cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-80
T-80 er en sovjetisk stridsvogn-serie og en moderne videreutvikling av T-64. Produksjonen startet i 1983, og den nyeste varianten T-84 blir fremdeles produsert i Ukraina. Den var den første gassturbindrevne stridsvognsserien i verden.
Den har mange utvendige likhetstrekk med T-72, men er bedre pansret og mekanisk helt annerledes.
Havørn-ulykken
Hendelsesforløp
Havørn var på vei fra Bergen til Tromsø i Det Norske Luftfartsselskaps post– og passasjerrute langs kysten. Havørn var av typen Junkers Ju-52/3M, utstyrt med flottører, og kunne ta 18 passasjerer. Denne flytypen, som var regnet for å ha stor lasteevne og gode kortbaneegenskaper, var 19 meter lang og hadde et vingespenn på 29 meter. Om morgenen den 16. juni var fjellet Lihesten dekket av lokal tåke, og før ulykkestidspunktet holdt Havørn en kurs som lå for langt mot øst i forhold til den opprinnelige ruten. Flyet, som var på vei nordover, gikk inn i tåkebanken som dekket Lihesten og fløy kort tid etter rett inn i fjellveggen rundt 100 meter nedenfor toppen av den 777 meter høye Risnesnipa.
T-80
Historie og utvikling
T-80 ble utviklet ved Leningrad Kirov-fabrikken (LKZ) under ledelse av Nikolai S. Popov. Prototypen ble kalt Objekt 219 og fikk en GTD-1000T gassturbin som motor. Den kom i tjeneste i 1976.
Havørn-ulykken
Hendelsesforløp
I redningsarbeidet ble det blant annet brukt fjellklatrere fra Norsk Tindeklubb som bragte de omkomne ned fra ulykkesstedet, men også fjellvante fra Ytre Sogn og Bergen. Bernt Balchen, som i ettertid er regnet som en av pionerene innenfor sivil norsk luftfart, var en av redningsarbeiderne som hjalp til med å få vrakdeler og flere av de omkomne ned fra den bratte og utilgjengelige fjellsiden. Ulykken ble dokumentert av fotograf Bjarne Råsberg. Alle syv ombord, fire besetningsmedlemmer og tre passasjerer, ble bekreftet omkommet.
T-80
Historie og utvikling
Produksjonen ble først startet i Leningrad, men førsteutgaven ble ikke bygget i stort antall. Den ble snart fulgt av T-80B, som hadde blitt utviklet som Objekt 219R.
Havørn-ulykken
Medaljen for edel dåd
Fire av mennene som tok del i bergingsarbeidet etter ulykken ble tildelt Medaljen for edel dåd i gull :
T-80
Historie og utvikling
Siden lanseringen har T-80 blitt oppgradert mange ganger. Flere land har kjøpt inn T-80 for testing, blant annet Frankrike, Tyskland, India, Sverige, Storbritannia og USA. Kina kjøpte 200 T-80U sent i 1993. I 1999 kjøpte Kypros 41 vogner for heimevernet sitt, og disse ble levert rett fra lager i Omsk, da fabrikken hadde et antall T-80U som ikke hadde blitt levert til den russiske hæren på grunn av finansieringsproblemer. Sør-Korea mottok en rekke T-80U og T-80UD som nedbetaling av gjeld til landet.
Havørn-ulykken
Minnesmerke
Den 14. juni 2008 ble Havørn-ulykken markert med avdukning av en minnestein til ære for de omkomne og deltakerne i det vanskelige hjelpe- og identifiseringsarbeidet. Ulrik Andrew Smith foretok avdukingen. Han er slektning av førstepiloten på Havørn, Ditlef Pentz Smith. Minnesteinen er fire meter høy og står på en utsiktshøyde under den steile Risnesnipa (Lihesten), der flyet havarerte. Et lite hefte, Havørn-ulukken som rystet fly-Norge i 1936 ble utgitt i forbindelse med markeringen. En lokal arbeidsgruppe kalt «Havørns Minne» var ansvarlig for minnesteinen.
T-80
Historie og utvikling
Produksjonen av T-80 i Leningrad har nå opphørt, men fortsetter i Kharkov i Ukraina. Fra sistnevnte fabrikk har det blitt levert kjøretøyer til Pakistan.
Teknisk
Vognføreren sitter framme i skroget, med vognkommandøren til høyre og skytteren til venstre i tårnet.
Pansringen er en komposittpansring av sveiset stål og forskjellige laminater lagt lagvis.
Kanonen er en automatladet 125 mm glattløpet kanon med mulighet til å skyte blant annet APFSDS, sprenggranater, fragmentgranater, hulladningsgranater, og laserstyrte panservernmissiler som 9K112 Kobra (AT-8 Songster).
Motoren på basismodellen T-80 er en gassturbin på 1 000 hestekrefter, koblet til en manuell girkasse med fem gir framover og ett i revers. T-80U og varianter av denne har en oppgradert, nyere motor med 1250 hk.
Smykketyven
Smykketyven er en norsk dramafilm fra 1990 regissert av Anja Breien. Filmen forteller historien om kvinnebedåreren Jan som går fra kvinne til kvinne til tross for at han er gift. Men en dag trekkes han inn i dramatiske begivenheter som er utenfor hans kontroll. Hovedrollene spilles av Sven Wollter, Kjersti Holmen, Gisken Armand og Ghita Nørby.
Filmen er spilt inn i Oslo med både norske, svenske og danske skuespillere.
Handling
Jan Strøm jobber som scenograf på Nationaltheatret. Han har alltid vært populær hos kvinnene og er vant til å få det som han vil. Filmen begynner med at Jan treffer danske Rut, som han har en romanse med. Så blir han oppsøkt av kona, Lillian. Hun hevner seg på Jan ved å ligge med ham, for så å be om skilsmisse. Jan vil ikke skilles, og blir nå konfrontert med alle sine kvinnebekjentskaper han har hatt i sitt ekteskap med Lillian. Samtidig følger vi ham i jobben ved scenen på Nationaltheatret og det utfordrende arbeidet som scenograf. Lillian på sin side begynner å treffe en ny mann, Sverre og dette blir oppdaget av Jan ved en tilfeldighet. Han begynner å spionere på paret og følger etter dem til en bygård. På den andre siden av gaten ligger et gammelt pensjonat og Jan tar inn på et værelse her som han kaller tårnværelset. Fra vinduet i dette værelset kan han se inn i vinduene til leiligheten i bygården, der Lillian befinner seg med sin nye kjæreste. Det blir en besettelse for Jan å prøve å vinne Lillian tilbake og om nettene drømmer han at Lillian er tilbake hos ham i sengen. Jan blir kjent med værelsepiken Ida som jobber på pensjonatet og hun prøver å hjelpe Jan. Tilslutt blir det vanskelig å skille mellom drøm og virkelighet. Jan prøver å få tak i et Egyptisk smykke som han så i en eksklusiv forretning den gang han og Lillian var nyforelskede. Den gang hadde han ikke råd til å kjøpe dette smykket og nå vil Jan ha dette smykket i et forsøk på å vinne Lillian tilbake. Dessverre har smykket blitt solgt til den Egyptiske ambassade og Jan vil stjele dette smykket. Han kler seg i et kostyme og sniker seg usett inn på ambassaden. Han får tilslutt kloa i smykket og tar det med seg tilbake til pensjonatet. Filmen slutter med at Jan er på vei inn i bygården der Lillian befinner seg og kanskje har han med seg smykket.
Om filmen
Filmtidskriftet Z beskrev den i 1991 som en komplisert film, og videre at: «Den krever en stor grad av meddiktning hos tilskueren som må fylle filmens hull med vagt antydede sammenhenger og egne menneskelige erfaringer».
Dagbladet gav den terningkast 5 og beskrev filmen som «konvensjonell dysterhet» og handlingen som en «munter depresjon»
Stångån
Stångån er en stor elv i de svenske landskapene Småland og Östergötland. Elven begynner i nærheten av Vimmerby og flyter i nordlig retning opp til innsjøen Roxen nær Linköping. På veien dit flyter den gjennom innsjøsystemet i Kinda, hvorfra Kinda kanal følger den og forenes med Göta kanal i Roxen. Fra Roxen flyter vannet fra Stångån videre til Østersjøen i Motala ström.
Matteo Guarise
Matteo Guarise (født 15. september 1988) er en italiensk kunstløper. Han konkurrerer i parløp sammen med Nicole Della Monica. De representerte Italia under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der de ble nummer 16. Under Vinter-OL 2018 ble de nummer 10.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble han nummer 13.
Andreas Bøe
Andreas Bøe (født 22. mars 1916 på Forus nær Stavanger, død 2001) var norsk kunstmaler og billedkunstner.
Bøe spilte en vesentlig rolle i oppbygging av kunstmiljøet i Stavanger, både gjennom virksomhet som maler og som innehaver av en rekke verv i Rogaland Kunstnersenter, Stavanger Kunstforening og Rogaland Kunstmuseum. Han har gjennomført en lang rekke utstillinger, vesentlig i Rogaland, men også i Bergen, Oslo og i utlandet.
I 1955 fikk kunstneren Stavanger Aftenblads kulturpris, og i 1989 fikk han Stavanger kommunes kulturpris.
I 1999 ga kunstneren over femti maleri og om lag tjue grafiske blad til Time kommune. Samlingen omfattet både egne arbeid og verk av andre kunstnere. Andreas Bøe-galleriet er åpent for publikum i Bryne Mølle.
Læreår
Under oppveksten på gården på Forus kunne den unge Andreas studere maleren Emil Abrahamsen, som hentet motiv fra gårdsdriften. Da han var 19 år gammel ble han Andreas elev av maleren Georg Backer Berg, og denne elevperioden skulle prege ham hele livet.
I perioden 1937-38 hospiterte Andreas på Statens håndverks- og kunstindustriskole hos kunstneren Per Krohg. Av Krogh lærte han blant annet freskomaleri.
I 1939 debuterte Andreas med oljemaleriet Mor, malt i 1937, et bilde som i dag er i privat eie. Samme år fikk han også tredjepremie i en landsomfattende konkurranse om utsmykking av Stavanger Krematorium. Han hjalp vinneren Guy Krogh med å lage freskene i krematoriet.
På Høstutstillingen deltok Bøe for første gang i 1945, med maleriet Arne og Inger fra 1942. Dette er nå i eie hos Rogaland Kunstmuseum.
Da krigen var over i 1945 kom Bøe inn på Statens kunstakademi, med Jean Heiberg og Aage Storstein som lærere. Spesielt fikk Heiberg stor betydning for kunstnerens videre utvikling.
Arbeid
Andreas Bøe utførte en lang rekke større utsmykkingsoppdrag. Det første ble laget til spisesalen på Electric Furnace Products i Sauda i 1951. Denne er laget i fresko og mosaikk og skildrer mennesket i ulike årstider.
I 1956 oppholdt Bøe seg ved Accademia de Belle Arti i Ravenna, blant annet for å studere mosaikkarbeid. I perioden 1947-1963 hadde han en rekke studieopphold i Frankrike, Italia og Spania.
Dansk samtidsmaleri opptok Bøe sterkt, spesielt Asger Jorn og Carl-Henning Pedersen. På 60-tallet ble han også kjent med fransk abstrakt samtidskunst, noe som preget hans egen utvikling utover 70-tallet.
Bøe arbeidet kontinuerlig med en rekke papirarbeid i ulike teknikker og blandingsteknikker; med tusj, kullstift, akryl og fettstift. Disse regnes som selvstendige kunstverk, mer enn bare skissearbeid.
I 1973 kjøpte Nordjylland Kunstmuseum i Ålborg de to oljemaleriene Is og fjell og Regnbueøya.
Japanseder
Japanseder (Cryptomeria japonica) er et stort bartre som vokser vilt i Japan og Kina. Det er den eneste nålevende arten i slekta Cryptomeria, og er til tross for navnet ikke i slekt med seder. Arten ble tidligere regnet til sumpsypressfamilien, men tilhører nå sypressfamilien. De nærmeste slektningene er Glyptostrobus og Taxodium.
Beskrivelse
Høyden kan bli opptil 50 meter med en stammediameter på tre meter. Krona er smalt kjegleformet med avrundet topp. Barken er trevlet, oransje til rødbrun med dype, loddrette furer. Nålene sitter foroverbøyd på skuddene og er rombeformede i tverrsnitt og 7–14 mm lange.
Trærne er sambu med adskilte hann- og hunnblomster på samme tre. Hannblomstene er eggformede, 3 mm store og sitter 6–35 sammen i klaser langs skuddspissen på de minste greinene. Hunnblomstene sitter 1–6 sammen endestilt på kortere og kraftigere greiner. Konglene er kulerunde, 2 cm i diameter med 20–30 skjell. På hvert skjell sitter det 4–5 bøyde torner. Blomstringen skjer i februar–april, og konglene blir brune med modne frø i oktober.
Utbredelse og økologi
Den japanske varieteten er utbredt på Honshu, Shikoku og Yakushima, men naturlige bestander er nå sjeldne. Den er vanlig plantet både i hjemlandet, og i Kina og på Taiwan. Den vokser naturlig sammen med eviggrønne løvtrær i skoger der Cryptomeria utgjør omtrent halvparten av trærne. I disse skogene finnes også andre bartrær som japanedelgran, sørjapansk hemlokk, solsypress og japansk nøttetaks, men det er svært få løvfellende løvtrær. Undervegetasjonen er rik med busker, klatreplanter, bregner, moser og levermoser.
Ifølge Flora of China vokser den kinesiske varieteten naturlig i provinsene Fujian, Jiangxi, Sichuan, Yunnan og nordvestlige Zhejiang. Den er også plantet mange andre steder. Naturlige bestander vokser lavere enn 1100 moh., men i Yunnan er den plantet opptil 2500 moh. Det er usikkert om de kinesiske bestandene er helt naturlige, og en genetisk studie fra 2008 støtter en hypotese om at den kinesiske varieteten stammer fra plantede japanske trær, som så er blitt naturalisert.
Økonomisk og kulturell betydning
I Japan kalles treet sugi (杉). Det er det viktigste treslaget i japansk skogsdrift og er også viktig i Kina. Kjerneveden er rødaktig og yteveden lysegul. Virket dufter av terpener, er motstandsdyktig mot råte og er lett å bearbeide. Det brukes til bygninger, bruer, båter, lyktestolper, møbler, redskap og i papirproduksjon. I Japan plantes ofte sugi ved templer og andre hellige steder.
Utbredelsen av sugi økte i Japan etter andre verdenskrig på grunn av storstilt treplanting. Treslaget produserte mer tømmer per år enn saktevoksende løvtrær, og over 4 milliarder sugitrær ble plantet i Japan fra 1950 til 1970. Japansk trevirke møtte senere konkurranse fra billig importert tømmer, og store sugi-plantefelt ble stående til treet nådde moden alder. Modne trær produserer mer pollen, noe som har forårsaket en økning i sugi-pollenallergi i Japan. Som en respons på dette har kultivarer som produserer lite eller ingen pollen blitt utviklet i Japan.
Japanseder er et populært hage- og parktre også i Europa og Nord-Amerika, og det finnes mange kultivarer. Den er ikke så vanlig i Norge, men finnes plantet langs kysten fra Kristiansand til Møre. Et stort eksemplar står i Muséhagen ved Universitetsmuseet i Bergen. På Azorene er 12 698 hektar tilplantet med Cryptomeria, og treslaget har stor økonomisk betydning for øygruppen.
Fossiler
Fossiler viser at Cryptomeria tidligere hadde en vid utbredelse i Eurasia. De eldste fossilene er fra eocen på Kamtsjatka. Det er gjort flere europeiske funn av kongler, frø og bar fra miocen. Arten Cryptomeria anglica vokste i miocen i Spania, England og Island. Cryptomeria rhenana er beskrevet fra Tyskland i miocen. Den vokste fortsatt i Italia i pliocen og kan ha overlevd der til slutten av gelasium for 1,8 millioner år siden. De yngste funnene av Cryptomeria-pollen i Georgia er fra midtre pleistocen. Slekta er kjent fra miocen til pleistocen i Japan. Det er også gjort funn fra miocen i Primorskij kraj i Russlands fjerne østen. Fossiler var tidligere ikke kjent fra Sør-Kina, men i 2018 ble et funn fra tidlig oligocen publisert.
Ahmed Abdul Rahman Al-Samawi
Ahmed Abdul Rahman Al-Samawi (født 1946 i Utuma i Jemen) var sentralbanksjef i Jemens sentralbank fra 1997 til 2010. Han er i dag medlem av Shurarådet.
Som utdanning har han en bachelorgrad (Bachelor of Arts) fra Alexandria University i Egypt, samt høyere studier fra Kuwait og Storbritannia.
Før han ble sentralbanksjef har han bl.a. vært finansminister (1978–1980), leder for Statsministerens kontor (1980–1983), direktør for Arab Monetary Fund (1983–1985), styreleder og adm.dir. for Yemen Bank for Reconstruction and Development (1985–1990) og rådgiver for Presidentrådet (1991–1997).
Han har skrevet flere bøker og artikler innen økonomifaget, og tre reisebøker.
Marion V. Williams
Dr. Marion V. Williams er en barbadisk økonom, som var sentralbanksjef i Barbados' sentralbank fra 1999 til 2009, da DeLisle Worrell overtok stillingen.
Utdanning og yrkeserfaring
Hun jobbet i sentralbanken fra 1973, og har vært rådgiver, seniorrådgiver og visesentralbanksjef før hun ble sentralbanksjef. Før hun begynte i sentralbanken har hun ledet hun Det østkaribiske valutarådet, forgjengeren til Den østkaribiske sentralbanken.
Hun er medlem av flere bransjeorganisasjoner. Hun er Fellow of the Institute of Bankers (FCIB), medlem av Barbados Economics Society og Association of Caribbean Economists. I tillegg er hun leder av Barbados Institute of Banking and Finance.
Sankuru (elv)
Sankuru er ei elv i Den demokratiske republikken Kongo. Den er rundt 1 150 kilometer lang, og er den lengste sideelva til Kasai, som igjen munner ut i Kongoelva.
I dens øvre løp blir den også kalt Lubilash. Den renner først mot nord og deretter mot vest, og passerer flere byer, hvorav de viktigste er Mbuji-Mayi og Lusambo. Den munner ut i Kasai nær Bena-Bendi.
Disjunktiv normalform
Disjunktiv normalform (DNF) er en standardisert (eller normalisert) utsagnslogisk formel som er en disjunksjon av konjunksjoner av literaler. Den kan også beskrives som en ELLER av OG, eller en sum av produkt, eller (i filosofisk logikk) et kluster konsept. Som en normalform er formen viktig i automatisert theorem testing.
De eneste utsagnslogiske konnektivene i en DNF-formel er og, eller og ikke, og ikke kan bare forekomme i literalene. Følgende formler er på DNF:
A \lor B
Følgende formler er ikke på DNF:
– \neg forekommer utenfor en \lor
– \lor er nestet inne i en \land
Franz Xaver Biallas
Bakgrunn
Franz Xaver Biallas var sønn av Elisabeth og Antoni Biallas. Den 28. oktober 1893 begynte Biallas sin gymnasieutdannelse i misjonshuset Heiligkreuz i byen Neiße i Schlesien. I 1900 trådte han inn i novisiatet for Steylermisjonærene i Missionshaus St. Gabriel ved Wien, og avla der i 1901 sine første timelige løfter og i 1904 de evige løfter som medlem av misjonsordenen.
Disjunktiv normalform
Man kan omforme enhver utsagnslogisk formel til DNF ved å bruke logiske ekvivalenser som eliminering av dobbel negasjon, De Morgans lover og distribusjonsloven. I enkelte tilfeller kan imidlertid en omforming til DNF føre til en eksponensiell økning i størrelsen på formelen.
Franz Xaver Biallas
Prest
Den 24. februar 1905 ble Biallas presteviet i seminarkirken i St. Gabriel/Mödling ved Wien. Ordenens grunnlegger pater Arnold Janssen hadde bestem ham for Kinamisjonen, men dette måtte omgjøres idet han trengte lærere for Missionshaus St. Wendel Pater Wilhelm Schmidt engasjerte seg hos Arnold Janssen for den begavede pater Biallas. Schmidt ville utdanne ham til etnolog, men Janssen holdt fast ved sin beslutning.
Disjunktiv normalform
Normalformer i logikk er viktige for bl.a. automatisk teorembevising.
Franz Xaver Biallas
Prest
Pater Biallas underviste ved Missionsgymnasium St. Wendel fra 1905 til 1910, men ble da atter bestemt for utreise til Kinamisjonenen. Biallas fikk tillatelse til å studere sinologi i Leipzig. Dette studiet avsluttet han med et doktorat. Under første verdenskrig ble han militærsjelesorger og sjelesorger for krigsfanger i leirene ved Kassel.
Som sinolog var han inspirert av arbeidene til Wilhelm Grube og Édouard Chavannes. Han er særlig kjent for et arbeid om dikteren Ch'ü Yüan fra staten Chu under De stridende rikers tid. Et annet av hans verker er Konfuzius und sein Kult.
Til Kina
I 1921 ankom han provinsen Shandong i Kina. Biallas var en av de første steylerpatre som underviste ved det katolske Fu Jen-universitetet i Beijing. Der ble han fjord til leder av den sosiologiske avdeling.
Hans største bragd var grunnleggelsen og redaksjonen av det sinologiske fagtidsskriftet Monumenta Serica ved Fu Jen-universitetet i 1935.
Nicole Della Monica
Nicole Della Monica (født 3. juni 1989) er en italiensk kunstløper. Hun konkurrerer i parløp sammen med Matteo Guarise. De representerte Italia under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der de ble nummer 16. Under Vinter-OL 2018 ble de nummer 10.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 13.
So Dark the Con of Man
So Dark the Con of Man er et musikkalbum utgitt 3. desember 2007 av den norske rapduoen Madcon. Albumet er duoens andre studioalbum etter debutalbumet It's All a MadCon som ble gitt ut i 2004.
Albumet ble fremskyndet som resultat av Tshawe Baqwas seier i TV 2-programmet Skal vi danse. Første single fra albumet var «Beggin'», en coverversjon av Frankie Valli & the Four Seasons, som ga ut «Beggin'» første gang i 1967. Den ble umiddelbart en hit og ble den mest solgte singlen i 2007. Madcons versjon av «Beggin'» er produsert av 3Elementz som produserte totalt fem spor på albumet. «Back On the Road», hvor Paperboys medvirker, ble gitt ut som andre single fra albumet. Singlen lå to uker som nummer seks på VG-lista.
Mottakelse
Albumet høstet masse god kritikk, fikk terningkast 5 i store aviser som VG, Aftenposten og Dagbladet og omtalt som årets norske hiphop-album. So Dark The Con Of Man solgte til gull første salgsdag, og deretter til platina, som første norske hiphop-album. Det debuterte på VG-lista som nummer tre. Madcon hadde flere store opptredener på norsk TV, og dro på en lanseringsturné kort tid etter utgivelsen. De opptrådte også på Spellemannprisen 2007 hvor de vant prisen for beste hiphop-album, i tillegg til at «Beggin'» ble årets hit.
Omslag
Omslaget viser Madcon i en skrifteboks. Yosef Wolde-Mariam skrifter til Tshawe Baqwa, som fremstilles som djevelen. Dette forklarte Madcon på sitt eget TV-program på The Voice TV, The Voice of MadCon. Bildet er tatt av Alf Bõrjesson. Ved første utgivelse stemte ikke låtlisten på omslaget med sangene på CD-en, «Dandelion» var for eksempel satt opp som spor nummer 7.
Borgerleie
På 1600-tallet begynte handelsborgere fra Bergen og Trondheim å handle i Nord-Norge som «uteliggerborgere». Opprinnelig hadde de tillatelse til å drive slik handel i sommerhalvåret, men etter hvert slo de seg mer fast ned på handelssteder langs kysten. Dette bidro til utvikling pengehusholdning i Nord-Norge. For eksempel til Forvik på Helgeland kom handelsmennene vanligvis i slutten av mai. Noen leide seg inn hos fastboende, andre bodde i båten sin. Flere handelsmenn utover på 1600-tallet førte til konkurranse. I Forvik lå det i 1670 to borgere. Reglene innebar at borgerleiene skulle ligge med minst 1 mils avstand og på 1600-tallet ble dette innskjerpet. Handelsmennene måtte betale avgift for borgerleiet. Noen bygslet gårder og mente derfor at de hadde rett til å bli der også om vinteren. Handelsborgerne i Trondheim førte ofte med seg basisvarer som korn, malt, salt, tjære, tøy og klær, og dessuten luksusvarer som kniplinger, brennevin og tobakk.
Bekkjarvik og Kvalvåg i Austevoll omtales som gamle kremmerleier.
Ordet kommer av borgar, fra lavtysk bymann, og lægje, av norrønt lægi som betyr liggjestad.
Carabus cancellatus
Carabus cancellatus er en av billene i delgruppen (underfamilien) jordløpere i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Carabus cancellatus finnes i nesten hele Europa, men er noe sjeldnere helt i sør og vest. Den er utbredt østover i Asia. Finnes i Norge.
Utseende
Carabus cancellatus er messingfarget, mens halskjoldet vanligvis er mer kobberfarget rødt. Antennenes første ledd er røde, av og til også lårene. Den er mellom 20-27 mm lang. Slekten Carabus er slekten med de «ekte jordløperne». Beina er lange løpebein, kroppen er elegant bygd. Dekkvingene har hver tre langsgående lengdestrimler eller riller, der mellomromene har små knøler (opphøyninger). Antennens tredje og fjerde ledd med en lang børste/børster i spissen, mens leddene ellers er bare (nakne) og helt uten fine korte hår. (Krever forstørrelse for å se).
Levevis
Carabus cancellatus er vanligvis nattaktiv og lever som predator på andre dyr, den finnes vanligvis i tilknytning til kulturlandskapet. De voksne sees fra våren og helt til utpå høsten. De overvintrer som voksen (imago), nedgravd i et hulrom under en stein eller en rot.
Larvene er mørke og opptil 30 mm lange. De lever som predatorer, skjult i øverste laget av jorden.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
BMP-1
BMP-1 (Боевая Машина Пехоты-1) er en sovjetisk stormpanservogn. Den ble først introdusert tidlig i 1960-årene, og produsert av Kurganmasjzavod. Den ble erstattet i 1980-årene med en oppgradert versjon BMP-2.
Krossneset
Krossneset er et tettsted i Alver kommune i Vestland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger på Flatøy omtrent 3,5 kilometer øst for Frekhaug.
BMP-1
Da BMP-1 ble oppdaget av vestlige militære i november 1967 var den verdens første stormpanservogn. Det skråstilte panseret kunne motstå 12,7 mm ammunisjon fra tunge mitraljøser. Med den glattborrede kanonen og AT-3 Sagger-raketten var en alvorlig trussel mot NATOs pansrede personellkjøretøyer og stridsvogner.
Harøy Idrettslag
Harøy Idrettslag er et idrettslag på Harøya i Ålesund kommune i Møre og Romsdal. Klubben har ca. 300 medlemmer og driver med fotball, aerobic, volleyball og barnetrim.
Fotball
Fotballaget spiller i 5. divisjon i Sunnmøre Fotballkrets. Klubben spiller sine hjemmekamper i marineblå og hvite drakter på Harøy Stadion. Laget avsluttet 2007-sesongen som nummer 2, og skal spille kvalifisering om opprykk til 5. divisjon mot laget som kommer på 2.-plass i 6. divisjon avd. 2. Toppskårer i 2007-sesongen ble Stian Harnes.
The Fox and the Hound
The Fox and the Hound er en amerikansk barnebok skrevet av Daniel P. Mannix. Boken ble første gang utgitt i 1967.
Boken handler om livene til rødreven Tod, som blir oppdratt hos et menneske i sitt første leveår, og Copper, som er halvveis blodhund og eies av en jeger. For å sikre seg at karakterene oppførte seg realistisk, gjorde Mannix forberedelser ved å studerte tamme og ville rever, jaktteknikker og hvordan hunder jakter på rever. Boken ble illustrert av John Schoenherr.
Boken har vunnet flere amerikanske litterære priser.
Filmatisering
The Walt Disney Company skaffet seg filmrettighetene til romanen, og startet arbeidet med filmatiseringen i 1977. Tegnefilmen Todd og Copper: To gode venner hadde premiere sommeren 1981. I filmen har Mickey Rooney stemmen til Todd og Kurt Russell stemmen til Copper.
Holme (Meland)
Holme er et tettsted i Alver kommune i Vestland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger ved Herdlefjorden sørvest på Holsnøy.
James Connolly
James Connolly, irsk: Séamas Ó Conghaile, (født 5. juni 1868, død 12. mai 1916) var en irsk nasjonalist, sosialist, syndikalist og fagbevegelsesaktivist. Han var sentral i påskeopprøret, og ble henrettet for sin rolle i dette.
Liv og virke
Han var født i en irsk familie i Edinburgh i Skottland. Hans foreldre hadde utvandret fra grevskapet Monaghan i Irland til Cowgate, en irsk ghetto hvor tusenvis irlendere bosatte seg. Han kom til å snakke engelsk med et klart skotsk tonefall resten av livet. Allerede som elleveåring begynte han som løsarbeider, men utviklet seg på tross av manglende utdanning til en viktig sosialistisk tenker innen den irske fagbevegelsen.
Connolly var med på å opprette Irish Socialist Republican Party (ISRP) i 1896, og var en av lederne i den viktige fagorganisasjonen Irish Transport and General Workers Union, sammen med James Larkin. Under Dublin lockout i 1913 dannet han den fagforeningsbaserte militsen Irish Citizen Army (ICA), for å forsvare streikende arbeidere mot overgrep fra politiet. Det endelige målet deres var en selvstendig og sosialistisk irsk nasjon.
Påskeopprøret
Connolly var skeptisk til ikke-sosialistiske nasjonalistgrupper, som Irish Volunteers og Irish Republican Brotherhood. Men i 1916 ble de enige om å gå til aksjon mot det britiske styret i Irland sammen. Bakgrunnen for at ICA ble invitert til å være med var at Connolly, midt i planleggingen av påskeopprøret, truet med å starte et opprør selv. Dette ville ført til økt britiske beredskap og innkalling av forsterkninger, og påskeopprøret ville ikke kunne gjennomføres.
Opprøret startet den 24. april. Connolly deltok som kommandant for Dublinbrigaden, og dermed de facto kommandant for hele oppstanden. Han ble hardt såret under kampene, og måtte bæres på en seng for å få oversikt. Etter at opprøret var slått ned ble han sendt til sykehus. Connolly ble så har skadet fra kampene at en lege slo fast at han ikke ville leve mer en dag eller to, men britene var fast bestemt på at han uansett skulle henrettes. Da han ikke var i stand til å stå for eksekusjonspelotong, ble han fraktet til fengselets gårdsplass på en sykebåre. Istedenfor å bli marsjert til det samme stedet hvor de andre hadde blitt henrettet, i enden av gårdsplassen, ble han bundet fast til en stol og deretter skutt.
Innvirkning
Connolly var en av de få ledende sosialistene i Den andre internasjonalen som gikk imot all støtte til krigføringen i den første verdenskrig.
Også i Skottland hadde Connollys tenkning stor innvirkning, ikke minst på John Maclean, som på lignende vis kombinerte venstreorientert holdning og kamp for nasjonal frigjøring da han grunnla Scottish Workers Republican Party. Etterkommeren av denne gruppa inngår idag i Scottish Socialist Party.
Det står en statue av James Connolly i Dublin, utenfor Liberty Hall, fagorganisasjonens hovedkontor.
Familie
James Connolly ble overlevd av sin hustru Lillie og flere barn, hvor en av dem, Nora Connolly O'Brien (1893–1981), ble en innflytelsesrik skribent og politiker innen den irsk-republikanske bevegelse. Hun var også medlem av det irske senatet, Seanad Éireann. En annen, hans sønn Roderick «Roddy» Connolly (1901–1980), også deltaker i påskeopprøret i 1916, fortsatte sin fars arbeid som sosialistisk aktivist i Irland. Som sin søster ble han medlem av det irske senatet.
Tapio Korjus
Tapio Korjus (født 10. februar 1961 i Veckelax) er en tidligere finsk spydkaster.
Korjus var blant Finlands fremste spydkastere i 1980-årene, men fikk ikke noe internasjonalt gjennombrudd før i 1988. Under OL 1988 i Seoul i Sør-Korea innehadde Korjus andreplassen i det meste av finaleomgangen. Med konkurransens siste kast kastet han 84,28 meter, og sikret dermed gullet. Sølvmedaljen gikk til den unge Jan Železný, som senere skulle bli historiens mest dominerende spydkaster.
Etter at Korjus la opp som spydkaster, fungerte han som spydtrener, bl.a. for den kvinnelige kasteren Mikaela Ingberg.
Ringerike
Ringerike er en norsk kommune som ligger i tidligere Buskerud, nå Viken fylke. Administrasjonssenteret er Hønefoss. Kommunen grenser i nord til Sør-Aurdal og Søndre Land, i øst til Gran, Jevnaker, Lunner og Oslo, i sør til Bærum og Hole, og i vest til Modum, Krødsherad og Flå. Ringerike har dermed elleve nabokommuner. Kommunen hadde 30 442 innbyggere per 1. januar 2019.
Ringerike kommune oppsto 1. januar 1964, etter en kommunesammenslåing mellom kommunene Hole, Tyristrand, Hønefoss, Norderhov og Ådal. En mindre del av Flå kommune ble også tilført den nye storkommunen. Hole trakk seg ut av storkommunen fra 1. januar 1977 og ble selvstendig kommune igjen. Ringerike er blant de mellomstore bykommunene i Norge og den er største skognæringskommune, hvor næringslivet i stor grad tuftet på tømmerstokken. Det drives imidlertid også et betydelig jordbruk der. Industri-, handels- og servicevirksomhet er også økende.
Nøkkeldata
Kommunen ligger ca. 50 km nordvest for hovedstaden Oslo og innbefatter ca. 1 552 km² landmasse. Talemålet i kommunen er normalt enten ringeriksmål, ådalsmål eller hønefossdialekt. Kommunen er blant de mellomstore bykommunene i Norge og den er største skognæringskommune, hvor næringslivet i stor grad tuftet på tømmerstokken. Det drives imidlertid også et betydelig jordbruk der. Industri-, handels- og servicevirksomhet er også økende.
Større tettsteder i kommunen er Tyristrand (Rv35), Sokna (Rv7), Hallingby (E16) og Nes i Ådal (E16).
Mindre tettsteder i kommunen er Ask (Rv35), Åsbygda (E16), Heradsbygda (Rv7), Nakkerud (Rv35), Haugsbygd (Fv 163), Hen (E16) og Nymoen (E16).
Norges største sykkelritt, Ringerike Grand Prix, arrangeres årlig i dette området i den første halvdelen av juni.
Hringariki
Hringariki eller Ringerike henspiller opprinnelig på et mye større geografisk område enn det som omfattes av den moderne kommunen Ringerike, nemlig det landskapsområdet som kalles Ringerike. Dette omfattet opprinnelig trolig området rundt Tyrifjorden. Senere også både Ringerike og Hole kommuner, samt i en periode deler av Modum, Sigdal og Krødsherad. Dette Ringerike skal ha vært en del av Hadafylke, som under tredelingstiden utgjorde en såkalt tridjung (tredjepart) av Oplandene. I dag blir imidlertid Ringerike som landskap gjerne definert som det geografiske området som omfattes av kommunene Ringerike og Hole i Buskerud fylke. Det å være ringeriking betyr altså at en kommer fra en av disse kommunene. Det er således forskjell på å bo på Ringerike (altså i det landskapet som defineres som Ringerike) og i Ringerike (i den kommunen som heter Ringerike).
Navnet Ringerike er satt sammen av de to ordene hringr (ring) og riki (rike eller landskap). Opprinnelsen skriver seg helt tilbake til de første navngitte kongene som bodde på Ringerike og så langt tilbake som norgeshistorien er skrevet. Man tror at de første «ringerikingene» bosatte seg (i ring) rundt Tyrifjorden, og at dette kan ha med navnet å gjøre. De første faste bosettingene her går tilbake til år 3000–2000 f.Kr. Det er imidlertid uklart om Ringerike som sådan har vært et rike, i den betydning at folket som en gang i tiden bosatte seg her var å regne som et eget stammefolk med herredømme i området.
Alstadsteinen, som ble funnet på gården Nedre Alstad i Østre Toten, er en runestein der inskripsjonen Hringariki nevnes for første gang i skriflige kilder. Steinen, som også er dekorert i Ringeriksstil, en stilart man først oppdaget (ikke nødvendigvis oppsto) på Ringerike, som var i bruk i perioden 1000–1050, oppbevares ved Oldsaksamlingen i Oslo. Steinen har følgede inskripsjon: ''Jórunnr reisti stein þenna eptir «au-aun-» er hana [á]tti, ok fœrði af Hringaríki útan ór Ulfeyj[u]. Ok myndasteinn [mæt]ir þessi.''
Terje Spurkland, som skrev boka «I begynnelsen var futhark», tolker dette slik: «Jorunn reiste denne stein til minne om ..., som var gift med henne, og hun førte den ut fra Ringerike, fra Ulvøy.» Ulvøya er forøvrig ei av øyene i Steinsfjorden. Ifølge Spurkland daterer innskriften på steinen seg til midten av 1000-tallet og er risset med en blanding av såkalte stuttruner og langkvistruner på rød ringerikssandstein.
Noen amatørhistorikere har en teori om at hringar og hadar var to gæliske (keltiske) stammer som ble fordrevet fra nåværende Sentralmassivet i Frankrike av romerne og som vandret opp gjennom Europa og til slutt bosatte seg og blandet seg med germanske stammer på Ringerike og Hadeland, ref. dyrking av den gæliske guden Granum på Granvollen. Dette er det imidlertid langt igjen fra å bevise, så den offisielle versjonen står fortsatt trygt og fast.
Hønefoss
Byen Hønefoss er naturlig sentrum for kommunene Ringerike og Hole, samt store deler av Jevnaker. Byen ligger ved Hønefossen og er tuftet på sagbruksvirksomheten som oppsto langs fossen fra 1600-tallet og framover. Tanken om en by ved fossen ble lansert alt i 1839, men først i lov av 3. september 1851 ble det vedtatt at tettstedet skulle få bystatus. Offisielt ble Hønefoss by fra den 22. april i 1852, samtidig som byen ble utskilt som egen bykommune. Området hadde tidligere tilhørt Norderhov herredskommune, som etter utskillelsen omsluttet den nye bykommunen på alle kanter.
Både byen og fossen har fått navn etter den gamle storgården Hønen, men opprinnelsen til dette navnet har ingen ting med hønsefugler å gjøre. Betydningen er faktisk litt uklar, men man antar at det enten har med norrøn gudetro eller elvas topografi å gjøre.
Den opprinnelige bybebyggelsen blomstret til å begynne med opp på nordsiden av fossen, som i dag deler byen i to distinkte bydeler; Nordsiden og Sørsiden. På andre halvdel av 1800-tallet var det flere branner i trehusbebyggelsen på Nordsiden, og i en storbrann i 1870 brant store deler av bebyggelsen til aske i en større bybrann. Dette førte til at det ble vedtatt at byen for ettertid skulle utvikles på sørsiden av fossen.
Sørsiden er i dag den mest betydningsfulle delen av byen, som fortsatt bruker begrepene Nordsiden og Sørsiden som en naturlig del av områdebeskrivelsen for byen. Disse to bydelene har hvert sitt torv (Nordre torv og Søndre torv) og hver sin park (Nordre park og Søndre park). Hønefoss bru, som løper over nedre del av Hønefossen og i dagligtale helst kalles «bybrua», forbinder bydelene Nordsiden og Sørsiden.
Tusenårsstedet
Veien kulturminnepark er både Ringerike kommunes og Buskerud fylkes tusenårssted. Kulturminneparken er anlagt ved et stort gravfelt på Veien, like vest for Hønefoss.
Veien-feltet består av mer enn hundre gravhauger og flere hundre flatmarksgraver fra eldre jernalder (500 f.Kr.–550 e.Kr.), men det er også gjort betydelige funn fra bronsealder (1800–500 f.Kr.) og yngre jernalder (550–1050 e.Kr.). Den eldste graven som er påvist stammer fra ca. 900 f.Kr. Det mest oppsiktsvekkende funnet arkeologene har gjort var imidlertid funnet av stolpehull etter et ca. 8 x 47 m stort langhus, som siden er datert til ca. år 50–70 e.Kr. Det er trolig før gården Veien ble anlagt, men tidsmessig kan det passe bra med urgården Ve. Langhuset har blitt rekonstruert på nøyaktig samme plassen som arkeologene avdekket stolpehullene. Det sto ferdig våren 2005.
Feltet, som har vært kjent siden 1700-tallet, har blitt utgravd flere ganger, sist i perioden 1992–2000. Det er gjort en rekke interessante funn der, blant annet ei komplett reisevekt (balansevekt) med vektlodd, leirkrukker fra eldre jernalder, gullsmykker, mynter og mye mer. De mange og rike funnene tyder på at det har vært drevet handel her gjennom flere århundrer. I tillegg til langhuset som har blitt rekonstruert, er det dessuten funnet stolpehull etter flere mindre langhus på feltet. Ale i tilknytning til det første funnet. Dateringer av disse forsterker inntrykket av stedets kontinuitet.
Kirkehistorie
Når det første kirkebygget oppsto på Ringerike er det umulig å si noe sikkert om. Det er imidlertid grunn til å tro at Ringerike som sådan var tidlig ute. På den tiden fantes det ikke noen grenser mellom kommunene Hole og Ringerike, så man må se disse samlet. Iflg. Snorre og andre kongesagaer hadde tidlig kristne konger som Olav den hellige og Harald Hardråde nær tilknytning til dette distriktet. Man må derfor kunne anta at den første kirka kan ha eksistert her alt på 1000-tallet. Om den var et nytt kirkebygg eller et ombygget hedensk hov vet man heller ingen ting om. Det er imidlertid nærliggende å skimte til Norderhov som kirkens første arnested, både fordi denne kirken siden 1100-tallet åpenbart har vært den mest betydningsfulle, men også fordi det er funnet spor av et tidligere byggverk i tre på stedet. Det er dessuten kort vei til Stein gård i Hole, som sies å ha vært kongsgård siden Halvdan Svartes tid.
Ringerike prosti
Ringerike prosti ligger i dag under Tunsberg bispedømme, men slik har det ikke alltid vært. Det har tidligere ligget under både Hamar bispedømme og Oslo bispedømme. Jan Otto Myrseth ble i statsråd fredag den 17. desember 2004 utnevnt til ny prost i Ringerike prosti, der han ble innsatt søndag 24. april 2005. Han var tidligere sogneprest i Norderhov prestegjeld. I prostiet finner man en rekke kirkebygg, bygget i både stein og tre, og de eldste byggene stammer fra middelalderen.
Haug prestegjeld
Haug prestegjeld ble opprettet 1. januar 1984. Kirka hadde egen prest i 1361, og Haug sogn omtales ofte i dokumenter fra middelalderen. Etter reformasjonen ble imidlertid Haug kirke anneks under Norderhov.
Hole prestegjeld
Hole prestegjeld ligger i Hole kommune og blir derfor ikke videre omtalt her.
Hønefoss prestegjeld
Hønefoss prestegjeld ble eget prestegjeld ved kgl. res. av 30. mai 1913, iverksatt fra 1. juli s.å. Tidligere var kirken anneks under Norderhov.
Norderhov prestegjeld
Norderhov prestegjeld har trolig vær eget gjeld siden kirken ble bygget. Etter svartedauden i 1349 ble også Hole innlemmet som anneks under Norderhov. I 1560 ser man at presten i Norderhov fortsatt fikk tienden fra begge sognene. Hole ble imidlertid utskilt som eget prestegjeld igjen i tiden før år 1600, men anneksene i Lunder og Viker ble under Norderhov. Fram til 1857 omfattet prestegjeldet også Ådal, Hønefoss til 1913 og Haug til 1984. Fra 8. februar 1853 ble dessuten øvre og nedre Tunga, Tungeskoven og Roverud, som da lå Flå kommune, overført til tidligere Norderhov kommune etter et makeskifte mellom kommunene. Disse kom således inn under Lunder kirke da Hole ble eget gjeld.
Natur
Ringerike er et svært mangfoldig naturhistorisk område. Karakteristisk for distriktet er langstrakte skogkledde åser med innslag av større innsjøer. Mot sør er området relativt avslepet, og det finnes store jordbruksområder som består av løsmasser avsatt under siste istid. Mot nord hever landskapet seg med to korte fjellkjeder og får innslag av daler.
Ramsarområder
Ringerike har fem ramsarområder som inngår i Tyrifjorden våtmarkssystem IBA og består av tre meandersjøer, i ulike stadier av gjengroing, og to ferskvannsdeltaer. Dette er internasjonalt svært viktige våtmarksområder for trekkfugler og hekkende standfugler, men områdene har også en unik verneverdig flora og fauna forøvrig. Ramsarområdene dekker et areal på cirka 323 hektar tilsammen, hvorav det aller meste er grunne områder med ferskvann. Restriksjonene i disse områdene er svært strenge.
Biotopvernområder
Tre nye biotopvernområdene (merket med dato) ble opprettet 22. juni 2018 og inngår i Tyrifjorden våtmarkssystem IBA.
Geologi
Ringerikes geologi er bygget opp av grunnfjell fra Jordens urtid (prekambrium); skifer, kalkstein og sandstein fra kambrosilur, vulkaner og lava fra karbon og løsmasser fra istiden.
Topografi
Det sies at Ringerike er som et stykke Norge i miniatyr. Her finner man blant annet Tyrifjorden med all sin prakt, men også snaufjell, åskammer, store skoger, kulturlandskap, andre innsjøer, småvann, elver og bekkefar. Området tilhører den nordlige delen av Oslofeltet og er representert ved den opptil 1 500 meter tykke ringerikssandsteinen, som ble avsatt i midten av silurtiden.
Ringerikes mangfoldig topografi består av koller og åser dekket av store skogsstrekninger. Høyfjellene på Vestlandet begynner også i dette området, med snaufjell som Ådalsfjellene og Norefjell (Krødsherad). I de lavereliggende strøkene mot sør ligger Nord-Europas største løssmasseavsetninger fra istiden. Avsetningene fra da Norge var dekket av is. Disse ble vasket ut i havet og lar seg spore fra Eggemoens morenegrus til Steinsslettas leiravsetninger. Løsmassene som ble tilbake danner jordbruksarealene i Ringerike. Sperillen og Tyrifjorden er blant de største innsjøene i landet. Storelva, en av Norges mest vannrike elvestrekninger, har gjennom årtusener byttet løp, der den snor seg gjennom landskapet ned mot Tyrifjorden. Gamle elvesvinger ligger i dag som kroksjøer og er nå internasjonalt viktige våtmarksområder. Karakteristisk og unikt for Ringerike er brekkåslandskapet i og rundt Tyrifjorden. De består av kalkstein, som er dannet av rester etter sjødyr som levde i havet under kambrosilur. Brekkåsene har gjerne en trekantet form. De er langstrakte, men smale og gjerne relativt høye.
Geografi
Ringerike kommune ligger sørøst i Buskerud fylke. Kommunen strekker seg fra Oslomarka i sørøst til åsene mot nedre Hallingdal i nordvest, og til like nord for Nes i Ådal mot nord. I øst grenser kommunen mot Kroksgogen, der Ringkollen og Gyrihaugen er kjente landemerker. I sør omfatter kommunen deler av Steinsfjorden og Nordfjorden (begge inngår i Tyrifjorden) og store landområder i Holleia ned mot Drolsum i Modum.
Haugsbygd, Åsa og Krokskogen
Ringkolltraktene er et yndet og vakkert turområde, sommer som vinter. Der finner man oppmerkede turstier og skiløyper i fleng, skitrekk, hoppbakke, kafé og et lite sportskapell, som også holder kafé når det ikke brukes til kirkelig aktivitet. Den vakre innsjøen Øyangen ligger også i dette området, men sine mange øyer og tettvokste granskog rundt. Innsjøen er en populær bade- og fiskeplass om sommeren, der man kan få både abbor, ørret og røye. Isfiske er også populært vinterstid. Til Ringkollen og Øyangen går det bilvei (bomvei) fra Klekken i Haugsbygd, dit man kommer via riksvei 241 fra Norderhov eller Jevnaker, eller via fylkesvei 163 fra Hønefoss.
Via Hønen i Norderhov eller Sundvollen i Hole kan man ta seg inn til Åsa, der det går bilvei opp til Damtjern, der man kan parkere og ta seg videre til fots, på sykkel eller på ski vinterstid. Sommerstid tar også noen turen opp til fots via enten Kjerratstien eller Mørkgonga, men dette er en heller strabasiøs tur i et meget spesielt terreng. Kjerratstien går fra Åsa, langs de gamle vannhjulene og opp til Damtjern. Mørkgonga ble naturreservat i 2001 og turen går fra Steinsfjorden opp gjennom en bratt fjellkløft (Mørkgonga) til Migartjern på Krokskogen.
Åsbygda og Eggemoen
Fra Hønefoss kan man også kjøre til Jevnaker via riksvei 35 over Eggemoen, ei furubevokst moreneslette sør for Randsfjorden. Eggemoen ble dannet av brekanten da isen trakk seg tilbake etter siste istid for ca. 9 800 år siden. Avstanden fra er ca. 12 km. Eggemoen henger sammen med Bergermoen i nord og er faktisk Norges største sammenhengende isrand (deltaavsetning), og Norges største sand og grusforekomst. Øst og sør for Eggemoen og vest og sør for Åsbygda/Haugsbygd renner Randselva i en ravine ned mot Hvalsmoen og videre til Hønefoss, der den møter Ådalselva og danner Storelva. Randselva er kjent for sitt gode sportsfiske etter storørret. Det har vært tatt ørret der på stang som veier mer enn 13 kg.
Ådal og Ådalsfjella
Kjører man E16 nordover fra Hønefoss kjører man langs Begnavassdraget opp mot tettstedet Nes i Ådal, først via Nymoen og tettstedet Hallingby og litt lenger nord Ringmoen og innsjøen Sperillen, som er nest største innsjø i distriktet. Øst for Sperillen ligger et åsdrag som kalles Fjorda, på grensen mellom Buskerud og Oppland. Der finner man en rekke småvann som er forbundet gjennom små kanaler. Området er et meget populært frilufts- og rekreasjonsområde sommerstid, og mange tar med kano, kart og kompass for å utforske det spennende landskapet. Man kan også ta seg opp til Sperillen via fylkesveien på vestsiden av Ådalselva. Denne strekningen er preget av jordbruksområder, med småbruk og mellomstore gårdsbruk. Langs med elva er det en rekke populære fiskeplasser.
Vest for Speillen stiger Ådalsfjellene bratt. Både Vikerfjell og Høgfjell er populære og naturskjønne fjellområdeer sommer som vinter. Opprinnelig er Vikerfjell navnet på et fjellområde sør for Svarttjernskollen, men i dag brukes navnet om hele det området som egentlig heter Ådalsfjella, fra Høgfjell i sør til Treknatten (1 101 moh.) i nord. Den høyeste fjelltoppen på Vikerfjell og i Ringerike heter Gyranfisen (1 127 moh.) Området har en rekke merkede løyper. Ved Ringerudsetra er det en mindre slalåmbakke med heis, der velforeningen selger kart over området hvor løypenettet er inntegnet. Fjellet strekker seg inn mot Vidalen og Vassfaret i nord og over mot Strømsoddbygda nord for Sokna i vest. Elvestrekningen fra Sperillen ned mot Hønefoss kalles forøvrig Ådalselva og er en yndet elvestrekning for sportsfiskere, og da spesielt fluefiske etter ørret.