cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinesisk kirkehistorie fra 1644 til 1799
Frem og tilbake: To paver ombestemmer seg om patronatsbispedømmene
I 1690 snudde paven etter påtrykk og kanskje etter et uheldig råd, hva gjaldt satsingen på apostoliske vikariater i Kina for å motvirke det ineffektive og tildels uheldige portugisiske patronatet. Pave Alexander VIII (1689–1691) opprettet med bullen Romanus pontifex (10. april 1690) de to patronatsbispedømmer Beijing og Nanjing som fikk seg tildelt territoriene til de apostoliske vikariater som tidligere paver hadde noen år før. Dermed var hele Kina igjen entydig understilt det portugisiske padroadosystemet, med bispedømmene Macao, Beijing og Nanjing understilt metropolitansetet Goa i India.
Den neste pave, Innocens XII (1691-1700), hadde øyensynlig andre rådgivere og annen innsikt. Han ville omgjøre forgjengerens verk, noe han etter en del besvær fikk gjort med skrivet E sublimi sedis 15. oktober 1696, i hvert fall på papiret. Det var enda tyngre å få det gjennomdrevet ute på misjonsfeltet, men i hvert fall i en del av de åtte apostoliske vikariater han hadde opprettet/genopprettet (for Sichuan, Guizhou, Yunnan, Huguang, Shaanxi, Shanxi, Fujian) til virkelighet. Alle tre patronatsbispedømmer fortsatte, men med vesentlig reduserte områder under sin jurisdiksjon. Ikke alle av vikariatene ble virkeliggjort; i noen tilfeller forhindret politiske problemer utnevnelsen av den apostoliske vikar, og i andre tilfeller var de utnevnte ute av stand til å nå frem til sine poster. Dette utløste flere små og store justeringer og midlertidige ordninger i tiårene som fulgte.
Msgr. Maigrots mandatum
....
Epokeovergripende ekskurs: Russerne og den ortodokse kirke i Kina under Kangxi- og Yongzhengkeiserdømmet
Det skulle bli nettopp under Kangxi-keiseren at det endelig lyktes russerne å etablere et eget kirkelig nærvær i selveste Beijing.
Grensetvisten i nord, Nertsjinsktraktaten og «albazinerne»
Stadige grensetvister i nord gjorde det tilslutt nødvendig for Kina å inngå sin første grenseavtale med en utenlandsk makt; det var siste utvei for å få slutt på de stadige kinesiske krigstap. En kinesisk hær på 15 000 mann og hundre kanoner hadde i 1685 klart å jage russerne bort fra Albazin som de mente var kinesisk land, og etter det lå det tilrette for grenseforhandlinger.
Det var i stor grad hoffjesuittene Jean-François Gerbillon og Thomas Pereyra som ved sitt oversettelsesarbeid og forhandlingskunst bidro til at Nertsjinsk-traktaten (1689) var blitt såpass gunstig for Kangxi-Kina, og etterhvert bante det seg frem en åpenhet for at russerne skulle få et offisielt nærvær.
Etter kampene ved Albazin var imidlertid ikke alle tsarens styrker returnert til Sibir; en liten flokk på 31 kosakker og noen desertører og eksfanger var i 1685 gått over til kineserne og ble et eget kompani i mandsjuhæren, og kom til Beijing. Blant dem var deres prest, Maksim Leontjov, og han hadde med seg gudstjenestebøker og ikoner. Kangxi-keiseren gav dem en bygning nord i Beijing (Beiguan) og støttet dem med land og lønn. De giftet seg mandsjuiske kvinner, ble assimilert i kulturen og tjenestegjorde for det meste som tolker. Etter at metropolitten av Tobolsk, Sibirs hovedstad, sendte dem presten Grigorij og diakonen Lavrentij fikk de i 1696 overta et tidligere buddhisttempel som de konsekrete som kirke og gav navnene Den hellige visdom og St. Nikolas (kineserne kalte den Luochamiao). Samtidig hadde disse albazinere fått tsar Peter den stores oppmerksomhet, og han ville sende dem en arkimandritt som både kunne betjene albazinerne og de russiske handelskaravaner som nå fikk komme til Beijing annenhvert år. Det var tsaren som nå var i ferd med å bli kirkens faktiske leder idet hans reformer (skjeggforbudet var særlig provoserende for geistligheten) og suspensjon av patriarkembedet og innsettelse av en stattholder betød at kirken nå var blitt «en keiserlig statskirke». De representasjoner som han fikk gjennom for kirken ble på en måte samtidig diplomatisk-statlige. I 1700 beordret han ved et ukaz (dekret) metropolitten av Kiev, Varlaam, til å utsende til Kina en dyktig prest og to-tre munker med gode språkører. Han måtte være utdannet fra det kirkelige akademi i Kiev slik at «keiserens mann» var av samme akademiske kvalitet som hoffjesuittene. Det ble imidlertid ikke noe av dette prosjektet. Derimot klarte Tobolsk-metropolitten noen prester med handelskaravanen i 1702, med stadige henvendelser og forhandlinger førte til at arkimandritten Ilarion Lezhaiskij fikk slå seg ned i hovedstaden i 1716 og opprette en menighet. Keiseren utnevnte ham og hans diakoner til mandariner.
Offisielt russisk-ortodoks nærvær i Beijing fra 1727
Den russisk-ortodokse kirke fikk endelig etablere seg offisielt i 1727 i Beijing; det var en av bestemmelsene i Kiakhta-traktaten fra samme år. Betingelsen var at de skulle nøye seg med å studere det mandsjuiske og det kinesiske språk i diplomatisk øyemed, og at personellet ble utskiftet hvert tiende år. Dette ortodokse nærvær var installert to år etter i Eluosi guan («det russiske herberge»). I dette anlegget skulle både arkimandritten og den russiske ambassadør bo, og slik vedvarte det helt til 1860. Albazinerne fikk bygge en annen kirke for seg selv, slik at det nå ble to russisk-ortodokse menigheter i byen.
Noe sterkt misjonsengasjement oppviste ikke russerne på denne tiden, de synes rett og slett å ha manglet entusiasme for det. I 1731 var det bare ni kinesere som var blitt døpt i Beijing. Dessuten slo ikke de ortodokse misjonærene seg ned for å bli livet ut i Kina (i motsetning til de katolske). Et resultat av dette langt svakere engasjement var imidlertid at de russisk-ortodokse gikk klar av de fleste forfølgelser og ble latt i fred.
Ettersom de russiske handelskaravaner ble forbudt å komme til Beijing fra 1760-årene, avtok det russisk-ortodokse nærvær. Ved utgangen av 1700-tallet talte de ortodokse i byen fire kvinner og 30 menn, hvorav fem kinesere og 25 albazinere. I perioden frem til 1860 hadde 155 ortodokse prester oppholdt seg i kortere eller lengre perioder ved den russiske misjon og studert språk, de hadde bedrevet nesten intet misjonsarbeid blant kinesere eller mandsjuer.
... Ekskurs: Figuristene
Noen større rolle i det kirkelige liv i Kina spilte ikke teologene som går under navnet «figuristene». Dertil ble de for effektivt marginalisert også innenfor egen orden, og de fikk for det meste heller ikke anledning til å publisere sine funderinger. Figuristene var en liten krets franske jesuitter rundt pater Joachim Bouvet S.J., en krets som fungerte som et lite vitenskapelig-missiologisk privatakademi etter kinesisk forbilde. De portugisiske jesuitter, og de jesuitter underlagt portugiserne, var helt avvisende. Selv innenfor misjonens franske seksjon, som hadde egen ledelse, var deres teologiske spekulasjoner omstridte. Pater Bouvets forskning vakte stor interesse hos den tyske tenker og polyhistor Gottfried Leibniz, ikke minst fordi Bouvet i sitt arbeid avdekket en form for det matematiske binære system i det kinesiske klassiske verk Yijing. De to hadde en inngående brevveksling om dette og om figurismen.
Figuristene søkte å påvise en rekke konkrete tegn på guddommelig inspirasjon og prefigurasjon av kristen lære i gammel kinesisk historie. En viktig inspirator for disse misjonærene var pater Riccis arbeide med tidlig kinesisk filosofi, og en viktig drivkraft var å forsvare jesuittenes akkomodasjonsmetode under ritestriden i Kina. Ricci mente å kunne gjenkjenne Guds finger i tidlig kinesisk religion, og var åpen for at det måtte ha bestått en forbindelse mellom gamle kinesiske forestillinger og den jødiske og kristne tradisjon. Jesuittene arbeidet for å integrere tenkegods fra den klassiske konfucianisme med kristendommen.
En ensartet fremstilling av figuristenes tanker kan ikke gis. De var ofte uenige seg imellom om mange enkeltheter, og flere av teoriene deres befant seg på utviklingsstadiet da de ble beordret til å legge det fra seg. Men det var særlig en grunnleggende oppfatning med tre elementer de konvergerte rundt.
Det første av og utgangspunktet for det de alle kunne samles rundt, var at en viss tidlig epoke av kinesisk historie var noe mer enn det kinesiske folks historie, men representerte et eget spor innen Guds frelsesplan. Etter storflommen, som beskrives i Det gamle testamente, mente figuristene at Noas sønn Shem må ha reist til Det fjerne østen, og dit bragt med seg innsikten om Adam. Figuristene mente å kunne identifisere en rekke skjulte spor av denne og annet førkristen guddommelig åpenbaring i de kinesiske klassiske verker. Figuristene mente også at Fuxi, som skal ha forfattet «Yijing», i virkeligheten var den bibelske patriark Enok. Det spillerom de fant for denne antagelsen var bibelstedene 1. Mos 5,23-24: ''Enok vandret med Gud. Så ble han borte; for Gud tok ham til seg, og Hebr 11,5: I tro ble Enok rykket bort uten å dø. Ingen så ham mer, for Gud hadde tatt ham til seg.'' Videre mente de at Shèngrén (聖人), eller «vismannen» som omtales i gamle kinesiske tekster, i virkeligheten var en allusjon til Den Salvede (Messias). De mente å finne forvarsler om for eksempel Jesu fødsel i de kinesiske klassikere.
Den franske ordenssuperior i Beijing pater Pierre Vincent de Tartre (1669–1724) og jesuittvisitatoren pater Kilian Stumpf (1655–1720) mente at fortolkningsarbeidene med Yijing representerte en risiko for jesuittmisjonen, i lys av ritestriden som da var på et høydepunkt. Da deres press på Foucquet og Bouvet ble for stort, bestemte Foucquet seg for å tre ut av ordenen og forlate Kina. I 1720 ble han kalt tilbake fra Kina etter eget ønske, og tok med seg sitt store kinesiske bibliotek (4000 bøker) den 9. januar 1722.
....
Keiseren støtter jesuittene i ritestriden 1700
Kangxi-keiseren var fortørnet over at jesuittenes tolkning av de kinesiske riter ble satt spørsmålstegn ved i Roma, og engasjerte seg i forsvaret av deres misjonsmetoder. I 1700 rettet jesuittene et memorandum til keiseren med spørsmål om den autentiske forståelse av de omstridte ritene. Keiseren svarte med å attestere i dekrets form (30. november) at jesuittenes fortolkning var «veldig riktig», både av ritene som nasjonale riter uten religiøs betydning og at termene Tiānzhǔ og Shàngdì var monoteistiske. De fem jesuittene ved keiserhoffet i Beijing som hadde utvirket dette enestående dokument, Claudio Filippo Grimaldi, Antoine Thomas, Jean-François Gerbillon, Thomas Pereyra og Joachim Bouvet, gikk skriftlig god for det og ekspederte det den 2. desember til den nye pave i Roma.
Både memorandumet og keiserens svar ble dessuten offentliggjort i Kinas offisielle meldingsgazette. Det ble kjent i den europeiske allmennhet, men vekket merkelig nok ikke særlig oppsikt.
Pave Klemens XIs dekret Cur Deus optimus 1704
Fremstillingene sprikte sterkt. Det var svært vanskelig for Det Hellige Officium å nå frem til en konklusjon. At paven nå presset på og ønsket å avklare spørsmålet én gang for alle, gav heller ikke det beste klima for rolig refleksjon. Jesuittene nådde ikke frem. Maigrot oppnådde et nytt pavelig forbud mot de kinesiske riter. Det skjedde ved at pave Klemens XI (1700-1721) den 20. november 1704 godkjente en dom fra Det hellige Officium i dekretet Cur Deus optimus og slik så seg nødt til å forby Konfucius- og forfedredyrkelsen blant kinesiske katolikker og misjonærenes bruk av kinesiske riter og uttrykk, spesielt uttrykkene Tien og Shàngdì om Gud. To jesuitter, patrene François Noël og Kaspar Castner, hadde reist fra Kina til Roma for å forsøke å utvirke en god løsning på ritestriden i Kina. De ble også konsultert av Vatikanet, men resultatet, nedfelt i dette dekretet, ble nærmest det motsatte enn det jesuittene hadde ønsket seg.
Erkebiskop de Tournons legasjon til Kina 1705
Ingen i Kina visste om dette i første omgang, for Cur Deus optimus var ikke blitt offentliggjort. Paven sendte en utsending, patriarken Maillard de Tournon, til Kina for å gjøre dette: Han ankom i 1705. Til å begynne med sa han ingtet om det pavelige dekret, men det var tydelig hva slags innstilling han bragte med seg. Keiseren var ganske sikkert fornærmet over at hans forsikringer ikke syntes å ha gjort inntrykk i Roma, men stilte likevel opp da jesuittene bad ham om å gå i dialog om spørsmålene med utsendingen. Han var en mann som ikke hadde noen særlig bakgrunn for å forstå kinesisk kultur, og de stedlige jesuitter gjorde sitt ytterste for å få han fra å omtale de kinesiske skikker som overtroiske eller som avgudsdyrkelse, ettersom dette var ordbruk som kineserne ikke kom til å sette pris på. De sa til ham at selveste keiseren var villig til å forklare for ham ritenes indre mening, og fikk i stand tre keiserlige audienser for Tournon. Men de nådde ikke frem: Paven hadde sagt, fremholdt de Tournon, at alle Kinas lærde var avgudsdyrkere, og at jesuittene og de øvrige kinamisjonærer bare hadde én ting å gjøre: Underkaste seg pavens beslutning. Legaten hadde også sine støttespillere: Under de kontroverser som fulgte, stilte biskop Maigrot seg på legatens side. Det gjorde også jesuitten Claude de Visdelou, som slik brøt med sine medbrødres standpunkter.
Maillard de Tournon anså at det var ingen tid å miste, kunngjorde så det allerede gitte, men så langt hemmeligholdte pavelig riteforbudet i Cur Deus optimus. Det gjorde han i et fordømmende dekret «Regula» i Nanjing i februar 1707. Da keiseren fikk vite om dette dekretet, beordret han at de Tournon skulle føres til Macao.
Nå våknet det kinesiske hat mot det de betraktet som hedendom, og oppildnet av anklagen om at de kristne var motstandere av de nasjonale riter ble de nydøpte katolikker utsatt for forfølgelser.
Den apostoliske konstitusjon Ex illa die 1715
Jesuittene gjorde nå nye forsøk på å få paven til å omgjøre sin beslutning, men uten hell. I Roma mente man at de konfucianske ritualer virkelig stred mot kristen lære. Dette fremgår av skrivet Ex illa die, gitt som apostolisk konstitusjon, som pave Klemens XI utstedte 19. mars 1715, og som ble forkynt i Kina den 25. september samme år:
Dekretet fortsatte med å forsikre at de kinesiske skikker og tradisjoner som ikke var av hedensk art ikke skulle forbys, og at man ikke skulle legge seg opp i hvordan kineserne gestalter sitt familieliv eller styrer sitt land. Grenseoppgangen mellom hva som kunne tillates eller forbys overlot paven til den pavelige legat i Kina, eller – i hans fravær – lederen for den katolske kinamisjon eller biskopen av Kina.
Erkebiskop Mezzabarbas legasjon til Kina 1720
Pave Klemens XI forsøkte etter noen år å bøte på situasjonen ved å sende en ny legat til Kina, Giovanni Ambrogio Mezzabarba. Ikke uten besvær klarte han høsten 1720 å få foretrede for keiseren i Beijing, og kunne kun unngå sin øyeblikkelige bortvisning og alle misjonærers utvisning ved å gjøre kjent noen av de lettelser han var bemyndiget å gjøre av paven, og forespeile Kangxi-keiseren at paven nok ville gi flere konsesjoner.
Kangxi gav Messabarba hele tretten audienser, men innså til slutt at noe ekte gjennombrudd ikke kunne komme.
Kangxi-keiseren forbyr kristen forkynnelse 1721
Kangxi-keiseren forbød så den kristne forkynnelse. Fra Kangxis dekret (1721):
Imens hadde Mezzabarba hastet tilbake til Macao der han den 4. november 1721 sendte ut et hyrdebrev til Kinamisjonærene og meddelte dem ordlyden til hans åtte «tillatelser» vedrørende ritene. Han erklærte at han ikke ville tillate noe av det som konstitusjonen hadde forbudt, men i praksis mildnet hans konsesjoner de pavelige forbudenes strenghet.
Kristendomsforbudet utvidet 1724
Den neste kinesiske keiseren, Yongzheng-keiseren (1723–1735), som allerede fra før var kritisk til kristendommen, gikk et skritt lenger. I 1724 utvidet han forkynnelsesforbudet til et generelt forbud av kristendommen. Bestemmelsene var harde: Enhver som i sitt hjem gjemte en Bibel eller et kors, risikerte dødsstraff. I oktober 1724 ble de fleste misjonærer deportert til Kanton og i august 1732 til Macao. Unntakene var i Beijing der de jesuittene som hadde oppgaver ved det keiserlige hoff fikk forbli.
Kristendomsforbudet ble ujevnt, men etterhvert tidvis strengt håndhevet, mange konvertitter ble forfulgt og undertrykt, og det kirkelige liv som overlevde ble i stor utstrekning trengt ned i undergrunnen. Rundt 300 kirker gikk tapt; de ble for eksempel gradvis omgjort til templer, kornkamre, skoler eller annet. Regelrett forfølgelse skjedde ikke med det samme, og en del misjonærer klarte å holde seg i skjul – det var også noen nye som klarte å komme seg inn i landet.
Yongzheng-keiseren ble senere noe mildnet og sa:
Den første lokale forfølgelse synes å ha kommet i Fujian sent i 1733. Men mange flere skulle følge under den neste keiserens periode, under Qianlong-tiden (1735–1796). Vanligvis ble de etterfulgt av relativt rolige perioder som muliggjorde at man kunne komme seg igjen. Det er vanskelig å gi noen sammenbindende oversikt av de tallrike lokale forfølgelser, for som oftest hadde de ikke forbindelse med hverandre.
At forfølgelsene tross alt ikke var enda verre eller ivrig koordinert av en keiser som granngivelig var negativt innstilt til kristendommen, kan tilskrives en rekke forhold. Én grunn var at man mange steder for det meste ikke fant nærværet av kristne så provoserende, et annet var at keiseren selv hadde prester tilknyttet hoffet, blant dem malere som malte vakre bilder av ham selv og hans bragder.
.... Det kinesiske presteseminar i Napoli
....
Hoffjesuittene under forbudstiden
Det var ikke uten personlige frustrasjoner at jesuittene ved hoffet utførte sine gjøremål og tjenester alt mens det var den strengt forbudt å engasjere seg på noen måte som misjonærer. Det som var deres egen grunn til å reise til Kina hadde jo vært å misjonere, selv om deres overordnede hadde gjort det klart at det for tiden og uvisst for hvor lang tid var umulig for hoffjesuittene å drive forkynnelse. Deres nærvær var likevel av stor betydning i en viktig defensiv forstand. Det var godt kjent rundt om i riket at disse kristne prester virket ved hoffet; dette dempet utvilsomt lokal iver for å gå løs på de undergrunnskristne menigheter som fremdeles fantes i alle landsdeler. Der var det også en rekke prester, ikke bare kinesere som var blitt utdannet utenlands, men også utenlandske som hadde reist inn i landet incognito men som naturligvis ikke klarte å holde seg helt i skjul i lokalsamfunnene. Det inngav også de kristne et som regel berettiget håp om at fra selve keiserrikets ledelse ville det ikke utgå oppfordringer om strengere håndhevelse av kristendomsforbudet. Hoffjesuittenes dyktighet innen sine områder, særlig astronomien og billedkunsten, virket således som et skjold for de troende rundt om. Astronomi: Jesuittene hadde opprinnelig innført det ptolemeiske system innen astronomien, men de gikk allerede under Ming-tiden over til det tychonske, ifølge hvilket fem av planetene gikk rundt solen, mens solen og månen gikk rundt jorden. Noen av jesuittene var kopenikanere på svært tidlig tidspunkt, som pater Wenzel Kirwitzer. De fant snart tiltro til det kopernikanske heliosentriske system, men innførte det ikke i den kinesiske vitenskapelige diskurs. Det var faktisk like sikkert og raskt å foreta de nødvendige kalenderberegningene ut fra den tychonske modell.
Malerkunst: Den mest kjente av hoffmalerne var jesuittlegbroren Giuseppe Castiglione fra Italia. Han begynte allerede som hoffmaler i 1715, samtidig som sekularpresten Matteo Ripa, som innførte kunnskapen om kobberstikk og som utviklet hagedekorasjonskunsten med vannfontener. Snart hadde Castigliones måte å forene kinesisk og europeisk malerkunst på dannet en egen skoleretning innen kinesisk kunst. Mange av hans malerier hentet sine motiver fra faktiske hendelser, og har derfor ikke bare kunstnerisk, men også historisk verdi. Han regnes som en mester hva gjaldt detaljerte og levende naturalistiske skildringer, gjerne i monumental størrelse. Pater Castigliones og andre jesuitters verker gjorde at perspektivmalingen etter forsvinningspunktteknikken ble utbredt ved Qing-hoffet. Denne malerkunsten hadde den europeiske renessanse og dens vitenskapelige fremskritt som sitt utgangspunkt. Keiserne satte stor pris på denne teknikk, som førte til naturtro gjengivelser av bygningers tredimensjonalitet. Det var også Castiglione som bragte oljemalingskunsten til gjennombrudd og dominans, også dette i pakt med en europeiske mote. Slik ble oljemaling den nest mest utbredte malerteknikk i Kina, etter den tradisjonelle kinesiske malerteknikk. Ikke bare tillot Yongzheng- og Qianlong-keiserne de europeiske prestemalere å bruke denne oljemalingsteknikken, men de påla etterhvert også de kinesiske hoffmalere å lære teknikken fra dem.
Selv om det er høyst usannsynlig at Castiglione selv beskjeftiget seg med vasedekorasjon, er det kjent at han hadde nære kontakter med keramikkdekoratører knyttet til Kinas fremste porselensproduserende by, Jingdezhen i provinsen Jiangxi. Man gjenkjenner stilelementer på en del keiserlige vaser som minner sterkt om Castigliones særegne europeisk-kinesiske stil.
Av andre viktige jesuittiske malere som kom til hoffet kan fremheves særlig den franske pater Jean-Denis Attiret og den bøhmisk-tyske Ignaz Sichelbarth. I 1754 utnevnte keiseren Attiret til mandarin av 3. klasse, men han avslo og bad Qianlong om heller å beskytte kirkens religionsfrihet, noe som ville glede ham langt mer.
Jesuittmalerne kombinerte europeiske særmerker som sentralperspektiv og chiaroscuroteknikk med den tradisjonelle kinesiske malerkunst og utviklet slik en helt egenartet stil – kinesisk jesuittstil. I fellesskap skapte de den berømte syklus Qianlong-keiserens ti seierrike felttog, som ble gjort til kobberstikk i Paris rundt 1770 for derfra å returneres til det kinesiske keiserhoff.
Etter patrene Castigliones og Attirets død ble pater Sichelbarth i 1768 direktør for Det keiserlige malerakademi og til keiser Qianlongs hoffmaler. I 1778 ble han innlemmet i mandarinenes rekker.
Forfølgelsen i Fujian og Jiangnan 1746-1748
Forfølgelser i større målestokk av katolikker fant sted i annen del av 1740-årene og rundt 1785. Den førstnevnte brøt ut den 25. juni 1746 i Fujian og spredte seg til Jiangnan. Den kostet blant annet den apostoliske vikar biskop Pedro Sanz og fire andre spanske dominikanere, Francisco Serrano, Juan Alcobar , Joaquin Royo og Francisco Diaz deres liv i 1747. Jesuittene Tristano Francesco d'Attimis og Antonio José Henriques ble drept i Suzhou den 12. september 1748. Et svært høyt antall kinesiske lekfolk mistet også livet.
Selv om dette var lokale forfølgelser, passer de inn i det datidige allkinesiske mønster der keisermakten betraktet det som et viktig nasjonalt anliggende å slå ned på det som ble oppfattet som skadelige «heterodokse» religiøse bevegelser. Det som ikke var fullt ut kjent av, eller dominert av, statsmakten, kunne utløse helt irrasjonelle tiltak. Slik mobiliserte Qianlong-keiseren i 1768 hele sitt byråkrati for å oppspore og utrydde en trolldomsgruppe som i virkeligheten bare eksisterte i ryktenes verden og i statens paranoide fantasi. Stor skade ble forvoldt på uskyldige mennesker.
Oppløsningen av jesuittordenen 1773
Da paven i 1773 besluttet å oppløse jesuittordenen, hadde det intet å gjøre med forholdene i Kina, og alt å gjøre med den politiske utvikling i Europa og at jesuittene var kommet under et voldsomt press fra borgerlige myndigheter. Portugal hadde utvist jesuittene allerede i 1759 og Frankrike fulgte etter i 1764. dette var de to land hvorfra de fleste europeiske jesuittiske kinamisjonærer kom på misten av 1700-tallet. Som en følge ble jesuittene tvunget til å forlate det portugisiskstyrte Macao, men dette ble ikke effektuert før i 1762. Helt inn til det siste klarte jesuittene likevel å opprettholde sin virksomhet i Kina, selv om kinesisk lov egentlig forbød utenlandske misjonærers komme og de fleste ordener ikke maktet å omgå den bestemmelsen; i perioden 1763 til 1773 klarte jesuittene å tilføre Kina 17 nye rekrutter, både kinesere og europeere.
Da meldingen om oppløsningen av ordenen kom til Beijing i 1774 måtte jesuittene bare føye seg. De enkelte prestene forble for så vidt på plass, men de var ikke lenger å regne som jesuitter og kunne ikke påregne rekruttering. Riktignok hadde keiserinne Katarina II av Russland forbudt at oppløsningsdekretet ble opplest der og insisterte på å beholde jesuittene «sine», og senere skulle gjenlevende eks-jesuitter i Kina forgjeves prøve å få forsterkninger nettopp fra jesuittene i Russland. Men i stedet døde de unna én etter én. Den siste eks-jesuitt døde i 1814; det var pater Louis de Poirot. Det var samme år som jesuittordenen ble gjenopprettet av paven, men det tok tid før ordenen hadde bygget seg opp og igjen ble i stand å sende misjonærer til Kina.
Den store religiøse episode: Forfølgelsen 1784-1785
Forfølgelsen 1784-85 (ofte kalt «den store religiøse episode» – da jiao'an) brøt ikke ut på grunn av noen brå antikristen stemningsbølge, men fordi fire fransiskanere var blitt arrestert i Hubei på vei fra Macao til sine nye menigheter i Shaanxi (oktober 1784). Noen mistenkte at de var på vei for å assistere det muslimske opprøret som var brutt ut i Gansu i 1781. Arrestasjonene ble etterfulgt av en jakt på misjoner og kristne i andre provinser.
Slik ble myndighetene i Beijing nødt til å forholde seg til at en rekke prester var blitt sluset inn i landet. Etter ett års kartlegging av dette ble både utenlandske og kinesiske prester sendt i eksil til grenseområdet Ili nordvest i Xinjiang. Pater Gabriel Dufresse M.E.P., som skulle dø martyrdøden under en senere forfølgelse, ble deportert til Filippinene - hvorfra han i hemmelig vendte tilbake fire år senere. Andre ble deportert til Beijing der de ble dømt til livsvarig fengsel. Ti av dem døde der. Da det etter en tid ble klart at de intet hadde å gjøre med opprørske muslimer ble de tolv overlevende misjonærer løslatt (november 1785) og fikk velge mellom å forbli i Beijing eller dra til Macao. Selv om dette hadde vært et alvorlig tilbakeslag for de nå i større grad presteløse undergrunnsmenigheter rundt om i landet, fulgte nå en 20 år lang relativt fredelig periode.
Den uro som nå var innen kirken, var den egenpåførte; dels overgangsproblemene etter at jesuittordenen ikke fantes mer, der de vedvarende jurisdiksjonskollisjoner på grunn at padroadosystemet og Romas forsøk på å få bukt med det og avskaffe det mer og mer. De to bispedømmene Nanjing og Beijing bestod helt til 1856, da de siste rester ble deler av apostoliske vikariater. Her ble det problemer, som da det i 1780-årene var to apostoliske administratorer utnevnt for ett og samme bispedømme, Beijing; biskop Gottfried Xavier von Laimbeckhofen S.J. utnevnt fra Roma, og pater João d'Espinha utnevnt av portugiserne.
Lasaristenes ankomst fra 1784
Oppløsningen av jesuittordenen gjorde det nødvendig å finne noen som kunne overta jesuittenes misjonsmark i Kina. De franske eks-jesuitter bad gjentatte ganger kong Ludvig XVI om hjelp, og han henvendte seg til flere ordener. Etter at flere hadde avslått å ta på seg en så stor oppgave svarte lasaristene ja, og den 7. desember 1783 gav Propagandakongregasjonen dem det formelle oppdrag. Lasaristene var ikke en orden i egentlig forstand, men sekularprester som hadde organisert seg som en kongregasjon for å arbeide blant de fattige. De hadde allerede noen prester i virksomhet i Kina. Kongregasjonen hadde også enkelte prester med vitenskapelig utdannelse som de kunne sende til Kina.
De tre første franske lasarister som nå kom i 1784 dro til Beijing, ble tatt i mot av keiseren og fikk overta de franske jesuitters kirke, Nordkirken (Beitang). I 1795 ble deres leder, pater Nicolas Raux, utnevnt til visepresident for Det keiserlige astronomibyrå. Franske lasarister overtok også jesuittenes menigheter i dobbeltprovinsen Huguang (i Hebei), i områder som forøvrig også omfattet det misjonsfelt ved Laohekou som Det norsk-lutherske Kinamissionsforbund kom til drøyt hundre år senere. Dit kom den senere martyrdrepte  pater Jean Clet, som i årene 1795-1810 var den eneste europeer sammen syv kinesiske lasarister.
Det kom også portugisiske lasarister. De fikk, likesom jesuittene før dem, engasjement ved keiserhoffet som kunstnere, mekanikere, matematikere, astronomer og tolker. Men vel så viktig var det at de portugisiske lasarister fikk ansvar for Colegio San José, det presteseminar som Beijing-biskopen Alexandre de Gouveia opprettet i Macao i 1784 med sikte på å utdanne kinesere til prester. I 1804 ble seminaret flyttet til Beijing.
Lasaristene hadde bare såvidt rukket å etablere seg da den franske revolusjon og Napoleonskrigene kastet Europa ut i voldsom krise som skulle vare et kvart århundre, og det ble ytterst vanskelig å sende midler eller menn til Det fjerne østen.
2MASX J00482185-2507365
2MASX J00482185-2507365 er et par av okkulterende Spiralgalakser der bakgrunnsgalaksen ligger rundt 780 millioner lysår unna jorden, og de begge i stjernebildet Billedhuggeren. Den fremre galaksen viser store støvstrukturer utenfor selve hovedskiven som er synlige ved at de stenger for lyset fra bakgrunnsgalaksen. Det er ukjent hvor vanlige slike støvstrukturer er i galakser.
Bakgrunnsgalaksen har omtrent samme størrelse som Melkeveien og er slik sett rundt 10 ganger så stor som fremgrunnsgalaksen.
I den visuelle nærheten av 2MASX J00482185-2507365 ligger Billedhuggergalaksen.
Huset Savoia
Huset Savoia var et fyrstehus som historisk hadde sitt maktområde i Savoie (italiensk: Savoia), en tidligere region mellom Piemonte (Italia), Frankrike og det fransk-talende Sveits. De ble konger av Sardinia og senere av Italia. Deres kongedømme endte med folkeavstemningen der italienerne valgte republikk som styreform.
Grever av Savoia
Hovedgren
Konger av Sardinia
Savoia-Carignanogrenen
Fylkesvei 545
Fylkesvei 545 går mellom Sandvikvåg i Fitjar og Leirvik i Stord.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Rubinstrupe
Rubinstrupe (Calliope calliope) er en fugl i fluesnapperfamilien. Fluesnapperfamilien er delt inn i to subgrupper. Egentlige fluesnappere og Saxicolinae, som tidligere var benevnt som småtroster, som bla steinskvett og nattergaler.
Rubinstrupe er påtruffet to ganger i Norge. Begge funn er fra Utsira Første funn er en hunn som gikk tilfeldig i mistnett i Merkeskogen den 6. oktober 2005. Andre funn utgjøres også av en hunn på samme sted den 1. november 2008. Begge funn er godkjent som spontant opptredene individer i Norsk sjeldenhetskomité for fugl.
Fine utvokste hanner med rubinfarget strupe blir fanget inn i overvintringsområdet syd i Kina og solgt på marked som kjærlighetsfugl.
Changing of The Guards
Changing of The Guards er vaktskifte på Buckingham Palace.
Denne tradisjonen skriver seg tilbake til år 1660 da Charles II regjerte. Dronning Victoria flyttet til Buckingham Palace i 1837 og en avdeling av dronningens livgarde har siden da voktet Buckingham Palace, mens selve hovedstyrken av livgarden holder til på St. James's Palace.
Selve vaktskiftet finner sted på plassen foran slottet, på innsiden av de høye gjerdene som omkranser slottet. Denne gårdsplassen ble anlagt i 1911.
Under den 45 minutter lange seremonien blir vaktstyrken som har tjeneste erstattet av påtroppende styrke. En avdeling blir værende på Buckingham Palace, mens resten av den nye vaktstyrken marsjerer avsted ut porten og tilbake til St. James' Palace. Vaktskiftet finner sted daglig kl 1130 om formiddagen. I månedene desember til mars finner imidlertid vaktskiftet kun sted annen hver dag.
Simonetta Vespucci
Simonetta Cattaneo Vespucci (født 28. januar? 1453, død 26. april 1476), kallenavn la bella Simonetta, var en italiensk adelskvinne fra Genova under renessansen og hustru av Marco Vespucci fra Firenze. Hun var berømt for å være den vakreste kvinne i sin tidsalder og den italienske renessanse — i alle fall i byen Firenze. Hun var inspirasjonen, og det idealiserte ansiktet til flere malerier, og det mest kjente av dem alle, «Venus' fødsel», av Sandro Botticelli.
Første år og ekteskap
Hun ble født som Simonetta Cattaneo ca 29. januar 1453 (datoen er usikker) i en del av republikken Genova i det området som i dag er innenfor den italienske regionen Liguria. En mer presis lokalisering av hennes fødested er ikke kjent; muligens selve byen Genova, eller kanskje enten Portovenere (dagens Porto Venere) eller Fezzano (landsbyer i dagens kommune Porto Venere). Den florentinske poeten Angelo Poliziano skrev at henne hjem var «i det barske liguriske distriktet opp ovenfor havkysten hvor den rasende Neptun slåss mot bergknausene... Der, som Venus, ble hun født blant bølgene.» Hennes far var en genuesisk adelsmann ved navn Gaspare Cattaneo della Volta (en langt eldre slektning av den genuesisk doge fra 1500-tallet ved navn Leonardo Cattaneo della Volta) og hennes mor var Gaspares hustru, Cattocchia Spinola. En annen kilde oppgir noe annet opphav som Gaspare Cattaneo og Chateroccia di Marco Spinola.
Firenze
Ved ridderturneringen La Giostra i 1475 som ble holdt ved Piazza Santa Croce ankom Giuliano med et banner som bar et bilde av Simonetta som den hjelmkledde Pallas Athene, malt av Botticelli, og under var en høvisk, fransk inskripsjon; La Sans Pareille, «Den uten sidestykke». Fra da av ble Simonetta kjent som den vakreste kvinnen i Firenze og senere som den vakreste kvinne i renessansen. Giuliano vant turneringen og hyllesten fra la bella Simonetta som ble nominert som «Skjønnhetens dronning» for anledningen. Om hun noen gang ble mer enn hans idealiserte og platonske skjønnhetsideal, er ukjent, men antagelig ikke.
Død
Simonetta Vespucci døde kun året etter, om natten den 26.–27. april 1476. Sannsynligvis av tuberkulose. Hun var da bare tjueto år gammel. Hennes ektemann giftet seg raskt på nytt. Det ble sagt at hele byen sørget ved hennes død og tusener fulgte hennes kiste til hennes siste gravsted.
Botticelli fullførte maleriet «Venus' fødsel» i 1485, ni år senere. Det har vært hevdet at Venus i dette bildet er malt med Simonetta som modell ettersom likheten er påfallende. Denne påstanden er imidlertid avvist av historikeren Felipe Fernández-Armesto som «romantisk tøv» og sier videre «Den vulgære antagelsen, eksempelvis at hun var Botticellis modell for alle hans vakre skjønnheter synes å være basert på ikke bedre grunnlag enn følelsen at den aller vakreste kvinne på den tid måtte ha sittet modell for den mest sensitive maler.»
Det har også vært foreslått at Botticelli, som aldri giftet seg, hadde blitt forelsket i henne. Denne antagelsen synes bekreftet at han ønsket å bli gravlagt ved hennes føtter i allehelgenkirken Ognissanti, sognekirken til Vespuccifamilien, i Firenze. Hans ønske ble gjennomført da han døde 34 år senere i 1510.
Mulige kunstneriske avbildninger
Angående begge de to Portrett av en kvinne vist over er kunsthistorikeren Ronald Lightbown av den oppfatning at de var produkter fra Botticellis verksted og at de sannsynlig ikke ble tegnet eller malt utelukkende av kunstneren selv: «Botticellis verksted... utførte portretter av ninfe, eller vakre kvinner... all antagelig fantasiportretter av ideelle skjønnheter framfor virkelige kvinner.»
Simonetta Vespucci kan ha blitt avbildet i et maleri av Piero di Cosimo kalt for «Portrett av en kvinne», og som det ble sagt viste Simonetta Vespucci ettersom det framstilte en kvinne som den berømte Kleopatra med en giftslange (Vipera aspis) om halsen. Maleriet er alternativt kalt «Portrett av Simonetta Vespucci» av enkelte som ikke er i tvil. Likevel, hvor nært dette minner om den faktiske kvinnen er usikkert, delvis ettersom dette er en gjengivelse av hennes form og ånd i et posthumt portrett framstilt rundt fjorten år etter at hun døde. Verd å nevne er det faktum at Piero di Cosimo var fjorten år da hun døde. Museet som for tiden huser dette maleriet stiller spørsmål ved identiteten ved å titulere det som «Portrett av en kvinne, sagt å være Simonetta Vespucci», og legger til at inskripsjonen av hennes navn på bunnen av maleriet kan ha vært lagt til ved en senere dato.
Øst-Europa
Øst-Europa er den østlige delen av Europa. Nøyaktig definisjon av grenser og områder for «Øst-Europa» og «østeuropeisk» har variert med hvilken sammenheng begrepene brukes i.
Geografisk
I dag defineres det geografisk som området mellom Sentral-Europa i vest og Uralfjellene – som Europas grense – i øst. Europeisk Russland er kjernen i dette området, da det alene dekker 40 % av Europas areal og dermed nesten hele Øst-Europa.
Geopolitisk
I lang tid var begrepet imidlertid brukt om den del av Europa som var under sovjetisk innflytelse under den kalde krigen (den såkalte øst-blokken), en definisjon som baserer seg snarere på politisk fremfor geografisk inndeling.
I mange utdaterte kilder omfatter begrepet «Øst-Europa» fremdeles de fleste, eller alle europeiske land som frem til slutten av den kalde krigen var kommunistiske stater eller land kontrollert av Sovjetunionen. De fleste folk i Polen, Tsjekkia, Slovakia, Ungarn og Slovenia ser ofte på sine land som del av Sentral-Europa snarere enn Øst-Europa, mens mange kilder, især i engelsktalende land, fortsetter å klassifisere disse landene som østeuropeiske, et syn som kan sies å henge tilbake fra den dualistiske oppdelingen av Europa i en vestlig og østlig del under den kalde krigen. En slik inndeling blir av mange i de berørte «østlige» landene sett på som pejorativ og stigmatiserende i forhold til land som har klart å sikre seg sin tilhørighet til «Vesten», til tross for lignende forhold eller mer «østlig» beliggenhet og kulturell tilhørighet, som Finland, Hellas eller det tidligere DDR.
Øst-Europa ifølge FN (pre-1989)
FN definerte før 1989 følgende land som Øst-Europa (disse landene var også del av den såkalte øst-blokken)
Sør-Europa og Balkan
Begrepet Øst-Europa blir ofte brukt om følgende sør- eller sentraleuropeiske land:
Sentral-Europa
En rekke land som geografisk sett er del av Sentral-Europa ble del av Øst-Europa under den kalde krigen på grunn av sovjetisk dominans. I dag blir de noen ganger sett på som del av Sentral-Europa og noen ganger som del av Øst-Europa.
De baltiske stater
Ifølge FN, sees disse landene av og til på som del av Øst-Europa, skjønt de geografisk sett utgjør en del av Nord-Europa.
Banker i Sveits
Bankene i Sveits er blant de viktigste i verden. Deres omdømme er basert på den politiske og økonomiske stabiliteten i Sveits og hovedaktiviteten, kapitalforvaltning, kjennetegnet av relativt konservative og bærekraftige investeringer.
Kritikere anklager bankene i Sveits, for å benytte den sveitsiske banktaushetsplikten til pengevasking og skatteunndragelse. For å motvirke dette dårlige rykte, har Sveits vedtatt en anti-hvitvasking lov i 1998. Tilbake i 1991 bestemte den Sveitsiske bankkomisjonen, Eidgenössische Bankenkommission, at bankene måtte identifisere den reelle eieren av kontoen for både nyåpnete og bestående konti.
Finanssektoren (inkludert forsikringer) står for cirka 11% av landets verdiskaping av 59,1 milliarder sveitsiske franc (CHF), derav står bankene for 35,9 milliarder. Dette utgjør cirka 6,7% av bruttonasjonalproduktet. Næringen sysselsetter omtrent 135.000 personer. Formuene som forvaltes i Sveits i 2009 beløper seg på cirka 5600 milliarder CHF, hvorav 3000 milliarder CHF, om lag 54 prosent, kommer fra utenlandske kunder.
De største bankene i Sveits
Tabellen viser de største bankene i Sveits i slutten av 2008. I tillegg til de åtte største bankene etter forvaltningskapital, inneholder tabellen også banker som er blant de største åtte målt etter forvaltede formuer, egenkapital eller antall ansatte.
1 alle tall for 2008 for konsernen, inkludert datterselskaper
2 Privatbanker offentligjjør aldri sine tall, derfor er bilanssum, egenkapital og nettooverskudd ikke kjent
3 PostFinance gjelder ikke som bank og er bare oppført for sammenlingningens skyld.
Fylkesvei 87 (Hedmark)
Fylkesvei 87 (Fv87) i Hedmark gikk mellom Voll og Bekkesvea på Hamar. Veien vaer 840 meter lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 1770.
Regesta Norvegica
Regesta Norvegica er en kronologisk ordnet fortegnelse over alle kjente dokumenter til Norges middelalderhistorie. Serien inneholder regester, det vil si korte sammendrag på moderne norsk, av middelalderdokumenter som har med Norge, nordmenn og norske forhold å gjøre. I tillegg gis det opplysninger om dokumentenes datering, utstedelsested, oppbevaringssted, trykkested m.m. Hvert bind er også utstyrt med navneregister (person- og stedsnavn) og sakregister. Serien er ment som et supplement til kildeserien Diplomatarium Norvegicum og er en viktig innfallsport til middelaldermaterialet.
Historikk
Gustav Storm ga ut et hefte med tittelen Regesta Norvegica i 1898. Dette inneholdt 630 regester, og omfattet tidsrommet 991–1263.
I 1966 kom arbeidet med serien for alvor i gang. Det ble opprettet et arbeidsutvalg for serien, og ansvaret for de første bindene ble lagt til landets universiteter. Arbeidet med serien ble fra og med fullførelsen av bind VI overført til Seksjon for kildeutgivelse ved Riksarkivet, tidligere Norsk Historisk Kjeldeskriftinstitutt.
Seriens omfang
Hittil har det kommet ut ti bind i denne serien. Disse dekker tidsrommet 822–1430.
Bind XI (1431–1440) er under arbeid. Konkrete planer for flere bind er foreløpig ikke lagt, men det er naturlig at serien fortsetter fram til reformasjonen slik at den dekker norsk middelalder i sin helhet.
Digital versjon
Bind I–IX av Regesta Norvegica er digitalisert i et samarbeidsprosjekt mellom Riksarkivet og Enhet for Digital Dokumentasjon (tidl. Dokumentasjonsprosjektet) ved Universitetet i Oslo.
Nasjonalbiblioteket
<ol type="I" start="1"> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> <li></li> </ol>
Svir
Svir (russisk: Свирь, finsk: Syväri, estisk: Sviri) er ei elv nordøst i Leningrad oblast i Russland. Den renner fra Onega vestover til Ladoga, og binder derved sammen Europas to største innsjøer. Svir er den største elva som munner ut i Ladoga.
Helt siden Peter den store knyttet sammen elvene Svir og Neva med Ladogakanalen har elva vært en del av Volga-Østersjøkanalen og dens forløpere. Det er to vannkraftverk langs Svir.
Elva passerer Alexander-Svirskij klosteret, som pleide å huse Svirlag, en av de mest beryktede gulagene. Områdene rundt elva så kraftige kamper under fortsettelseskrigen fra 1941 til 1944.
Den osmansk-wahhabittiske krig
Den osmansk-wahhabittiske krig, også kjent som Den osmansk-saudiske krig, var en krig utkjempet fra tidlig i 1811 og fram til 1818 mellom osmansk Egypt, under Ali Pasha, og hæren til den første Saudi-staten, Emiratet Darayeh. Resultatet av krigen var den første Saudi-statens fall.
Koblingen mellom Saudidynastiet og wahhabisme hadde vært sentral for Saudi-dynastiets vei til makten. Wahhabittisk innflytelse spredte seg, og wahhabittene invaderte Taif i 1802, Mekka i 1803, Medina i 1804. Innen 1806 kontrollerte de og Yanbu og Jidda. Emiratet oppnådde kontroll over store deler av Gulfkysten, blant annet Qatar og Bahrain.
Med økt innflytelse fra wahhabittene ble osmansk styre i Hedsjas, Irak og Syria truet. Grunnet bekymringer for spredning oppfordret osmanene Egypt til å gripe inn, og Muhammed Ali begynte å samle stryker allerede i 1809. Ali samlet leiesoldater fra Det osmanske riket og rekrutter med løfte om å befri de hellige byene i Arabia fra wahhabittene. Hæren kom til å bestå av blant annet albanere, tyrkere, egyptere og til og med europeiske leiesoldater som hadde kjempet under Napoleon, og Ali sendte og med artillerienheter forlatt av franskmennene i 1799. Som etnisk albaner var Muhammed en dyktig leder av den multietniske styrken. Lokket av Hedsjas' rikdom og heder og ære i den muslimske verden, som han ville bruke til å sikre Egypts selvstendighet fra osmanene, sendte Ali ut sin hærstyrke til Den arabiske halvøy i 1811.
1228 Scabiosa
1228 Scabiosa er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Liberatrix. Den ble oppdaget 5. oktober 1931 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Mistreat
Mistreat er et rock band fra Finland. De ble stiftet i 1988. Tekstene synges på engelsk og finsk.
Northiam
Northiam er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Rother i grevskapet East Sussex i England. Landsbyen ligger omkring 21 km nord for byen Hastings, i dalen som dannes av elven Rother. Hovedveien som går gjennom den er A28 med retning Canterbury og Hastings. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 2083 innbyggere.