cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marcus Aurelius
Tidlig styre, 161–162
Kort tid etter at han tok purpurkappen ble Marcus 11 år gamle datter Annia Lucilla forlovet til Lucius (til tross for at han formelt sett var hennes onkel). Ved seremoniene som markerte hendelsen ble det gitt provisjoner til støtte for fattige barn, tilsvarende som tidligere keiserlige opprettelser. Marcus og Lucius ble populære hos folket i Roma som var godt fornøyd med deres oppførsel av civiliter («mangel på prakt»). Keiserne godtok ytringsfrihet, bevist ved det faktum at komedieforfatteren Marullus kunne kritisere dem uten å bli straffet. Under en hvilken som helst annen tid under hvilken som helst annen keiser, ville han ha blitt henrettet. Men det var en fredelig tid, en med tilgivelse, og således kunne biografen slå fast, «Ingen savnet de mer lemfeldige måter til Pius.»
Marcus erstattet en rekke av imperiets fremste embetsmenn. Ab epistulis Sextus Caecilius Crescens Volusianus, med ansvaret for keiserlig brevskriving, ble erstattet med Titus Varius Clemens. Clemens var fra grenseprovinsen Pannonia og hadde tjenestegjort i krigen i Mauretania. I den siste tiden hadde han tjenestegjort som prokurator av fem provinser. Han var en mann velegnet for en tid med militære kriser. Lucius Volusius Maecianus, Marcus’ tidligere lærer, hadde vært praefectus augustalis (prefekturell guvernør) av provinsen Aegyptus da Marcus ble keiser. Maecianus ble kalt til Roma, gjort til senator og utnevnt til prefekt av skattekammeret, aerarium Saturni, og kort senere ble han forfremmet til konsul. Frontos svigersønn, Aufidius Victorinus, ble utnevnt til guvernør av Germania Superior.
Fronto kom tilbake til sitt romerske byhus om kvelden den 28. mars etter å ha forlatt sitt hjem i Cirta så snart nyheten hadde nådd ham om at hans elev var blitt den mektigste mann i Romerriket. Han sendte en beskjed til den keiserlige frimann Charilas med forespørsel om han kunne kontakte keiserne. Fronto kom senere til å forklare at ikke hadde våget å skrive direkte til keiserne. Læreren var mektig stolt av sine tidligere studenter. Reflektert i en tale han hadde skrevet da han ble konsul i 143 og hvor han lovpriste den unge Marcus, Fronto var meget glad: «Det var en framstående naturlig evne hos deg som nå er perfeksjonert til det utmerkede. Det var den gang en åker med voksende korn; det er nå en innhøsting avling. Hva jeg håpet den gang, det har jeg nå. Håpet har blitt virkelighet.» Fronto påkalte Marcus alene; ingen tenkte på å invitere Lucius.
Lucius var mindre høyaktet av sin lærer enn hans bror da hans interesser var på et lavere nivå. Lucius ba Fronto om å felled om i en diskusjon han hadde med sin venn Calpurnius om de relative prestasjonene til to skuespillere. Marcus fortalte Fronto om hva han leste — Coelius og en del av Cicero — og fortalte om sin familie. Hans døtre var i Roma, og deres grandtante Matidia; Marcus mente at kveldsluften på landet var for kald for ham. Han spurte Fronto om «særskilt veltalende bøker, noe av ditt eget, eller Cato, eller Cicero, eller Sallustius eller Gracchus — eller en eller annen poet, for jeg trenger avledning, særlig av denne typen, ved å lese noe som er oppløftende og adspre mine pressende bekymringer.»
Marcus’ tidlige styre fortsatte i beste gjenge. Han var i stand til hengi seg helt til filosofien og til bli omtykt. Imidlertid fant han snart ut at han hadde mange bekymringer. Det betydde slutten på felicitas temporum («de lykkelige tider») som myntutgivelsene i 161 så altfor raskt hadde proklamert. Våren 162 flommet elven Tiber over sine bredder og gjorde store ødeleggelser på Roma. Den druknet mange dyr og førte til sult i byen. Marcus og Lucius ga flommen og dens effekter deres fulle oppmerksomhet. . (Birley daterer oversvømmelsen til høsten161. Jf. Birley (1966): Marcus Aurelius, s. 120. Siden 15 e.Kr. hadde elven blitt andministert av et eget råd med en senator som leder og en fast stab. I 161 var curator alevi Tiberis et riparum et cloacarum urbis («Kurator av Tibers elveleie og bredder og byens kloakker») A. Platorius Nepos, sønn eller sønnesønn av byggmannen av Hadrians mur, og som hadde samme navn. Han var antagelig ikke spesielt uegnet og den som egentlig var inkompetent var antagelig hans forgjenger, M. Statius Priscus. Som en militærmann og konsul for 159 betraktet anagelig Priscus denne posisjonen som ikke mer enn «betalt fravær». I andre tider med utbredt sult er det hevdet at keiserne skaffet de sultne mat ved å trekke veksler på romerske kornlagre.
Frontos brev fortsatte gjennom Marcus’ tidlige styre. Fronto mente at på grunn av Marcus’ framtredende posisjoner og høytstående plikter, var hans lærdom viktigere nå enn hva de hadde vært tidligere. Han mente at Marcus var «begynte å føle behovet for å være veltalende enda mer, til tross for en tid med tapt interesse for veltalenhet.» Fronto kom igjen til å minne sin elev på spenningen mellom hans rolle og hans filosofiske pretensjoner: «Anta, Cæsar, at du kan få visdommen til Kleanthes og Zenon, men dog, og mot din egen vilje, ikke filosofens ulldrakt.»
Den første tiden i Marcus’ styre var de lykkeligste dagene i Frontos liv: hans elev var meget omtykt av folket i Roma, en utmerket keiser, en kjærlig elev, og kanskje viktigst av alt, så veltalende som kunne ønske. Marcus hadde vist retorisk dyktighet i sine taler til senatet etter jordskjelvet ved Kyzikos på Anatolia. Den hadde manet fram katastrofens drama, og senatet hadde vært fylt med ærefrykt: «ikke mer brått eller voldelig hadde byen blitt rørt av jordskjelvet enn sinnene til de som hørte din tale.» Fronto var særedeles fornøyd.
Opprinnelsen til Lucius' avskjed, 161–162
På sin dødsleie hadde Antoninus Pius snakket kun om staten og utenlandske konger som hadde motarbeidet ham. En av disse kongene, Vologases IV av Partia, begynte å bevege på seg sent på sommeren eller tidlig på høsten 161. Vologases hadde gått inn i kongedømmet Armenia (den gang en romersk klientrike), forvist dets konge og installert sin egen, Pacorus, en som tilhørte Akamenide-dynastiet som han selv. Den romerske guvernøren av Kappadokia, frontlinjene til armenske konflikter, var Marcus Sedatius Severianus, fra Gallia og med stor militær erfaring.
Overbevist av den greske profeten og mystikeren Aleksander fra Abonuteichos at han med letthet ville beseire partierne og vinne ære for seg selv, ledet Severianus en legion (kanskje IX Hispana ) inn i Armenia, ble innestengt i en felle av den store partiske hærføreren Khusrau (Chosrhoes) ved Elegia, en by rett bortenfor grensen av Kappadokia, høyd over utspringet til elven Eufrat. Severianus forsøkte å bekjempe Khusrau, men innså til sist at han var sjanseløs og begikk selvmord. Hans hær ble massakrert. Krigskampanjen hadde vart i kun tre dager.
Det var også trusler om krig ved andre grenser — i Britannia, og Raetia og Germania Superior, hvor chattere i Taunusfjellene hadde nylig bevegd som over limes (grensen). Marcus var ikke forberedt. Antoninus synes å ha gitt ham liten militær erfaring; biografen skrev at Marcus tilbrakte hele tiden av Antoninus Pius’ 23 år lange styre ved hans side — og ikke i provinsene hvor de fleste av de tidligere keiserne hadde tilbrakt sin tidligste karriere.
Marcus tok en ferie på fire dager ved Alsium, en ferieby ved kysten av Etruria. Han var altfor nervøs til å slappe av. Da han skrev til Fronto slo han fast at ikke ville snakke om sin ferie. Fronto svarte ironisk: «Hva? Vet jeg ikke at du dro til Alsium med det mål å hengi deg selv til leker, spøk og fullstending avslapping for fire hele dager?» Han oppmuntret Marcus til å hvile, og minnet om eksempelet til hans forgjengere (Antoninus hadde nytt øvelser i palaestra, fiske, og komedieteater), og gikk så langt som å skrive en fabel om gudenes deling av dagen mellom morgen og kveld — Marcus hadde åpenbart benyttet det meste av kveldene til juridiske emner framfor avslapning. Marcus kunne ikke ta til seg Frontos råd: «Jeg har plikter hengende over meg som jeg knapt kan slippe unna,» skrev han tilbake. Marcus tok på seg Frontos stemme for å tukte seg selv: «’Mye godt har mitt råd gitt deg’, vil du si!» Han hadde slappet av og ville hvile ofte, men «— denne hengivenheten til plikten! Hvem kjenner ikke bedre enn du hvor krevende den er!»
Fronto sendte Marcus et utvalg av lesemateriale, og for dulme hans uro over krigen med Partia, et langt og tenksomt brev, fylt med historiske referanser. I moderne utgaver av Frontos verker er dette gitt tittelen De bello Parthico («Om den partiske krigen»). Det hadde vært omvendt i Romas fortid, skev Fronto, men til sist hadde romerne alltid vunnet over sine fiender: «alltid og overalt hvor [Mars] har endret våre vanskeligheter til suksess og vår frykt til triumf.»
Lucius ved Antiokia, 162–165
I løpet av vinteren 161-162 kom det mere dårlige nyheter — et opprør brøt ut i Syria. Det ble besluttet at Lucius skulle lede krigen mot Partia i egen person. Han var sterkere og friskere enn Marcus, og åpenbart mer egnet for militær aktivitet. Lucius' biograf antyder underliggende motiver: å begrense Lucius’ utsvevelser, å gjøre ham sparsommelig, å reformere hans moral ved krigens grusomheter, og få ham til å innse at han var en keiser. I uansett tilfelle ga senatet sin tilslutning og sommeren 162 reiste Lucius mens Marcus ble igjen i Roma «som krevde tilstedeværelsen av en keiser».
Lucius tilbrakte det meste av krigføringen i Antiokia ved Orontes, skjønt han overvintret i havnebyen Laodicea og sommeren i Daphne, et feriested rett utenfor Antiokia. Kritikere fordømte Lucius' luksuriøse livsstil. Han hadde begynt med gambling og spill, de sa han ville «kaste terninger hele natten igjennom.» Han likte å være i selskap med skuespillere.
Midt under krigen, kanskje høsten 163 eller tidlig på året 164, reiste Lucius til den greske byen Efesos på vestkysten av Anatolia for å gifte seg med Marcus’ datter Lucilla. Marcus flyttet opp datoen; kanskje hadde han allerede hørt om Lucius’ elskerinne, Panthea, vakker men fra beskjeden familie. Lucilla fylte 13 år i mars 163; uansett dato for hennes ekteskap, var hun ennå ikke femten år. Lucilla ble fulgt av sin mor Faustina og M. Vettulenus Civica Barbarus, halvbroren av Lucius' far. Civica ble gjort til comes Augusti, «ledsager av keisere»; kanskje Marcus ønsket han voktet over Lucius.
Marcus kan ha planlagt å følge dem hele veien til Smyrna (biografen sier at han fortalte senatet at han ville); det skjedde likevel ikke. Marcus fulgte reistefølge kun så langt som til Brundisium hvor de gikk om bord i et skip som seilte østover. Marcus vendte tilbake til Roma kort tid etter og sendte ut særlige instruksjoner til sine prokonsuler om ikke å gi reisefølget noen offisiell mottagelse.
Motangrep og seier, 163–166
Den armenske hovedstaden Artaxata ble erobret i 163. Ved slutten av året tok Lucius Verus tittelen Armeniacus til tross for at han ikke hadde sett kamp. Marcus avslo å akseptere tittelen før året etter. Da Lucius ble hyllet som imperator igjen, nølte ikke Marcus å ta Imperator II med ham.
Det okkuperte Armenia ble rekonstruert på romerske betingelser. I 164 erstattet den nye hovedstaden Kaine Polis («Nybyen») tidligere Artaxata. En ny konge ble installert: en romersk senator og i slekt med arsakidedynastiet, Gaius Julius Sohaemus. Det er mulig at han ikke en gang ble kronet i Armenia, men i Antiokia eller selv i Efesos. Sohaemus ble hyllet på keiserlige myntutgivelser i 164 under forklaringen Rex armeniis Datus: Lucius satt på en trone med sin stab mens Sohamenus sto foran og hyllet keiseren.
I 163 grep Partia inn i Osroene, en romersk klientstat i øvre Mesopotamia sentrert ved Edessa, og plasserte deres egen konge på dets trone. Som reaksjon ble romerske styrker forflyttet sørover og over Eufrat. Før slutten på 163 hadde imidlertid de romerske styrkene bevegd seg nordover for å okkupere Dausara og Nicephorium på den nordlige bredden av Partia. Kort tid etter erobringen av den nordlige bredden av Eufrat, ble en annen romersk hær forflyttet mot Osroene fra Armenia, erobret Anthemusia, en by sørvest for Edessa.
I 165 hadde romerske styrker bevegd seg inn i Mesopotamia. Edessa ble okkupert på nytt og Mannus, kongen som var blitt avsatt av Partia, ble installert på nytt. Partierne trakk seg tilbake til Nisibis, men denne byen ble også beleiret og erobret. Den partiske hæren trakk seg tilbake over Tigris. En andre hær, kommandert av Avidius Cassius, sammen med III Gallica, bevegde seg nedover Eufrat, og utkjempet et stort slag ved Dura. Mot slutten av året hadde Cassius’ hær nådde de to tvillingstorbyene i Mesopotamia: Seleukia på høyre bredde av Tigris og Ktesifon på venstre. Ktesifon ble erobret og det kongelige palasset ble satt i brann. Borgerne i Seleukia, i stor grad grekere eller gresktalende, åpnet sine porter for romerne. Byen ble uansett herjet og etterlot et svart merke på Lucius’ omdømme. Unnskyldninger ble forsøkt konstruert i ettertid ved å hevde at fienden hadde forbrutt seg først.
Cassius' hær, selv om det led av mangel på forsyninger og var rammet sykdom fra pestutbrudd som ofte fulgte i kjølvannet av krig, klarte den å komme seg tilbake til romersk område. Lucius tok tittelen Parthicus Maximus, og både ham selv og Marcus ble på nytt hyllet som imperatores, og ble 'imp. III'. Cassius' hær vendte tilbake til slagmarken i 166, krysset over Tigris og dro inn i Media. Lucius tok da tittelen 'Medicus', og keiserne ble igjen hyllet som imperatores, og ble da 'imp. IV' i keiserlig tiltaleform. Marcus tok også Parthicus Maximus nå etter enda et taktfullt opphold.
Krigens slutt og hendelser i Roma, fram til 167
Det meste av årsaken til krigens suksess kan bli tilskrevet underordnete generaler, de fremste av disse var C. Avidius Cassius, kommandant av III Gallica, en av legionene fra Syria. Cassius var en ung senator av beskjeden klassebakgrunn fra den nordsyriske byen Cyrrhus (Khoros). Hans far, Heliodorus, hadde ikke vært senator, men var uansett en mann av en viss betydning; han hadde vært Hadrians ab epistulis, fulgte keiseren på hans reiser og var prefekt av Egypt ved slutten av keiserens styre. Cassius hevdet også ubeskjedent at han nedstammet fra Selevkiderikets konger. Cassius og hans medkommandant i krigen, Martius Verus, var antagelig i midten av 30-årene, og tok konsulskapet for 166. Etter dette ble de gjort til guvernører: Cassius for Syria og Martius Verus for Kappadokia.
I Roma var Marcus opptatt med familiesaker. Matidia, hans grandtante, hadde dødd. Imidlertid var hennes testamente ikke gyldig under lex Falcidia: Matidia hadde gitt mer enn tre fjerdedeler av hennes eiendommer til ikke-slektninger. Årsaken var at altfor mange av hennes klienter var inkludert i hennes ‘’codicils’’. Hun hadde heller aldri bekreftet dokumentene, men da hun lå døende hadde hennes klienter forseglet dem med originalen og gjort dem gyldige. Fronto manet Marcus til presse på i familiesaken, men Marcus hadde innsigelser. Han sa at hans bror måtte ta den endelige beslutningen.
Da Lucius kom tilbake fra sin seierrike krig ble han belønnet med en tradisjonelt triumftog. Paraden var uvanlig ettersom den omfattet to keisere, deres sønner og ugifte døtre som en eneste stor familiefeiring. Marcus Aurelius' to sønner, Commodus, fem år gammel, og Annius Verus, tre år, ble opphøyd til statusen av cæsar for anledningen.
Den hjemvendte hæren fraktet med seg pestsmitte som senere ble kjent som Antoninus-pesten (den har fått navn etter Marcus Aurelius via hans familienavn Antoninus). Pesten spredte seg gjennom Romerriket i tidsrommet 165-180. Sykdommen var en pandemi, antatt å være enten kopper eller meslinger. Den kom til sist å kreve livet av to romerske keisere, — Lucius Verus som døde i 169, og senere Marcus Aurelius i 180. Sykdommen brøt ut på nytt igjen ni år senere, i henhold til den romerske historikeren Dio Cassius, og førte til opptil 2000 døde per dag i Roma, en fjerdedel av de som ble smittet. Det totale antallet døde har blitt beregnet til rundt fem millioner. « Det er mulig at det var en kontakt med Han-dynastiets Kina skjedde i 166 da en romersk reisende besøkte Han-keiserens hoff og hevdet å være en ambassadør som representerte en viss Andun (kinesisk: 安敦), som kan bli identifisert med enten Marcus Aurelius eller hans forgjenger Antoninus Pius.
Juridisk og administrativt arbeid, 161–180
Som mange keisere tilbrakte Marcus mye av sin tid med å svare på juridiske saker som ansøkninger og høre disputter; men i motsetningen til mange av hans forgjengere, var han allerede erfaren og dyktig i keiserlig administrasjon da han overtok makten. Marcus tok nøye for seg praktiseringen av lovgivningen, både dens teori og praksis. Profesjonelle jurister har karakterisert ham som «en keiser meget dyktig i lovverket». og «en meget forsiktig og samvittighetsfull rettferdig keiser.» Han viste markant interesse i tre områder av loven: frigjøring av slaver, verger for mindreårige og foreldreløse, og valget av byrådene (decuriones).
I 168 endret han denarius, økte sølvrenheten fra 79 % til 82 % — den faktiske sølvvekten økte fra 2,57 gram til 2,67 gram. Imidlertid endret han to år senere til de tidligere verdier grunnet de militære kriser som imperiet sto overfor.
Krig med germanske stammer, 166–180
I løpet av tidlig på 160-tallet var Frontos svigersønn Victorinus stasjonert som en legat i Germania. Han var der med sin hustru og barn (et annet barn ble værende hos Fronto og hans hustru i Roma). Forholdene ved den nordlige grensen var alvorlig. En grensepost hadde blitt ødelagt, og det synes som om alle folk i nordlige og sentrale Europa var i uro og bevegelse. Det var korrupsjon blant offiserene: Victorinus krevde avskjed for legionærlegat som hadde tatt bestikkelser.
Erfarne guvernører hadde blitt erstattet av venner og slektninger av den keiserlige familie. L. Dasumius Tullius Tuscus, en fjern slektning av Hadrian, var i øvre Pannonia, etterfulgte den erfarne M. Nonius Macrinus. Nedre Pannonia var underlagt den uklare Ti. Haterius Saturnius. M. Servilius Fabianus Maximus var sendt videre fra nedre Moesia til øvre Moesia da Iallius Bassus hadde reist med Lucius til Syria. Nedre Moesia tatt av Pontius Laelianus' sønn. Provinsene i Dacia var fortsatt inndelt, styrt av en pretorisk senator og to prokuratorer. Freden kunne ikke vare, og nedre Pannonia hadde ikke en gang en legion for beskyttelse.
Begynnende på 160-tallet begynte ulike germanske stammer angripe langs flere steder langs nordlige grensen ved Germania, men særlig inn i Gallia og over Donau. Den nye driven vestover hadde antagelig sin årsak i angrep fra andre stammer lengre øst. En første invasjon av chattere i provinsen Germania Superior ble slått tilbake i 162. Langt mer alvorlig var invasjonen i 166 da markomannere i det som i dag er Böhmen, inngått vennskapsavtaler med romerne sin 19, krysset Donau sammen med langobarder og andre germanske stammer. På samme tid angrep lengre øst i Europa iranske sarmatere mellom elvene Donau og Tisza.
Grunnet situasjonen i øst var det kun en straffeekspedisjon som kunne bli igangsatt i 167. Både Marcus og Verus ledet troppene. Etter Verus døde i 169, ledet Marcus selv kampen mot de germanske stammene de meste av hans gjenværende liv. Romerne led minst to alvorlig nederlag mot kvadere og markomannere som hadde krysset Alpene, herjet Opitergium (Oderzo) og beleiret Aquileia, de to fremste byene i nordøstlige Italia.
På samme tid hadde kostobokere, som kom fra fjellområdene i Karpatene, invadert Moesia, Makedonia og det greske fastlandet. Etter en langvarig strid greide Marcus Aurelius få presset angriperne ut. Tallrike medlemmer av germanske stammer bosatte seg i grenseområdene som Dakia, Pannonia, Germania og selv i Italia. Dette var ikke noe nytt, men denne gangen var antallet nykommere av en slik størrelse at krevde opprettelsen av to ny grenseprovinser på venstre side av Donau, Sarmatia og Marcomannia (dagens Tsjekkia, Slovakia og Ungarn). En del germanske stammer som bosatte seg i italienske Ravenna gjorde opprør og greide å ta byen i besittelse. Av denne grunn besluttet Marcus Aurelius å ikke aksepetere flere barbarere i Italia, men også forviste også de som allerede hadde sluppet inn.
Keiserens planer ble imidlertid forhindret av et opprør i øst, ledet av Avidius Cassius, som ble utløst av feilaktige rykter om at Marcus hadde dødd etter en sykdom. I de østlige provinsene var det kun Kappadokia og Bitynia som ikke deltok på opprørernes side. Da det ble åpenbart at Marcus Aurelius fortsatt levde, sank omdømmet Cassius raskt og han ble drept av sine egne soldater etter kun 100 dager som opprørsleder.
Sammen med sin hustru Faustina reiste Marcus Aurelius på en turne i de østlige provinsene fram til 173. Han besøkte Athen hvor han erklærte seg selv som en beskytter av filosofien. Etter en triumf i Roma, måtte han det påfølgende året igjen marsjere til grensen ved Donau. Etter en avgjørende seier i 178 var planen å annektere Moravia og vestlige Slovakia, men det ble det ikke noe av da keiseren igjen ble syk i 180.
Død og arverekkefølge
Marcus lot sin sønn Commodus arve keisertronen og han hadde allerede navngitt ham som cæsar i 166 og gjort ham til medkeiser i 177. Denne beslutningen, som avsluttet rekken med «adopterte keisere», ble meget kritisert av senere historikere ettersom Commodus var en skuffelse: en politisk og militær fremmed, og dessuten en ekstrem egoist med nevrotiske problemer. Mot slutten av Dio Cassius’ historie om Marcus’ styre, skrev han en encomium, lovprisning, til keiseren og beskrev overgangen til Commodus’ styre, som var Dios egen tid, med sorg.
Michael Grant i The Climax of Rome (1968), skrev om Commodus:
Arv og omdømme
Marcus Aurelius fikk et omdømme som en «filosofikeiser» allerede i sin levetid, og den tittelen har fortsatt etter hans død; både Dio Cassius og biografen kaller ham «filosofen». Kristne, som Justinus martyren, Athenagoras, Melito, karakteriserte ham også som det. Sistnevnte gikk så langt som kalle Marcus for «mer filantropisk og filosofisk» enn Antoninus Pius og Hadrian, og plasserte ham opp mot undertrykkende keisere som Domitianus og Nero for å gjøre kontrasten dristigere. «Alene blant keiserne,» skrev historikeren Herodianus, «ga han bevis på sin visdom ikke kun ved ord eller kjennskap til filosofiske læresetninger, men ved sin lastefri karakter og sitt beherskede levesett.»
Betegnelsen «filosofikonge» går tilbake til Platons verk Staten hvor han hevdet at filosofer burde bli konger og de som er konger burde bli filosofer. Platon definerte en filosof som «en som elsket visdom» og skilte mellom en som elsket den sanne visdom i motsetning til ren erfaring eller utdannelse ved at filosofen er den eneste som har tilgang til ideer. Den sanne filosof er et ideal, og frambringe et virkelig rettferdig samfunn er nær umulig.
Gjennom sine nitten år som keiser ble legemliggjøringen av Platons ideal jevnlig plaget av krig, pest, naturkatastrofer og hjemlige tragedier. Han har blitt stående i historien, ikke bare som den vise keiseren, men som den gode hersker, slik Dio Cassius skriver, «I tillegg til å besitte andre fortreffeligheter, styrte han bedre enn noen andre som noen gang hadde vært i posisjon med makt.» Ikke minst er det bevitnet i hans Til meg selv hvor han benyttet sin kunnskap i stoisk filosofi til å endre sin egen oppførsel. Hans mål var å bli den beste – den mest rettskafne – person som han var i stand til å bli. Han så seg selv og den verden han levde, stormende og opprivende som den var, fra et kosmisk perspektiv. Han greide å overkomme de vanskeligheter han sto overfor. Til tross for krig, pest, personlige tragedier og sin egen sykdom, var han i stand til å beholde sin egen emosjonelle kontroll, styre rettvist og klokt. «Han fikk ikke den gode skjebne han hadde fortjent,» mente Dio Cassius, «for han hadde ikke et sterkt legeme og var involvert i utallige vanskeligheter gjennom praktisk talt hele sitt styre. Men for min del beundrer jeg ham alt mer av den grunn, at midt i de uvanlige og spesielle vanskeligheter både overlevde han seg selv og bevarte imperiet.»
Han opprettholdt den vanskelige maktbalansen og bevarte imperiet i det som har blitt kalt for Romas sølvalder ved å gjøre det han kunne for at borgernes liv var så framgangsrikt og trygt som mulig. Det ble sagt om Marcus’ karakter at «han var streng, men ikke forherdet; beskjeden, men ikke fryktsom; og alvorlig, men ikke uhyggelig.» Som en stoiker hadde han en fast tro på sin plikt til de under seg i hierarkiet. I kampen mot barbariske invasjoner, økte han ikke skatte for å finansiere krigen, men solgte alle sine keiserlige besittelser for å betale for sin bestrebelser. Som lovgiver dikterte hans filosofiske levemåte også hans beslutninger. Historia Augustus, som ikke alltid er pålitelige, men antagelig riktig i dette tilfellet, sa at han straffet alle forbrytelser med lettere dommere enn som vanligvis ble gitt, «men til tider, mot de som var opplagt skyldig i alvorlige lovovertredelser forble han ubøyelig.» Et gjentagende tema i hans bok Til meg selv er at man må opprettholde fokus og være uten distraksjoner samtidig som man opprettholder sterke etiske prinsipper for å være et godt menneske. Michael Grant karakteriserte Marcus Aurelius som «den edlreste av alle menn som, ved ren intelligens og i kraft av sin karakter, har vurdert og oppnådd godhet for sin egen skyld og for noen belønning.»
I filmen The Fall of the Roman Empire (1964) ble Marcus Aurelius framstilt av Alec Guinness og filmen Gladiator (2000) ble portrettert av Richard Harris. Begge filmene fremmet påstanden at Marcus Aurelius ble myrdet av sin sønn ettersom han hadde til hensikt å gi keiserverdigheten til sin adopterte sønn, en romersk general, framfor sin biologiske sønn Commodus.
Forfatterskap
Det etterlatte forfatterskapet til Marcus Aurelius består av hans brev, og hans bok som konvensjonelt har fått tittelen Til meg selv som han skrev på gresk, ikke latin, mens han var på krigskampanje i tiden mellom 170 og 180. Han skrev den for sin egen rettledning og for å forbedre seg selv. Den norske tittelen er noenlunde hva han selv oppga, uten at den var ment for utgivelse, men etter hans død har den blitt kalt andre ting, eksempelvis Meditations på engelsk. Boken er delt inn i 12 bøker (bokruller) som opptegner ulike perioder i keiserens liv. Hver del er ikke i en kronologisk orden og skrivestilen er enkel, rettfram og reflekterer kanskje Marcus Aurelius' eget stoiske perspektiv på teksten. Han hadde et logisk sinn, og hans tekster er representative for stoisk filosofi og åndelighet. Til meg selv er fortsatt vurdert som et litterært monument for selvoppofrende tjeneste og plikt. Boken har vært høyt vurdert av andre historiske figurer som Fredrik den store, John Stuart Mill, Matthew Arnold, Goethe, Wen Jiabao, og Bill Clinton. Boken var en inspirasjonskilde for Nelson Mandela, både for å holde ut sitt 27 år lange fangenskap på Robben Island, men også i arbeidet med hans egen selvbiografi Samtaler med meg selv.
Ekteskap og barn
Aurelius giftet seg min sin kusine Faustina i 145. I løpet av deres ekteskap i tretti år fødte Faustina 13 barn. Kun en sønn og fire døtre levde lengre enn sin far.
Eva Sjøttem
Eva Sjøttem er en norsk forsker og professor ved Universitetet i Tromsø, Institutt for medisinsk biologi.
Hun har i sin forskning særlig fokusert på autofagi.
Hamois
Hamois er en kommune i den belgiske provinsen Namur.
Edu Marangon
Carlos Eduardo Marangon (født 1963), kjent som Edu Marangon, er en brasiliansk tidligere fotballspiller som spilte på midtbanen.
Edu Marangon startet karrieren hos. I 1987 spilte han seg inn på landslaget. Han spilte et par år i europeisk fotball med og  før han vendte hjem igjen til brasiliansk seriefotball. I desember 1990 ga Paulo Roberto Falcão han sjansen på landslaget igjen i en treningskamp mot i det som ble en skuffende forestilling. Edu Marangon ble aldri innkalt til landslaget igjen.
Palmafoss stoppested
Palmafoss stoppested ligger i Voss kommune i Hordaland langs Hardangerbana, siden 1989 et sidespor fra Bergensbanen. Den ble åpnet 1935 da Hardangerbana ble tatt i bruk og var bemannet til 1958. Etter at Hardangerbana ble nedlagt i 1989 er den sidesporets endestasjon, og stoppestedet har fått status som vognlastterminal.
Stortingets utvidede utenriks- og forsvarskomité
Stortingets utvidede utenriks- og forsvarskomité er en fast komité på Stortinget som består av medlemmene av Utenriks- og forsvarskomiteen samt Stortingets president og lederne i partigruppene.
Ismail Al Hammadi
Ismail Al Hammadi (født 1. juli 1988) er en emiratarabisk fotballspiller for fotballklubben Al-Ahli Dubai som spiss.
I Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i gruppespillet.
Li Shanshan (gymnast)
Li Shanshan (født 22. februar 1992) er en kinesisk turner som konkurrerer i apparatturn. Hun representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun ble olympisk mester i mangekamp lag.
Christina Månsdotter
Christina Månsdotter (død etter 1520) var en svensk nonne og skriver.
Hun var medlem i birgittinerordenen i Vadstena kloster. Hun skrev håndskriften Holm A 80, Birgitta Andersdotters bönbok, på bestilling av Birgitta Andersdotter. Boken har 207 blad og er skrevet på både latin og svensk.
VM i fotball for kvinner 2011 Gruppe D
Gruppe D i verdensmesterskapet i fotball for kvinner består av disse lagene: Brasil, Australia, Norge og Ekvatorial-Guinea. Kampene i denne gruppa spilles: onsdag 29. juni, søndag 3. juli og onsdag 6. juli. De to beste lagene i denne gruppa går videre til kvartfinalene.
Sekondløytnant
Sekondløytnant er den laveste offisersgraden i mange militære styrker, som hovedregel landstyrker. Den neste graden er da vanligvis premierløytnant (løytnant i Norge).
I Norge ble den erstattet med fenrik fra 1. januar 1930.
I den britiske armeen ble sekondløytnant innført som erstatning for fenrik (kornett i kavaleriet) i 1871, men graden hadde allerede vært lenge i bruk i Royal Artillery, Royal Engineers og musketer- og skarpskytterregimenter.
Károly Gombos
Károly Gombos (født 3. oktober 1981) er en ungarsk skiskytter. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 79 på sprinten.
Tõrva kommune
Tõrva (estisk: Tõrva vald) er en landkommune i Valga fylke i Estland. Administrasjonssentrene i kommunen er Tõrva.
Kommunen ble grunnlagt den 21. oktober 2017 gjennom en sammenslåing av bykommunen Tõrva, samt landkommunene Helme, Hummuli og Põdrala, samt en del av Puka kommune (byen Soontaga).
Hedda (1975)
Hedda er en britisk filmatisering fra 1975 av Henrik Ibsen's Hedda Gabler, i regi av Trevor Nunn. Hovedrollene blir spilt av Peter Eyre, Glenda Jackson og Patrick Stewart.
Glenda Jackson ble nominert til en Oscar for beste kvinnelige skuespiller. Filmen ble også vist på filmfestivalen i Cannes i 1976, men deltok ikke i hovedkonkurransen.
Handling
Den rastløse og frisinnede offisersdatteren Hedda Gabler (Jackson) er gift med Jørgen Tesman (West), en kjedelig professor som hun ikke elsker. Trøtt av sin skjebne starter Gabler med å leke med livet til den tillittsfulle Thea Elvsted. Gabler driver sin tidligere kjæreste, dikteren Ejlert Løvborg, til selvmordsforsøk. Når den vellystige assessor Brack (Eyre) truer med å avsløre henne, faller hennes intriger gjennom. Assessoren lover å holde munn, dersom Gabler blir hans elskerinne.
Fritiof Enbom
Johan Fritiof Enbom (født 7. september 1918, død 11. september 1974) var en svensk journalist, jernbanemann og kommunist som ble dømt for spionasje for Sovjetunionen.
Våren 1952 ble den forhenværende journalisten Fritiof Enbom arrestert for spionasje. Enbom var ansatt i Statens Järnvägar og hadde tidligere vært journalist i den kommunistiske avisen Norrskensflamman i Luleå. Enbom hadde på eget initiativ begynt å fortelle om sin spionasjevirksomhet til hun han leide rom av, hun tok så kontakt med Säpo. I tillegg til Enbom ble ytterligere 6 personer pågrepet.
Enbom hadde ifølge politiet samlet inn materiale om blant annet forsvarsstillinger i nord-sverige, som Bodens fästning. Informasjonen hadde han så gitt videre til Sovjet. Det har senere vist seg at det meste av Enboms materiale var offentlig tilgjengelig og Enbom var med stor sannsynlighet såkalt mytoman.
Enbom og Hugo Gjersvold ble dømt til livsvarig fengsel mens de fire andre fikk fengselsstraffer av varierende lengde.
Malaysias Grand Prix 2001
Malaysias Grand Prix 2001 var et Formel 1-løp arrangert den 18. mars 2001 på Sepang International Circuit i Malaysia. Det var det andre løpet i Formel 1-sesongen 2001.
Adalurnus
Utseende
En ganske stor (13-25 millimeter), bred, brungul skjoldbille. De er blant de større artene i denne gruppen. Hodet er lite, såvidt synlig ovenfra, pronotum og dekkvingene ganske brede, uten tenner eller knøler. Antennene er ganske tynne.
Levevis
Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Vertsarten for denne arten er ukjent, men beslektede arter er for det meste knyttet til palmer.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Brasil.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.
Jarkko Kauppinen
Jarkko Kauppinen (født 6. april 1992) er en finsk skiskytter. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 78 på sprinten.
Stortingets utenrikskomité
Stortingets utenrikskomité var en fagkomité på Stortinget. Den ble avløst av Utenriks- og forsvarskomiteen 1. oktober 2009.
Stortingets utenrikskomité behandlet blant annet saker relatert til utenrikspolitikk, utviklingshjelp, internasjonale avtaler, Svalbard og polarområdene. Utenrikskomiteen hadde 14 medlemmer. De var også medlemmer av Stortingets utvidede utenrikskomité, samt av EØS-utvalget. Utenrikskomiteen hadde primært en forberedende funksjon; den forberedte saker som skulle behandles i plenum i Stortinget. Videre hadde den i prinsippet en kontrollfunksjon i det den hadde ansvaret for å føre kontroll med regjeringens politikk. Imidlertid var komiteen som regel ikke et forum for utenrikspolitisk debatt, men primært et saksforberedende organ.
Viktige utenrikspolitiske, sikkerhetspolitiske og handelspolitiske saker blir drøftet med regjeringen i Stortingets utvidede utenrikskomité. I den utvidede komiteen sitter de ordinære medlemmer av utenrikskomiteen, Stortingets president og visepresident (hvis de ikke allerede er medlemmer av komiteen) samt forsvarskomiteens leder og inntil 11 medlemmer oppnevnt av valgkomiteen. Mens utenrikskomiteen kan beskrives som en saksforberedende komité, kan den utvidede utenrikskomité beskrives som en konsulterende komité. Her møter gjerne utenriksministeren, men også forsvars- eller justisministeren for å redegjøre om aktuelle saker. Ved sin konsultasjonsrolle mellom regjering og storting skiller den utvidede utenrikskomité fra de andre stortingskomiteenes arbeidsmåte. Den er en politisk tung komité med mange medlemmer, og møtene har en hierarkisk struktur.
Historie
Komiteen skriver sin historie tilbake til 1917 da det som skulle bli den utvidede utenriks- og konstitusjonskomiteen, ble opprettet med stortingspresident (senere stats- og utenriksminister) Johan Ludwig Mowinckel som formann. Konstitusjons- og utenrikskomiteen, som den først het, ble opprettet som fast komité i 1923 ved utvidelse av konstitusjonskomiteens oppgaver, endret navn i 1925, og er inntatt i oversikten over Stortingets faste komiteer i Stortinget i navn og tall for stortingsperioden 1925–1927 med Carl Joachim Hambro d.e. som formann. Utenriks- og konstitusjonskomitéen ble i 1993 omorganisert og konstitusjonsspørsmålene ble overtatt av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité. I oktober 2009 ble Utenrikskomiteen og Forsvarskomiteen slått sammen til Stortingets utenriks- og forsvarskomité.
Tre av formennene i perioden fra 1953 har vært statsminister: Gro Harlem Brundtland, Kåre Willoch og Thorbjørn Jagland. Tre har vært utenriksminister: Jan Petersen, Bjørn Tore Godal og Thorbjørn Jagland. Til sammen har hele ni sittet i regjering. Av førkrigstidens komitéformenn står Carl Joachim Hambro d.e. som den ubestridt ledende med sin 20-årsperiode 1925–1945, riktignok fem av disse årene i eksil. Da han gikk ut av Stortinget i 1957 (han var valgt representant fra 1919) hadde han vært medlem av komiteen siden opprettelsen, altså i 34 år.
Tilskudd til komiteen
Det internasjonale arbeidet i Stortinget ble i tiårene etter krigen stadig mer omfattende, også utenom utenrikskomiteens virke. På begynnelsen av 1980-tallet opprettet Stortinget et internasjonalt sekretariat ledet av en person med oppfølgingsansvar for Stortingets øvrige internasjonale virksomhet. Utenrikskomiteens sekretær – da Jan Tore Holvik – ble i 1983 leder for dette internasjonale sekretariatet. I 1997 ble hele den internasjonale virksomheten samlet i én avdeling med komitésekretæren også som leder for den nyopprettede internasjonale avdelingen. For tiden er det Christian Syse som har disse vervene.
I dag er komitésekretæren også avdelingssjef med to underlagte seksjoner – Internasjonalt sekretariat og Nordisk råds sekretariat med i alt 17 ansatte. Komitésekretæren har dermed et samlet, koordinerende ansvar i administrasjonen for Stortingets internasjonale virksomhet. Foruten utenrikskomiteens, den utvidede komiteens og EØS-utvalgets virke betjener avdelingen presidentskapets internasjonale arbeid og delegasjonene til internasjonale parlamentariske forsamlinger – NATO, OSSE, Europarådet, Den interparlamentariske union, EFTAs og EØS’ parlamentariske komiteer og det bilaterale samarbeidet med Europaparlamentet, Nordisk råd, Arktisk råd, Barents-parlamentarikersamarbeidet og Den parlamentariske østersjøkonferansen. I tillegg til komitésekretæren rekrutteres i dag tre medarbeidere i avdelingen fra utenrikstjenesten.
Chou Tao
Chou Tao (født 30. mars 1988) er en kinesisk turner som konkurrerer i rytmisk gymnastikk. Hun representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, der hun tok sølv i mangekamp lag.
Valga kommune
Valga (estisk: Valga vald) er en landkommune i Valga fylke i Estland. Administrasjonssentrene i kommunen er Valga.
Amalini
Amalini er en gruppe av små, runde, mer eller mindre skjellkledte snutebiller. Det er bare kjent én art i gruppen.
Utseende
En liten (1,5-2,2 millimeter), tettbygd, mørkbrun snutebille med brunrøde bein.
Levevis
Arten lever på tungras (Polygonum aviculare), sjeldnere på planter i syreslekten (Rumex), alle i syrefamilien.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, også i det sørlige Norge.
Stortingets arbeids- og sosialkomité
Stortingets arbeids- og sosialkomité er en fagkomité på Stortinget. Den behandler saker om arbeidsmarked og arbeidsmiljø, arbeidsrettede ytelser, pensjoner, sosiale stønader og politikk overfor personer med nedsatt funksjonsevne.
Komiteen ble opprettet i 2005 ved at den tidligere sosialkomiteen fikk tilført arbeidslivssaker fra den tidligere kommunalkomiteen. Sosialkomiteen ble etablert i 1894.
Stone of Destiny
Stone of Destiny er en britisk-canadisk krimkomedie og eventyrfilm fra 2008. Filmen er skrevet og regissert av Charles Martin Smith, og har Charlie Cox, Kate Mara, Billy Boyd og Robert Carlyle i hovedrollene.
Stortingets arbeids- og sosialkomité
Medlemmer
Arbeids- og sosialkomiteen har 14 medlemmer i perioden 2021–2025:
Stone of Destiny
Filmen er basert på virkelige hendelser som beskrevet i boken The Taking of the Stone of Destiny av Ian Hamilton, som er basert på virkelige hendelser om Hamilton og hans tre medhjelpere som gjennomførte en tilsynelatende umulig oppgave: Å stjele Stone of Scone, den skotske kroningssteinen som ble tatt av den engelske kongen i 1296.
Stortingets arbeids- og sosialkomité
Historikk
Før 2005 var inndelingen mellom helse-, sosial- og arbeids-politikk noe annerledes. Forberedelse av saker til Arbeids- og administrasjonsdepartementet ble hovedsakelig gjort i Sosialkomiteen og Kommunalkomiteen, mens til saker til Helse- og omsorgsdepartementet ble gjort av Sosialkomiteen.
Tidligere ledere
Tidligere ledere av Sosialkomiteen (1945–2005) står oppført under Helse- og omsorgskomiteen.
Stone of Destiny
Handling
Opprinnelig skulle hans gode venn Billy (Billy Boyd) vært med ham til Westminster Abbey, men han trekker seg av personlige grunner. I stedet finner han tre andre personer som han klekker ut en plan med. Ian, Kay (Kate Mara), Gavin (Stephen McCole) og Alan (Ciaron Kelly) utgjør en i utgangspunktet usannsynlig gruppe som reiser til London med ett mål for øye - å gjenreise en bit av den skotske stoltheten.
Viroinval
Viroinval er en kommune i den belgiske provinsen Namur. Fra 1995 til utvidelsen i 2004 var Viroinval det geografiske senteret av EU. Deler av kommunen har blitt bevart som naturpark med fokus på bevaring av skogsmiljøet.
Jenny Kallur
Jenny Margareta Kallur (født 16. februar 1981 i Huntington, New York i USA) er en svensk hekkeløper.
Jenny Kallur er tvillingsøster til Susanna Kallur og datter til ishockeyspilleren Anders Kallur. Faren spilte i NHL for New York Islanders, og Jenny Kallur ble født i USA og har dobbelt statsborgerskap. Hun er oppvokst og bosatt i Falun.
På grunn av skadeproblemer besluttet Jenny Kallur i mai 2011 å avslutte friidrettskarrieren.
Wyllerløypa
Wyllerløypa er en slalåmbakke i Sørkedalen i Oslo. Bakken er med sine 1300 meter den lengste av Oslo Vinterparks 14 nedfarter. Bakkens fallhøyde er på 290 meter og løypa er klassifisert som vanskelig (sort). Løypa er oppkalt etter alpinisten Andreas Wyller som anla bakken i starten av 1930-tallet. En minneplakett over Wyller ble plassert ved Wyllerløypa den 23. februar 1994.
Første renn i Wyllerløypa ble holdt i 1956, men mellom 1965 og 76 var bakken nedlagt. Da den ble gjenåpnet hadde den både stolheis og skålheis, men stolheisen ble fjernet i starten av 2000-årene.
Oslo Vinterpark har utvidet bakken med blant annet ny seksseters stolheis, to nye nedfarter og nytt snøsystem. The Arctic Challenge ble arrangert i Wyllerløypa i 2010 og 2011.
The Open Championship 1955
The Open Championship 1955 ble arrangert på St. Andrews Links i St. Andrews, Fife i Skottland i 1955.
1. etappe av Tour of Norway 2015
1. etappe i Tour of Norway 2015 gikk fra Årnes til Sarpsborg 20. mai 2015 og var 182 km lang. Dette var en flat etappe, noe som ofte innbyr til spurt. Imidlertid ble det som i fjor i samme løype mer spennende enn forventet. Oscar Landa (Coop-Øster Hus), Vegard Stake Laengen (Joker), Sebastian Balck (Tre Berg-Bianchi), Nikola Aistrup (Riwal) og Antonio Molina (Caja Rural) kom avgårde i et brudd tidlig på etappen. Lotto Soudal-rytterne Pim Ligthart og Sean De Bie støtet seg opp da det gjensto 50 kilometer. Fire av utbryterne klarte å holde unna for hovedfeltet helt til 300 meter før mål. Katjusja med Sven Erik Bystrøm i spissen satte opp farten de siste kilometerne av etappen, og Alexander Kristoff vant spurten.
Passeringstider
Passering ved gjennomsnittsfart på 42 km i timen.
Ledertrøye
Bonussekunder på innlagte spurter underveis og ved målgang, gjør at det skiller noen sekunder i sammendraget, selv om rytterne fikk samme tid på etappen.
Khaled Ahmed Taleb
Khaled Ahmed Taleb, også kjent som Benyamin Ahmed, (født 1975 i Djibouti ) er en tidligere Arbeiderparti-politiker og medlem av Hamar kommunestyre og Hedmark fylkesting. Han har også hatt høye verv i Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) som fylkessekretær i AUF i Hedmark.
Han er opprinnelig fra den afrikanske staten Djibouti, nord for Somalia. I Djibouti har han oppgitt at han jobbet som lærer og drev et amatørteater. I 2002 reiste til Norge som asylsøker. Han oppgav da ikke at han var fra Djibouti, men fra Somalia, for å øke sjansene for å få opphold.
I Norge meldte han seg inn i Arbeiderpartiet og begynte å arbeide som morsmålslærer. I 2011 ble han kåret til årets medmenneske av Mental Helse Hamar for sitt sterke engasjement for ungdom i Hamar. I 2011 var han en av de som overlevde massedrapene på Utøya, men mistet broren sin.
I mai 2013 ble han i Hedmarken tingrett dømt til fengsel i 120 dager for falsk forklaring i forbindelse med asylsøknaden sin. . Han hadde da frasagt seg sine politiske verv og meldt seg ut av Arbeiderpartiet. I oktober 2013 fattet Utlendingsdirektoratet vedtak om utvisning fra Norge. Ahmed klaget på vedtaket, men utvisningsvedtaket ble stadfestet av Utlendingsnemnda.
I april 2015 ble det kjent at han hadde forlatt Norge og returnert til Djibouti.
Emni Haili (distrikt)
Emni Haili er et distrikt i Sør i det sørlige i Eritrea. Hovedstaden er Emni Haili.
Thua Thien-Hue (provins)
Thua Thien-Hue (på vietnamesisk Thừa Thiên-Huế) er en provins i nordre Vietnam. Fram til 1975 het den bare Thừa Thiên.
Kommunikasjon
Den nye Nord-sør motorveien som er under bygging, passerer gjennom provinsen. Parallelt med denne skal det gå en høyhastighetsbane. Også dagens hovedvei, Nasjonalrute 1A går gjennom provinsen, og går innom Huế. Tilsvarende er Huế en stopp på jernbanelinjen mellom Hanoi og Ho Chi Minh-byen.
Provinsen to hovedhavner er i Thuan An og Chan May.
Hovedflyplassen Phu Bai internasjonale lufthavn ligger 15 km sør for Huế, og denne er den fjerde største lufthavnen i Vietnam.
Demografi
Av befolkningens 1,088,700, er den anslått at det er 538,100 menn og 550,600 kvinner. Av disse utgjør landbefolkningen 393,000, mens bybefolkningen utgjør rundt 695,700 (2009), Rundt halvparten av bybefolkningen bor i Huế.
Historie
De første spor etter menneskelig aktivitet i dette området er rundt 2,800 år gamle arkeologiske funn fra Sa Huynh-kulturen.
Stridighetene mellom Trinh-klanen i nord og Nguyen-klanen i sør rammet også dette området, særlig fram til grunnleggingen av Phu Xuan i 1687, dagens Huế, herunder Trần-dynastiets fall og tilbakekomsten av Ho-dynastiet.