cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mørk ospeflatvikler
Levevis
Arten har larver som utvikler seg på blader av osp (Populus tremula) på ettersommeren.
Utbredelse
Arten er utbredt i Fennoskandia og Baltikum, og i et belte tvers over det nordlige Nord-Amerika. I Norge finnes den i innlandet nord til det nordlige Oppland.
Laura Ingalls Wilder
Laura Elizabeth Ingalls Wilder (født 7. februar 1867, død 10. februar 1957) var en amerikansk forfatter. Hun er best kjent for barnebokserien Huset på prærien (Little House on the Prairie), som er basert på hennes egen barndom.
Laura Elizabeth Ingalls ble født den 7. februar 1867 i et tømmerhus i skogene utenfor Pepin, Wisconsin av Caroline ("Ma") Ingalls og Charles ("Pa") Ingalls. Hun var det andre barnet i en søskenflokk på fem; hun hadde fire søsken: storesøstera Mary Amelia Ingalls, lillesøstrene Carrie Celestia Ingalls og Grace Pearl Ingalls og en lillebror, Charles Frederick Ingalls, som bare ble ni måneder gammel.
Prærien og Indianerterritoriet
Da Laura bare var et år gammel bestemte Lauras "Pa", Charles, seg for å selge gården de bodde på for å dra sørvestover til Kansas og indianerterritoriet hvor det som skjedde i boka om "Little House on the Prairie", fant sted. Dette er stedet der Charles og Caroline fikk sitt tredje barn, Caroline "Carrie" Celestia. Men landet de slo seg ned i var ikke åpnet for innflytting ennå, og cirka et og et halvt år etter at de kom måtte de flytte. I boka utga hun seg for å være seks/sju år gammel for å beholde kronologien i bokserien i og med at "Little House on the Prairie" var den andre boka i serien.
"Det vesle huset i den store skogen"
De flyttet da tilbake til Pepin i Wisconsin som var stedet hvor handlingen i Lauras første bok, "Little House in the Big Woods", skjedde. Da hendelsene i denne boka fant sted var hun tre år gammel, ikke seks, som det står i boka. I tillegg til det som skjedde i boka, begynte Laura på skole. Hun var Barry Corner School sin yngste elev; bare fire år gammel.
Walnut Grove, Minnesota og Burr Oak, Iowa
På Lauras syvende fødselsdag krysset familien Lake Pepin, en del av Mississippi-elva for andre gang. Charles syntes det var kommet for mange innflyttere til "den store skogen". Han likte ikke tanken på at ville dyr skulle leve i konstant frykt for mennesker. Dessuten var det ikke trygt å jakte med for mange folk i området, så Charles hadde på nytt bestemt seg for å selge gården og dra vestover. Denne gangen endte de opp langs med Plum Creek utenfor den sannsynligvis mest kjente byen de bodde i (på grunn av TV-serien fra 1974-83), Walnut Grove, Minnesota. Først bodde de i ei jordhytte, men så bygde Charles et trehus oppe på prærien. Laura begynte på skolen igjen og fikk nye venner og "fiender" som Nellie Owens. (I boka "On the Banks of Plum Creek" het hun "Nellie Oleson"). Oppholdet deres i Minnesota bød på mange utfordringer. Plankene Charles brukte for å bygge huset var kjøpt på kreditt og skulle nedbetales når innhøstingen av avlinger var ferdig. Da kom det en "glittering cloud" av gresshopper som spiste opp all avlingen. Dette førte til at Charles måtte spasere mer enn 200 miles (ca. 320 kilometer) for å finne en jobb som han kunne bruke til å nedbetale det han skyldte. Noen måneder etter, den 1. november 1875, kom Lauras lillebror Charles Frederick til verden. Året etter kom gresshoppene tilbake for andre gang. Charles fikk nok og flyttet familien først til South Troy, Minnesota, hvor noen slektninger av Laura bodde. Dessverre døde Lauras lillebror der, bare ni måneder gammel. Deretter tok Charles seg en jobb på et hotell i Burr Oak, Iowa, og ble der i ett år. Der ble Lauras yngste søster; Grace Pearl Ingalls, født. Da familien hadde bodd i Iowa i ett år, flyttet de tilbake til Walnut Grove. Laura tok seg jobb som kelner i et nytt hotell i Walnut Grove, og da hun begynte på skolen der igjen, møtte hun for første gang Genevieve Masters, som i to av Lauras bøker også gikk under navnet "Nellie Oleson". I tillegg ble Mary syk av skarlagensfeber ("scarlet fever") og etterhvert også helt blind.
Dakota-territoriet
Kort tid etter begynte en periode av Lauras liv som hun beskrev i "By the Shores of Silver Lake". Denne perioden fant sted mellom 1879 og 1880. Charles ble tilbudt en jobb for jernbanen gjennom søsteren Docia (Laura Ladocia Waldvogel Forbes), som han takket ja til. Dermed la han ut på reise til det sørøstlige Dakota-territoriet (i dag kjent som Nord- og Sør-Dakota) hvor han var ansvarlig for å betale ut lønnen til de som bygde jernbanen. Charles dro ut sent på våren, men fordi Mary ikke var blitt ordentlig frisk ennå og dermed for svak til å kunne reise, kom resten av familien først utpå høsten. Da vinteren kom og jernbanebyggerne var ferdige med sin jobb, flyttet familien til bygningsinspektørens hus og overvintret der. Stedet de nå var kommet til, ble hetende De Smet, og da våren kom, skaffet Charles seg først en tomt i den nye byen som de først bodde på, deretter et gårdsbruk ca. 1,6 km sør for byen. Dette skjedde våren 1880.
Den neste perioden i Lauras liv beskrev hun i boka "The Long Winter". Dette var en av de aller verste vintrene i Dakota-områdets historie. Vinteren varte fra oktober til april, med snøstormer som var så kraftige at skolen måtte holdes stengt store deler av vinteren. De dagene det var skole møter Laura for første gang på Minnie Johnson og Mary Power, som hun også møter i Lauras to neste bøker.
Den neste delen av livet hennes er godt dokumentert. I boka "Little Town on the Prairie" følger vi Laura og familien hennes fra våren 1881 til julaften i 1882. Her tar Laura seg jobb som sydame i byen De Smet. Laura og Carrie begynner for alvor på skolen i De Smet og blir blant andre kjent med gode venninner som Minnie Johnsen, Mary Power og Ida Brown, og uvenner som Miss Wilder (Lauras lærerinne) og Genevieve Masters som hun kjente fra hennes siste opphold i Walnut Grove. Mary blir sendt på skole for blinde i Iowa, og Laura møter sin kommende ektemann, Almanzo Wilder.
I Lauras åttende bok, som var den siste som ble utgitt før hennes død, "These Happy Golden Years", begynner Laura å jobbe som lærer. Hun var alt annet enn komfortabel med det fordi hun ikke likte å være sammen med fremmede og fordi det var den første perioden i livet hennes som hun bodde borte fra foreldrene sine. Dette skjer samtidig som hennes egen skolegang fortsetter i De Smet. Almanzo forelsker seg i Laura og frakter henne frem og tilbake mellom De Smet og skolene hun jobber på (på den tiden jobbet man som regel bare i cirka to-tre måneder om gangen på det meste, og for Lauras del var det flere måneder mellom hver gang hun jobbet som lærer) uansett hvor langt og hvor kaldt det var. Handlingen i boka baserer seg på en periode på tre år og avsluttes den 25. august 1885 da Laura og Almanzo ble gift.
Ekteskap og årene etter
Laura og Almanzo møtte på store utfordringer, særlig i sine første år som ektepar. De fikk ei datter, Rose Wilder Lane, i 1886. Feilslåtte avlinger, økonomisk depresjon (eller "panikk" som de kalte det), tornadoer og at huset deres brant var noen av problemene de hadde. Almanzo ble delvis lam da han fikk en alvorlig form for difteri. I august 1889 fødte Laura en sønn. "Han ser ut som Manly," sa Grace. (Manly var kallenavnet Laura brukte om Almanzo). Kort tid etter døde den nyfødte sønnen. Disse prøvelsene står beskrevet i den siste boka i "Little House"-serien, "The First Four Years". Dette er ei bok Laura skrev et utkast til, men som hun sannsynligvis mistet interessen av å gjøre ferdig da Almanzo døde i 1947. Boka er blitt utgitt, slik Laura skrev den, i 1971, etter dattera Rose Wilder Lanes død i 1968.
Nå begynte en periode av livet hvor Laura, Almanzo og Rose flyttet rundt omkring i USA på bare noen få år. I 1890 dro de østover til Spring Walley, Minnesota. Der bodde de sammen med Almanzos foreldre og slektninger. De bodde der i over et år. Peter Ingalls, Lauras fetter, flyttet da ned til Flordia. Laura og Almanzo gjorde det samme fordi klimaet der var bedre for helsa til Almanzo. De ble ikke værende der så lenge; naboene så på Laura som en "up-North gal", og heller ikke Peters kone likte henne så godt. Laura savnet prærien, og i 1892 flyttet de tilbake til De Smet. Der tok Laura seg en jobb som sydame mens Almanzo som en løsarbeider. Dette gjorde de i håp om at de på nytt skulle kunne starte en gård.
Mansfield, Missouri
I 1894 flyttet familien en siste gang, denne gangen til Mansfield i Missouri, til en gård som var 0,2 kvadratkilometer stor. De kalte gården "Rocky Ridge Farm", for det var mye stein på tomta. 20 år senere hadde gården vokst til å bli 0,8 kvadratkilometer stor melke- og fruktgård. Et tømmerhus som de bygde, ble etterhvert erstattet av et ti-roms gårdshus og andre bygninger. Etterhvert som årene gikk, begynte Laura å skrive korte innlegg til et magasin som het Ruralist. I 1916 var Laura med på å opprette ei gruppe som het "The Athenians". Formålet med gruppa var å utvikle vennskap og erfaringer innenfor emner som f. eks utdannelse. Målet var å få bygget et fylkesbibliotek. Laura bidro med å skrive en klubbsang og reportasjer. En gang kjøpte Rose en bil i gave til Papa (Almanzo) og Mama Bess (Laura). Det var en 1923-modell Buick. I 1925 la familien ut på en biltur til California. Dette skulle vekke Lauras skrivevilje til live igjen. Laura hadde sluttet å skrive til the Ruralist, og da de kom hjem fra California hjalp Rose Laura med å skrive to artikler til The Country Gentleman. Rose var ivirg etter å lære Laura å skrive sånne artikler til høytbetalende magasiner fordi Rose mente at dette ville være Lauras sjanse til å tjene store penger. Dette varte frem til 1926 da Rose begynte med språkstudier og flyttet hjemmefra til Paris og Tirana, hovedstaden i Albania.
I 1928 kom Rose tilbake. Nå innså hun at gårdsarbeidet for foreldrene hennes ble for tøft for dem og at det var på tide at de trakk seg tilbake. Det året bygde Rose et helt nytt hus som sto ferdig i desember 1928. Kort tid etter at de flyttet inn i det nye huset betalte Laura og Almanzo det siste de skyldte penger til. "Nå er dette stedet vårt," erklærte de. Rose holdt til i deres gamle hus. Da tenkte Laura på å skrive en selvbiografi. Hun tenkte over barndommen hun hadde i skogen på prærien med Charles, Caroline og søstrene Mary, Carrie og Grace. Det hun opplevde kunne ikke oppleves på den tiden de nå levde i, for på 50 år var kolonigrensene borte. Laura tenkte at opplevelsene hennes var for gode til å bli borte og sa at "Det var historier som måtte fortelles." Dette førte til at hun begynte å skrive ned historien hennes i ei blå linjert skrivebok. Manuskriptet fikk navnet "Pioneer Girl" – "Pionerjente". Hun ga manuset til Rose som renskrev det på maskin. Da det var gjort sendte Rose teksten til George Bye, Roses agent som tok seg av Roses verker i håp om å få solgt det til et forlag. Selv om alle var enige i at det var en interessant amerikansk historie, var det ingen som ville kjøpe det. Da tok Rose med seg manuskriptet til New York for å prøve å selge det til noen magasiner, men fikk på nytt avslag. Noen venner i San Francisco hørte om manuset. De jobbet med å illustrere barnebøker og tenkte at Pioneer Girl ville vært en god barnebok. Igjen ble manuset sendt fra forlag til forlag til det til slutt endte opp hos Harper & Brothers som fattet interesse.
"Little House"-bøkene utgis
Laura omarbeidet manuset. Hun bestemte seg for å skrive en bok basert på minnene fra tiden da hun bodde i den store skogen i Wisconsin. Boka fikk navnet "Little House in the Big Woods" ("Det vesle huset i den store skogen") og inneholder blant annet mange av fortellingene Charles fortalte til henne da hun var liten. Hun ville gjerne dele disse fortellingene med barn. I 1931 sa Harper & Brothers seg enige i å utgi boka.
Mens boka var i trykk tok Laura og Almanzo en biltur tilbake til Sør-Dakota. De kjørte den samme ruta som de tok da de dro den andre veien 37 år tidligere. De Smet var nå blitt til en moderne liten by. Derfra dro de til Manchester og besøkte Grace og ektemannen Nate. Grace var den eneste gjenlevende av Ingalls-familien i området etter at Charles døde i 1902, Caroline i 1924 og Mary i 1928. Deretter satte de seg i bilen og dro til De Smet og Charles' gård hvor de to søstrene gikk gjennom det som en gang i tiden tilhørte Caroline og Mary. Dette var lagret i et rom i huset som Laura og familien en gang i tiden bodde i, men som nå var utleid. De skjønte snart at alt som var av verdier, var blitt borte. Deretter besøkte Laura og Almanzo gamle venner i De Smet før de dro vestover til foten av Black Hills, en annen del av Sør-Dakota hvor Carrie og ektemannen Davy Swanzey bodde. De hadde flyttet til byen Keystone på foten av Mount Rushmore. Carrie tok så med Laura og Almanzo på en biltur i Black Hills mens de snakket og mimret.
I 1932 ble "Little House in the Big Woods" ("Det vesle huset i den store skogen") utgitt. Laura kjøpte en kopi av boka og viste den til Rose, og de var begge fornøyde med resultatet. Boka ble en stor suksess, på tross av den økonomiske depresjonen som kom som en følge av krakket i 1929. Fortellingene og minnene kom til live i boka som ble en favoritt hos bokhandlere og på biblioteker. Boka ble så populær at Haper & Brothers spurte etter en ny bok fra henne. Dette skulle bli en bok om Almanzo Wilders barndom, og ble hetende "Farmer Boy". Denne ble utgitt i 1933 og ble også en stor sukess.
I 1935 ble "Little House on the Prairie" ("Det vesle huset på prærien") utgitt. Dette var den boka som krevde mest research. Det tok for eksempel flere uker å finne navnet på Soldat du Chêne, Osagehøvdingen som reddet livene deres. Laura hadde et skarpt minne og klarte til og med å hente frem tidlige minner som lå utenfor hennes "ordinære" hukommelse. Hun ville at historiene hennes skulle bli sett på som sanne, så hun sendte manuset inn til historieeksperter før boka ble publisert, for å se til at alle historiske detaljer var korrekte.
Den tredje boka ble også en suksess, og nå bestemte hun seg for noe ingen hadde gjort før henne: hun planla nå å fortsette å skrive om historien om barndommen sin gjennom en serie med bøker. "Det vil være en historisk roman for barn som handler om alle aspektene ved den amerikanske sivilisasjonens yttergrenser. Alle ville at jeg skulle fortsette fortellingen for å få vite hva som så skjedde," sa Laura. I 1937 kom boka "On the Banks of Plum Creek" ("Det vesle huset i haugen" og "Det vesle huset ved elvebredden"). Da boka ble utgitt, ble den tildelt Newbery Honor-medaljen. Utmerkelsen deles ut til fire forfattere for en utmerket barnebok, men som ikke når høyt nok opp til å kunne få selve Newbery-medaljen. I 1937 bestemte man også at bokserien skulle hete "Little House". I 1938 begynte hun på utkastene til boka "By the Shores of Silver Lake" ("Det vesle huset langt mot vest"). Den ble publisert i 1939 og var Lauras andre bok som fikk Newbery Honor-medaljen. Bokhandlere og biblioteker hadde ventet ivrig på at boka skulle komme. I 1940 begynte Laura å skrive manuset til "The Hard Winter". Denne sommeren dro Laura og Almanzo for siste gang til Sør-Dakota for å besøke Grace og Carrie. Året etter ble boka publisert under tittelen "The Long Winter" fordi forlaget var redd for at Lauras opprinnelige tittel skulle virke skremmende på barna. "The Long Winter" var den tredje boka Laura utga som fikk Newbery- medaljen.
Det tok ikke lange tiden fra utgivelsen av "The Long Winter" ("Den lange vinteren") til Laura på nytt satte seg ned og skrev utkastet til neste bok, "Little Town on the Prairie". Også denne boka ble belønnet med Newbery-medaljen etter at den ble publisert i 1941. Den siste boka Laura utga før hun døde var "These Happy Golden Years". Boka ble utgitt i 1943 og i likhet med de fire siste bøkene ble også denne belønnet med Newbery-medaljen. Carrie skrev i et brev at hun var stolt av den nye boka, og Rose komplimenterte også denne boka.
I 1944 fikk Laura se Carrie for siste gang. Denne gangen kom Carrie med tog fra Rapid City, Sør-Dakota, for å besøke Laura. Det var en spennende gjenforening. Laura sa: "Kjærligheten i vår tidlige barndom har fulgt deg hele veien". Tre år tidligere gikk Grace bort, og Laura fortalte barna som skrev brev til henne, at Carrie og Laura var de eneste gjenlevende. Nå bestemte Laura, Carrie og Rose at fela til Charles skulle på museum. De ble enige om at den skulle sendes tilbake til Sør-Dakota, siden bøkene var veldig populære der og fordi en ansatt ved The De Smet News, Aubrey Sherwood, ofte promoterte de populære bøkene.
Etterspørselen etter enda ei bok var stor, og selv om Laura hadde bestemt seg for at "These Happy Golden Years" skulle bli den siste i serien, fikk interessen fra publikum henne til å sette seg ned for å skrive nok en ny bok. Utkastet ble til "The First Four Years". Samtidig var krigen i verden over og det amerikanske utenriksdepartementet arrangerte en tysk og japansk oversettelse av "Little House"-bøkene, etter forespørsel av Genereal Douglas MacArthur fordi han mente at boka var et nøyaktig bilde av det amerikanske livet. Han mente at tyskerne og japanerne ville ha fordel av å ha lest dem. Det viste seg å være et sjakktrekk. Så fort bøkene kom ut i Tyskland og Japan, begynte tyske og japanske brev å strømme inn. Til Lauras store forbauselse ble bøkene også oversatt og publisert i andre land, deriblant Norge. På et brev til et japansk barn skrev Laura: "Selv om du er langt borte og snakker et annet språk, er tingene som er verdt noe i livet, fremdeles det samme for oss alle, og det samme som da jeg var et barn for lenge siden." Bøkenes popularitet økte. Harper & Collins bestemte at de skulle trykke bøkene på nytt med nye illustrasjoner, denne gang av Garth Williams. Da de nye illustrasjonene ble ferdige bemerket Laura at karakterene våknet til liv i de nye illustrasjonene.
I 1949 fikk Almanzo to hjerteinfarkt og døde den 23. oktober 1949. I 1951 bestemte Mansfield seg for å oppkalle det lokale biblioteket etter Laura. Denne dedikasjonen ble holdt den 28. september 1951. Dette var den første seremonien som var til ære om henne som hun deltok i. Dette var mest av alt fordi hun ikke ville skuffe tilhengerne sine. Selv om savnet etter Almanzo var stort, ble Laura stadig varmet av kjærligheten til den store familien av lesere. Hver dag ble et bord som sto ved siden av rullestolen hennes fylt opp av brev fra leserne, og hver sommer var det alltid besøkende fra andre delstater som kom for å treffe henne. Blant dem var vennene hun fikk i De Smet, mens de aller fleste var fremmede.
Farout Fishing
Farout Fishing var et norsk rockeband som eksisterte fra 1990 til 2004.
Bandet oppsto i Målselv. Etter å ha holdt på i Tromsø en stund, flyttet de til Kabelvåg. Deretter flyttet de til Oslo.
Opprinnelig besetning var Chris Reddy (slagverk), Kjell Erik «Kjell-Vis» Bersvendsen (vokal), Henrik Sandnes (bassgitar) og Per Idar «Po» Pedersen (gitar). Senere kom Kent Remi Gabrielsen (gitar) og Sindre Mehl (vokal).
Da bandet lanserte sitt første album, Bashflack produsert av Ronni Le Tekrø, fikk de oppmerksomhet for lanseringsshowet på Rådhusplassen. Her skulle de servere fiskemat og tran. Varene var angivelig sponset av Norges Råfisklag, som også fikk logoen sin på Bashflack-coveret.
Albumet ble positivt mottatt i Nordlys med terningkast 5. Farout Fishing ble sammenliknet med Sepultura, siden begge var basert på thrash metal, men hadde blandet inn flere hardcore- og funkelementer og sampling. Farout Fishing brukte i tillegg psykedeliske elementer, klassiske instrumenter og hadde et rap-parti med Leo Fossen fra B.O.L.T. Warhead som gjesteartist. Sepultura-sammenlikningen ble også dratt av Yngve Ekern i Aftenposten. Faith No More ble også trukket fram.
Før album nummer to ble «Kjell-Vis» erstattet med «Movie» på vokal. Også New Rock Album var produsert av Ronni Le Tekrø, samt Dag Stokke. Slippkonserten skjedde nok en gang i Oslo med servering av fiskesuppe. Albumanmeldelsene var færre denne gangen. Lokalt ble det terningkast 5 i både Nordlys og Tromsø, mens det ble 4 i Drammens Tidende og 3 i Backstage.
Betalingsmiddel
Et betalingsmiddel er et formuesgode som overføres som betaling for varer eller tjenester.
I Norge er kontanter i form av sedler og mynter utstedt av Norges Bank tvungne betalingsmidler i henhold til sentralbankloven. Andre betalingsmidler kan for eksempel være aksjer, obligasjoner, produksjonsmidler (for eksempel maskiner, fabrikker, skip), fast eiendom (bygninger, tomter), råvarer, smykkesteiner som for eksempel diamanter, og edle metaller som gull og sølv.
Ludvig II av Ungarn
Ludvig II av Ungarn (ungarsk: Lajos, tsjekkisk: Ludvík Jagellonský; født 1. juli 1506, død 29. august 1526) var konge i Ungarn, Kroatia og Böhmen fra 1516 til sin død i slaget ved Mohács i 1526 i kamp mot osmanene.
Ludvig var sønn av Vladislav II, konge av Böhmen og Ungarn. Etter farens død ble Ludvig adoptert av den mektige tyske keiseren Maximilian I.
I 1522 giftet Ludvig seg med Habsburg-prinsessen Maria. Samtidig giftet Ludvigs søster Anne seg med broren til den senere keiser Karl V, noe som førte til at den ungarske krone gikk til Habsburgerne.
Etter Ludvigs død i det katastrofale slaget ved Mohács ble storparten av Ungarn erobret av osmanene. Böhmen og deler av Ungarn tilfalt Ferdinand I av Det tysk-romerske rike, noe som gjorde slutt på Huset Jagellos hegemoni i Sentral-Europa.
Familie
Ludvig II av Ungarn giftet seg med Maria av Østerrike (1505–1558), datter av Filip I av Castilla («Den smukke») og Johanna av Castilla, i 1515. Deres ekteskap skal ha vært lykkelig, men ble kort og barnløs da han døde i 1526. Maria styrte Ungarn som regent i navnet av den nye konge, hennes bror, Ferdinand I av Det tysk-romerske rike.
Selv om Ludvig IIs ekteskap var barnløst, hadde han antagelig et barn utenfor ekteskap med sin mors tidligere hoffdame Angelitha Wass før han ble gift. Denne sønnen ble kalt Johan (János på ungarsk). Dette navnet opptrer i kildene i Wien som enten János Wass eller János Lanthos. Det første etternavnet er hans mors dåpsnavn. Det sistnevnte etternavnet kan referere til hans yrke da «Lanthos» betyr «lutist» (en som spiller lutt), eller i overført betydning, «skald». Han mottok underholdning fra den kongelige finans jevnlig. Han hadde etterkommere.
Marco Cimatti
Marco Cimatti (født 13. februar 1913, død 21. mai 1982) var en italiensk syklist som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Cimatti ble olympisk mester i banesykling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det italienske laget som vant 4000 meter forfølgelsesritt foran Frankrike og Storbritannia. De andre på laget var Paolo Pedretti, Alberto Ghilardi og Nino Borsari.
Gravhaug
En gravhaug er en haug av løsmasse og stein anbragt over et gravsted, gjerne anlagt som et monument eller minnesmerke over den eller de som døde. Gravstedet kan inneholde flere graver. Det er vanlig med en primærgrav i sentrum av haugen, og det kan være satt ned sekundærgraver lenger opp i haugen. Haugenes størrelse varierer betraktelig, kanskje i forhold til den dødes status. Vanligvis er en gravhaug rund i grunnplanet, og kalles da en rundhaug. Avlange hauger, gjerne ovale i grunnplanet, kalles langhauger. Det finnes også flere varianter. En av de mest spesielle er de trekantede treuddene.
Vortebiter
Utbredelse og forekomst i Norge
Vortebiteren finnes i tempererte deler av Eurasia, fra England (hvor den riktignok er sjelden) og østover gjennom Asia til stillehavskysten. I sørlige strøk finnes den mest i fjellet og går opp til over 2500 moh i Alpene.
I Norge er vortebiteren kjent bare fra lavlandet på Østlandet, Agder og i Rogaland. Den er nylig funnet i Rollag. De nordligste eller høyestliggende funnstedene i Norge for øvrig er Kviteseid (1941), Elverum (1874) og Nord-Fron (1853) – sistenvte er det nordligste funn av noen løvgresshoppe i Norge. For øvrig er arten i tilbakegang både i Norge og i resten av utbredelseområdet
Foetus Ex Ore
Foetus Ex Ore er mannskoret ved Fakultet for medisin og helsevitenskap, NTNU, i Trondheim, og holder til ved St. Olavs hospital. Det er i all hovedsak et a cappella-kor og har fire stemmegrupper (1., 2. tenor og 1., 2. bass).
Vortebiter
Levevis
Vortebiteren er mest aktiv om dagen. Som de fleste løvgresshopper hører vi vortebiteren oftere enn vi ser den. Den synger praktisk talt bare i solskinn. Den foretrekker kort, solrik vegetasjon, gjerne med blanding av blomster, gresstuer og nærmest nakent underlag – helst på eller nær dyrket mark. Hvis den føler seg truet, slutter den å synge og slipper seg eller hopper ned på bakken. Sangen er annerledes enn hos grønn løvgresshoppe, og ikke fullt så sterk, men kan høres på minst 50 m hold. Den består av korte, skarpe støt – først ett og ett, men etter hvert flyter de mer og mer sammen, selv om en lett kan høre enkeltstøtene. Vortebiteren er ukresen i matveien og lever både av plantekost og ulike smådyr, ikke minst markgresshopper. Kannibalisme forekommer. Størrelsen og de sterke kjevene gjør at voksne vortebitere sjelden blir tatt av rovinsekter eller edderkopper. De kan bite kraftig, samtidig som de gulper opp en mørkebrun væske. Dette er kanskje opphav til overtroen om at de kan brukes til å fjerne vorter, noe som også gjenspeiler seg i bl.a. det latinske artsnavnet.
Vortebiterens livsløp er typisk for løvgresshopper i tempererte strøk. Hunnene legger egg sent i sesongen, og disse overvintrer – oftest to ganger. I Norge klekkes eggene vanligvis i mai. Nymfene kan ikke synge, og kamuflasjefargene gjør at de sjelden sees. Etter 6-7 nymfestadier begynner de voksne vortebiterne å vise seg – vanligvis i juli, men i sørlige lavlandsstrøk sist i juni i varme forsomre. I Norge er vortebiterne som regel de første løvgresshoppene som høres om sommeren. De dør som regel i løpet av august eller begynnelsen av september.
Slekten Decticus
Slekten finnes i Europa, Asia og Nord-Afrika. D. albifrons er større enn vortebiteren, ofte med lengre vinger, og den er brun med mørke flekker. Den finnes i Sør-Europa nord til Østerrike. D. aprutianus er bare funnet i Abruzzene. Den er svært lik vortebiteren og har vært regnet som en underart av denne. . Vortebiteren er den eneste i slekten som er funnet i Norden.
Foetus Ex Ore
Historie
Foetus Ex Ore ble opprettet 17. mars 1993 av leger og legestudenter ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim.
Navn
Korets navn, Foetus Ex Ore, er latin og lar seg direkte oversette til «foster ut av munnen». Navnet er ment å henspille på korets i plenum vedtagne devise; å gi publikum en «oral forløsning»
Medlemmer
Foetus Ex Ore tar opp nye sangere i starten av høstsemesteret hvert år. Når de tas opp, får de tittelen meconium. Meconium er første steg på rangstigen i korets hierarki. Fullverdige medlemmer får tittelen Lem i en seremoni som finner sted på julebordet (Julius Ex Ore) hvert år. Medlemmer tituleres «Lem Etternavn», eventuelt «meconium Etternavn». Lemmer får også sitt latinske Foetus-navn på Julius Ex Ore. Dirigenten tituleres "Frøken Etternavn", og får etter hvert også sitt eget latinske Foetus-navn.
Sang
Koret har et repertoar som strekker seg fra drikkeviser til salmer.
Gjennom tidene har åtte kantater blitt produsert for Foetus Ex Ore. De første seks er komponert av Knut Anders Vestad, mens de to nyeste er komponert av Geir Døhlie Gjerdsjø.
Reiseaktivitet
Foetus Ex Ore har fra opprinnelsen gjestet en rekke land, særlig i forbindelse med avviklingen av The Association for Medical Education in Europe (AMEE). Blant AMEE-konferansene koret har opptrådt ved, er
Gravhaug
Internasjonalt
Gravhauger er kjent fra forskjellige tider over store deler av verden. De tidligste stammer fra de eldste jordbrukskulturene i Europa og Asia.
Foetus Ex Ore
Reiseaktivitet
Andre turneer, utenlands:
Gravhaug
Internasjonalt
Sveriges største gravhaug heter Anundshög og ligger i Västmanland.
Foetus Ex Ore
Reiseaktivitet
ds:
Gravhaug
Gravhauger i Norge
På skandinavisk område kan man – dersom de megalittgravene fra tidlig neolittisk tid (bondesteinalderen) holdes utenfor – finne de første gravhaugene i sen neolittisk tid, innenfor den dansk – sørsvenske enkeltgravskulturen. En parallell til disse kan finnes noe senere, som hauger bygd rundt hellekister, som også er sparsomt representert i Norge.
Det største feltet med gravhauger er på Vang i Oppdal kommune. Vangfeltet består av omkring 900 førkristne gravhauger innenfor et område på 120 dekar. Gravfeltet var i bruk fra omkring år 400 til år 1000. Omkring halvparten av haugene har vært åpnet delvis av arkeologer. Området er godt bevart og det er blitt gjort rikelig med funn av blant annet våpen, importerte draktsmykker og skålvekter. Alle funn fra feltet oppbevares ved Vitenskapsmuseet i Trondheim og enkelte av gjenstandene er også utstilt der.
I yngre bronsealderen (1700-500 f.Kr.) gikk tradisjonen med ubrent grevlegging til at det ble vanlig med branngraver (kremering av de døde før gravlegging) i Skandinavia. De brente beina ble gjerne lagt i en urne og plassert i et hellekammer i en eldre haug eller røys. Gravgods ble begrenset til rakekniv av bronse eller lignende. Det ble vanlig med store gravrøyser; gravhauger bygd opp av stein uten nevneverdig innslag av løsmasser. Disse finnes gjerne som åsrøyser, liggende enkeltvis på høye punkter i terrenget, ofte langt fra nærmeste bebyggelse. I Danmark og Sør-Sverige er det vanlig med store gravhauger bygd av løsmasser. Store gravhauger av jord finnes også i Norge, særlig i Rogaland. Som regel ligger også disse enkeltvis, med et par unntak ved Rege i Sola og Reheia ved Avaldsnes på Karmøy. Gravhauger i steinrøyser dominerer ellers på Vestlandet og på Østlandet. Slike felt kan bli meget store, som for eksempel Hunnfeltene i Fredrikstad, som teller over hundre enkelthauger.
I førromersk jernalder (500 f.Kr-0) var gravskikken enkel. De døde ble lagt i flatmarksgraver uten å få med seg kostbare gjenstander. Skikken med kremering fortsatte. Likene ble brent på bål, trolig sammen med mat, siden det er vanlig å finne dyrebein i graver fra denne tiden. Etter at bålet hadde brent ned, ble noen håndfuller med brente bein samlet i et enkelt knytte av skinn eller tekstil, eller i et kar av tre, bark eller keramikk. Ofte fulgte større mengder trekull og aske med. Knyttet eller karet ble så gravd ned i en grop i jorda, eller strødd utover bakken. Deretter la man steiner eller steinheller over graven.
Romertiden (0-400 e.Kr.) er tiden for de store monumentale gravhaugene. De største haugene kunne være 40 meter i diameter og 6-7 meter høye. Som regel var haugene runde eller ovale, men mot slutten av perioden ble det vanlig med langhauger. Storhaugene lå ofte i tilknytning til gårder, og ble en måte å vise at her bodde det en mektig og innflytelsesrik slekt. Man begynte også i større grad å legge gjenstander i gravene, og selv om skikken med kremering holdt seg, ble det etterhvert også vanlig å gravlegge likene uten å kremere dem først (inhumasjon). Variasjonen mellom de ulike gravene ble også større. Eksempler på gravfelt fra denne tiden er Veien i Buskerud og Vereide i Nordfjord.
I folkevandringstiden (400-550 e.Kr) fortsatte den store variasjonen mellom gravhaugene og innholdet i dem. Ikke alle fikk sin egen gravhaug, men de fleste gravene der det er funnet menneskerester, har ytre markeringer som en jordhaug eller steinrøys. Haugene var som regel 2-30 meter i diameter. Både kremasjoner og inhumasjoner var vanlig, også i samme grav. I de ubrente gravene kunne den døde bli gravlagt i en hellekiste; heller satt på høykant med en stor dekkhelle over. Kistene ble gjerne åpnet og brukt igjen, ofte for en kremasjon. Noen av gravene kunne ha svært rike gjenstander, ofte importerte fra for eksempel Romerriket. Gjenstandene som ble lagt i gravene var ment å vise den gravlagtes status. Rundt 475 skjedde det et skille i gravskikken. Før dette var det vanlig å gravlegge de døde sammen med brente dyrebein og bjørneklør. Dette ble mindre vanlig etter 475. Etter 475 ble det også mer vanlig med ubrente graver, mens det tidligere var vanligst med kremasjoner. Eksempler på gravhauger fra folkevandringstiden er Raknehaugen i Akershus og Halvdanshaugen i Buskerud.
I merovingertiden (550-800 e.Kr.) ble gravskikken enklere og gravhaugene færre. Mangelen på rikt utstyrte graver er særlig stor på Sørlandet og Vestlandet. Skikken med både brente og ubrente graver fortsatte, men unntak av i Nord-Norge, der alle graver fra merovingertiden er ubrente (inhumasjoner). Det er to hovedforklaringer på nedgangen i gravhauger i merovingertiden. Den ene forklaringen er nedgang i folketall på grunn av pestutbrudd og klimaendringer til kaldere klima. Den andre forklaringen er at det skjedde en maktkonsolidering; man tror at eliten nå kan ha blitt så trygge i sine maktposisjoner at de ikke lenger hadde behov for å vise frem sin status med store gravhauger. Enkelte store gravhauger var det likevel fra denne tiden. Jellhaugen i Østfold er fra 600-700-tallet. Gravfeltet på Borre i Vestfold ble etablert på 500-600-tallet. Dette var i bruk frem til rundt 900 e.Kr.
I vikingtiden (800-1050 e.Kr.) begynte man igjen å bygge store gravhauger. Ofte ble dyr, spesielt hester, lagt i gravhaugen sammen med den døde. Blod fra dyrene kan ha blitt drukket, og deler av dyrene spist i forbindelse med gravleggingen. Gravene fra vikingtiden inneholder mange personlige eiendeler, redskaper og fremkomstmiddel som båter og skip. Mot slutten av vikingtiden ble begravelse i haug gradvis sjeldnere, og opphørte stort sett helt etter hvert som kristendommen og kristen gravskikk tok over. Gravhauger fra vikingtiden er skipshaugen på Borre, Oseberghaugen og Gokstadhaugen, alle i Vestfold. I Østfold på øya Rolvsøy er det funnet et skip på Haugen gård. 300 meter lenger nord ble Rostadskipet funnet, og to km mot sør Valleskipet. De tre vikingskipene på Rolvsøy kan være fra Rolvsøy-ætta.
De store gravfeltene og de største haugene finnes gjerne i begrensede områder innenfor bygdene. De synes å gruppere seg rundt større gårder, som ofte også gjerne ligger på grunn med høykvalitets dyrkningsjord. De er ofte blitt kirkesteder, og de tolkes som tilholdssted for den sosialt høyerestilte delen av bondebefolkningen i førkristen tid. På denne måten kan man gjennom studium av distribusjon av gravhauger og -funn finne igjen rester av den sosiale og administrative inndelingen av jernalderens samfunn.
Kongshauger og storhauger
De største gravhaugene kalles ofte kongshauger. De er bygget med dimensjoner rundt 40–50 meter i diameter og 5–10 meter i høyde. Slike graver ble bygget kun for personer med høy rang. Noen av Borrehaugene, samt Oseberghaugen, Gokstadhaugen, Karnilshaugen og de kjempestore Jellhaugen og Raknehaugen er eksempler på kongshauger.
Storhauger er mindre enn kongshauger, fra 20–40 meter i diameter og fra 3–5 meter høye. Høvdinger og storbønder kunne bli gravlagt i slike hauger. Slike hauger forkommer oftere, og Eidehøvdingen fra Gloppen ble gravlagt i en slik. Gloppen kommune har flere slike storhauger ved prestegården på Vereide. Grønhaug ved Avaldsnes er også i denne klassen.
Askim Wolves
Starten
Laget ble stiftet sommeren 2008 av den tidligere Kolbotn Kodiaks-spiller Juan Leiva. Han hadde flere års erfaring innen denne sporten i posisjonen som right guard for Kodiaks, og lenge hatt lyst til å starte opp et lokalt lagt hjemme i Askim. I samtaler med tidligere medspillere fra Kolbotn; Tor-Erling Hestø og Uno Olsen, begynte ideen å vokse. Tidligere nabo av Leiva, Pål Øyvind Olsen, hørte om klubbens planer og hev seg på lasset og satset tid og krefter på å rekruttere spillere.
The Wolves fikk fort oppmerksomhet og antall spillere økte raskt. Smaalenene avis viste interesse for klubben og skrev en artikkel om laget rett etter klubbens stiftelse. Klubben teller pr høsten 2009 ca. 20 aktive spillere, med en total på hele 35 registrerte medlemmer.
Lagets trener
Lagets trener, Jan Arild Kirkerud, har lang erfaring innen amerikansk fotball. Karrieren strekker seg gjennom årene fra starten som reciever i 1986 og spill gjennom de fleste posisjoner i sporten frem til 1999. Han deltok også i det norske landslaget mellom 1992 -1997 og har også erfaringer som hjelpetrener i diverse lag i åtte år.
Hagtornslekta
Hagtornslekta (Crataegus) er en slekt av tornete busker og trær i rosefamilien. Dette er små eller middelsstore løvtrær som bærer lappete eller håndflikete blader med tenner. Trærne har greintorner og bærer små eller mellomstore, røde bærliknende frukter om høsten. Bladene er ofte mørkere grønne på oversiden enn på undersiden, men ikke særlig framtredende hos begerhagtorn.
Askim Wolves
Ledelse
I dag ledes klubben av styreleder Patrick M. Leiva, som har lang erfaring som siviløkonom, økonomirådgiver, administrasjonsleder og arbeid innen økonomi, regnskap, budsjettering og etablering av bedrifter. Klubbens styre består av 10 medlemmer, 9 menn og 1 kvinne.
Hagtornslekta
Hagtornartene har hvite blomster i kvaster eller flate halvskjermer på korte sideskudd. Støvbærerne er røde eller rødlige, og blomstene har ubehagelig lukt. Barken er glatt og som regel askegrå. Fruktens frø har fuglespredning. Det finnes mange hybrider og varianter, så det er krevende å artsbestemme hagtorn. Det er sikrest å artsbestemme hagtorn ved hjelp av de øre- eller hovedbladene som sitter nær fruktklasen.
Askim Wolves
Klubbens farger
Askim Wolves har valgt en egen fargekombinasjon i valget av uniform:
Hagtornslekta
Hagtorn dyrkes i hager og på kulturmark i hele det nordlige Eurasia. og har også vært ganske populær i Norge. Den kan forvilles, og bærene kan brukes som ingrediens i vin.
I Norge blomstrer hagtorn i mai-juni.
Askim Wolves
Annet
Askim Wolves sin økonomi har hittil kun basert seg på midler anskaffet gjennom dugnader for forskjellige bedrifter, loddsalg, medlemskontingenter og støttemedlemmer. Treninger foregår på grusbanen ved Askim videregående skole.
Alfa Romeo 2000
Modellen ble produsert i tre ulike utgaver, Berlina som var en femdørs sedan, Spider som var en todørs cabriolet og Sprint, som var en todørs coupéutgave.
Berlina
Sedanutgaven ble produsert i 2 814 eksemplarer mellom 1958 og 1962.
Spider
Cabrioletutgaven, designet av Carrozzeria Touring, ble lansert samtidig som sedanmodellen, i 1958. Den ble produsert i 3 443 eksemplarer frem til produksjonsstopp i 1962.
Sprint
Sprint var en todørs coupéutgave, designet og bygget av Bertone. Den ble introdusert i 1960, og produsert i 704 eksemplarer frem til 1962.
FNM
Da produksjonen av 2000 Berlina ble stoppet i Italia fortsatte den hos Fabrica Nacional de Motores (FNM) i Rio de Janeiro, Brasil, under navnet FNM 2000. I 1969 ble motorvolumet økt til 2,15 liter, og bilen ble solgt under navnet FNM 2150 frem til 1974.
Wasa Teater
Wasa Teater er et svenskspråklig teater i Vasa. Teateret ble grunnlagt i 1919 og fikk status som regionteater for Österbotten og Mellersta Österbotten i 1981. Den nåværende teaterbygningen er fra 1955.
Teaterhuset har tre scener: Stora scenen, Studioscenen og Vasallen. Disse rommer henholdsvis 272, 120 og 60 tilskuere. Statusen som regionteater innebærer turneringer med forestillinger i Österbotten og Mellersta Österbotten.
Wasa Teater har 6–8 premierer og opp mot 40,000 besøkende hvert år. Teateret har rundt 35 fast ansatte. Fra 2007 er Seija Metsärinne teatersjef.
Wasa Teater ble utropt til Årets Teater i Finland for årene 2001–2003. Teateret ble belønnet for sine visjoner, sitt kunstneriske nivå, sin betydning og sin tiltrekningskraft.
Fra 1997 drives teateret av Svenska Österbottens förbund för utbildning och kultur, en samkommune som består av de femten svensk- och tospråklige kommunene i Österbotten og Mellersta Österbotten.
Reveries
Reveries er andre album av det norske bandet Maribel. Utgivelsesdatoen er 10. februar 2012.
Tvedestrand
Tvedestrand er en by og kommune i Agder. Kommunen ligger mellom Arendal i sør og Risør i nord. Kommunen grenser mot de indre bygder av Aust-Agder til Froland, Åmli og Vegårshei. Kommunen fikk sine nåværende grenser i 1960, ved sammenslåing av tidligere Dypvåg og Holt kommuner, og ladestedet Tvedestrand. Tvedestrand er ofte referert til som Sørlandets smilehull.
Historie
Stranden var fra 1600-tallet et strandsted tilhørende gårdene Berge, Gliddi og Myklebostad, hvor bøndene i Holt hadde sine båtplasser og naust. Det er gården Tveite (Tvede) i Nedenes amt som har gitt stedet sitt navn. Navnet betyr ganske enkelt stranden til gården Tveite.
Omkring 1740 ble strandstedet losse- og lasteplass for Næs Jernverk, og den første kjerreveien ble lagt mellom strandstedet og bruket ved Storelva. Dette førte til større vekst for stedet, og omkring år 1800 var innbyggertallet ca 250. Strandstedet Tvedestrand fikk begrensede ladestedsrettigheter ved lov av 17. august 1821, og ved lov av 14. mars 1836, approbert av Karl Johan den 13. april s.å., fikk byen fulle handelsretter som ladested.
Ved lov av 24. august 1857 ble bygrensene utvidet ved å innbefatte den tilstøtende bebyggelsen Strandehagen.
Fra 1. januar 1960 ble Tvedestrand slått sammen med nabokommunene Dypvåg og Holt, med Tvedestrand som administrasjonssted i den nye kommunen. Ladestedet, som en av få byer i Norge, bl.a. Lillesand, mistet imidlertid bystatusen og kommunen har siden vært herredskommune.
Natur og geografi
Denne delen av Agder tilhører Bamblefeltet i det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedeforldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Et underlag av 1 600 - 1 450 millioner år gammel skifer, kvartsitt, marmor og amfibolitt med noe hornblendegneis, og ovenpå dette sure overflatestrukturer av både granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250 - 1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550 - 1 480 millioner år gammelt). De yngste svekonorvegiske dannelsene bevitnes av større formasjoner av granitt. Det er også noe ganger av gabbro og dioritt, sjeldnere eklogitt. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går i sørvest-nordøst retning.
Kommunen ligger omkring nedre del av Vegårsvassdraget (Storelva) og Oksefjorden, og omfatter videre kysten og øyene øst for fjorden. Terrenget i området er småknauset og sterkt kupert med skogkledde åser. Kommunens høyeste punkt er Ansmyrheia, 243 meter over havet. Berggrunnen består overveiende av grunnfjell og hører til Bamblefeltet.
Næringsliv
Strandstedet ble utskipningssted for Næs Jernværk fra omkring 1740. Tremassefabrikkene på Fostvedt, Gjeving og Songe har spilt en betydelig rolle for Tvedestrand. Det foregikk stor eksport over havnen, som har 200 meter offentlig kai. Verkstedindustrien dominerer, men det er ellers mange små bedrifter innenfor en lang rekke bransjer. Tvedestrand har noen av Agders beste jord- og hagebruksbygder, med stort husdyrhold, bær- og fruktavl.
Tvedestrand er et av de mest søkte turistdistrikter på Sørlandet med en praktfull skjærgård, flere pensjonater og mange hytter. I byen finner vi også Norges andre, men største bokby; Bokbyen ved Skagerrak.
Historikk og kultur
Kommunevåpenet, som ble godkjent i 1986, viser en oppflygende terne i sølv mot en blå bakgrunn. Dette skal symbolisere kyst og fugleliv. Lokalavisa Tvedestrandsposten ble grunnlagt av Arne Garborg i 1872. Lokalradioen for Tvedestrand er Radio P5. I Tvedestrand ligger også Strykejernet som blir ansett som Norges smaleste hus. Dette huset har også inngang fra gateplan i både 1., 2. og 3. etasje.
Kulturminner
Store deler av Tvedestrand sentrum er omfattet av NB!-registeret, Riksantikvarens liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.
Skoler
Den nyeste skolen i Tvedestrand er International Stunt Academy - fagskole for utdanning av stunt-skuespillere ( Action Actors ). Skolen er godkjent av NOKUT, tilbyr ett-årig fulltid studie med 60 fagskolepoeng og støtte fra lånekassen. Skolen gjester kjente lærere fra hele verden og ender studiet med 3 uker studietur til Hollywood, LA, hvor studentene får møte kjente stunt skuespillere, VIP invitasjoner til produksjonsselskapene og mulighet til å delta på auditions. Skolen holder til i lokalene til TeamTec på Tangen havn, ca 3 minutter gange fra sentrum.
Endringer av kommunegrensene
Dagens Tvedestrand kommune omfatter hovedsakelig et område som før 1960 var fordelt på tre kommuner: Gamle Tvedestrand, Holt og Dypvåg. 1. januar 1858 ble det gjennomført en grensejustering som berørte 70 innbyggere i Tvedestrand kommune. En ubebodd del av Søndeled kommune ble overført til Dypvåg 1. januar 1867. En del av Holt, med 52 innbyggere, ble overført til Dypvåg 1. januar 1881. 1. januar 1902 ble Flosta kommune utskilt fra Dypvåg. Etter delingen hadde Flosta 1892 innbyggere og den gjenværende delen av Dypvåg 3235 innbyggere. En del av Holt, med 14 innbyggere, ble overført til Østre Moland kommune 1. juli 1919.
Tvedestrand, Holt og Dypvåg kommuner, med henholdsvis 868, 3759 og 1805 innbyggere, ble slått sammen til nye Tvedestrand kommune 1. januar 1960. 1. januar 1962 ble Strengereid krets i Tvedestrand, med 375 innbyggere, slått sammen med Flosta, Stokken og Austre Moland kommuner til nye Moland kommune. Holtegården i Moland, med 5 innbyggere, ble overført til Tvedestrand 1. januar 1964. 1. januar 1984 ble et ubebodd område ved Folevann i Tvedestrand overført til Risør kommune.
Trivia
Deler av filmene om Detektivbyrå nr. 2 er spilt inn i Tvedestrand.
Kristian Røstvig
Kristian Røstvig , født 11. april 1896, død 28. juli 1984, var en norsk tannlege og folkeminnesamler fra Oslo. Han interesserte seg mest for folkelig magi og folketro om tenner.
Bhumibol-demningen
Bhumibol-demningen er en demning med vannkraftverk i provinsen Tak i det nordvestlige Thailand. Den regulerer elva Ping som renner ut i Thailands hovedvassdrag Chao Phraya. Demningen markerer sørenden av Mae Ping nasjonalpark. Installert vannkrafteffekt er 535 MW, fordelt på fem turbiner.
Demningen er Thailands største betong buedam, og er 154 meter høy og 486 meter lang. Anleggsarbeidet ble igangsatt i 1958 og ferdigstilt i 1964, og gir også irrigasjon til store jordbruksområder via kanaler. Reservoaret er på inntil 13.462 millioner m³ og kan ha et areal på inntil 308 km². Fra demningen kan skip navigere 140 km oppover til Chiang Mai. Ovenfor reservoaret fortsetter elva via en slukt til en ny utvidet reservoardannelse, kalt Doi Tao-reservoaret.
Alberto Ghilardi
Alberto Ghilardi (født 25. august 1909 i Roma, død 30. juni 1971 i Roma) var en italiensk syklist som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles. Ghilardi ble olympisk mester i banesykling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det italienske laget som vant 4000 meter forfølgelsesritt foran Frankrike og Storbritannia. De andre på laget var Paolo Pedretti, Marco Cimatti og Nino Borsari.
Medaljefordeling under Sommer-OL 2008
*tilbake til Sommer-OL 2008
Knut Ove Joa
Knut Ove Joa (født 3. desember 1976 i Stavanger) er en norsk håndballtrener og tidligere håndballspiller.