cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Ulm
Senere flyvninger og forsvinningen
Flyet var blitt modifisert for å møte Ulms krav og Airspeeds tekniske leder, Nevil Shute Norway, antok senere i sin selvbiografi at utformingen av kabinen hadde bidratt til navigasjonsproblemer, da den uerfarne navigatøren var plassert et stykke bak piloten.
Etterminne
I 1978 ble Ulm minnet ved at det australske postvesenet gav ut et frimerke hvor Ulm var avbildet sammen med Southern Cross.
Qantas har nylig annonsert at de vil navnsette et av sine Airbus A380 etter Charles Ulm.
Gordana Perkučin
Gordana Perkučin (født 7. mai 1962), jugoslavisk bordtennisspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul og 1992. Perkučin vant en olympisk bronsemedalje i bordtennis under Sommer-OL 1988 i Seoul. Sammen med Jasna Fazlić kom hun på tredjeplass i doubleturneringen for damer bak Hyun Jung-hwa / Yang Young-ja fra 1988 og Chen Jing / Jiao Zhimin fra Kina.
Lucy Hardy
Lucy Hardy-Wainwright (født 5. mai 1978) er en britisk kanopadler som har konkurrert siden midten av 2000-tallet i to Sommer-OL. Hun tok syvendeplassen i K-1 500m to ganger (2004, i 2008).
Jørgen Frost Bø
Jørgen Frost Bø (født 10. august 1994 i Oslo) er en norsk mellom-/langdistanseløper som løper for IK Tjalve. Han tok bronse på 5000m under NM i friidrett 2015 i Haugesund. Hans personlige rekord på 5000 meter er på 14.23,17, under stevnet Norwegian Milers Club på Bislett stadion 25. juni 2015.
Middagshyrna
Middagshyrna er en fjellrygg ved Tindefjellsbreen i Jostedalsbreen nasjonalpark, Stryn kommune i Sogn og Fjordane. Det høyeste punktet er dekket av is, og har nå en høyde på 1 857 meter over havet.
Såmmår i bøgda
Såmmår i bøgda er et musikkalbum med Becca, utgitt den 9. juni 2012. Dette er hennes første plateutgivelse som soloartist. Med seg på albumet har hun bl.a. fått hjelp av Børge Rømma.
11. etappe av Vuelta a España 2019
11. etappe av Vuelta a España 2019 gikk fra Saint-Palais til Urdazubi/Urdax 4. september 2019.
Mikel Iturria vant etappen.
Tragic Serenades
Tragic Serenades er EP fra Celtic Frost utgitt i 1986.
Senter for praksisrettet utdanningsforskning
Senter for praksisrettet utdanningsforskning (SePU) ved Høgskolen i Innlandet driver forsknings- og utviklingsarbeid i og for praksisfeltet med vekt på barnehage, grunnskole og videregående opplæring. SePU ble opprettet 1. mars 2010 og er en aktiv pådriver for utviklings- og endringsarbeid i ulike pedagogiske institusjoner.
SePU er ledet av professor Thomas Nordahl og er knyttet til Avdeling for lærerutdanning og naturvitenskap, campus Hamar.
Eksterne lenker
Senter for praksisrettet utdanningsforskning, Høgskolen i Innlandet
Bukkeholshøe
Bukkeholshøe er et fjell i Lom kommune i Innlandet. Fjellet ligger i Jotunheimen nasjonalpark, og har en høyde på 1 865 meter over havet.
Amparo do Serra
Amparo do Serra er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Salamanca (Chile)
Salamanca er en by og kommune i Choapa-provinsen i Coquimbo-regionen i Chile. Den ligger 30 km øst for Illapel, provinsens administrasjonssenter, og 316 km nord for Santiago de Chile. Salamanca nås hovedsakelig fra Los Vilos, som ligger nær Den panamerikanske hovedveien, og som forbinder byen med resten av landet.
Salamanca ligger i Choapa-dalen på nordsida av Choapa-elva. Byen ble offisielt grunnlagt 29. november 1844 av Joaquín de Ceballo, Illapels guvernør.
Bernard Makuza
Bernard Makuza (født 30. september 1961) er en rwandisk politiker. Han var landets statsminister fra 8. mars 2000 til 7. oktober 2011.
Suicide Hill
Suicide Hill (norsk: Selvmordsbakken) er et skihoppanlegg i Ishpeming i Michigan, USA. Anlegget består av fem hoppbakker med størrelse K90 (HS96), K60 (HS66), K38, K20 og K10. Den største bakken ble brukt i kontinentalcupen i hopp i årene 2000-2003, og har flere ganger vært arena for USA-mesterskapet i skihopping. Anlegget er eid av Ishpeming Ski Club.
Bakkerekorden i K90-bakken er 102 meter, satt av Ferdinand Bader (Tyskland) i kontinentalcupen 2. mars 2003. I K60-bakken er bakkerekorden 69,5 meter, satt av Adam Loomis (USA) 1. mars 2008.
Ishpeming Ski Club arrangerer årlig rennet Paul Bietila Memorial Tournament i Suicide Hill, til minne om den unge, lovende hopperen Paul Bietila fra Ishpeming, som døde etter et fall i hoppbakken i St. Paul i 1939. Det årlige juniorrennet i Suicide Hill kalles Troy Gravedoni Memorial Tournament etter en juniorhopper som omkom i en bilulykke i 1998.
Historie
Norden Ski Club ble stiftet i Ishpeming av norske immigranter i 1887, og det første offisielle hopprennet ble arrangert året etter. Klubben skiftet navn til Ishpeming Ski Club i 1901, og i 1904 ble USAs nasjonale skiforbund stiftet i Ishpeming. De tre første nasjonale mesterskapene i hopp ble arrangert i Ishpeming i årene 1904-1906.
Hieronymus (III) Praetorius
Hieronymus (III) Praetorius (1614–1629) var en tysk komponist og organist.
Suicide Hill
Historie
Skiklubben brukte flere forskjellige hoppbakker de første årene. I 1925 fikk Peter Handberg og Leonard Flaa i oppdrag å finne et sted som egnet seg til en ny, større hoppbakke. De fant et område mellom Ishpeming og Negaunee, og den nye hoppbakken ble bygd der høsten og vinteren 1925/26. Åpningsrennet ble holdt 26. februar 1926.
Hieronymus (III) Praetorius
Praetorius var sønn av organisten og komponisten Jacob Praetorius den yngre. Utdannelsen fikk han på gymnaset Gelehrtenschule des Johanneums i Hamburg, men døde bare 15 år gammel. I to minnedikt (Leichengedichte) omtales han som en så talentfull musiker at han var blitt lovet den ledige organistposten etter farfaren, Hieronymus (I) Praetorius, som døde et knapt år før ham.
Farfaren ble lenge regnet som opphavsmannen til orgelverket Magnificat | 1 Toni | Hieronymi | Prætorij fra Hieronymus (III), men Klaus Beckmann tilskriver av stilkritiske grunner verket til sønnesønnen. Stykket består av tre versus; en fugegjennomføring i tenoren og to koralfantasier.
Suicide Hill
Historie
Suicide Hill, Selvmordsbakken, fikk navnet sitt av en lokal journalist etter at hopperen Walter Anderson falt stygt der vinteren 1926. Skiklubben likte ikke dette kallenavnet på bakken, de mente bakken ikke var verre enn andre hoppbakker, og at navnet kunne skremme bort hoppere. Men navnet ble hengende ved bakken, og ble etter hvert bakkens offisielle navn.
USA-mesterskapet i skihopping ble arrangert i Suicide Hill i 1947, 1954, 1964, 1973, 1979 og 1987. (Det siste mesterskapet var i normalbakke, til og med 1980 ble USA-mesterskapet bare holdt i én bakke.)
Hoppanlegget har blitt ombygd flere ganger, blant annet i 1974. K38- og K10-bakkene har i dag plastmatter som gjør at de kan brukes også sommerstid.
Hæmgils
Hæmgils er et gammelengelsk mannsnavn.
Etymologi
Navneleddet hæm har usikker opprinnelse, men kan være en variant av hām, «hjem». Den norrøne formen er i så fall heimr. Navneleddet gils kan ha opprinnelse i urgermanske *gīsala- eller *gīsila-, «pant, gissel», eller i gammelhøytyske gisel, «pilskaft». De tilsvarende norrøne formene er gísl og geisli.
Utbredelse
Hæmgils var et populært mannsnavn i England fra 500-tallet til 600-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
IFK Hedemora OK
IFK Hedemora OK er en svensk orienteringsklubb som har tilholdssted i Hedemora i Dalarna i Sverige.
Orienteringsklubben har tidligere hatt flere løpere på herresiden som har hevdet seg på nasjonalt plan. I 1965 ble de den første ikke-finske klubben til å vinne verdens største orienteringsstafett, Jukola.
Meritter
Tiomila, herrer (2) : Jukola, herrer (1) :
Eksterne lenker
Offisielt nettsted
Vasaregionen
Vasaregionen eller Vasa økonomiske region (finsk: Vaasan seutukunta) er en økonomisk region i landskapet Österbotten i Finland. Regionens areal er 2,613 km², og antall innbyggere var 93,872 (hvorav 42,9 % svensktalende) i 2011. Vasaregionen består av følgende kommuner:
UEFA Super Cup 2019
UEFA Super Cup 2019 var den 45. utgaven av cupturneringen UEFA Super Cup. Finalen ble spilt på nøytral bane i Tyrkia den 14. august 2019 mellom vinner av Europaligaen 2018/19 og vinner av Mesterligaen 2018/2019.
Finalen ble spilt i Vodafone Park i Istanbul og var den første finalen med kun engelske lag og den åttende finalen hvor begge lag kom fra samme nasjon. Finalen i 2019 ble også den første til å ta i bruk videodømming (VAR).
Kampen var satt opp med franske Stéphanie Frappart som hoveddommer, og Liverpool vant sin fjerde Super Cup-tittel etter å ha vunnet 5–4 i straffesparkkonkurranse over Chelsea med 2–2 etter ordinær tid og ekstraomganger.
Cytherelloidea abei
Cytherelloidea abei  er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 - 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom gruppnene innenfor klassen muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Teateråret 1882
Teateråret 1882 er en oversikt over hendelser, resultater, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1882.
Andradas
Andradas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Mouvement pour la France
Mouvement pour la France, forkortet MPF, (på norsk Bevegelsen for Frankrike), er et konservativt politisk parti i Frankrike. Det ble grunnlagt i 1994 av Philippe de Villiers. Partiet er euroskeptisk, selv om det ikke søker en løsrivelse fra unionen som andre EU-skeptiske partier. MPF er også sterkt imot det partiet ser på som en islamisering av Frankrike og Tyrkias EU-medlemskap. Partiets høyborg er den tradisjonelle og konservative regionen Vendée.
Før 2009 var MPF medlem av grupperingen Uavhengighet/Demokrati i Europaparlamentet, men gikk så over til EFG.
Fartsgrenser i Polen
Fartsgrenser i Polen varierer avhengig av veitype og biltype og -vekt.
Trafikkskilt kan foreskrive en høyere eller lavere fartsgrense (f.eks. 70 km/t kan finnes på urbane firefeltsveier).
Östra Silen
Östra Silen er en innsjø i Årjäng og Bengtsfors kommuner i Sverige. Sjøen har fire armer, en mot Sillebotten i nordøst, en mot Busterun i sør, en mot Krokfors og utløpet i sørvest, og endelig Harnäsfjorden mot Harnäs og Tobyn i nord.
Sjøen får tilførsel primært fra Järnsjön via Karlsforsälven gjennom Sillerud i nord. Utløpet er mot sørvest ved Krokfors, der sjøen er forbundet med Västra Silen via sluser. Det samlede nedbørsfeltet utgjør 475 kvadratkilometer, hvorav 77 % er skog og 17 % er vannflater.
Det er påvist 15 fiskearter i sjøen, herunder abbor, gjedde og den lille ulkefisken steinsmett.
Eric Pringle
Eric Pringle (født 1935 i Morpeth i Northumberland i England, død 13. april 2017) var forfatter. Han har jobbet innen radio og TV og også skrevet tre romaner for barn.
Han har skrevet for TV-seriene Pretenders og The Canford Practice. I 1975 fikk han i oppdrag å skrive en to episoder lang historie kalt The Angurth for Doctor Whos 13. sesong. Historien ble skrinlagt, men i 1981 ble han oppmuntret av sin agent, tidligere Doctor Who-produsent Peter Bryant, å igjen sende inn nytt materiale til serien. Han sendte inn ideer til to historier: The Darkness og War Game. Manusredaktør Eric Saward tok kontakt og Pringle fikk i 1982 i oppdrag å sette sammen en sceneoversikt for War Game.
I 1983 ble War Game døpt om til The Awakening og forkortet til to episoder. Saward var ikke fornøyd med manusene og skrev dem om. Pringle var ikke fornøyd med resultatet og mente at omskrivingene gjorde historien forvirrende. Den ble hans eneste bidrag til Doctor Who.
Pringles senere arbeid har vært innen radio, inkludert hørespill basert på The Wolves of Willoughby Chase og The Good Companions. Hans hørespill fra 2001 for BBC Radio 4 kalt Hymus Paradisi om komponisten Herbert Howells vant en Sony Award. Samme året ga han også ut barneboken Big George. Denne ble fulgt av oppfølgerne Big George and the Seventh Knight og Big George and the Winter King. Big George-bøkene er en gjenfortelling av myten George and the Dragon med science fiction-elementer.
Referanser
<References/>
Avalon (sang)
Avalon er en sang fra 1982 av det engelske popbandet Roxy Music. Den ble gitt ut som andre singel fra albumet Avalon, "Always Unknowing" er B-siden. Singelen nådde en trettendeplass i Storbritannia.
Under innspillingen av albumet hørte Bryan Ferry den haitiske sangeren Yanick Étienne synge i et annet studio. Han inviterte henne til å synge på "Avalon", noe som førte til særegne koring.
British House-dansegruppen M People kovret i 1997 "Avalon".
Dmytro Kosynskyj
Dmytro Kosynskyj (født 31. mars 1989) er en ukrainsk friidrettsutøver som konkurrerer i spydkast.
Peter Lindbergh
Peter Lindbergh (født 23. november 1944 i Leszno, død 3. september 2019 i Paris) var en tysk motefotograf og filmregissør.
Joshua Robinson
Joshua Robinson (født 4. oktober 1985) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i spydkast.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble utslått i kvalifiseringen i spydkast.
Grenseparvatnet
Grenseparvatnet (finsk: Kertusjärvi, kvensk: Rajakertusjärvi, nordsamisk: Gearddošjávri) er en innsjø i Øvre Pasvik nasjonalpark i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark, med en mindre del i Enare kommune i Lappland i Finland. Den har et areal på 1,21 km², hvorav 1,18 km² ligger på norsk side, og ligger 121 moh. (122,3 moh ifølge det finske Lantmäteriverkets kart).
Sjøen har utløp mot nord gjennom en kort elvestubb ned til Parvatnet, som er en del av Ellenvatnet. I sørvest strekker Grenseparvatnet seg over grensa mot Finland. Den finske delen av sjøen består av to adskilte viker med et samlet areal på 0,1 km².
Peter Tønder von Koss
Peder Tønder von Koss (1755–1793) var en norsk godseier og dommer. Han var lagmann i Nordland og Finnmark og justitiarius i Overhoffretten 1789–1793.
CCAMLR
CCAMLR kan vise til:
Peter Tønder von Koss
Slekt
Peter Tønder von Koss stammet fra en tysk adelsfamilie fra Mecklenburg. Han var sønn av offiseren Joseph Albrecht von Koss (1706–1766) og Fredrikke Tønder (1734–1793). Faren var ved sønnens fødsel kompanisjef for 1. nedenesske kompani. Etter mannens død ble moren i 1770 gift igjen med justisråd Christopher Henrik Reusch. I 1786 ble Peter Tønder von Koss gift med Hippolyta Christine Rye (1760–1823), datter av en skredder i København. De hadde fem barn, som alle slo seg ned i Danmark eller Tyskland. Sønnen Joseph Albrecht Christopher von Koss (1787–1858) var diplomat i dansk tjeneste.
Liv
Peder Tønder von Koss var født i Gjerstad og var elev ved Herlufsholm skole i Danmark, før han ble student ved Københavns universitet i 1774 og tok juridisk eksamen i 1778. Han ble deretter utnevnt til auditør ved Fynske infanteriregiment. I 1782 ble han assessor i den norske Overhoffretten og i 1788 lagmann i Nordland. Året etter ble han utnevnt til justitiarius i Overhoffretten, mens Enevold Falsen som en slags forvisning fikk Koss' stilling som lagmann i Nordland. Koss beholdt denne stillingen til sin død i 1793. Han bodde mot slutten av livet i Mangelsgården i Christiania, og brukte gården Bergsløkken (kjøpt 1787 av Bernt Anker) på dagens Kampen som løkke.
Koss var frimurer og ble opptatt i losjen «St. Olaus til den Hvide Leopard» i Christiania 31. mars 1783. Han ble valgt til Bernt Ankers etterfølger som losjemester 15. desember 1789.
Da den tyske grenen av adelsslekten døde ut, ble Koss i 1784 lensbesitter av adelsgodset Vilz i Mecklenburg. Ifølge Sigurd Engelstad skal en slektshistorie over slekten Koss være utarbeidet av Koss i samarbeid med tyske genealoger, og utgitt i Rostock som Genealogische Nachrichten von der adelichen Familie von Koß (1789). Koss' sønn Adam Joachim overtok senere driften av godset, som han solgte ut av slekten i 1855. Godset eksisterer fremdeles, men bygningene er av nyere dato.
Choapa (elv)
Choapa eller El Río Choapa er en elv i Coquimbo-regionen i Chile. Choapas kilde er i Andesfjellene, i 1000 meters høyde, hvor elvene Totoral, Leiva og Del Valle flyter sammen. Elva går så gjennom byen Salamanca før den møter Illapel-elva. Choapa renner så ut i Stillehavet, omtrent 35 kilometer nord for Los Vilos. Choapa har en lengde på totalt 160 km.
Peter Tønder von Koss
Liv
Et par brev fra Koss til kronprins Fredrik og Johan von Bülow ble utgitt av historikeren Ludvig Daae i samlingen Af Geheimeraad Johan v. Bülows Papirer (1864). Han er nevnt i Conradine Dunkers Gamle Dage.
Andrelândia
Andrelândia er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Taxi (Hauge-album)
Taxi er et musikkalbum med Rune Hauge, utgitt i 1999. Dette er hans hittil siste soloplate.
Batnfjordelva
Batnfjordelva er ei elv i Gjemnes kommune i Møre og Romsdal. Den har utspring fra Botnvatnet og renner mot øst og senere nordøst til den munner ut innerst i Batnfjorden ved Batnfjordsøra. Tidligere ble elva også kalt Barkna, i forbindelse av at den rant ut i Barknafjordur (Batnfjorden).
Elva er 19,7 km lang, og har et nedbørfelt på 70,49 km². Middelvannføringen ved munningen er 4,61 m³/s.
Kristinehamns OK
Kristinehamns OK (stiftet 16. januar 1953) er en svensk orienteringsklubb som har tilholdssted i Kristinehamn i Värmland i Sverige.
Klubbens farger er rød, gul og grønn. Kristinehamns OK har virksomhet for løpere på elite-, ungdoms-, barne-, og mosjonsnivå.
Orienteringsklubben har flere løpere i stallen som har hevdet seg internasjonalt, både på dame- og herresiden.
Kristinehamns OK vant Tiomila i 1967. De vant ungdomsstafetten under Tiomila i 1997.
Eksterne lenker
Offisielt nettsted
Lindsaeaceaefamilien
Slekter:
Lindsaeaceaefamilien (latin: Lindsaeaceae) er familie med 8 slekter av bregner innenfor en større, monofyletisk orden eller klade, nemlig Polypodiales. Smith et al (2006) regner familien som selvstendig, men tidligere ble den ofte regnet inn som en del av einstapefamilien (Dennstaedtiaceae). Antallet arter i familien er over 200.
Denne familien regnes som den mest basale av alle Polypodiales-familiene, dvs den ligger fylogenetisk sett nærmest atskillelsen av denne ordenen. Rizomene er korte eller lange og krypende, stenglene kan ha uanselige skjell eller enkeltstående hår.
Bladene er 1-3 ganger fliket eller mer, det vil si at de er relativt sterkt fliket i forhold til mange andre grupper av bregner. Sporehushopene (sori) er marginale, dvs plassert næør kanten av bladenes underside, og de er dekket av slør (indusium) som ofte er åpne mot bladkanten.
Slekten 'Lonchitis har mange synlige likhetstrekk med einstape-slektene, men genetiske studier samt likhetstrekk i sporene, har medført at også denne slekten nå plasseres trygt i Lindsaeaceae-familien. Ordet Lonchitis er gresk og betyr «spyd», med referanse til formen på disse bregnene.
Også slekten Xyropteris regnes ofte til einstapefamilien, men her viser også nyere studier at den tilhører Lindsaeaceae. Gruppen finnes i Sørøst-Asia og Australia.
Slekten Lindsaea har om lag 150 arter og minst 19 underarter eller varianter og 2 hybrider, som i stort monn vokser i tropisk Asia, samt 45 arter i Amerika og noen få arter i Afrika.
Slekten Cystodium blir tradisjoelt ofte regnet til Dicksoniaceae-familien, men dette gjøres ikke lengre i moderne taksonomi. Artene har ofte 56 kromosomer (n).
Slekten Ormoloma vokser kun i Karibien og Mellom-Amerika, og er lite utforsket. Kromosomtallet hos flere av artene er 42 (n).
Det er ingen arter av familien i Norden eller Norge.
Umeå universitetsbibliotek
Umeå universitetsbibliotek (UmUB) er det største forskningsbiblioteket i Norrland. Den fremste målgruppen er forskere, lærere og studenter ved Umeå universitet men også allmennheten er velkommen. På biblioteket finnes blant annet bøker, tidsskrifter, aviser, avhandlinger, småtrykk og arkivmateriale i både trykt og elektronisk format. Videre tilbyr biblioteket tilgang til et stort antall databaser i ulike emnesområder, samt lesesalsplasser og grupperom.
UmUB består i dag av fire bibliotek: Universitetsbiblioteket (UB), Medicinska biblioteket (MB), UB Konstnärligt campus og UB Örnsköldsvik. På Universitetsbiblioteket finnes også Forskningsarkivet som tilgjengeliggjør arkivmateriale og har ansvaret for universitetets håndskriftsamlinger og personarkiv.
Biblioteket er et såkalt pliktbibliotek, noe som innebærer at eksemplarer av alt som trykkes i Sverige blir sendt fra trykkeriene direkte til biblioteket. Totalt finnes syv pliktbibliotek, men det er bare Kungliga biblioteket og Lunds universitetsbibliotek som må ta vare på alt materiale. Som største bibliotek i Nord-Sverige fokuserer UmUB spesielt på bevaring av norrlandskt materiale.
Historikk
UmUB har sitt opphav i det «Vetenskapliga biblioteket i Umeå» som ble etablert ved Umeå stadsbibliotek i 1950. Da regjeringen besluttet å etablere en medisinsk høyskole i Umeå i 1959, ble det også opprettet et medisinsk bibliotek. Det førte til at virksomheten ved det Vetenskapliga biblioteket økte. I 1965 da Umeå universitet ble innviet under høytidlige former hadde allerede Universitetsbiblioteket eksistert i et år. UBs første overbibliotekar var Paul Sjögren. Man begynte umiddelbart å legge planer for en ny biblioteksbygning på universitetsområdet. Byggningsarbeidene startet våren 1967 og i 1968 var hovedbibliotekets bygning klar. Den var plassert sentralt på universitetets campus. Låneekspedisjonen ble åpnet i desember samme år, Forskarsalen noen dager senere og lesesalen ble åpnet i mars 1969.
I sin tid fikk biblioteksbygningen mye oppmerksomhet for sitt interiør og sitt åpne hyllesystem. Siden har det vært flere om- og påbygginger av Universitetsbiblioteket, den siste i 2006. Medicinska biblioteket, som ligger på sykehusområdet i nærheten av campus, fikk nye lokaler høsten 2002 da Hälsobiblioteket og Vårdbiblioteket ble slått sammen. UB Örnsköldsvik byttet lokaler høsten 2011 og ligger nå i tilknytning til byens bibliotek. Den nyeste filialen er UB Konstnärligt campus som ble innviet våren 2012.
Universitetspedagogiskt centrum (UPC), Studieverkstaden og Undervisningsgruppen på Umeå universitetsbibliotek danner fra juli 2013 avdelingen Universitetspedagogik och lärandestöd (UPL). Virksomheten er organisert som en avdeling ved Umeå universitetsbibliotek.
Organisasjon
Den overgripende styringen av biblioteket skjer gjennom Biblioteksstyrelsen som domineres av dekaner eller prodekaner fra universitetets fakulteter. Biblioteksvirksomheten ledes siden september 2011 av overbibliotekar Mikael Sjögren. Administrativ sjef er Maria Hanell.
Samlinger og spesialsamlinger
Samlingene består av ca 1,5 millioner volumer og antall tidsskriftstitler er 22 000, hvorav drøyt 16 000 utgjøres av elektroniske tidsskrifter. Biblioteket har mottatt atskillige donasjoner, som for eksempel de av Sigurd Curman, Olof Östergren, og Sigrid og Johan Kahle. Gjennom stiftelsen Seth M. Kempes minnefonds støtte har biblioteket kunnet ta i mot deler av boksamlinger som har tilhørt for eksempel Nils Ahnlund, Björn Collinder, Eli Heckscher og Gustaf Hellström. Ved Forskningsarkivet finnes blant annet forfatteren Sara Lidmans arkiv.
Julian Weber
Julian Weber (født 29. august 1994) er en tysk friidrettsutøver som konkurrerer i spydkast.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 9 i spydkast.
Cytherelloidea ambigua
Cytherelloidea ambigua  er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 + 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom gruppnene innenfor klassen muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Angelândia
Angelândia er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Buss
En buss (av latin omnibus, «for alle») er et kjøretøy konstruert for å ta mange passasjerer. Etter norsk regelverk kan en stor buss ta minst 17 passasjerer og kan veie mer enn 5000 kg brutto. Man må ha førerkort klasse D for å kunne kjøre stor buss. Minibuss har 9–16 passasjerplasser, veier maks 5000 kg brutto og krever førerkort klasse D1.
Et anvendelig transportmiddel
Busser har mange anvendelsesområder innen persontrafikk, som rutegående kollektivtrafikk (både lokalt og på lengre strekninger) og turistreiser. Allsidigheten gjør bussene til en viktig del av veitrafikken de fleste steder. De fleste steder tar bussene brorparten av den kollektive nærtrafikken, selv om de i storbyene gjerne fungerer som et supplement til skinnegående transport. Busser med to hjulsett kan også gå på jernbanespor, men har fått liten utbredelse.
Busser i rutetrafikk kalles også rutebil eller rutebuss. I 1947-71 hadde alle norske busser som gikk i fast trafikk på konsesjonsbelagte ruter kjennemerker med underteksten «RUTEVOGN». Turistbusser og andre busser som gikk i leietrafikk eller charter, hadde kjennemerker med underteksten «TURVOGN».
I Norge og de aller fleste andre land er det vikeplikt for buss som gir tegn for å forlate holdeplass der fartsgrensen er 60 km/t eller lavere.
Bussklasser
I Kjøretøyforskriften er buss definert som bil for persontransport med over 8 sitteplasser i tillegg til førerplassen. Alle busser må godkjennes til sitt bruk. I henhold til forskriften deles busser inn i 3 klasser. Bussklassen angir det transportområdet bussen er konstruert for og beregnet brukt til: Bussklassen skal føres inn i bussens vognkort. En buss kan være konstruert til å brukes i mer enn én klasse, men skal da godkjennes særskilt for hver klasse. Bussklassene 1 og 2 kjennetegnes blant annet ved at de vanligvis ikke har lasterom for bagasje og konstrueres (særlig bybusser) med lavgulv for universell utforming, altså med gulvet på bussen på samme nivå som plattformen på holdeplassen. Dette letter ombordstigningen på bussen, særlig for rullestolbrukere og personer med barnevogn.
Lengde - bredde
Norge følger stort sett EUs regler for tillatte dimensjoner på kjøretøy. En buss kan i henhold til lovgivningen være 2,55 m bred. Speil regnes ikke med i bredden. Tillatt lengde er 13,50 m for to-akslet, 15,00 m for tre-akslet med tvangsstyrt følgeaksling og 18,75 m for leddbuss, såfremt dette er tillatt på veien som bussen kjører på. Dersom kjøretøyet har skap-påbygg (godsrom) med automatisk regulert temperatur (kjøle-/fryserom) er maksimal tillatt bredde 2,60 m dersom isolasjonen er minimum 45 mm tykk.
Begynnelsen
Passasjertransport med hestetrukket hjulkjøretøyer oppsto i 1500-tallet i Italia, Frankrike, Tyskland og England, hvor det var opprettet faste langdistanseruter for diligenser mellom byer. Den første busstjeneste med rutetabell og faste ruter innenfor et befolkningssenter startet i 1662 da den franske matematikeren Blaise Pascal fikk tillatelse til å organisere passasjervogner i et selskap i Paris. De første hestetrukkede busskjøretøyene fikk tilnavnet «carrosses à cinq sols» (femskillingsvognene) ettersom man må betale fem skilling per tur. Linjetrafikken ble nedlagt en gang i 1670-tallet ettersom verken byens gater etter samfunnet var klare for kollektivtransport. I slutten på 1700-tallet hadde diligensetrafikken som var forsøkt startet i Norge med lite hell, utvidet seg til å omfatte forstadsbusstilbud mellom byens sentrum i London og forstedene, det som kalles «short stages». Utover 1800-tallet ble diligenselinjene nedlagt etter hvert som jernbaneutbyggingen skjøt fart, men i 1826 hadde forretningsmannen Stanislas Baudry besluttet seg om å opprettholde skytteltrafikk mellom hovedtorget Place du Commerce og et badehus i byen Nantes. Vognene hadde en holdeplass der på torget foran en hattebutikk drevet av en monsieur Omnés.
Transporttilbudet ble fort populært, og det varte ikke lenge før reklameslagordet på skiltet utenfor hattebutikken hvor det sto Omnés Omnibus, ble inspirasjonskilde for oppkallingen av busstjenesten. Slagordet er et ordspill på butikkeierens navn og den latinske frasen unes pro omnibus, omnes pro uno (én for alle, alle for én). Dermed ble vognene kalt omnibus. I moderne tid har dette ordet blitt forkortet i flere språk deriblant norsk til buss. Jernbanen revolusjonerte ikke bare samfunnet i Europa og Amerika, den også åpnet opp for kollektivtransport til stort og smått i løpet av 1800-tallet da det var eksperimentert med ulike fremdriftsmetoder og transportmidler enten på hjul eller på skinne. Omnibussen kom til sin rette som et lokalt transportsystem i befolkningssentre, og de første storbyene med buss var Paris og London. London-bussen oppsto i 1829 som et resultat av Baudrys partner i Nantes, engelskmannen George Shillibeer som åpnet bussruten mellom Paddington og Bank hvor man kunne betale én skilling per billett. Man hadde tidlig et skyttelsystem med privatkjørte hackney-hestekjøretøyer, som var raskt utkonkurrert av de billigere og kapable omnibussene. Omnibussens farligste konkurrent i 1800-tallet var den hestetrukket sporvognen som ruller på skinneganger lagt ned på bygatene, allerede i 1846 var den første sporvognlinjen åpnet på Southend Pier i London. Men selv om sporvognen hadde tatt en dominerende rolle i et meget stort antall by over hele verden i den siste halvdelen av 1800-tallet inkludert Kristiania, var omnibussen ikke utrangert, istedenfor henvist til matebusstjeneste og mindre ruter. I 1830-tallet startet de første forsøkene om å ha dampdrevne passasjervogner på hjul, men disse var ikke så sikkert i drift og ble raskt utsatt for strenge restriksjoner inkludert fartsgrenser, avgifter og påbudt flaggvarsel. Til tross for restriksjonene fortsatte arbeidet om å utvikle motordrevne hjulkjøretøyer i flere land, og forbrenningsmotoren var en revolusjon da den var demonstrert i 1880-tallet som en sterk og driftssikker fremdriftsmetode først på mindre bilkjøretøyer, deretter på større nyttekjøretøyer.
Innføringen av forbrenningsmotoren var mulig på allerede eksisterende hjulkjøretøyer, som i løpet av kort tid endres til det ugjenkjennelige. Den første busslinjen med forbrenningsmotorbuss kom i 1895 da en Benz Viktoria-personbil omstilt for passasjerfrakt med seks seter, var tatt i bruk på Siegerland-regionen i Nordrhein-Westfalen fra den 12. mars 1895. To buss var levert fra Benz & Cie kjøretøyprodusenten, men under drift vist det seg at disse var sårbart for tekniske vansker på den 15 kilometer lange busslinjen fra Siegen Netphen til Deuz. Dermed ble disse returnert til Benz i 1896.
Flere trekk fra den hestetrukket omnibussen ble videreført, blant annet dobbeltdekkerbussen som oppsto så tidlig som i 1851 under den store utstillingen på Hyde Park da mange av omnibussene var utstyrt med langbenker satt på midten på taket. Disse toetasjes hestevognene ble raskt et vanlig syn på gatevegene i mange byer deriblant London, og i 1906 besluttet politiet i London å innføre strenge reguleringer på busskjøretøyene i bruk og utforming, den første «standardbussen» oppsto i 1909. Privatrutekjøring var tillatt helt siden begynnelsen, men det første offentlige busselskapet oppsto i 12. april 1903 da Eastbourne startet sitt busselskap. Samtidig hadde myndighetene gått sterkt inn for å regulere bussvirksomheten, ettersom det var nødvendig å garantere et godt transporttilbud. Fram til 1903 var bussvirksomheten et urbant fenomen, det var før Great Western Railway (GWR) startet den første rurale bussruten i West Country for å mate sine togene med passasjerer.
Forbrenningsmotorens triumf
Ved begynnelsen på 1900-tallet var flere fremdriftsmetoder for hjulkjøretøyer utviklet og tatt i bruk, blant annet til bussvirksomhet; dampkraft, strømkraft og forbrenningsmotor med oljebrensel. Buss som benyttet strømkraft enten hadde batteri med oppladede kraft (akkumulator) eller strømavtagere med kontaktledning som trolleybuss. Dampkraft var ikke oppgitt i flere land som fremdrift, blant annet i Storbritannia til tross for driftsproblemer omkring dampmaskineriet. Det første tiåret hadde derfor sett en meget rivende utvikling hvor fremdriftsmetodene testes mot hverandre i flere land, blant annet var noen av de første avbildede bussene i USA batteridrevet som «Observation Automobile»-bussen fra 1906 i New York. Ulike systemer testes og forkastes i stor tempo, og de gjenværende som overlevd, enten hadde liten eller stor potensialitet. Forbrenningsmotoren var ikke et feilfritt konsept som sett da den første skandinaviske bussen med forbrenningsmotor var introdusert i Stockholm den 4. juli 1899. Denne bussen som fikk kallenavnet «Bullerbussen», var kjøpt av kronprins Gustaf og hans venn Pontus Qvarnström fra den tyske Daimler-fabrikken med plass for tolv passasjerer, var dårlig mottatt av offentligheten. Bussen var meget bråkende og altfor tungt for gatelegemet med en vekt på 3 tonn på jernhjul, så den måtte avhendes etter kort tid. Men forbrenningsmotoren vist seg å ha meget stor potensialitet med sitt brenselsalternativ basert på petroleum, ettersom dampdrevne buss og elektriske buss raskt nådde sine praktiske grenser. Trolleybussen overlevd ved at den kunne erstatte de hestetrukkede sporvognene og bussene i tettbebygde strøk, og var meget utbredt over hele verden i løpet av århundret, men som et urbant transportsystem i kontrast til forbrenningsmotorbussen.
Den hestetrukket omnibussen hadde dessuten nådde sitt høydepunkt av sin potensialitet, busskjøretøyet som var videreutviklet inn i meget raffinerte design som kombinerte sterk robusthet med lettvekt, kunne ikke forstørres - den typiske bussen i London hadde kun plass for 26 passasjerer. Under den daglige virksomheten måtte man ha tre timers kjøring med et par hester før disse må skiftes med uthvilte hester, som dermed trengte for, ly og veterinærtjeneste, og disse etterlatt seg fire tonn møkk per mil hver dag. Motoriseringen av bussvirksomheten hadde dermed praktiske og økonomiske fordeler etter hvert som forbrenningsmotorbussen ble mer voksne, og var velkomne av de berørte samfunnene som en del av moderniseringens ære. De skinnegående transportmidler som tog og trikk begrenses av praktiske og økonomiske hindringer slik at bussen vant seg popularitet, de lite lønnsomme jernbanelinjer og trikkelinjer nedlegges til fordel for bussen som er betydelig mer fleksibelt og mindre kostbart i drift. Etter hvert som motorpåliteligheten improviseres skulle bussen vinne seg popularitet som et transportmiddel blant annet til rutebiltrafikk. I Norge kom forbrenningsmotorbussen til sin rette med vulkaniserte gummihjul som tillatt større reisekomfort, selv om det var som rutebusser utenfor byene som Oslo. Norsk Trafikk A/S satt opp den første bussruten i Osloregionen mellom Vålerenga og Østensjø i 1918. Ved dette året var omnibussen blitt retirert fra de fleste byene over hele verden, blant annet i London i året 1911. Politiet i London hadde innførte strenge reguleringer som oppgav hvordan busskjøretøyet skulle være, og London General Omnibus Company (LGOC) utviklet B-type dobbeltdekkeren i 1910 som en standardiserte buss som erstattet samtidige eldre bussmodeller i bussflåten. Allerede i 1906 hadde LGOC startet en fabrikk for å bygge egne busskjøretøyer, og i 1909 var eksperimentbusser i «X»-klassen testet for å finne fram til basismodellen. Masseproduksjonen startet i mars 1910 da den første bussen av type B (B1) leveres til LGOC, som siden skilt ut fabrikken som Associated Equipment Company (A.E.C.), som i året 1913 leverte nr. 2 500 til en kunde. I slutten var 2,900 B-type buss med plass for 34 seter bygget og solgt fra A.E.C., som den første masseproduserte bussen. I Paris ble de siste hesttrukkede bussene erstattet med motorbuss i 1913, og man fulgt opp det britiske eksemplet med å standardisere sin bussflåte med lange og rommelige enetasjesbusser. C.G.O busselskapet kjøpte inn forskjellige bussmodeller blant annet fra Schneider, men underlagt standarddesign som justeres i møte med økt krav. Et eksempel var Schneider «H» som var i produksjon fra 1916 til 1920, 1,269 buss var bygget og levert. Paris-bussen hadde en lengde på 8,38 m mens London-bussen var på 6,1 meter.
Ved året 1910 var den beregnede levealderen for et busskjøretøy på fem år med 48,000 kilometer per år, i 1925 den amerikanske bussprodusenten Fageol dokumenterte at deres buss kunne kjøre 160,000 kilometer per år uten reparasjoner med gjennomsnittlig hastighet på 48 km/t. Dette skyldes et stort sprang innenfor motorteknologi og andre improviseringer inkludert hjuloppbygging, da man gikk over til pneumatiske gummidekk og bedre fjæring. Bensinmotoren hadde stor pålitelighet etter sin tids standard i 1920-tallet, men dieselmotoren skulle vinne tilpass i det neste tiåret. Ved året 1940 hadde dieselmotoren overtatt en dominerende plass blant forbrenningsmotorsystemene på det europeiske kontinentet. Busselskapene var raskt med å innføre dieselmotor i 1930 til 1950. Til å begynne med hadde busskjøretøyet solide gummidekk, men fra 1906 var pneumatiske gummidekk tatt i bruk, selv om disse skilt seg lite fra sykkelhjulet den gang. Det solide gummidekket var slitesterkt med levealder på 28,000 til 32,000 kilometer, men det pneumatiske gummidekket som gav større reisekomfort og bedre kjøreegenskaper, var sterkt sårbart for punktering. Større robusthet i oppbyggingen av hjulet som ble bredere i 1920-tallet, gjorde disse pneumatiske hjulene mindre sårbart. Innføring av forbrenningsmotor fulgt også til store endringer innenfor busskarosseriet som opprinnelig var basert på karosseridesign hentet fra hestevogner, ettersom vekten, vibrasjoner, rystelser under kjøring og kapasitetsøkning i lasteevne mente at man må ha sterkere karosseri i stand til å motstå vibrasjonsvirkninger. Kravet om robustheten forstørret seg etter hvert som bussen fikk større motorkraft.
Bussens gjennombrudd
Det første motorkjøretøyet som var bygget som en buss fra grunnen istedenfor et lastekjøretøy tilpasset som busskjøretøy, er Fageol Safety Coach bygget av den amerikanske bussprodusenten Fageol som hadde observerte hvordan buss med lastebilchassis hadde så høy tyngdepunkt at man kan tippe over i skarpe svinger, og at passasjerene ikke lett kunne stige på og av på en buss. I 1921 ble en prototype utviklet med et nytt chassis basert på såkalte bussrammer med rammebjelkene svingt over bakakselen og underhengte fjæring for å ha liten bakkeklaring på omtrent 50 cm (76 inches mellom gulv i passasjerkabinen og bakken). Ett år senere, da prototypen settes i masseproduksjon, skulle den nye bussmodellen som hadde lavt tyngdepunkt og bred hjulavstand, være begynnelsen på den moderne bussen. Designen som var meget gjennomtenkt av den innovative busskonstruktøren, var en umiddelbar suksess like etter lanseringen, og fra 1923 var det innført pneumatiske dekk på samtidige modeller basert på Safety Coach-bussen. Det var Fageol Safety Coach-bussen som sørget for gjennombruddet i de amerikanske delstatene ettersom man hadde en pålitelig og kapabel bussmodell som over dagen gjorde samtidige buss utdatert. Suksessen fulgt til at andre bussprodusenter fulgt etter, og ved året 1930 hadde man startet utfasingen av buss med lastebilchassis, et tiår senere var den typiske bussen i Amerika og Europa med bussrammer i sitt chassis.
Strømmen Værksted i Norge som er kjent for sine Oslobusser også kalt «Strømmenbussen», var svært tidlig allerede i 1929 med dels selvbærende konstruksjon i bussen, og den første bussen som var fullstendig selvbærende i sin konstruksjon, kom i 1936. B6-serien på 30 busser i 1936-37 er ansett for å være den første serieproduksjon av selvbærende busser i historien, et eksempel har blitt bevart i Sporveismuseet og er fremdeles i kjørbar tilstand. Oslo Sporveier var meget langt forut med sine selvbærende bussene i den norske hovedstaden, ettersom det var i 1960-tallet slike busser ble vanlig verden rundt.
Den moderne bussen
I løpet av 1960-tallet oppsto den moderne bussen. Busstrafikken i urbane og rurale hadde mer eller mindre etablert seg i samtidige nasjoner over hele verden selv om det er et skarpt skille mellom industriland som har de meste avanserte bussmodeller og utviklingsland som i de afrikanske nasjonene som ofte har mer primitive busskonstruksjoner basert på lastebilen som lastebilbuss med atskilte førerhus og passasjerkarosseri. Busskjøretøyet for kollektivtransport, arbeidstransport og alt slags persontransport fordeles i mange forskjellige busstyper fra minibuss til dobbelleddbuss som nådde sin maksimal lengde på 30,56 meter i året 2012 med AutoTram Extra Grand i Tyskland. Den moderne utformingen av bussen med frembygd karosseri som tillatt størst mulig plassutnyttelse og størst mulig improvisering ved innføring av bussteknologiske nyvinninger hadde blitt etablert i 1960-tallet da bussflåter og bussprodusenter valgt å ha felles tekniske standard på bussmodellene selv om busskunden kunne ha en frihet i designvalg og utforming i dørarrangement og interiør. Dermed begynte arbeidet på å utbedre et allerede eksisterende konsept for å lette arbeidsbyrden for busspersonell, ha større reisekomfort, mer effektivitet og større vekt på integrering av teknologi. De største endringene i busskjøretøyet var på innsiden fremfor på utsiden.
I 1970-tallet kom de første laventrebussene som tillatt lav entre fra perrongen i busstoppen til gulvet i bussen. Ved slutten på det tjuende århundret var det meste populære valget som bybuss (singelbuss, leddbuss) i de fleste storbyene verden rundt lavgulvbuss som var mulig ved å fjerne de tradisjonelle akslene til fordel for portalaksler som gjort det mulig å senke akselen lavere mot bakken. Hekkmotoren var det meste foretrukket valget for lavgulvbussene, men krav om miljøvennlige løsning fulgt til satsing på forskjellige brensel som biodiesel, bioetanol, biogass, hydrogen og strøm - ved år 2018 har den strømdrevne bussen vunnet terreng i forhold til forbrenningsmotoren. Forskjellige motoralternativer fantes for el-bussen, blant annet navmotor montert i selve hjulene som drives med strømkraft.
Begynnelsen
Som et fjellrikt land med opprevne kysttrakter med liten fremkommelighet i ulendt terreng og våtterreng var Norge et av de få landene på det europeiske kontinentet hvor hjulkjøretøyet var nesten helt fraværende fram til 1600-tallet. Sleder og slep var de meste vanlige transportredskapene i et land hvor mesteparten av kommunikasjonene foregikk til sjøs. Hjulkjøretøyer som trekkes av hester, var ikke mer enn et lokalt fenomen der og her, som bevist med Osebergsvognen fra cirka 820 e.kr. Denne situasjonen skulle endre seg da sølv ble funnet i 1623, kong Christian IV underrettes om oppdagelsen av sølvforekomstene i dagens Kongsberg. Allerede i det neste året ble vegen til Hokksund åpnet som den første farbare kjerreveien, for å transportere sølvmengdene ut av det indre landet. Ikke bare hadde man startet arbeidet på utkjørselsvegen fra sølvgruvene, man hadde også gått inn for å oppgradere vegnettverket i Norge for bruk av hjulkjøretøyer. Den første kjørevegen i Norge som utvides til Bragernes i dagens Drammen og til Christiania var utbygget og utbedret fram til sin endelige form i 1665.
Det er også på denne vegen som var kjent som «Sølvveien», den norske samferdselshistorien omkring kollektivtransport startet. Inntil videre var all transport underordnet skyssordningen, hvor bøndene hadde plikt til å skysse reisende mellom skysstasjonene. Systemet vist seg utilstrekkelig i møte med økt reiseaktivitet og behovet for mer effektivere postfrakt. Hannibal Sehested organiserte postvesenet i 1647, hvor man fritok bønder fra skyssplikten mot en tjeneste som postbonde, hvor man i realiteten var heltidsansatte i det kongelige postvesenet. I 1759 ble det besluttet at en post- og transportrute mellom København og Kongsberg skulle opprettes, og dermed dro de første postvognene fra Kongsberg mot «Kongenes by». I 1770 ble det også besluttet at postvognene også kunne ta med betalende passasjerer, og dermed ble «Sølvposten», også kalt «Den norske Express», den første rutegående personbefordringen i Norge som en diligencerute.
Diligencen til København forsvant etter oppløsningen av Danmark-Norge i 1814, men dette fulgt til flere forsøk om å opprette nye diligenceruter mellom byene Christiania, Drammen og Halden (via Moss og Fredrikstad) fra 1810 til 1850. Bare ruten mellom Drammen og Christiania overlevd, da den ble en varig rute siden året 1837 med vognfabrikant Helge Haugans innsats. Flere kjente diligencer, «Prøven», «Aarvaake» og «Alliancen» hadde trafikkerte ruten fram til jernbanen mellom de to byene ble åpnet i 1872. Den første omnibusruten med en hesteomnibus innenfor et byområde eller som lokaltrafikk omkring en by, trolig startet i Drammen eller Christiania. Ifølge sparsomme kilder var den første bussruten åpnet i Drammen i 1834, og en andre bussrute var åpnet i 1842 mellom Christiania og Bygdøy. Siden hadde hesteomnibusen en omflakkende historie i flere byer, deriblant Christiania, Bergen, Drammen og Trondheim fram til århundreskiftet mot det tjuende århundret. En av disse bussrutene var kjent som Holmenkolldiligencen fram til den avløses med Holmenkollbanen.
Jernbanen fikk en dominerende posisjon i kollektivtrafikken, men teknologien som hadde muliggjorde dette transportmidlet var også forsøkt brukt på landeveger i form av landeveislokomotiver som egentlige var lokomotiver uten skinnehjul. Suksessen med damplokomotivet på skinnene fulgt til stor interesse for landeveislokomotivene i utlandet, og ingeniør William Ludvig Rode kom til Norge allerede i 1865 med forslag om å få starte drift med det nye transportmidlet på norske landevegene. Myndighetene besluttet seg for å tillate et prøveprosjekt på en rute fra Lillehammer oppover gjennom Gudbrandsdalen, og landeveislokomotivet «Hercules» ble fraktet fra Skottland. Lokomotivet kjørte prøveturer, men ruten ble ikke åpnet fordi trekkraften var dårlig på ujevnt og dårlig vegdekke med for høy kullforbruk og for lav fart. Under utprøvelsene i 1871 besto transportmiddelet av et «tog» med landeveislokomotivet, en åpen lastevogn og en stor toetasjes omnibusvogn. Dette var det første av flere forsøk som avslørte at landeveislokomotivet var ikke egnet som transportalternativ på de norske vegene.