cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henri d’Orléans (1908–1999)
Opphevelse av loven om eksil
Paul Hutin-Desgrées, MRP-folkevalgt og grunnlegger av avisa Ouest-France, møtte i 1948 en av Henris medarbeidere og fikk vite om eksilloven. Han syntes den var skandaløs og satte i gang en kampanje for å få den avskaffet, noe som førte til loven av 24. juni 1950, som tillot Henri d'Orléans å vende tilbake til Frankrike. Det første han gjorde i Paris var å besøke republikkens president Vincent Auriol, som hadde støttet opphevelsen av eksilloven, deretter dro han videre for å se ilandsettingsstedene i Normandie.
Samme år flyttet d'Orléans-familien tilbake til Frankrike og inn i herskapshuset «Le Cœur Volant» i Louveciennes i nærheten av Paris. I «Le Cœur Volant» levde Henri og familien et liv i rampelyset. De som hadde noe å si i hovedstaden kom og gikk: Antoine Pinay, Pierre Mendès-France, Maurice Schumann og Jacques Soustelle var blant stamgjestene. Men selv om han var omgitt av republikkens maktelite, var Henri heller fiendtlig innstilt til det han så på som den maktesløse Fjerde republikk og ga uttrykk for det i sitt firesiders politiske nyhetsbrev Bulletin d’information (startet i 1951). Bulletin hadde et opplag på 75 000, som den gang var et durabelig antall lesere. Der kommenterte han aktuelle saker og forsøkte å kombinere den monarkiske streben etter stabil langsiktighet med respekt for de demokratiske spillereglene. I mer enn ti år dro han rundt i Frankrike og fransk Afrika, hvor han fordømte regimets mangel på politisk myndighet, som ifølge han forhindret dyktige menn fra å tjene fedrelandet.
Hans Bulletin ble etterhvert mer og mer politisk, og han ga sin støtte til Pierre Mendes-Frances politikk: Freden i Indokina og avvisning av Det europeiske forsvarsfellesskap (EEF), som for han ikke var annet et europeisk skalkeskjul for å legge den franske hæren under amerikansk kontroll. Han argumenterte også for flere afrikanske staters uavhengighet. Blant de mest kjente leserne var president de Gaulle, som syntes Henri var både intelligent og modig som turde å gå i mot opinionen. Henris familie hadde historiske bånd til Algerie (det var kong Ludvig Filip som koloniserte Algerie) og hans engasjement for Algeries selvstendighet var ikke uten risiko. November 1961 hadde den nasjonalistisk og militant undergrunnsorganisasjon mot et selvstendig Algerie Organisation de l'armée secrète plantet en bombe på «Le Cœur Volant». Den hadde gått av en halvtime etter at Henri hadde kjørt hjemme fra.
Hans nest eldste sønn François døde i Algeriekrigen i 1960 (posthumt «hertug av Orléans»). I den anledning sendte de Gaulle familien et følelsesladd kondolansetelegram. Mye tyder på at de Gaulle og Henri d'Orléans hadde et nært forhold, for to år senere presenterte de Gaulle Henri som Frankrikes kandidat for presidentskapet i Røde Kors.
Forholdet til Charles de Gaulle
Det som er sikkert, er at de hadde et nært forhold. Deres korrespondanse og samtaler ble i 1994 gitt ut av d'Orléans i bokform med tittelen Dialogue sur la France, correspondance et entretiens avec le général De Gaulle – 1953–1970, presentert som et samarbeid mellom han og general de Gaulle. Her kan en blant annet lese hvordan han gratulerer de Gaulle da han kom til makten 2. juni 1958: «Deres tro på Gud, Deres enorme kjærlighet til Frankrike, og den visshet De har i dets oppdrag i verden, Deres erfaring, Deres refleksjoners slutninger, vil inspirere valgene som Deres høyere bevissthet vil pålegge Dem for å bevare Frankrike fra det anarki som landet hastet mot i mangel på ledelse». I disse brevene og møtene diskuterte de også muligheten for en gjenopprettelse av monarkiet i Frankrike.
Respekten for Henri og tanken om en gjenopprettelse var ikke fremmed for generalen, som kom fra en rojalistisk familie. Før andre verdenskrig skal de Gaulle ha hatt sympati for den rojalistiske bevegelsen Action française ledet av Charles Maurras, før Maurras stilte seg positiv til Münchenavtalen. Paul Reynaud som hadde vervet Henri i fremmedlegionen, satt under krigen i tysk fangenskap. Der møtte han søsteren til general de Gaulle, Marie-Agnès Caillau. Han skrev følgende om henne i sin fengselsdagbok: «Veldig ærlig, intelligent og god, [hun] fortalte oss at Charles var en monarkist, at han i en diskusjon forsvarte Maurras overfor deres bror Pierre, til han hadde tårer i øynene. Men da München ble et faktum, tok han total avstand fra Maurras' standpunkt.»
Denne monarkismen kom også til uttrykk senere. de Gaulle hevdet overfor sin assistent kaptein Claude Guy at: «Skal man tro republikanerne, begynte Frankrike å bygge seg et rykte i 1789! For en hån: Det er tvert imot etter 1789 at vi begynte på nedturen.» Dette ble bekreftet i 1962 da han i et «initiative pour assurer la continuité de l'État» («Initiativ for å sikre statens kontinuitet») kunngjorde at: «Det Frankrike trenger, er en konge.» De Gaulle skal heller ikke ha vært noen stor tilhenger av republikken han selv grunnla: «Jeg liker ikke republikken for republikkens skyld. Men fordi franskmennene er knyttet til den, har jeg alltid tenkt at det ikke var noe annet valg.» At de Gaulle ga den femte franske republikken en president med betydelig utøvende makt, så mange på som et steg i retning av en gjenopprettelse av monarkiet. Henri skal ha sagt til Alain Peyrefitte, en av de Gaulles ministere, at gjenopprettelsen av monarkiet nå var fullbyrdet, de Gaulle måtte bare velge en åndelig arvtaker.
Men om han så på Henri som en åndelig arvtaker, er omstridt. Hans republikanske tilhengere hevder at dette kun er rojalistisk ønsketenkning; Georges Pompidou mente at presidentens forhold til Henri kun var pragmatisk, og kun for å holde seg inne med han. Men, ifølge rojalistene skal de Gaulle i 1962 ha betrodd d'Orléans at han ikke ville stille som presidentkandidat i 1965, og at Henri derfor hadde tre år å forberede seg på, ettersom en gjenopprettelse av monarkiet ville skje via et presidentvalg. Henri d'Orléans samlet derfor en gruppe utvalgte medievitere rundt seg slik at han kunne følge det som hendte i politikken og få medietrening. Henris tilhengere argumenterte videre med at de Gaulle skal ha kommet med noen kryptiske kommentarer angående sin arvtaker, noe som førte til at Jean Ferniot den 23. mai 1963 publiserte artikkelen: «Arvtakeren. Hvorfor de Gaulle valgte «Greven av Paris»» i avisa Express. Philippe de Saint-Robert, som ofte møtte generalen, bekreftet at han hadde erklært overfor d'Orléans at: «Hvis det skjer en nasjonal tragedie, vil De være den som etterfølger meg».
Alain Peyrefitte syntes å se en skaprojalist i republikkens president. Og han mente at det var «smertefullt» for de Gaulle å måtte innse at hans dypeste drøm om den ««umulige» Prinsen», var og ble uoppnåelig.
Tilbaketrekking fra det politiske livet
Charles de Gaulle stilte til gjenvalg i 1967, og skuffet bestemte Henri d'Orléans seg for å legge politikken på hylla og legge ned Bulletin, som inntil da var blitt sendt gratis til flere tusen journalister, politikere og bedriftsledere. I stedet valgte han å fokusere på restaurering og forvaltning av familiens slott og geriatrisenteret i Chantilly.
Pensjon (1968–1999)
I 1975 opprettet Henri Saint-Louis-stiftelsen for å ta vare på det som var igjen av den en gang så enorme formuen til Huset Orléans. Han var også forvalter av Condé-stiftelsen, geriatrisenteret i Chantilly sammen med Monique Friesz, hans sekretær og kvinnelige følgesvenn livet ut. De traff hverandre i 1974 på en lunsj i regi av Condé-stiftelsen i Chantilly, i nærvær av hans datter Chantal og hennes mann Arsen Gedik baron de Sambucy de Sorgue.
Våren 1968 skylte en protestbevegelse over Frankrike. Den traff rojalistene hardt. Som følge av de nye tankene, bestemte blant andre Bertrand Renouvin seg for å bryte med Maurras og dannet en utbrytergruppe, Nouvelle Action Française. Henri fulgte bevegelsen fra avstand, og det var ikke før Renouvin stilte som kandidat for partiet i presidentvalget i 1974, at de tok kontakt. Å stille en presidentkandidat var et stort steg, spesielt med tanke på at ingen rojalist hadde gjort dette før, og de ønsket derfor pretendentens godkjennelse av kandidaturet. Som svar understreket Henri at han kun var rojalistenes åndelige leder, og at disse selv var frie i, og ansvarlige for, sine egne (politiske) valg. Han godtok derfor Renouvins og NAFs kandidatur på den betingelse at de ikke skulle føre en kampanje som rojalister, men som NAF. Flere av partiets medlemmer var skuffet og frustrerte over svaret, og Renouvin fikk ikke mer enn 0,17 % (43 722) av stemmene i første valgomgang. Men utover på 1970-tallet utviklet forholdet deres seg til et nært samarbeid, og NAF (som ble NAR i 1978) ble Henris politiske rådgivere.
1980-årene ble preget av konflikter innad i familien. Henri fratok sine sønner Thibaut og Michel retten til tronen fordi den ene hadde giftet seg med en ikke-adelig og den andre med en adelig hvis far hadde blitt kompromittert under Vichy-regimet. Henris yngste sønn, Thibaut, var kjent som en rebell og hadde deltatt aktivt i protestaksjonene våren 1968. Han ble involvert i en sak angående et væpnet kunsttyveri i 1981, og ble dømt til 1 års fengsel, men selve saken ble aldri fullstendig oppklart. Han døde i Bamingui i 1983, av ukjente årsaker. Henri nektet å la Thibaut bli gravlagt i familiens gravkapell i Dreux, som han hadde nektet Thibaut å gravlegge sønnen samme sted i 1979. Året etter erklærte Henri sin eldste sønn Henri d'Orléans arveløs, fordi han hadde skilt seg fra sin første kone og giftet seg på nytt, utenfor den katolske kirke. Han ga han også den mindre verdige tittelen «greve av Mortain» i stedet for «greve av Clermont». Selv ble han og Isabelle separert i 1986.
Mellom 1986 og 1988 uttalte Henri seg flere ganger til fordel for den sosialistiske presidenten Mitterrand. Dette var ikke av politiske årsaker, men fordi Mitterrand var en gammel bekjent av d'Orléans (som ung student hadde Mitterrand tatt turen til herskapshuset d'Anjou, i utkanten av Brussel, Orléans' familiebolig i eksil i 1930-årene). Mitterrand på sin side var ikke like begeistret for familien d'Orléans, og skal ha spurt Bertrand Renouvin om å forklare: «[...] hvorfor denne store familien, som jeg husker som så forent og så populær i 1950, da de kom tilbake fra eksil, er i en så begredelig tilstand.»
Henri d'Orléans var takknemlig for det hensyn republikkens president hadde utvist under de rojalistiske seremoniene i anledning 1000-årsjubileet for Huset Capet i september 1987. Med full mediedekning foran tusenvis av lojale tilhengere ga Henri barnebarna Jean og Eudes henholdsvis titlene «hertug av Vendôme» og «hertug av Angoulême», under en stor og høytidelig seremoni på Amboise slott. Der presenterte Henri også barnebarnet Jean d'Orléans som sin åndelige etterfølger som overhode av huset av Orléans. Mange av Henris tilhengere (blant annet Stéphane Bern) hadde håpet på at seremonien skulle bringe far og sønn sammen igjen, men ble skuffet da han presenterte Jean som etterfølger. Først i 1991 ombestemte han seg og ga sin sønn tilbake hans tidligere titler, gjeninnsatte han som arving og ga hans nye kone, Micaela Cousiño Quinones de Leon, tittelen «prinsesse av Joinville.»
Henri var invitert av Mitterrand til å stå sammen med han på ærestribunen ved markeringen av den franske revolusjonens 200-årsjubileum i 1989, som representant for kongehuset. Henri avslo tilbudet. Ikke fordi han var i mot å feire den franske nasjonaldagen 14. juli eller republikken, men fordi han mente de burde feire Fête de la Fédération, 14. juli 1790 og ikke Bastillens fall i 1789.
I 1992 feiret Henri og Isabelle offentlig, noe forsinket, sitt diamantbryllup på Chapelle Royale de Dreux i Dreux, til tross for at de hadde vært separert siden 1986.
5. juli 1998 feiret Henri d'Orléans sin 90-årsdag på slottet i Amboise, omgitt av kjendiser (som Albert av Monaco, som representerte sin far fyrst Rainier III av Monaco) og familie, til tross for stridighetene som hadde preget familien og lekket ut i fransk og internasjonal presse. Dette skulle bli hans siste familiefest, for han kom aldri på bryllupsfesten til barnebarnet Eudes d'Orléans og Marie-Liesse de Rohan-Chabot 19. juni 1999. Han døde samme dato hjemme hos Monique Friesz i Cherisy i Eure-et-Loir. En samling av Europas fyrstehus var til stede eller representert ved begravelsen 21. juni i Chapelle Royale de Dreux i Dreux, hvor han ble sted til hvile i den midtre krypten ved siden av sønnen François. Bertrand Renouvin minnes begravelsen som eksepsjonelt kald: «Om du hadde kommet i Greven av Paris' begravelse, ville du ikke ha sett oss [rojalistene] gråte. Jeg har aldri sett en så iskald begravelse, kanskje med unntak av én eller to personer. Jeg følte ingenting fordi hele fortiden kom tilbake til meg den dagen, alle fortidens vansker, kamper, skuffelser …»
Arveoppgjøret (1999–2008)
Da Henri overtok tittelen som tronpretendent ved sin fars død i 1940, arvet han også en formue estimert til 400 millioner franc i slott, kunstgjenstander, smykker og verdipapirer. Store deler av formuen bestod av slottene Amboise, Bourbon-l'Archambault og Dreux, flere gods, kapell og et skogareal på rundt 300 hektar på grensen mellom Frankrike og Belgia (arvet av Hertugen av Aumale) i Thiérache.
For å unngå at arven skulle bli solgt stykkevis og delt, hadde Henri allerede i 1975 opprettet Saint-Louis-stiftelsen med sine søsken. Den delen av Orléans-familiens formue som ble donert var Slottet i Amboise, Slottet i Bourbon-l'Archambault, Slottet i Dreux og Chapelle royale de Dreux, Notre Dame de la Compassion i Paris, en kunstsamling og familiearkivene deponert ved Nasjonalarkivet. Henri brukte en god del av sin tid og penger på politikk, og dette ble, sammen med den etter hvert store familien, svært kostbart. At slottene og kunstsamlingene var bundet opp i en stiftelse, hjalp lite. Det som var igjen av møbler og kunstsamlinger, ble solgt eller auksjonert:
Et antall objekter solgt på auksjon, «Palass Orléans» i Palermo og slottet han ble født på i Nouvion-en-Thiérache solgte han for tilsammen 60 millioner franc. I 1983 solgte han «Cœur-Volant» herskapshuset i Louveciennes for 10 millioner og i 1988 gikk «La Quinta do Anjinho» i Portugal for samme pris. I 1986 ble et portrett av arveprinsen hertugen av Orléans (Henri og Isabelles felles oldefar), malt av Ingres, solgt for 15 millioner franc. Den estimerte verdien var på 50 millioner.
Et safir- og diamantsett bestående av et diadem, et smykke, et par øredobber, to små og en stor brosje som skal ha tilhørt Marie-Antoinette, skulle Henri selge i Sveits, men ble stoppet i tollen. Bare hans gode vennskap med president Mitterrand gjorde at han slapp straff, men ble pålagt å selge settet til den franske staten (Louvre) til en veldig fordelaktig pris. Til slutt solgte han ved Sotheby's i Monaco i 1996, et antall møbler og malerier, inkludert en krystallkaraffel med servise som stammet fra hertug av Aumales portugisiske residens, som alene gikk for mer enn 15 millioner franc.
Krzeszowice
Krzeszowice er en by i Lillepolske voivodskap. Byen ligger sør i Polen, ca 16 km vest for Kraków. Selve byen har 10 007 innbyggere, mens det i kommunen bor 30 000.
Henri d’Orléans (1908–1999)
Arveoppgjøret (1999–2008)
Henri hadde gjennom årene en rekke konflikter med flere av sine barn, blant annet på grunn av økonomi. Barna Michel, Diane, Isabelle Hélène og Jacques (innad i familien kalt «konspiratørene fra Amboise» etter protestantenes komplott mot Frans II i 1560), motsatte seg sin fars forvaltning av formuen i 1993, og både i 1999 og videre utover 2000-tallet prøvde de å få forhandlet tilbake sin andel av arven som var donert av faren til Saint-Louis-stiftelse.
I 2000 var det ved oppgjøret etter Henri «kun» igjen 40 millioner franc. De 250 millionene som var estimert til å komme fra hans salg av arvegods, så ut til å ha forsvunnet. Ingen vet med sikkerhet hvor formuen tok veien, og hvorfor han solgte unna store deler av familiearven. Jacques ga etter farens død i 1999 ut boka Les Ténébreuses affaires du comte de Paris (Greven av Paris' mørke affærer), hvor han blant annet kritiserte farens formueforvaltning. Jacques så sin fars handlinger som et uttrykk for den skuffelsen han følte ved tre anledninger å forbli den evige pretendent: i 1934, i 1942 og for siste gang i 1965. Noe som førte han inn i en selvdestruktiv spiral, som han også ville gjøre til deres skjebne. Andre så det som et ønske om å være den siste Capet ved å selge det som knyttet familien til historien. Han skal blant annet ha sagt at: «Jeg etterlater dere intet annet enn hat og tårer å gråte.»
Barna fikk endelig medhold i sin sak mot stiftelsen, og de siste stykkene av den enorme formuen ble solgt i 2008 og i 2014: Et salg av noen møbler ble organisert av auksjonshuset Christie's i 2008 og et antall maleri og tegninger i 2014.
Etterkommere
Henri d’Orléans var Jean d’Orléans' eneste sønn. Jean var orléanistenes tronpretendent under kongenavnet «Jean III» og var gift med tremenningen sin, «prinsesse» Isabelle d'Orléans. Henri d’Orléans giftet seg med «prinsesse» Isabelle d'Orléans-Bragance i Palermo i 1931 og fikk 11 barn, senere 40 barnebarn, og paret har per 2018 111 oldebarn.
Utmerkelser
I egenskap av å være overhode for det franske kongehuset og orléanistenes tronpretendent, regner tilhengerne hans han som stormester av alle de tradisjonelle dynastiske ordener.
The Essential Ann-Margret
The Essential Ann-Margret er det 4. samlealbumet til Ann-Margret som ble gitt ut i 2016.
Mancha Real
Mancha Real er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Jaén. Kommunen har 11,315 innbyggere (2021).
The Essential Ann-Margret
Sporliste
Disk 1:
Disk 2:
Ultrasonisk flow
Ultrasonisk flow er en metode for å måle hastigheten til en væske eller en gass gjennom et rør eller slange, ved hjelp av akustiske sensorer. Metoden har fordeler av at vedlikeholdet blir billig, fordi det ikke finnes bevegelige deler.
Målingen kan skje etter to prinsipper:
Gangtidsprinsippet baserer seg på det faktum at en lydpuls forplanter seg raskere medstrøms enn motstrøms. Forskjellen mellom tiden pulsen trenger med og mot prosesstrømmen benyttes til å bestemme strømningshastigheten. Derav navnet gangtidsprinsippet.
Lydhastigheten i gassen kan også benyttes til å beregne densiteten.
Dopplermåleren baserer seg på frekvensendringen som oppstår når en lydpuls blir reflektert fra en partikkel som er i bevegelse fra eller mot lydkilden. Dette måleprinsippet er best på væsker med forurensning i form av partikler, oppløst gass etc. Ettersom lydrefleksjonen kan komme fra partikler som befinner seg vilkårlig over rørtverrsnittet kan nøyaktigheten være meget avhengig av strømningsprofiler og væskens beskaffenhet.
Dronning Christina i Palazzo Corsini
Dronning Christina i Palazzo Corsini er et maleri fra 1908 av den danske kunstneren Kristian Zahrtmann.
Motiv
Bildet viser den abdiserte dronning Christina av Sverige i Palazzo Corsini i Rom. Modellen er en ung pike som Zahrtmann brukte som forlegg til flere andre historiske figurer. Scenen forestiller Christina i en situasjon hvor løfter kjolen for å varme bakdelen ved kaminen. Hun damper på en krittpipe og inngår i et tradisjonelt maskulint fellesskap med intellektuelle og åndelig engasjerte, symbolisert ved den oppslåtte boken og statuen som en av gjestene holder.
Da dronningen i 1654 frasa seg den svenske tronen, konverterte hun til katolisismen, reiste til Rom og slo seg ned i Palazzo Corsini. Her levde hun og holdt hoff og samlet en rekke av datidens store navn inntil sin død i 1689.
Proveniens
Bildet ble først vist på Den Frie Udstilling i København i 1908. I 1996 ble det gitt som gave til Statens Museum for Kunst i København.
Sjumen
Sjumen (bulgarsk: Шумен) er per 2011 den tiende største byen i Bulgaria, og hovedstaden i Sjumen oblast.
Byen ligger 80 km vest for Varna, i innlandet av den nordøstlige delen av landet.
The Best of Chris Rea
The Best of Chris Rea er et samlealbum av Chris Rea, utgitt i 1994.
Crossing the Desert
Crossing the Desert er debutalbumet til det britisk/franske instrumentale rockebandet Iris. Albumet ble utgitt i april 1996.
The Best of Chris Rea
Sporliste
Alle sanger av Chris Rea, unntatt «If You Were Me» som er av Chris Rea og Elton John.
Crossing the Desert
Musikken på albumet er relativt melodiøs med elektrisk gitar som hovedinstrument, supplert med bass, trommer og noe keyboards. Albumet ble innspilt i Marillions studio The Racket Club.
Sporliste
Alle låtene er komponert av Sylvain Gouvernaire, med unntak av * komponert av Sylvain Gouvernaire og Ian Mosley.
Tessa Cieplucha
Tessa Cieplucha (født 24. september 1998) er en canadisk svømmer.
I 2021 representerte hun landet sitt på 400 meter individuell medley der hun ble utslått i forsøksheatet på 14. plass med tiden 4.44,54.
Arnaldo Coelho
Arnaldo David Cézar Coelho (født 15. januar 1943) er en tidligere fotballdommer fra Brasil. Han ble den første brasilianer (og ikke-europeer) til å dømme en finale i verdensmesterskapet i fotball da han dømte finalekampen mellom og  i Spania i 1982.
Coelhos karriere som fotballdommer begynte som dommer i strand-fotball. Han ble profesjonell dommer i 1965, og det blir sagt at han skrøt av å være «verdens best betalte fotballdommer». I 1968 ble han oppnevnt som FIFA-dommer og dømte i blant annet to VM-turneringer.
Norgesmesterskapet i alpint 1959
Norgesmesterskapet i alpint 1959 var det norske mesterskapet i alpin skiidrett. Mesterskapet ble arrangert i Narvik fra 2. til 5. april.
Utfor
Dato: 4. april
Storslalåm
Dato: 2. april
Sted: Narvik
Slalåm
Dato: 5. april
Sted: Narvik
Utfor
Sted: Narvik
Leeds Road
Leeds Road var hjemmebanen til den engelske fotballklubben Huddersfield Town fra 1908 til 1994. Det var på denne banen Huddersfield spilte da de som første engelske klubb vant serien tre år på rad fra 1923 til 1926. I 1994 flyttet Huddersfield til den splitter nye Alfred McAlpine Stadium (senere omdøpt til Galpharm Stadium).
Marmolejo
Marmolejo er en by og kommune i det sørøstlige Spania, i provinsen Jaén. Kommunen har 6,726 innbyggere (2021).
Vífilfell
Vífilfell er et islandsk bryggeri, etablert i 1942.
Vífilfell produserer en rekke ulike drikkevarer, som øl, brus, vann og juice. Bryggeriet tapper produkter for The Coca-Cola Company på Island.
Øl
Vífilfell brygger en rekke ølmerker. Selskapet har ølproduksjon i Akureyri. Av egne merker kan nevnes:
Diane James
Diane Martine James (født 20. november 1959) er en britisk politiker og siden 2016 leder av United Kingdom Independence Party (UKIP). Hun har vært medlem av Europaparlamentet siden 1. juli 2014.
Hun studerte forretninger og turisme med språk ved Thames Valley University.
Erling Jevne
Erling Jevne (født 24. mars 1966 i Øyer) er en norsk tidligere langrennsløper. Han konkurrerte fra 1987 til 2005. Han var ekspert i klassisk teknikk, og hadde i mange år sikker plass på Norges stafettlag i verdenscup og internasjonale mesterskap. Han representerte Øyer-Tretten IF.
Meritter
Begge de to individuelle sølvmedaljene vant han etter å kun ha blitt slått av finske Mika Myllylä som senere ble tatt i doping.
Jevne vant også Birkebeinerrennet syv år på rad fra 1995 til 2001.
Årefjordskipet
Årefjordskipet er restene etter et skip fra middelalderen som ble funnet ved grøfting på gården Gunnarsby ved Årefjorden i Rygge i 1960. Det ble dels undersøkt fram til 1970, deriblant av Arne Emil Christensen. Det var blitt delt i to under grøftingsarbeidet der det ligger 200 m fra sjøen. Fartøyet har ikke blitt utgravet, og det er lite som er kjent om skipet, deriblant størrelsen. En C14-datering tatt fra drevet mellom bordgangene har vist at skipet trolig ble bygd i perioden 1120-1320.
De arkeologiske undersøkelsene var meget begrenset; løse fragmenter og tre bordganger har blitt funnet og dokumentert i grøfta, siden 1991 er funnstedet ansett for å være fredet av Østfold fylkeskommune. Bordgangene har vært klinket med jern mens et spantfragment var festet med trenagler. Årefjordskipet er ikke undersøkt eller utgravet siden 1970 fram til nå (mai 2011).
Danmark under Vinter-OL 1964
Danmark under Vinter-OL 1964. To mannlige sportsutøvere fra Danmark deltok i hurtigløp på skøyter og langrenn under Vinter-OL 1964 i Innsbruck i Østerrike. Danmark, som deltok for fjerde gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en niendeplass på 10 000 meter skøyter.
TVXQ
TVXQ er en sørkoreansk guttegruppe dannet av SM Entertainment i 2003. I Sør-Korea er bandet også kjent som Dong Bang Shin Ki (동방신기, 東方神起; DBSK). I 2005 debuterte gruppen også i Japan under navnet Tohoshinki. Etter debuten har TVXQ blitt en av de mest populære gruppene i Øst-Asia, med stor popularitet i land som Kina, Singapore, Malaysia, Thailand, Japan og ikke minst Sør-Korea.
I 2008, med utgivelsen av deres 16. japanske singel «Purple Line», ble TVXQ den femte ikke-japanske, asiatiske artisten og den første, mannlige, utenlandske gruppen til å ha en nummer 1-singel på listen. Med deres 23. singel, «Dōshite Kimi o Suki ni Natte Shimattandarō?», satte TVXQ en ny rekord ved å bli den første ikke-japanske, asiatiske artisten/gruppen som hadde tre singler på toppen av listen. I 2009, ved utgivelsen av deres 25. singel, «Bolero/Kiss the Baby Sky/Wasurenaide», slo de sin egen rekord og ble den første ikke-japanske, asiatiske artisten/gruppen til å ha fem nummer 1-singler.
Storbritannia
Storbritannia, offisielt Det forente kongeriket Storbritannia og Nord-Irland, er et europeisk land og en stat i Vest-Europa. Det forente kongedømmet, som er kortformen for det korrekte navnet, er et konstitusjonelt monarki som omfatter de fire riksdelene England, Wales, Skottland og Nord-Irland. Kongedømmet utgjør mesteparten av øygruppen De britiske øyer og omfatter blant annet øya Storbritannia og området Nord-Irland på øya Irland.
Naturgeografi
England består for det meste av lavland, med noe mer fjellterreng i nordvest (Cumbriafjellene i Lake District) og nord (Penninene), og kalksteinsåser i Peak District. Man finner også flere områder med lave kalksteinsåser, som Purbeck, Cotswolds, Lincolnshire med flere. Det finnes ingen topper over 1,000 meter i England. De viktigste elvene er Themsen og Severn, og man regner gjerne også med fjorden Humber i denne gruppen. Det største byområdet er Stor-London, som også er hovedstad. Gjennom Kanaltunnelen er det landforbindelse til Frankrike.
Skottland har en variert geografi, med lavland i sør og øst og høyland i nord og vest. Det høyeste fjellet i Storbritannia ligger i det skotske høylandet; Ben Nevis rager 1344 moh. Det er mange lange og dype fjorder og innsjøer. Over 800 øyer tilhører Skottland, deriblant Hebridene, Orknøyene og Shetland. Største by er Glasgow, mens hovedstaden er Edinburgh.
Wales består for det meste av fjellterreng. Den høyeste toppen er Snowdon, på 1085 moh. Nord for fastlandet ligger øya Anglesey. Hovedstaden Cardiff er største by, og ligger i den sørlige delen av Wales.
Nord-Irland består for det meste av åslandskap. De største byene er hovedstaden Belfast og Derry (Londonderry). Storbritannias største innsjø, Lough Neagh, ligger i Nord-Irland og har et overflateareal på 388 km².
Det er anslått at det er i underkant av 1,100 små øyer eller holmer som tilhører Storbritannia. Noen av disse er kunstige crannogs, som ble anlagt for å gjøre det lettere å forsvare hjemmet i urolige tider.
Demografi
Graden av analfabetisme er på i underkant av 1 %, hvilket tilskrives innføringen av allmenn grunnskole i 1870 og allmenn ungdomsskole i 1900. I Skottland ble allmenn grunnskole innført i 1696. Skolegang er obligatorisk fra fem til seksten års alder.
De britiske øyer har gjennom historien blitt utsatt for flere invasjoner og migrasjonsbølger, spesielt fra Skandinavia og det europeiske kontinentet. Før romerne kom var øyene bosatt av keltere, samt at det fantes rester av pre-keltiske folk av ukjent opphav. Den romerske okkupasjonen varte i flere århundrer, og deretter tok angelsaksere og vikinger over som dominerende grupper. I 1066 kom normannerne. I nyere tid har mange innvandrere kommet til øyene, spesielt fra de tidligere britiske kolonier, men også fra de fleste andre land. Dagens briter kan sies å utgjøre en blanding av pre-keltisk, keltisk, romersk, angelsaksisk, norrønt, normannisk og skandinavisk opphav, med et betydelig innslag av ikke-europeiske folkeslag.
Språk
Det finnes også flere keltiske språk som er hjemmehørende på øyene: walisisk, kornisk, irsk og skotsk gælisk.
Andre hjemmehørende språk er skotsk, som er nært beslektet med engelsk, romani og britisk tegnspråk (nordirsk tegnspråk regnes også ofte som et eget språk). I Cumbria holdt keltiske innflytelser seg lenge i dialekten, spesielt i form av et unikt tallsystem som ble brukt for å telle sauer.
De største innvandrerspråkene er gujarati, hindi, punjabi, urdu, bengali og kantonesisk.
Religion
Den største religionen i Storbritannia er kristendommen. Den ble innført av romerne, døde så mer eller mindre ut da den romerske overklassen forlot landet, og ble gjeninnført av Augustin av Canterbury og hans misjonærer fra 597 og utover.
Den anglikanske kirke er det største kirkesamfunnet. Den sporer sitt opphav til Augustins misjon, men oppstod i dagens form ved reformasjonen i 1534. Hver av de fire nasjonene har sitt eget kirkelige hierarki.
Den engelske kirke er en statskirke med den britiske monarken som overhode og erkebiskopen av Canterbury som øverste åndelige overhode.
Den skotske kirke er ikke en statskirke, da den er presbyteriansk og avviser statskirkeordninger. Den britiske monarken er i kraft av sitt embete medlem av kirken. Hun eller han har ingen spesiell maktposisjon, men må avlegge en ed om å «forsvare kirkens sikkerhet».
Kirken i Wales ble utskilt fra Den engelske kirke i 1920-årene. Erkebiskop Rowan Williams av Canterbury tilhører Kirken i Wales.
I Nord-Irland er Den irske kirke det nest største protestantiske kirkesamfunnet. Den er felles for republikken Irland og Nord-Irland. De presbyterianske kirkesamfunn er større.
Det nest største kirkesamfunnet er den katolske kirke, som også har sine røtter i Augustins misjon. Ved reformasjonen ble det lagt store begrensninger på katolsk trosutøvelse, og disse ble stadig mer restriktive slik at det under Elizabeth I ble helt forbundet med dødsstraff for høyforræderi dersom en katolsk prest virket i England. I 1850 ble forbudet opphevet, og kirken opprettet separate hierarkier i de fire nasjonene (Nord-Irland og Irland er under samme hierarki).
Utover dette finnes en rekke andre protestantiske og ortodokse kirkesamfunn av varierende størrelse.
I andre del av det 20. århundre var det omfattende innvandring fra samveldenasjoner, og dette første til at en rekke andre religioner ble introdusert. De største er islam, hinduisme, sikhisme og buddhisme; en rekke andre er også representert i landet.
Historie
Tradisjonelt har historikere og arkeologer antatt at Storbritannias tidlige historie var preget av invasjoner og fortrengninger av tidligere befolkningsgrupper, men dette synet er nå mer omdiskutert. For eksempel møtte den romerske invasjonen i det første århundret f.Kr. utpreget keltisk samfunn og kultur, men det er uklart om dette skyldes tidligere erobring eller fredelig kulturpåvirkning. I det 5. århundre ble De britiske øyer invadert av germanske stammer, først og fremst anglere og saksere fra dagens Nord-Tyskland, men også jyder fra dagens Danmark. Disse germanske stammene la grunnlaget for den engelske nasjonen, og bragte med seg sitt gammelsaksiske språk som utviklet seg til dagens engelsk. I 1066 ble angelsakserne erstattet av de skandinaviske normannerne fra det franske landskapet Normandie som den herskende klassen, etter Vilhelm Erobrerens erobring av England. Normannerne snakket fransk, slik at fransk for en lengre periode i middelalderen ble overklassespråket. Etter hvert smeltet angelsaksere, jyder og normannere sammen til ett folk, slik også språket smeltet sammen. Det engelske språk har i dag mange innslag av fransk (spesielt innenfor det engelske kjøkken), men der de folkelige germanske språk dominerer.
På 1800-tallet var Storbritannia den dominerende handels- og sjømakten i verden med et imperium som strakte seg over en tredjedel av kloden. Blant annet var India, Canada, Australia og større deler av Øst-Afrika og Sør-Afrika underlagt den britiske kronen. Imperiet ble avviklet etter 2. verdenskrig, der det britiske India fikk selvstendighet i 1947 som flere nye stater, mens de afrikanske koloniene fikk selvstendighet i løpet av 1950- og 60-tallet. Men fremdeles er den britiske monarken formelt statsoverhode i mange tidligere kolonier.
Storbritannia var medlem av EU mellom 1. januar 1973 og 31. januar 2020. I folkeavstemningen i 2016 ble det flertall for at landet skulle melde seg ut av EU, og i 2017 ble prosessen med utmeldelsen formelt satt i gang. Traktaten om Den europeiske union gir en frist på to år for forhandlinger dersom et land melder seg ut av unionen. Storbritannias utmeldelse av EU kalles brexit.
Politikk og administrasjon
Storbritannia er et enhetlig monarki med parlamentarisk styringssett. Landet har ingen skreven konstitusjon, men bygger på tradisjon og landets lovverk. Det formelle statsoverhodet er den britiske monarken. I realiteten er monarken i hovedsak kun en seremoniell institusjon. Monarken fungerer som et symbol på statsmakten, og «utøver» sin makt gjennom parlamentet (Crown-in-Parliament), som er statens suverene makt, med både lovgivende, utøvende og dømmende makt.
Storbritannia har vært regjert av tyske fyrsteslekter siden 1714. Da arvet Hannovers kurfyrste Georg Ludwig tronen. Med dronning Victoria døde huset Hannover ut, og tronen gikk til hennes manns slekt, den albertinske linjen av det saksiske Wettin-dynastiet, Sachsen-Coburg-Gotha. Kongehuset i landet har siden 1917 (som følge av første verdenskrig) brukt navnet Windsor uavhengig av hvilket hus som sitter på tronen. Etter dronning Elisabeth IIs død i 2022 passerte kronen til huset Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, som tidligere regjerte Hellas, prins Philips fødeland. Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg regjerer også i Danmark og Norge.
Administrativ inndeling
Rikets fire ulike nasjoner, ofte kalt home nations, har noe forskjellige ordninger for lokalstyre:
Historisk var alle de fire nasjonene delt inn i grevskaper. Disse brukes fortsatt som geografiske områder, men det er kun i England at de også er administrative enheter, og heller ikke der er de den eneste enheten som brukes.
Fordi England har en svært høy befolkningstetthet, har nasjonen blitt delt inn i ni regioner, som et nivå mellom stat og grevskap. Under disse ligger så grevskapene og enhetlige myndigheter. Grevskapene er i sin tur delt inn i distrikter (de enhetlige myndighetene er også distrikter, men er uavhengige av grevskapene).
Som i andre engelsktalende land bruker man to forskjellige typer bystatus, city og town . En town inngår som del av et distrikt, mens en city utgjør en egen administrativ enhet. Det er pr. 2006 66 steder i Storbritannia med status som city, derav femti i England, seks i Skottland, fem i Wales og 5 i Nord-Irland. Denne statusen gis i kongelig charter.
Britisk oversjøisk territorium
Et britisk oversjøisk territorium (engelsk: British overseas territory; tidligere kjent som koloni, kronkoloni eller avhengige område) er et territorium som er underlagt britisk overhøyhet uten å være en del av Det forente kongeriket Storbritannia og Nord-Irland. Britiske oversjøiske territorier må holdes adskilt fra kronbesittelser, som har et annet konstitusjonelt forhold til Storbritannia, og protektorater, som formelt ikke var underlagt britisk overhøyhet. De må heller ikke forveksles med samvelderiker, som er suverene stater med den britiske monarken som statssjef.
Tidligere ble kronkolonier administrert direkte fra tjenestemenn utpekt av den britiske regjeringen. I dag er imidlertid de fleste britiske oversjøiske territorier mer eller mindre selvstyrte, kun avhengig av Storbritannia med hensyn til forsvar, utenrikssaker og handel.
Oversjøiske territorier har aldri vært ansett som del av Storbritannia og har aldri hatt representasjon i det britiske parlamentet, med den begrunnelse at de er separate jurisdiksjoner. Kong Charles III er statssjef i de oversjøiske territoriene som konge av Storbritannia, ikke som konge av hvert territorium. Dette til forskjell fra samvelderikene, som Canada eller Australia, der kongen har en uttrykkelig rolle i hvert kongerike som «konge av Canada» eller «konge av Australia».
Kongen utnevner en guvernør for hvert territorium som handler på monarkens vegne og er ansvarlig for territoriets interne sikkerhet, samt opptrer som en delegat mellom territoriet og den britiske regjeringen. Han har myndighet til å oppløse territoriets lovgivende forsamling og må sanksjonere alle nye lover. Guvernøren er vanligvis fra Storbritannia.
Forsvars- og utenrikspolitikk
Storbritannias forsvar kalles offisielt Armed Forces of the Crown, men er også kjent som British Armed Forces eller His Majesty's Armed Forces. Den britiske monarken er øverstkommanderende, mens Ministry of Defence har det politiske og administrative ansvar gjennom Defence Council of the United Kingdom.
Forsvarets hovedoppgaver er å beskytte riket og dets oversjøiske territorier, å fremme rikets sikkerhet og å støtte internasjonale fredsbevarende operasjoner. Storbritannia er en aktiv deltager i NATO og andre koalisjoner. Det britiske forsvaret regnes for å være et av de sterkeste i verden.
Per 2005 hadde British Army 102 440 soldater, Royal Air Force 49 210 og Royal Navy 36 320. Sistnevnte våpengren kontrollerer Storbritannias strategiske atomvåpen, som består av fire Trident-ubåter som fører atomraketter. Marineinfanteriet Royal Marines er også underlagt Royal Navy. Det totale antall soldater er omkring 190 000. Styrkene er per 2006 utplassert i over åtti land, de fleste av dem samveldenasjoner. 9 % av de regulære mannskapene er kvinner, og i reserven finner man noe høyere kvinneandel. Storbritannia har ikke hatt verneplikt siden avskaffelsen av National Service i 1960.
Det finnes flere spesialstyrker, hvorav Special Air Service under British Army og Special Boat Service under Royal Navy er de mest kjente. De britiske spesialstyrkene regnes for å være blant de fremste i verden.
Royal Navy er den nest største marine i verden etter tonnasje. Tradisjonelt er det marinen som har vært den viktigste garantist for Storbritannias sikkerhet.
Storbritannia er også ett av de fem land i verden med et omfattende atomarsenal. De bruker missilsystemet Trident II fra ubåter av Vanguard-klassen.
Den siste krigen hvor britiske styrker møtte fienden alene var Falklandskrigen i 1982. I alle senere konflikter har Storbritannia inngått i koalisjoner.
Rettsvesen
Storbritannia har tre separate sett lovgivninger: Engelsk lov i England og Wales, nordirsk lov og skotsk lov. De to førstnevnte er basert på angloamerikansk rett (common law), mens Skottland har et system som er en hybrid mellom angloamerikansk rett og et system basert på romerretten. Årsaken til dette er at Act of Union 1707 garanterte fortsettelsen av egen lovgivning for Skottland, mens Nord-Irland fikk en separat ordning da provinsen ble opprettet.
House of Lords er høyeste domstol for alle straffe- og privatrettslige saker i England, Wales og Nord-Irland, og for privatrettslige saker i Skottland. I 2009 ble dette endret ved opprettelsen av en ny Høyesterett.
Yuan T. Lee
Yuan Tseh Lee (født 19. november 1936) er en taiwanesisk-amerikansk kjemiker.
Storbritannia
Rettsvesen
I England og Wales er høyeste regulære rettsinstans Supreme Court of Judicature of England and Wales, som er inndelt i Court of Justice, High Court of Justice (for privatrettslige saker) og Crown Court (for strafferettslige saker). På lavere nivå har man grevskapsdomstoler. I Skottland er de høyeste instansene Court of Sessions for privatrettslige saker og High Court of Justiciary. På lavere nivå finner man sheriffdomstoler.
Yuan T. Lee
Sammen med Dudley Herschbach og John Polanyi, mottok Lee Nobelprisen i kjemi i 1986 for arbeidet med dynamikken hos kjemiske elementærprosesser. De tre detaljstuderte det dynamiske forløpet i ulike kjemiske reaksjoner og har dermed økt kunnskapen om hvordan slike kjemiske reaksjoner skjer.
Rakkestadelva
Rakkestadelva er ei elv i Rakkestad kommune. Den starter i Kolbjørnsviksjøen på grensa til Marker kommune, og går gjennom Skjølja før den krysser rv 124 og renner gjennom sentrum av Rakkestad. Her er det anlagt fiskeplasser for rullestolbrukere. Mulige fisker man kan få i Rakkestadelva er abbor, brasme, flire, gjedde, hork, laue, mort, niøye, stam, sørv, ørret og ål.
Storbritannia
Rettsvesen
Privy Councils juridiske komité er høyeste appellrett for flere uavhengige samveldeland, Storbritannias oversjøiske territorier og kronkoloniene.
Nasjonale symboler
Unionsflagget, mest kjent som Union Jack, er Storbritannias flagg. Det kombinerer Englands flagg, Skottlands flagg og St. Patricks flagg, som symboliserer Nord-Irland.
Rakkestadelva
Sideelver til Rakkestadelva er Tjerua, Skiselva og Dørja.
Storbritannia
Nasjonale symboler
Storbritannia har to varianter av både riksvåpenet og det kongelige våpen, ett til bruk i England, Wales og Nord-Irland og ett til bruk i Skotland. I våpenskjoldet til den engelske versjonen av riksvåpenet og det kongelige våpenet har Englands kongevåpen (i rødt tre gående gull leoparder) i første og fjerde felt som er de mest prominente feltene; i annet felt Skottlands kongevåpen (i gull en opprett rød løve innenfor en ramme av liljer og omvendte liljer); og i tredje felt Irlands kongevåpen (i blått en gull harpe). Skjoldholderne er en kronet leopard som symboliserer England og en enhjørning som symboliserer Skottland. Disse står på en stilisert gressbakke med roser, tistler og kløvere, nasjonalblomstene til henholdsvis England, Skottland og Irland. Vesentlige forskjeller i den skotske utgaven av Storbritannias kongevåpen er at det skotske kongevåpenet har fått de mer prominente første og fjerde feltene i våpenskjoldet; løven og enhjørningen har byttet plass slik at den skotske enhjørningen står i en mer prominent posisjon og begge er kronet; hjelmtegnet er en skotsk krone med den røde løven fra Skotlands kongevåpen; og gressbakken har kun tistler.
Rakkestadelva
Nedenfor Rakkestad sentrum faller elva gjennom et mindre fossestryk ved Mjørud, der Mjørud Vognfabrik (i dag Mjørud AS) ble etablert i 1905. Lengre ned ved samløpet med Dørja er det også et mindre stryk som utnyttes industrielt. Fra Skarpsno renner elva rolig videre til Buerfossen som er oppdemmet. Her ligger Buer kraftverk, som er et moderne småkraftverk. Området rundt Buerfossen og Buerbakkene er vurdert som et svært interessant kulturlandskap, med svært gode biologiske og landskapsmessige verdier.
Storbritannia
Nasjonale symboler
Hverken unionsflagget eller våpenet inneholder walisiske nasjonalsymboler.
Britannia er en gudinne, eller strengt tatt en personifikasjon av øya, som stammer fra den romerske okkupasjonen. Hun fremstilles som en ung kvinne med korintisk hjelm, en trefork, et gresk hoplitskjold (som i moderne tid er dekorert med Union Jack) og hvite gevanter.
Rakkestadelva
Elva renner ut i Glomma ved Brekke, hvor det også er en elvekraftstasjon, Brekke kraftverk.
Storbritannia
Nasjonale symboler
Storbritannia har formelt sett ingen nasjonalsang, men God Save the King er de facto nasjonalsang. En annen populær patriotisk sang er Rule, Britannia!, som tradisjonelt synges siste kveld av The BBC Proms.
Rakkestadelva
Fra Kolbjørnsviksjøen til Glomma er det 21,5 km, men total lengde på elva er 38,5 km.
Storbritannia
Nasjonale symboler
Et uformelt symbol for Storbritannia er en bulldog, i noen tilfeller med en bowlerhatt på hodet.
Næringsliv
Britisk økonomi er basert på kapitalisme etter angelsaksisk modell, fokusert på markedsliberalisering, lavt skattetrykk og regulering. Statlig kontroll over økonomien ligger hos Chancellor of the Exchequer. Storbritannia har den femte største økonomien i verden , den nest største i Europa etter Tyskland og den sjette største i henhold til kjøpekraftparitet.
De britiske øyer har gått fra å være selvforsynte til å være avhengig av utenlandshandel etter hvert som folketettheten har økt. Storbritannia var det første landet i verden som gikk inn i den industrielle revolusjonen og konsentrerte seg om tungindustri som de fleste sammenlignbare nasjoner på den tiden. Dette var industrier som skipsbygging, kullutvinning, stålproduksjon og tekstiler. Imperiet laget et eksportmarked for britiske produkter, noe som gjorde at britene dominerte internasjonal handel på 1800-tallet. Etter hvert som andre nasjoner ble industrialisert og overskuddet av arbeidskraft fra landbruket gikk ned, mistet Storbritannia forspranget sitt. Som en følge av dette gikk det nedover for industrien på 1900-tallet. Den britiske tjenesteytende sektoren hadde dog i samme periode en betydelig vekst, og utgjør nå omtrent 73 % av BNP.
Den tjenesteytende sektoren er dominert av finansnæringen, spesielt innen bank og forsikring. London er et av verdens ledende finanssentra, med London Stock Exchange, London International Financial Futures and Options Exchange og Lloyd's of Londons forsikringsbørs. De siste ti årene har et konkurrerende finanssenter vokst fram i havnestrøket i byen med HSBC, Citigroup og Barclays Bank som store aktører. Den skotske hovedstaden Edinburgh har også en utbygget finansnæring, den sjette største i Europa.
Turisme er viktig for den britiske økonomien. Med 37,7 millioner utenlandske besøkende i 2017 var Storbritannia det sjuende største turistmålet i verden.