cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Litteraturens historie
Romantikken
Dette religiøse, naturelskende aspektet stod i tydelig konflikt med utviklingen i samtiden og det romantikerne så som den industrielle revolusjonens skitne og menneskefordervende byer. Romantikken var derfor langt på vei å regne som samtids- og samfunnskritisk. I de tilfeller den likevel fremhevet samfunnsstrukturer, var det alltid sivilisasjoner i tidligere tider. Middelalderen ble gjerne fremhevet som et høydepunkt i menneskenes historie. Denne holdningen kan sammenfattes som gullalderdrømmen i romantisk tenkning. Tanken om gullalderen skrev seg fra Hesiod og Vergil, og er til stede i gresk mytologi. Her var mennesket på sitt mest lykkelige i en forgangen urtid. Tankegangen er nært beslektet med Rousseaus naturtilstandstanke.
I Norge er det ikke vanlig å snakke om romantikk i tiden fram mot 1830. Samtidens diktere kalles gjerne før-romantikere, og retningen slo rot ganske sent. Den patriotiske tiden, som bar stemningsbølgen frem til 1814, kalles gjerne patriotismen og knyttes til det norske selskab i 1770-årene. I samtiden så mange av de unge dikterne i Norge skjevt til romantikken som retning, og fraba seg tittelen "romantiker". Både Wergeland og Welhaven omtalte romantikken i nedsettende vendinger, og Wergelands holdning var at romantikken var bakstreversk. Han var selv oppdratt i opplysningstidens ånd og etter Rousseaus prinsipper. Likefullt hører Wergelands diktning til Norges mest romantiske.
I Norge slo Romantikken rot femten til tyve år etter at den hadde mistet mye av sin posisjon på kontinentet. Nasjonalromantikken vokste frem i Norge i årene etter 1840, og hang sammen med den økende innsamlingen av folklore fra norsk folkeliv.
Nasjonalromantikken
(1800–1850)
I Norge knyttes nasjonalromantikken først og fremst til det nasjonale gjennombrudd som fant sted omkring 1840. Norge hadde fått sin frihet – nå måtte man finne fram til et norsk kulturuttrykk. Andreas Faye hadde alt gitt ut en samling sagn i 1833, men Henrik Wergeland erklærte at dette ikke var på langt nær nok.
I romantikken var det følelser som stod i fokus. I nasjonalromantikken ble, som navnet sier, nasjonalfølelsen den viktigste.
Nyromantikken
(1890–1900)
Nyromantikken regnes som et rent 1890-tallsfenomen, som kom til Norge med Knut Hamsun.
Realismen
Realismen er en retning innen litteraturhistorien, som blomstret opp etter poetisk realisme rundt 1875, og varte utover mot 1890-tallet. Den fremstod som en reaksjon på romantikken. Videreutviklingen av realismen finner man i naturalismen (1885–1890).
Viktige forfattere og diktere i realismen var blant annet Bjørnstjerne Bjørnson, Henrik Ibsen, Aleksander Kielland, Jonas Lie, Tolstoj og Dostojevskij.
Poetisk realisme
Overgang fra det romantiske bilde som ble idyllisert i romantikken, til et litt mer nyansert bilde i realismen.
En litterær retning som regnes som overgangsperiode mellom romantikk og realisme. Romantikkens høytflyvende idealer ble tonet ned og hverdagsliggjorte, og på en måte bragt inn bak borgerskapets fire vegger. Den poetiske realismen kan kalles for en "temmet" og litt mindre farlig romantikk.
Retningen fikk stor tilslutning i Danmark i årene etter 1825, og ble systematisert av teatermannen og litteraturkritikeren Johan Ludvig Heiberg. Han skulle blant annet få stor innflytelse på H. C. Andersen og Johan Sebastian Welhaven. Litteraturen i perioden har både romantiske og realistiske trekk.
Nyrealismen
(1900–1940)
Nyrealismen er navnet på retningen som dominerte norsk litteratur i perioden 1900–1940.
Mellom 1905 og 1910 ble en hel generasjon av diktere borte. Amalie Skram døde i 1905, året etter stod Henrik Ibsen og Alexander Kielland for tur, i 1908 fulgte Jonas Lie og den siste av «de fire store» som døde var Bjørnstjerne Bjørnson, som døde i 1910. Etter Bjørnsons død ble Knut Hamsun en sosial og folkelig dikter og begynte å se litt bedre på de konfliktene som oppstod i sammenstøtet mellom gammelt og nytt, mellom nyromantikk og nyrealisme. Ved siden av Hamsun er en ny generasjon klar til å ta over. Rundt 1905 debuterte en rekke forfattere som gikk i samme retning. De søkte etter individets røtter i samfunnet og historien. Samfunnet endres igjen og forfattere leter etter positive svar på de krisene som endringene førte med seg. De er opptatt av etiske spørsmål og forsøker å etablere et nytt og meningsfullt samfunn etter nyromantikkens fall i 1890 – årene. Litteraturen på denne tiden (1900 – 1940) blir derfor kalt for nyrealisme eller etisk realisme.
Naturalismen
Naturalismen er en retning innen realismen. Realismen kom som en reaksjon på den foregående epoken romantikken, og finner sted rundt 1885-1890. Georg Brandes forbindes med denne perioden grunnet hans tanker om at problemer i samfunnet skulle settes under debatt.
Naturalistiske diktere var opptatt av å framstille skyggesidene i samfunnet. Hovedforskjellen på realistene og naturalistene er deres skjebnesyn. Der realistene mente at mennesket selv var ansvarlig for sine handlinger og slik kunne forandre sin skjebne, fulgte naturalistene Charles Darwins tanker om at mennesket er preget av sin arv og sitt miljø.
Modernisme
Med modernisme sikter man vanligvis til den strømningen i vestlig kultur som forkastet tidligere tradisjoner og vektla kunstens og kunstnernes autonomi og egenverdi. Modernismen begynte å ta form sent på 1800-tallet, og ofte får f.eks. Picassos maleri Pikene fra Avignon fra 1907 markere begynnelsen på epoken.
Modernismen kom inn i norsk litteratur med Knut Hamsun og Sigbjørn Obstfelder på 1890-tallet. På 1930-tallet kom det en rekke forfattere (Emil Boyson, Gunnar Larsen, Haakon Bugge Mahrt, Rolf Stenersen, Edith Øberg) som eksperimenterte med prosamodernisme, men deres bøker har ikke fått den samme oppmerksomheten som verker fra etter krigen. Tarjei Vesaas kom i 1947 med diktsamlingen Leiken og lynet som førte til store diskusjoner rundt form og rim for lyrikk. Dette utviklet seg utover 50-årene.
Postmodernisme
Postmodernisme er en betegnelse på en epoke fra annen halvdel av 1900-tallet til første del av 2000-tallet.
Selv om postmodernistiske innfallsvinkler på andre fagområder ofte assosieres med litteraturvitenskapen, har postmodernistiske tanker bare i liten grad fått innpass i litteraturvitenskapen selv. Begrepet er kanskje først og fremst knyttet til dekonstruksjonen, Paul de Man (1919–83) og Yale-skolen. Denne «skolen» knyttet imidlertid dekonstruksjon til et snevert, modernisisk tekstbegrep.
Foruten i bibliografien, finner vi postmodernistiske impulser innenfor postkoloniale og feministiske litteraturstudier. Det samme er tilfellet med nyhistorismen og enkelte genrestudier. En markant motreaksjon mot postmodernisme i litteraturvitenskapen fulgte Harold Blooms The Western Canon (1994).
I skjønnlitteraturen hadde postmodernismen en glanstid på 1980-tallet, med forfattere som Paul Auster og Umberto Eco. Jorge Luis Borges skrev fortellinger med klart postmodernistisk preg allerede på 1940-tallet. Vladimir Nabokov og Samuel Beckett nevnes også ofte som tidlige eksempler. Salman Rushdie, John Fowles, Thomas Pynchon og Julian Barnes er forfattere fra vår tid som assosieres med begrepet. Også mye av kriminallitteraturen må kunne sies å ha klare postmodernistiske trekk.
Et postmodernistisk litteratursyn er kanskje mer utbredt innenfor filmdramatikken enn innenfor litteraturen selv. Filmskapere som brødrene Joel og Ethan Coen, David Lynch, Terry Gilliam og Jake Kasdan (Zero Effect, 1998) kan stå som eksempler.
Bristol Freighter
Bristol Freighter var et 2-motors transportfly fra Bristol Aeroplane Company som ble benyttet som bilferge over Den engelske kanal i årene etter andre verdenskrig.
Flyet kunne romme to biler og hadde plass til 12 passasjerer. Et større fly for samme formål var Aviation Traders Carvair.
Andeuniverset
Andeuniverset er et uoffisielt uttrykk som ofte brukes om verdenen som omfatter Disney-figuren Donald Duck og hans slekt, venner og fiender samt byen Andeby. Dette brukes i motsetning til museuniverset, som er hvor historiene som omfatter Mikke Mus finner sted.
Uttrykket «Andeuniverset» er skapt av fans og har ikke blitt brukt av Disney eller deres utgivere.
Donald Duck var opprinnelig en figur som opptrådte i Mikke Mus-fortellinger. Siden ble han imidlertid videreutviklet som en egen tegneseriefigur. Tegneren Al Taliaferro skapte på et tidlig tidspunkt noen av figurene i Donalds verden, deriblant Donalds tre nevøer og Bestemor Duck. Fra slutten av 1940-årene og 1950-årene var en av de viktigste skribentene Carl Barks, som skapte de fleste av de andre figurene som Donalds rike og sære onkel Skrue McDuck, oppfinneren Petter Smart og Donalds fetter Anton. Det var også han som gav byen navnet Duckburg, som på norsk kalles Andeby. Fra 1960-tallet sørget tegnere som Dick Kinney, Tony Strobl, Vic Lockmann og andre for å komme med sine bidrag; de skapte bl.a. figurene Klodrik og Moby Duck. Siden Klodrik ikke er en del av persongalleriet til Carl Barks, er det mange typiske Barks-fans som ikke liker ham særlig godt. En av de viktigste tegnere den seneste tiden har vært Don Rosa. Tidlig på 1990-tallet tegnet Don Rosa et slektsregister over Donalds familie. Han hentet opplysninger dels fra Barks, men noen nye personer ble også skapt for å fylle ut stamtreet.
I historier produsert av Egmont, som lager de fleste av historiene som står på trykk i norsk Donald Duck & Co, bor Mikke Mus og hans slekt, venner og fiender også i Andeby (engelsk Duckburg). Historier hvor figurer fra andeuniverset og museuniverset støter på hverandre forekommer imidlertid så sjelden at de bør regnes som gjesteopptredener. Andre Disney-forlag gir ofte Mikkes hjemby et annet navn enn Donalds hjemby for å markere en forskjell mellom disse byene. Petter Smart og noen av bandittene har dog opptrådt i begge universene, selv om Petter Smart vanligvis hører hjemme i andeuniverset og de forskjellige bandittene vanligvis er særegne for ett av universene. Dolly Duck, Bestemor Duck og Minni Mus har også noen ganger kunnet ses sammen i dameselskaper. Men historier med hovedrolleinnehavere fra begge univers er svært sjeldne. I tegnefilmer er det derimot ofte noe annerledes ettersom man ofte kan se flere tilfeller av at for eksempel Langbein, Donald og Mikke opptrer sammen.
Raymond Priestley
Raymond Edward Priestley (født 20. juli 1886 i Tewkesbury i Gloucestershire i England, død 24. juni 1972 i Cheltenham i Gloucestershire) var en britisk geolog, geograf og polarforsker.
Under Ernest Shackletons ledelse deltok han i 1907–1909 på Nimrod-ekspedisjonen til Antarktis, der han jobbet tett sammen med de kjente geologene Edgeworth David og Douglas Mawson. Priestley samlet prøver av mineraler og lav fra øyer i Rosshavet, nordsiden av Mount Erebus og fra fjell rundt Ferrarbreen.
I 1910 ble han med i Terra Nova-ekspedisjonen med Robert F. Scott, der han deltok i the Northern Party under ledelse av Victor Campbell. Etter å ha gjennomført feltarbeid i Terra Nova Bay, gjorde isforholdene det umulig for ekspedisjonsskipet «Terra Nova» å hente dem ut, og de ble nødt til å overvintre i en snøhule på Inexpressible Island.
Etter å ha hatt viktige verv ved universitetene i Melbourne og Birmingham var han president i Royal Geographical Society fra 1961 til 1963.
Litium (legemiddel)
Litium litium ion, Li+ brukes også som legemiddel.
Ved inntak blir litium vidt fordelt i sentralnervesystemet og reagerer med flere neurotransmittere og reseptorer, hindrer frigivelse av norepinefrin og øker serotonin syntese.
Litiumbehandling anvendes innen psykiatrien for å forebygge perdurerende manisk depressiv sykdomstilstand, periodiske manier og periodiske depresjoner.
Pasientene får daglig et litiumsalt i en individuell dose. Legen justerer en viss nivå av litium i blodserumet. Tilbakefall i manier eller depresjoner kan med hjelp av denne medisineringen minske i gjennomsnitt fra cirka 60 prosent til cirka 20 prosent.
Atterbergsgrense
Atterbergsgrense er et mål for tilstanden til en finkornet jord.
Avhengig av vanninnholdet kan jord forekomme i fire tilstander: Fast, semi-fast, plastisk eller flytende. I hver tilstand er konsistensen og egeskapene til jorden forskjellig og dermed også ingeniør-egenskapene.
Atterbergsgrensen kan brukes for å skille mellom silt og leire, og for å skille mellom ulike typer av disse. Grensene ble definert av Albert Atterberg, en svensk kjemiker. Grensene ble senere omdefinert av Arthur Casagrande.
Litium (legemiddel)
Medisinsk litium finnes kun under navnet Lithionit i Sverige i form av en depottablett på 42 mg.
Elektrokonvulsiv terapi
Elektrokonvulsiv terapi (engelsk: Electroconvulsive therapy, forkortet ECT), også kalt elektrosjokkbehandling, er en medisinsk behandlingsform som anvendes i behandlingen av psykiske lidelser. Behandlingen består i at man utløser kunstige epileptiske anfall ved å lede elektrisitet gjennom pasientens hjerne. Behandlingen ble innført i 1930-årene, primært for schizofreni, og er senere brukt i behandlingen av en rekke psykiske lidelser. I dag brukes ECT hovedsakelig ved alvorlig depresjon.
Siden behandlingen består i å utløse et epileptisk lignende krampeanfall, må krampehemmende medikamenter, spesielt benzodiazepiner, avsluttes i god tid før behandlingen. Det gis alltid en kortvarig narkose under behandlingen, vanligvis med curacit, thiopentone og robinul.
Siden et epilepsianfall kan gi vannlatning og avføring under anfallet, må pasientene på toalettet før behandlingen slik at urinblære og endetarm er tomme.
Det er kommet nye apparater som gir relativt høyfrekvente serier med firkantformede strømpulser med lavere energi enn før. Det er normalt å gi omkring 70 pulser hver med varighet 1 millisekund over 2–3 sekunder. Det er langt mer vanlig å gi støtet ensidig, med en elektrode ved den høyre tinningen og en elektrode øverst på hodet.
De nyere elektrosjokkapparatene har tre innganger som kan brukes til enkeltavledninger for EEG, EMG og EKG for overvåkning av pasienten under epilepsianfallet som kommer like etter at elektrosjokkbehandlingen er gitt. Det er vanlig med to EEG-avledinger fra begge sider av hodet med en elektrode over det ene øyet og den andre ved os mastoideus (bak øret) og en EMG-avledning på venstre underarm. Epilepsianfallet blir nøye overvåket av psykiater for å vurdere anfallets kvalitet, og av anestesilege og anestesisykepleier for å sikre hjerterytme og for eventuelt å avbryte anfallet med diazepam (Stesolid, Valium, Vival) om det varer for lenge.
Tidligere, da langt større energimengder ble brukt med andre kurveformer enn i dag, kunne behandlingen ha varige, alvorlige bivirkninger, i form av blant annet hukommelsestap. Da det ble gitt vekselstrøm som en sinusformet spenningskurve, ble det mer hukommelsestap og andre bivirkninger, siden de lange periodene med for lav spenning for effekt ga mer bivirkninger enn ved dagens firkantformede pulser, som når full spenning svært fort.
De vanligste bivirkningene er midlertidig nedsatt korttidshukommelse og hodepine. En enkelt tablett paracetamol er nok for behandling av hodepinen.
Før ECT-behandling gis får pasienten en grundig orientering om behandlingen, og skriver under på at ECT-behandling ønskes. Før første behandling gjøres en standardundersøkelse av pasienten, såkalt prejournal.
ECT-behandling har økt sterkt i omfang ved mange norske sykehus de senere årene, til tross for at det har kommet stadig flere typer medikamenter. Det er vanlig å kun gi behandlingen til pasienter som først har forsøkt tablettbehandling uten å ha fått effekt.
Elektrosjokkbehandling krever i dag samtykke av pasient eller pårørende og gis bare i narkose. Det gis færre behandlingsserier enn tidligere, og det settes strøm vanligvis bare på den ikke-dominante, høyre hjernehalvdel. Elektrosjokkbehandling reserveres for personer med alvorlig psykiatrisk sykdom som ikke har nytte av medikamentell behandling.
Historie
Fra slutten av 1800-tallet vokste det frem en forestilling om at psykiske lidelser hadde biologiske årsaker. Terapi mot psykiske lidelser ble derfor først rettet mot kroppens ytre. I løpet av 1900-tallet ble stadig flere nye behandlingsmetoder forsøkt, de fleste uten hell. Elektrosjokk ble lansert i 1938, da det erstattet cardiazolsjokk (innsprøyting med medikamentet cardiazol, som fremkalte kramper) og delvis insulinsjokk (overdoseinjiseringer med hormonet insulin som fikk pasienten til å gå i koma) som behandlingsmetoder. Behandlingen ble først og fremst brukt på pasienter med schizofreni. Elektrosjokk ble først gitt uten narkose eller muskellammende medikamenter, og mange pasienter fikk derfor brudd på ryggraden på grunn av kraftige rykninger.
Synspunkter om fordeler av bruk av ECT
Siden det er umulig å gjennomføre en undersøkelse «dobbelt blindt», siden pasient og undersøker fort merker om støt er gitt, er det umulig å gjøre slike undersøkelser. Derfor er det få undersøkelser som kan tilfredsstille dagens krav til vitenskapelig dobbel-blind prosedyre. Med en nøye utvelgelse av aktuelle pasienter og riktig energimengde i forhold til pasientens respons på støtene, er det solid erfaring for at mange har betydelig bedre effekt av ECT-behandling enn man kan få av tablettbehandling. Det er ikke uvanlig at innlagte pasienter ønsker, og krever, behandlingen når de har observert betydelig bedring hos medpasienter.
Synspunkter med skepsis mot ECT
Det finnes i dag visstnok ingen studier som undersøker bivirkninger lengre enn seks måneder etter behandlingen, og kunnskapen om de positive langtidsvirkningene er også liten. I 2006 ble en ECT-behandlet for første gang tilkjent erstatning fra Norsk pasientskadeerstatning.
Bivirkninger av ECT-behandling blir ikke registrert av helsemyndighetene. Norske psykiatere har ingen meldeplikt, og helsemyndighetene har heller ingen oversikt over det faktiske omfanget av ECT-bruken i Norge, inkludert den som foretas mot pasientens vilje (ved at helsepersonell påberoper seg nødrettsprinsippet).
Kilder
Hjemmeside for ECT-maskinprodusenten Thymatron
Eksterne lenker
Vitenskapelig artikkel fra Kunnskapssenteret: Elektrosjokk på gravide - kun siste utvei
Aglia japonica
Utseende
En ganske stor, brunrød spinner. Forvingen har en liten, svart felkk med en kommaformet, hvit tegning i. Bakvingen kar en stor, svartkantet, blå øyeflekk med en noe uregelmessig «T»-formet hvit flekk i midten. Utnefor denne er det et mørkt tverrbånd.
Robert Svarva
Robert Svarva (født 3. september 1968) er en norsk politiker (Ap). Han var ordfører i Levanger kommune fra 2007 til 2019. Han har fortsatt som medlem av kommunestyret og formannskapet.
Han var leder i Nord-Trøndelag Arbeiderparti fra 2012 til 2014.
Han vokste opp på Korsbakken på Skogn. Han har fagbrev som fagoperatør i treforedlingsindustrien. Han har vært skiftleder ved Norske Skog Skogn.
Herresta
Herresta (svensk: Herresta säteri; tidligere også skrevet Herrestad) er en herregård i Toresunds sogn i Södermanlands län i Sverige, vakkert beliggende ved den private innsjøen Herrestaviken utenfor Mariefred og ikke langt fra Stockholm. Herrestaviken var frem til vannstanden sank på 1800-tallet forbundet med Mälaren. Godset eies siden 1923 av medlemmer av den norske slekten Paus. Det er et av de største godsene i Södermanlands län. Hele eiendommen er på over 10 000 daa, med leiejord på rundt 15 000 daa. I dag drives det en variert virksomhet på godset, med bl.a. 4 700 daa dyrket mark og 600 daa naturbeite, sauedrift, entreprenørvirksomhet, utleie av fast eiendom, såkornproduksjon, stalldrift og jakt. Herregården omfatter en stor hovedbygning oppført i 1718 og rundt 30 andre bygninger oppført mellom 1600-tallet og 1900-tallet.
Historie
Herresta fikk status som adelig setegård i 1670. I 1679 ble nyadlede overkrigskommissæren Henrik Örnfelt eier av gården. Etter Henrik Örnfelt ble godset arvet av hans sønn, admiral og landshøvding i Södermanlands län Jonas Fredrik Örnfelt (1674–1733), som ble utnevnt til friherre i 1719. Han fikk i 1718 oppført den nåværende hovedbygningen ved bruk av russiske krigsfanger; hans våpen finnes fortsatt på hovedbygningens portal i barokkstil. Hans enke Eva Catharina Örnfelt var gift med oberst og friherre Bengt Horn af Rantzien fra 1733.
I 1757 ble godset solgt til Johan Georg Lillienberg (1713–1798), som bl.a. var kammerherre, riksdagsmedlem og landshøvding i Uppsala, og som ble utnevnt til greve i 1778. Lillienberg utvidet gården betydelig. Etter hans død ble godset i 1798 solgt til landmarskalk, grev Eric Ruuth, som hadde vært svensk finansminister og generalguvernør i Svensk Pommern, og som hadde blitt utnevnt til greve noen år tidligere. Tidlig på 1800-tallet ble det mulig for borgerlige å kjøpe adelige setegårder, og grev Ruuth solgte i 1810 Herresta til sin venn, den rike Stockholmsgrossereren Carl Adolph Grevesmühl (1744–1827). Det var grev Ruuth selv som hadde tatt initiativ til lovendringen som gjorde dette mulig. Herresta var deretter eid av familien Grevesmühl frem til 1917, da godset ble solgt til kaptein Fredrik Gripensvärd.
Fra 1923 har Herresta vært eid av medlemmer av den norske slekten Paus. Godset ble i 1923 kjøpt av Christopher Tostrup Paus (1862–1943), som var arving til trelastfirmaet Tostrup & Mathiesen, pavelig kammerherre og som ble utnevnt til greve av pave Pius XI samme år. Han eide i løpet av sin levetid også flere andre gods og eiendommer i Norge, Sverige og Danmark, og bodde mye av tiden i Roma. Grev Christopher Paus bodde bare på Herresta om sommeren, og utnevnte kort etter at han overtok eiendommen sin slektning, agronom Herman Paus (1897–1983), til bestyrer for godset. Herman Paus var sønn av fabrikkeier Karl L. Paus, Bygdøy; han var både Christopher Tostrup Paus' tremenning på farssiden og sønn av hans kusine på morssiden, og de var begge etterkommere av trelasthandler Christopher Tostrup. Herman Paus overtok Herresta i 1938. I 1940 ble han gift med grevinne Tatiana Tolstoy, datter av grev Leo Tolstoj d.y. (f. 1869) og dennes svenske ektefelle, og barnebarn av den verdensberømte forfatteren med samme navn, Leo Tolstoj. Tatiana Tolstoy var født på farfarens gods Jasnaja Poljana, der han skrev Krig og fred og Anna Karenina, og flyktet med foreldrene til Sverige under den russiske revolusjon. Herman og Tatiana Paus fikk fire barn, og den eldste sønnen Christopher Hermansson Paus (f. 1941) overtok Herresta. Herresta eies nå av sistnevntes eldste sønn, Fredric Christopherson Paus (f. 1971). Blant Herman og Tatiana Paus' andre barn er datteren Tatiana Paus (f. 1945), som er kjent som en av det svenske kongeparets personlige venner. Herman Paus var også bror til agronom Karl Paus (f. 1902), som i 1928 kjøpte herregården Närsjö gård i Södermanland.
I tillegg til å være etterkommere etter Leo Tolstoj er denne grenen av Paus-slekten i nær slekt med Henrik Ibsen. Christopher Tostrup Paus besøkte selv Ibsen i Roma, og var den første fra familien fra Skien som møtte Ibsen på 20 år etter at han flyttet fra Norge. I Christopher Tostrup Paus' tid kom en større portrettsamling til gården, og bl.a. et maleri av ham selv henger der fortsatt. Den eneste avbildningen som eksisterer av noen av Henrik Ibsens foreldre, en silhuett av hans mor Marichen Altenburg sammen med andre medlemmer av familien Altenburg/Paus (blant disse Christopher Tostrup Paus' farfar Henrik Johan Paus), var også en del av denne samlingen. Det samme var et maleri av Ibsens søster Hedvig Ibsen, som Herman og Christopher Tostrup Paus skjenket til Ibsensamlingen i 1930/31. Samlingen omfattet bl.a. også flere portretter fra 1600-tallet av slektsmedlemmer, bl.a. av Susanne og Hans Povelsson Paus.
Pr. 1907 omfattet godset Herresta säteri og 13 andre gårder, totalt 15 mtl, og ble taksert til 409 900 svenske kroner. I tillegg til hovedbygningen fra 1718 omfatter bygningsmassen det som trolig var den opprinnelige hovedbygningen fra 1600-tallet, to sidefløyer foran hovedbygningen, fire mindre bygninger på motsatt side mellom hovedbygningen og sjøen, samt en rekke bygninger for de ansatte på godset og driftsbygninger. Flere av bygningene er utleid.
Liv Haug
Liv Haug utdannet seg som lærer i Kristiansand før hun i 1971 dro til Peru som misjonær utsendt av menigheten Filadelfia Kristiansand, en Pinsemenighet. I 1972 ankom hun Perené distriktet der hun et år senere, (5. august 1973), grunnla menigheten «Iglesia Evangélica Filadelfia».
I Perené lå landsbyene Santa Ana og Pampa Silva på hver sin side av elven Perené. I tillegg til etablering av skoler, sykehus, voksenopplaring, osv så sto Haug også for byggingen av en bro, Puente Noruega («den norske bro») mellom Santa Ana på den ene siden av elven og Pampa Silva på den andre siden. Etter at broen sto klar i 1982 slo de to byene seg sammen og tok navnet Villa Perené. Det ble også distriktshovedstad. Liv Haug har sin base i Villa Perené.
Liv Haug ble valgt til ordfører i Perené på 1980-tallet og igjen i 1995. I 2006 ble hun valgt til ordfører i provinsen Chanchamayo (ca. 200 000 innbyggere).
Liv Haug er datter av Ruth og forstander Håkon Haug.
Skule Notø
Skule Notø (født 26. november 1976 i Halden) er en norsk fotballspiller og målvakt for Runar. Notø har 24 kamper for Sandefjord Fotball og har også spilt for blant annet Moss, Fredrikstad og Sarpsborg. Han gikk til Fram Larvik etter 2007-sesongen og hadde da ikke spilt seriekamper for Sandefjord på to år.
Han meldte overgang til Runar før 2011 sesongen. Notø har utdannelse innen pedagogikk og IT.
Anstruther
Anstruther (skotsk-gælisk: Ànsruthair; skotsk: Ainster eller Enster) er en liten kystby og feriested i Fife, Skottland. Byen er den største bosetningen i området East Neuk, en strekning langs nordsiden av Firth of Forth, rett ovenfor Isle of May og ligger rundt 14 km sør-sørøst for St Andrews. Den har et minnesmerke over slaget ved Isle of May i 2018. Byen består av to bosetninger, en i øst og en i vest, Anstruther Easter og Anstruther Wester, og er delt av en elv, Dreel Burn. I henhold til beregning av folketallet har byen en befolkning på 3950 personer. Det gjør den til det største samfunnet i Firth of Forths nordlige kystlinje som er kjent som East Neuk. I øst går den opp i landsbyen Cellardyke.
Stedsnavn
Første ledd i stedsnavnet Anstruther er noe usikkert fra skotsk-gæliske á(i)n («drivende») eller aon («en»), og betyr dermed enten «drivende/strømmende bekk eller elv» eller «(stedet for/på) bekk/elv». Navnet på Anstruther Easter kommer fra skotsk easter («østlig»), ettersom byen ligger øst for Anstruther, og Anstruther Wester tilsvarende fra skotsk western («vestlig»).
Beskrivelse
Anstruther ble grunnlagt som en fiskerlandsby, og er hjemmet til Scottish Fisheries Museum. Fritidsfartøyer ligger nå fortøyd i havnen, og en golfbane ligger i nærheten av byen. Anstruther Pleasure Cruises driver sightseeing/naturcruise fra havnen til øya Isle of May, og Storbritannias fremste sted for lundefugl kan bli sett ombord på fartøyet «May Princess» fra april til oktober. Det er en rekke annet dyreliv, inkludert selkolonier på øya May.
Krigsminneet Anstruther War Memorial ligger i kirkegården, noe lenger inne i landet. Det runde byggverket er av en uvanlig form for krigsminne ved at det ligger flatt til bakken, i midten av en liggende rondell, og har stort sett formen til et keltisk kors.
Byen har flere butikker for fish and chips. En av dem er Anstruther Fish Bar, som vant årets Fish and Chip-butikk i 2001–2002, ble tildelt den samme prisen igjen av Sea Fish Organization i 2009.
Anstruther er hjemmet til Skottlands eneste solsystem i ekte skala. Modellen, som viser sola og planetene og avstandene mellom dem alle i samme skala fra 1 til ti tusen millioner, befinner seg stort sett i sentrum. Den strekker seg nesten 600 m fra solen til Pluto.
Etter slutten av den kalde krigen har en av Anstruthers best bevarte hemmeligheter blitt en stor turistattraksjon. En hemmelig atombunker (se Tilfluktsrom), bygget i 1951 og i drift fram til 1993. Den ligger ved vegen B940 nær landsbyen. I løpet av sin operative levetid så det ut som en vanlig bolig, men har blitt renovert og er nå åpen for publikum som museum. Bunkeren var et datterselskap Regional Seat of Government i tid for mulig kjernefysisk nødsituasjon og ville ha blitt okkupert av de britiske væpnede styrker, UKWMO, Royal Observer Corps og annet siviltjenestepersonell.
Vennskapsbyer
Anstruther har en vennskapsby:
Nyskolen
Nyskolen (grunnlagt 23. august 2004 av Forum Ny Skole) er en norsk friskole med tilholdssted i Oslo. Skolen holder til i Østerdalsgata i bydel Gamle Oslo. Den har både barne- og ungdomstrinn, fordelt på hundre elever.
Historie
Forum Ny Skole er en organisasjon med formål å øke elevenes adgang til blant annet elevdemokrati og egeninitiert læring. Mosse Jørgensen, som hittil hadde vært kjent som Forsøksgymnasets første rektor, grunnla organisasjonen i 2000, og hun knyttet til seg en gruppe lærere, studenter og foreldre som alle ønsket seg radikale endringer av dagens offentlige skole. 1. oktober 2003 trådte en ny lov om friskoler i kraft, og Forum Ny Skole søkte da om å få starte en privat grunnskole med inntil hundre elever. Godkjenningen fra Utdanningsdirektoratet kom 28. mai 2004, og skolen startet opp i august samme år.
Da skolen åpnet i 2004 i et nedlagt barnehjem, «Villa Sorgenfri», på Grünerløkka, hadde den 24 elever, tre lærere og tre medarbeidere. I løpet av høsten økte antallet elever til 37. Etter to år flyttet skolen inn i mer moderne lokaler i Akersveien og senere i Østerdalsgata på Vålerenga. Den utvidet med ungdomsskoleundervisning i 2016, og har per 2019 100 elever.
Pedagogikk
Videre har skolen et ukentlig «saksmøte», der forhold som angår skolehverdagen kan diskuteres og eventuelt stemmes over. Alle barn og voksne med fast tilknytning til skolen har tale- og stemmerett. Saksmøtets begrensninger ligger i rammene rundt skolen, som lovverk, økonomi, trygghet og hensyn til personlig trivsel.
Nyskolen arbeider med store, tverrfaglige prosjekter der elevene skal utforske et felles tema, men egenvalgt delemne. Skolen har utviklet en metodikk for prosjektarbeid som den kaller Heureka.
Fram til 2016 opererte skolen uten hjemmelekser på barnetrinnet. Da vedtok skolens saksmøte med stort flertall å utvide ordningen til å omfatte ungdomstrinnet, slik at hele Nyskolen ble leksefri.
Fylkesvei 2780
Fylkesvei 2780  går mellom Garder i Flesberg og Rødshøgda i Kongsberg. Veien er 17,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 96.
Ya Ya
Listeplasseringer
Sangen nådde nummer sju på Billboard Hot 100 og nummer en på R&B singles chart i 1961.
Ya Ya Twist
I 1962 covret Petula Clark sangen på fransk, med tittelen «Ya Ya Twist».
Tony Sheridan and The Beat Brothers-versjon
Tony Sheridan & The Beat Brothers spilte inn en versjon av sangen, som er utgitt på albumet The Beatles' First fra 1964, men den finnes også på en rekke andre samlealbum fra innspillingene Sheridan og The Beat Brothers gjorde i Hamburg i 1961.
Walt Kelly
Walt Kelly (født 1913 i Philadelphia, død 1973 i Los Angeles) var en amerikansk tegneserieskaper, kjent for avisstripeserien Pogo som ble publisert fra 1949 og fram til Kellys død. Kellys innslag av satire og poesi gjorde ham til en av datidens mest hyllede og respekterte serieskapere. Han hadde sin bakgrunn hos Disney-studioet, der han bl.a. medvirket i produksjonen av filmene Fantasia (1940) og Dumbo (1941). Kelly illustrerte dessuten flere bladomslag med Disney-motiv, hvorav mange ble benyttet i de første årgangene av seriebladet Donald Duck & Co (1949–51).
Liste over historiske stater
Liste over stater som ikke lenger eksisterer:
Oppløste land
Historiske stater etter Romerrikets fall
† = Historisk stat med selvstyrte områder
Liste over historiske lydriker
Se Lydrike (Satellittstat/ Vasallstat/ Marionettestat/ Søsterstat/ Klientstat)
Det franske keiserriket
(Napoleonskrigene)
Land som har nytt navn
¹ Den demokratiske republikk Kongo
Territorier som ble utskilt fra Sør-Afrika
«Bantustans» som for svarte, som ble gitt uavhengighet fra Sør-Afrika, men som ble lagt under Sør-Afrika igjen i 1994.
Løsrivelsesland
Nasjoner som har erklært seg som selvstendig, men som har mislyktes i å holde seg selvstendig
50 Virginia
50 Virginia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. oktober 1857 av James Ferguson fra U.S. Naval Observatory i Washington. Den er oppkalt, enten etter en kvinneskikkelse fra romersk legende, mer korrekt stavet Verginia, eller etter den amerikanske delstaten Virginia – eller muligens begge deler.
Thomas Nordseth-Tiller
Han ble utdannet i Oslo, Perth og San Francisco og oppnådde en bachelorgrad i film. Han vant pitchekonkurransen på Kosmorama 2007 med manuset Vi vil oss et land som senere ble til filmen Max Manus. Han er medforfatter av boken Max Manus: Film og virkelighet (ISBN 9788245808797), som gir et innblikk i hvordan historien om motstandshelten Max Manus har blitt gjort til film.
Nordseth-Tiller skrev Max Manus som 25-åring som en av eksamensoppgavene sine ved Academy of Art i San Francisco.
Han døde av kreft i mai 2009 etter et to-måneders sykeleie. 21. august 2009 ble han tildelt Amandaprisen 2009 for beste filmmanus for manuset til Max Manus, en tildeling som fikk stående applaus. Familien til Thomas Nordseth-Tiller, ledet av broren og foreldrene Kari og Bjørn Nordseth, mottok Amandaprisen på vegne av Thomas. Aksel Hennie hyllet også Thomas i sin takketale da han selv mottok Amandaprisen for beste mannlige hovedrolle. Han vant også Kanonprisen 2008 i klassen beste manus for filmen og filmen vant totalt tolv priser under de to utdelingene.
Thomas sto også for regien av den norske versjonen av FN og Verdens matvareprograms videospill Food Force.
Rocky Mountain Horse
Rocky Mountain Horse kommer opprinnelig fra USA og brukes til ridning. Den har fem gangarter, noe som er uvanlig for hester. Den femte gangarten til Rocky Mountain Horse er tølt. Den er rundt 147-152 cm høy og er som oftest sølvfarget, men andre hele farger er også tillatt.
Sølvfargene er:
Rasen ble først registrert i 1986.
Rocky Mountain Horse er utholdende og sikre på foten, og det gjør dem til ideelle turhester i ulendt terreng. Rasen er også snill og vennlig av natur, og lett å håndtere.
Utmattelseskrigen
Bakgrunn
Israels seier i seksdagerskrigen hadde tredoblet landets territoriale størrelse og endt med at blant annet Sinai-halvøya ble erobret fra Egypt. Egypt, under ledelse av daværende president Gamal Abdel Nasser, var fast bestemt på å gjenerobre Sinai og redusere omfanget av nederlaget. Sporadiske trefninger fant sted langs våpenhvilelinjen allerede i begynnelsen av juli 1967, og den nye konflikten ble tydelig da egyptiske skip senket den israelske destroyeren INS «Eilat» den 21. oktober samme år.
Egypt innledet stridighetene ved å bombardere israelske posisjoner langs den nyetablerte Bar Lev-linjen langs Suezkanalen med artilleri og MiG-fly, samt diverse sovjetisk supplering, for å tvinge Israel til å oppgi sine territorielle besittelser. Israel svarte på bombardementet med luftraid mot egyptiske posisjoner og bombing av strategiske fasiliteter inne i selve Egypt.
Det internasjonale samfunnet og de involverte landene forsøkte flere ganger å finne frem til en diplomatisk løsning på konflikten. FN-utsending Gunnar Jarring forsøkte å sikre at forholdene beskrevet i FNs sikkerhetsråds resolusjon 242 ble opprettholdt, men ved avslutningen av året 1970 ble det klart at oppdraget hadde mislyktes. USAs daværende president Richard Nixon fryktet at det hele skulle eskalere til å bli en mer omfattende konfrontasjon, og presenterte i 1970 den såkalte Rogers-planen som utgjorde flere betingelser og forslag for en våpenhvile mellom partene.
I august 1970 gikk Israel, Jordan og Egypt med på en våpenhvileavtale under de betingelser foreslått gjennom Rogers-planen. Planen inneholdt restriksjoner angående utplassering av missilinstallasjoner på begge sider av Suezkanalen, og krevde fullt ildopphør for å kunne tre i kraft. Gjensidige raid måtte avsluttes, og partene måtte innstille seg på å ikke forandre den daværende situasjonen på bakken. Imidlertid viste avtalen seg å være skjør, og snart begynte Egypt og Sovjetunionen på ny å flytte missiler nær kanalsonen. Her konstruerte de etterhvert en av de til da største luftvern-systemene i historien.
Israel svarte på avtalens sammenbrudd med det daværende statsminister Golda Meir kalte «asymmetrisk respons», hvor det bevisst ble ført en politikk hvor Israels gjengjeldelser mot egyptiske angrep var langt mer omfattende enn angrepene de svarte på. Dette inkluderte omfattende luftangrep over store deler av Egypt og flere bomberaid, hvor «Operasjon Priha» alene utgjorde 118 bombeangrep.
I september 1970 døde Egypts leder Gamal Abdel Nasser av hjerteslag, noe som angivelig skal ha ligget i familien. Anwar al-Sadat, som overtok ledervervet etter Nasser, gikk inn for å få en avslutning på krigen. I september ble det derfor ildopphør, og krigen ble avsluttet på et stadium hvor begge parters styrker var blitt svært utmattet etter den lange krigen. Sadat gikk snart igang med å gjenoppbygge den egyptiske hæren, og planla et fullskala angrep mot de israelske styrkene på østsiden av Suezkanalen. Denne planen ble omsider igangsatt tre år senere, i den såkalte Jom kippur-krigen. Selv om det egyptiske angrepet ikke lyktes i å bekjempe de israelske styrkene, ble Sinai-halvøya omsider returnert til Egypt etter Camp David-avtalen i 1978 og den egyptisk-israelske fredsavtalen i 1979.
Tidslinje
1. juli 1967: Et israelsk infanterikompani angrep egyptiske tropper som hadde forskanset seg ved Ras el 'Ish, rundt 16 kilometre sør for Port Said. Israelerne presset egypterne på retrett, med egne tap på én død og ytterligere 13 skadet. Denne historien er imidlertid blitt omdiskutert, og andre kilder hevder at den israelske aksjonen var et mislykket forsøk på å angripe Port Said.
4. juli 1967: Det egyptiske flyvåpenet angrep flere israelske mål i Sinai. En egyptisk MiG-17 ble skutt ned under angrepet.
8. juli 1967: En egyptisk MiG-21 ble skutt ned av det israelske bakke-til-luft-forsvaret under et rekognoseringsoppdrag ved el-Qanatra. To Su-7 ble deretter sendt ut for å fullføre oppdraget, og fløy flere runder over Sinai uten å møte israelsk motstand. To andre Su-7-fly ble sendt noen timer senere for i forbindelse med et annet oppdrag, men denne gangen aksjonerte det israelske luftforsvaret og skjøt ned ett av de egyptiske flyene.
11–12. juli 1967: Den israelske destroyeren «INS Eilat» og to torpedobåter senket to egyptiske torpedobåter utenfor Rumani-kysten.
14. juli 1967: Artilleriutveksling og luftdueller brøt ut ved Suezkanalen. Syv egyptiske kampfly ble skutt ned i løpet av kampene.
21. oktober 1967: Den egyptiske marinen senket den israelske destroyeren «INS Eilat». 47 israelske besetningsmedlemmer omkom i angrepet.
Sen-oktober 1967: Som en gjengjeldelse for senkingen av INS Eilat bombarderte israelsk artilleri flere oljeraffinerier og depoter i nærheten av Suez. Gjennom flere dager pågikk artilleriutvekslinger, og det ble fra egyptisk side meldt om sivile tap. Som følge av kamphandlingene valgte Egypt å evakuere et stort antall sivile bort fra kanalsonen.
21. mars 1968: Som et svar på PLOs angrep mot sivile israelske mål, gjorde israelske styrker et inntog på jordansk territorium og utkjempet slaget om Karameh. Det ble møtt hardere motstand enn forventet, og overraskende valgte den jordanske hæren å intervenere til støtte for PLO. Gjennom timevis med kamphandlinger tok Israel kontroll over Karameh-leiren og greide ved hjelp av artilleri og luftangrep å sprenge 175 hus. I løpet av dagen ble det inngått en våpenhvile som lot de israelske styrkene trekke seg ut i ro og takt. De israelske tapene var langt større enn forventet, med 28 døde og 69 skadede. I tillegg ble fire stridsvogner etterlatt når de trakk seg ut av byen. Den jordanske hæren mistet på sin side 69 soldater, med ytterligere 100-250 skadede. PLOs tap lå på 100-200 døde, rundt 100 skadede og 120-150 fanger. De israelske styrkene gikk seirende ut rent taktisk, men ble likevel ydmyket over å tilsynelatende ha blitt tatt på senga av geriljastyrkene.
Juni 1968: Konflikten tilspisset seg med egyptisk bombardering av den israelske frontlinjen på østsiden av Suezkanalen. De følgende månedene led de israelske styrkene menneskelige tap grunnet de egyptiske bombardementene.
8. september 1968: 10 israelske soldater ble drept og 18 skadet i kryssild med egyptisk artilleri. Israel gjengjeldte ved å bombardere Suez og Ismailia.
30. oktober 1968: Israelske helikopterbårne kommandosoldater utførte «Operasjon Helem» (Sjokk), hvor det ble ødelagt en egyptisk elektrisk transformatorstasjon og to demninger ved Nilen, samt en bro. Påfølgende strømtap i store deler av Egypt førte til at Egypts president Gamal Abdel Nasser valgte å deeskalere konflikten noen måneder mens egyptiske styrker satte opp nye forsvarsverker langt kanalen. Samtidig forskanset israelerne seg på østsiden av kanalen og konstruerte den såkalte Bar Lev-linjen, som de etterhvert utviklet stor tillit til.
3. november 1968: Egyptiske MiG-17-fly angrep israelske posisjoner i Sinai, og ble avskåret av israelske fly. Ett israelsk fly ble skadet i løpet av trefningen.
1. desember 1968: Israelske kommandostyrker ødela fire broer i nærheten av Amman, den jordanske hovedstaden.
Aglia ingens
Aglia ingens er en sommerfugl som tilhører familien påfuglspinnere (Saturniidae). Den ble beskrevet i 2003 fra fjellområdene i Sichuan-provinsen i Kina. Den skiller seg fra de andre Aglia-artene ved å være betydelig større.
Utmattelseskrigen
Tidslinje
3. desember 1968: Israels flyvåpen angrep PLO-leirer i Jordan. De israelske jetflyene ble avskåret av jordanske Hawker Hunter-fly, og ett av de israelske flyene ble skadet i løpet av det korte luftslaget.
8. mars 1969: Krigens offisielle startdato. Egypt iverksatte et massivt angrep mot Bar Lev-linjen med artilleri og bombefly, og påførte de israelske styrkene store tap. Israel gjengjeldte ved å gjennomføre raid dypt inne på egyptisk territorium, og påførte egypterne store skader.
9. mars 1969: Den egyptiske stabssjefen, Abdul Munim Riad, ble drept i et israelsk morterangrep under hans besøk på frontlinjen langs kanalen.
Mai-juli 1969: Harde kamper ble utkjempet mellom egyptiske og sraelske styrker. Israels tap var 47 døde og 157 skadede, mens de egyptiske tapene skal ha vært langt større.
18. juli 1969: Egyptisk kommandoraid mot israelske militærinstallasjoner i Sinai.
19-20. juli 1969: Israelske styrker gjennomførte Operasjon Bulmus 6, som var et angrep på den lille egyptiske øyen El Jzeera El Khadraa sør i Suezkanalen. Angrepet resulterte i at en egyptisk fasilitet på øyen ble ødelagt, og 80 egyptiske soldater ble drept (hvorav noen falt for eget artilleri). Israel mistet på sin side 6 soldater.
20-28. juli 1969: Det israelske flyvåpenet utførte Operasjon Boxer. Nesten hele flyvåpenet deltok i angrepet, og ødelagte bakke-til-luft-forsvar, stridsvogner og artilleri, og skjøt ned 8 egyptiske fly. Anslagsvis 300 egyptiske soldater ble drept i angrepet. Det israelske angrepet førte til en kraftig reduksjon i egyptiske bombardementer av Bar Lev-linjen, men morterangrep fortsatte etter operasjonen.
9. september 1969: Israelske styrker utførte Operasjon Raviv, som var et storstilt raid mot Egypts Rødehavskyst. I forkant av raidet hadde israelske marinekommandoer senket et par egyptiske torpedobåter i Operasjon Eskorte som ellers ville vanskeliggjort det senere raidet. Israelske tropper med luftstøtte ødela 12 egyptiske utposter og erobret mye utstyr. De egyptiske tapene lå på 100-200 døde, og en sovjetisk general ble også drept i angrepet. Israel mistet ingen av sine bakkesoldater, men en ble påført lettere skader. Ett israelsk fly ble skutt ned, og hvordan det gikk med piloten forblir ukjent. Dagen etterpå, da Nasser fikk høre om angrepet som senere fikk navnet Titimerskrigen, fikk han angivelig et hjerteslag grunnet sjokket.
11. september 1969: 16 egyptiske fly gjennomførte et angrepsoppdrag. Åtte MiG ble skutt ned av israelske Mirage-fly og ytterligere tre Su-7 gikk tapt til israelske bakke-til-luft-forsvar.
17. oktober 1969: Med frykten for videre eskalering i tankene, begynte USA og Sovjetunionen å lete etter en diplomatisk løsning på konflikten.
9. desember 1969: Egyptiske flystyrker, støttet av nyanskaffede sovjetiske P-15-radarer, slo israelske fly i et større luftslag og skjøt ned to israelske Mirage-fly. Senere på kvelden ble et egyptisk angrepsfly styrt av løytnant Ahmed Atef skutt ned av en israelsk F-4 Phantom II – han ble den første egyptiske piloten som ble skutt ned av en F-4 i kamp.
Samme dag ble Rogers-planen offentliggjort. Planen gikk ut på en egyptisk forpliktelse til fredelige relasjoner i bytte mot en israelsk tilbaketrekning fra Sinai. Begge parter avfeide planen, og Nasser gikk igang med å anskaffe mer sofistikerte sovjetiske våpen for å utstå den israelske bombekampanjen. Innledningsvis nektet Sovjetunionen å gå med på å gi Nasser de forespurte våpnene, men dette skulle forandre seg over tid.
26–27. desember 1969: Israel iverksatte Operasjon Rooster 53. Operasjonen ble utført av fallskjermsoldater som ble transportert av Sikorsky CH-53E og Changhe Z-8-helikoptre, og gikk ut på å erobre en egyptisk P-12-radar. Oppdraget ble en suksess, og Israel og USA fikk følgelig adgang til helt ny sovjetisk radarteknologi. Dette hadde forholdsvis stor moral impakt på den egyptiske siden.