cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Collietype
Rasene
Dagens collieraser har enten oppstått på De britiske øyer eller de har sitt opphav derfra. Mange av rasene er svært populære som gjeterhunder, men mangfoldet av brukshundegenskaper og arbeidslyst gjør dem også populære for en rekke andre formål, for eksempel i hundesport. De fleste rasene er svært krevende å holde som familiehund primært, selv om de ofte blir gode familiehunder sekundært. Collier er utpregede arbeidshunder som trenger mye fysisk aktivitet og rikelig med oppgaver for å trives godt, og hunder som ikke får nok utløp for sin energi blir lett frustrerte og destruktive.
Raseliste
Raselisten er nødvendigvis ikke komplett. Ikke alle raser anerkjennes av de store internasjonale og nasjonale stambokregistrene. Raser som anerkjennes kan avles etter ulike linjer; som showhunder og som brukshunder. I noen tilfeller er disse synonyme, men ikke alltid. De beste brukshundene avles for formålet, men trenger altså ikke å tilfredsstille tradisjonelle stambokkriterier eksteriørmessig. Ofte har slike linjer sine egne stambokregistre.
Fotogalleri
Galleriet under inneholder bilder av et utvalg collieraser, men nødvendigvis ikke alle. Australian kelpie og working kelpie er to linjer av samme hund. Andre raser har eller kan ha en tilsvarende deling av linjer. Den opprinnelige smithfield collien (engelsk) er utdødd, men linjer etter den lever videre i Tasmania. Der jobbes det med å få den lokale varianten (pure smithfield dog) anerkjent som selvstendig rase. Den minner om old english sheepdog og har rufset pels. Australian cattledog og australian stumpy tail cattle dog har felles opphav, der både såkalte farm collier (en generell betegnelse for collier som fantes i Storbritannia tidlig på 1800-tallet), smithfield collie, border collie og dingo inngår.
UCI WorldTour 2017
UCI WorldTour 2017 var den syvende utgaven av UCI WorldTour. Den inneholdt endags- og etapperitt i Europa, Asia, Australia og Nord-Amerika. Hele ti ritt var nye på WorldTour-kalenderen. I tillegg ble det nystartede Tour of Guangxi lagt til kalenderen.
Ritt
* Første inntreden på kalenderen
UCI WorldTeam
Før 2017-sesongen sendte 18 lag inn søknad om å bli ett av de 17 WorldTeam. I november ble antallet WorldTeam økt til 18.
Serhat
Ahmet Serhat Hacıpaşalıoğlu (født 24. oktober 1964 i Istanbul i Tyrkia), kjent under artistnavnet Serhat, er en tyrkisk tannlege, sanger, plateprodusent og tv-programleder.
I 1997 startet artistkarrieren hans da han slapp singelen «Rüya-Ben Bir Daha». Ved siden av ulike programleder- og produsentjobber fortsatte han musikkarrieren med singler som «Total Disguise» (duett med Viktor Lazlo) i 2004, «Chocolate Flavour» i 2005, «I Was So Lonely», «No No Never (Moscow–Istanbul)» og «Ya + Ti» i 2008 og «Je m'adore» i 2014. Han har også deltatt flere ganger i Eurovision Song Contest.
Nic Woods
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
Serhat
Fjernsyn og opptredener
I 1994 etablerte Serhat sitt eget produksjonsselskap, End Productions. Etter en avtale med kringkasteren TRT, fikk selskapet produsere gameshowet Riziko!, en tyrkisk versjon av det amerikanske spørreprogrammet Jeopardy!. Serhat var også programleder fra premieren 3. oktober 1994. I 1995 mottok han to Golden Butterfly-priser, en for årets beste mannlige vert og en for årets beste gameshow-vert. I 1996 ble han igjen tildelt prisen for årets beste gameshow-vert. Programmet gikk i over 430 episoder og gikk på fjernsyn frem til slutten av 1996. Siden har selskapet hans produsert flere tyrkiske tv-programmer, som Altına Hücum.
I 1998 returnerte Riziko! med Serhat som programleder, denne gang på den kommersielle kanalen Kanal 7. Senere ble han talkshow-vert for programmet Serhat'la Rizikosuz på samme kanal, men programmet ble tatt av plakaten etter seks episoder.
Sent i 2009 etablerte Serhat danseorkesteret Caprice the Show med 18 musikere, og orkesteret gjorde en rekke opptredener de neste årene. Gjennom selskapet sitt organiserer han også årlige begivenheter som sangkonkurransen for ungdom, Liselerarası Müzik Yarışması, Megahit-Uluslararası Akdeniz Şarkı Yarışması, og dansekonkurransen for ungdom, Dans Maratonu.
Musikkarriere
Han startet musikkarrieren sin i 1997 med en medley av sangene «Rüya» og «Ben Bir Daha». I 2004 slapp han sin andre singel, «Total Disguise» sammen med den fransk-belgiske sangeren Viktor Lazlo. Singelen inneholdt også flere remikser av sangen. I 2005 utga han sangen «Chocolate Flavour» sammen med «Total Disguise» i Hellas. I 2008 samarbeidet han med den russisk-georgiske sangeren Tamara Gverdtsiteli, og sammen spilte de inn sangene «I Was So Lonely», «No No Never (Moscow–Istanbul)» og «Ya + Ti» (en russisk versjon av «Total Disguise»). De tre sangene ble utgitt på samme singel og var også med på Gverdtsitelis album Vozdushiy Potsyelui (2008).
I 2014 begynte Serhat å jobbe i Frankrike og Tyskland. Han slapp sin femte singel, den franskspråklige sangen «Je m'adore» med en musikkvideo innspilt i Paris og regissert av Thierry Vergnes. Den nådde førsteplass på den tyske Deutsche DJ Black/Pop-listen, nummer 1 på hitlisten Black 30, nummer 2 på den britiske Dance-listen, nummer 8 på den franske Dance-listen og nummer 9 på den sveitsiske Dance-listen.
Den 12. januar 2016 kunngjorde San Marino RTV at Serhat skulle representere San Marino i Eurovision Song Contest 2016 i Stockholm. Bidraget «I Didn't Know» ble sluppet 9. mars samme år. Han deltok i den første semifinalen av Eurovision Song Contest, tirsdag 10. mai 2016, men endte på tolvteplass og kvalifiserte seg dermed ikke til finalen. 2. november 2017 slapp han en discoversjon og ny musikkvideo av « I Didn't Know», denne gang sammen med sangeren Martha Wash. Sangen debuterte på plass 47 på den amerikanske Dance Club Songs-listen og nådde en 25. plass etter fire uker på listen. Serhat ble med dette den første tyrkiske artisten som nådde denne hitlisten. En ny versjon av «Total Disguise» samme med Elena Paparizou ble sluppet 22. juni 2018 av selskapet CAP-Sounds.
I 2019 representerte han på nytt San Marino i Eurovision Song Contest i Tel Aviv i Israel med låten «Say Na Na Na». Bidraget kom på 19. plass (av 26) i konkurransen, noe som var det beste resultatet San Marino hadde oppnådd i Eurovision Song Contest.
Kommunal vei 7231 (Ørsta)
Veien var tidligere del av Fv43.
Rødovre Centrum
Rødovre Centrum ligger ved Rødovre rådhus, på hjørnet av Tårnvej og Rødovre Parkvej i Rødovre ved København. Kjøpesenteret har vært ombygget og utvidet flere ganger, senest i 2013 hvor det også fikk sin egen kino.
Rødovre Centrum har tidligere hatt en fødeklinikk. Der ble blant andre Danmarks tidligere statsminister Helle Thorning-Schmidt født.
Gent–Wevelgem 1988
Gent–Wevelgem 1988 var den 50. utgaven av sykkelrittet og ble avholdt 20. april 1988. Iren Seán Kelly vant.
Datu Piang (Maguindanao)
Datu Piang (Bayan ng Datu Piang) er en kommune på Filippinene. Kommunen ligger på øya Mindanao, og tilhører provinsen Maguindanao. Folkemengden var i 2015 på 25,600 innbyggere.
True Crime
True crime – eller sannkrim – en sjanger innen faktabøker, filmer, radio og tv.
Datu Piang (Maguindanao)
Byen er oppkalt etter Datu Piang, en fremtredende leder for moroene i dette området. Tidligere het stedet Dulawan.
Barangayer
Datu Piang er inndelt i 34 barangayer.
True Crime
True Crime kan også vise til:
Devon Manchester
Devon Manchester (født 11. november 1989) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
Golden Boy of Pye Corner
The Golden Boy av Pye Corner er et lite monument på hjørnet av Giltspur Street og Cock Lane i Smithfield, i sentrum av London. Det markerer stedet der den Store Brannen i London i 1666 ble stoppet. Statuen er laget av tre og er dekket med gull. Bygningen hvor den er plassert er en fredet bygning.
Under står følgende inskripsjone:
This Boy is in Memmory put up for the late Fire of LONDON in Occasion'd by the Sin og Gluttony. Den viktigste inskripsjone står om lag 3 meter under gutten, som er skrevet som følger: The boy at Pye Corner was erected to commemorate the staying of the great fire which beginning at Pudding Lane was ascribed to the Sin of Gluttony when not attributed to the papists as on the Monument and the Boy was made prodigiously fat to enforce the moral he was originally built into the front of a public-house Called The Fortune of War Which used to occupy This site and was pulled Down in 1910
Radio Télévision Suisse
Fjernsyn
RTS drifter to riksdekkende tv-kanaler: Andre kanaler:
Radio
RTS drifter fire riksdekkende tv-kanaler:
Centrotoma
Centrotoma er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Utseende
Små, brune køllebiller med kraftige antenner som ikke har en tydelig klubbe.
Levevis
Disse billene lever sammen med maur.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Europa.
Gu Zhengyi
Gu Zhengyi (kinesisk: 顾正谊, født i Huating i prekturet Songjiang - nå i Shanghai - i Kina) var en kinesisk maler under Mingdynastiet. Hans fødsels- og dødsår er ukjent.
14. serierunde i Tippeligaen 2014
14. serierunde i Tippeligaen 2014 startet lørdag 5. juli klokken 15.30 med mot. Runden fortsatte med seks kamper søndag 6. juli. mot klokken 15.30, fire kamper klokken 18, og  mot  klokken 19. Runden avsluttet mandag 7. juli med mot  klokken 19.
Kampfakta
'''Lørdag 5. juli 2014'''
'''Søndag 6. juli 2014'''
Arabisk juniormesterskap i friidrett 2004
Arabisk juniormesterskap i friidrett 2004 ble arrangert i Damaskus i Syria i 2004.
Ramphocelus
Ramphocelus er en slekt i familien tanagarer (Thraupidae).
Arter
Arter i rekkefølge etter Clements-lista :
Lappgeit
Lappgeit (av sv. lappget) er en nylig oppdaget liten til normalt stor nordsvensk landrase, som er utryddingstruet. Alle lappgeiter har horn. De er vanligvis hvite, men kan også være svarte, svartbroket, delvis svarte eller grå. Hunnene veier cirka 22–50 kg, bukkene cirka 35–70 kg.
Allround-VM på skøyter 2002
Allround-VM på skøyter 2002 ble arrangert i Heerenveen, Nederland den 15., 16. og 17. mars 2002.
Lappgeit
Ifølge Föreningen Allmogegeten var det i 2012 176 geiter (47 bukker og 129 geiter) i genbanken. Dette antallet var økt til 198 (41 bukker og 157 geiter) i 2013.
Hodge Escarpment
Hodge Escarpment er en skrent nordøst i Henderson Bluff på nordvestsiden av Lexington Table i Forrestal Range i Pensacolafjellene i Antarktis. Den ble navnsatt av Advisory Committee on Antarctic Names etter Steven M. Hodge, en geofysiker i U.S. Geological Survey, som arbeidet i Dufek Massif og Forrestal Range, 1978–79.
Lappgeit
Geiterasen ble oppdaget i Fatmomakke i 2001, da flere geiter skulle slaktes. De ble i stedet tatt hånd om. Senere (2004) fant man også to geiter til i Vilhelmina. Disse geitene og etterkommerne etter disse er de eneste nålevende lappgeitene.
Allround-VM på skøyter 2002
Jochem Uytdehaage fra Nederland ble verdensmester for menn, mens Anni Friesinger fra Tyskland ble verdensmester for kvinner.
Daniel Fogg
Daniel Fogg (født 24. august 1987) er en britisk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer åtte på 1500 meter fri.
Kane Russell
Kane Russell (født 22. april 1992) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
RAM galleri
RAM galleri et visningsted for kunsthåndverk, billedkunst og arkitektur. Galleriet ble stiftet i 1989 av Forbundet Frie Fotografer, Utsmykkingsfondet (nå KORO), Norske Tekstilkunstnere og Norske Kunsthåndverkere. Galleriet lå fra starten 1989 på Bankplassen i huset ved siden av Waisenhuset, Kongens gate 3, Oslo frem til 31.oktober 2016. Siden april 2019 er adressen Kongens gate 15, 0153 Oslo. RAMs første kunstneriske leder var Lotte Sandberg. Fra 2018 ledes galleriet av Joakim Borda-Pedreira.
Bukkabottnosi
Bukkabottnosi er et fjell i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Det har en høyde på 1 671 meter over havet.
Connor Jaeger
Connor Jaeger (født 4. april 1991) er en amerikansk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer seks på 1500 meter fri.
Gaussbreen
Gaussbreen er en isbre i Antarktis. Den ligger på nordsiden av Datum Peak og siger bratt vestover fra sørvestenden av Hobbs Ridge og ut i Bluebreen i Victoria Land.
Breen ble navngitt av New Zealand Geographic Board i 1993 etter den tyske matematikeren og astronomen Carl Friedrich Gauss.
MS «Tjelden»
MS «Tjelden» er en bilførende katamaran, bygget av Brødrene Aa for Norled i 2013.
Blair Tarrant
Blair Tarrant (født 11. mai 1990) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
Gullybukta
Gullybukta er ei bukt midtveis på sørbredden av Magdalenefjorden, nord på Hoelhalvøya i Albert I Land, nordvestre Spitsbergen. Bukta ligger under Gullybreen i sør, fjellene Trankollen (543 m) med Gravneset i øst, og fjellene Evatindane (469–504 m) i vest. Innerst har bukta brefront som går helt ut i havet. På hver side har bukta bratte fjell avsluttet av mindre odder med lave kystsletter som har vært brukt i fangstsammenheng.
Evatindane har talus- og botnbreer mot bukta og på kystsletta finnes en mindre kjent hvalfangst-lokalitet på odden som avslutter bukta i vest. Her er det funnet rester etter en spekkovn fra 1600-tallets hvalfangst.
Det har antakelig ikke vært norske fangststasjoner her i den norske fangstperioden i mellomkrigstiden, men området inngikk i Fangstområde nummer 23. I 1973 ble stedet og ruinene en del av Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.
Gunilla Bandolin
Gunilla Bandolin (født 19. juli 1954) er en svensk billedkunstner, keramiker og landskapsarkitekt. Innen billedkunst arbeider hun stort sett som skulptør, i store formater og ulike materialer. Hun lager monumentale verk som er tilpasset stedet og landskapet og er ment å brukes, ikke bare betraktes av publikum.
Utdannelse og karriere
Bandolin kommer fra et miljø der det ikke var naturlig å tenke på kunst som en levevei, men etter å ha arbeidet hos et keramikerpar i nærheten av der hun vokste opp, så hun en mulighet for hvordan hun kunne leve av å forme og skape.
I tillegg til utdannelsen som kunstner, har hun journalistutdannelse, og har arbeidet som frilans kunstkritiker i de svenske avisene Expressen (1998–2003) og Dagens Nyheter (2004–). Hun har også vært medredaktør for Mama (Magazine for Modern Architecture) (1997–2003).
Hun er både opptatt av kunstverkets form og rom, av hvordan hennes verk interagerer med rommet eller landskapsrommet de er plassert i, hvordan verkene kan oppleves både fra ut- og innsiden, og hvordan mennesker bruker og opplever dem.
Hun har forelest, hatt workshops og undervist, blant annet som professor ved Konstfack fra 2006 til 2015. Hun har også samarbeidet med andre kunstnere og forskere; i 2005 med prosjektet «Landscape in tension» med Sverker Sörlin, og sammen med Monika Gora har hun gjort flere konseptuelle prosjekter.
Bandolins skulpturer og land art-prosjekter finnes flere steder i Sverige og ulike steder i utlandet.
Heder
I 1988 var hun Östra Göinge kommuns stenstipendiat.
I 2006 mottok hun Stockholm stads hederspris.
Svarte Drin
Svarte Drin (albansk: Drini i Zi, som betyr svart hjort; makedonsk: Crn Drim) er en elv som renner gjennom Nord-Makedonia og Albania. Elvens kilde er Ohridsjøen ved Struga i Nord-Makedonia. Etter ca. 50 km krysser elven grensen til Albania, vest for Debar, hvor den renner videre sammen med Hvite Drin i Kukës og danner elven Drin. Vannet renner så videre ut i Adriaterhavet.
Cock Lane
Cock Lane er en liten gate i Smithfield i City of London som går fra Giltspur Street i øst til Snow Hill i vest.
I middelalderperioden var det kjent som Cokkes Lane og det var et sted for lovlige bordeller.
Cock Lane nr 25 er kjent som det huset hvor det antatte Cock Lane-spøkelset manifesterte seg i 1762 og som det stedet hvor forfatteren John Bunyans, som skrev Englands første bestselger, døde av feber i 1688.
Krysset av Giltspur Street og Cock Lane, kjent som Pye Corner, var som stedet hvor den store brannen i London ble stoppet. Dette er markert med Golden Boy of Pye Corner-statuen. Minnesmerket stod opprinnelig foran en pub kalt The Fortune of War, som stod på plassen, men ble revet i 1910.
Acmoeonotus
Acmoeonotus er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende.
Utbredelse
Arten er kjent fra Sørøst-Asia (Myanmar).
Eksterne lenker
Acmoeonotus
Gent–Wevelgem 1989
Gent–Wevelgem 1989 var den 51. utgaven av sykkelrittet og ble avholdt 5. april 1989. Nederlenderen Gerrit Solleveld vant
Skihopping under Vinter-OL 1964
Skihopping under Vinter-OL 1964 ble holdt i Bergiselbakken, Innsbruck og Toni Seelos-Olympiabakken, Seefeld, Østerrike i januar og februar 1964. Det ble hoppet i normalbakke og stor bakke.
Agy
Agy er en kommune i departementet Calvados i regionen Normandie, nord i Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Bayeux som ligger i arrondissementet Bayeux. I hadde Agy 0 innbyggere.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Agy
Referanse: INSEE
Arabisk juniormesterskap i friidrett 2006
Arabisk juniormesterskap i friidrett 2006 ble arrangert i Kairo i Egypt i 2006.
Tamara Todevska
Tamara Todevska (makedonsk: Тамара Тодевска, født 1. juni 1985 i Skopje i Den sosialistiske republikken Makedonia i Jugoslavia), kjent under artistnavnet Tamara, er en makedonsk popsanger. Hun representerte Nord-Makedonia i Eurovision Song Contest 2008, og representerte landet på nytt i Eurovision Song Contest 2019 med låten «Proud».
Kortbaneløp på skøyter under Vinter-OL 2014 – 3000 meter stafett kvinner
Kvinnenes 3000 meter stafett i kortbaneløp på skøyter under Vinter-OL 2014 ble arrangert i Isfjellet skøytepalass i Sotsji, Russland den 10. og 18. februar.
Tamara Todevska
Bakgrunn
Todevskas far er fra Nord-Makedonia, mens moren opprinnelig er fra Serbia. Søsteren Tijana Daptsjevikj er også en kjent popartist i Nord-Makedonia.
I januar 2019 ble Nord-Makedonia trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel torsdag 16. mai, og Nord-Makedonia hadde startnummer 14. I avstemningen ble Todevska blant de ti beste i semifinalen, og kvalifiserte seg dermed til finalen lørdag 18. mai. I finalen vant sangen juryavstemningen og endte på syvendplass sammenlagt, landets beste plassering i konkurransen til da.
Shay Neal
Shay Neal (født 4. juni 1990) er en newzealandsk landhockeyspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han endte på syvendeplass med det newzealandske landslaget.
Tarjei Gjelstad
Tarjei Gjelstad (født 1964 i Morgedal) er en norsk lokalpolitiker som representerer Arbeiderpartiet. Fra 2015 til 2019 var han ordfører i Kviteseid kommune i Telemark.
Gjestad er også leder av Kviteseid Arbeiderparti og er daglig leder av skimuseet og opplevelsessenteret Norsk skieventyr i Morgedal.
Cabinda
Cabinda kan ha flere betydninger:
Skipsbevegelser
Skipsbevegelser er definert av de seks frihetsgradene som et skip eller en båt kan være utsatt for.
De seks bevegelsene kan inndeles i de overordnede kategorier forskyvning og rotasjon.
Duving
Skipet forflytter seg opp/ned.
Sidejaging
Skipet forflytter seg fra side til side.
Jaging
Skipet forflytter seg frem/tilbake.
Giring
Et skip girer når det dreier rundt det vertikale aksen (z).
Stamping
Et skip stamper når det dreier rundt tverrskipsaksen (y).
Rulling
Et skip ruller – "gynger fra side til side" – når det dreier rund langsskipsaksen (x) fordi det blir utsatt for et tverrskipsmoment, typisk bølger eller dønninger.
Rulling kan dempes blant annet vha. stabilisatorfinner og vanntanker.
Polargås
Polargås (Branta hutchinsii) er en fugl i andefamilien som tilhører gruppen med gjess. Arten hekker i ulike habitat på tundraen i Canada og Alaska. Den overvintrer i det meste av USA og det nordlige Mexico, samt lokalt i det vestre Canada. Fem underarter er beskrevet. De ulike underartene varierer i størrelse, fram den minst på cirka 1,5 kg og til den største på omkring 3 kg.
I Gede Sudartawa
I Gede Sudartawa (født 8. september 1994) er en indonesisk svømmer som spesialiserer seg i ryggsvømming. Han representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der han ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter rygg.
Tuff Tuff Tuff
Tuff Tuff Tuff er et studioalbum fra det norske boogierock-bandet Backstreet Girls.
Plata ble utgitt på CD av FaceFront i 2001, og LP av Kick Me Records i 2009. LP-en kom i 2 forskjellige farger: svart og blå vinyl. Den ble utgitt i 500 eksemplarer: 250 svarte og 250 farget vinyl.
«Don't Let Me Down» ble sendt ut som ettspors promosingel for plata. Den kom uten cover.
Kongedømmet Dahomey
Kongedømmet Dahomey var et afrikansk monarki som eksisterte i mer enn 250 år, fra rundt 1625 til 1894. Det var sentralt i den transatlantiske slavehandelen og lå stadig i krig med nabolandene, både for å ta krigsfanger, som senere skulle bli slaver, og for å utvide landets territorium.
Dahomey lå i Vest-Afrika, i den sørlige delen av det som er dagens Benin og er kjent både gjennom samtidige beretninger og senere forskning. Det skilte seg ut fra nabolandene når det gjaldt samfunnsordning, militær organisering, næringsliv, religion og kultur. Dahomey var et uavhengig rike, bortsett fra i perioden 1730 til 1823, da landet var en vasallstat under det langt større naboriket Oyo. Fon, et aja-folk, var den dominerende folkegruppen i landet. Alle kongene som etterfulgte hverandre fra rundt 1625 til 1894 var av fon-folket.
På 1700- og 1800-tallet ble landet besøkt av europeiske misjonærer, oppdagelsesreisende, regjeringsutsendinger, slavehandlere og handelsfolk. De publiserte dagbøker og rapporter om det som fascinerte dem mest: Kongen som både hadde en manns- og en kvinnehær og flere tusen koner; slavehandelen med europeerne og den brutale praktiseringen av voodoo, blant annet med menneskeofring. Den dahomeiske hæren ble beseiret av franskmennene i den andre fransk-dahomeiske krigen (1892–1894). Kampene var over i november 1892, men krigen var ikke offisielt slutt før i 1894. Dahomey ble da underlagt Frankrike som et protektorat, og ble senere innlemmet i Fransk Vest-Afrika.
I 1985 ble de restaurerte kongepalassene i Abomey innskrevet på UNESCOs verdensarvliste. UNESCO har også inkludert Dahomeys kvinnelige krigere, «amasonene», i sin oversikt over betydningsfulle kvinner i afrikansk historie. På 1900- og 2000-tallet har handlingen i flere skjønnlitterære bøker og sceniske verk vært lagt til kongedømmet Dahomey.
Opprinnelse og navn
Den oftest siterte muntlige tradisjonen sier at kongedømmet ble grunnlagt etter en uenighet mellom Kokpon, Teagbanlin og Dogbari, tre aja-prinser i kongedømmet Allada, den dominerende staten i aja-folkets rike på begynnelsen av 1600-tallet. Prinsene ble etterhvert enige om at Kokpon skulle bli i Allada, Teagbanlin skulle dra mot sør, der han grunnla kongedømmet Porto-Novo, og Dogbari skulle dra rundt 60 km nordover, til Abomey-platået, og grunnlegge sitt kongedømme der. Området var allerede ryddet og bebodd av grupper av jorubafolket, som ajaene kalte gedevi. Gedeviene hadde anlagt flere mindre landsbyer der. Dogbari og hans følge hadde attraktiv håndverkskunnskap, og brakte med seg gaver, så en sammenslutning av de dominerende gedevi-høvdingene tillot at også ajaene etablerte seg på platået.
Gedevi-høvdingene ga Dogbaris sønn, Dakodonu, tillatelse til å slå seg ned i et eget område. Han syntes dette var for lite, så han ba om å få legge under seg et større areal. Dette området lå under den lokale høvdingen Dan (også kalt Da). Ifølge en historie som ble skrevet ned første gang på 1700-tallet, skal Dan ha syntes Dakodonu var for kravstor. Han hadde allerede fått mye land – og ville likevel ha mer: «Må jeg åpne magen min for deg, så du kan bygge huset ditt på den?» Dakodonu reagerte med å spidde Dan med en stake. Deretter bygget han sitt kongelige palass over Dans blottlagte innvoller – og erklærte at hans kongedømme skulle hete «I Dans mage» for all evighet. Denne hendelsen skal ha vært bakgrunnen for navnet «Daxomé», eller «Danhomè» (senere skrevet «Dahomey» av europeerne): Dan etter offerets navn; xo betyr «mage» og me «innside» på fonspråket. Historikeren Edna G. Bay (født 1943) mener dette er en såkalt falsk etymologi. Den første tiden ble kongeriket dessuten kalt Abomey, etter det geografiske området, eller Fon, etter den dominerende folkegruppen.
Drapet på høvding Dan skal ha gjort Dakodonu til den første kongen av dynastiet Alladaxonou («Alladas folk» på fonspråket), som kom til å være Dahomeys kongehus så lenge landet eksisterte som en fri stat, rundt 1625–1894.
Dauma og Dahomey
På 1500-tallet eksisterte kongeriket Dauma i Vest-Afrika. Dauma er i flere kilder fra før 1850 mistolket som et tidligere navn på Dahomey. Kongedømmet er omtalt av historikere, som Al-Maqrizi (1364–1442) og tegnet inn på kart av geografer og kartografer, blant annet Abraham Ortelius (1527–1598), omtrent der Dahomey senere ble grunnlagt. En av dem som blandet sammen de to rikene, var nederlenderen Olfert Dapper (1636–1689), som aldri selv reiste utenfor sitt hjemland, men skrev bøker om andre lands historie og geografi. Han skrev blant annet boken Nøyaktige beskrivelser av de afrikanske regionene (nederlandsk: Naukeurige Beschrijvinge der Afrikaensche Gewesten) som ble utgitt i 1668. Den britiske historikeren og slavehandleren Archibald Dalzel (1740–1818) skrev i 1793 en av de mest siterte bøkene om Dahomey, The History of Dahomy, der han fulgte opp Dappers misforståelse. Dalzel mente at Dauma på kartene fra 14- og 1500-tallet var tegnet inn der Dahomey lå i hans egen samtid, og at det måtte være samme sted. Dalzels teori er senere imøtegått av flere historikere.
Den engelske oppdagelsesreisende Thomas Edward Bowdich (1791–1824) tydeliggjorde at han mente det dreide seg om samme sted ved å skrive «Dauma (Dahomey)» og «Dauma or Dahomey» de gangene han omtalte stedet i An essay on the geography of North-Western Africa (1821).
I 1974 skrev den franske Afrika-spesialisten professor Yves Person (1925–1982) en artikkel der han tok for seg de ulike historiske fakta, tolkninger og misforståelser om Dauma/Dahomey gjennom tidene. Person skrev at Dauma, til tross for avstanden fra både kysten og den sudanesiske aksen, må ha vært en viktig stat, som til en viss grad var kjent av omverden, selv om man i dag knapt kjenner landets rolle og betydning. Han fastslo at det ikke var noen sammenheng mellom det lille kongedømmet Dauma og Dahomey, eller Danhomè.
Naturgeografi
Dahomey dekket omtrent 1/3 av den sørligste delen av dagens Benin.
Den britiske entomologen J. Alfred Skertchly (1847–1920) ga i 1874 en detaljert beskrivelse av kongedømmets utstrekning: «Med kongeriket Dahomey forstås som regel landet mellom elven Volta, 0° 56' Ø i vest, til Badagary 2°5' Ø i øst. I nord strekker landet seg nordover til Kongfjellene, rundt 8° N. Ifølge dette anslaget har det derfor et areal på omtrent 38,900 kvadratkilometer. Den faktiske kystlinjen strekker seg imidlertid bare fra Pulloy-fjellet, noen km vest for Whydah, til Godome, omtrent 160 km lenger øst. Grensene er svært vage, og kongens jurisdiksjon er bare nominell andre steder enn i distriktet i hovedstadens umiddelbare nærhet, slik at omfanget av landet kongen har faktisk myndighet over kan estimeres til 10,360 kvadratkilometer».
Hovedstaden i Dahomey var Abomey. Det var der kongens hovedpalass lå og makten var samlet. Abomey-platået lå omtrent 95 km inn i landet. Abomey hadde opprinnelig ikke adgang til kysten og kystbyene, og dårlig kontakt med de handelsrutene som fantes, men etter at Dahomey hadde lagt under seg kyststatene Allada (i 1724) og Whydah (i 1727), fikk landet tilgang både til rike naturressurser og viktige havner.
Kildene sier lite om hvorfor Dogbari slo seg ned på Abomey-platået. Området var et av de fattigste i Vest-Afrika. Området lå svært nær det mektige Oyo-riket som angrep sine naboland og tvang dem til å betale skatt. Det var ugjestmildt og karrig og det var ingen mineralforekomster der. Det var nedbørsfattig i lange perioder, så tørkeperioder og hungersnød forekom hyppig. Én årsak kan ha vært at platået lå høyt (rundt 220 meter over havet) og derfor var greit å forsvare. En annen grunn kan ha vært at det tørre området naturlig var åpnere enn det frodige landet lengre sør, og at det allerede var ryddet, ettersom det fantes landsbyer der før Dogbari kom.
Flere innbyggere fra Allada flyttet etter Dogbari, men Abomey-platået hadde ikke naturressurser nok for en stadig voksende befolkning. Dogbaris etterfølgere måtte derfor skaffe mer land. Mellom platået og kysten var landet fruktbart, og innbyggerne der hadde ikke bygget opp noe egentlig forsvar. Under kong Wegbaja, som regjerte fra 1645 til 1685, ble områdene sør for Abomey lagt under Dahomey.
Demografi
Det var flere folkegrupper i Dahomey. I enkelte kilder omtales fon som et av flere aja-folk, i andre står det at aja og fon ble forent gjennom giftemål på tvers av folkegruppene, og på tvers av folkegruppene aja og gedevi.
Folket i Dahomey ble med tiden kjent som fon. Fon ble etter hvert den absolutt største gruppen, og kongen var alltid av fon-folket, bortsett fra den aller første, Dogbari, som var en ajaprins fra Allada. Historikeren I.A. Akinjogbin (1930–2008), skrev i 1967 en doktoravhandling om Dahomey og nabolandene i perioden 1708–1818. Der omtalte han landene Dahomey, Oyo og de små kongedømmene i området som «Joruba-Aja-samfunnet» (Yoruba-Aja Commonwealth). Disse landene var ikke ett politisk rike, de var tvertimot fiender i mesteparten av den omtalte perioden, men de hadde likevel likhetstrekk, og til dels felles historie.
Dahomey underla seg flere naboriker, og det ble stadig flere etniske grupper innbyggere i landet: joruba, maxi og andre. De dahomeiske kongene utviklet en egen måte å integrere disse nye folkegruppene på. Når de erobret en landsby, opprettet de en ny landsby for fangene, nær Abomey – noen ganger med det samme navnet som den opprinnelige byen. En annen form for integrering skal ha vært at kvinnelige fanger fra de beseirede områdene ble giftet bort til menn i lokale Dahomey-samfunn, slik at flere slekter og etniske grupper ble integrert.
Selv om landet ble annektert av franskmennene og opphørte som en uavhengig stat i 1900, har fon-folket beholdt sin kulturelle identitet i de mer enn 100 årene som er gått siden den gang.
Religion
Magi hadde en naturlig plass i dahomeernes liv. Det fantes magiske amuletter og fetisjer for ulike formål, med ulike tabuer tilknyttet dem. Den amerikanske antropologen Melville J. Herskovits (1895–1963) studerte Dahomey og andre afrikanske kulturer. Han konkluderte med at religionen i landet ikke var ren fetisjisme, selv om dahomeerne dyrket objekter som ble tillagt overnaturlige egenskaper. Religionen i landet var kompleks, med flere nivåer av guddommer, fra den øverste, himmelguden Mawu-Lisa, til lavere guder for spesielle områder av naturen og livet. Religionsutøvelsen hadde likhetstrekk med seremoniene i nabolandene, men det utviklet seg også egne voodoo-seremonier i Dahomey, blant annet med tilbedelse av tidligere kongers ånder. Menneskeofring var en viktig del av gavene til forfedrene, for å takke og sikre fortsatt velvilje fra deres ånder.
Historie
I motsetning til i flere andre afrikanske land, skilte dahomeerne mellom mytene om landets tilblivelse og den tiden gudene hadde all makt, og historien om tiden etter at Dahomey ble et kongedømme. Historikerne er enige om at kongedømmet ble grunnlagt tidlig på 1600-tallet. Historien om Dahomeys opprinnelse og tidligste tider ble ikke nedskrevet før på 1700-tallet, da europeiske misjonærer, slavehandlere, handelsfolk og oppdagelsesreisende begynte å besøke landet og skrev sine rapporter og reiseskildringer.
Overlevering av landets historie
Kongen og eliten i Dahomey hadde tidlig kjennskap til lese- og skrivekunsten, gjennom kontakten med europeerne, og med afrikanske muslimer som kunne lese og skrive arabisk. Innbyggerne var imidlertid i hovedsak analfabeter, og overlevering av landets historie fra én generasjon til den neste, foregikk muntlig. Historien ble også formidlet gjennom sang, dans, applikerte tekstiler og relieffer på kongepalassenes vegger og dører.
Egne «skalder» (på fonspråket: ahanjito) hadde som oppgave å gjenfortelle landets historie, ofte gjennom sang, og de trente opp unge menn som lyttet til historien i dagevis, for å kvalifisere seg til å bli ahanjitoens etterfølgere. Historien dreide seg primært om kongene og deres bragder, og skulle fortelles likt hver gang. Det er lite trolig at andre enn ahanjitoen selv kunne bedømme om gjenfortellingen inneholdt utelatelser eller feil, men det er sagt at en unøyaktig gjenfortelling kunne straffes med døden.
Dahomey-forskeren Suzanne Blier (1948– ) skrev i 1995 at det fortsatt er en tradisjon i Benin å fungere som «stedfortreder» for en viktig dahomeisk person fra før kolonitiden. Disse stedfortrederne er gjerne etterkommere etter personen de gestalter. De overtar denne personens navn, identitet, bolig og historie, og formidler på denne måten minner og historier fra fortiden til nåtidens mennesker. Det er mulig å intervjue disse stedfortrederne, fra de tidligste kongene til dronning Hangbe, og alle mødrene til de dahomeiske monarkene. Stedfortrederne snakker i første person og kler seg ofte i antrekk som anses å være representative for perioden. Disse personene kan, på grunn av den sterke muntlige tradisjonen, gi viktig innsikt i tidligere perioder og hendelser i kongedømmet.
Det finnes litt ulike versjoner av de tidligste delene av landets historie, som først var overlevert muntlig gjennom generasjoner av innbyggere, og deretter til de europeiske besøkende, som skrev ned det de ble fortalt, ut fra sine kunnskaper og sin kulturelle bakgrunn. Selv om forskerne fra 1900 og fremover har hatt tilgang til manuskripter og arkiver som etterhvert er gjort tilgjengelige, er det fortsatt forskjeller når det gjelder beskrivelse av det dahomeiske samfunnet.
Før Dahomey
Før 1600-tallet var de små stammene av gedevi-folket på Abomey-platået en ubetydelig maktfaktor, men det lå mektigere riker både i øst og sør. Jorubafolkets store rike Oyo, som lå nordøst for Abomey, i dagens Nigeria, var på høyden av sin makt. Også i sør lå to små, men sterke kongedømmer, Allada og Whydah, som hadde kontroll over deler av Atlanterhavskysten. Disse landene hadde kontakt med europeere allerede i 1470-årene, da portugiserne kom dit på sin utforskning av Afrika. I 1533 ble det underskrevet en handelsavtale mellom Portugal og kongedømmet Grand-Popo, men handelen kom først i gang noen år senere. Tidlig på 1600-tallet hadde Portugal regelmessig handel med Allada. Primært var det slaver portugiserne kjøpte, som arbeidskraft til sukkerplantasjene i São Tomé og Brasil. Handelen var ikke omfattende de første årene. Det er rapportert om ett eller to portugisiske skip hvert år.
Dahomeys konger omtrent 1625–1900
I den eldste kjente listen over Dahomeys konger (Norris, 1789) er Wegbaja satt på tredjeplass, etter Dakodonu og Akaba. I de fleste senere lister er han flyttet opp til andreplass. Han var uansett ikke den første kongen, kronologisk, men den som omtales som Dahomeys sanne grunnlegger, ettersom han skal ha vært den som organiserte landets politiske orden. Ifølge geografen og etnologen Richard F. Burton (1821–1890) var Wegbaja den første herskeren som ble sett på som en konge over hele Dahomey, mens Dakodonu var en høvding, som flere andre. En rekkefølge som satte Wegbaja øverst, på grunn av hans store bragder for landet, var logisk for dahomeerne. Når det skulle ofres til de avdøde kongene under den store årlige tradisjonsfesten, ble det først ofret til Wegbaja, deretter til de andre i kronologisk rekkefølge.
Hver konge utpekte en kvinnelig medhersker, en kpojito, som skulle nedstamme fra kongehuset Alladaxonous åndelige grunnlegger, prinsesse Aligbonon.
Informasjonen i tabellen nedenfor er tatt fra Bay (1998), hvis ikke annet er angitt. Akaba var sønn av Wegbaja. Ifølge tradisjonen hadde han en tvillingsøster, Ahangbé (også skrevet Hangbe). Dette var før europeerne hadde kontakt med Dahomey, så det finnes lite skriftlig om Ahangbé, men hun eksisterer i muntlige overleveringer og legender. Hun skal ha regjert en tid etter at hennes bror døde av virussykdommen kopper, men hun er ikke med i kjente lister over regenter i Dahomey. Dagens dronning Hangbe (per 2018) regner seg som direkte etterkommer etter kong Akabas tvillingsøster.
Omtrent 1625–1730
De første årene Dahomey eksisterte, er lite omtalt i kildene. Fra grunnleggelsen av fon-folkets rike på Abomey-platået rundt 1625 og omtrent 100 år fremover, hadde landet liten kontakt med kysten, og ingen handel med europeere, som kunne ha dokumentert hendelser i landet. Først i perioden 1724–1734 var det europeiske øyenvitner der, som skrev ned det de ble fortalt og det de selv så og opplevde.
Kong Wegbaja som overtok tronen i 1645, regnes av flere, både i Dahomey og av senere europeiske forskere, som den første egentlige kongen av Dahomey. Han fikk også bygget det første palasset i Abomey.
Dahomey, som hadde hovedsete langt inne i landet, hadde bruk for uhindret tilgang til kysten for å kunne handle med europeerne. De gikk derfor til krig mot nabostatene i sør, Allada i 1724 og Whydah i 1727, og beseiret dem. Kong Huffon av Whydah flyktet med det som var igjen av hæren, til øyene i lagunen vest for havnen. Fon-krigerne var uvante med kanoer, og kunne ikke følge etter dem, men mente herredømmet over kyststatene var sikret. Like etter måtte Dahomey forlate Whydah for å forsøke å nedkjempe en invasjon fra Oyo. Dahomeys hær led et stort nederlag, og mistet mange mann. I 1729 kom kong Huffon tilbake til Whydah med en hær på 15 000 mann. Kong Agaja fikk vite om dette, og bestemte seg for å gjenerobre Whydah, til tross for stor mangel på krigere. Han sørget for at et stort antall kvinner ble bevæpnet og utstyrt som soldater, og da hæren ble beordret til å marsjere mot fienden, ble kvinnene plassert bakerst for ikke å bli oppdaget. De oppnådde å overraske fienden, som ikke hadde ventet å møte en så stor hær. Deler av Whydah-styrkene flyktet, hæren fra Dahomey overvant resten, og annekterte nok en gang Whydah. Dette er den første dokumenterte bruken av dahomeiske kvinner som soldater. Det er ikke dokumentert at kvinnene deltok direkte i kampen i 1729, men flere forskere mener dette kan være opprinnelsen til amasonehæren i Dahomey.
Omtrent 1730–1890
Mellom 1726 og 1730 var landet utsatt for flere invasjoner fra Oyo. I 1730 måtte Dahomey inngå en fredsavtale med Oyo. Avtalen innebar at Dahomey mistet sin uavhengighet. Det ble en vasallstat under det langt større Oyo-riket. Agaja fikk beholde hele kongedømmet Whydah, og store deler av Allada. Som del av avtalen måtte Agaja årlig betale kongen av Oyo 40 kvinner, 40 geværer og 400 ladninger med kauriskjell. Han måtte også sende en av sønnene sine til Oyo. Valget falt på Tegbesu, ettersom hans mor Hwanjile, var den eneste av kongens koner som var villig til å gi avkall på sin sønn for noen år. Ifølge historikeren Akinjogbin innebar avtalen at Agaja måtte flytte til Allada og ikke fikk lov til å dra tilbake til Abomey. Han levde derfor i Allada til han døde i 1740. Historikeren Elizabeth M. Halcrow skrev i 1982 at Agaja ganske riktig flyttet sin hovedstad til Allada i 1730, men at han gjorde det fordi byen lå lenger unna grensen mot Oyo enn Abomey gjorde, og derfor var mindre utsatt for angrep.
Da Agaja døde, var Tegbesu tilbake i Dahomey og overtok som konge. Han gjennomførte flere administrative endringer, basert på lærdom fra tiden i Oyo, for å sikre sin legitimitet som regent for de to nylig annekterte kongedømmene Allada og Whydah. Whydah ble utviklet til en aktiv havn med stor økning i slavehandelen i hans regjeringstid.
Da kong Gezo besteg tronen i 1818, var hans første mål å gjenvinne Dahomeys totale uavhengighet. Han ville få en slutt på Dahomeys situasjon som vasallstat under Oyo, og skal ha halshugget sendemenn som kom fra Oyo for å hente den årlige avgiften. Oyo sendte da en hær mot Dahomey. Denne ble nedkjempet, og tiden som vasallstat var over i 1823.
I siste halvdel av 1800-tallet var ikke europeerne lenger tilfreds med bare å handle med afrikanerne. De hadde fått kjennskap til hvilke ressurser som fantes og ønsket å skaffe seg økonomisk, politisk og militært herredømme over størst mulig del av kontinentet, et herredømme de skaffet seg gjennom flere blodige kriger og slag i det som etter hvert ble kjent som Kappløpet om Afrika mellom de europeiske stormaktene og pågikk fra rundt 1870 til 1914.
Krigene mot Frankrike
Dahomey kjempet i to kriger mot Frankrike mot slutten av 1800-tallet: Den første (1890) og andre fransk-dahomeiske krigen (1892–1894). Til tross for nesten 100 år (1730–1823) som vasallstat under Oyo, forble Dahomey det dominerende maktsentrum i denne delen av Afrika fra tidlig 1700-tall til 1892. Da ble landet overvunnet av franskmennene, og kong Behanzin overga seg i 1894.
Handelen med palmeolje var blitt viktig etter at slavehandelen i prinsippet var over rundt 1860. Franskmennene ønsket kontroll over kystbyen Cotonou, for å sikre adgangen til områdene for den største palmeoljeproduksjonen. Cotonou var opprinnelig en liten fiskerlandsby, men kong Gezo skal ha grunnlagt en større by her, som oppsamlingssted for slaver som skulle skipes ut fra Whydah. I juli 1863 inngikk den franske visekonsulen en muntlig avtale med Dahomeys representant i byen. Franskmennene mente avtalen betydde at Dahomey avsto Cotonou til Frankrike, noe kong Glele bestemt avviste. Han hadde bare ment at avtalen ga dem tillatelse til å drive handel der, og fortsatte å kreve inn toll fra byen.
I november 1889 sendte Frankrike en delegasjon til Abomey for å sikre sitt krav til Cotonou, og tilby å betale en årlig leie til kong Glele. Kongen var døende, og sønnen, kronprinsen som senere ble kong Behanzin, tok imot dem, men ville ikke inngå noen avtale. Franskmennene hadde allerede forberedt seg på en væpnet konflikt med Dahomey. De hadde satt opp en høy palisade i Cotonou, og tidlig i 1890 hadde de bygd opp en styrke på rundt 360 mann. De fleste (299) var afrikanske skyttere, fra Ghana og Senegal, opplært av franske militære.
1890
Bakgrunnen for den første krigen, som bare varte i to måneder, var to hovedkonflikter. Den ene konflikten gjaldt rettighetene til Cotonou. Den andre gjaldt rettighetene til flere landsbyer i Ouémé-dalen, som både Dahomey og Porto-Novo mente hørte til deres rike. Både Dahomey og Frankrike hevdet at Porto-Novo var deres vasallstat. Krigen varte i to måneder, og hadde to større trefninger: Slaget om Cotonou og slaget om Atchoukpa.
4. mars 1890 ble Cotonou angrepet av en dahomeisk hær med flere tusen menn og kvinner. De franske våpnene, inkludert kuler fra en fransk kanonbåt, ble for mye for dahomeerne. De trakk seg tilbake, og etterlot flere hundre døde og sårede.
Mount Swadener
Mount Swadener er et fjell som ligger i Edward VII Land i Vest-Antarktis. Dette fjellet ligger i Sneddon Nunataks, en gruppe nunataker ved kysten på nordsiden av Alexandra Mountains på Edward VII Peninsula. I nærheten ligger Swinburneisen og Sulzberger Bay.
Kongedømmet Dahomey
1890
En måneds tid senere beveget den dahomeiske hæren seg mot Porto-Novo. Franskmennene ville stoppe dem før de kom så langt, og gikk mot dem. Fon-krigerne angrep og 20. april utkjempet Dahomeys hær og franskmennene, hjulpet av krigere fra Porto-Novo, et slag i Atchoukpa, en landsby som lå omtrent 6,5 km nord for Porto-Novo. Ifølge franskmennenes senere rapporter ble de angrepet av 6000 menn og 2000 kvinner. Franskmennene var færre, men hadde nok en gang bedre våpen, og dahomeerne måtte gi seg.
Mount Swadener
Oppdagelse og navnsetting
Mount Swadener ble kartlagt av U.S. Geological Survey (USGS) etter landmålinger og flyfoto tatt av US Navy mellom 1959–66. Det ble navnsatt av Advisory Committee on Antarctic Names (US-ACAN) etter løytnant John R. Swadener i US Navy, navigatør på det skiutrustede flyet R4D Skytrain som kontreadmiral George J. Dufek benyttet første gangen et fly landet på den geografiske Sydpolen den 31. oktober 1956.
Kongedømmet Dahomey
1890
Etter slaget om Atchoukpa fulgte fredsforhandlinger mellom de stridende partene, og en avtale ble signert 3. oktober 1890. Dahomey anerkjente kongedømmet Porto-Novo som et fransk protektorat, og ga fra seg Cotonou til franskmennene, mot å få 20 000 francs årlig for å si fra seg tollrettighetene. Krigen var en stor seier for Frankrike. Kong Behanzin skjønte at hans hær ikke kunne motstå franskmennene uten at han hadde moderne våpen, så han begynte å kjøpe våpen og ammunisjon fra tyske handelsfolk i Whydah. Våpnene ble til dels betalt med slaver, som nå ble kalt kontraktarbeidere, for å omgå forbudet mot slavehandel. Til tross for fredsavtalen mente begge parter at de nå gikk inn i en periode som var mer en våpenhvile enn en varig fred. Fiendskapet eskalerte frem mot den andre fransk-dahomeiske krigen to år senere.
1892–1894
Bakgrunnen for den andre fransk-dahomeiske krigen var at fon-krigere fra Dahomey igjen raidet landsbyer i Ouémé-dalen, i mars 1892. Dette var landsbyer som kongedømmet Porto-Novo gjorde krav på, mens kong Behanzin hevdet at dalen var Dahomey-land. En franskmann som bodde i Porto-Novo dro oppover elven Ouémé med kanonbåten «Topaze» for å rekognosere. Båten ble angrepet av dahomeiske krigere, og fem av franskmennenes soldater ble såret. «Topaze» returnerte til Porto-Novo, og fon-krigerne fortsatte sine angrep.
Da nyheten om hendelsene nådde Paris, erklærte Frankrike krig mot Dahomey igjen. Denne gangen var Dahomey bedre forberedt. Den beskjeden kong Behanzin sendte tilbake var at hvis de ønsket krig, var han klar. «Jeg ville ikke stoppe om den varte i 100 år og drepte 20 000 av mine menn». 15. juni 1892 innførte franskmennene en blokade langs kysten, for å hindre Dahomey i å kjøpe flere våpen og ammunisjon. Krigshandlingene startet med at franske kanonbåter bombet landsbyer i nedre del av Ouémé-dalen. Franskmennenes endelige mål var Dahomeys hovedstad Abomey. Underveis slo de leir i ulike landsbyer, og ble angrepet gjentatte ganger av fon-krigerne, som hver gang led store tap.