cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opportunity
Reise mot sør
Roveren ble kommandert til å grave en ny grøft på de store slettene til Meridiani Planum på Sol 366, og observasjoner fortsatte til og med Sol 373 (10. februar 2005). Roveren passerte så kraterne Argo, «Alvin» og «Jason», og nærmet seg på Sol 387 en trio av kratre på sin vei mot Vostok-krateret. På sin vei dit, satte Opportunity 19. februar 2005 en distanse-rekord for kjøring på en dag (for begge Mars-roverne) på 177.5 meter (582 feet). På Sol 389 (26. februar) nærmet roveren seg et av de tre kraterne, med navnet «Naturaliste». En stein med navnet «Normandy» ble undersøkt på Sol 392, og Opportunity var der til Sol 395.
Opportunity nådde Vostok-krateret på Sol 399, men oppdaget at det var for det meste fylt med sand og noen få stein-utspring. Den ble så kommandert sørover, for å lete etter mer grunnfjell.
På Sol 415, stoppet Opportunity ved noen sand-dyner for å undersøke forskjellen mellom toppen og bunnen. Forskjellige prøver fikk navnene Mobarak, Norooz og Mayberooz, til ære for det persiske nyttår. Ved Sol 421 kjørte roveren videre mot «Viking»-krateret.
Opportunity blir sittende fast
.
26. april 2005 (Sol 446) kjørte Opportunity seg fast i en sand-dyne. Vitenskapsfolkene fant fra bilder ut at alle fire hjørne-hjulene til roveren var begravd med mer enn hjulenes radius, akkurat i det roveren skulle klatre over en sand-dyne ca. 30 cm høy. Sand-dynene ble døpt «Purgatory Dune» (Skjærsildens Sand-dyner) av forskerne.
Roverens tilstand ble simulert på Jorden, før en forsøkte å bevege den igjen, ut fra bekymring om at roveren kunne bli ute av stand til å bevege seg. Etter ulike eksperimenter og simuleringer, ment på å etterligne sand-dynene som Opportunity satt fast i, gjorde roveren sine første bevegelser igjen 13. mai (sol 463), med bare noen få cm bevegelse, for så å evaluere resultatene.
I løpet av Sol 465 og 466 ble flere kjøre-kommandoer sendt til roveren, og ved hvert forsøk bevegde roveren seg noen nye centimetre. På slutten av hver bevegelse, ble panorama-bilder tatt for å undersøke atmosfæren og de omliggende sand-dynene. Manøvrene for å unnslippe ble sluttført med suksess på Sol 484 (4. juni 2005) og alle 6 hjulene til Opportunity befant seg igjen på fastere underlag. Etter å ha studert «Purgatory Dune» fra Sol 498 til 510, bevegde roveren seg igjen sørover mot Erebus-krateret.
Erebus-krateret, små mekaniske problemer
. Opportunity  studerte Erebus-krateret, et stort, grunt og delvis begravet krater, som ble en stopp på veien sør mot Victoria-krateret i perioden mellom oktober 2005 og mars 2006.
Ny programvare for å måle prosentvis glidning på hjulene var suksessfulle i å hindre roveren i å kjøre seg fast igjen. Enda en nesteulykke som «Purgatory Dune» ble unngått på Sol 602, da en datasjekk stoppet videre kjøring.
På Sol 628 (3. november 2005) våknet Opportunity  opp i midten av en støvstorm som varte i tre dager. Roveren var i stand til å kjøre i selvbeskyttende automodus gjennom stormen, men kunne ikke ta noen bilder. Mindre enn tre uker senere, blåste vind støv vekk fra solcellene, slik at en nådde 80% av maks (ca. 720 watt-timer). På Sol 649 (1. desember 2005), ble det oppdaget at motoren som brukes til å lagre robot-armen hadde en feil. Dette problemet tok det nesten to uker å fikse. Etter dette er armen bare lagret under transport, og er rettet ut om natten for å hindre at den setter seg fast.
2006 og 2007
Opportunity observerte talløse stein-utspring ved Erebus-krateret. Roveren samarbeidet også med ESA sin romsonde Mars Express ved å bruke et av sine spektrometre og panorama-kameraet som tok bilder da månen Phobos passerte foran Solen. På Sol 760 (22. mars 2006) begynte Opportunity sin ferd til sitt neste hovedmål Victoria-krateret.
Victoria-krateret
. Se hovedartikkel: Victoria-krateret
Victoria-krateret er et stort nedslagskrater ca. 7 kilometer fra det opprinnelige landingsstedet til Opportunity. Vitenskapfolk tror at stein-utspringene i veggene på Victoria vil gi enda mer informasjon om Mars-geologien, hvis roveren overlever lenge nok til å undersøke dem.
På Sol 951 (26. september 2006) nådde Opportunity kanten av Victoria-krateret og sendte de første gode bildene av krateret, inkludert bilder av sand-dynene på bunnen. Den amerikanske romsonden Mars Reconnaissance Orbiter lyktes også i å fotografere Opportunity fra verdensrommet på kanten av krateret
Sofware-oppgradering
4. januar 2007 mottok begge Mars-roverne ny software til sine datamaskiner. Oppdateringen ble mottatt akkurat i tide for det 3. jubileumet til landingen. Det nye systemet lar roverne selv bestemme om de skal sende et bilde til Jorden eller ei, eller om den skal bruke robotarmen for å undersøke steiner, noe som vil spare masse tid for vitenskapsfolkene ettersom de må bla igjennom hundrevis av bilder for å finne det de vil ha, eller undersøke omgivelsene for å bestemme det samme.
Støvstormer sommeren 2007
Mot slutten av juni 2007 begynte en serie med støvstormer å dannes på Mars. Stormene har intensivert i styrke, og 20. juli 2007 ser en at både Opportunity og Spirit kan få store feil i sine systemer som følge av mangel på strøm. NASA slapp en pressemelding der de bl.a. skrev: "We're rooting for our rovers to survive these storms, but they were never designed for conditions this intense". Hovedproblemet som støvstormene skapte er den dramatiske reduksjonen i solkraft som roverne mottar, hele 99% reduksjon. Spirit på den andre siden av Mars mottar noe mere kraft enn Opportunity.
Normalt skal solcellene på roverne generere ca. 700 W pr dag. Hvis roverne får mindre enn 150 W pr dag, begynner batteriene å tappes. Hvis de går tomme, vil viktig elektrisk utstyr ødelegges av intens kulde. 18. juli 2007 genererte roverens solceller bare 128 Watt timer, det laveste nivået noensinne. NASA har reagert med å kommandere Opportunity til bare å kommunisere med Jorden hver tredje dag, den første gang dette har skjedd siden starten på ferden. I forbindelse med støvstormene som raser, har romsonden MRO tatt flere bilder for å se på situasjonen for Opportunity og Spirit. Etter seks uker med relativ liten aktivitet, begynte begge mars-roverne å bevege på seg.
Trivia
Begge Mars-roverne Spirit og Opportunity har deler fra World Trade Center's metall på seg.
Bello Horizonte
Befolkning
Bello Horizonte har 416 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Høvding Hatuey
Hatuey (ah'-tway, (født på Hispaniola; død 2. februar 1512 i Yara på Cuba) var en karibisk indianerhøvding som kjempet mot spanjolene i perioden1511 til 1512 på Cuba. Hatuey var taino-høvding for et område nordvest på Hispaniola. Han flyktet til Cuba sammen med hele sin landsby etter massakren i Jaragua i 1504, da conquistadorene erobret hele det vestlige Hispaniola. På Cuba oppfordret han cubanske indianere til å slå seg sammen med ham, og kjempe mot spanjolene og slaveriet som spanjolene kom til å påføre dem. Bare de færreste fulgte oppfordringen.
Englands forente storlosje
Englands forente storlosje (engelsk: United Grand Lodge of England) er det øverste regjerende organ for de fleste retninger innenfor frimureriet i England og Wales, og i enkelte andre land som hovedsakelig enten har vært en del av det britiske imperiet eller er medlem av Samveldet av nasjoner. Den er verdens eldste storlosje. Sammen med Irlands storlosje og Skottlands storlosje, er den ofte blitt kalt «de opprinnelige storlosjer» og «de opprinnelige konstitusjoner» av dens medlemmer.
Høvding Hatuey
Conquistadoren Diego Velázquez de Cuéllar ble i 1511 beordret til å seile fra Hispaniola for å kolonisere Cuba. I nesten et år kjempet Hatuey en geriljakrig mot spanjolene i traktene rundt Sierra Maestra, og påførte dem flere mindre, men sviende tap. I februar 1512 klarte Velázquez å ta ham og de gjenlevende indianerne til fange. For motstanden mot spanjolene ble Hatuey dømt til å brennes levende. En spansk prest ba ham om å omvende seg til kristendommen, slik at hans sjel kunne slippe inn i himmelriket. Hatuey spurte presten om det fantes mange spanjoler i himmelriket. Presten svarte bekreftende. Hatuey sa da at han hadde fått nok av spanjolene her på jorden. Han kunne overhodet ikke se noen fordel av å komme til en himmel full av spanjoler. Hatuey foretrakk derfor å dø som «hedning».
Englands forente storlosje
Den engelske storlosje 1717
Den 24. juni 1717 ble den engelske storlosje dannet av fire frimurerlosjer i London: Innvielsesfesten ble holdt ved Goose & Gridiron i nærheten av St. Paul katedralen. Anthony Sayer (* ca. 1672, † 1741 eller 1742) presiderte over festen som den første stormester, og storlosjen overtok våpenskjoldet som ble tildelt London-selskapet av Frimurere i 1473. Sayer ble i 1718 erstattet av George Payne som stormester. Den 24. juni eller Sankthans er idag tilegnet Johannes Døperen. I den Julianske kalender er det dagen for sommersolverv som ble feiret av før-kristne mysteriereligioner.
City of London Corporation har reist en blå plakett i nærheten av stedet der den opprinnelige puben befant seg.
Høvding Hatuey
Det siste indianeropprøret skal ha kommet i provinsen Matanzas, noen få år etter at Hatuey var blitt brent på bålet av spanjolene. Opprøret skal ha blitt brutalt slått ned, og samtlige indianere massakrert. Det spanske ordet «matanzas» betyr «massemord».
Englands forente storlosje
Den engelske storlosje 1717
Storlosjen hadde i begynnelsen møter en gang årlig. Under John Montagu, 2. hertug av Montagu, som stormester i 1721, var andre engelske losjer blitt tilsluttet Storlosjen, og møtene begynte å bli avholdt hver tredje måned. Thommas Thynne, 2. vicomte av Weymoth, var stormester fra 1735 til 1736. Flertallet av storlosjens første stormestre var skotske. I 1723 ble storlosjens Konstitusjon skrevet av den presbyterianske presten James Anderson. Anderson ble født i Aberdeen, Skottland, der faren var stormester av en Aberdeen-losje.
Høvding Hatuey
Bartolomé de las Casas beskriver skjebnen til indianerne på Cuba på følgende måte:
Englands forente storlosje
Den engelske storlosje 1717
Kanskje var den engelske storlosje et resultat av det skotske jakobittiske opprøret i 1715. Vel vitende om at frimureriet ble bragt til England av Jakob I av Skottland, kan opprøret ha utløst nervøsitet blant Londons frimurere, som ble tvunget til å benekte sin skotske opprinnelse, skjule deres historie og strategisk skape en ny institusjon, en storlosje, som var alliert med kongen av Hannover.
Høvding Hatuey
På Cuba regnes Hatuey som Cubas første nasjonale helt. Det finnes minnesmerker over ham i blant annet Matanzas og Santiago de Cuba. I tillegg er et ølmerke oppkalt etter ham.
Line (navn)
Line er et kvinnenavn dannet som en kortform av navn som slutter på -line, som Karoline.
Høvding Hatuey
Indianere på Cuba
Europeiske sykdommer og slavearbeidet under det spanske kolonistyret utryddet de cubanske indianerne (tainoer) som egen etnisk folkegruppe. Siden noen spanske soldater fikk barn med indianerkvinner – blant annet som følge av voldtekter – finnes likevel i dag en mindre folkegruppe som kan betegnes som mestiser. Denne gruppen stammer imidlertid i hovedsak fra indianere som cubanske landeiere importerte fra Mexico etter at slaveriet i 1865 ble forbudt i USA. Dermed opphørte også den cubanske importen av afrikanske slaver fra sørstatene i USA.
Line (navn)
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Englands forente storlosje
De gamles storlosje 1751
I begynnelsen av 1700-tallet fantes det mange frimurerlosjer som ikke var tilknyttet den nye storlosjen. På 1730-tallet og 1740-tallet utviklet storlosjene i Irland og Skottland en økende antipati mot den engelske storlosje. Irske og skotske frimurere som besøkte og bodde i London, oppfattet den engelske storlosje som moderne avvikere fra det opprinnelige frimureriet, og følte en sterkere tilknytning til engelske losjer som stod utenfor storlosjen. Disse frimurerne følte seg også fremmede overfor den engelske storlosjens aristokratiske natur.
Høvding Hatuey
Indianere på Cuba
Conquistadorenes folkemord på cubanske indianere har en klar parallell til USAs folkemord på nordamerikanske indianere. I begge tilfeller lå økonomiske motiver (gull, jordeiendommer, infrastruktur-utbygging, etc.) og kulturelle motiver bak myrderiene. De kulturelle motivene var i hovedsak begrunnet med at europeerne (dvs. USAs europeiske innvandrere og Cubas conquistadorer) var sivilisasjonens herskere, og derfor kunne behandle andre etniske folkegrupper etter eget godtbefinnende. I våre dager kan atferden best beskrives under begreper som etnosentrisme, rasisme, fascisme og imperialisme (Galeano, 1979).
Opportunity
Trivia
Til ære for Opportunity sine store bistand i utforskingen av Mars, ble en asteroide gitt navnet Opportunity. Navnet ble foreslått av Ingrid van Houten-Groeneveld som sammen med Cornelis Johannes van Houten og Tom Gehrels oppdaget den 24. september 1960.
Englands forente storlosje
De gamles storlosje 1751
Den 17. juli 1751 samlet representanter for fem losjer seg i Turk's Head Tavern, i Greek Street, Soho, London og opprettet «Det aller eldste og ærværdige samfunn av frie og anerkjente murere» (The Most Ancient and Honourable Society of Free and Accepted Masons). Storlosjen bestod først og fremst av irske frimurere som bodde og arbeidet i London; 72 av de 100 første navnene på medlemslisten var fra Irland.
De hevdet å praktisere en eldre og renere form for frimureri, og kalte seg «De gamles storlosje» (The Ancients' Grand Lodge). De som var tilknyttet den engelske storlosje ble kalt «de moderne».
En illustrasjon på hvor dyp splittelsen var, er tilfellet med Benjamin Franklin som var medlem av en «moderne» losje i Philadelphia. Etter et besøk i Frankrike hadde hans losje skiftet tilhørighet til (og fått et nytt charter fra) de gamles storlosje; de anerkjente han ikke lenger og nektet å tildele ham «frimureriets æresbevisninger» ved hans begravelse.
Englands forente storlosje 1813
Skismet varte frem til 1813. I 1809 utnevnte de to storlosjene hver sine kommisjonærer, som skulle forhandle seg frem til en sammenslåing. Over en 4-års periode ble det forhandlet frem felles lover og felles ritualer.
Den 27. desember 1813 ble en seremoni avholdt i Freemasons Hall i London, hvor Englands forente storlosje ble grunnlagt med Prins Augustus Fredrik, Hertug av Sussex som stormester.
Det kombinerte rituale fikk navnet «det etterlignede rituale» (Emulation Ritual), og ble den nye storlosjens offisielle rituale. Andre ritualer blir likevel fortsatt praktisert i mange losjer.
Organisering
Englands forente storlosje er det øverste regjerende organ for en rekke provinsial-losjer. De ulike provinsene samstemmer omtrentlig med Englands tradisjonelle grevskap. Provinsial-losjene er organisasjonens lokale administrasjon, i London kjent som en Metropolitan Grand Lodge. Oversjøiske jurisdiksjoner i USA og Canada som er underlagt storlosjen, er organiserte i «distrikts-storlosjer». Et lite antall av disse losjene er administrert direkte fra storlosjen.
Eksterne lenker
Offisiell hjemmeside
Opportunity
Trivia
Ruben H. Fleet Museum har også en IMAX-film ved navn «Roving Mars» som viser ferden til både Spirit og Opportunity på deres ferd til Mars, med originale bilder og filmer.
Uranus’ ringer
Ni av ringene ble oppdaget 10. mars 1977 av James L. Elliot, Edward W. Dunham og Douglas J. Mink. Bilder tatt av romsonden Voyager 2 i 1986, avslørte ytterligere to ringer, mens de to siste ble oppdaget på bilder tatt av romteleskopet Hubble fra 2003 til 2005. Den tysk-engelske astronom William Herschel rapporterte om ringer rundt Uranus i 1789, men idag betviles disse observasjonene.
Ringsystemets radius er omkring 60,000 km. Den innerste 986U2R/ζ-ringen begynner omkring 38,000 km utenfor planeten, mens den ytterste μ-ringen avsluttes omkring 98 000 km utenfor planeten. 986U2R/ζ-ringen er omkring 2,500 km bred. Den nest innerste ζ-ringen er omkring 3,500 km bred; det samme gjelder dens forlengelse ζc. De to ytterste ringene ν og μ er henholdsvis 3,800 km og 17,000 km brede. De mellomliggende ringene er stort sett kun noen få kilometer brede. I tillegg kommer forlengelser av ringene i form av støvstriper som ikke former komplette ringer.
Ringene er ekstremt mørke og stort sett ugjennomsiktige. De har en albedo (bond) på 2% eller mindre, og består sannsynligvis av is og mørke strålingsbehandlede organiske forbindelser.
De fleste av ringene inneholder begrensede mengder støv. Først og fremst inneholder de bestanddeler med størrelser på 0,2–20 m i diameter. En del av ringene er imidlertid optisk tynne; de brede og matte 1986U2R/ζ-, μ- og ν-ringene består av små støvpartikler, mens den smalere og matte λ-ringen også inneholder større bestanddeler. Det relative fraværet av støv i ringsystemet kommer av aerodynamisk motstand fra Uranus' utvidete eksosfære – koronaen.
Mekanismene som holder de smale ringene på plass er lite forstått. Opprinnelig antok man at de smale ringene hadde et par nærliggende gjetermåner, som skulle hjelpe til med å holde dem sammen. Da Voyager 2 undersøkte Uranus i 1986 ble det imidlertid bare oppdaget et par gjetermåner – Cordelia og Ophelia – rundt den lyseste ringen (ε).
Oppdagelse
De første omtalene av Uranus' ringsystem var i William Herschels nedtegninger fra 1700-tallet angående hans observasjoner av Uranus. Nedtegningene inneholder følgende avsnitt: «Den 22. februar 1789: En ring kunne anes» Herschel tegnet et lite diagram av over ringen, og noterte at den var «litt tilbøyelig mot det røde». Keck-observatoriet på Hawaii har siden da bekreftet at så er tilfellet, i det minste for ν-ringen. Herschels antegninger ble publisert i Royal Societys tidsskrift i 1797. I løpet av de neste to århundrene, mellom 1797 og 1977, nevnes ringene knapt noe sted. Dette skaper tvil om hvorvidt Herschel virkelig kunne ha sett noe slikt når hundretalls av andre astronomer ikke så noen ting. Det har dog blitt hevdet at Herschel ga en korrekt beskrivelse av ν-ringens størrelse i forhold til Uranus, hvordan den endres når Uranus ferdes rundt solen, og dens farge.
Den endelige oppdagelsen ble gjort av astronomene James L. Elliot, Edward W. Dunham og Douglas J. Mink 10. mars 1977 ved hjelp av Kuiper Airborne Observatory gjennom serendipitet. De planla å bruke okkultasjonen mellom Uranus og stjernen SAO 158687 for å studere planetens atmosfære. Stjernen var kortvarig ute av syne i fem tilfeller, både før og etter at den ble formørket av planeten, og de konkluderte med at dette kom av fem smale ringer. De ga hver og en av de fem observerte okkultasjonene en betegnelse bestående av en gresk bokstav: α, β, γ, δ och ε. Siden da har samme system blitt brukt for å angi ringene. Senere fant de ytterligere fire ringer, en mellom β- och γ-ringene og tre innenfor α-ringen. Førstnevnte ble navngitt η-ringen, mens de øvrige tre ble angitt med sifrene 4, 5 og 6 – etter nummereringen av okkultasjonen i en artikkel. Dette var det andre ringsystemet som ble oppdaget i solsystemet, etter Saturns.
I 1986 fotograferte romsonden Voyager 2 ringene. To svakere ringer ble også oppdaget og antallet kjente ringer gikk da opp til elleve. Hubble-teleskopet oppdaget ytterligere to ringer fra 2003 til 2005, og det totale antallet er nå tretten. Gjennom oppdagelsen av disse tidligere ukjente ringene dobles radien som ringsystemet tidligere var antatt å ha. Hubble fotograferte også to små satellitter for første gang, hvorav en av dem, månen Mab, deler sin bane med den ytterste ringen.
Generelle egenskaper
Per 2014 kjenner man tretten avgrensede ringer rundt Uranus. Etter økende avstand fra planeten kalles de 1986U2R/ζ, 6, 5, 4, α, β, η, γ, δ, λ, ε, ν og μ. Ringene kan deles inn i tre grupper; ni smale hovedringer (6, 5, 4, α, β, η, γ, δ, ε), to støvringer (1986U2R/ζ, λ) og to ytre ringer. Uranus' ringer består i hovedsak av makroskopiske partikler og bare litt støv, selv om det er kjent at 1986U2R/ζ-, η-, δ-, λ-, ν- og μ-ringene inneholder støv. Utover disse velkjente ringene, kan det være en rekke optisk tynne støvstriper og lyssvake ringer mellom dem. Disse lyssvake ringene og støvstripene kan bare ekistere i korte tidsperioder eller bestå av et antall separate buer, som i blant oppdages gjennom okkultasjon. En del av dem ble synlige under en serie av hendelser da ringplanene krysset hverandre i 2007. En rekke støvstriper mellom ringene har blitt observert i fremoverspredt geometri av Voyager 2. Alle av Uranus' ringer fremviser forskjeller i asimutal lysstyrke.
Ringene består av et ekstremt mørkt materiale. Den geometriske albedoen overstiger ikke 5–6 %, mens bondalbedoen bare er ca. 2 %. Ringene er rødaktige i ultrafiolett og i den synlige delen av spektrumet, mens de i det infrarøde er gråaktige. Ringene viser ingen identifiserbare spektrale særdrag. Deres kjemiske sammensetning er ikke kjent. Til forskjell fra Saturns ringer kan de dog ikke bestå utelukkende av vannis, da de er for mørke. De er til og med mørkere enn de indre av Uranus' måner. Dette indikerer at de antageligvis består av en blanding av is og mørkt materiale. Hva dette materialet er for noe er uklart, men det kan være organiske forbindelser som har blitt formørket av de ladete partiklene – det vil si enten subatomære partikler eller ioner – som utstråles fra Uranus' magnetosfære. Ringenes partikler kan bestå av samme materiale som de indre månene og opprinnelig lignet de trolig på hverandre, men partiklene har over tid endret seg betydelig.
I det hele skiller Uranus' ringer seg fra både de svake og tåkete ringene rundt Jupiter, såvel som de brede og komplekse ringene rundt Saturn, hvorav noen består av vannis og er svært lyse. Det finnes dog likheter med visse deler av Saturns ringsystem. Saturns F-ring og Uranus' ε-ring er begge smale, relativt mørke og har to gjetermåner hver. Uranus' ytre ringer ligner Saturns ytre G- og E-ringer. De smale ringene som finnes i de brede ringene rundt Saturn, ligner de smale ringene rundt Uranus. I tillegg ligner de støvstripene som er observert mellom Uranus' ringer de ringene som finnes rundt Jupiter. I kontrast til dette er Neptuns ringsystem relativt likt Uranus' ringsystem, selv om det er mindre komplekst, mørkere og inneholder mer støv. Neptuns ringsystem ligger også lengre fra planeten enn hva Uranus' ringer gjør.
ε-ringen
ε-ringen, epsilonringen, er den mest lyssterke og tetteste delen av ringene, og står for omkring to tredjedeler av lyset som reflekteres fra ringene. Selv om den er den av Uranus' ringer som avviker mest fra en perfekt sirkel, har den en ubetydelig inklinasjon. Det at ringens bane ikke er en perfekt sirkel gjør at lysstyrken varierer over tid. Den radielt sturkturerte lysstyrken fra ε-ringen er sterkest nær apsis og svakest nær periapsis.
Forholdet mellom den maksimale og minimale lysstyrken er ca. 2,5–3,0. Variasjonene henger sammen med variasjoner i ringens bredde, som er 19,7 km ved periapsis og 96,4 km ved apsis. Når ringene blir bredere, minker mengden skygge fra de øvrige partiklene og flere av dem blir synlige, noe som fører til et høyere intregrert reflektivitet. Forskjellen i bredde måles direkte fra bilder tatt av Voyager 2. Bare to av ringene kunne skilles ut fra bildene fra Voyagers kamera, og ε-ringen var en av dem. Dette indikerer at ringen ikke er optisk tynn. Faktum er at observasjoner av okkultasjonen både fra bakken og fra romsonden viser at dens normale optiske dybde varierer mellom 0,5 og 2,5, det høyeste nærmest periapsis. ε-ringens ekvivalente dybde er ca. 47 km og er konstant rundt banen.
ε-ringens geometriske tykkelse er ikke eksakt kjent, men den er svært tynn – ifølge noen estimater bare 150 m. Likevel inneholder den flere lag med partikler. ε-ringen er et riktig så velfylt sted med en fyllfaktor nær apsis som er beregnet til, avhengig av kilde, å være mellom 0,008 og 0,06. Gjennomsnittstørrelsen på partiklene i ringen er 0,2–20,0 m, og det gjennomsnittlige mellomrommet mellom hver av partiklene er 4,5 ganger deres radie. Ringen har lite kosmisk støv, muligvis på grunn av luftmotstanden fra Uranus' vidstrakte atmosfæriske korona. Fordi den er så tynn, forsvinner ε-ringen når den iakttas rett forfra.
Under et eksperiment med radiookkultasjon oppdaget romsonden Voyager 2 et underlig signal fra ε-ringen. Signalet så ut til å være en skarp stigning i fremoverspredt lys med bølgelengden 3,6 cm nær ringens apsis. En slik skarp stigning av fremoverspredt lys krever at det finnes en sammenholdt struktur. At ε-ringen har en slik finstruktur har blitt bekreftet ved mange observasjoner av dens okkultasjon. ε-ringen synes å bestå av en rekke smale og optisk tette ringer, hvor enkelte av dem kan ha ufullstendige sirkelbuer.
To gjetermåner er kjent rund ε-ringen: en indre, Cordelia; og en ytre, Ophelia. Den indre kanten av ringen har en 24:25-resonans med Cordelia, og den ytre kanten har en 14:13-resonans med Ophelia. Månenes masser må være minst tre ganger ringens masse for å avgrense den effektivt. ε-ringens beregnes å være ca. 1016 kg.
γ-ringen
γ-ringen, gammaringen, er smal, optisk kompakt og har en viss baneeksentrisitet. Baneinklinasjonen er tilnærmet null. Ringens bredde varierer mellom 3,6 og 4,7 km, selv om den likeverdige optiske dybden er konstant på 3,3 km. Den normale optiske dybden hos γ-ringen er 0,7–0,9. Da noen av ringenes plan krysset hverandre i 2007, forsvant γ-ringen. Dette betyr at den er geometris tynn, akkrueat som ε-ringen, og uten støv. Bredden og den normale optiske dybden hos γ-ringen fremviser store asimutale variasjoner. Mekanismen for hvordan en slik smal ring holdes avgrenset er ikke kjent, men det har blitt bemerket at den skarpe, indre kanten av γ-ringen er i en 6:5-resonans med gjetermånen Ophelia.
η-ringen
η-ringen, etaringen, mangler baneeksentrisitet og inklinasjon. Akkurat som δ-ringen består den av to bestanddeler; en smal og optisk tett del, og et bredt ytre utspring med lav optisk dybde. Den smale delens bredde er 1,9–2,7 km og den ekvivalente dybden er ca. 0,42 km, noe som tilsvarer den normale optiske dybden på rundt 0,16–0,25. Den brede delen er ca. 40 km bred og dens ekvivalente dybde er nær 0,85 km. det indikerer en lav normal optisk dybde på 2 × 10−2. Bilder fra Voyager 2 fastslo det hele. I fremoverspredt lys fremstår η-ringen som lysster, noe som indikerer at det finnes store mengder støv i den ringen, sannsynligvis i den brede delen. Den brede delen er mye tykkere (geometrisk) enn den smale. Denne konklusjonen støttes av de observasjonene som ble gjort i 2007, da noen av ringene krysset hverandre. Da fremviste η-ringen økt lysstyrke og ble den nest lyseste delen i ringsystemet. Dette er i samsvar med virkemåten til en geometrisk tykk, men samtidig optisk tynn ring. Som majoriteten av de øvrige ringene, fremviser η-ringen betydelige asimutale variasjoner i den normale optiske dybden og bredden. Den smale delen forsvinner helt bort på visse områder.
α- og β-ringene
α- og β-ringene, alfa- og betaringene, er etter ε-ringen de mest lyssterke av Uranus' ringer. Akkurat som ε-ringen fremviser de regelmessige variasjoner i lysstyrke og bredde. De er lyssterkest og bredest 30° fra apoapsis og blekest og smalest 30° fra periapsis. α- og β-ringene har en betydelig baneeksentrisitet og en ikke ubetydelig inklinasjon. Bredden til disse ringene er henholdsvis 4,8–10 km og 6,1–11,4 km. Den ekvivalente optiske dybden er 3,29 km og 2,14 km, noe som gir en normal optisk dybde på henholdsvis 0,3–0,7 og 0,2–0,35. I 2007 krysset noen av ringene hverandre, og α- og β-ringene forsvant, noe som betyr at de akkurat som ε-ringen er geometrisk tynne og mangler støv. Denne hendelser avslørte også et tykt og optisk tynt lag med støv i en stripe like utenfor β-ringen. Støvstripen hadde tidligere blitt observert av Voyager 2. α- og β-ringenes masser beregnes å være ca. 5 × 1015 kg (hver) — halvparten av ε-ringens masse.
Kajanaland
Kajanaland (finsk: Kainuu) er et landskap i Finland. Administrasjonssetet i landskapet er Kajana. Kajanaland grenser til landskapene Norra Karelen, Norra Savolax og Norra Österbotten. Mot øst grenser det mot Kvitsjø- og Aunus-karelske områder i russisk Karelia.
Kommuner og regioner
Kajanaland består av ni kommuner, hvorav to er bykommuner. Kommunene i landskapet utgjør to økonomiske regioner. Nedenstående oversikt viser hvordan kommunene fordeler seg på de to økonomiske regionene. Byene er oppført med fet skrift.
{| ==== Kajana økonomiske region ====
Kehys-Kainuu
Vaala (9) var tidligere en del av Kajanaland, men ble overført til Norra Österbotten fra og med inngangen av 2016.
Forvaltning
Som en forsøksordning styres Kajanaland i perioden 2005–2012 av en folkevalgt forsamling (sv. landskapsfullmäktige, fi. maakuntavaltuusto). Den daglige drift ledes av et landskapsutvalg (sv. landskapsstyrelse, fi. maakuntahallitus) og en landskapsdirektør (fi. maakuntajohtaja). I forsøksordningen er enkelte helsetjenester og undervisningsoppgaver overført fra kommunal forvaltning til landskapsforvaltning.
Line (navn)
Annen bruk av navnet
Line er et vanlig navn på kyr i Norge.
Eksterne lenker
Lina
Uranus’ ringer
Ringene 6, 5 og 4
Ringene 6, 5 og 4 er de innerste og blekeste av Uranus' smale ringer. De er de mest inklinerte ringene og har den største baneekstentrisiteten om man ser bort fra ε-ringen. Faktum er at inklinasjonen (0,06°, 0,05° och 0,03°) var stor nok til at Voyager 2 kunne studere ringenes elevasjon over Uranus' ekvatorialplan, hvilket var 24–46 km. Ringene 6, 5 og 4 er også Uranus' smaleste ringer, og de respektive ringene måler bare 1,6–2,2 km, 1,9–4,9 km og 2,4–4,4 km i bredde. De ekvivalente dybdene er 0,41 km, 0,91 og 0,71 km, noe som resulterer i en normal optisk dybde på 0,18–0,25, 0,18–0,48 og 0,16–0,3. På grunn av at de var så smale, og at de mangler støv, var de tre ringene ikke synlige da de krysset hverandre i 2007.
λ-ringen
λ-ringen, lambdaringen, var en av de to ringene som ble oppdaget av Voyager 2 i 1986. Ringen er smal og lyssvak og ligger like innenfor ε-ringen på den ene siden og gjetermånen Cordelia på den andre. Månen Cordelia renser opp en mørk bane inne i λ-ringen. Når ringen observeres i bakoverspredt lys, fremgår det at ringen er ekstremt smal – ca. 2 km – og har ekvivalent optisk dybde på 0,1–0,2 km ved bølgelengden 2,2 μm. Den normale optiske dybden er 0,1–0,2. Den optiske dybden hos λ-ringen viser stor avhengighet overfor bølgelengden, noe som avviker fra det øvrige ringsystemet. Den ekvivalente dybden er så høyt som 0,36 km i den ultrafiolette delen av spektrumet. Dette forklarer hvorfor λ-ringen opprinnelig bare ble påvist av Voyager 2 gjennom okkultasjon i det ultrafiolette stjernelyset. Upptäckten av ringen vid ockultation av stjärnljus vid våglängden 2,2 μm tillkännagavs först 1996.
Ringens fremtoning bel dramatisk endret når den ble observert i fremoverspredt lys i 1986. I denne geometrien ble ringen den mest lyssterke delen av Uranus' ringsystem, også sterkere enn ε-ringen. Denne iakttagelsen, sammen med bølgelengdens avhengighet av den optiske dybden, tyder på at λ-ringen inneholder betydelige mengder av mikrometerstort støv Støvets normale optiske dybde er 10−4–10−3. Observasjoner fra 2007 utført av Keck-observatoriet bekreftet denne konklusjonen da λ-ringen ble en av de lyseste delene i ringsystemet.
Inngående analyser av Voyager 2s bilder avslørte asimutale variasjoner i λ-ringens lysstyrke. Variasjonen syntes å være periodisk og minner om en stående bølge. Opphavet til denne finstrukturen i λ-ringen er fremdeles en gåte.
1986U2R/ζ-ringen
I 1986 oppdaget Voyager 2 en bred og lyssvak skive med materiale inne i ring 6, som ble gitt det provisoriske navnet 1986U2R. Ringen hadde en normal optisk dybde på 10−3 eller lavere og var ekstremt lyssvak. Den var synlig på bare et av bildene fra Voyager 2. Ringen lå NaN km fra Uranus' sentrum, ca. 12,000 km over planetens skydekke. Ringen ble ikke observert igjen før i 2003–2004 da Keck-observatoriet igjen fant en bred og lyssvak skive med materialer like innenfor ring 6. Denne ble kalt for ζ-ringen, zetaringen. ζ-ringens gjenfunnede posisjon skiller seg dog markant fra de observasjonene som ble gjort i 1986. Nå ligger den NaN km fra planetens sentrum. Det finnes en gradvis avtagende utvidelse innover mot planeten som når så langt ned som 32,600 km.
ζ-ringen ble igjen observert i 2007 da noen av ringene krysset hverandre og den ble den lyseste delen av ringsystemet. Den lyste da sterkere enn alle de øvrige ringene til sammen. Den ekvivalente optiske dybden hos denne ringen er nær 1 km (0,6 km for utvidelsen innover), mens den normale optiske dybden igjen er under 10−3. Det endrete utseende på ringen kan komme av hvordan den ble studert geometrisk, da det ble brukt ulike teknikker i 1986 og 2003–2007. Endringer i fordelingen av støvet, som ringen antas å bestå av, i løpet av de siste 20 kan ikke utelukkes.
Sedgefield (distrikt)
Sedgefield er et administrativt distrikt i Durham i England. Det har navn etter landsbyen Sedgefield, men administrasjonssenteret er Spennymoor og den største byen er Newton Aycliffe.
Uranus’ ringer
Andre støvstriper
Utover ringene 1986U2R/ζ og λ finnes det andre ekstremt svake støvstriper i Uranus' ringsystem. Støvstripene er usynlige under okkultasjoner da de har ubetydelig optisk dybde, selv om de er lyssterke i fremoverspredt lys. Bilder tatt av Voyager 2 i fremoverspredt lys avslørte støvstripenes eksistens mellom λ- og δ-ringene, mellom η- og β-ringene og mellom α-ringen og ring 4. Mange av støvstripene ble oppdaget på nytt i 2003–2004 av Keck-observatoriet, og i 2007 i bakoverspredt lys, men de eksakte posisjonene og relative lysstyrke skilte seg fra de observasjonene som ble gjort av Voyager. Den normale optiske dybden hos støvstripene er ca. 10−5 eller mindre. Fordelingen av støvpartiklenes størrelse antas å følge en potenslov med indeks p = 2,5 ± 0,5.
Sedgefield (distrikt)
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Sedgefield landdistrikt, Spennymoor og Shildon samt deler av Darlington landdistrikt. I april 2009 opphørte denne kommunen å eksistere da den ble gjort del av en såkalt super-grevskap. Grevskapet Durham er altså gjort om til én kommune.
Uranus’ ringer
Det ytre ringsystemet
μ-ringens høyeste lysstyrke ligger nesten nøyaktig på den lille månen Mabs bane. Månen er antageligvis kilden til partiklene i ringen. ν-ringen ligger mellom månene Portia og Rosalind og har ingen måner i seg. En andre analyse av Voyager 2s bilder i fremoverspredt lys viser tydelig μ- og ν-ringene. I denne geometrien er ringene mye lysere, noe som indikerer at de inneholder mye mikrometerstort støv. De ytre ringene rundt Uranus kan være lignende G- og E-ringene rundt Saturn. G-ringen mangler også alle tegn på en observerbar kilde til ringens materiale. E-ringen er derimot ekstremt bred og mottar støv fra Enceladus. μ-ringen kan i sin helhet bestå av støv og ikke inneholde noen større partikler over hodet. Denne hypotesen støttes av de observasjoner som er gjort av Keck-observatoriet. Teleskopet lyktes ikke i å oppdage μ-ringen med hjelp av infrarød stråling i 2,2 μm, men oppdaget ν-ringen. At den ikke oppdaget μ-ringen betyr at den har en blå farge, noe som betyr at den i hovedsak består av svært små støvkorn – mindre enn en mikrometer i størrelse. Støvet kan bestå av vannis. ν-ringen er derimot noe rød i fargen.
Dynamikk og opprinnelse
Det er uklart hvordan Uranus' smale ringer kan holde seg isolert. Uten en fysikalsk mekanisme som holder disse partiklene sammen, ville ringene raskt blitt spredt ut radielt og levetiden for Uranus' ringsystem ville ikke vært mer enn én million år. Den modellen som oftest anføres som forklaring på dette, ble opprinnelig foreslått av Peter Goldreich og Scott Tremaine. Den går ut på at gravitasjonen fra et par nærliggende måner, en ytre og en indre gjetermåne, vekselvirker med en ring. Månenes respektive gravitasjon holder ringenes partikler på plass mellom seg, men gradvis flytter månene seg selv fra ringen. For at dette skal skje må en effektiv måte, må gjetermånenes samlede masse overstige ringenes masse med en faktor på minst to til tre. Det er kjent at denne mekanismen skjer i tilfellet med ε-ringen, der gjetermånene Cordelia og Ophelia påvirker ringen. Cordelia er også den ytre gjetermånen for δ-ringen, og Ophelia den ytre gjetermånen for γ-ringen. Ingen måner større enn 10 km er kjent i nærheten av noen av de andre ringene. Den nåværende avstanden til Cordelia og Ophelia fra ε-ringen kan benyttes for å anslå ringens alder. Beregningene viser at ε-ringen ikke er eldre enn 6 × 108 år.
Siden ringene synes å være unge, må de konstant fylles på av de fragmentene som dannes når større legemer kolliderer. Estimater peker på at levetiden for en måne som Puck er et fåtall milliarder år før den slites i stykker av kollisjoner. Levetiden for et mindre objekt er mye kortere. Alle de mindre månene, såvel som ringene som eksisterer i dag, kan være resultatet av ødeleggelsen av en rekke drabanter med Pucks størrelse i løpet av de siste 4,5 milliarder år. Enhver av slike ødeleggelser ville da ha ført til en kaskade av nye kollisjoner som raskt malte ned alle større legemer til mye mindre størrelser, helt ned til støvpartikler.
Å forklare støvstripenes opprinnelse er mindre problematisk. Støv har en svært kort levetid, mellom NaN år. Stripene tilføres kontinuerlig støv som kommer fra kollisjoner med større partikler i ringene, små måner og meteoroider som kommer fra Uranus-systemet. Beltet med de små månene som har gitt opphav til stripene og partiklene er imidlertid usynlige på grunn av deres lave optiske dybde. Støvet vises dog i fremoverspredt lys. De smale hovedringene og beltet med de små månene som skapte støvstripene antas å skille seg ut når det gjelder fordelingen av partiklenes størrelse. De smale hovedringene har flere bestanddeler som er mellom en centimeter og en meter i størrelse. En slik fordeling endrer overflaten av materien i ringene, noe som fører til en høyere optisk tetthet i bakoverspredt lys. I motsetning tl dette har støvstripene relativt få større partikler, noe som fører til en lav optisk dybde.
Liste over ringenes egenskaper
Denne tabellen sammenfatter de ulike ringenes egenskaper. Et ? angir at data mangler for ringen.
Liste over norgesmestere i golf
Liste over norgesmestere i golf omfatter golfspillere som har vunnet norgesmesterskapet i golf.
Anniken Langaard (Oslo Golfklubb) har vunnet det individuelle norgesmesterskapet flest ganger på damesiden (åtte mellom 1959 og 1966), mens Olaf S. Heyerdahl (Oslo Golfklubb) har flest titler på herrsiden (ti mellom 1930 og 1951). Vinnerne har siden 1970 (for herrer) og 1976 (for damer) mottatt kongepokalen.
Norgesmesterskapet var for første gang åpent for profesjonelle spillere i 2004.
Spilleformatet var matchspill til og med 1967, og fra da av har det vært slagkonkurranse. Mesterskapet ble spilt over to dager med 36 hull per dag til og med 2002, og deretter har det vært spilt over fire dager med 18 hull per dag.
Norsk amatørmesterskap – åpent
Norsk amatørmesterskap – åpen klasse ble arrangert fra 1937 og 1949 for henholdsvis herrer og damer frem til 1955. Turneringen ble spilt på Oslo Golfklubb.
NM Mid-amatør
Norgesmesterskapet er den øverste nasjonale turneringen for elitespillere i klassen Mid-amatør der laveste alder er 25 år (30 år til og med 2020), damer og herrer. Herrer 40+ opprettet fra og med 2021.
Elena
Elena er en variant av kvinnenavnet Helene, som er av gresk opprinnelse og kan komme enten av ordet helene som betyr «lys» eller av selene som betyr «måne».
Elena er en vanlig transkribering av det russiske navnet Елена, som også kan transkriberes Jelena eller Yelena.
Utbredelse
Elena var et vanlig navn i England i middelalderen.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Tullbergiidae
Tullbergiidae er en familie med seksbeinte leddyr som hører til ordenen spretthaler (Collembola). Familien omfatter ca. 215 beskrevne arter.
Utseende
Små, langstrakte, bleke spretthaler. De har svært korte bein og mangler springgaffel (furca). Antennene er korte og fire-leddete, øyeflekkene gjerne mer eller mindre reduserte.
Levevis
Alle artene lever i jorden, formen med langstrakt kropp, korte bein og manglende springgaffel og pigment er typisk for jordlevende former. Arter i denne familien er blant de tallrikeste spretthalene i polarstrøkene.
Utbredelse
Familien er utbredt over hele Jorden, også i Antarktis.
Shin-Isogo kraftverk
Shin-Isogo kraftverk er et varmekraftverk i Japan, og ligger i Kanagawa-distriktet om lag 40 km sør for Tokyo. Installert produksjonseffekt er 600 MW, fordelt på 1 blokk. Operatør er J-Power Co.
Bat mitsva
Bat mitsva eller Bat mitzva (hebraisk בת מצוה, «bundet datter») betegner hendelsen der jødiske jenter oppnår sin religiøse myndighetsalder innenfor visse jødiske retninger. Dette skjer ved 12-årsalderen.
Bat mitzva ble innført på 1900-tallet som en motsetning til guttenes bar mitsva. Mer tradisjonsbundne retninger innenfor jødedommen, blant annet mange ortodokse, utfører ikke bat mitsva på grunn av manglende religiøst grunnlag.
Bat mitzva skjer automatisk, men det er vanlig å feire hendingen gjennom en gudstjeneste, og, spesielt i ikke-ortodokse samlinger, ved å lese et avsnitt av Toraen på hebraisk. Bat mitzva foregår etter et års studier da barnet har fått elementær undervisning i Toraens innhold og hebraisk.
Shin-Onoda kraftverk
Shin-Onoda kraftverk er et varmekraftverk i Japan, og ligger i Yamaguchi prefekturet. Installert produksjonseffekt er 1000 MW, fordelt på 2 like store blokker. Operatør er Chugoku Electric Power Co Ltd.
Anlegget ble utbygd omkring årene 1985–1987. Brenselkilden er kull. Teknologien er levert av Toshiba.
Gamlebyen (Jerusalem)
Gamlebyen (hebraisk: ; ha'ir ha'atika; arabisk: البلدة القديمة; al-Balda al-Qadimah) er et 0,9 km² stort område i dagens Jerusalem. Frem til 1860-tallet utgjorde området hele byen Jerusalem. Flere severdigheter med stor religiøs og historisk betydning ligger i Gamlebyen: Tempelberget og den tilhørende Vestmuren for jøder, Gravkirken for kristne, og Klippedomen og al-Aqsa-moskéen for muslimer.
Tradisjonelt har Gamlebyen vært delt inn i fire kvarterer, selv om dagens betegnelser ble introdusert først på 1800-tallet. I dag blir Gamlebyen grovt sett delt inn i det muslimske, kristne, jødiske og armenske kvarter.
Det jødiske kvarter ble sterkt ødelagt etter den arabisk-israelske krig 1948, men ble restaurert etter seksdagerskrigen i 1967. Jordan la fram et forslag om at Gamlebyen skulle bli tillagt i UNESCOs verdensarvliste i 1980, og den ble lagt til i 1981. I 1982 kom Jordan med en forespørsel om å få den satt på listen over truede verdensarvsteder.
Historikk
Ifølge Det gamle testamente i Bibelen var byen sterkt befestet allerede i 1000-tallet f.Kr før kong David erobret den. I dag er det antatt at kong Davids by lå sørvest for murene som omgir gamlebyen, utenfor Møkkaporten. Davids sønn, kong Salomo, utvidet bymurene og omkring 440 f.Kr, i den persiske perioden, vendte Nehemja tilbake fra fangenskap i Babylon og bygde dem opp igjen. Fra 41 til 44 bygde romren Marcus Vipsanius Agrippa en ny bymur som kalles Den tredje mur.
Bjarne Larsen
Bjarne Gullov Larsen (født 28. mars 1922, død 3. august 2002) var en norsk fiolinist og 1.konsertmester i Oslo Filharmoniske Orkester i 25 år.
Profesjonell karrière
Han var konsertmester i Nationaltheatret i perioden 1948-58 og benyttet Johan Halvorsens fiolin som tjenesteinstrument. I denne tiårige perioden befestet han sitt ry som Norges ledende fiolinist. I 1958 ble han utnevnt til 1.konsertmester i Oslo Filharmoniske Orkester der han tok over etter Ernst Glaser. Konsertmesterposten skjøttet han til 1983 da han rykket ned til tuttimusiker. I 1987 forlot han orkestret ved oppnådd aldersgrense. I de få år Filharmoniens eget kammerorkester virket under Ernst Glasers ledelse, var Larsen konsertmester i orkestret som besto av 15 strykere og cembalisten Rolf Karlsen.
Konsertfiolinist med stort repertoar
Bjarne Larsen var i flere tiår Norges ledende fiolinist med et stort konsertrepertoar. Med Filharmonien spilte han et høyt tosifret antall fiolinkonserter av høy vanskelighetsgrad, og hans største kunstneriske suksess ble Carl Nielsens fiolinkonsert i 1966. For denne prestasjonen fikk han Musikkritikerprisen i 1967. Ved Filharmoniens 60-årsjubileum i 1979 spilte han Felix Mendelssohns fiolinkonsert e-moll med Mariss Jansons som dirigent. Konserten ble overført på NRK fjernsynet og er i 2015 lagt ut for nedlasting på NRKs hjemmesider. Hans to siste solistoppgaver med Oslo-Filharmonien fant sted i 1978 og 1979 med henholdsvis Finn Mortensens Fantasi for fiolin og orkester og Mendelssohns fiolinkonsert. Finn Mortensens Fantasi for fiolin og orkester er ellers tilegnet nettopp Bjarne Larsen.
Filmkarrière
I 1944 medvirket Bjarne Larsen i filmen Kommer du, Elsa? som er en norsk dramafilm  i regi av Toralf Sandø. Manuset ble skrevet av regissøren og Victor Borg. Det bygger på Borgs skuespill Kommer du, Elsa?. I rollene ses blant andre Aase Bye, Erling Drangsholt og Harald Schwenzen. I filmen spiller Bjarne Larsen en ung begavet fiolinist som rammes av tuberkulose og dør. I handlingen tolker Larsen Beethovens fiolinkonsert D-dur med Waldemar Alme ved flyglet. Mye av musikken er spilt inn av 50 filharmonikere ledet av Odd Grüner-Hegge. Også i filmen Englandsfarere medvirker Bjarne Larsen i rollen som Jonas.
Ettermæle som kunstner
Bjarne Larsens fiolinspill var av internasjonal klasse, og hans innspilling av Griegs fiolinsonater vakte internasjonal oppsikt og påkalte Yehudi Menuhins oppmerksomhet og beundring. Hvor Arve Tellefsen framstår som en rotnorsk spellemann med stor utstråling, var Bjarne Larsen mer en fiolinistmester av europeisk snitt med kontinental standard. Han var som personlighet like innadvendt som Tellefsen er utadvendt og fikk neppe den berømmelse hans glansfulle spill vitterlig gjorde ham fortjent til. I Oslo-Filharmonien går det fortsatt gjetord om hans fiolinsoli på konsertmesterpulten i for eksempel Bachs Matteuspasjonen, Beethovens Missa brevis, Brahms' 1. symfoni, Rimsky-Korsakoffs Scheherazade og Richard Strauss' Vier letzte Lieder.
Larsen var gift med sangerinnen Edith Thallaug. I sitt annet ekteskap var han gift med Ruth Steger.
Bjarne Larsen mottok Kongens fortjenstmedalje i gull for sitt virke i norsk musikkliv.
Tine Teigene Dalen
Tine Teigene Dalen (født 2. november 1990) er en norsk friidrettsutøver som representerer Sportsklubben Vidar. Hun konkurrerer i sprint og hekkesprint.
Karriere
Dalen vant sin første NM-medalje som senior ved NM i friidrett 2008. Her vant hun bronse på 1000 meter stafett, sammen Therese Bache, Siri Eritsland og Alvilde Ossum. Året etter tok hun NM-sølv på 400 meter hekk, bak Hege Vold.
I NM i friidrett 2011 vant hun sitt første NM-gull, da SK Vidar tok gull på 1000 meter stafett. De andre på laget var Astrid Mangen Cederkvist, Folake Sekinat Akinyemi og Line Kloster. Hun deltok også på 100 meter hekk, og endte på femteplass.