more, men mer viktig en etterkommer av kong Edvard III via sine besteforeldre, Edmund Mortimer, 3. jarl av March, og Philippa av Clarence, datter av kong Edvard IIIs andre overlevende sønn Lionel av Antwerpen, 1. hertug av Clarence, og Elizabeth de Burgh, 4. grevinne av Ulster. Kong Rikard II, barnebarn av Edvard II via hans eldste sønn, hadde ikke barn, og således var Annes far, Roger Mortimer, 4. jarl av March, betraktet som Rikards presumtive arving i løpet av hans levetid, og hans død på Irland den 20. juli 1398. Hans krav til den engelske tronen gikk videre til hans eldste sønn Edmund.
Den 30. september 1399 endret skjebnen til Anne Mortimer og hennes søsken seg radikalt. Rikard II ble avsatt av huset Lancaster ledet av Henry Bolingbroke, sønn av John av Gaunt, hertug av Lancaster, som ble ny konge som Henrik IV og fikk sin egen sønn, den framtidige kong Henrik V, anerkjent som sin arving ved sin første samling av parlamentet. Annes brødre, Edmund og Roger, ble holdt i forvaring av den nye kongen ved Windsor Castle og Berkhampstead Castle, men ble behandlet ærverdig, og i deler av tiden oppfostret sammen med kongens egne barn, John og Filippa.
I henhold til forfatteren R.A. Griffiths ble Edmund Mortimers søstre, Anne og Eleanor, som ble tatt hånd om av deres mor fram til hun døde i 1405, slett ikke godt behandlet av Henrik IV. De ble beskrevet som «lutfattige» etter hennes død.
Ekteskap og barn
I mai 1406 ble Anne gift med Richard av Conisburgh, andre sønn av Edmund av Langley, 1. hertug av York, og hans første hustru Isabella av Castilla, datter og medregent av Peter, konge av Castilla og León. Ekteskapet ble inngått uten foreldrenes samtykke og validert og formalisert den 23. mai 1408 av pavelig dispensasjon.
Død
Anne Mortimer døde kort tid etter å ha født sin sønn Richard den 22. september 1411. Hun ble gravlagt ved Kings Langley, Hertfordshire, en gang stedet for et kongelig palass. Hun ble kanskje gravlagt i Allehelgenkirken som huser gravene til hennes ektemanns foreldre Edmund av Langley og Isabella av Castilla.
Etter at Anne var død giftet ektemannen Richard seg med Maud Clifford, den skilte hustruen til John Neville, 6. baron Latimer, og datter av Thomas de Clifford, 6. baron de Clifford, men han fikk ikke flere barn med henne.
Stein Mehren
Stein Mehren (født 16. mai 1935 i Oslo, død 28. juli 2017 samme sted ) var en norsk forfatter og billedkunstner.
Bakgrunn
Stein Mehren var sønn av lege og tannlege Haakon Mehren (1910–38) og Solveig Marie Klaveness Bjerke (1908–55), og fikk senere Einar Friis Jarøy som adoptivfar. Han studerte realfag i Oslo og München, engelsk språk og litteratur ved University of Cambridge, og siden filosofi og religionshistorie i Oslo.
Forfatter
Debuten som dramatiker skjedde med stykket Narren og hans hertug, som hadde urpremiere på Nationaltheatret til strålende kritikker. Regien var ved Per Bronken, og i forestillingen inngikk originalmusikk komponert av Finn Ludt, med dans koreografert av Edith Roger. Mehren hadde tatt utgangspunkt i senmiddelalderens maktspill og intriger, og avviste kategorisk at stykket skulle oppfattes som en kommentar til samtiden. I stykket var narren opprøreren mot makthaverne, nærmere bestemt adelen, kirken og domstolen. NRK TV viste innslag fra oppsetningen i kulturmagasinet Teaterspeilet i januar 1969, og rapporterte at anmelderne blant annet karakteriserte premieren som «en stor og løfterik begivenhet».
Fra 1980-åra kommer en mørkere tone inn i diktene. Sjukdom og død kommer inn som et motiv, og tidligere motiver som barndommen og kjærligheten får innslag av sorg og krise. Nå skildres gjerne den kjærligheten som er forbi.
I sin essayistikk og også i de to romanene De utydelige og Titanene utfoldte han en kulturkritisk virksomhet, der han like gjerne angrep politiseringa av kunsten på 1970-tallet som sosialdemokratiets plan- og formyndersamfunn.
I mai 2001 ble Mehren utnevnt til ridder av St. Olavs orden, men takket nei til utnevnelsen. Han var en av ytterst få som gjorde sitt avslag offentlig kjent, og ønsket ikke å begrunne avslaget overfor pressen.
Flavius Orestes
Flavius Orestes (født ca 430, død 28. august 476 ved Piacenza) var en romersk-germansk general og statsmann. Han var ikke formelt romersk keiser, men utøvet de facto keiserlig myndighet 475-476.
Bakgrunn
Flavius Orestes var av aristokratisk bakgrunn fra Pannonia Savia, og var sannsynligvis tildels av germansk avstamning. Han var sønn av Tatulus, en hedning, og svigersønn til Romulus som tjenestegjorde som comes i Vestromerriket.
Karriere
Etter at Pannonia ble avstått til hunnerkongen Attila, tjenestegjorde han i en tid ved Attilas hoff. Der ble han etterhvert sekretær (notarius) i 449 og 452 - dette var en ledende stilling. I 449 ble Orestes to ganger sendt av Attila til Konstantinopel som sendemann til keiserTheodosius II.
Stein Mehren
Billedkunstner
Han debuterte som billedkunstner i 1993 med malerier utstilt i Galleri Haaken i Oslo, og utga også flere bøker der dikt og bilder ble stilt sammen, for eksempel Kjærlighetsdikt (1997).
Flavius Orestes
Karriere
Etter hunnerikets sammenbrudd reiste Orestes til Italia hvor han gjorde karriere i hæren. I 475 ble han utnevnt til magister militum av den vestromerske keiseren, Julius Nepos, men viste seg snart å være heller lite lojal. 28. august samme år tok Orestes kontroll over Vestromerrikets hovedstad, Ravenna (i praksis hadde denne byen fungert som hovedstad siden 402). Julius Nepos flyktet til Dalmatia. Der skulle han fortsette sitt styre til han ble snikmyrdet i 480.
Orestes valgte å innsette sin tolv år sønn Romulus Augustus («Augustulus») til keiser. Orestes, som var selv av blandet herkomst mens hans kone var romersk, håpet kanskje at Romulus skulle være mer aksepterbar. Romulus ble ikke anerkjent av den østromerske keiseren Zenon, og siden Julius Nepos fortsatt kontrollerte Dalmatia var Orestes’ myndighet i praksis begrenset til Italia. Uansett skulle ikke Orestes’ herredømme vare lenge, han fikk snart problemer med hæren. Økonomien var dårlig og soldatene ønsket betaling i form av landjord. Dette var utenlandske («barbariske») hjelpetropper - en regulær romersk hær eksisterte på dette tidspunkt i praksis ikke i noen nevneverdig grad. Orestes nektet å la disse soldatene få landjord i Italia, og hæren gjorde opprør ledet av den germanske hærføreren Odovakar.
Aceguá (Uruguay)
Aceguá (tupí-guaraní: «hvilested» ) er en by i Cerro Largo-departementet i det østlige Uruguay.