cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrew Rothstein
Andrew Rothstein var med under grunnleggelsen av Communist Party of Great Britain i 1920 og det var Rothstein som rekrutterte Tom Wintringham til den kommunistiske sak. Rothstein satt som president i Foreign Press Association mellom 1943 og 1950. Fra 1946, underviste han ved London University's School om slaviske og østeuropeiske studier men ble sparket i 1950. Rothstein publiserte et historisk verk om Sovjetunionen som ble publisert i 1950, samt at han oversatte mange marxistiske tekster fra russisk til engelsk. Rothstein ble tildelt en sovjetisk pensjon i 1970, og etter formell pensjonsalder, ble han leder for Marx Memorial Library og nestleder for den britisk-sovjetiske Friendship Society.
Andre Agassi
Andre Kirk Agassi (født 29. april 1970 i Las Vegas) er en armensk-amerikansk tennisspiller. Han har (per 2004) spilt inn over 25 millioner amerikanske dollar i premiepenger.
Agassi ble født og vokste opp i Las Vegas, og bor der når han ikke turnerer. Faren, etnisk armener, Emmanuel «Mike» Agassi, bokset for Iran i OL i 1948 og 1952 før han utvandret til USA. Da han fikk amerikansk statsborgerskap, forkortet han armenske navnet Agassian til Agassi.
Agassi var tidligere gift med skuespilleren Brooke Shields, og er i dag gift med den tidligere tennisstjernen Steffi Graf. De har to barn sammen.
Agassi has vunnet åtte Grand Slam-titler i single:
Agassi er en av sju spillere som har vunnet samtlige Grand Slam-turneringer i løpet av karrieren (de andre er Don Budge, Roy Emerson, Rod Laver, Fred Perry, Roger Federer og Rafael Nadal). Han vant også OL-gull i herresingle i Atlanta i 1996. Agassi har representert USA i Davis Cup flere ganger, med en statistikk på 30-5.
Durham Constabulary
Durham Constabulary er en britisk politistyrke med ansvar for grevskapet Durham.
Styrken har omkring 1650 polititjenestemenn, og i tillegg en administrativ stab. Den ble opprettet i 1839, samme år som County Police Act ble vedtatt og åpnet for politistyrker på grevskapsnivå. I 1921 ble Durham Citys politistyrke slått sammen med grevskapsstyrken. Styrken ble halvert i 1974, da grevskapet fikk nye grenser.
Caffè mocca
Caffè mocca, mocca, mocha, og moccacino, er en kaffedrikk som er en versjon av caffè latte. Den består av sjokoladepulver eller sjokoladesaus blandet med espresso og dampet melk, toppet med melkeskum eller krem.
Morten Røhrt
Morten Ralph Røhrt (født 9. november 1954 i Oslo, død 30. mars 2019  ) var en norsk skuespiller som var fast ansatt i en årrekke ved Oslo Nye Teater. Han spilte blant annet i såpeserien Hotel Cæsar på TV 2.
Røhrt var utdannet ved Statens teaterhøgskole (1977), hvor han også var lærer (fra 1991). Han arbeidet ved Den Nationale Scene, Nationaltheatret og Rogaland Teater. Han var fra 1992 ansatt ved Oslo Nye Teater.
Han medvirket også i NRKs serie Fortuna i 1993, samt i filmen When the Light Comes i 1998. Stemmen hans er meget karakteristisk, og man kan høre ham daglig i flere radioreklamer. Han hadde en rekke frilansoppdrag innen teater, film, radio og TV (blant annet Cato Halvorsen i Hotel Cæsar). Han ble ofte benyttet i lydbøker og som dubber av film, og underviste også i innlesning av lydbøker.
I 2009 opptrådte Røhrt i den 45 minutter lange enakteren Støv, som er skrevet av Ivo de Figueiredo på grunnlag av hans Bragepris-nominerte roman med samme navn. Skuespillet var regissert av Bentein Baardson og handler om Henrik Wergelands liv.
Frøya (gudinne)
Frøya (fra norrønt: Freyja, avledet betydning frue) er krigs-, fruktbarhets- og kjærlighetsgudinnen i norrøn mytologi og moderne åsatro. Hun ble påkalt i kjærlighetsspørsmål, ved graviditet og under fødsler. Hun hadde også makt over vekst i naturen. Hun var likevel også en krigs- og dødsgudinne. Frøya var den vakreste av åsynjene.
Navnet hennes har ifølge Snorre Sturlasons Gylvaginning gitt opphav til hedersnavnet «Frue» som brukes om gjeve hustruer. Navnet kan bety frue eller i overført betydning herskerinne.
Frøya er av vaneslekt og er sammen med broren Frøy barn av Njord (Njǫrðr) fra Nòatun. Hun ble opptatt blant æsene som en del av fredspakten etter den store vanekrigen (krigen mellom æser og vaner).
Od
Frøya var gift med Od (Óðr), tilsvarende figur eller et annet navn for Odin, og med ham fikk hun døtrene Hnoss/Noss («klenodium») og Gjerseme/Gersemi («dyrbarhet»). De var svært vakre. Derfor ble alt det som er vakkert og dyrebart kalt Hnossir (nosser). Od forlot Frøya for å reise til fremmede land, og kom ikke tilbake. Frøya gråter over dette med tårer av rødt gull. Gull ble av den grunn en kjenning som «Frøyas gråt».
Folkvang
Frøyas bolig i Åsgard het Folkvang. Hit kom halvparten av de som falt i strid. Den andre halvparten kommer til Odins Valhall for å bli einherjer.
Eiendeler
I en kilde er Frøya beskrevet med en vogn som blir trukket av to hannkatter. Når hun kjører rundt, er det helt lydløst. Hun har også en fjærdrakt som hun kan fly rundt i verden med. Hun eier det flotte brystsmykket Brisingamen (Brisingasmykket). Smykket er smidd av fire dvergbrødre (brisinger).
Hun har i likhet med Frøy en magisk gris, som heter Hildisvina. En kilde, som Skaldskaparmål, antyder at Hildisvin er en Adils' hjelm. Hildisvin kalles her Hildigalt. Hildi betyr strid.
Som mange guder i norrøn mytologi har Frøya mange navn. Det generelle navnet Vanadis har hun fordi hun er av vaneslekt. En gang hun reiste ut i verden for å finne Od, brukte hun flere navn; Mardoll, Hørn, Gjevn og Syr. Disse navnene gjenspeiler ulike sider av Frøya, men også at skaldediktningen krevde variasjon i påkallelsen av gudene.
Frøya i tidlig kristen tid
Hun hadde en sterk posisjon i åsatroen og var sterkt mislikt av de kristne da kristningen av Norge begynte. Den islandske høvdingen Hjalte Skjeggson ble lyst fredløs og måtte rømme landet i år 999 etter at han hånet Frøya i et dikt.
Frøya i Trymskvadet
I Trymskvadet (Trymskvida) i Snorres Edda fortelles det om Tor som mister hammeren sin (Trym hadde stjålet den), og at Loke låner fjærhammen til Frøya for å fly rundt og se etter hammeren.
Frøya og Frigg
Frøya og Frigg tolkes i noen sammenhenger for å ha vært samme gudinne, eller å ha samme opphav. Foruten den opplagte likheten i navnene hadde de begge en del til felles:
Det var også forskjeller som at Frøya er av vane-ætt, mens Frigg er åsynje.
Livet på vent
Livet på vent er en norsk dokumentarserie på åtte episoder som gikk på TV 2 i 2011. Serien følger helsepersonell og 15 pasienter ved Oslo universitetssykehus mens de venter på organer fra organdonorer. Serien hadde premiere 26. januar 2011 og ble produsert av Nordisk Film & TV.
Serien ble kåret til beste nye programserie under Gullruten 2011 og var også nominert i klassen beste dokumentar- eller faktaserie.
Carl Frederik Tietgen
Carl Frederik Tietgen (født 19. mars 1829, død 19. oktober 1901), var dansk industrimann. Han oppnådde tittelen gehejmekonferensråd.
Han ble født i Odense, som sønn av snekkermester Johan Friedrich Tietgen og Barbara Kirstine, f. Wulff.
C.F. Tietgen var en av den danske industrielle revolusjons store drivkrefter. Med utgangspunkt i Privatbanken var han med og stiftet en rekke av sin tids ledende danske industrivirksomheter og institusjoner, se liste nedenfor.
Han hadde også kontakt med Lyngby kirke i samme kommune, som han hadde kjøpt av staten i 1868. Kort tid før sin død solgte han Lyngby kirke til kommunen, og ble begravd på Lyngby gamle kirkegård.
Carl Frederik Tietgen var gift med Laura Charlotte, f. Jørgensen.
I 1896 fikk Tietgen en mindre hjerneblødning, som medførte at han i sine siste år var sterkt svekket. En minnehøytidelighet ble arrangert i Marmorkirken 25. oktober, med deltagelse av kongefamilien. Det ble lagt ned minnekranser fra de mange firmaer og foretagender han hadde hatt innflytelse på i sit liv. 29. oktober ble kisten ført fra Marmorkirken i en rustvogn trukket av to sorte hester. 3 000 personer fulgte vognen til Langelinie. Om kvelden nådde rustvognen Kongens Lyngby, der et stort følge med fakler og sognerådet i spissen fulgte vognen det siste stykket til gravstedet på Lyngby gamle kirkegård.
Smooth Criminal
«Smooth Criminal» er en sang av Michael Jackson, og den syvende singelen på albumet Bad (1987).
Lebadea martha
Lebadea martha er en sommerfugl som tilhører gruppen Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
En middelsstor, slankvinget, brun sommerfugl. Forvingens ytterkant er litt inssvinget slik at vingen blir lett sigdformet. Oversiden er oransjebrun med et hvitt tverrbånd midt på begge vingepar. Utenfor dette er det halvmåneformede, hvite flekker på forvingen, svarte flekker på bakvingen. Spissen av forvingen er hvit.
Utbredelse
Arten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Malaya i øst.
Den egyptiske bro
Russiske buebroer Beliggenhet: St. Peterburg Brotype: buebro og samvirkebro Buelengde: 44 m Totalbredde: 27 m. Åpning ny bro: 1955
Den egyptiske bro er en bro over Fontankaelven  i St. Petersburg i Russland. Broen var den første metallbroen i Russland.
Den ble bygd som en hengebro med ett spenn, konstruert for fotgjengere og hestetrafikk. Byggingen foregikk i perioden fra 1825–1826. Den ble konstruert av ingeniørene Von Traitteur og Christianowicz.
Landkarene på begge sider er utsmykket med skulpturer av sfinkser og heksagonlanterner, plassert på store granittsteiner. Broen er også utstyrt med et par støpejernssøyler med inngraverte egyptiske hieroglyfer.
Den originale hengebroen brøt sammen da en militær eskadron marsjerte over broen i 1905. Til alt hell ble de fire statuene av sfinxene i støpejern reddet, og de ble montert på den nye broen som sto ferdig i 1955.
Planleggingen av denne nye broen tok altså 50 år, og i alt 17 ulike prosjektbeskrivelser forelå før den endelige planen til arkitekten, P. A. Areshev og ingeniør V. V. Demchenko ble vedtatt. Den nye broen er ikke en hengebro, men en buebro bygd i stål med dekke av plasstøpt betong. Siden av brobygningen er utsmykket med bøyler og rosetter.
Håndball-VM 1973 for kvinner
Håndball-VM 1973 for kvinner ble spilt i Jugoslavia i perioden 7. – 15. desember 1973. Dette var andre gangen Jugoslavia arrangerte mesterskapet, etter å ha arrangert det for første gang i 1957.
Det ble først avholdt gruppespill med tre lag i hver gruppe, det var totalt fire grupper. Av de 12 lagene var det de to beste fra hver gruppe som gikk videre til hovedrunden. Jugoslavia beseiret Romainia 16-11 i finalen, og vant dermed VM på hjemmebane, for første gang. Bronsen gikk til Sovjetunionen etter at de slo Ungarn 20-12. 4.
6.
7.
8.
9.
10.
11.
12.
Paolo Burali d’Arezzo
Paolo Burali d'Arezzo (født 1511 i Itri ved Gaeta i Italia, død 17. juni 1578 i Torre del Greco ved Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Piacenza, og senere erkebiskop av Napoli.
Han ble kreert til kardinal 17. mai 1570 av pave Pius V.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Bokføringsloven
Bokføringsloven (Lov om bokføring), ble sanksjonert av Kongen i statsråd 19. november 2004.
Archangelo de’ Bianchi
Archangelo de' Bianchi (født 4. oktober 1516 i Gambolo ved Vigevano i Italia, død 18. januar 1580 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Teano, og senere tilknyttet den romerske kurie som prefekt for Indekskongregasjonen.
Han ble kreert til kardinal 17. mai 1570 av pave Pius V med San Cesareo in Palatio som tittelkirke.
Industrialiseringen i Norge
Industrialiseringen i Norge omfatter tiden fra omtrent 1850 og fram til 1900 i en periode der det norske samfunn forandret seg drastisk innen urbanisering, utvandring, industrialisering, utvikling innen jordbruk og en rekke sosiale felter. Perioden er gjerne assosiert med dikteren Inge Krokanns begrep «det store hamskiftet», i tiden som gjerne plasseres rundt 1850.
Den store utviklingen i Norge kom omtrent ti år etter at Grunnloven var på plass. Norge hadde da gjennomgått en tøff økonomisk periode med devaluering, stor gjeld og nederlag i en smuglersak som medførte at staten måtte betale store omkostninger takket være svak utenrikspolitisk dekning fra Sverige. Etter hvert ble økonomien stabilisert, Norge gikk med overskudd og handelen med utlandet gikk bedre.
Folk og samfunn 1800 til 1850
Perioden fra 1800 til 1850 var en markant endring. Befolkningen vokste med omtrent 50 % fra 880 000 til 1,38 millioner, mye på grunn av reduksjon i barnedødelighet. Rundt 1820 var levealderen 45 år for menn og 48 for kvinner. Den relativt høye dødeligheten skyldtes flere årsaker, fra død på havet til dårlige levevilkår, dårlig hygiene og hyppige epidemier. Dette igjen kan ha vært etterlevninger av Kanonbåtkrigen, der engelske skip gjennomførte en blokade av norskekysten som utsultet mange nordmenn. I tillegg var det mangel på både leger og «kloke koner», og sykehus ofte manglet nødvendigheter som vakthavende leger og bad. Spedalske fikk imidlertid god behandling, men dette var også delvis for å isolere dem fra befolkningen.
Jordbruk - fra stendersamfunn til modernisering
På inngangen til 1800-tallet var Norge i en form for mellomting mellom et stendersamfunn og et klassesamfunn. Det eksisterte knapt noen adel, og bare tre adelsgods; grevskapene Laurvig og Jarlsberg og baroniet Rosendal. Mesteparten av jorden ble eid av bønder. Omtrent 80 % av befolkningen drev med jordbruk, men dette er som oftest en samlebetegnelse. Gårdbrukere kunne ofte være husbyggere, jegere, fiskere med mer.
Om man grovdeler bondesamfunnet, kan man se på fem hovedgrupper: Proprietærer - som eide flere bruk og ofte bodde i toetasjershus, selvstendige gårdbrukere - som eide eller leide jorden de jobbet på, husmenn - som jobbet på en jordlapp eid av jordeier og måte gjennomføre pliktarbeid, tjenestefolk og daglønnere - som gjorde jobber som trengtes på forskjellige gårder. De tre siste gruppene, husmenn, tjenestefolk og daglønnere, var politisk umyndige, og hadde ikke stemmerett. De var underlagt jordeierne, som oftest proprietærer eller byfolk, og gjerne omtalt som husbonder. Husmenn var i flertall i forhold til selvstendige gårdbrukere, men det var stor variasjon innen husmenn også. På Østlandet kunne husmannsplassen være stor nok til at husmannen hadde plass til flere kyr og hest, og noen av disse husmannsplassene var større enn selvstendige gårdsbruk på Vestlandet. Til gjengjeld hadde husmennene på Vestlandet nesten ikke pliktarbeid. Den typiske norske husmann hadde langt større friheter enn en leilending eller livegen i form av frihet utenom pliktarbeidet - på Vestlandet stort sett hele tiden. Tjenestefolk var langt mer ufrie, og så lenge de var i tjenesten, var de underlagt husbondens disiplin, og fysisk avstraffelse var innenfor husbondens rettigheter.
Økonomisk hadde bøndene som regel en blanding mellom selvforsyningshushold og pengehushold der selvforsyning var overraskende godt utbredt med tanke på hvor avansert samfunnet var. Handelen gikk oftest i å selge overskudd av egne varer og å kjøpe kaffe, tobakk, bomullsplagg, suppleringsvarer som kjøtt, korn og mel og i noen grad også luksusvarer. For bøndene var det likevel et prinsipp å bruke så lite som mulig av penger. Denne nøysomheten var ikke bare noe som tilhørte bondestanden, også i det offentlige var sparepolitikk normen, delvis etter en inflasjonspolitikk fra rundt 1814.
Liberalisering av yrker
De mektigste mennene i Norge tilhørte handelsmenn og embetsmenn. Samtidig hadde en rekke grupper fordeler. Byborgerne hadde enerett på å drive handel, laugene hadde langt på vei monopol på håndverk og verks- og brukseiere hadde flere privilegier knyttet til gruvedrift, jernverk, sagbruk og liknende. Bøndene på sin side hadde odelsretten som sikret at jorden gikk i arv. Stemmeretten per 1814 var begrenset til menn over 25 år som var embetsmenn, tidligere embetsmenn, jordeiere eller jordleiere for mer enn fem år, folk med borgerskap i kjøps- eller ladested eller folk som eide jord eller grunn av en viss verdi i kjøps- eller ladestedene.
Rettighetene begynte å forvitre. Allerede i 1816 forsvant byenes enerett til å produsere brennevin, og bøndene fikk lovfestet rett til egenbrenning. Ny bergverkslov og handelslov var i teorien friere, men den første fikk liten praktisk betydning, og den andre byttet geografisk enerett med krav om utdannelse og startkapital, noe som var en alvorlig hindring for flere. På 1830-tallet skjedde store forandringer. I 1837 ble formannskapsloven innført, og den åpnet for mer lokalt selvstyre. I 1839 kom håndverksloven, som medførte at laugene skulle oppløses. Laugene hadde allerede begynt å tape terreng, så det ble en lov som passet med utviklingen. I 1842 kom handelsloven som gjorde det lettere å drive handel, spesielt innenlands.
Kunst, litteratur og utdannelse
I 1811 ble Det kongelige Frederiks universitet dannet. Dette ble starten på en stor bølge av norske vitenskapsmenn, akademikere og andre forskere. Ivar Aasen studerte folkespråkets grammatikk ute i bygdene. Christopher Hansteen var en ledende norsk astronom og geofysiker. Niels Henrik Abel var en banebrytende matematiker på et internasjonalt plan. Peder Andreas Munch og Rudolf Keyser var ledende historikere som så på norsk fortid. Universitetet var imidlertid også i stor grad tenkt på som produsent av embetsmenn.
Folkevekst og flytting
Norge hadde fra 1814 til 1880 den raskeste, relative veksten i folketallet blant landene i Europa, tross stor emigrasjon til USA. Mellom 1815 og 1865, altså i løpet av kun femti år, økte befolkningen fra 885 000 til 1 702 000 innbyggere. Giftemålsalderen var fortsatt høy (26-27 år) men barnedødeligheten sank drastisk. Sannsynligvis hadde dette sammenheng med bedre tilgang på mat, både innenlandsprodusert og import, som førte til mindre hungersnød og bedre immunforsvar. Økt kunnskap om hygiene hadde også betydning. Vaksine mot kopper og et mildere epidemisk klima trekkes også frem som årsaker til befolkningsveksten.
Befolkningsveksten førte til overskudd av arbeidskraft i bygdene, økning i antall husmenn og tjenestefolk samt jordmangel. Det store flertallet bodde på landsbygda; hele 76 % i 1875. De fleste som hadde sitt virke innenfor landbruket levde ikke bare av jorda, men drev fiske og tømmerhogst i tillegg der det var mulig. Arbeidet var tungt og først og fremst manuelt, det var få tekniske hjelpemidler, og i onnearbeidet måtte også barn gjøre en innsats. Fra 1850 økte befolkningen sterkt og det ble utviklet nye næringer i byene, noe som førte til forandringer.
Byene
Som følge av både befolkningsvekst og industrialisering, vokste også byene i omfang. Kun hovedstaden Christiania kunne på midten av 1800-tallet kalles for en storby, men flere mindre byer opplevde også økning. Byene var enten kjøpsteder eller ladesteder. I 1800 fantes det 34 kjøp- eller ladesteder med byrettigheter i 1800, og i 1870 hadde antallet økt til 60. De fleste byene lå ved kysten. Kongsberg var den første innlandsbyen som fikk bystatus i 1802, og i løpet av århundret fulgte Lillehammer, Hamar, Kongsvinger, Hønefoss og Gjøvik. Byene ved kysten, spesielt på Sørlandet, hadde mange sjøfolk, som matroser og skipsloser. Herfra foregikk det også ulovlig virksomhet som kaperfart og smugling. Mot 1900-tallet gikk havnebyene inn i en periode med dårligere økonomi, og mange utvandret til USA.
Bergen var landets største by med sine rundt 20 000 innbyggere frem til rundt 1830, da Christiania passerte i antall innbyggere. Rundt 1900 hadde Christiania 250 000 innbyggere, Bergen 79 000, Trondheim 39 000, Stavanger 32 000 og Fredrikstad 30 000, alle med forsteder.
Noen byer var først og fremst handels- og administrasjonssentra; som Christiania, Bergen, Trondheim, Hamar og Tromsø. De største industribyene var Fredrikstad, Sarpsborg, Skien og Stavanger. Byer som Haugesund og Tønsberg satset på skipsfart. Også tettsteder uten bystatus vokste raskt, som Lillestrøm og Mjøndalen.
I bygdene stagnerte veksten fra 1860-årene. Alle byer hadde fødselsoverskudd, men den sterke veksten skyldtes først og fremst tilflytting fra bygdene. I mange byer utgjorde innflyttere over halvparten av befolkningen rundt 1900.
Næringsliv og økonomi
I løpet av 1800-tallet gikk retten til å drive med handel og håndverk fra å være et privilegium til en rettighet. Med Grunnloven i 1814 ble næringsfrihet grunnlovsfestet i § 101. I tillegg kom handelsloven av 1842 og håndverksloven av 1866, som åpnet for at alle, også kvinner, kunne drive handel og håndverk. Fra rundt 1850 til 1875 hadde antall sysselsatte i industrien steget fra 12 000 til 45 000. Dampsager og –høvlerier var viktige elementer i industrialiseringen. Tekstilfabrikker var viktige og ble bygd opp fra rundt 1850. Disse stod for en stor del av sysselsettingen av kvinner. Enda viktigere var de mekaniske verkstedene rundtom i landet. Teknologi og maskiner ble importert fra Storbritannia og nordmenn ble sendt til utlandet for å skaffe seg kunnskap og utdannelse om industrielle maskiner og teknikker.
Også den norske eksporten økte. I årene 1865-1875 var den norske eksporten fordelt slik:
De viktigste importvarene var korn og mel, sukker, salt, kaffe, tobakk og bomull, men også kull, koks, jern og stål.
Jordbruk
Den økende befolkningen fant i første omgang arbeid i jordbruket som var basert på manuelt arbeid, noe som økte nyryddingen og antallet bruk. Produktiviteten i jordbruket steg, først på grunn av gjødsling og at poteten var en mer hardfør og stabil vekst, men senere kom teknologien til å spille en større rolle.
Jordbruket stod foran en stor omlegging og modernisering. Lavere transportkostnader førte til økt konkurranse fra utlandet, og Norge og Europa ble fra 1870-årene oversvømt av billig korn fra USA. Dette førte til en omlegging av jordbruket hvor melkeproduksjon, med kjøtt som biprodukt, ble et nytt hovedområde. Hest og hesteredskaper erstattet i stadig større grad menneskelig arbeidskraft og ny teknologi som slåmaskin, ploger, harver, hesterive, potetopptaker og hesjetråd av jern betød en teknologisk revolusjon i jordbruket.
Trelast
Etter Napoleonskrigene i Europa ble trelastnæringen hardt rammet av toll og andre handelshindringer. Dette bedret seg etterhvert og eksporten av trelast kom til å skyte fart etter 1840-årene. I 1870 sto trelastnæringen for godt og vel halvparten av eksportinntektene til Norge.
Sjøfart
Skipsfartsnæringen var avhengig av eksportvolumet og opplevde en kortvarig krise etter nedgangen i trelasteksporten etter Napoleonskrigene. Fisket veiet noe opp for dette, men fra 1820-tallet startet en lengre vekstperiode og i 1878 hadde Norge verdens tredje største flåte. Ekspansjonen skjøt fart fra 1830 som en følge av økt trelastindustri i Sverige og norsk frakt av denne, men veksten ble spesielt stor fra 1850, drevet av større skip som hadde lengre «sjøtid». Storbritannia og andre land fjernet også sine restriksjoner mot utenlandsk sjøtransport, noe som åpnet nye markeder for norske skip. Frakt over atlanteren betød etterhvert mye, og i 1878 kom 45 % av bruttofrakten fra denne farten. I 1870 hadde Norge den tredje største tonnasjen i verden, langt etter Storbritannia, men rett etter USA.
På 1880-tallet kom dampskipene for alvor til å true fraktvirksomheten til den norske flåten som i hovedsak bestod av seilskip. Investering i dampskip måtte til. Rundt 1915 utgjorde dampskipene halvparten av handelsflåten. Omleggingen førte til en markante forskyvninger i næringen, og skipseiere på sørlandet så ikke endringene som kom raskt nok, og mange ble sittende med seilskip da de ikke rakk å investere i nye skip før kapitalen var oppbrukt. Men nesten en tredjedel av dampskipene ble bygget innenlands, noe som førte til en liten renessanse for skipsverftene.
Fiske
Fiskeriene fikk en blomstringstid etter krigene i Europa. Mesteparten gikk til eksport, og saltsild, tran og tørrfisk var hovedproduktene, men etterhvert økte også klippfiskandelen. Selv om garn og line ble brukt i stadig større utstrekning, var økt deltakelse og mer fisk de viktigste grunnene til at fiskeeksporten økte. På havet kunne dessuten en eiendomsløs person fra bygdene komme til ettersom havet var fritt for alle og kapitalbehovet lite. Heltidsfiskere fantes, men de fleste drev også jordbruk ved siden av. Torskefisket var stort i Trøndelag og i Nord-Norge, og sildefisket på Vestlandet.
Fiskedamperen var riktignok et tungvint fartøy og motoriseringen tok aldri helt av før bensin- og dieselmotoren kom etter århundreskiftet. En liten revolusjon skjedde i løpet av 15 år, og mange fiskere fikk installert motor på sine seilbåter. Dette førte til et bedre og mer effektivt fiske.
Eksporten av frosset sild økte sterkt etter at kuldeteknologien gjorde dette mulig. Andre fiskeforedlingsteknologier som fiskemel, sildeolje og sild som hermetikk gjorde sitt til at eksporten økte. I løpet av 10 år rundt århundreskiftet var eksporten 14 ganger større. Sildeindustrien ga store ringvirkninger i samfunnet.
Økonomi
Hvordan de sosiale levekårene utviklet seg er vanskelig å si ettersom kildene blir dårligere lenger tilbake. Fra 1850 til 1870 vet man at det var en kraftig vekst i Norges bruttonasjonalprodukt. Perioden før er vanskelig å si noe om, men nedgangstidene etter Napoleonskrigen var utvilsomt harde, og sannsynligvis kom ikke økonomien, hvertfall pr. hode, tilbake til det nivået den var rundt århundreskiftet før rundt 1850. Frem til 1850 var det stort sett jordbruk og fiske som økte i forhold til førkrigsnivå. Mens trelastnæringen og skipsfarten fikk større betydning etterhvert. Norsk økonomi rundt 1870 var ikke spesielt langt bak andre land i Europa. Den var omtrent jevnstor med Danmark og noe foran Sverige i BNP per innbygger. BNP ble omtrent tre ganger større i perioden, og mer enn fordoblet regnet per innbygger.
Levestandarden til den enkelte er vanskelig å finne entydige data for. Alt i alt var forskjellene store, og husmenn og dagarbeidere var nok de som hadde det trangest. Blant husmennene var forskjellene store og de ved kysten, som hadde tilgang på fiske, hadde det nok romsligere enn husmenn på Østlandet hvor det var trangt om plassen. Det norske samfunnet var mer egalitært enn i andre europeiske land, selv om det også var store forskjeller mellom folk. Adelsskapet ble opphevet i 1821, og de fleste bøndene eide selv jorden de dyrket. Embetsmenn og handelsdrivende borgere utgjorde den sosiale og økonomiske eliten. Forventet levealder var under 50 år, og mange bodde dårlig, spesielt i byene. En betydelig andel levde på stønad fra fattigvesenet. De fleste selveiende bønder hadde utsikter til et stabilt liv med et noenlunde sikkert utkomme, mens husmenn, tjenestefolk og andre arbeidere måtte ofte flytte på seg for å få arbeid. Det var «flyttedag» 14. april og 14. oktober, da nye arbeidskontrakter kunne inngås.
Infrastruktur
Infrastrukturen med veier, linjenett (1855–70) og jernbane fremmet handelsmulighetene, vekst og markedsintegrasjon, hvor jernbanen symboliserte den nye tiden aller best. Første jernbane åpnet i 1854 (Christiania-Eidsvoll) og innen 1883 var 1000 km bane utbygd. Rutebåter ble også opprettet, og allerede i 1841 gikk det rutebåt fra Christiania til Hammerfest. Telegrafen ble åpnet i 1855, og Finnmark ble koblet på i 1870. I tillegg ble postverket kraftig utbygget. I 1848 ble det sendt omkring én million brev i Norge, i 1900 var antallet økt til 44 millioner.
Sivil inndeling
Norge var på 1800-tallet inndelt i 20 amt (tilsvarer dagens fylker). Amtene var inndelt i 55 fogderier (en administrativ enhet mellom amt og kommune) med alt fra ett til fem fogderier i hvert amt. Det var også rundt 500 kommuner (486 i 1866, 533 i 1900), delt inn i herreder (landkommuner) og bykommuner. Formannskapet, og dermed det kommunale selvstyret, ble opprettet i 1838.
Kirkelig inndeling
Landet var delt inn i seks stift (nå bispedømmer) - Christiania, Hamar, Christiansand, Bergen, Trondhjem og Tromsø - og 77 prostier. Disse var igjen inndelt i 416 prestegjeld som stort sett tilsvarte kommunegrensene. Prestegjeldene var igjen inndelt i mellom ett og fem forskjellige sogn.
Rettslig inndeling
Landet var inndelt i fem lagdømmer (områdene for de ulike lagmannsrettene). Rettssystemets øverste organ, Høyesterett, ble opprettet i 1815. Bygdene var oppdelt i 77 sorenskriverier og 377 tinglag, mens byene hadde egne ting.
Randall Swingler
Randall Swingler (født 28. mai 1909, død 19. juni 1967) var en britisk lyriker.
Swingler var fra en velstående anglikansk familie fra den britiske og han vokste opp i nærheten av Nottingham. Swingler ble utdannet ved Winchester College og New College i Oxford. Han var allerede i ung alder en dyktig fløytist, og senere var dypt involvert i musikalsk samarbeid som librettist.
Swingler sluttet seg til Communist Party of Great Britain (CPGB) i 1934 og han forlot dette partiet i 1956.
Swingler tjenestegjorde i det britiske militæret i Italia under den andre verdenskrig. Han begynte som en menig soldat, og ble tildelt den militære utmerkelsen Military Medal. Etter krigen opplevde Swinger diverse traumer på grunn av hans opplevelser under krigen.
Sommerfuglmygg
Sommerfuglmygg (Psychodidae) er en familie mygg. Navnet kommer av de hår- eller skjellkledde vingene som ligner vingene til sommerfugler. De er bare noen millimeter lange, og de fleste har et vingespenn under 5 mm.
Utseende
Kroppen er nokså kort, lengden er bare noen millimeter. Fargene er vanligvis grå, svart og hvitt. Sommerfuglmygg er liten å se til. Brystet virker oppsvulmet slik at den synes å være pukkelrygget. Bakkroppen er kort og bløthudet.
Vingene ligger bakover kroppen i hvile (taklagt), gjerne litt halvåpne, Vingene er forholdsvis brede, med en butt spiss. Ribbenettet er karakteristisk ved at det er ti lange årer som følger vingen nesten fra roten og ut til vingeranden (spissen). Vingene er dekket av små hår eller skjell, slik at de kan ligne vinger hos sommerfugler.
Levevis
Sommerfuglmygg er saprofager, larvene lever i næringsrikt vann, rikt på organisk materiale, jord, kompost eller ekskrementer. De fleste arter lever ved fuktige, skyggefulle steder i skog og mark langs vassdrag. Men kan også finnes inne i hus, på kjøkken eller bad, dersom det er høy luftfuktighet. De trives ikke i tørt inneklima. Enkelte arter sommerfuglmygg kan være en stor plage i kloakkrenseanlegg. Noen ganger kan sommerfuglmygg opptre i mindre svermer, særlig etter at det har vært en fuktig værperiode.
Nasjonalparker på New Zealand
Det er 14 nasjonalparker på New Zealand. Disse er (fra nord til sør):
Sommerfuglmygg
Levevis
De gjennomgår en fullstendig forvandling og har et puppestadium. De voksne kan ses helt fra april og til november.
Nasjonalparker på New Zealand
(796 km², etablert 1887) Dette var New Zealands første nasjonalpark. Den har tre aktive vulkaner, Ruapehu, Ngauruhoe og Tongariro.
Sommerfuglmygg
Stikker ikke
Sommerfuglmygg er ufarlig og stikker ikke, slik som stikkmygg, eller bite som knott. Men det finnes noen blodsugende arter i varmere strøk av verden, i underfamilien sandmygg Phlebotominae, som kan bære med seg sykdomssmitte. Heldigvis finnes ikke disse i Norge.
Nasjonalparker på New Zealand
(2127 km², etablert 1954) sammen med tilstøtende Whirinaki Forest Park, er dette det største gjenværende område med tradisjonell newzealandsk skog på Nordøya. Innsjøen Lake Waikaremoana som er en del av parken er kjent for sin betagende strandlinje.
Sommerfuglmygg
Generelt om mygg
Mygg tilhører tovingene, de har som navnet sier bare ett par vinger, eller to vinger, det bakerste vingeparet er erstattet av (omdannet til) to svingkøller eller kølleformede balanseorganer. Mygg kan bare skilles fra fluene ved å se på antennene, som skal ha mer enn fire ledd og være av typen trådformede, der leddene er mer eller mindre like store (kan vøre vanskelig å se, kan kreve forstørrelse). Mygg har ofte litt mer spisse og lengre vinger, lengre bein og en litt slankere kropp enn fluer. Men det ytre utseendet til noen mygg kan være svært likt en flue, som hos gjødselmygg, hårmygg og knott. Alle mygg gjennomgår en fullstendig forvandling.
Nasjonalparker på New Zealand
(335 km², etablert 1900) består av alt land i en 9-kilometer radius fra toppen av fjellet Taranaki/Mount Egmont. Den symmetriske toppen på den sovende vulkanen er et landemerke i regionen.
Sommerfuglmygg
Systematisk inndeling / Norske arter
thumb|300px| Nemapalpus zealandiae (Bruchomyiinae)
Nasjonalparker på New Zealand
(742 km², etablert 1986) grenser langs elven Whanganui River. Den inneholder statlig land, tidligere statlig skog og flere tidligere småreservater. Elven er ikke en del av parken.
Sommerfuglmygg
Systematisk inndeling / Norske arter
Det er funnet 37 arter i Norge.
Ai Qing
Ai Qing (kinesisk: 艾青, pinyin:  Ài Qīng , Wade-Giles: Ai Ch'ing; født 27. mars 1910 i landsbyen Fantianjiang i Jinhua i Zhejiang i Kina, død 5. mai 1996 i Beijing) var en kinesisk dikter og maler.
Nasjonalparker på New Zealand
(4,520 km², etablert 1996) ligger på nordvest siden av Sørøya. Den omslutter spektakulær natur og en tursti kalt Heapy Track. Området er vanskelig tilgjengelig og har i stor grad bevart en unik flora og fauna. Det er New Zealands nest største nasjonalpark.
Ai Qing
Bakgrunn
I en alder av 18 år begynte han på akademiet i Hangzhou og lærte seg en rekke malerteknikker. I 1929 reiste han til Paris der han malte og skrev sine første dikt. Han studerte Renoirs og Van Gogh under årene i Frankrike, og dessuten Kant og Hegels filosofi. Dessuten studerte han moderne diktere som russeren Majakovski og ble særlig influert av den belgiske dikter Verhaeren.
Nasjonalparker på New Zealand
(225 km², etablert 1942) er kjent for sine gylne strender. Parken strekker seg langs kysten av Tasman Bay. Det er landets minste nasjonalpark.
Ai Qing
Dikter
I 1932 vendte han tilbake til Kina, gikk inn i en venstreorientert malerforening og grunnla malerfellesskapet Chundi Huahui. Deretter ble han arrestert av Kuomintang og var i arrest til 1935. I Kina skrev han dikt influert av Majakovski.
Nasjonalparker på New Zealand
(1,018 km², etablert 1956) Består av mye ulendt fjellområde. Den strekker seg sørover fra de skogkledde breddene av innsjøene Lakes Rotoiti og Rotoroa til Lewis Pass National Reserve.
Ai Qing
Dikter
I 1940-årene og 1950-årene var han aktiv i kommunistiske litteratursammenslutninger.
In 1957, under anti-høyre-bevegelsen, forsvarte han Ding Ling, ble anklaget for høyreavvik, og ble i 1958 beordret i indre eksil av det kinesiske kommunistparti til gårdsbruk i det nordøstre Kina, fra 1959 videre til Xinjiang. Under kulturrevolusjonen ble han satt til den daglige rengjøring av felleslatrinene i en landsby med 200 innbyggere. Det var et anstrengende arbeide han måtte utfør i fem år, i 60 års alder. Underernæring gikk ut over hans helse, og han mistet langt på vei synet.
Nasjonalparker på New Zealand
(1,144 km², etablert 1929) inneholder mye ulendt fjellterreng. Den omslutter en del av fjellkjeden kjent som de Sørlige Alper.
(1,175 km², etablert 1960) strekker seg fra de høyeste toppene av de Sørlige Alper til en vill og lite tilgjengelig kystlinje. I parken finner man isbreer, innsjøer og tett regnskog. Det finnes også ruiner av gamle gullgraverbyer langs kysten.
(707 km², etablert 1953) er en fjellpark. Den inneholder New Zealands høyeste fjell, Mt Cook (3,754 m). Her finner man også landets lengste isbre Tasman Glacier (29 km). Mange søker hit for fjellklatring, skiturer og flyturer. Parken har en fantastisk natur og har sammen med Westland National Park blitt en del av UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder.
(3,555 km², etablert 1964) er et kompleks og imponerende isbre og fjellområde. Midtpunktet i parken er fjellet Mount Aspiring (3,036 m), som er New Zealands høyeste fjell utenfor Mount Cook National Park.
Stewart Island, 1,500 km², etablert i 2002.
Ai Qing
Dikter
Han er far til kunstneren Ai Xuan (født 1947) og konseptkunstneren Ai Weiwei (født 1957).
Walter Galbraith
Walter Galbraith (født 26. mai 1918 i Glasgow, død i 1995) var en skotsk fotballspiller og manager. Han spilte som forsvarsspiller for Queen's Park, Clyde, New Brighton og Grimsby Town. Deretter var han manager for Accrington Stanley, Bradford Park Avenue, New Brighton, Tranmere Rovers, Hibernian, Stockport County og Berwick Rangers.
Som de fleste i sin generasjon ble Galbraiths ligakarriere utsatt på grunn av den andre verdenskrigen, for krigen betydde at ligafotballen både i England og Skottland ikke ble avviklet fra 1939 til starten av 1946–1947-sesongen. Galbraith spilte for Clyde i to sesonger rett etter krigen, før han meldte overgang til den tidligere Merseyside-klubben New Brighton, der han fikk over 100 ligakamper på tre sesonger. Han flyttet deretter til Grimsby Town, og han ble der i to sesonger.
Trenerkarriere
Galbraith ble videre utnevnt til spillende manager for Accrington Stanley i 1953, og spilte 21 ligakamper i 1953–1954-sesongen før han avsluttet karrieren som spiller. Som manager tok Galbraith Accrington til deres høyeste ligaplassering noen sinne i Football League, da de med små marginer mislyktes i å oppnå opprykk til den nest høyeste divisjonen i England. En gang tok han ut en førsteellever bestående av bare skotter for Accrington i en ligakamp, og supporterne spøkte med at spillerne ikke ville bli uttatt dersom de ikke var skotske. Galbraith trakk seg fra stillingen i august 1958 etter at klubbdirektørene fortalte at de ville kutte i spillerkjøpbudsjettet.
Galbraith hadde korte engasjement som manager for Bradford Park Avenue og New Brighton. Disse engasjementene ble fulgt av et kort og lite suksessfullt opphold som Tranmere Rovers-manager i 1961. Klubben rykket ned til fjerdedivisjon og ble slått ut av FA-cupen av et amatørlag. Galbraith forlot Tranmere mot slutten av året, da Hibernian ønsket å erstatte Hugh Shaw, som hadde trukket seg fra jobben som manager i november. Bobby Brown og Jock Stein ble foretrukket av Hibs-styret, men Brown ønsket ikke stillingen, og Dunfermline nektet å la Stein flytte på seg. Galbraith var andrevalget for Hibs, som hadde signert Gerry Baker fra Manchester City da klubben var uten manager.
Hibs forhindret nedrykk så vidt det var i begge sesongene som Galbraith var manager for klubben, men han introduserte Pat Stanton på laget og signerte spillere som Neil Martin, Pat Quinn, John Parke og Willie Hamilton. Galbraith sa opp sin stilling som manager etter at klubben hadde sikret sin eliteseriestatus mot slutten av 1963-1964-sesongen, uten å være bitter eller å ha ordnet seg ny jobb. Galbraith hadde ingen suksess som Hibs-manager, men den relative suksessen til etterfølgerne (Jock Stein og Bob Shankly) skyldtes i stor grad spillerne som ble introdusert av Galbraith. Faktisk signerte Stein bare én eneste spiller (John McNamee) før starten av 1964–1965-sesongen, siden han kunne sette sammen et meget slagkraftig lag av de gode spillerne som Galbraith hadde introdusert.
Etter at han forlot Hibs, hadde Galbraith noen korte opphold som manager for Stockport County og Berwick Rangers. Han døde i 1995.
Frank Baude
Liv og virke
Frank Baude Han kom fra bydelen Majorna i Göteborg. Han var opprinnelig murer av yrke.
Han ble medlem av daværende Sveriges Kommunistiska Parti (nå Vänsterpartiet) i 1960, men forlot partiet i 1967 sammen med gruppen som startet Kommunistiska förbundet marxist-leninisterna, KFML. Da KFML ble splittet i 1970 blev han leder i utbryterorganisasjonen KFML(r). Organisasjonen byttet navn, først til KPML(r), så til Kommunistiska Partiet. Men Baude satt som leder i alle år fram til 1998. En periode var han innvalgt i Göteborgs kommunestyre for organisasjonen.
I 1993 var han gjest hos Nord-Koreas ledelse, og rapporterte at Kim Il-sung gjorde «ett sympatiskt och chosefritt intryck».
Som pensjonist skrev Baude fortsatt i organisasjonens avis Proletären.
Smørfjord kapell
Smørfjord kapell er en kirke i Porsanger kommune, Troms og Finnmark fylke. Kapellet tilhører Norges Samemisjon.
Den kontinentale armé
Den kontinentale armé var den samlede kommandostrukturen til de tretten koloniene som kjempet mot Storbritannia under den amerikanske uavhengighetskrigen. Arméen ble opprettet gjennom en resolusjon fra den kontinentale kongressen 14. juni 1775. Nesten hele arméen ble oppløst 3. november 1783 etter Parisavtalen. En liten styrke ble værende på West Point og noen pionérutposter frem til kongressen opprettet United States Army gjennom en resolusjon 3. juni 1784.
Opprettelse, organisering og reorganisering
Kongressen bestemte seg for å fortsette arbeidet med å etablere den kontinentale armé den 7. juni 1775 for felles forsvar. De henviste til seg selv som «de tolv forente koloniene», Georgia var ennå ikke representert, og adopterte styrkene som allerede var til stede i Cambridge, Massachusetts som sine første enheter i hæren. De valgte enstemmig George Washington som øverstkommanderende 15. juni. Washington aksepterte stillingen uten kompensasjon med unntak av å få dekket sine utgifter.
Fire generalmajorer (Artemas Ward, Charles Lee, Philip Schuyler og Israel Putnam) og åtte brigadegeneraler (Seth Pomeroy, Richard Montgomery, David Wooster, William Heath, Joseph Spencer, John Thomas, John Sullivan og Nathanael Greene) ble utnevnt i løpet av noen få dager.
Etterhvert som kongressen i økende grad påtok seg ansvaret og utformingen av en lovgivning for en suveren stat, var rollen til den kontinentale arméen under kontinuerlig debatt. Der var en generell motvilje mot å opprettholde en stående armé blant amerikanerne, men på den andre siden krevde krigen mot britene disiplinen og organiseringen til et moderne militærvesen. Resultatet var at hæren gikk gjennom flere faser, karakterisert av offisiell oppløsning og reorganisering av enheter.
De kontinentale styrkene bestod formelt sett av flere etterfølgende arméer:
I tillegg deltok tallrike militsenheter i slagene, opprettet og finansiert av individuelle kolonier/stater.
Det finansielle ansvaret for å bidra med lønn, mat, husly, klær, våpen og annet utstyr til spesifikke enheter ble gitt til stater som del av opprettelsen av disse enhetene. Det varierte i hvordan statene levde opp til disse forpliktelsene. Der var kontinuerlige finansieringsproblemer og problemer med moralen ettersom krigen fortsatte.
Stridsdyktighet
I den tiden den eksisterte, var arméen preget av dårlig logistikk, for dårlig trening, kortsiktige innskrivningsperioder, rivalisering mellom statene og kongressen og manglende evne til å få statene til å skaffe mat, penger eller forsyninger. I begynnelsen hadde soldatene kun forpliktet seg for et år, stort sett motivert av patriotisme, men ettersom krigen fortsatte ble bytter og lokkemidler vanligere. To betydelige mytterier reduserte drastisk to av hovedenhetene, og det var kontinuerlig disiplinproblemer.
Hæren øket sin effektivitet og suksessrate gjennom en rekke forsøk og feil, ofte med store menneskelige tap. General Washington og andre høyere offiserer var uunnværlige i å opprettholde enheten, læring og tilpasning, noe som sikret disiplin gjennom åtte år med krig. Gjennom ankomsten til General von Steuben av prøyssisk opphav i 1777 begynte treningen og disiplinen å ta seg kraftig opp. Washington så alltid på arméen som et midlertidig tiltak og tilstrebet sivil kontroll over militæret.
Oppløsningen
Washington sa opp sin stilling da Parisavtalen var signert i 1783 som gjorde slutt på krigen og bekreftet amerikansk uavhengighet. Hans frivillige maktfratredelse på en tid da mange ville ha gitt ham en krone, var avgjørende i å forhindre et militært diktatur i USA, og hjalp til med å sikre at en republikk slo rot.
Distinksjoner
Generaler og adjutanter hadde ulikfarvede bånd under kjolen, mens andre offiserer hadde kokarder av ulike farver i hatten. Underoffiserer hade epauletter. I 1780 foreskrevs frynsede epauletter for alle offisersgrader, med sølvstjerner for generaler. Stabsoffiser bar to epauletter, kapteiner en epaulette på høyre skulder, subalterner en epaulette på venstre skulder.
Ingeborg Sundrehagen Raustøl
Ingeborg Sundrehagen Raustøl (født 22. august 1979) er en norsk skuespiller og tidligere programleder på NRKs Barne-TV.
Hun var programleder sammen med Jørn Kolsrud (i rollen som «Bowler») i barne-TV-programmet Kykelikokos på NRK. Fra vinteren 2004 til senhøsten 2005 spilte hun rollen som «May Halvorsen» i TV 2s Hotel Cæsar. Raustøl ble ferdig utdannet fra Teaterhøgskolen i 2010. Samme år spilte hun «Maria Elena» i Folketeaterets oppsetning av The Buddy Holly Musical. Hun har også gitt stemme til «Zoë» i det norskproduserte spillet Drømmefall – Den lengste reisen. Raustøl spilte «Pernille Bauman» i TV 2-serien Meglerne.
Raustøl spilte den ene hovedrollen i Jan Vardøen s spillefilm Høst i 2015, mot Helge Jordal. Aftenpostens anmelder var svært positiv til filmen, og trakk særlig frem Raustøls rolleprestasjon:"«(D)et er Ingeborg Sundrehagen Raustøl som er filmens stjerne og midtpunkt. Hun utstråler både styrke og varme som den litt fortapte hovedpersonen.»"
Cai (navn)
Cai (kinesisk: 蔡, pinyin: Cài) er et kinesisk slektsnavn som tilbakeførest til den kinesiske oldtidsstaten Cai. Det er regionalt mer alminnelig i provinsen Fujian og blant kinesere som er utvandret derfra enn det er i andre deler i Folkerepublikken Kina.
Det regnes som Kinas 34. mest utbredte slektsnavn, men er det niende mest utbredte på Taiwan, der det vanligvis romaniseres som Tsai, og det åttende vanligste i Singapore, der det gjerne romaniseres Chua.
Vincenzo Giustiniani
Vincenzo Giustiniani (av genovesisk italiensk bakgrunn, født i 28. august 1519 på øya Khíos i Egeerhavet, død 28. oktober 1582 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 17. mai 1570 av pave Pius V.
Han var onkel til kardinal Benedetto Giustiniani (kreert 1586).
Totem (musikkalbum)
Totem er det syvende studioalbum av DumDum Boys, utgitt i 1998.
Helge Seip
Helge Lunde Seip (født 5. mars 1919 i Surnadal, død 29. januar 2004) var en norsk jurist, redaktør og politiker (Venstre). Han var Norges kommunalminister i Borten-regjeringen 1965–1970 og mangeårig stortingsrepresentant for Oslo.