cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltische Landeswehr
Etterspill
Etter å ha overtatt ledelsen av Det baltiske landsvern i midten av juli 1919 avskjediget gradvis oberstløytnant Harold Alexander (fremtidig feltmarskalk, jarl Alexander av Tunisia og Canadas generalguvernør 1946-1952), tyske borgere født innen Det tyske keiserrikets grenser. Tyskerne avløst fra Det baltiske landsvern ble inkorporert inn i Den tyske legion (Deutsche Legion) i september 1919. Legionen tjenestegjorde under Den vestrussiske frivillige armé kommandert av oberstprins Pavel Bermondt-Avalov. Britene insisterte på at general von der Goltz skulle forlate Latvia, og han gav sine tropper tiBermondt-Avalovs Vestrussiske frivillige armé. General von der Goltz hevdet senere i sine memoarer at hans hovedstrategiske mål i 1919 hadde vært å iverksette et felttog i samarbeid med De hvite russiske styrker, for å kaste bolsjevikregimet, ved å marsjere mot Sankt Petersburg, og installere en protysk regjering i Russland. Det baltiske landsvern befridde senere Latgale i januar 1920.
Prominente medlemmer
Prominente baltiske offiserer fra Landeswehr-æraen, som senere ble kjent på grunn av deres handlinger i Wehrmacht, inkluderer:
(Gradene er de høyeste nådd i tjeneste under Det tredje riket)
Insignia
Medlemmer av Det baltiske Landeswehr bar skulderstropper i lyseblå og hvit, de baltiske farger.
Romania under Sommer-OL 1956
Romania under Sommer-OL 1956. 44 sportsutøvere fra Romania deltok i ti sporter under Sommer-OL 1956 i Melbourne. De kom på niendeplass med fem gull-, tre sølv- og fem bronsemedaljer.
Jønnbu kirke
Jønnbu fjellkyrkje er en kirke bygd i en vifteplan i 1969 i Midt-Telemark kommune, Vestfold og Telemark fylke. Kirken ligger i fjellområdet Lifjell.
Byggverket er i tre og har 210 plasser.
Temperert stemming
Temperert stemming vil si at ved å jenke på harmonien i intervallene, stemmes instrumentet på en slik måte at det er mulig å skifte toneart helt fritt innenfor samme register, uten at det høres disharmonisk ut. Temperering er ikke det samme som likestemming. Likestemming kan sies å være en temperering, men når man bruker ordet temperering er det for å skille den aktuelle tempereringen fra likestemming (som er den vanligste stemmingen i vesten i vår tid).
Utdypning og utviklingen
I primitive instrumenter er det naturlig å forholde seg til såkalte naturtoner, ettersom disse oppstår naturlig på mange instrumenter (særlig blåseinstrumenter) og er i veldig harmoni. Når man snakker om naturtoner mener man egentlig å si noe om forholdet tonene imellom. Dersom man har en grunntone, kan man spille noter som har 2 ganger grunntonens frekvens (en oktav), 3/2 ganger grunntonens frekvens, 4/3 grunntonens frekvens osv.. Dette er meget ryddige forhold matematisk, og det harmonerer godt. Dette fordi svingningene i luften (husk at en tones frekvens ganske enkelt sier hvor mange ganger i sekundet luften svinger) sammenfaller ofte. Oktavtonens svingning vil sammenfalle med grunntonens svingning annenhver gang, tonen som har 3/2 ganger grunntonens frekvens vil svinge samtidig med grunntonen hver tredje gang (da vil grunntonen ha svingt to ganger siden sist), osv.. Denne forklaringen er litt slurvete matematisk, ettersom den ikke sier noe om faseforskyvning. Hva som skjer eksempelvis tone A og tone B gjør samtidig x antall ganger i sekundet er å trekke luften i motsatt retning av hverandre, men når man spiller naturtoner vil man høre pene harmonier som kan forklares som pene akkurat på denne måten.
Problemet med naturtoner er at man på sett og vis har låst seg til grunntonen sin. Det høres fint ut med forhold som 2, 3/2, 4/3 osv., men hva hvis man begynner på tonen som har 3/2 ganger frekvensen til den opprinnelige grunntonen, og forsøker å spille en melodi herfra? Kanskje man vil bruke oktaven til den opprinnelige grunntonen. Forholdet mellom den gamle oktaven og den gamle 3/2 -tonen (som vi bruker som ny grunntone) er, blir det en fin og harmonisk klang, og vi har tilgjengelig fra vårt gamle grunntonereportoire en tone som har 4/3 ganger frekvensen til den nye grunntonen vår. Men om man ønsker seg en tone som har 3/2 ganger frekvensen til den nye grunntonen da? Den vil ha ganger frekvensen til den gamle grunntonen, og dette er et forholdstall som vi antagelig ikke finner blant de tonene vi startet med (og som altså er de tonene vi hadde til rådighet på instrumentet). Isteden må vi kanskje nøye oss med den gamle oktaven, som har forhold 8/4 = 2 til den gamle grunntonen. Men det er tonen vi nettopp regnet ut at passet perfekt til å fylle 4/3-rollen med den nye grunntonen, så det er altså en helt annen tone. Faktisk er forskjellen mellom 9/4 og 8/4 meget hørbar. Den er omtrent like stor som forskjellen mellom F og G på et vanlig piano, eller som forskjellen mellom de første to tonene i «Lisa gikk til skolen». Dermed må vi kanskje nøye oss med et hull i skalaen dersom vi forsøker å spille ut ifra denne nye grunntonen, og slik vil det ofte være. Eller vi kan lete blant tonene vi har (som springer ut av den gamle grunntonen), og kanskje finne en dårlig erstatning for den tonen vi gjerne skulle hatt, men dette vil antagelig høres falskt ut fordi det ikke harmonerer like godt.
I antikkens Hellas var særlig pytagoreerne (sekten rundt og etter Pythagoras, ca. 500 år f.Kr.) opptatt av slike tallforhold i naturen. Deres tanke var at alle ting sto i heltallsforhold til hverandre (selv om det kunne være kompliserte forhold, eksempelvis 423428938/1948245), og det sies at de blant annet var fascinert av det faktum at dersom man varierer lengden på en streng, eksempelvis ved å holde en finger nede på strengen (som på en gitar) gir halvering av strengen, tredeling av strengen (og spilling på den delen som har 2/3 av lengden man begynte med) osv. fine harmonier. Dette har å gjøre med at frekvensen står i omvendt forhold til lengden på strengen, slik at de nevnte tonene får forhold 2 (en oktav), 3/2 osv. til tonen man begynte med. Pythagoreernes fascinasjon for proporsjonalitet har gjort at de har fått en stemming oppkalt etter seg, pythagoreisk stemming.
I pythagoreisk stemming forsøker man å ta utgangspunkt i forholdet 3/2. Dette er det forholdet som i vår tid er kjent som en ren kvint, og det regnes som svært velklingende og fundamentalt. Som illustrert over kan dette forholdet godt opptre sammen med forholdet 4/3, som i vår tid er kjent som en ren kvart. Tanken i pythagoreisk stemming er at dersom man mange nok ganger går oppover en ren kvint, vil man etterhvert nå noe som likner sånn noenlunde på den tonen man startet på, bare i en versjon som er flere oktaver høyere. Og man vil også ha vært innom en drøss med toner. Dersom man tar forskjellige oktaver av de tonene man har vært innom, og plasserer dem i stigende rekkefølge, vil man få en slags skala, der tonene seg imellom stort sett har ganske fine forhold. F.eks. kan man tenke seg at man går fra C opp til G og videre opp til D på et piano, tar den D-en man finner der, flytter den en oktav ned, og sier at man nå har de første to tonene i C dur skala (et piano er selvfølgelig stemt allerede, men dette er for å illustrere hvordan man kan lage en skala ved å bevege seg opp rene kvinter). Siden man ved å bevege seg kvinter oppover på denne måten skal komme tilbake til en versjon av tonen man begynte med, kalles dette en kvintsirkel.
For å fjerne dette problemet helt begynte man med temperering. I temperert stemming satser man ikke på å ha rene, fine harmonier overalt, men gjør isteden kompromisser her og der, og tanken er å spre avrundingen utover istedenfor å samle den opp til en sur Wolf-kvint. På J.S. Bachs tid var orgelbygging og dertil temperering et svært aktivt felt, og hans «Veltempererte klaver» gjenspeiler dette. Dette monumentale verket antas å skulle framheve forskjellige tonearters karakter i en ujevn temperering, og er et eksempel på et verk som ofte er blitt spilt på instrumenter temperert etter aktuelle stemminger fra den tiden. Disse stemmingene har egne navn, gjerne etter oppfinnerne, slik som Werckmeister III.
Likestemming er en ekstremversjon av temperering, der man tar utgangspunkt i en oktav og krever at forholdet mellom alle nabotonene innenfor denne oktaven skal være nøyaktig likt. Gjør man dette med alle oktavene får man et system der forholdet mellom frekvensen til to nabotoner er nøyaktig det samme overalt. Slik får man et system der det ikke har noenting å si for intervallene hvilken tone man begynner å spille på. Eksempelvis vil en kvint i et tolvtone-system som er likestemt (12 toner innenfor hver oktav, slik vi er vant til i vesten) ganske enkelt være definert som et intervall på 7 halvtoner (avstanden mellom to nabotoner kalles da en halvtone), og dette skal altså være det samme overalt.
Helt nøyaktig blir forholdet mellom to nabotoners frekvenser = 1,059463..., ettersom dette må være et tall som man kan gange sammen tolv av for å få to (tolv halvtoner skal nemlig utgjøre en oktav, og hver skal ha like mye økt frekvens fra den forrige). Dette forholdstallet er ikke en pen brøk, slik som f.eks. 12/11. Faktisk er det et irrasjonelt tall, hvilket betyr at det ikke kan skrives som en brøk av to heltall i det hele tatt. Og dette gjelder ikke bare halvtonene: Faktisk vil forholdet mellom to hvilke som helst toner enten være et helt antall oktaver, eller noe som ikke kan skrives som en brøk av heltall i det hele tatt. Dette fordi:
, slik at
er tolvteroten til et heltall, og videre fordi roten av et heltall er enten et heltall eller et irrasjonelt tall, samtidig som de eneste mulige heltallsrøttene av 2^n er toerpotenser (ettersom primtallsfaktoriseringen er entydig)).
Med andre ord vil alle andre intervaller enn oktaver være littegrann feil i forhold til renstemming, selv om kvinten man får vil ha frekvens som er 1,4983070768766814987992807320269... ganger den til grunntonen, hvilket er rimelig nære 3/2 = 1.5, og kvarten også kommer nær den rene kvarten (1,3348398541700343648308318811827... vs. 1.333333..). Kvinten og kvarten er viktige intervaller, men de øvrige intervallene, f.eks. tersen, blir ikke fullt så godt tilnærmet naturtone-versjonen dersom man bruker likestemming.
Man mister særegenheten forskjellige tonearter har i andre tempereringer, og man bruker et system der ingenting annet enn oktavene er nøyaktig harmoniske. Men systemet blir enkelt å forholde seg til, og det høres helt greit ut for de fleste. Tanken om likestemming har vært kjent siden før Bachs tid, men det er først i de siste par hundre årene at likestemming virkelig har slått an.
Flere komponister har på 1900-tallet og 2000-tallet uttrykt sin misnøye med likestemmingen. Selv om mange store verk nå er skrevet for likestemming, og kan sies å utnytte den til fulle, og likestemming lenge har vært utgangspunktet for de aller fleste, har det kommet ytringer om at likestemming er både pregløst og surt. En del komponister, deriblant mange norske, har forsøkt å bøte på dette ved å konstruere sinnrike apparater og stemminger.
En mye brukt fremgangsmåte har vært å bygge renstemte instrumenter som har fler enn 12 toner innenfor hver oktav (såkalt mikrotonalitet). Man kan gjøre som med pythagoreisk stemming, men istedenfor å stoppe etter den 11. kvinten (og dermed få 12 toner tilsammen) kan man fortsette to runder til, til man har fått 36 forskjellige toner tilsammen. Med såpass mange toner å velge mellom, og en annerledes siste tone i kvintsirkelen, slipper man å ha en kvint som så veldig tydelig skiller seg ut. Det finnes nemlig blant de 32 tonene man har funnet en tone som likner rimelig mye på den man ville fått om man fortsatte enda en kvint oppover.
Arabisk og indisk klassisk musikk løser problemet ved å oppdele oktaven i 53 eller 72 mikrointervaler, og danner skalaene sine ved å velge fra dem for deres maqam og raga, henholdsvis.
En rekke moderne komponister har også utforsket forskjellige former for temperering som ikke er likestemming. Det er selvfølgelig også mulig å temperere et mikrotonalt system istedenfor å renstemme det.
Lúcia Moniz
Ana Lúcia Pereira Moniz (født 9. september 1976 i Lisboa) er en portugisisk sanger og skuespiller. Moniz representerte Portugal i Eurovision Song Contest 1996 med sangen «O meu coração não tem cor». Hun kom på en sjetteplass, noe som var Portugals beste plassering fram til seieren i 2017. Hun har gitt ut fire album og spilt i flere tv-serier og filmer – mest kjent som husholdersken Aurélia i filmen Love Actually.
Temperert stemming
Utdypning og utviklingen
En norsk komponist som har arbeidet spesielt mye med moderne versjoner av renstemming er Eivind Groven, men det er få norske samtidskomponister fra siste halvdel av 1900-tallet som er fullstendig fremmed for eksperimentering med skalaer og stemminger.
Lúcia Moniz
Bakgrunn
Ana Lúcia Pereira Moniz ble født i Lisboa i Portugal. Hun er datter av to musikere – dirgenten Carlos Alberto Moniz og Maria do Amparo. Moniz' musikalske karriere begynte allerede som barn ved Saint Cecilia musikkakademi i hjembyen.
Moniz var relativt ukjent i Portugal inntil til hun deltok i Festival da Canção – Portugals svar på Melodi Grand Prix – som 19-åring i 1996. Hun deltok med sangen «O meu coração não tem cor» (norsk: mitt hjerte har ingen farge) og vant overraskende finalen 7. mars 1996. Dermed ble hun Portugals representant i Eurovision Song Contest 1996 i Oslo 18. mai samme år. Der kom hun på en sjetteplass – landets beste plassering fra debuten i 1964 og fram til Salvador Sobral vant med «Amar pelos dois» i 2017. Den norske juryen ga henne 12 poeng.
Tv og film
I 1997 begynte Moniz med tv-roller i portugisiske såpeoperaer, og i 2003 ble hun internasjonalt kjent da hun spilte hushjelpen Aurélia i filmen Love Actually. I filmen snakker karakteren hennes bare portugisisk og forelsker seg i Colin Firths karakter, som bare snakker engelsk.
Moniz gjorde en reprise av rollen fra Love Actually i en kortfilm, spesialprodusert for den britiske tv-aksjonen Red Nose Day i mars 2017. Hun spiller også fremdeles roller i flere såpeserier, mest nylig i Espelho d'Água som sendes 2017–2018. Hun har dubbet i en rekke tegnefilmer og spillefilmer, og hun har også skrevet flere bøker.
Musikkutgivelser
Hun slapp sitt første album, Magnólia, i 1999. Siden har hun fulgt opp med ytterligere tre album, det siste i 2015.
Moniz har ett barn, datteren Julia, født på Azorene i 2014.
Mahoba (distrikt)
Mahoba (hindi: महोबा जिला ) er et distrikt i den indiske delstaten Uttar Pradesh. Distriktets hovedstad er Mahoba.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 876,055 innbyggere i distriktet, mot 708,447 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 21,19 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 14,24 % i 2011 mot 19,02 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 901 i 2011.
Sørfjorden (Sortland)
Sørfjorden er den innerste delen av Hognfjorden i Sortland kommune i Nordland, fra Eidebukta til Sørfjordbotn.
Sørfjorden er i dag fraflyttet.
Fra Osvoll går kommunal og privat vei inn Osvolldalen, over Osvollskaret og langs sørvestsiden av Sørfjorden til Sørfjordbotn. Videre fra fjordbotnen går privat vei videre til Gombogen i Kvæfjord.
Mediegymnaset
Mediegymnaset er en privat, videregående skole i Noroff-gruppen. Skoletilbudet finnes i
Skolen er en helhetlig medieskole som kun har programfaget Medier og kommunikasjon.
På skolen får elevene en laptop som de disponerer alle tre årene, dette et viktig verktøy som brukes i de fleste timer.
Elvis for Everyone
Elvis for Everyone er et samlealbum utgitt av Elvis Presley den 10. august 1965.
Bafétimbi Gomis
Bafétimbi Fredius Gomis (født 6. august 1985) er en fransk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben.
Han har tidligere spilt for de franske klubbene Lyon, Saint-Étienne og Troyes AC. I 2008 ble han tatt ut til den franske EM-troppen.
Meriiter
Saint-Étienne
Lyon
Mediatek
Et mediatek er en samling med informasjonsmidler. Det ligner svært på et tradisjonelt bibliotek som har bøker, CD-er, filmer, lydbøker og musikk for utlån. Mediateket har ofte i tillegg klassesett, digitalt utstyr som kamera og projektor, kunst, lego og så videre. Det er gjerne skolebibliotek som får navnet mediatek.
Scotia-ekspedisjonen
Scotia-ekspedisjonen (Scottish National Antarctic Expedition, SNAE) 1902–1904 var en ekspedisjon til Antarktis, organisert og ledet av den skotske naturforskeren William Speirs Bruce. Selv om ekspedisjonen ble overskygget av den prestisjefylte Discovery-ekspedisjonen under ledelse av Robert F. Scott, gjennomførte Scotia-ekspedisjonen et omfattende program med utforskning og vitenskapelig arbeid. Den første meteorologiske stasjonen i Antarktis ble etablert, og det ble oppdaget nytt land øst for Weddellhavet. Den store samlingen med biologiske og geologiske prøver førte sammen med prøver fra Bruces tidligere reiser til etableringen av Scottish Oceanographical Laboratory i 1906.
Bruce hadde tilbrakt mesteparten av 1890-årene på ekspedisjoner til Antarktis og Arktis, og i 1899 var han Storbritannias mest erfarne polarforsker. I mars samme år søkte han å få delta på Discovery-ekspedisjonen. Hans forslag om å utvide ekspedisjonens virkeområde til å dekke Weddellhavet med et eget skip ble imidlertid avslått som «ondsinnet rivalisering» av presidenten i Royal Geographical Society (RGS), Clements Markham. Som en konsekvens ble Scotia-ekspedisjonen etablert som et uavhengig, privat finansiert foretak.
Ekspedisjonen har blitt beskrevet som «den desidert mest kostnadseffektive og nøye planlagte vitenskapelige ekspedisjonen i den heroiske tidsalder for antarktisutforskning». Bruce mottok imidlertid ingen formell heder eller anerkjennelse fra det britiske parlamentet, og ekspedisjonsmedlemmene ble til tross for iherdig lobbyvirksomhet ikke tildelt den prestisjefylte Polarmedaljen. Bruce ledet ikke flere ekspedisjoner til Antarktis etter Scotia-ekspedisjonen, men han gjennomførte en rekke undersøkelser i arktiske strøk. Hans fokusering på grundig vitenskapelig utforskning var ikke lenger i tiden, og i motsetning til bedriftene til Scott, Shackleton og Amundsen, mistet hans resultater snart offentlighetens interesse. Det permanente minnet om Scotia-ekspedisjonen er Orcadas værstasjon som ble satt opp i 1903 på Laurie Island i Sør-Orknøyene og som har vært i kontinuerlig drift siden.
Bakgrunn
Som medisinstudent etablerte Bruce sin kunnskap om naturvitenskap og oseanografi ved å ta sommerkurs med anerkjente lærere som Patrick Geddes og John Arthur Thomson. Han jobbet også som frivillig for oseanografen John Murray og hjalp til med å klassifisere prøver samlet inn under Challengerekspedisjonen. I 1892 oppga Bruce medisinstudiene og mønstret på en reise til Antarktis med «Balaena» som en del av Dundee-ekspedisjonen 1892–93. På hjemreisen begynte han å planlegge en ekspedisjon til Sør-Georgia, men han lyktes ikke med å skaffe finansiering. Deretter jobbet han ved en meteorologisk stasjon på toppen av Ben Nevis, før han ble med som vitenskapelig assistent på Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen 1894–1897 til Frans Josefs land. Mellom 1897 og 1899 gjennomførte han ytterligere turer til Arktis – til Spitsbergen og Novaja Semlja – først på en privat ekspedisjon ledet av major Andrew Coats, senere som vitenskapsmann på forskningsfartøyet «Princess Alice». Dette skipet var eid av Albert I av Monaco, en anerkjent oseanograf som ble en venn og støttespiller av Bruce.
Etter tilbakekomsten fra Arktis i 1899 sendte Bruce et langt brev til Royal Geographical Society (RGS) i London, der han søkte om en vitenskapelig stilling i den store antarktisekspedisjonen selskapet planla, senere kjent som Discovery-ekspedisjonen. Hans nyvunne erfaringer gjorde det «lite sannsynlig at det fantes andre personer på De britiske øyer som var bedre kvalifisert». Bruces brev beskrev hans relevante erfaringer i detalj. Det ble bekreftet mottatt, men ikke behørig besvart før det hadde godt over ett år. Innen den tid hadde ambisjonene til Bruce oversteget hans opprinnelige forventning om en underordnet stilling i den vitenskapelige staben. Nå foreslo han et skip nummer to for ekspedisjonen, finansiert med skotske midler, som kunne arbeide i Weddellhav-kvadranten mens hovedskipet var basert i Rosshavet. Dette forslaget ble avvist som «ondsinnet rivalisering» av presidenten i Royal Geographical Society, Clements Markham. Etter en opphetet korrespondanse bestemte Bruce seg for å fortsette uavhengig av RGS. Slik ble ideen om en særskilt nasjonal skotsk antarktisekspedisjon født. Bruce ble støttet av den velstående Coats-familien, som var forberedt på å gi helhjertet økonomisk støtte til en skotsk ekspedisjon under hans ledelse. Som et resultat hadde han imidlertid skaffet seg et livslangt fiendskap med Markham.
«Scotia»
Høsten 1901 kjøpte Bruce den norske hvalfangstskuta «Hekla» for £2 620. I løpet av de neste månedene ble skipet fullstendig ombygget til et antarktisk forskningsfartøy med to laboratorier, mørkerom og omfattende spesialutstyr. To store roterende spoler, hver med 6 000 favner (11 000 meter) kabel, ble installert på dekket for å kunne gjennomføre dypvannstråling etter marine prøver. Utstyr for å foreta dybdemålinger ble installert, i tillegg til utstyr for å samle inn prøver fra sjøbunnen og for meteorologiske og magnetiske observasjoner. Skroget ble kraftig forsterket for å kunne motstå trykket fra den antarktiske isen, og skuta ble rigget om til en bark med hjelpemaskiner. Dette arbeidet økte kostnadene for skipet til £16 700, som ble betalt av Coats-familien. Familien donerte tilsammen £30 000 av ekspedisjonens totale finansieringsbehov på £36 000. Under det nye navnet var «Scotia» klar for sjøtesting i august 1902.
Personell
Ekspedisjonens vitenskapelige besetning besto av seks personer, inkludert Bruce. Zoolog var David Wilton, som i likhet med Bruce hadde deltatt på Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen. Han hadde tilegnet seg ferdigheter på ski og med hundekjøring gjennom flere års opphold i Nord-Russland. Robert Rudmose Brown fra University of Dundee, forhenværende assistent i botanikkavdelingen ved British Museum, var gruppens botaniker. Dr. James Harvie Pirie, som hadde arbeidet med Challenger-ekspedisjonen under John Murray, var geolog, bakteriolog og ekspedisjonslege. Robert Mossman ledet meteorologi- og magnetismestudiene, mens medisinstudenten Alastair Ross var taksidermist.
Bruce valgte ut Thomas Robertson som kaptein på «Scotia». Robertson hadde erfaring både fra Antarktis og Arktis, blant annet som kaptein på «Active» under Dundee-ekspedisjonen. Resten av offiserer og mannskap, tilsammen 25 personer, var skotter. De hadde inngått treårskontrakter, og mange hadde erfaring fra ishavsfangst.
Formål
Målsetningene med ekspedisjonen ble publisert i Scottish Geographical Magazine og i Geographical Journal (utgitt av RGS) i oktober 1902. Disse omfattet etablering av en vinterbase «så nær Sørpolen som praktisk mulig», dypvanns- og annen forskning i Sørishavet, og systematiske meteorologiske observasjoner og studier, geologi, biologi, topografi og geofysikk. Det skotske preget på ekspedisjonen kom klart til uttrykk i The Scotsman kort tid før avreise: «Lederen og alle vitenskapsmenn og sjømenn på ekspedisjonen er skotter; finansieringen har i all hovedsak blitt samlet inn på denne siden av grensen; det er et produkt av frivillig innsats; og i motsetning til ekspedisjonen som vil bli gjennomført samtidig i utforskningen av Antarktis, står den ikke i gjeld til staten.»
Første reise 1902–1903
«Scotia» seilte fra Troon i Skottland den 2. november 1902. På reisen sørover hadde hun stopp i den irske havnen Dún Laoghaire, i Funchal på Madeira og på Kapp Verde-øyene, før det ble gjennomført et mislykket forsøk på å gå i land på den lille, isolerte øygruppen St. Peter og St. Paul-øyene nær ekvator. Forsøket var nær ved å koste geologen og skipslegen James Harvie Pirie livet, da han feilberegnet avstanden til land og hoppet i det hairike havet i et forsøk på å komme i land. Den 6. januar 1903 nådde «Scotia» Port Stanley på Falklandsøyene, der forsyninger ble etterfylt før hun seilte videre til Antarktis.
Den 26. januar 1903 satte «Scotia» seil mot antarktiske farvann. Ekspedisjonen møtte tung pakkis 40 kilometer nord for Sør-Orknøyene den 3. februar, og de strevde med å manøvrere seg videre. Dagen etter var imidlertid «Scotia» i stand til å ta seg videre sørover. En liten gruppe ble satt i land på Saddle Island, hvor en stor mengde biologiske og geologiske prøver ble samlet inn. Isforholdene forhindret videre fremdrift før 10. februar, da «Scotia» fortsatte sørover, «lensende fremover i sju knop under seil». Den 17. februar var posisjonen 64°18'S, og fem dager senere passerte de den 70. breddegrad langt inne i Weddellhavet. Kort tid senere tørnet Robertson nordover igjen etter å ha nådd 70°25'S, da ny sjøis dannet seg og truet skipet.
Da de ikke hadde lyktes med å finne land, måtte ekspedisjonen bestemme seg for et overvintringssted. Denne beslutningen hastet siden sjøen var i ferd med å fryse til, og skipet kunne bli sperret inne i isen. Bruce bestemte seg for å sette kursen tilbake mot Sør-Orknøyene og forsøke å finne en ankerplass der. Jevnført med det uttalte målet om å overvintre så langt sør som mulig, lå Sør-Orknøyene mer enn 3 200 kilometer fra Sørpolen, men den nordlige beliggenheten hadde sine fordeler. Den relativt korte perioden skipet ville ligge innefrosset ville gi mer tid til tråling og mudring på våren. I tillegg lå øygruppen beleilig til for etablering av en meteorologisk stasjon – den relative nærheten til det søramerikanske fastlandet åpnet mulighetene for permanent bemanning.
Det krevde én måned med strevsom seilas før «Scotia» nådde Sør-Orknøyene. Etter flere mislykkede forsøk på å lokalisere en høvelig ankerplass, og med roret alvorlig skadet av is, fant de til slutt en skjermet bukt på sørsiden av Laurie Island, den østligste øya i øygruppen. Den 25. mars var skipet forsvarlig oppankret noen hundre meter fra stranden, klar for å bli innefrosset. Hun ble klargjort for å tjene som vinterkvarter: maskinene ble demontert, dampkjelene tømt og et seildukstak ble strukket over dekk. Deretter fikk Bruce satt i gang et omfattende vitenskapelig program som omfattet meteorologiske observasjoner, tråling etter havprøver, botaniske ekskursjoner og innsamling av biologiske og geologiske prøver. Den største oppgaven som ble gjennomført i denne perioden var byggingen av en steinhytte, døpt «Omond House» etter Robert Omond, direktør for Edinburgh Observatory som var en av ekspedisjonens støttespillere. Denne skulle tjene som husly for de som skulle bli igjen på Laurie Island for å betjene den planlagte meteorologiske stasjonen. Bygningen ble tørrmurt av lokal stein; til tak ble det benyttet trestokker dekket med seilduk. Den ferdige hytta målte seks ganger seks meter, hadde to vinduer, og ble utrustet for seks personer. Rudmose Brown skrev: «Tatt i betraktning at vi ikke hadde mørtel og murerverktøy, er det et vidunderlig flott hus, og veldig solid. Jeg vil derfor tro at det vil bli stående i hundre år ...»
Mannskapet klarte i all hovedsak å holde seg ved god helse. Unntaket var skipsmaskinisten, Allan Ramsay, som hadde fått hjerteproblemer på Falklandsøyene under utreisen. Han valgte å følge med ekspedisjonen videre, men ble stadig dårligere ettersom vinteren skred frem. Han døde den 6. august og ble gravlagt på øya.
Aktivitetsnivået økte da vinteren gikk over til vår. Det ble foretatt mange utfarter med hundesleder, også til de omkringliggende øyene. En trehytte ble bygget for magnetiske observasjoner, og det ble satt opp en ni fot høy varde der unionsflagget og det skotske flagget vaiet side om side på toppen. «Scotia» ble gjort sjøklar igjen, men var isfast gjennom september og oktober; det var ikke før 23. november sterk vind brøt opp isen i bukta og frigjorde ekspedisjonsskipet. Fire dager senere avgikk hun for Port Stanley, og etterlot en gruppe på seks under Robert Mossmans ledelse på Laurie Island.
Buenos Aires, 1903–1904
Den 2. desember nådde ekspedisjonen Port Stanley og mottok de første nyhetene fra omverdenen. Etter en ukes hvile seilte «Scotia» videre til Buenos Aires for å bli reparert og utrustet for en ny sesong. Bruce hadde ytterligere ett ærend i byen: han ville forsøke å overtale de argentinske myndighetene til å overta ansvaret for den meteorologiske stasjonen på Laurie Island etter at ekspedisjonen hadde reist. Under overfarten til Buenos Aires gikk «Scotia» på grunn i munningen av Río de la Plata og sto på grunn i flere dager før hun kom seg løs på julaften, og en taubåt fikk buksert henne til havn.
«Scotia» lå i dokk i fire uker, og i mellomtiden forhandlet Bruce og de argentinske myndighetene om fremtiden til værstasjonen. Bruce ble assistert av den britiske sendemannen, den britiske konsulen og Dr. W.G. Davis, direktør for det argentinske meteorologiske kontoret. Det britiske utenriksdepartementet hadde ingen innsigelser til planen. Den 20. januar 1904 bekreftet Bruce at det var inngått en avtale om at tre vitenskapelige assistenter fra de argentinske myndighetene skulle reise til Laurie Island og arbeide i ett år under Robert Mossman – i første omgang på åremål. Deretter overleverte han formelt Omond House med inventar og utrustning og alle magnetiske og meteorologiske instrumenter til argentinerne. Stasjonen ble omdøpt Base Orcadas og har vært i kontinuerlig drift siden. Den har gjennomgått en rekke ombygginger og utvidelser.
En rekke av de opprinnelige ekspedisjonsmedlemmene mønstret av i Buenos Aires – noen på grunn av sykdom og én på grunn av tjenesteforsømmelse. Erstatninger ble rekruttert lokalt. «Scotia» forlot den argentinske hovedstaden 21. januar og ankom Laurie Island 14. februar. En uke senere, da besetningen som skulle oppholde seg på Orcadas til de ble hentet av den argentinske kanonbåten «Uruguay» var kommet i orden, satte «Scotia» seil for sin andre tur til Weddellhavet.
Andre reise, 1904
«Scotia» seilte sørøstover i rolig vær med retning mot den østre delen av Weddellhavet. De traff ikke på pakkisen før de hadde passert polarsirkelen, og de fortsatte greit frem til 3. mars da tett pakkis stoppet skipet ved 72°18’S, 17°59’V. En dybdemåling ble foretatt og viste et havdyp på 1131 favner (2068 meter) – under halvparten av tidligere generelle målinger. Dette tydet på at de nærmet seg land. Noen timer senere nådde de en isbarriere som blokkerte videre fremdrift mot sørøst. I løpet av de neste dagene fulgte de iskanten sørover i 240 kilometer. En ny dybdemåling fire kilometer fra iskanten viste kun 159 favner (291 meter), en sterk indikasjon på at det befant seg land innenfor iskanten. Konturene av dette landet kom snart svakt til syne, og Bruce kalte det Coats Land etter sine hovedsponsorer. Dette var den første klare indikasjonen på den østlige grensen til det indre av Weddellhavets, og tydet på at sjøområdet var vesentlig mindre enn man tidligere hadde antatt. En planlagt ilandstigning med et sledeparti ble skrinlagt på grunn av tilstanden på sjøisen.
Den 9. mars 1904 nådde «Scotia» sin sørligste bredde, 74°01’S. Her var skipet fastskrudd i isen, og utsiktene til å bli innesperret for vinteren meldte seg. Det var i denne perioden med inaktivitet at sekkepipe-blåseren Gilbert Kerr ble fotografert mens han spilte for en pingvin. Imidlertid løsnet isen sitt grep om skipet den 13. mars, og «Scotia» begynte å bevege seg sakte mot nordøst ved hjelp av dampmaskinen. På denne delen av sjøreisen fremskaffet det regulære programmet med dybdemålinger, tråling og innsamling av bunnprøver en omfattende dokumentasjon på Weddellhavets oseanografi og marine liv.
«Scotia» satte kursen mot Cape Town via en rute som tok henne til Gough Island, en isolert midtatlantisk vulkanøy som aldri tidligere hadde blitt studert av vitenskapsmenn. Den 21. april var Bruce og fem andre i land på øya og samlet inn prøver. Skipet fortsatte deretter til Cape Town, der hun ankom 6. mai. Etter å ha utført ytterligere undersøkelser i Saldanha Bay, seilte «Scotia» hjemover 24. mai via St. Helena og Ascension.
Hjemkomst og etterspill
Ekspedisjonen fikk en varm velkomst da den ankom Clyde den 21. juli 1904. En offisiell mottakelse med 400 gjester ble avholdt, der John Murray leste opp et telegram med gratulasjoner fra Edward VII. Bruce mottok Royal Scottish Geographical Societys gullmedalje, mens kaptein Robertson fikk sølvmedaljen.
Et viktig resultat av ekspedisjonen var katalogiseringen av over 1100 dyrearter, hvorav 212 var inntil da ukjente. Det kom imidlertid ingen offisiell anerkjennelse fra London, der Markhams innflytelse medvirket til at ekspedisjonens arbeid ble oversett eller rakket ned på. Deltakerne mottok ikke den prestisjefylte Polar Medal, som hadde blitt skjenket til medlemmer av Discovery-ekspedisjonen som vendte hjem to måneder etter «Scotia». Polarmedaljen ble også utdelt i forbindelse med Ernest Shackletons ekspedisjoner, samt Douglas Mawsons ekspedisjon. Bruce kjempet i årevis for å rette opp det han mente var en grov urett, en krenkelse av landet og ekspedisjonen hans, men til ingen nytte. Noe av motvilligheten som det etablerte miljøet i London viste, kan ha vært et svar på den åpent skotske nasjonalismen Bruce sto for, og som han viste i forordet han skrev til Rudmore Browns ekspedisjonsberetning: «Mens vitenskap var ekspedisjonens amulett, prydet Skottland dens flagg; og det kan hende at i bestrebelsene etter å tjene menneskeheten ved å legge et ledd til vitenskapens gullkjede, at vi har vist at nasjonen Skottland er en makt man må regne med.»
Et betydelig resultat av Scotia-ekspedisjonen, var Scottish Oceanographical Laboratory som Bruce etablerte i Edinburgh i 1906. Den offisielle åpningen ble foretatt av fyrst Albert av Monaco. Laboratoriet tjente flere funksjoner: som oppbevaringssted for den store samlingen biologiske, zoologiske og geologiske prøver som hadde hopet seg opp i løpet av «Scotia»s ekspedisjon og under Bruces tidligere ekspedisjoner i Arktis og Antarktis, dernest som en base for utarbeidelse av vitenskapelige rapporter fra Scotia-ekspedisjonen, og ikke minst som et samlingspunkt der polarforskere kunne møtes – både Nansen, Amundsen og Shackleton besøkte laboratoriet – og nye, skotske polarbragder planlegges og organiseres. Bruce kom imidlertid ikke til å lede flere antarktisekspedisjoner, og hans planer om en kryssing av det antarktiske kontinentet ble skrinlagt på grunn av manglende økonomisk støtte. Han fortsatte imidlertid å oppsøke arktiske områder i både vitenskapelig og kommersiell sammenheng.
Det tok flere år å fullføre de vitenskapelige rapportene fra SNAE. De fleste ble publisert mellom 1907 og 1920, men ett bind ble ikke utgitt før i 1992. Et forslag om å gjøre om laboratoriet til et permanent nasjonalt skotsk institutt for oseanografi førte ikke frem, og på grunn av pengeproblemer ble Bruce tvunget til å stenge laboratoriet i 1919. Han døde to år senere, bare 54 år gammel.
På dette tidspunkt hadde Scotia-ekspedisjonen nærmest gått i glemmeboka selv i Skottland, og den hadde blitt fullstendig overskygget i polarhistorien av de glorifiserte bedriftene til Scott og Shackleton. I polarlitteraturen er Bruces ekspedisjon vanligvis redusert til en kort omtale eller fotnote, og med liten oppmerksomhet rundt hva den oppnådde. Bruce manglet personlig utstråling, hadde ikke teft for PR-virksomhet («... så stikkete som den skotske tistelen» ifølge en gammel venn ), og hadde en tendens til å skaffe seg mektige uvenner. Imidlertid gjennomførte hans ekspedisjon «et mer omfattende program enn noen tidligere eller samtidige antarktisekspedisjoner». ifølge oseanografen Tony Rice
Ekspedisjonsskipet «Scotia» ble rekvirert under første verdenskrig og ble benyttet som lasteskip. Den 18. januar 1916 tok hun fyr og brant ut på en sandbanke i Bristolkanalen. Havområdet nord for Antarktishalvøya og Sør-Orknøyene ble i 1932 navngitt Scotiahavet etter «Scotia».
En moderne utgave av «Scotia»-ekspedisjonen benyttet i 2003 informasjon samlet av SNAE som grunnlag for å undersøke klimaendringene på Sør-Georgia i løpet av det siste århundret. Denne ekspedisjonen slo fast at deres bidrag til den internasjonale debatten omkring global oppvarming var et verdig testament over SNAEs pionerarbeid.
Dereje Alemu
Dereje Alemu er en etiopisk profesjonell fotballspiller som spiller som målvakt for Muger Cement.
Landslagskarriere
Han var med i troppen til i African Nations Championship i 2014. Laget ble eliminert i gruppespillet etter å ha tapt for Kongo, Libya og Ghana.
Slaget ved Warszawa
Slaget ved Warszawa var et slag under den polsk-sovjetiske krig. Det ble utkjempet mellom 12. og 25. august 1920, og endte med at russerne led nederlag. På sovjetisk side omkom 15 000, 500 ble savnet, 10 000 skadet og 66 000 tatt som krigsfanger. De polske tapene var langt mindre; 4 500 polske soldater omkom, 10 000 ble savnet og 22 000 skadet.
Både bolsjevikene og utenlandske makter hadde regnet med at Polen ville være lett å beseire. Polakkenes seier lammet bolsjevikstyrkene, og i de følgende måneder sikret flere polske seire Polens uavhengighet og østgrense. Den polsk-sovjetiske krig ble avsluttet ved Riga-freden året etter.
Bakgrunn
I kjølvannet av første verdenskrig, kjempet Polen for å bevare sin nyvunnede selvstendighet, etter at denne hadde gått tapt i forbindelse med landets tre delinger, den siste 24. oktober 1795. I dette lå også sikringen av landets grenser, slik disse var slått fast i Międzymorze-planen, utarbeidet av Józef Piłsudski, og overdragelse av territorier fra nabolandene Russland, Tyskland og det tidligere Østerrike-Ungarn.
På denne tiden var bolsjevikene også i ferd med å få overtaket i den russiske borgerkrigen, etter å ha påført De hvite noen kraftige nederlag. Vladimir Lenin anså Polen for å være nødvendig for å kunne utøve innflytelse mot resten av Europa og spre kommunismen vestover, særlig i Tyskland hvor blant annet Den bayerske sovjetrepublikken var blitt etablert. I den bolsjevikiske agitasjonen ble det hevdet at den korteste veien til Berlin og Paris var gjennom Warszawa.
Begge parter deltok i den polsk-ukrainske krigen og våren 1920 måtte de polske styrkene trekke seg tilbake. Kamphandlingene ble i realiteten videreført som den polsk-sovjetiske krig. På sovjetisk side håpet en at om Warszawa falt, ville dette ikke bare førte til at den polske kampmoralen ble skadelidende, men også at dette kunne utløste kommunistiske opprør i vest slik at Den røde armé kunne støtte særlig det kommunistiske opprøret i Tyskland. Under ledelse av Semjon Budjonnyj brøt de sovjetiske styrkene gjennom de polske forsvarslinjene i juni 1920.
Virkningen av de sovjetiske gjennombruddene ble katastrofal for polakkene, og alle forsvarslinjer falt sammen. 4. juli Mikhail Tukhatsjevskij brøt igjennom fra Belarus over Berezina og 19. juli erobret Den røde armé Hrodna og nådde Białystok 28. juli.
Polske
Innledningsvis gikk de polske strykene i de forsvarslinjene som var etablert av Tyskland under første verdenskrig. Piłsudskis plan var å stoppe den sovjetiske framrykkingen på hans venstre flanke og etablere et hovedkvarter ved Bug og Brest-Litovsk, men denne planen falt sammen da dette området falt umiddelbart. Deretter gikk den polske planen ut på å splitte den sovjetiske framrykkingen i midten hvor det også var muligheter til å få litt hjelp av geografiske faktorer.
I august hadde Piłsudski etablert et hovedkvarter i Belweder og det hersket stor usikkerhet med hensyn til hvordan styrkene skulle fordeles, slik at flankene fikk nødvendig styrke, samtidig som forsvaret av Warszawa var tilstrekkelig. . Siden Piłsudski personlig ville ha kommandoen i fronten, var det en stor risiko for at han kunne bli tatt som krigsfange eller bli drept. For å unngå at dette skulle lamme den politiske beslutningsevnen, deponerte han sin avskjedssøknad som statssjef og øverstkommanderende hos statsministeren.
Den polske logistikken var svært komplisert, da det ble benyttet skytevåpen med seks forskjellige produksjonsland og alle brukte forskjellig ammunisjon. Videre var utstyret den nye statens hær i dårlig tilstand, hvor mange soldater eksempelvis ikke hadde skotøy.
På den annen side hadde polakkene, ifølge dokumenter som ble funnet i det polske militærarkivet i 2005, den fordelen både i planleggingen og under slaget, at den polske kryptoanalysen allerede i september 1919 hadde knekket den sovjetiske koden. Løytnant Jan Kowalewski skal ha stått bak dette, og ble i 1921 tildelt ordenen Virtuti Militari.
Sovjetiske
Den sovjetiske øverstkommanderende Mikhail Tukhatsjevskijs plan var å omringe Warszawa ved å krysse Wisła ved Włocławek og så angripe byen fra nordvest. Slik ville han gjenta den vellykkede russiske manøveren mot byen under novemberoppstanden i 1831. Da ble Wisła krysset ved Toruń og byen ble inntatt nesten uten motstand og den polske motstanden mot Det russiske keiserrike ble knust. Videre ville denne operasjonen kutte de polske forsyningslinjene fra havnebyen Gdańsk som var den eneste havnen som hadde kapasitet til å ta imot de nødvendige militære forsyningene.
Slaget
I forkant av slaget, rykket den sovjetiske 4. arme i henhold til sin slagplan over Wkra-elven og fram til Włocławek. Den 15. og 3. arme rykket i retning av Modlin-fortet og den 16. arme rykket direkte mot Warszawa. Samtidig, 12. august innledet den sovjetiske 16. arme angrepet på Radzymin, bare 23 km øst for Warszawa, og inntok byen dagen etter. Disse innledende framgangen for Den røde armé medførte at Piłsudski måtte forsere sine planer med 25 timer.
Første fase
Slaget første fase besto av det sovjetiske angrepet på byen. Dette ble innledet 12. august med et støtte angrep på det polske brohodet i bydelen Praga. Samtidig bølget kampene fram og tilbake i Radzymin, og i denne situasjonen forlot alle utenlandske diplomater Warszawa, bortsett fra representantene for Storbritannia og Den hellige stol. Da Radzymin falt, var linjene til den polske 5. armé under kommando av Władysław Sikorski brutt, og denne måtte kjempe på tre fronter.
Imidlertid klarte den følgende natten et Ułan-regiment å bryte gjennom de sovjetiske linjene og kom den polske 5. armé til unnsetning. Samtidig klarte Ułan-regimentet å ødelegge en radiostasjon ved Ciechanów som tilhørte den sovjetiske 4. armé, slik at denne hadde bare et enkelt samband igjen som kun hadde en frekvens, som den polske etterretningstjenesten klarte å avlytte. For å ikke avsløre at den sovjetiske koden var brutt, blokkerte radiostasjonen i Warszawa denne frekvensen ved å sende opplesninger av Første Mosebok på latin og polsk og på den måte hindret den sovjetiske 4. armé å få ordren fra Tukhatsjevskij om å rykke sørover.
Andre fase
Slaget andre fase besto i hovedsak av de polske motangrepene. Den røde armés 27. infanteridivisjon nådde landsbyen Izabelin, bare 13 km fra selve Warszawa, men dette skulle også vise seg å være det nærmeste Den røde armé skulle komme hovedstaden. På grunn av sviktende kommunikasjon og egenrådige sovjetiske kommandanter, trodde Tukhatsjevskij at alt gikk etter planen, mens hans styrker i stedet gikk inn i den polske fellen.
Det polske motangrepet ble innledet 14. august og kampene om den lille byen Nasielsk førte til polsk overtakelse av den ødelagte byen dagen etter. Samme dag ble også Radzymin gjenerobret, noe som var svært oppmuntrende for den polske kampmoralen. Videre klarte Sikorski 5. armé å presse de sovjetiske styrkene bort fra Warszawa-området, hvor alt det Polen hadde av stridsvogner og pansrede kjøretøyer ble satt inn, inklusive to polske pansertog. Den polske framrykkingen gikk raskt, opptil 30 km daglig.
Tredje fase
Slagets tredje fase er kjennetegnet ved at de polske styrkene i henhold til sin slagplan presset særlig den sovjetiske angrepsstyrken i sentrum tilbake fra Warszawa og skapte slik en stor åpning i den sovjetiske frontlinjen. Allerede om kvelden 16. august har de polske styrkene gjenerobret Włodawa (i dagens Lublin voivodskap) og brøt den sovjetiske 16. armés sambandsmuligheter. Også Piłsudski var overrasket hvor hurtig de klarte å slå tilbake den sovjetiske styrken, da framrykningen var opptil 70 km på 36 timer. For de sovjetiske styrkene på flankene var det umulig å fortsette kampene, og den sørlige flanken var allerede sterkt redusert som følge av Budjonnyj allerede hadde forlatt området. De polske styrkene utnyttet til fule den sovjetiske forvirringen og svekkelsen.
Tukhatsjevskij hadde sitt hovedkvarter i Minsk og innså 128. august at angrepet på Warszawa var mislykket og beordret Den røde armé om å trekke seg tilbake for omorganisering for å bedre logistikken og stanse den polske framrykkingen. Den isolerte 16. armé måtte imidlertid overgi seg til polakkene, mens det i sentrum hersket fullt kaos. Noen divisjoner prøvde å kjempe seg videre mot Warszawa, mens andre flyktet i panikk. Tukhatsjevskij hadde mistet kontakten med de fleste av sine styrker, og bare 15. armé hadde tilstrekkelig kontakt, og ble satt til å sikre reretten til 4. armé som var lengst vest.
21. august var all sovjetisk motstand over og hovedstyrken hadde trukket seg over Bug. 31. august var de siste styrkene fra den nordvestlige fronten også trukket helt tilbake.
Virkninger
Selv om polakkene oppnådde å slå det sovjetiske angrepet tilbake, hadde ikke strategien vært helt vellykket, da de sovjetiske styrkene hadde lyktes å rykke lenger fram enn forventet.
Den røde armé led store tap, med rundt 15,000 døde, 500 savnede og 65,000 internert, sammenlignet med de polske tapene med rundt 4,500 døde, 22,000 sårede og 10,000 savnede. Mellom 25,000 og 30,000 sovjetiske styrker lyktes i å ta seg over grensen til Øst-Preussen og ble internert der, før de ble sendt til Russland etter å ha lagt igjen våpen og utstyr. Polen erobret rundt 231 artillerienheter og 1,023 maskingeværer.
Det sovjetiske nederlaget var et stort prestisjenederlag for de involverte sovjetiske lederne, blant dem Lenin. Videre slo det bunden ut av planene om bistand til kommunistiske opprør i særlig Tyskland, men også i Litauen.
For den polske selvbevissthet var imidlertid seieren svært viktig, særlig etter nederlagene i Ukraina, og åpnet veien for avslutningen av den polsk-sovjetiske krigen gjennom Riga-freden som ble undertegnet 18. mars 1921.
Ernst Ludwig Ehrlich
Ernst Ludwig Ehrlich (født 27. mars 1921 i Berlin i Tyskland, død 21. oktober 2007 i Riehen i Sveits) var en tyskfødt sveitsisk jødisk judaist som gjennom årtier spilte en meget viktig rolle i den kristelig-jødiske, spesielt katolsk-jødiske, dialog.