cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Theodor Scheerer
Scheerer var fra Tyskland, og kan ha vært etterkommer av Johann Nickel Scheerer (født 1788) som var gift med Katharina Schwimm. Han må ikke forveksles med generalløytnant Theodor Scherer (1889–1951). == Førstegangsbeskrivelser som fremdeles (i 2005) gjelder == Han studerte pegmatitt-ganger (spesielt ved Langesund og ved Egersund) og fant seksten mineraler som før ikke hadde vært påvist her i landet. Fem av disse var endog førstegangsbeskrivelser.
Artikler
I Annalen der Physik:
Cláudia
Cláudia er en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil.
Theodor Scheerer
Artikler
I Justus von Liebigs Annalen der Chemie:
Kaj Leo Johannesens andre regjering
Kaj Leo Johannesens andre regjering var Færøyenes regjering mellom 2011 og 2015. Den ble utnevnt den 14. november 2011 med Kaj Leo Johannesen fra Sambandsflokkurin som statsminister, med parlamentarisk grunnlag i Sambandsflokkurin, Fólkaflokkurin, Sjálvstýrisflokkurin og Miðflokkurin, som fikk flertall ved lagtingsvalget i oktober 2011.
Den 5. september 2013 ble Kári P. Højgaard løst fra ministerposten i Innenriksdepartementet, og oppgavene foreløpig overtatt av statsministeren. Den 13. september kunngjorde statsministeren at Innenriksdepartementet ville bli nedlagt og oppgavene fordelt på andre departementer. Partiledelsen i Sjálvstýrisflokkurin avgjorde den 9. september at partiet skulle bryte regjeringssamarbeidet.
Regjeringen mistet sitt parlamentariske grunnlag ved lagtingsvalget i 2015.
Fotnoter
<references group="lower-alpha" />
Nærøya (Nærøysund)
Nærøya er 4,6 km² og øya består i dag av 250 dekar dyrka marka og en del skog. Øya er i privat eie og i dag er det kun en familie som bor der, og disse driver gården. Bosettinga gikk ned i etterkrigsårene, og mangelen på samband med fastlandet hadde store deler av skylden for fraflyttingen og nedgangen.
Mellom Nærøya og Marøya ligger Svinøya. Sundet mellom Svinøya og Marøya kalles Kjerksundet. Sundet mellom Svinøya og Nærøya kalles Martnassundet. Ved Martnassundet ligger kaia på Nærøya. Kaia nede i Martnassundet er offentlig, men det går ingen båtskyss dit. Enkelte sommere har kommunen båtskyss ut i helgene, samtidig som Nærøyas venner skaffer båtskyss til enkelte arrangement.
Kongeparet besøkte 17.juni 2004 Nærøya og deltok i gudstjeneste i kirka.
Historie
Rundt 500 hadde Hogne den rike og sønnen Solve sitt sete på Nærøya. Grjotgard Herlaugson rådde over Håløygveldet, og hadde sannsynlig sitt sete på Nærøya rundt 800-tallet.
I 1020 dro Olav den hellige rundt og kristnet Namdalen og Nærøya, mens Tore Hund og Hårek på Tjøtta passerte Nærøya på sin ferd til slaget på Stiklestad.
I tiden 1200-1500 var Nærøya politisk og åndelig sentrum for Ytre Namdal, og Nærøykirka var fylkeskirke for Ytre Namdal. Kirka og beliggenheten gjorde sitt til at Nærøya var kjent som knutepunkt og kultursentrum i Namdalen. Hovedkirkene i middelalderen var de viktigste sosiale og religiøse samlingsstedene.
Petter Dass kom til Nærøya rundt 1653. Hans foreldre var døde og hans moster, Anna Falch var gift med presten på Nærøya. Her lærte Petter Dass både presteyrket og sjølivet. Mange av hans verk viser skildringer fra øya. Petter Dass bodde på øya i 6-7 år.
Jorda på Nærøya er kalkrik og fruktbar. Noe av fjellgrunnen har også marmor, og dette ga murstein til kirka. Det finnes flere stedsnavn på Nærøya som fremdeles brukes i dag. Sandvika, der kirkegården ligger ble innviet i 1824. På Ekservollen i øst møttes deler av Nærøy kompani til eksersis i 1700-årene. Bispebåten la til ved sundet på nordsida og der ble navnet Biskopstøa, mens sletta sørvest for Biskopstøa ble kalt Biskopjorda.
I 1750 var biskop Nannestad på besøk på Nærøya, og hans detaljerte skildringer av kirken og inventaret gjør sitt til at vi vet så mye av hvordan den så ut.
Den 10. februar 1908 kjøpte tannlege N. Herlofsen fra Trondheim Nærøya for 12 750,-. Han anla skog og grøftet opp markene.
Nærøy prestegård
Gnr 14. Bnr 1
Den eldste delen av prestegården på Nærøya ble bygget ca 1650 og påbygd i 1750. Den eldste delen av prestegården ble fredet av riksantikvaren i 1923, men forfallet av gården gjorde sitt til at den måtte rives i 1993. Murene av prestegården står fortsatt like nedenfor kirka.
I 1723 hadde prestegården 5 husmannsplasser, Nærøyberget, Svinøya, Prestøya, Buskholmen og Marøystranda. Gården hadde 3 hester, 39 kyr 6 ungnaut, 46 småfe. Fra midten av 1700 tallet og utover på 1800 vokste bruket og de hadde over tjue husmenn på det meste.På begynnelsen av 1900 var det igjen 5 husmannsplasser; Nærøyberget, Svinøya og 3 plasser i Finnvika.
Martnan
Martnan oppstod på begynnelsen av 1600-tallet på Leidangplassen på Martnadsberget. Berget var fra før kjent som Tiendeberget, siden fiskerne her betalte tiende til kirken. Martnan og handel ble derfor naturlig på disse bergene. Sjøfarende både nordfra og sørfra hadde med seg varer for bytting og handel. Varene bestod som regel av vadmel, strie, lerret og ullstoffer i tillegg til matvarer som rug og rugmel fra Bergen, fisk fra fiskerne og kjøtt, ost og smør fra bøndene. Man kunne også kjøpe/bytte til seg trevarer som øser, river, trekopper og bøtter.
Martnan ble holdt omkring 20. juli og betegnet som den største av de årlige nordmarkeder. Her hadde kjøpmennene buer og det kom mange omreisende handlere. Til tider var det over 90 handelsboder på i tillegg til teltboder og handel fra båt.
Georg Sverdrup lastet også opp flere båter, som regel 3 jekter, og både han og hans kone Fru Maren, tilbrakte hele martnasuka på Nærøya.
Under martnan overnattet ofte bønder og fiskere ute. De dro båtene sine på land, snudde dem for så å sove under dem. For å unngå regn og vind, dro de seilene over båtene. Denne overnattingsformen kaltes "tjelde". Med masse folk samlet ble det selvfølgelig festlier og underholdning. De som hadde faste boder drev også brennevinsskjenking. Brennevin og alkohol førte til uro under martnan, og i 1850 ble det bygget et vakthus slik at ordensvernet kunne holde orden under martnan. Vakthuset ble senere kjøpt og flyttet til ,Rørvik her kjent som Digrestua. Dette huset ble revet i 1971.
Martnan ble offisielt nedlagt i 1877 etter at herredsstyrene i Nærøy og Vikna ønsket det nedlagt av hensyn til lokale kjøpmenn.
Vincenzo Consolo
Vincenzo Consolo (født 18. februar 1933 i Sant'Agata di Militello, død 21. januar 2012 i Milano ) var en italiensk forfatter.
Consolo ble født i Sant'Agata di Militello, men bodde i Milano fra 1969 og inntil sin død. Han startet sin litterære karriere i 1963, men fikk bredere oppmerksomhet i 1976 med Il sorriso dell’ignoto marinaio («Smilet til den ukjente sjømannen») og ble til en prisvinnende forfatter.
Jakob Krause
Jakob Krause (født 1531/1532 i Zwickau, død 9. juli 1586 i Dresden) var en tysk hoffbokbinder.
Fra 1556 var han ansatt ved det saksiske hoff hos August I av Sachsen, hvor han hadde forpliktet seg til å innbinde bøker «auf Teutsch, Französich oder Welsch». Herfra ble blant andre det dansk-norske hoff hans kunder. Hans arbeider viser både italiensk og fransk påvirkning; de tyske bind er ofte utført i svineskinn, blindtrykte med rullestempler, mens hans franske eller velske bind, gjerne er utført i kalveskinn eller pergament med gulldekorasjoner og platetrykk.
Krauses arbeider utgjør et høydepunkt i tysk renessanse innenfor sin genre. Caspar Meuser (d. 1593) som fra 1578 var hans elev ved hoffet, brukte mesterens stempler videre etter Krauses død i 1586.
Montenegro under VM i friidrett 2019
Montenegro deltok under VM i friidrett 2019 (utendørs) fra 27. september til 6. oktober 2019 i Doha i Qatar.
Byttehandel
Byttehandel er en handel som defineres av et bytte av reelle varer mot andre reelle varer. Med reelle varer menes ikke penger. Av et bytte får man alltid tilbake en gjenstand, som tilsvarer verdien på det man gir.
Byttehandel på internett
Den største utfordringen til byttehandel på Internett sammenlignet med internetthandel, er tvilen partene står overfor i byttesituasjonen. Hvordan kan de vite at de mottar det de har avtalt med den andre parten?
Bytteprosessen
Bytteprosessen foregår over internett som regel ved hjelp av annonser. Det finnes også flere egne sider som er tilrettelagt byttehandel hvor man bytter en tjeneste/vare mot en annen tjeneste/vare. Selve annonseringen gjøres ofte i form av at man annonserer at man er interessert i en gjenstand/tjeneste, og kan tilby noe annet i bytte.
Byttesidene er ofte basert på at folk gir og tar tjenester/varer som de vil, uten noe system for å holde styr på hvem som tar eller gir hvor mye. En annen modell involverer bruk av “byttekreditt” som er en slags intern valuta på siden. Et firma eller en privatperson som bytter bort noe vil da få “byttekreditt” som senere kan brukes til å bytte til seg andre tjenester/gjenstander på siden.
Selve byttehandelen organiseres sjelden av byttesidene selv, men partene som vil bytte får hverandres kontaktinfo via siden. En person som legger ut en vare som har stor etterspørsel kan risikere å bli nedringt hvis telefonnummeret ligger allment tilgjengelig på siden. Noen sider løser dette problemet ved at kontaktinfo ikke blir utlevert før et bytte er avtalt på siden. Denne måten å gjøre det på gjør byttet mer avhengig av at partene må stole på hverandre til å følge gjennom avtalen som ble gjort på siden. En person som har kontaktinfoen sin allment tilgjengelig kan lettere gjøre en byttehandel med en annen person dersom første forsøk på bytte ikke går i orden.
Skatt
Den amerikanske Internal Revenue Service (IRS, skattemyndighetene) krever at all bytte blir rapportert til skattemyndighetene. Ifølge IRS, må en rettferdig markedsverdi av goder og tjenester som blir byttet bli inkludert som inntekt av begge partene. I Norge kreves det at partene betaler merverdiavgift av markedsverdien til de byttede godene. Regnskapsmessig går dette i null ettersom verdien på varene er den samme. Det er først når verdien på godene er forskjellig at den ene parten blir nødt til å betale for varen. Innrapporteringen av byttehandelen hjelper Statistisk sentralbyrå med å få riktige tall på verdiskapning og bruttonasjonalprodukt.
Inflasjon
Barteravtaler blomstrer i takt med den globale finanskrisen. Folk ser etter alternative måter å få godene de ønsker seg på andre måter uten å måtte ty til monetær betaling. I den greske byen Volos, begynte innbyggerne å benytte seg av nettsider som tilbyr byttehandel tjenester for å bytte til seg basisvarer. I stedet for å bruke Euro, benyttet de seg av den nettsted-baserte valutaen. Dette betyr at verdien av den fiktive valutaen var tilknyttet verdien av godene som ble solgt og var ikke et produkt av myndighetenes valutapolitikk og nasjonalgjelden.
Risiko
Selv om barteravtaler blir presentert som et fundament for enkel og robust ressursutbytte, finnes det ingen garanti for tilfredshet i en slik transaksjon. Det finnes ingen absolutt forsvar fra svindel. I en bytteøkonomi kan byttehandel presenteres som et fangedilemma. Her antas det at likemenn inngår ett bytteforhold, når den andre partens ressurser virker mer verdifulle enn de lokale ressursene. Ellers hadde ikke transaksjonen funnet sted. Dersom vi beskriver lokale ressurser som Rlokal og eksterne ressurser som Rekstern, blir utbyttet partene får av samarbeidet Rekstern - Rlokal. Straffen for gjensidig svikt er 0. Fristelsen for å oppdage F og svindlerens lønn S. Dermed finnes de nødvendige premissene for fangedilemma: T>R>M>S.
For å oppfordre konsumenter til byttehandel trenger man mekanismer som forsikrer dem om hverandres ærlighet. TIT FOR TAT kan være en aktuell strategi hvor partene følger hverandres handlinger og avventer neste steg i transaksjonen til den andre gjør en handling.
Det kan diskuteres hvor det etiske ansvaret for ærlig utførelse av byttehandelen ligger. Det finnes ingen absolutt forsvar mot svindel, men det kan argumenteres for at byttehandel minsker sannsynligheten for at den ene parten kan bli misbrukt ettersom ingen av partene mottar en monetær belønning – begge mottar en vare eller tjeneste som kun da kan konverteres til penger.
Den europeiske unions jernbanebyrå
Den europeiske unions jernbanebyrå (ERA, fra engelsk European Union Agency for Railways) er et EU-byrå, med oppgaven å styrke jernbanenes sikkerhet og samvirke i hele Europa. Det har to hovedseter, begge beliggende i Frankrike. Hovedkontoret med administrasjon og kanselli ligger i Valenciennes, mens internasjonale konferanser og møter avholdes i Lille.
Det er omkring 100 ansatte, hvorav de fleste kommer fra den europeiske jernbanesektoren.
Byrået ble opprettet ved forordning i april 2004, med 24 måneders frist til iverksettelse. Byrået har drevet virksomhet siden 2006.
European Rail Traffic Management System hører inn under byråets ansvarsområde.
UEFA Nations League 2022–2023 divisjon B
UEFA Nations League 2022-2023 divisjon B er andre divisjonen i UEFA Nations League i 2022-2023. Divisjon B er delt inn i 4 grupper med 4 lag i hver. Vinnerne i gruppene rykker opp til divisjon A, mens lagene som blir sist rykker ned til divisjon C.
Endringer
Følgende er lagendringene for Divisjon B fra sesongen 2020–21:
Seeding
Trekningen av ligafasen fant sted i UEFAs hovedkvarter i Nyon, Sveits 16. desember 2021. Hver gruppe inneholdt ett lag fra hver pott. Av politiske årsaker kunne ikke Russland og Ukraina (på grunn av den russisk militær intervensjon i Ukraina) trekkes inn i samme gruppe. På grunn av restriksjoner på overdreven reise, kunne ikke Armenia, Israel og Island alle være i samme gruppe.
Generell rangering
De 16 divisjon B-lagene vil bli rangert 17. til 32. totalt i UEFA Nations League 2022–23 i henhold til følgende regler:
Odd Inge Mjøen
Odd Inge Mjøen (født 9. mars 1958 i Horg) er en norsk offentlig tjenestemann.
Han begynte i 1989 ved Sør-Trøndelag fylkesmannsembede i Trondheim, der han etter hvert ble administrasjonssjef og direktør ved forvaltningsavdelingen. I 2001 ble han assisterende fylkesmann med ansvar for administrasjonsstaben. Han har også vært fungerende fylkesmann.
Mjøen var fylkesrådmann i Sør-Trøndelag fylkeskommune fra 2011 til sammenslutningen av Trøndelagsfylkene i 2018, deretter fylkesrådmann i Trøndelag fylkeskommune frem til sommeren 2021.
I 2021 ble han styreleder i TrønderEnergi, styremedlem i Helse Midt-Norge og leder i generalforsamlingen for Sparebankstiftelsen SMN.
Mjøen har militær utdannelse, og han var yrkesoffiser før han begynte i den offentlige forvaltningen. Han har også vært gårdbruker på slektsgården Øran på Hovin.
Peder Pedersen Weyhe
Peder Pedersen Weyhe (døpt 30. mars 1747 i Lamba, død 8. oktober 1782) var en færøysk sorenskriver og kongsbonde.
Han ble født inn i Færøyenes øvre bondestand som sønn av kongsbonde, sysselmann og senere sorenskriver Peder Samuelsen Lamhauge (Weyhe) og hustru Elisabeth Jacobsdatter Ziska i Lamba (Lamhauge) på Eysturoy. Farfaren var lagmann Samuel Pedersen Lamhauge. Han var farbror til landstingsmann Johan Hendrik Weihe og sysselmann Samuel Jacob Weihe. Han giftet seg med Anna Elisabeth Jensdatter, som var av kongsbondeslekt fra Hvalvík.
Kulevannet
Kulevannet er en innsjø i Indre Østfold kommune i Viken. Det er et skogsvann i Fjella, et skogsområde som strekker seg mellom Trømborg i Eidsberg og Haldenvassdraget. Vannet har utløp til Tjerua, som renner sørover og ut i Rakkestadelva.
Monnaie de Paris
Monnaie de Paris (Mynten i Paris) eller, rent formelt og administrativt, Direktoratet for mynter og medaljer, er den franske regjeringens administrative enhet med ansvar for å utgi mynter samt å prege medaljer og lignende. Mynten har mange oldtidsmynter i sitt myntkabinett. Grunnlagt i 864, er dette Frankrikes eldste institusjon som fortsatt er i drift..
Historie
Det ble offisielt grunnlagt i 864 med ediktet i Pistres under kong Karl den skallede. Verkstedet i Paris, direkte tilknyttet kronen, fikk berømmelse under eneveldet, tiden Ancien Régime, som landets fremste produksjon av myntpreging. Filosofen og matematikeren Nicolas de Condorcet var myntdirektør i perioden 1774–1791
Arkitektur
Bygningen Hôtel de la Monnaie er et nyklassisk byggverk, tegnet av Jacques-Denis Antoine og bygget i tidsrommet 1767–1775 på Seinens vestre bredd. Mynten i Paris var den første store offentlige monumentale bygningen som Antoine påtok seg, men framstår likevel med et høyt kunstferdig nivå når det gjelder den arkitektoniske delen. I dag blir Mynten i Paris ansett som et nøkkeleksempel på fransk neoklassisisme i det førrevolusjonære Paris. Bygningen preges av sin tunge utvendige rustikke og strengt dekorative karakter. Den framviser en de lengste fasadene langs Seinen. Bygningens framtreden har blitt sammenlignet med den italienske palazzo-tradisjonen. Bygningen som huser myntverksted, kontorer, og en boligdel, omkranses av en stor indre gårdsplass. Hôtel de la Monnaie er åpen for publikum og inneholder et numismatisk museum i den delen som tidligere var hovedstøperi.
Virksomhet
Siden 1973 har virksomheten i Monnaie de Paris blitt delt. I den historiske bygningen på Quai de Conti preges medaljer og mynter av edelmetaller. I Pessac ble det 1973 bygget et moderne myntverk som preger de franske sirkulasjonsmyntene og samlemynt fra flere land. De åtte Euro-myntene har blitt preget der siden 1998, med en kapasitet på 9 millioner mynter per dag. I Pessac finnes også det europeiske laboratoriet for å avsløre falske mynter.
Cocalinho
Cocalinho er en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil.
Godthaab
Godthaab Helse og Rehabilitering er et privat rehabiliteringshjem i Bærum i Akershus. Virksomheten ble etablert som en stiftelse i 1918 og åpnet som landets første rekonvalesenthjem. Stedet er i dag blant de største rehabiliteringssentrene i Norge og tar imot pasienter fra sykehus og hjemmeboende syke og skadde.
Historie
Anna Holck fra Hamar, malerinne og utdannet tegnelærer, tok initiativ til bygging av et «Rekonvalescenthjem». Hun gikk i bresjen for innsamling av midler, og fikk inn totalt ca. 1 million kroner, tilsvarende nesten 17 millioner i 2010. Sammen med senere banklån disponerte man til slutt 2.5 millioner kroner. For 45 000 kroner kjøpte en arbeidskomité i juni 1919 40 mål av eiendommen Lille Garløs og 3 mål av naboeiendommen Løkka. Arkitektoppdraget ble gitt Hans Backer Fürst, og et første utkast var ferdig i 1920.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey (russisk: сборная СССР по хоккею с шайбой) representerte Sovjetunionen fra 1954 til 1991 i ishockey i internasjonale ishockeyturneringer. Det sovjetiske landslaget var det mest dominerende landslaget i ishockeyens historie, og vant nesten alle VM- og OL-turneringer i perioden mellom 1954 og 1991. I denne perioden var det kun Tsjekkoslovakia som regelmessig kunne utfordre russerne og vinne gullmedaljer i VM.
Godthaab
Historie
Sommeren 1922 ble anbud innhentet, og etter to og et halvt års byggetid var bygget ferdig. Godthaab var blant de første bygg i landet bygget med armert betong. Ingeniørfirmaet Selmer hadde lært dette under skyskraperbygging i New York. Innvielse fant sted 29. mars 1925.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
I 1992 spilte laget som en del av Samveldet av uavhengige stater (SUS), formelt kjent som «Det forente laget». I 1993 ble dette delt opp i egne ishockeylandslag for Estland, Hviterussland, Kasakhstan, Latvia, Litauen, Russland og Ukraina. Det russiske ishockeyforbundet ble anerkjent av IIHF som etterfølgeren til det sovjetiske ishockeyforbundet og forble dermed i A-VM, mens de andre landene ble ansett som nye og sendt ned til C-VM.
Godthaab
Godthaab under krigen
Siden 1925 har Godthaab vært i drift som rekonvalesenthjem med unntak av en periode under andre verdenskrig, da Godthaab ble benyttet til Lebensborn i Norge, de tyske nasjonalsosialistenes tiltak for ugifte mødre som hadde barn med tyske soldater.
Erich Rademacher
Erich «Ete» Rademacher (født 9. juni 1901 i Magdeburg død 3. april 1979 i Stuttgart) var en tysk svømmer og vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles. Rademacher ble olympisk mester i vannpolo under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som vant vannpoloturneringen. Det var fjorten nasjoner som stilte lag. Tyskland slo Belgia med 5-2 i finalen etter forlengning. De andre spillerne på det tyske laget var Otto Cordes, Fritz Gunst, Emil Benecke, Karl Bähre, Max Amann og Johannes Blank. Rademacher spilte to kamper som målvakt. Han kom på andreplass på 200 meter bryst bak Yoshiyuki Tsuruta fra Japan.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
Historie
Den første kampen ble spilt den 22. april 1951 i det daværende Øst-Berlin, der man slo Øst-Tyskland hele 23-2.
Erich Rademacher
Fire år senere, under OL 1932 i Los Angeles spilte han på tyske laget som kom på andreplass i vannpolo bak Ungarn. Rademacher var målvakt i tre av Tysklands fire kamper.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
Historie
Sovjetunionens ishockeylandslag hadde sin første store triumf under Ishockey-VM 1954 der man ble verdensmestere. Under Vinter-OL 1956 vant Sovjetunionens ishockeylandslag sitt første OL-gull da de deltok i OL for første gang. I 1963 ble det landets andre VM-gull og laget vant samtlige VM frem til 1971. Etter at Tsjekkoslovakia vant VM 1972 tok Sovjetunionen tilbake tittelen i stor stil da man slo målrekorden og vant samtlige kamper i VM på hjemmebane i 1973.
På 1970-tallet hadde man flere store profiler i laget, ikke minst en av tidenes besta målvakter i Vladislav Tretjak, og kjeden med Mikhajlov, Petrov, Kharlamov. I 1972 fulgte Summit Series mot Canada for å se hvilket lag som var best. Canada vant, men allerede året etter vant Sovjetunionen Summit Series, da Canadas lag bestod kun av WHA-spillere, en konkurrerende proffliga som faktisk hadde pluss-statistikk mot NHL.
I 1979 slo Sovjetunionen et NHL-all-star-lag med 6-0 i den avgjørende kampen i Challenge Cup i Nord-Amerika.
Ken Wilber
Kenneth Earl «Ken» Wilber jr. (født 31. januar 1949 i Oklahoma City i USA) er en amerikansk forfatter og filosof med et bredt orientert produksjon innenfor psykologi, filosofi, mystikk, økologi og spiritualitet. Wilbers store prosjekt er å lage en syntese av verdens ulike kunnskapstradisjoner; østlige og vestlige, tradisjonelle, moderne og postmoderne. Etter boken SES i 1995 begynte Wilber å jobbe med sin såkalte Integralmodell. Dette er en syntese av alle verdens kunnskapstradisjoner, og et grunnlagsarbeid som kan anses som et utvidet kart over virkeligheten sammenlignet med den anskuelsen som hovedstrøms vitenskap har lagt til grunn. Wilbers modell består av fem komponenter: kvadranter, nivå, linjer, tilstander og typer, og søker med disse distinksjonene å foreta noen grunnleggende skiller for å skape orden.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
Historie
I 1980 tapte man sensasjonelt mot USA med 3-4 under OL i Lake Placid. Kampen har senere blitt kjent som Miracle on ice.
Ken Wilber
Wilber anses for å være en ledende figur i den såkalte «integral-bevegelsen» som har tiltrukket seg mye oppmerksomhet de siste 10 årene.
Sovjetunionens herrelandslag i ishockey
Historie
I 1981 kom den eneste seieren i Canada Cup, med hele 8-1 mot Canada i finalen.
I 1984 vant man OL-gull igjen. På 1980-tallet hadde man en legendarisk kjede som ble kalt KLM med spillerne Krutov, Larionov og Makarov. De tre ble komplettert med backene Fetisov og Kasatonov. Laget spilte ut alle andre landslag i VM og ble internasjonalt kjent under navnet «The Big Red Machine». I sammenhengen med Sovjetunionens undergang forlot de beste spillerne den Sovjetiske ligen for spill i NHL.
Under Vinter-OL 1988 vant man enda et OL-gull.
Den siste kampen ble spilt den 10. november 1991 i Frankfurt am Main under Deutschland Cup 1991, og endte 2-2 mot Sverige. Sovjetunionen vant turneringen.
Drakter
De aller fleste landslagsdraktene i perioden 1954 og 1976 hadde en minimalistisk stil i fargene rød og hvit, med «CCCP» (med kyrilliske bokstaver) på brystet, hvilket var den russiske forkortelsen for «Sojuz Sovetskikh Sotsialistitsjeskikh Respublik», eller Samveldet av sosialistiske rådsrepublikker (SSSR). Fra 1964 til 1976 brukte russerne en simpel drakt prydet med enkelte striper.
Den første radikale endringen kom i september 1976, hvor man la til diamanter i den hvite stripet ved midjen. Denne drakten ville bli brukt inntil man i starten av 1984 returnerte til et mere simpelt mønster bestående av en rød drakt med en hvit og en mørkerød stripe. Etter at Adidas i 1985 overtok rettighetene for å levere landslagsdraktene benyttet russerne en drakt i stil med den fra 1964-1976, men med Adidas' tre parallelle striper langs armene.
I 1986 kom den neste radikale endringen. I stedet for den gamle minimalistiske stilen var den nye drakten prydet av to hvite trekanter, en hvit stripe langs armene for å markere de tre Addidas-stripene (disse stripene ble fjernet i 1987). Samtidig hadde «CCCP»-bokstavene fått en mere moderne skrifttype. Ved vinter-OL 1988 returnerte man midlertidig til den gamle stilen, med bokstavene «CCCP» mellom to horisontale striper.
I 1988 overtok det finske selskapet Tackla rettighetene for å levere draktene, og den sovjetiske landslagsdrakten fikk sin siste radikale endring. «CCCP»-bokstavene, etter å vært horisontale i over 30 år, ble nå plassert mellom 2 horisontale linjer og gjort mere diagonale, samtidig med at man introduserte fargen gul. Denne drakten ble brukt inntil Sovjetunionens kollaps i 1991 og ved vinter-OL 1992, hvor bokstavene hadde blitt fjernet fra brystet.
Charles-Joseph Lebouc
Charles-Joseph Lebouc (født 22. desember 1822 i Besançon i Frankrike, død 6. mars 1893 i Hyères i Frankrike) var en fransk musiker.
Eurojust
Eurojust er et desentralisert byrå i Den europeiske union for samarbeid mellom påtalemyndigheter. Det ble etablert i 2002 og har sitt sete i Haag i Nederland.
Eurojust har som formål å styrke det europeiske samarbeidet mot grov grenseoverskridende kriminalitet som berører to eller flere av EUs medlemsstater. Virkemidlene er å stimulere og forbedre samordningen og samarbeidet mellom medlemsstatenes nasjonale myndigheter og arbeide for å effektivisere utredninger og rettslige tiltak innenfor Eurojusts kompetanseområde.
Norge er tilknyttet Eurojust ved bilateral avtale.
Charles-Joseph Lebouc
Lebouc deltok i konservatoriet i Paris hvor han studerte strykeinstrumenter som cello under ledelse av Olive Charlier Vaslin (1794 – 1889) og deretter ble han lært opp av Louis Norblin, og senere ble en professor innen spilling av cello. Han spilte for det meste kammermusikk. Han komponerte noen stykker med cello som ble akkompagnert av piano. Han vant førsteprisen i cello i 1842 da han var elev av Auguste Franchomme, og han ble tildelt førsteprisen innen harmoni i 1844 som elev av Fromental Halévy.
Cicignons plass
Cicignons plass (også kjent som Lilletorvet) er en plass i Midtbyen i Trondheim som ligger i forlengelse av Thomas Angells gate østover, mellom Søndre gate og Krambugata. Plassen fikk sitt nåværende navn i 1935 i forbindelse med 300-års fødselsdag for generalmajor Johan Caspar de Cicignon, som blant annet stod bak Cicignons byplan til gjenoppbygningen etter bybrannen i 1681.
Cicignons plass ble regulert som allmenning etter bybrannen i 1841 og fikk navnet Lilletorvet, men gikk også under navnet Nye torv. Reguleringen var opprinnelig tiltenkt å gå østover helt til Kjøpmannsgata, men gårdeiere klarte å gjenreise sine bygårder langs Krambuveita slik at denne istedet ble bevart. Utover 1950- og 1960-årene endret Krambuveita karakter og fikk en mer eller mindre normal gatebredde. I 1990-årene ble veita rustet opp som en forlengelse av Cicignons plass, med brosteinsbelegging og en plass med stor utsmykning hvor det ble ført opp et større vannspeil og satt opp skulpturer. I forbindelse med utbyggingen av kunsthuset Kjøpmannsgata Ung Kunst ble plassen mellom Krambugata og Kjøpmannsgata gitt navnet Elsa Laula Renbergs plass høsten 2020.
Plassen er omgitt av flere markante bygg, hvor Folkets Hus ligger mot nordøst, mens Trondheim Metodistkirke fra 1925 ligger mot sør på hjørnet mot Krambugata. Ved siden av kirken ligger Forretningsbankens bygg fra 1915, som nå er hovedkontor for Danske Bank Norge. På plassen utenfor kirken står det en statue av tidligere statsminister Johan Nygaardsvold utformet av billedhuggeren Per Palle Storm som ble avduket i 1986. I tillegg til nevnte gater går også Kattveita mellom Cicignons plass og nordover til Olav Tryggvasons gate.
Colniza
Colniza er en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil.
Flo (Stryn)
Flo er en bosetning i Oppstryn i Stryn kommune i Vestland. Flo ligger omtrent midt på nordsiden av Oppstrynsvatnet 10 km fra Mindresunde. Tilkomst til bygda er via Fylkesvei 5722 fra Riksvei 15. Veien ble bygget i 1963 og rassikret med bru og ny tunnel i 2019.
Flo har rundt 75 innbyggere i en blanding av gårdbrukere og pendlere, hovedsakelig til Stryn. Det er flott turterreng fra Flo, og Flofjellet som ligger over vannet mot nord har en gammel sti mot Hornindal, som fra gammelt av var ferdselsåre mellom bygder.
Fotballbygda
Bygda Flo er kjent som opphavet til en rekke fotballspillere på nasjonalt og internasjonalt nivå, alle i relasjon til hverandre, se Fotballfamilien Flo.
Arild Engh (karateutøver)
Arild Engh (født 1963) er en norsk tidligere karateutøver som representerte Trondheim Karateklubb.
Han vant 4 NM-gull i perioden 1984–1987. Han vant kongepokalen i 1984.
Engh ble rangert som nummer 460 på listen over de 1000 beste idrettsutøverne i Trøndelag på avisa Nidaros sin kåring i 2021.
FC Calcio Fest
FC Calcio Fest, offisielt Fotballklubben Setra, (stiftet 2. september 2011) er en norsk fotballklubb fra Oslo, som spiller sine kamper på Ekeberg.
Jasenovac konsentrasjonsleir
Jasenovac konsentrasjonsleir i Jasenovac kommune, fylket Sisak-Moslavina i Kroatia var den største utrydningsleiren på Balkan under andre verdenskrig. Leiren ble opprettet sommeren 1941 av Ustasja-regimet, med de tyske leirene som forbilder, og fikk tilnavnet Auschwitz på Balkan. Ofrene var etniske serbere (ortodokse), sigøynere, jøder og antifascistiske kroater. I tillegg til å være utrydningsleir, var Jasenovac også samleleir for transporter til andre dødsleirer.
Antall myrdede
Tallet på ofre i Jasenovac har vært omstridt og anslagene varierer, Simon Wiesenthal-senteret i Jerusalem oppgir «minst 85,000», mens Holocaustmuseet i USA opererer med mellom 77,000 og 99,000. Historikeren Slavko Goldstein oppgir 85,000, hvorav 30,000 serbere, 15,000 jøder, 20,000 sigøynere og 20,000 kroatiske opposisjonelle. Den østerrikske historikeren Anna Maria Grünfelder skriver om 100,000 dødsofre. «Bosniakisches Institut» i Zürich utga i 1998 an navneliste over ialt 59,188 omkomne i Jasenovac, inkludert lagerområdet Stara Gradiška, hvorav 33,944 var serbere 9,044 jøder, 1,461 sigøynere og 6,546 kroater. I tillegg kommer ofre av annen etnisitet eller hvis etnisitet ikke kan fastslås. Det oppgitte tallet blir imidlertid antatt å være noe for lavt. Imidlertid gjengir den østerrikske historikeren Hans Safrian øyenvitneskildringer som tyder på opptil 300,000 til 400,000 myrdede.
Jasenovac-leirens eget minnested har offentliggjort en søkbar liste over de individuelle ofrene med biografiske opplysninger og dødsårsaker, men oppgir at den per mars 2013 ikke er komplett. Den inneholder 83,145 navngitte peroner, hvorav 47,627 var serbere, 16,173 romfolk (sigøynere), 13,116 jøder og 4,255 kroater.
Fra 1941 til 1945 var det mer enn 25 konsentrasjonsleirer i Kroatia.
Konsentrasjonsleiren Jasenovac ble frigjort og oppløst av jugoslaviske partisaner 17. april 1945.
Nicolas Gigault
Nicolas Gigault (ca. 1627 – 1707) var en fransk organist og komponist.
Lite er kjent om Gigaults liv, men han virket hele livet som organist ved forskjellige kirker i Paris. Han var en etterspurt utøver og orgelbygger-konsulent
Gigault publiserte to samlinger orgelmusikk, Livre de musique dédié а la Très Saincte Vierge (1682) og Livre de musique pour l'orgue (1685).
Den første inneholder de første kjente eksemplene av fransk noël (variasjoner over en julesang) og en allemande. Variasjonene over julesanger og -salmer beveger seg alltid fra tostemt til firestemt og han bruker en noe rigid variasjonsteknikk. I forordet antyder Gigault at stykkene kan framfører på valgfritt instrument, for eksemel to gamber, en lutt, etc.
Den andre samlingen inneholder 184 stykker av ulike former; franske dialogues og récits, orgelmesser, fuger, salmene Pange lingua, Veni Creator og en Te Deum. Samlingen er sannsynligvis ment som en oppsummering av Gigaults stil, heller enn en bok for mindre drevne organister; musikken er til dels ganske sofistikert og krever en dyktig utøver.
Colíder
Colíder er en kommune i delstaten Mato Grosso i sentral-vestregionen av Brasil.
Å begrave en hund
Å begrave en hund er en norsk komedie fra, regissert av Andreas Lisberg og Julie Hagemann.
Handling
De fire barndomsvennene Mikkel, Jo, Stoffern og Lasse samles hvert år til "Guttas årlige hyttetur". En tur der praten stort sett går i jenter og historier fra fortiden. Øl og evige tradisjoner. På hver sin måte er de alle egentlig ferdig med hytteturen. Likevel fortsetter de år etter år. Når årets hyttetur blir totalt forandret, settes gutta på en prøve som endrer alt. Eller kanskje ingenting.
Lyngstadfossen
Lyngstadfossen kan vise til:
Meldt savnet
Meldt savnet er en roman av Margit Sandemo fra 1975. Originalens tittel var Kärleken har många vägar, men den har også vært utgitt under tittelen Blommor i askan.
Handlingen er lagt til andre verdenskrig, til den tyskokkuperte delen av Frankrike, hvor fransknorske David de Saint-Colombe, og hans søster Sissi, blir involvert i et sammensvergelse hvor en guttunger er kidnappet. Barnet Michel, er sønn av en framstående fransk minister, og en viktig brikke i spillet om krigsutviklingen. Han lykkes til slutt å rømme fra kidnapperne, sammen med sin guvernante Madeleine. Romanen er fylt med handling og kjærlighet i kjent Sandemostil. Romanen har gått som føljetong i ukebladet Hjemmet i hele Norden, og ble også utgitt som bok nr 25 i serien Margit Sandemos beste føljetonger.
Kungliga Myntet
Kungliga Myntet (eller  Kongl. Myntet) er et kvartal og et bygningskompleks i bydelen Kungsholmen i Stockholm med adresse Hantverkargatan 5.
Kungliga Myntets virksomhet på Kungsholmen begynte i 1850, og ble Sveriges eneste myntverk med rett å prege rikets mynter, medaljonger og sjetonger (spillemerker). Før myntfabrikken ble bygd lå Kungsholmens mekaniska verkstad her, som var grunnlagt i 1809 av briten Samuel Owen, også kallet ”den svenska verkstadsindustrins fader”. Anlegget inneholdt både et støperi og mekanisk verksted. Owens verksteder og varv ble solgt i 1847 til Kronen. De ble bygd om etter tegninger av Johan Fredrik Åbom og etter tre år flyttet Kongliga Myntet inn. På tomten ved Samuel Owens gata på Kungsholmen finnes det ennå to bygninger fra sluttet av 1700-tallet. Før ''Kongl. Myntet'' kom til Kungsholmen hadde de sin virksomhet på Mynttorget i Gamla stan (se Kanslihuset). Mynttilvirkningen på Kungsholmen opphørte i 1974, og ble da flyttet til Eskilstuna. Myntens merke ble da endret fra St. Erik hode til Tre kronor. Etter flyttingen har bygningen hatt flere ulike leietakere, mellom annet Statens konstråd og Regionmusiken. Fra 2008 forvalter Statens fastighetsverk (SFV) Kungliga Myntet.
Rudolf Simek
Rudolf Simek (født 21. februar 1954 i Eisenstadt, Burgenland) er en østerriksk filolog og forsker i germanistikk.
Mariakirken på Gran
Mariakirken er den minste og sørligst beliggende av de to Søsterkirkene på Gran. Begge er steinkirker fra middelalderen, og de ligger plassert med cirka 30 meters avstand til hverandre på Granavollen, i Gran kommune i Innlandet, tidligere Oppland. Den andre av de to kirkene er den større og nordligst beliggende Nikolaikirken. Mariakirken er en langkirke av stein i romansk-gotisk stil og med plass til rundt 150 mennesker.
Rudolf Simek
Simek studerte germansk litteratur, filosofi og katolsk teologi ved Universitetet i Wien. Deretter ble han bibliotekar og foreleser der. Han har underviste blant annet ved universitetene i Edinburgh, Tromsø og Sydney. Siden 1995 har han vært professor i germanske studier ved Universitetet i Bonn. Rudolf Simek er sjefredaktør av Studia Medievalia Septentrionalia. Han har i forlengelsen av germanske studier også gjort seg bemerket med oversettelser av norrøn middelalderlitteratur og studier i norrøn mytologi.
Mariakirken på Gran
Dateringen av kirken er usikker, men det synes å være enighet om at den eldste delen av Mariakirken trolig er noe eldre enn den eldste delen av Nikolaikirken. Kirken blir derfor ofte tidfestet til rundt år 1150 eller til siste halvdel av 1100-tallet. Også denne kirken ble imidlertid utvidet og ombygget mot slutten av 1200-tallet. Kirken nevnes først gang i paveutsending Petrus Gervasiis regnskaper for Hamar bispedømme i år 1330, som «Capella beata Virginis de Gron» («Den Hellige Jomfrus kapell på Gran»).
Eksteriøret
Skipet på Mariakirken er bygget i to omganger og har en tydelig skjøt på midten. Utgravinger inne i kirken i 1901 og 1990–1992 viser at den vestre delen av skipet opprinnelig var hele skipet. I 1901 ble også fundamentene til en eldre apside og korpartiet til Mariakirken avdekket. Stein fra absiden skal være gjenbrukt i gavlen. Den vestre delen har da også samme mørke steintype som er brukt i Nikolaikirken, men den er grovere tilvirket. Den østre delen av skipet og hele koret er tydelig yngre, og selv om det er gjenbrukt noe mørk stein, så er det meste satt opp av en lysere kalksteinstype som også ble brukt under utvidelsen av Nikolaikirken. Man antar derfor at utvidelsene av de to kirkene kan ha skjedd samtidig. I andre halvdel av 1900-tallet ble
Mariakirken er den minste, men trolig den eldste av de to Søsterkirkene. Den har trolig aldri hatt noen offisiell status i sognet og har heller aldre vært sognekirke der, med unntak for en liten periode etter at Nikolaikirken brant i 1799. Mariakirken var nok ei lovekirke, men den kan også ha vært anneks under Hovedøya kloster, som skal ha vært en stor jordeier i distriktet rundt på 1300-tallet. Etter reformasjonen ble kirken bare brukt noen få ganger i året.
Et lynnedslag i tårnet i 1813 førte til at kirken brant og ble stående som en ruin helt til restaureringen av den i 1863–1864. Da ble det igjen lagt tak på kirken og den fikk et lite tretårn som er det en ser på kirken i dag. Kirken ble på nytt oppgradert i årene 1912–1915, fordi den skulle tas i bruk som gravkapell. I 1990–1992 ble den restaurert for å kunne brukes som menighetskirke sammen med Nikolaikirken.
Interiøret
Ingen ting av kirkes gamle inventar har overlevd. Ved siste restaurering fikk den nytt interiør med hvitkalkede vegger, et alterbord og enkle benker i skipet.
Kirkeorgelet, som har 900 piper, ble bygget av Jürgen Ahrend Orgelbau i Leer i Øst-Friesland i Tyskland i 1973, og ble opprinnelig installert i en kirke i Altena-Breitenhagen i Nordrhein-Westfalen. Da det kom på markedet for salg, ble det kjøpt og flyttet til Mariakirken på Granavollen i 2003. At det ble orgel skyldes en utallige år med innsamling, sa organist Ivan Sarajishvili. Orgelbyggeren selv, Jürgen Ahrend, forteller om orgelet at det tok åtte mann fire måneder å bygge det, og at et tilsvarende nytt orgel i 2003 ville kostet 200,000 euro pluss moms. For det brukte orgelet betale menigheten 64,000 euro pluss moms, demonteering, flytting og gjenoppbygging. Hver eneste del er håndlagd. Jürgen Ahrend Orgelbau er identisk med firmaet som ble valgt til restaureringen av orglene ved Kongsberg kirke og Nidarosdomen.
Glassmaleriene er gjort av Veslemøy Nystedt Stoltenberg.
Programmeringsspråket C
Programmeringsspråket C (engelsk tittel: The C Programming Language) er en bok om programmering i programmeringsspråket C. Boken er skrevet av Brian Kernighan og Dennis Ritchie. Kernighan var den første som laget et opplæringskurs i C. Ritchie var den som opprinnelig konstruerte og implementerte språket. Han var også delaktig i utviklingen av operativsystemet UNIX, som er skrevet i programmeringsspråket C. Boken var svært viktig for videreutviklingen og populariseringen av programmeringsspråket, og blir fortsatt lest og brukt idag. Ettersom en av forfatterne også var språkets opphavsmann, blir boken betraktet som den autorative referansen til C.
Den første utgaven ble publisert i 1978. Forfatterne kom sammen for å skrive boken i sammenheng med den tidlige utviklingen av språket ved AT&T Bell Laboratories. Den versjonen av C som er beskrevet i denne boken, er noen ganger blitt referert til som K&R C eller Kernighan & Ritchie C. Benevnelsen K&R C er ofte blitt brukt for å skille den opprinnelige C fra senere proprietære syntaksutvidelser og varianter, og også for å skille den fra den standardiserte versjonen kjent som ANSI C.
ANSI C, som ble standardisert i 1988, har senere gått gjennom flere revisjoner. Den siste er ISO/IEC 9899:1999, også kjent som C99, som ble adoptert som en ANSI-standard i mars 2000. Ingen ny utgave av boken har likevel blitt utgitt (per 2011) for å dekke de nyeste standardene.
Kareem Michael
Kareem Michael er en belizisk økonom, som siden 2. desember 2021 har vært sentralbanksjef i Belizes sentralbank.
Tidligere sentralbanksjef Gustavo Manuel Vasquez trakk seg fra stillingen i august 2021, etter 19 uker som sentralbanksjef, og Michael overtok da som fungerende sentralbanksjef. Den 2. desember 2021 ble han utnevnt til sentralbanksjef, av statsminister Johnny Briceño.
Michael har en Master of Public Administration i samfunnsøkonomi fra Columbia University i New York City, og han har en Bachelor of Arts i samfunnsøkonomi fra Valdosta State University i Georgia i USA, der han fikk utmerkelsen «Outstanding Economics Senior of the Year».
Han begynte å jobbe i sentralbanken i 2000, som økonom innen pengepolitikk. Han har også ledet utviklingen av sentralbankens statistikkavdeling, og hatt tilsynet med denne. I 2008 ble han visedirektør i forskningsavdelingen. Han gikk ut av sentralbanken i 2014, og jobbet i Belize Electricity Limited fram til november 2017, da han returnerte til sentralbanken som visesentralbanksjef. Han overtok som fungerende sentralbanksjef i august 2021, og ble utnevnt til sentralbanksjef i desember 2021.
Referanser
<References />
Nikolaikirken på Gran
Nikolaikirken er den største av to steinkirker fra middelalderen på Granavollen i Gran kommune, Innlandet fylke. De to kirkene går under fellesnavnet Søsterkirkene på Granavollen. Det har vært vanlig å datere Mariakirken til rundt midten eller siste halvdel av 1100-tallet og Nikolaikirken til noe senere i det samme århundret (basert på opprettelsen av Hamar bispedømme i 1153), men noen har også ment at den større kirken først ble bygget i første halvdel av 1200-tallet. Ekroll m.fl. (2000) poengterer at Nikolaikirken har to middelalderske byggefaser. Første fase plasseres stilmessig på 1100-tallet og ombyggingen (andre byggefase) til slutten av 1200-tallet eller omkring år 1300.
Nicolaikirken har 250 plasser, og var trolig fylkeskirke og sognekirke. Kirken er en basilika, med midtskip og to sideskip der kraftige romanske søylerekker løfter taket over ytterveggene og gir luft i rommet. Den har firefaset ribbehvelv over midtskipet med to travéer og tønnehvelv i sideskipene. Veggene er hvitkalket, med koret innrammet av en steinbue.
Eksteriøret
Stilistisk er Nikolaikirken nært beslektet med den gamle domkirken på Hamar, Gamle Aker kirke i Oslo og Ringsaker kirke. Det felles forbildet var Hallvardskatedralen nordøst for Oslo torg (krysset Bispegata-Oslo gate) i Gamlebyen i Oslo. Hallvardskatedralen innledet en ny æra i kirkebyggerkunsten her til lands. Mens domkirkene i Trondheim, Bergen og Stavanger var inspirert av kirkebygg i vest, ble Hallvardskatedralen bygd etter inspirasjon fra nyere kirkebygg lenger sør og øst i Europa.
Kirketårnet
Nikolaikirkens kraftige tårn mener fagfolk at kirken fikk allerede på slutten av 1200-tallet, denne utbyggingen endret kirkens kor fra apsidalt (halvsirkelformet) til rett, samme form som i Mariakirken, den andre av Søsterkirkene. Nikolaikirkens tårn har hatt et høyt spir, men dette ble ødelagt under brannen i 1799.
Tom Pillibi
«Tom Pillibi» er en fransk sang fra 1960 som fremføres av Jacqueline Boyer. Den er komponert av André Popp, mens Pierre Cour har skrevet teksten. «Tom Pillibi» var Frankrikes bidrag til Eurovision Song Contest 1960 i London, der den vant. Dette var Frankrikes andre seier i konkurransen til da. Sangen var også den første Eurovision-vinneren som solgte godt utenfor hjemlandet. Blant annet tok den seg inn på singellistene i Nederland, Storbritannia og Tyskland. En rekke andre artister fremførte også sangen i nye versjoner, blant annet Julie Andrews og norske Sølvi Wang.
Nikolaikirken på Gran
Interiøret
Døpefonten er fra samme tid som prekestolen, mens fatet er en del eldre. Tidligere hadde kirken en døpefont i stein som stod ved vestdøren. I koret står det dessuten ei lita almissetavle med et maleri av Søsterkirkene fra før de brant (Nikolaikirken i 1799 og Mariakirken i 1813).
Tom Pillibi
Eurovision Song Contest
Den franske kringkasteren RTF valgte «Tom Pillibi» til å representere Frankrike i Eurovision Song Contest 1960, som dette året ble arrangert i London 29. mars. Sangen var den siste ut på scenen av 13 deltakere, og den anerkjente komponisten og dirigenten Franck Pourcel dirigerte det franske bidraget.
I avstemningen lå Storbritannia lenge i føringen, men etter hvert halte Frankrike innpå. Dette var første gang Norge deltok i konkurransen, og halve den norske juryen hadde «Tom Pillibi» som favoritt. Det samme hadde juryene i Monaco og Storbritannia, og til slutt vant sangen klart med 32 poeng – 7 poeng foran Storbritannia. Dette var Frankrikes andre seier i løpet av konkurransens første fem år.
Nikolaikirken på Gran
Interiøret
Kirken har glassmalerier og det i øst som er lagd av Frøydis Haavardsholm.
Pipeorgel fra Paul Ott, Tyskland, bygget i 1979.
Tom Pillibi
Sangen
I likhet med vinneren året før var «Tom Pillibi» en lystig og lett låt i moderat up-tempo. Den kvinnelige sangeren forteller om sin elsker, Tom Pillibi. Han er en rik mann med to slott – ett i Skottland, og ett i Montenegro. Han har også to skip og mange kvinner som ønsker å være med ham. Sangeren innrømmer til slutt at Tom Pillibi har «én feil», og det er at han er «sånn en løgner». Ingenting av det hun tidligere har sagt om ham, er sant. Min likevel elsker hun ham fremdeles.