cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseon
De seks martyrministre
Etter kong Sejongs død i 1450 ble hans sønn Munjong kronet og fikk jobben med å føre farens arv videre. Men alt i 1452 døde han. Hans 12 år gamle sønn, Danjong ble ny konge, noe hans onkel Sejo visste å utnytte. Onkelen tok kontroll over regjeringen og etter tre år avsatte han likegodt nevøen og kronet seg selv til den sjuende Joseon-kongen i 1455. I 1456 sørget kong Sejo for å drepe seks ministre mistenkt for å ha planlagt et attentat mot kongen med det mål å få Danjong tilbake til trona. Sejo drepte også Danjong selv, i palasset i Yeongwol, dit han var sendt i indre eksil. Til tross for at han hadde rappet trona fra sin unge nevø, viste Sejo seg som en minst like god monark som Taejong. Han styrket landets administrative system, blant annet med folketellinger, og et system for raskere å kunne mobilisere soldater. Han innførte landreformer for å bedre økonomien og oppfordret til publisering av bøker. Men vikstigst var at han fullførte en kode for statsadministrasjonen, som ble en hjørnestein for kongedømmets statsmakt og sørget for den første formen for en skreven konstitusjonell lov i Korea.
Etter Sejo ble hans svakere sønn Yejong ny konge, men han døde etter to år i 1469, og Yejongs nevø, Seongjong tok over. I hans regjeringstid utviklet den nasjonale økonomien seg og en fikk framveksten av neokonfucianske lærde innenfor Sarimtradisjonen. Disse ble oppmuntret av Seongjong til å delta i politiske diskusjoner. Han etablerte Hongmungwan, det kongelige biblioteket og et råd med konfucianske lærde, som han benyttet for å diskutere filosofi og regjeringens politikk. Han bidro til en kulturell gullalder som brakte han på nivå med kong Sejongs regjeringstid, ved å publisere flere bøker om blant annet geografi og etikk. Han sendte også militære styrker mot landets nordlige grense for å stanse jursjenerne og stabilisere grenseområdet.
Forfølgelse av lærde
Seongjongs sønn Yeonsangun blir ofte ansett som den verste tyrannen av alle monarkene i Korea, først og fremst som en følge av forfølgelsen av de boklærde mellom 1498 og 1506. Han ble mentalt forstyrret etter at han fikk vite at hans biologiske mor ikke var dronning Jung-hyeon, men den nå avsatte dronning Yoon. Yoon ble tvunget til å drikke gift etter å ha forgiftet en av Seongjongs konkubiner i sjalusi, og etterlot et kloremerke i Seongjongs ansikt.
Da han ble vist et tøystykke angivelig stenket med morens blod, som følge av oppkast etter giftdrikkingen, slo han ihjel to av Seongjongs konkubiner som hadde anklaget Yoon og dyttet stordronning Insu, som deretter døde. Han henrettet regjeringsmedlemmer som hadde støttet Yoons død sammen med deres familier. Han henrettet også Sarimlærde for å skrive fraser kritiske til hvordan Sejos karret til seg den koreanske trona. Han arresterte tusen kvinner fra landet rundt som ble tvunget til nå tjene som palassunderholdere og gjorde det kongelige universitetet, Seonggyungwan, til en personlig forlystelsesarena. Han avskaffet det rådgivende organet som var ment å utøve kritikk mot uanstendige handlinger og politikk fra kongens side, foruten Hongmungwan. Han bannlyste bruken av hangul etter at noen innbyggere hadde kritisert kongen med plakater skrevet på hangul. Etter 12 år med vanstyre ble han til slutt avsatt i et kupp, som gav hans halvbror Jungjong trona i 1506.
Jungjong var en svak konge som en følge av foranledningen til at han i hele tatt ble konge. Men hans regjeringstid var en periode med omfattende reformer ledet av hans minister Jo Gwang-jo, en karismatisk leder for Sarim-skolen. Han etablerte et lokalt selvstyre (Hyang'yak) for å styrke den lokale autonomien og samfunnsånden blant innbyggerne, forsøkte å redusere gapet mellom rik og fattig ved hjelp av landreformer som fordelte landarealet mer rettferdig og begrenset areal og antall slaver en person kunne eie, han offentliggjorde konfusianske skrifter på lokale dialekter og forsøkte å redusere størrelsen på statsapparatet ved å redusere antall byråkrater.
Ifølge Kongedømmet Joseons annaler ble det sagt at ingen myndighetspersoner turde å motta bestikkelser eller utnytte sin stilling i denne perioden, fordi kongen tok loven svært alvorlig. De radikale reformene ble godt mottatt blant innbyggerne, men ble motarbeidet av konservative myndighetspersoner som hjalp Jungjong til trona. De la planer for å få Jungjong til å tvile på Jos lojalitet ved å skrive «Jo vil bli konge» (주초위왕, 走肖爲王) med honning på blad så larvene skulle etterlate den samme frasen som en slags overnaturlig manifestasjon. Jo Gwang-jo ble henrettet og de fleste reformene døde med han, og en fikk en ny periode med forfølgelse av de lærde i 1519. De neste 50 årene var hoffet herjet av blodige og kaotiske stridigheter, mellom fraksjoner som støttet rivaliserende prinser og ektefeller. Inngifte i kongefamilien fikk betydelig makt og bidro til at korrupsjonen florerte.
Maktkamp
Sarimfraksjonen, som tapte flere politiske kamper under Yeonsangun, Jungjong og Myeongjong økte innflytelsen over regjeringen i Seonjos kongeperiode, men ble raskt splittet i en østlig og en vestlig fraksjon, der den østre fraksjonen igjen ble splittet i en nordlig og en sørlig fraksjon. Den vestlige fraksjonen ble også splittet i to fraksjoner for henholdsvis ny og gammel tradisjon. Maktforskyvninger mellom disse gruppene ble ofte etterfulgt av beskyldninger om forræderi og blodige feider, som igjen førte til hevnaksjoner etter hvert som regimet stadig fikk nye konger.
Et eksempel er forræderisaken i 1589 (기축옥사), der et medlem av den østlige fraksjonen, Jeong Yeo-rip, ble beskyldt for å konspirere med den hensikt å starte et opprør. Jeong hadde etablert en gruppe støttespillere som også fikk militær trening for å kjempe mot japanske banditter. Det hersker fremdeles usikkerhet knyttet til formålet med gruppen, som reflekterte et ønske om et klasseløst samfunn som spredte seg i Honamregionen. Lederen for den vestlige fraksjonen, Jeong Cheol, ledet etterforskningen og benyttet hendelsen til å forfølge alle medlemmer av den østlige fraksjonen som hadde hatt det minste med Jeong å gjøre. Til slutt var over 1000 mennesker drept eller sendt i eksil.
Japanske invasjoner
Gjennom den koreanske historien, var det stadige piratangrep både på land og sjø. Den eneste begrunnelsen for Korea å ha sin egen marine var å sikre sjøverts handel mot wokoupirater. Den koreanske marinen slo tilbake piratangrep ved å benytte en avansert form for krutt-teknologi, blant annet kanoner med brannpiler; singijeon som ble skutt ut fra en hwacha.
Under de japanske invasjonene av Korea mellom 1592 og 1598, planla den japanske krigsherren Toyotomi Hideyoshi angrepet på Ming-Kina ved hjelp av portugisiske pistoler. Han invaderte Korea med sine daimyō og deres tropper i 1592 og 1597, og planla å bruke Korea som et springbrett for angrepet mot Kina. Kongedømmet Joseons hoff var splittet og kunne ikke mønstre motstand mot de japanske angriperne, de diplomatiske framstøtene mislyktes og bidro samlet sett til Joseon-rikets elendige forbredelser. Japanernes bruk av europeiske skytevåpen førte til at det meste av den sørlige delen av Koreahalvøya ble okkupert i løpet av få måneder, og både Hanseong (dagens Seoul) og Pyongyang ble besatt.
Lokal motstand, deriblant geriljakrig sakket farten på de japanske styrkene, og invasjonen stanset helt opp etter at admiral I Sun-sin ødela den japanske invasjonsflåten. Korea fikk kontroll over skipsleiene rundt halvøya noe som var ødeleggende for de japanske forsyningslinjene. Ming-Kina intervenerte dessuten på Koreas side ved på sende en enorm styrke i 1593 som sammen med koreanske soldater drev japanske soldater tilbake.
Mandsjuinvasjonene
Etter krigen lå Koreahalvøya ødelagt tilbake. Samtidig samlet høvding Nurhaci (regjerte 1583–1626) hos jianzhoujursjenerne alle de jursjenske stammene i Mandsjuria til en sterk koalisjon, som hans sønn Hung Taiji (regjerte 1626-–1643) omsider skulle kalle for «Mandsjuer». Etter at han erklærte «De sju anklagene» mot Ming-Kina i 1618, var det flere militære trefninger mellom Nurhaci og Ming-Kina. Ved behov bad Nurhaci om hjelp fra kong Gwanghaegun (regjerte 1608–1623), noe som satte Joseon-Korea i en vanskelig posisjon, fordi Ming-hoffet også bad Joseon-Korea om militær assistanse. Joseon-kongen forsøkte å være upartisk, men de fleste av hans embedsmenn gikk imot han for ikke å støtte Ming, som hadde berget Korea under Hideyoshis invasjoner noen tiår tidligere.
I 1623 ble kong Gwanghaegun avsatt av den vestlige fraksjonen og sendt i indre eksil, først på Ganghwa, deretter på Jeju der han døde i 1641. Kong Injo (regjerte 1623–1649) besteg trona og forviste Gwanghaeguns støttespillere. Han gjorde om på den tidligere kongens utenrikspolitikk, og den nye kongen nektet støtte Ming åpent, men et opprør ledet av general Yi Gwal i 1624 ødela Joseon-Koreas forsvar mot nord. Selv etter at opprøret var slått ned, måtte kong Injo avse soldater til hovedstaden for å sikre stabilitet, med den følge av færre soldater ble tilbake i nord for å beskytte grensa.
I 1627 gikk en jursjensk hær på 30.000 soldater ledet av Nurhacis nevø, Amin over Joseon-Koreas grense og ødela det nordlige forsvaret. Etter et raskt felttog assistert av nordlige yangban som hadde støttet kong Gwanghaegun, tvang jursjenerne på Joseon-Korea en traktat der en måtte akseptere «broderlige relasjoner» med den jursjenske staten. Fordi kong Injo holdt fast ved hans anti-mandsju politikk, sendte Qing-Kinas hersker Hong Taiji en straffeekspedisjon på 120.000 soldater til Joseon i 1636. Kong Injo ble tvunget til å avslutte relasjonene til Ming og akseptere Qings suzerenitet i stedet. Injos etterfølger, kong Hyojong (regjerte 1649–1659), forsøkte å etablere en hær for å jage fienden av gårde og redde Kina fra mandsjurene, men lyktes ikke.
Til tross for at Joseon-Korea hadde blitt en tributtstat til Qing, fryktet Joseonlederne og landets intellektuelle mer for å bli erobret av mandsjurene, som de anså som barbarer. Lenge etter at Joseon hadde underkastet seg Qing, fortsatte hoffet og landets lærde å bruke Ming-perioder, som da en lærd skrev 1861 som «det 234 året etter Chongzhen»."
Korea ble stadig mer isolasjonistisk. Kongene forsøkte å begrense kontakten med andre land.
Det senere Joseon
Etter invasjonene fra Japan og Mandsjuria opplevde Joseon en relativt fredelig periode som varte i 200 år. En fikk den konfucianske sosialreformen Silhak (praktisk læring). Tidligere Silhak-lærde arbeidet for en betydelig reform av eksamenene for statstjenestemenn, skattleggingen, naturvitenskap og utvikling av landbruket med ny landbruksteknologi. De mente at en skulle reetablere samfunnsstrukturen etter at den var svært ødelagt etter flere invasjoner. Under ledelse av kong Hyeonjongs sjefsminister, Kim Yuk, ble reformene implementert, og de viste seg å gi betydelige fordeler, både for inntektene til statskassa, men også for de fleste bøndene.
Kongene Sukjong og hans sønn Yeongjo forsøkte å løse problemene som var skapt av at enkelte av hoffets fraksjoner fikk mer makt enn de andre. Det ble derfor gjennomført en svært streng politikk der ingen ble favorisert og alle likebehandlet. Personer ble rekruttert til statsforvaltningen uavhengig av hvilken politisk fløy de tilhørte.
Kong Yeongjo og kong Jeongjo ledet Joseon-Koreas renessanse. Yeongjos barnebarn, Jeongjo, gjennomførte flere reformer i hans regjeringstid, det best kjente er kanskje etableringen av det kongelige biblioteket Kyujanggak, i et forsøk på å bedre den kulturelle og politiske posisjonen til Joseon. Kong Jeongjo ledet dessuten flere sosiale initiativ og åpnet statsapparatet for personer som normalt ville ha blitt oversett på grunn av deres sosiale status og posisjon. Kong Jeongjo hadde støtte fra mange av de Silhak-lærde. Under Jeongjo utviklet Joseon-Korea seg innenfor populærkultur. De Silhak-lærde oppmuntret til at staten skulle reflektere dens innbyggeres tradisjoner og livsstil, og etablerte studier innenfor koreansk historie, geografi, epigrafikk og språk.
Nedgangen
I 1863 ble kong Gojong koreansk monark. Hans far, regent Heungseon Daewongun, styrte på hans vegne inntil Gojong selv ble voksen. På midten av 1860-tallet var regenten i ledelsen for de som ønsket isolasjonisme, og ledet også forfølgelse av koreanere som hadde konvertert til katolisismen, og katolske misjonærer som hadde brakt religionen til Korea. Politikken førte til det franske angrepet på Korea i 1866. De tidligste årene i Gojongs regjeringstid, ble det ødelagte kongepalasset Gyeongbokgung gjenoppbygd og ferdigstilt i 1867. Under Heungseon Daewongun mistet den politiske fløyen ledet av Andong Kim-klanen all makt. I 1871 støtte koreanske og amerikanske marinefartøyer sammen etter General Sherman hendelsen i 1866.
I 1873 inntok kong Gojong kongetrona, etter at han hadde blitt gammel nok, og etter at Heungseon Daewongun trakk seg. Den kommende dronning Min (senere Keiserinne Myeongseong) tok kontroll over hennes hoff, og sørget for å gi familiemedlemmer dominerende posisjoner.
Japan hadde etter Meijirestaurasjonen fått tilgang på vestlig våpenteknologi, og kunne derfor tvinge Joseon-Korea til å inngå den påtvugne Ganghwatraktaten i 1876. Denne tvang Korea til å åpne tre havnebyer for handel, og gav samtidig japanere ekstraterritoriell status. Port Hamilton ble okkupert av den britiske marine i 1885.
Mange koreanere foraktet Japan og annen utenlandsk innflytelse over landet, og den korrupte og undertrykkende kongemakten. I 1894 startet en koreansk religiøs sekt (Donghak) et opprør som ble kjent som Donghakopprøret. Dette var et i hovedsak bondeopprør der bondeleder Jeon Bong-jun tok kontroll over styrkene til den lokale hersker Jo Byong-gap i slaget ved Go-bu 11. januar 1894. Etter kampene ble Jos eiendommer delt ut til bøndene. I mai hadde bondehæren nådd Jeonju, og Joseon-regjeringen bad Qing-Kina om assiatanse for å slå ned opprøret. Qing sendte 3000 soldater som fikk opprørerne til å forhandle om en våpenhvile. Japan så på Qing-Kinas inngripen som en trussel og sendte 8000 soldater til Korea, som erobret kongepalasset i Seoul og innsatte en pro-japansk regjering 8. juni 1894, som igjen bad japanerne om å fordrive de kinesiske styrkene. Dette førte raskt til utbruddet av første kinesisk-japanske krig (1894–1895) mellom Kina og Japan, en krig som i hovedsak foregikk på koreansk territorium.
Keiserinne Myeongseong forsøkte å svare på den japanske intervensjonen i Korea, og vurderte å henvende seg til Russland eller Kina for støtte. I 1895 ble Myeongseong (referert til som «dronning Min») ) drept i et japansk attentat. Den japanske minister i Korea, Miura Goro, planla og ledet gjennomføringen av attentatet. En gruppe japanske agenter gikk sammen med Hullyeondaehæren inn i kongepalasset Gyeongbokgung i Seoul. Dette var allerede under japansk kontroll. Først drepte de keiserinne Myeongseong, deretter lemlestet de kroppen hennes i palassets nordfløy.
I en serie manøvreringer og motmanøvreringer klarte Japan å slå den russiske flåten ved Slaget om Port Arthur i 1905. Etter at den Den russisk-japanske krig ble avsluttet ved Portsmouth-traktaten, lå veien åpen for Japan til å ta kontrollen over Korea. Etter at Korea ble påtvunget Eulsatraktaten i 1905, ble landet et japansk protektorat. Itō Hirobumi ble den første japanske generalresident i Korea, men ble senere drept av den koreanske uavhengighetsaktivisten An Jung-geun i 1909 ved jernbanestasjonen i Harbin. Tross koreansk motstand ble Korea annektert gjennom den påtvugne annekteringstraktaten i 1910.
Styresmakt
Joseon-Korea var et sterkt sentralisert monarki og neokonfuciansk byråkrati som beskrevet i Gyeongguk daejeon, en slags koreansk konstitusjon.
Kongen
Kongen hadde absolutt autoritet, men kongens faktiske makt varierte avhengig av de rådende politiske forholdene. Han var bundet av tradisjoner, tidligere kongers beslutninger, Gyeongguk daejeon og konfuciansk lære. Kongen forlangte absolutt lijalitet fra sine embedsmenn og undersåtter, men embedsmennene var forventet å rettlede kongen mot den rette vei i fall en mente at han var i ferd med å gjøre noe dumt eller galt. Naturkatastrofer ble ansett å kunne på grunn av kongens feil, og Joseon-kongene var derfor ekstra oppmerksomme når disse skjedde. Ved tørke eller andre katastrofer som ofte gjentok seg, aksepterte kongen ofte kritikk fra både embedsmenn og fra innbyggerne, og uansett hva de måtte si eller skrive ville de være beskyttet mot straffeforfølgelse etter loven, men også her fantes det noen få unntak.
Embedsmenn
Embedsmennene ble rangert i ni nivåer, hvert nivå delt i et senior og ett juniornivå. Rangeringen gikk derfor fra første nivå senior (정1품, 正一品) ned til niende nivå junior (종9품, 從九品). Nivåplassering ble oppnådd gjennom alder og forfremmelse eller gjennom kongelig dekret basert på en statseksamen eller anbefaling. Embedsmennene bar i henhold til Gyeongguk daejeon på første, andre og tredje nivå røde kapper, til og med sjette nivå blå, og de laveste grønne kapper. En embedsmanns stilling gav ofte en yangbanstatus, adelig tittel som kunne arves i tre generasjoner. For å få en slik tittel, måtte en gjennomgå en rekke gwageoeksamener. Disse fantes i tre varianter, litterær, militær og diverse, der den litterære eksamenen var den mest prestisjefylte. Mange av nøkkelpostene, inkludert alle i de tre Samsa-kontorene, var bare åpen for kandidater med litterær eksamen.
Den litterære eksamen var firedelt, og en måtte bestå alle for å bli en embedsmann. Et kull på 33 kandidater måtte ta den siste eksamen foran kongen. Kandidaten med best resultat ble plassert som junior i sjette nivå. De to med nest beste resultat ble plassert som junior i sjuende nivå. De neste sju kandidatene ble plassert som junior i åttende nivå, mens de siste 23 ble plassert i niende nivå som juniorer, den laveste av de 18 rangeringene.
Embedsmenn på første senior og juniornivå, samt andre seniornivå ble tittullert med «dae-gam» (대감, 大監), mens andre junior og tredje senior ble tittulert «yeong-gam» (영감, 令監). De rød-kledde ble ofte kalt for «dangsanggwan» (당상관, 堂上官), og tok del i beslutningsprosessen ved å delta på møter å kongens råd. De øvrige ble kalt for «danghagwan» (당하관, 堂下官).
Statsråd
Joseons statsråd (Uijeongbu, 의정부, 議政府) var landets øverste forsamling, men dets makt og myndighet sank etter hvert. Forsamlingens leder (Yeonguijeong, 영의정, 領議政), venstre statsrådleder (Jwauijeong, 좌의정, 左議政), og høyre statsrådleder (Uuijeong, 우의정, 右議政) var de øverste embedsmenn i Joseon-Korea. De tre ble assistert av en venstre minister (Jwachanseong, 좌찬성, 左贊成) og en høyre minister (Uichangseong, 우찬성, 右贊成), og deretter funghte sju lavere embedsmenn. Statsrådets makt var omvendt proporsjonal med kongens. Det var perioder der det hadde i direkte kontroll over Joseons seks departement, det øverste utøvende organet i kongedømmets maktapparat, men hadde i det alminnelige bare en rådgivende rolle overfor en sterkere konge. Embedsmennene kunne besette flere stillinger samtidig.
Seks ministre
Joseons seks departement (Yukjo, 육조, 六曹) var den øverste utøvende makt i kongedømmet, bortsett fra kongen. Hver minister (Panseo, 판서, 判書) var i rang nummer tre etter statsrådets ledere og assistenter, og hadde alle en viseminister (Champan, 참판, 參判), på samme nivå. Av de seks ministrene var det en med høyere rang ennde andre; ministeren med ansvar for personell. Ettersom statsrådets makt falt over årene, ble personellministeren ofte de facto leder av de øvrige ministrene. De seks ministerposisjonene, rangert etter viktigtet:
Tre kontorer
Joseons tre kontorer, eller Samsa (삼사), er et fellesnavn for de tre organisasjonene som funksjonerte som de viktigste organene for trykking, samt for kongens og embedsmennenes finanser og balanse. Systemet ble laget etter det tilsvarende kinesiske systemets mal, men hadde en mer framtredende rolle i Joseon-Korea, sammenlignet med Kina. I rollen som ansvarlig for trykking, hadde en ikke som oppgave å bestemme eller implementere politikk, men hadde en innflytelsesrik rolle i den løpende debatten.
Embedsmennene som tjenestegjorde i de tre organisasjonene var ofte yngere og med lavere status enn andre embedsmenn, men hadde til gjengjeld et sterkt akademisk rykte, og nøt godt av privilegier og prestisje (for eksempel kunne de som drev med sensur drikke alkohol i arbeidstiden, fordi de også skulle kritisere kongen). For å bli utnevnt, gikk en grundigere gjennom kandidatens karakter og familiebakgrunn. Den raskeste veien til høyere posisjoner i systemet, var via Samsa-organene, og det var stort sett alltid herfra en rekrutterte medlemmer til statsrådet.
De tre organene var:
Mens hovedfokus for kontoret til generalinspektøren er embedsmenn og kontoret for sensur er kongen, utførte de to kontorene ofte hverandres oppgaver. Sammen ble de kalt for Yangsa (양사) som direkte oversatt betyr «begge kontorene», og samarbeidet ofte, særlig i tilfeller hvor en forsøkte å reversere kongens beslutninger.
Andre embedsmenn
Blant det øvrige embedsverket var:
Sosial og befolkningsstruktur
Det hersker stor usikkerhet til befolkningsmegden i Joseon-Korea. Myndighetenes egne arkiver teller husholdninger, men anses som upålitelige. Et moderne estimat gir 6 millioner innbyggere ved starten på år 1392, med varierende vekst fram til 18 millioner i 1750. Mellom 1810 og 1850, falt befolkningen med vel 10 prosent og forble deretter stabilt. Før innføringen av moderne medisin av Keiserdømmet Korea tidlig på 1900-tallet, var gjennomsnittlig levealder for koreanske menn 24 år og for kvinner 26 år.
Joseon-Korea etablerte et sentralisert administrativt system da kong Taejong i 1399 avviklet Dopyeong til fordel for Joseons statsråd, kontrollert av konfucianske lærde (Yangban). Mot slutten av 1700-tallet hadde yangban skaffet seg de fleste fordelene som ble aristokratiet til del, med unntak av statusen som kom av families posisjon, gwageoeksamnene for konfuciansk lære og den sivile statsadministrasjonen. Men yangban-posisjonen var bare delvis arvelig. Dersom en arving ikke klarte å bli embedsmann i tredje generasjon etter en yangban, mistet hele familien sin yangban-status. Som oftest måtte en gjennom flere gwageoeksamener (en måtte bestå en lavere todelt eksamen (소과) for å kvalifisere seg til en høyere todelt eksamen, som alle måtte bestås for å bli embedsmann.
Mellom 30 og 40 prosent  av befolkningen var slaver (nobi), lavstatus (cheonmin) eller de uberørbare lavkastene (baekjeong). Slaveri var arvelig, såvel som en form for pålagt straff. Slaver kunne både være eid av myndighetene, og av private slaveeiere. Myndighetene gav av og til slaver til innbyggere med høyere rang. Privateide slaver kunne arves som personlig eiendom. Dersom avlingene slo feil, kunne mange innenfor sangminklassen frivillig bli slaver for å overleve. Slaver både kunne eie og hadde som oftest egen eiendom. Private slaver kunne kjøpe seg fri.
Mange av den gjenværende befolkningen på rundt 40-50 prosent var bønder, men nyere forskning har reist spørsmål omkring størrelsen på andre koreanske klasser og grupper; handelsmenn, lokale embedsmenn, lavere deltidsansatte (chungin), håndverkere og arbeidere, tekstilarbeidere og lignende. Gitt befolkningens størrelse, kan det være at en person hadde flere roller i flere klasser. Det meste av landbruket var kommersielt og ikke for egen overlevelse. I tillegg til at det gav ekstra inntekter, var det å kunne et håndverk nødvendig for å unngå de verste effektene av det tungrodde og ofte korrupte skattesystemet i landbruket.
Sent i Joseons historie tok konfucianske idealer vedrørende eiendom og «filial pietet» gradvis over, og var sterkt forbundet med det komplekse sosiale hirearkiet. Tidlig på 1700-tallet klaget sosialkritikeren Yi Junghwan (1690–1756) sarkastisk at «folk har en tendens til å få en liten omgangskrets med de mange ulike graderingene og rangeringene som deler opp befolkningen».
Men, som Yi skrev, de uformelle sosiale forskjellene i det tidligere Joseon, ble styrket av lovlig distriminering, som for eksempel overflødighetslovgivningen, som regulerte kleskoden til de ulike sosiale gruppene, og lover som begrenset arv og kvinners eiendomsrett.
Lovene ble trolig innført på grunn av den økende sosiale mobiliteten, særlig i det velstående hundreåret som startet rundt 1710. Kongedømmet Joseons opprinnelige sosiale hierarki ble arvet fra Kongedømmet Goryeo. Mellom 1300 og 1500-tallet var hierarkiet strengt og stabilt. Og fordi de økonomiske mulighetene til å endre sin status var svært begrenset, var det ikke nødvendig med en egen lov.
Mot slutten av 1600-1800-tallet oppstod nye sosiale grupper, og det gamle klassesystemet ble svært svekket. Særlig i regionen Daegu der yangban-klassen i 1858 utgjorde 70 prosent av befolkningen.
I 1801 ble alle de stateside slavene frigitt, og dette innebar også aviklingen av slaveriet som system gjennom det neste hundreåret. Gaboreformen i 1894 inneholdt en sosialplan som avviklet slaveriet i sin helhet.
Kultur
Joseon representerte to perioder med sterk kulturell vekst. Joseonkulturen utviklet den koreanske teseremonien, koreanske hager og omfattende historiske bokverker. Kongefamilien sørget også for å få bygd flere festninger og palasser.
Klær
I Joseon ble kvinnenes jeogori gradvis mer tettsittende og kortere. På 1500-tallet var jeogrien posete og rakk til nedenfor livet, men mot slutten av kongedømmet på 1800-tallet var den kortet ned til under brystene, som nå ble dekket med klesstykket heoritti. Mot slutten av 1800-tallet introduserte Heungseon Daewongun den mandsjuinspirerte jakka magoja, som i nyere tid også brukes sammen med folkedrakta hanbok.
Chima var et langt skjørt, mens jeogorien var kort og tettsittende mot slutten av Joseon-perioden. Skjørtets fylde ble uthevet rundt hoftene. Flere typer undertøy ble benyttet under chima, som darisokgot, soksokgot, dansokgot og gojengi for å oppnå den ønskede siluetten. Fordi jeogorien var så kort, ble et naturlig å vise heoritti (eller «heorimari») som fungerte som et korsett.
Overklassen brukte hanbok av tettvevd nettelduk laget av rami, eller andre høykvalitetsstoffer som var tettvevd, eller av silke. Folk flest ble begrenset av loven og av ressurstilgangen til å i beste fall bruke bomull. Overklassen bar klær med varierende farger, men sterke farger ble vanligvis brukt av barn og jenter, mens mindre fargerike klær ble benyttet av middelaldrende menn og kvinner. Folk flest kunne til spesielle anledninger bruke svake farger, for eksempel rosa, svakt grønn, grå eller trekull-fargede klær. Når koreanere gikk utendørs brukte de yttertøyet durumagi, som nådde til knærne.
Kunst
I midt-perioden i Joseon beveget maleteknikkene seg mot mer realisme. En nasjonal malestil av landskaper kalt for «sann utsikt» startet, og beveget seg fra den tradisjonelle kinesiske stilen med idealiserte generelle landskap til bestemte steder som ble korrekt gjengitt. Stilen var ikke fotografisk, men akademisk nok til at den ble etablert og støttet som en standardisert koreansk malestil.
Midt, og den sene Joseon-perioden var en gullalder for koreansk malekunst. Den falt sammen med sjokket over kollapsen til Ming-Kina, Masju-herskernes økte innflytelse på Kina og kravet overfor de koreanske kunstnerne om å etablere en ny koreansk malestil. På denne tiden hadde ikke lenger Kina lenger overlegen innflytelse over koreansk kunst, som heretter fant sin egen vei, og fikk sine egne særtrekk sammenlignet med tradisjonell kinesisk malekunst.
Keramikk var en populær kunstform i Joseon-Korea. Eksempler på keramikk-kunst inkluderer hvit porselen, ufarget eller dekokert med kobolt, eller underglasur i kobberrød, blå eller med jern. Keramikk fra Joseon avviker fra tilsvarende i andre perioder fordi kunstnerne arbeidet ut fra at hver gjenstand skulle ha sin egen personlige stil.
Porselen ble opprinnelig innført til Korea som en gave fra den kinesiske Xuande-keiseren til Joseon-hoffet. Den første kobolten som ble benyttet av koreanske kunstnere ble importert fra Kina. I 1463 ble det oppdaget koboltkilder i Korea, men denne var av så dårlig kvalitet at en heller foretrakk den dyrere importerte kobolten. Dette i motsetning til det nøysomme neokonfucianske levesettet.
Porselensartifakter malt med blå underglasur er et annet eksempel på populære gjenstander i denne perioden. Mange av disse ble malt av hoff-malere ansatt av kongefamilien. Dekorering av keramikk tok i denne perioden over som den dominerende og mest utbredte kunstformen, over landskapsmaling.
Porselen ble også dekorert med jern, og gjaldt i hovedsak store krukker og tilsvarende gjenstander.
Arkitektur
Joseon-arkitekturen deles i all hovedsak Ii tre deler, tidlig, midt og sen periode, lik tilsvarende for landets øvrige kulturelle og kunstneriske utvikling. I den tidlige perioden utviklet arkitekturen seg med bakgrunn i arven fra de tidligere kongedømmene formet etter de konfucianske prinsippene som erstattet de buddhistiske.
Tross den konfucianske innflytelsen ble tidligere tiders aristokratiske smak erstattet med usofistikerte, enkle og nøysomme linjer med normale kvaliteter. Koreansk arkitektur utviklet seg med sin unike vilje til å vise periodens ideer og verdier.
Brakettsystemer
Et brakettsystem ble benyttet i de viktigste bygningene på et bestemt område. Det kolonnelignende brakettsystemet og et eklektisk brakettsystemsom betsår av arkitektoniske elementer fra både kolonne og kolonnelignende systemer, ble benyttet for templer og andre viktige bygninger. Brakettsystemene var både strukturelt og visuelt viktige deler av bygningene, og ble utviklet for å følge en strukturell funksjon og vise den unike skjønnheten i koreansk arkiteuktur.
Dekorative elementer
Arkitektoniske ornamenter og deres symbolske konnotonasjon varierte i utforming. Arkitekter utviste en sterk vilje til å skape en nasjonal form for arkitektur, og forsøkte å bruke dekorative elementer av alle slag. Dette skapte en arkitektonisk kontrast med sterk variasjon av farger, enkelhet og kompleksitet. Dette arkitektoniske uttrykket i den senere perioden kan minne om de vestlige stilene barokken og rokokko.
Dancheong er en tradisjonell koreansk fargedekorasjon malt på bade sekulære og religiøse trebygninger, ofte i sterke farger med komplekse kombinasjoner på tak og møner.
Vitenskap og teknologi
Joseon-Koreas viktigste vitenskapelige periode var under Sejong den store. Sejongs nye politikk var å gi folk med lavstatus, som for eksempel Jang Yeong-sil, anledning til å arbeide for staten. Jang bygde som ung maskiner for å gjøre ulike arbeidsoppgaver enklere, og han overså bygging av bade akvedukter og kanaler. Jang ble til slutt gitt mulighet for å bo i kongens residens, der han ledet en gruppe vitenskapsmenn.
En medisiner i hoffet, Heo Jun, skrev flere tekster, det viktigste Dongui Bogam, som ofte refereres til som grunnlaget for den tradisjonelle koreanske medisinen. Arbeidet ble spredt til Kina og Japan, der det fremdeles anses som en av klassikerne i tradisjonell østlig medisin.
Høydepunktet innen koreansk astronomi var i Joseon-perioden, da vitenskapsmenn som Jang utviklet apparat som en globus som viste posisjonen til sola, månen og stjernene. Senere globuser (Gyupyo, 규표) ble utviklet tilpasset årstidene.
Høydepunktet innenfor astrolomi og kalenderutvikling under Sejong var Chiljeongsan (1442), som inneholdt kalkulasjoner for kursen til sju himmelobjekter, fem synlige planeter, månen og sola. Dette gjorde det mulig for andre vitenskapsmenn å kalkulere og forutse alle de store himmelfenomenene, så som solformørkelser. Honcheonsigye er en astronomisk klokke utviklet av Song I-yeong i 1669. Klokka har en armillarsfære med en diameter på 40 cm. Sfæren er aktivert av en klokkemekanisme, som viser posisjonen til himmelobjekter til en gitt tid.
Kangnido er et koreanskutviklet verdenskart fra 1402 av Kim Sa-hyeong (김사형, 金士衡), Yi Mu (이무, 李茂) og Yi Hoe (이회, 李撓). Kartet ble utviklet i kong Taejongs andre år som konge, og ble laget ved å kombinere kinesiske, koreanske og japanske kart.
Den første skuddsikre vesten, Myunjebaegab, ble utviklet i Joseon-Korea på 1860-tallet kort tid etter det franske angrepet på Korea i 1866. Heungseon Daewongun beordret utviklingen av et skuddsikkert panser på grunn av den økte trusselen fra vestlige armeer. Kim Gi-du og Gang Yun fant ut at bomull kunne beskytte mot kuler om det var tykt nok. Kim og Gangs vest bestod av 30 lag med bomull. Vestene ble benyttet da USA angrep Korea under angrepet på Ganghwa i 1871. Den amerikanske styrken klarte å få tak på en vest, brakte den hjem til USA der den ble utstilt på Smithsonian American Art Museum fram til 2007, da vesten ble sendt tilbake til Sør-Korea.
Næringsliv
I Goryeo-Korea eksisterte det handel mellom Korea og arabiske nasjoner, Japan, Kina og Mansjuria. Koreanske handelsfolk tilbød brokade, smykker, ginseng, silke og porselen. Kongedømmet Joseon antok konfucianisme som statsreligion ved århundreskiftet 1300-1400, og en del av det buddhistiske tankegodset ble fjernet. Porselen ble erstattet av hvit baekjaporselen, som ikke var like etterspurt i Kina og i arabiske land. Handelen ble også mer begrenset til fordel for landbruket. I tillegg kom kinesiske krav om tributt, som førte til at en i Korea måtte avvikle produksjon av enkelte luksusvarer av gull og sølv, og begrense importen til det aller mest nødvendige fra Japan. Sølv ble benyttet som valuta i Kina og var derfor en viktig del av den koreansk-kinesiske handelen.
Den siste kongefamilien
Etter Japans annektering av Korea i 1910 ble kongefamiliens prinser og prinsesser tvunget til Japan for å bli etterutdannet og gift. Tronas arving kronprins Uimin ble gift med prinsesse Yi Bang-ja født Nashimoto og fikk to sønner, prinsene Yi Jin og Yi Gu. Hans eldre bror, prins Ui hadde 12 sønner og ni døtre med flere koner og konkubiner.
Kronprinsen mistet sin status i Japan ved avslutningen av andre verdenskrig, og returnerte til Sør-Korea i 1963 etter en invitasjon fra myndighetene. Han fikk slag da flyet landet i Seoul og ble sendt til sykehus i hui og hast. Han kom seg aldri og døde i 1970. Hans bror, prins Ui døde i 1955. I Sør-Korea ble dette ansett som slutten på den koreanske kongerekka.
Prins Yi Seok er en av to tronpretendenter til det avviklede kongedømmet. Selve det koreanske monarkiet ble lagt ned av Japan i 1910. Prins Yi Seok er sønn av prins Gang, Gojongs femte sønn, og er historieprofessor ved Jeonju University.
Flere av kongehusets etterkommere lever i USA, Canada og Brasil, eller andre steder utenfor Korea.
Mange av etterkommernes graver finnes på toppen av et fjell i Yangju. Ifølge en inskripsjon på gravsteinen er det antatt at etterkommerne er fra kong Seongjeong (9. Joseon-konge). Det ble oppdaget at fjellet tilhører et medlem av kongefamilien som heter Yi Won (f. 1958).
Konge +1
Senere etter at forskjellen mellom hennes kongelige høyhet og hennes kongelige høyhet ektefelle ble uklar etter innfløytelse av Andong Kim-klanen, ble tittelen hennes kongelige høyhet (mama, 마마, 媽媽) benyttet på ektefellen til tronas arving. Tittelen ~ kongelige høyhet ble også benyttet på storprinser, prinser og prinsesser av samme grunn.
La Fontaine sacrée ou la Vengeance de Boudha
La Fontaine sacrée ou la Vengeance de Boudha er en fransk stumfilm fra 1901 regissert av Georges Méliès.
Fræna ungdomsskole
Fræna ungdomsskole er en ungdomsskole (8.-10. trinn) i Elnesvågen. Skolen ligger like ved Hustadvika videregående skole og deler Fræna idrettshall og Fræna ungdomsskole kunstgress med den videregående skolen.
Papuler
Papuler er små, harde hevelser, oftest røde, kjegleformede og som vises i huden som en klynge. De kalles uformelt gjerne «underjordiske kviser». Papuler skiller seg fra pustuler ved at de ikke inneholder puss.
Papuller kan finnes overalt på kroppen. De vises når hårsekkene kollapser og betennelse som blir produsert grunnet hvite blodceller.
Midt i livet (album)
Midt i livet er et musikkalbum med Ottar «Big Hand» Johansen, utgitt i 1992.
The Pullman Porter
The Pullman Porter er en amerikansk stumfilm fra 1919 regissert av Fatty Arbuckle.
Valerij Bortsjin
Valerij Viktorovitsj Bortsjin (russisk: Валерий Викторович Борчин, født 3. juli 1986) er en russisk kappgjenger.
Bortsjin var i perioden 1. juni 2005 til 31. mai 2006 utestengt fra å konkurrere på grunn av doping.
Wirgenes vei (Tønsberg)
Wirgenes vei (1-13,2-10) er en 400 meter lang gate på Barkåker industriområde i Tønsberg.
Amerikanisering
Amerikanisering (engelsk Americanization) henspiller på den innflytelse som USA har på andre lands kultur- og samfunnsliv. Innflytelsen er spesielt merkbart innen populærkultur, men eksisterer også på andre områder som livsmønster og vurderinger. Visse fenomen kalles blant for amerikanisering selv om det er egentlig snakk om en modernisering og urbanisering som først slo i gjennom i USA.
Spredningen skjer blant annet gjennom ulike medier som filmer, bøker, og videospill. Mange TV-program har amerikansk utgangspunkt. Innen urban ungdomskultur merkes hiphop, rap, graffiti og kommunikasjonsgester som «high-five» og bruk av amerikansk banning. Bestemte former av amerikansk gatekjøkkenmat eller hurtigmat har fått internasjonal spredning, som hamburgere og Coca-Cola. Fenomenet innbefatter også adopterte amerikanske uttrykk og vendinger.
Aliaksandr Kikiniou
Aliaksandr Kikiniou, belarusisk Аляксандр Фёдаравіч Кікінёў - Aljaksandr Fjodaravitsj Kikinjow (født 9. april 1980) er en belarusisk bryter som konkurrerer i gresk-romersk stil i 74-kilosklassen.
Presterødalléen (Tønsberg)
Presterødalléen (1-19) er en 300 meter lang gate i Tønsberg, fra Presterødkrysset ved Valløveien til det gamle Presterødkrysset der veien deles i Narverødveien og Husvikveien. Presterødalléen er en del av fylkesvei 505.
Aliaksandr Kikiniou
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i omspillet.
Prudence on Broadway
Prudence on Broadway er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Frank Borzage.
Handling
Prudence (spilt av Olive Thomas) sine foreldre sender henne fra deres kveker-samfunn i Pennsylvania, til et fasjonabelt seminar for unge kvinner. Senere besøker Prudence sin tane i New York, og tiltrekker seg snart en rekke mannlige beundrere.
Prudence forelsker seg i den velstående Grayson Mills. Men John Melbourne, som lever av sin kones rikdom, planlegger å forføre Prudence - selv om han allerede er gift med en annen kvinne.
Monarcas Morelia
Club Atlético Monarcas Morelia (Monarcas Morelia) var en meksikansk profesjonell fotballklubb fra Morelia i delstaten Michoacán. De spilte i Primera División fram til 2. juni 2020 før teamet ble kjøpt opp av nye eiere og flyttet til Sinaloa delstaten hvor teamet får nytt navn og skal spille som Mazatlan FC. Hjemmebanen til opprinellig klubben Monarcas Morelia var Estadio Morelos.
Monarcas Morelia ble stifta 9. april 1989. Navnet Monarcas kommer av at Michoacán er kjent for det store antallet monarksommerfugler som overvintrer der. Draktene er gule og røde, som er de samme fargene som i byflagget til Morelia.
Morelia har vunnet Primera División én gang, i Invierno 2000-sesongen.
Mekaniker
thumb|upright|En mekaniker ved en dampturbin i et elektrisitetsverk En mekaniker er en håndverker som bruker verktøy til å reparere maskiner.
Mange mekanikere er spesialisert på et bestemt felt, for eksempel innen automotive teknologier, sykkel, motorsykkel, generell mekanikk, industrielt vedlikehold, luftkondisjonering, kjøleanleggs-mekanikere, fly, motor, eller stridsvogn-mekanikere i forsvaret.
Bare innen automotive teknologier finnes mange dedikerte yrker. Noen kan spesialisere seg i det elektriske systemet, mens andre kan spesialisere seg i de mekaniske. Andre områder er: bremser og styring, automatisk eller manuell girkasse, motorreparasjoner eller diagnostikk.
Zenko Suzuki
Zenko Suzuki (鈴木 善幸 Suzuki Zenkō) (født 11. januar 1911, død 19. juli 2004) var en japansk politiker og den 70. statsministeren i Japan. Hans funksjonstid var fra 17. juli 1980 til 27. november 1982.
Hans politiske liv
Suzuki ble utnevnt som statsminister etter Masayoshi Ohiras uventede dødsfall på grunn av utmattelse i forbindelse med valgkamp. Sympatistemmene etter Ohiras død førte til at Det liberaldemokratiske parti (LDP), vant valget med stor margin, og gav Suzuki det største flertallet LDP hadde hatt på mange år. Han valgte å takke nei til gjenvalg i 1982, og ble etterfulgt av Yasuhiro Nakasone.
Han tjente i en svært ustabil periode; Statsrådene ble ofte skiftet ut, og partiet var ofte splittet. Han hjalp til med å fremme Japans relasjoner med Amerikas forente stater i løpet av et møte i 1988 med Ronald Reagan.
Han ble født i Iwate prefektur og døde på det Internasjonale Medisinske Senter i Japan, som ligger i Tokyo, av lungebetennelse.
Mesterligafinalen i fotball for menn 2000/01
Mesterliga-finalen 2000/2001 ble spilt onsdag 23. mai 2001 mellom og  på San Siro i Milano. Kampen endte 1-1 og 5-4 etter straffer til, som dermed vant turenringen for 4 gang.
Detaljer
Oliver Kahn
Assistentdommere:
Jaap Pool (Nederland)
Jan-Willem van Veluwen (Nederland)
Fjerdedommer:
Jan Wegereef (Nederland)
Robert Sánchez
Robert Lynch Sánchez (født 18. november 1997) er en spansk fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
DNT Indre Østfold
DNT Indre Østfold er en medlemsforening tilhørende Den Norske Turistforening. Den dekker fem kommuner i Viken: Indre Østfold, Skiptvet, Rakkestad, Marker og delvis Aurskog-Høland.
Laget ble stiftet 16. februar 2005 som Smaalenene Turistforening. Foreningen skiftet navn til DNT Indre Østfold i 2007, motivert av at Smaalenene både betegner hele Østfold og ble opplevd som et noe ukjent stedsnavn.
Antall medlemmer pr. 31.12.2011 er 1302. Laget arrangerer medlemsturer i nærområdet i indre Østfold, men også i den norske fjellheimen, og i Alpene.
Foreløpig har DNT IØ to hytter - det gamle brannvakttårnet på Haukenesfjellet i Rømskog og Ertevannshytta i Trømborgfjella i Eidsberg.
Apomecynini
Apomecynini er en artsrik gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Stort sett middelsstore, avlange, grå- eller brunaktige trebukker. Slekten Doliops skiller seg ut ved å være korte og trinne, blankt svarte med noe metallglans.
Utbredelse
Gruppen er artsrik i Sørøst-Asia, men finnes også i Afrika og en del i Sør- og Mellom-Amerika.
Systematisk inndeling
Slektene nå ført til Eunidiini ble tidligere også regnet med her.
Eurovision Song Contest 1987
Eurovision Song Contest 1987 var den 32. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen ble for første gang arrangert i Belgia etter at landet vant i Bergen året før med sangen «J'aime la vie» og Sandra Kim. Sendingen ble produsert av den franskspråklige belgiske kringkasteren RTBF og fant sted lørdag 9. mai 1987 i Palais du Centenaire i Brussel. Programleder var den fransk-belgiske sangeren Viktor Lazlo.
Hellas og Italia var tilbake etter fraværet året før, og dermed steg deltakerantallet fra 20 til rekordhøye 22 land.
Vinneren ble Johnny Logan og «Hold Me Now» fra Irland. Dette var Irlands tredje seier, og Logans andre. «Hold Me Now» ble den største kommersielle suksessen til en vinnersang siden «Ein bißchen Frieden» vant i 1982. I Norge nådde sangen andreplass på singellisten, og i 2005 ble «Hold Me Now» kåret til den tredje beste sangen fra Eurovision Song Contests 50 første år. Også andreplassen Tyskland med «Laß die Sonne in dein Herz» og tredjeplassen Italia med «Gente di Mare» fikk stor kommersiell suksess etter finalen. Jugoslavia ble nummer fire, mens Danmark og Nederland delte femteplassen. Norge var representert av Kate Gulbrandsen som sang «Mitt liv», skrevet av Rolf Løvland og Hanne Krogh. Det norske bidraget fikk 65 poeng og ble nummer 9 av 22.
Bakgrunn
Etter seieren med Sandra Kim og «J'aime la vie» i Bergen året før, var Belgia vertskap for konkurransen for første gang. Seieren kom i en vanskelig politisk periode i Belgia, som var i overgangsfasen fra en sentral styringsmodell til en føderal styringsmodell. Bakgrunnen var økende spenninger mellom de to største språkregionene i landet: nederlandsktalende Flandern og fransktalende Vallonia. De to regionene har siden 1960 hatt egne, uavhengige allmennkringkastere – VRT (på den tiden kalt BRT) i Flandern og RTBF i Vallonia.
Det regionale skillet gjenspeiles også i Belgias deltakelse i Eurovision Song Contest. Ansvaret for å velge landets bidrag går på rundgang mellom RTBF og VRT. I 1986 var det RTBF som valgte låten, mens i 1987 var det BRT som hadde jobben med å velge vertslandets bidrag. De to kringkasterne hadde derimot avtalt å arrangere Eurovision Song Contest sammen dersom Belgia skulle vinne.
Kringkaster-strid om vertsby og arena
Tross samarbeidsplanene oppstod det raskt uenigheter mellom RTBF og BRT i kjølvannet av seieren i Bergen. Striden skyldtes i stor grad uenighet om hvor finalen skulle arrangeres. En uavhengig ekspertgruppe anbefalte byteateret i Antwerpen, i den nederlandsktalende regionen Flandern. RTBF var uenig og foreslo i stedet Palais du Centenaire i Brussel eller Patinoire de Coronmeuse i Liège – begge i den franskspråklige regionen Vallonia. Ekspertgruppen mente derimot at disse to arenaene ville kreve for mye arbeid og logistikk. BRT støttet seg til ekspertgruppens anbefaling, mens RTBF fastholdt at konkurransen skulle finne sted i hovedstaden Brussel.
I oktober 1986 kunngjorde RTBF plutselig at de hadde besluttet å legge finalen til konsert- og konferanselokalet Palais du Centenaire i Heysel-parken i Brussel. Parken ble bygget i anledning verdensutstillingen i 1935 og senere utvidet i anledning Expo 58 – verdensutstillingen i Brussel i 1958. Blant byggene i parken er Brussels signaturmonument Atomium.
I et siste forsøk på å enes, foreslo BRT å legge konkurransen til Cirque Royal, også det i Brussel. Forslaget kom imidlertid som et ultimatum: det måtte bli Cirque Royal, ellers ville BRT trekke seg fra samarbeidet. Ultimatumet til tross, 16. oktober 1986 kunngjorde RTBF at finalen skulle holdes i Palais du Centenaire. I protest trakk BRT seg fra arrangørsamarbeidet, og den franskspråklige kringkasteren ble stående alene om arrangørjobben. I et intervju like etter finalen 9. mai 1987, sa BRT-sjef Cas Goossens at de trakk seg fordi det var «vanskelig å forsvare kostnadene overfor flamske skattebetalere».