cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Solovkiklosteret
Tvangsarbeidsleir
Leiren som ble opprettet i 1923 er kjent under navnet «SLON» (Solovetsky Lager' Osobogo Naznachenia, «spesialformålsleir»). Ordet «slon» er forøvrig det russiske ordet for elefant; en rekke av Gulag-leirene ble gitt navn som i forkortet form ga en annen og gjerne ikke-truende mening. Til å begynne med var det bare 3 000 fanger som ble bragt hit.
På 1920-tallet ble propagandafilmen «Solovki» spilt inn for å fremme utbredelsen Sovjetstatens nye avstraffelsesmetoder.
Klosteret og øyene omkring ble etterhvert en enorm fangeleir, med menn, kvinner og barn huset rundt omkring på flere av øyene. Flere kategorier av fanger ble holdt fengslet side om side: Vanlige kriminelle sammen med «hviterussiske» offiserer, ingeniører, diktere, forfattere, historikere, geistlige, økonomer, filosofer, matematikere og enhver som kunne tenkes å utgjøre en fare for revolusjonen. I Transfigurasjonskirken ble fangene forlagt i fireetasjers køyesenger. Altrene ble omgjort til latriner.
SLON var en av de første tvangsarbeidsleirene, en prototyp på Gulag-systemet. Her utviklet og utprøvde NKVD de metoder som etterhvert ble gjengse i fangeleirer over hele Sovjetunionen. Gjennom 1920-årene og 1930-årene ble hundretusener av «kontrarevolusjonære elementer» holdt fanget på øya, og de ble tvunget hovedsakelig til skogsarbeid. Fangene led under dårlige forhold, og flere tusen av dem døde, spesielt i 1920-årene.
Leirvaktene fikk fritt utløp for sine sadistiske tilbøyeligheter. De kunne kle fangene nakne og binde dem fast utendørs til myggenes forlystelse. De kunne tvinge fanger til å balansere dagen lang på horisontale pæler i en høyde som var for høy til å kunne sette ned føttene på bakken. De som falt ned ble slått, eller kunne bli bundet på langs til tunge trestammer som så ble rullet den bratte skråningen fra Sekirnajahøyden 60 meter ned til bunnen.
«De brukte åpent ordet 'Solovki' til å skremme folk med», skrev den russiske opposisjonelle forfatteren Aleksander Solsjenitsyn i sitt verk Gulagarkipelet.
I 1936 ble arbeidsleiren omgjort til fengsel, som ble brukt fram til 1939, like før utbruddet av vinterkrigen mellom Russland og Finland. Det anslås at mellom 30 000 og 40 000 mennesker ble drept eller døde av sykdom mellom 1923 og 1939 i leirene.
I 1939 ble byggingen av en marinebase og sjøkadettskole påbegynt på øyene. Etter krigen ble Solovkiklosteret brukt av forsvaret. Først i 1992 fikk den russiske kirken kontroll over klosteret igjen og i dag er Solovki-klosteret et historisk og arkitektonisk museum. Et lite brorskap av munker på rundt 10 personer lever på klosteret i dag.
Klosteranlegget
Solovkiklosterets bygninger ligger ved stranden i Prosperitybukta (russisk: бухта Благополучия) på den største av Solovki-øyene. Området er omgitt av massive murer, som er 8-11 m høye og 4-6 m tykke. Muren har 7 porter og 8 tårn og er satt opp mellom 1584–1594 av arkitekten Trifon. Den er murt opp av svære kampesteiner som er opp til 5 m lange. Det er også overbygninger på området som er forbundet med overdekkede og buede passasjer. Disse er omgitt av mange husholdnings- og boligbygninger og et refektorium (et 500 m² stort kammer), Uspenskijkatedralen (bygget mellom 1552–1557), Preobrazjenskijkatedralen (1556–1564), Bebudelseskirken (1596–1601), stenkammere (1615), en vannmølle (fra tidlig på 1600-tallet), et klokketårn (1777) og Nikolajkirken (1834). I løpet av de siste årene er klosteret sterkt restaurert, og restaureringsarbeidene pågår fremdeles.
Kristi Himmelfartskirken på Sekirnajahøyden
Sekirnayahøyden ligger på nordvestsiden av den største av Solovski-øyene. På toppen av denne høyden bygde munkene en Kristi Himmelfartskirke på 1800-tallet. Kirken var også et fyr, og dette er verdens eneste kirke som ikke har kors, men en fyrlinse på taket. Under Gulagtiden ble kirken brukt som en av de grusomste straffecellene, og til minne om de som ble henrettet her er det reist et minnekors på stedet.
Håndlaget kanalsystem
Øya har ingen elver, men hundrevis av innsjøer. På 1500-tallet begynte munkene å grave ut forbindelseskanaler mellom innsjøene. Systemet av innsjøer og kanaler ble brukt som ferskvannskilde og for transport. I dag er det mulig å besøke kanalsystemet med robåter.
Det er en botanisk have med mer enn 100 plantearter på øya, mange er av arter som vanligvis vokser langt lenger sør. Det finnes også et Gulag-museum på området i dag.
Eksterne lenker
Szoloveckij-szigetek
Naval Air Station North Island
Naval Air Station North Island (NASNI) er en flystasjon for US Navy i Coronado i California. Basen er en del av Naval Base Coronado som omfatter sju forskjellige anlegg rundt San Diego.
Fotokjemisk internalisering
Fotokjemisk internalisering (engelsk:Photochemical internalization, forkortet PCI) er en unik fotokjemisk metode for frigjøring av molekyler eller virus fra endosomer og/eller lysosomer til cellens cytosol. Slike molekyler/virus (som regel makromolekyler) tas opp i celler ved endocytose og er for store til å transporteres eller diffunderes direkte gjennom plasmamembranen eller membranen til den endocytiske vesikkelen (endosom/lysosom). Dette fører til enzymatisk degradering av molekylene i sene endosomer og lysosomer, noe som medfører til at en rekke terapeutiske molekyler blir hindret i å utføre sin biologiske funksjon. Ved hjelp av PCI kan man derfor fotokjemisk ødelegge membranen til endocytiske vesikler som resulterer i at medikamentet frigjøres til cytosol eller cellekjernen hvor det kan virke.
Naval Air Station North Island
Basen ble tatt i bruk i 1917 og kalt Naval Air Station San Diego frem til 1955. Den har mer enn 230 fly og er hjemmehavn for hangarskipene USS «Nimitz» og USS «Ronald Reagan».
Fotokjemisk internalisering
Mekanisme
PCI er avhengig av flere viktige komponenter:
Historikk
PCI er etablert av Dr. Kristian Berg sin gruppe ved Avdeling for strålingsbiologi  (tidligere Avdeling for biofysikk), Institutt for kreftforskning ved Det norske radiumhospital. Metoden er demonstrert i over 80 forskjellige kreftcellelinjer, 10 ulike xenografter og i ett Phase I klinisk studie (PCI av bleomycin)
Seskar
Seskar (russ.: Сескар, svensk: Seitskär, finsk: Seiskari) er en liten russisk øy i den østlige del av Finskebukten. Øya hører til Kingisepp rajon i Leningrad oblast og ligger 80 km vest for St. Petersburg.
Før 1944 var Seitskär en finsk utøy. Seitskär var egen kommune under Viborgs län. Kommunen hadde et areal på 4,2 km², og folketallet var 688 i 1939.
Reglement
Et reglement (fra fransk règlement ) er en samling av nedskrevne regler for en viss virksomhet. Betegnelsen er gjerne brukt av offentlige virksomheter eller offentlige eller private institusjoner, etter vedtak i et besluttende organ (ordensreglement, uniformsreglement).
Et reglement vil, i likhet med forskrifter, gjerne være inndelt i punkter eller paragrafer, men reaksjoner på brudd vil gjerne være mildere enn ved brudd på forskrifter.
I gamle dager ble betegnelsen reglement også benyttet i betydningen budsjett (Statsreglement, lønningsreglement).
The Boss (album)
The Boss er Diana Ross' niende soloalbum og ble utgitt den 23. mai 1979. Lydbildet på albumet var sterkt preget av disco, og albumet ble sertifisert til gullplate noen måneder senere, med salgstall på 850 000 solgte i USA.
Bakgrunn
Ross hadde, sammen med flere artister på Motown – selskapet, vært skeptiske til discoens inntog i musikken, men etter suksessen med singelen «Love Hangover» og albumet Diana Ross fra 1976, anerkjente Ross musikkstilen, og omfavnet den. Etter at soul/pop albumet Ross fra året før, ikke var suksessen Ross hadde ventet seg, rekrutterte hun låtskriverduoen Ashford & Simpson, som på den tiden hadde hatt flere hits innenfor disco-sjangren. Albumets første singel, «The Boss» ble en stor radio-hit, og solgte alene 250 000 kopier i USA, men stoppet opp på 19.-plass på den amerikanske singel-listen. Albumet ble sett på som så sterkt at flere låter ble vurdert som singler, med sangen «No One Gets the Prize» lansert i England (#59), og «It's My House» lansert som andre singel i USA, til tross for at den i dag er kjent og ble en stor radio hit, og Ross framfører den i turnéne, viste den seg aldri på salgslisten i USA.
Mottakelse
Med gode salgstall, men med dårlige plasseringer å vise til for singlene, skal dette albumet ha vært Ross en dårlig erfaring med Motown-selskapet som på denne tiden hadde store problemer med og promotere sin største kvinnelige stjerne. Albumets cover skapte oppmerksomhet da det var en lettkledd Ross som viste seg på forsiden og hele 5 av albumets åtte låter dukket opp på Ross sin turné det året, hvor en forestilling på Caesars Hotel i Las Vegas ble filmet for NBC.
Sporliste
Alle sanger skrevet og produsert av Ashford & Simpson.
Eksterne lenker
Boss
František Häckel
František Häckel var en tsjekkoslovakisk langrennsløper som konkurrerte på 1920-tallet
Mariane av Mecklenburg-Strelitz
Caroline Charlotte Mariane (født 10. januar 1821 i Neustrelitz, død 1. juni 1876 samme sted) var i en kort periode gift med Frederik VII av Danmark og dermed kronprinsesse av Danmark.
Hun var datter av storhertug Georg av Meklenborg-Strelitz og den hessiske prinsesse Marie av Hessen-Kassel, som igjen var søster til landgrev Vilhelm av Hessen, kong Christian VIII av Danmarks svoger. Christian VIII hadde etter sønnens separasjon fra prinsesse Vilhelmine Marie, ønsket å få kronprins Frederik gift på ny hvorfor oppmerksomheten ble henledet på den tyveårige Mariane. Prinsessen var i forveien blitt undervist i dansk av dikteren Christian Winther. 10. juni 1841 ble paret viet i Neustrelitz i Mecklenburg, og den 21. juni kom de til København med linjeskipet Christian 8, for dagen etter å holde et festlig inntog i hovedstaden.
Skilsmisse
Den lille, vevre og uerfarne prinsesse hadde dog få muligheter for å holde den 33-årige balstyrige prins på matten. Snart oppsto det rykter om at hun ikke trivdes i guvernørboligen i Odense, hvortil kronprinsen var flyttet etter at faren ble konge. Våren 1844 besøkte prinsessen sine foreldre i Neustrelitz, og nektet siden å vende tilbake til Danmark. Den 30. september 1846 ble ekteskapet opphevet.
I skilsmissedokumentet som ble offentliggjort i Kollegietidende het det at: Skilsmissen skyldtes Prinsessens nedarvede sygelighed og nedbrudte helbred, og at Kronprinsen kun ugerne indvilligede i skilsmissen, som han hjertelig beklagede. Sannheten var snarere at prinsessen var blitt fullstendig overkjørt av sin ektemanns ville og uutholdelige levevis, mens kronprinsen på sin side var glad for igjen å kunne oppta forbindelsen med sin elskerinne Louise Rasmussen.
Mariane levet etter skilsmissen et stille og tilbaketrukket liv i Neustrelitz innen hun døde den 1. juni 1876. Hun ble begravet i Johanitterkirken på Schlossinsel i Mirow.
Antonín Ettrich
Antonín Ettrich var en tsjekkoslovakisk langrennsløper som konkurrerte på 1920-tallet.
Carl Forssell (fekter)
Carl Otto Forssell (født 25. oktober 1917 i Stockholm, død 28. november 2005 i Ängelholm) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Forssell vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Frank Cervell, Sven Thofelt, Bengt Ljungquist, Arne Tollbom og Per Hjalmar Carleson.
Bonnie S. McDougall
Bonnie S. McDougall (født 12. mars 1941 i Sydney i Australia) er en australsk sinolog og oversetter. Hun er forskningsprofessor ved Institutt for oversettelse og professor ved Forskningssenteret for oversettelse ved Chinese University of Hong Kong.
Bjørøya
Bjørøya har spilt en dominerende rolle i Flatangers historie. Arkeologiske funn forteller om bosetning her tilbake til yngre steinalder. I perioder fra slutten av middelalderen var den godssete med eiendommer i Flatanger og andre steder i og utenfor Namdalen.
Bonnie S. McDougall
Hun virket som oversetter og redaktør ved Foreign Languages Press i Beijing fra 1980 til 1983.
Hennes tyngdepunkter innen sinologi er oversettelse, litterær dissens, Privacy-litteratur, kvinnelitteratur og Hongkong-litteratur.
Bjørøya
Ved folketellingen i 1801 bodde 63 personer fordelt på 16 familier på matrikkelgården Bjørøya, hvorav halvparten var husmannsfamilier på småøyene rundt (som tilhørte eiendommen).
Bjørøya var bebodd og hadde skipsekspedisjon og butikk fram til tidlig på 1970-tallet. De seinere årene er det drevet fiskeoppdrett delvis med base på øya, men det er ingen fastboende her.
Helt vest på øya ligger Ellingråsa fyr, oppført i 1888.
Carl Forssell (fekter)
Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors vant han en sølvmedalje i lagkonkurransen i kårde sammen med Lennart Magnusson, Berndt-Otto Rehbinder, Per Hjalmar Carleson, Sven Fahlman og Bengt Ljungquist.
Per Borthen
Per Arnfinn Robertson Borthen (1940–2023) var en norsk jazzmusiker (trompet) og orkesterleder.
Per Borthen startet sitt første orkester, Dixie Strutters, i 1956 og ble deretter medlem av Tiger Town Jazzband. Han etablerte deretter sitt eget Per Borthen Swing Department Ltd. i 1956. De utkom med Swingin' Arrival (Talent Studios, 1980), var med på Jazz in Norway 1960-1970 (Herman Records), og Swingin’ (Evigo, 2001) med vokalistbidrag fra Karin Krog og Laila Dalseth (som en tid sang fast med gruppen). Til 40-årsjubileet i 2006 turnerte de med Dalseth.
Besetningen har variasjoner med musikerne: Totti Bergh og Johan Bergli/Kristian Bergheim på saksofon, Sture Hedløv/Aage Teigen på trombone, Svein Alfredsen på piano, Lasse Hansen/Tor Braun/Finn Westbye på gitar, Knut Ljungh/Sture Janson/Bjørn Pedersen på bass, og Omar Heide Midtsæter/Finn Torgersen/Bjørn Olufsen/Arvid Bjerke på trommer.
Borthen har også spilt i Aspheim Oldtimers, Royal Garden Jazzband, Tønsberg Storband og Christiania 12.
Karl Kringen
Karl Kringen (født 29. april 1914 i Hegra, død 6. april 1998 samme sted) var en norsk jernbanemann og politiker (Ap) som var Hegras ordfører fra 1958 til 1959.
Han vokste opp i en jernbanefamilie i Hegra som sønn av linjearbeider Nelberg Nilsen Kringen og hustru Otelie Olsdatter Eker, men moren døde før Karl fylte tre år. Tre av Karls brødre arbeidet også på jernbanen. Han begynte selv på jernbanen i 1934, og ble ansvarlig banevokter på Snåsa i 1948 og i Hegra i 1950.
Kringen var kommunepolitiker for Arbeiderpartiet i Hegra allerede før krigen, og ble innvalgt i kommunestyret i 1945 og i formannskapet i 1947. Han var medlem av Hegra kommunestyre og senere Stjørdal kommunestyre i til sammen 30 år.
Han var gift med Olga Åsbjørg fra Hegra, som han også hadde barn med. De bygde hus like ved Hegra stasjon.
Forwardkontrakt
En forwardkontrakt (terminkontrakt på norsk) er en avtale mellom to parter om å kjøpe eller selge et underliggende aktivum på et forhåndsbestemt tidspunkt i fremtiden. Derfor skiller man mellom handelsdato og leveringsdato. Kontrakten brukes for å kontrollere og hedge risiko, som for eksempel i forbindelse med valutarisiko.
Selger plikter seg til å levere kontraktens underliggende aktivum, mens kjøper forplikter seg til å kjøpe det avtalte aktivum ved kontraktens utøvelsesdato. Forwardprisen avtales før partene signerer under på kontrakten. I en forwardtransaksjon vil ingen reelle kontanter utveksles mellom partene; eventuelle tap og gevinster realiseres ved utøvelsesdatoen. Dersom transaksjonen sikres ved garanti, vil overføring av margin finne sted i henhold til forhåndsavtalte vilkår. Ellers vil ingen aktiva av noe slag skifte eier før forwardkontraktens utøvelsesdato.
Forwardprisen i en slik kontrakt sees ofte i motsetning til spotprisen, som er den faktiske prisen hvor aktivumet skifter eier (på spotdatoen, normalt to virkedager). Differansen mellom spot- og forwardprisen blir gevinst og tap for de to partene.
Johan Ludvig Brant
Johan Ludvig Brant (født 1756, død 1814) var en svensk sjøoffiser og kommandørkaptein, mest kjent for sin innsats i den svenske skärgårdsflottan under finskekrigen (1808–1809) mellom Russland og Sverige.
Mauritz Brännström
Mauritz Brännström (født 26. februar 1914, død 14. desember 1974) var en svensk langrennsløper fra Norsjö. Han gikk under kallenavnet «Norsjöbjörnen».
Johan Ludvig Brant
I slaget ved Grönvikssund hadde Brant kommando over 19 kanonslupper og utgangen av slaget ble en knapp seier for de svenske styrkene.
Mauritz Brännström
Brännström vant Vasaloppet i 1941.
Frimodige ytringer (avis)
Frimodige ytringer var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Den kom ut i Tønsberg.
Mauritz Brännström
Brännström ble også nummer to på 50 km under VM 1941, som ble arrangert i Cortina d'Ampezzo i Italia. Arrangementet ble senere annullert av FIS, og medaljene regnes ikke med i de offisielle oversiktene.
La Jeunesse
La Jeunesse (kinesisk: 新青年, pinyin: Xīn Qīngnián, egentlig Ny Ungdom) var et innflytelsesrikt kinesisk revolusjonært tidsskrift som særlig spilte en viktig i 1920-årenes 4. mai-bevegelse.
Tidssktiftet ble startet av Chen Duxiu i Shanghai den 15. september 1915. Redaksjonen flyttet til Beijing i januar 1917. Blant redaktørene var Chen Duxiu, Qian Xuantong, Gao Yihan, Hu Shi, Li Dazhao, Shen Yinmo og Lu Xun. Bladet stod bak Ny Kultur-bevegelsen, og fremmet vitenskap, demokrati og litteratur på talemålskinesisk.
På grunn av inspirasjonen fra oktoberrevolusjonen i 1917 i Russland begynte La Jeunesse også å fremme marxismen og dens filosofi. Fra september 1920 var La Jeunesse å regne som et propagandablad for Det kinesiske kommunistparti. Det ble stanset i 1926.
La Jeunesse hadde vesentlig innflytelse på unge kinesere og blant dem mange av lederne for det kinesiske kommunistparti.
Frimodige ytringer (avis)
Frimodige ytringer ble startet av tre menn fra det lokale pressemiljøet: Leif Helberg og Reidar Stavseth fra Tønsberg Blad og Rolf Gerhardsen fra Vestfold Arbeiderblad. Første nummeret av den illegale avisen forelå i mai 1941, og var maskinskrevet med gjennomslag.
Gjennom kontakter i Oslo klarte Stavseth å skaffe en stensilmaskin, som han hentet i hovedstaden. Duplikatoren ble overlatt til tre studenter, som selv hadde utgitt en liten maskinskrevet illegal avis under navnet Verg ditt land. De tre var Arne Grønn Disch, ivrig idrettsmann og tidligere aktiv i Unge Høyre, Bjarne Sørensen og Reidar Sørensen. Pressefolkene og studentene samarbeidet deretter om utgivelsen av Frimodige ytringer, som kunne stensileres i høyere opplag.
Avisen holdt det gående til slutten av 1942. Da hadde Helberg og Gerhardsen måttet flykte til Sverige. Dish forsøkte å komme seg over til England. Han ble tatt av tyskerne og senere henrettet på Trandumskogen.
Stratifisert utvelging
Hvis alle stratums frekvens er like hyppig representert i utvalget som i universet, er utvalget proporsjonalt. Dersom minst et stratum er mer er relativt sterkere representert i utvalget enn i universet er utvalget disproporsjonalt. Disproporsjonalt stratifisert utvelging brukes gjerne for å sikre tilstrekkelig sterk representasjon i utvalget av en kategori som forskeren er særlig opptatt av å undersøke, og som er sjelden i det teoretiske universet. For eksempel: Dersom det skal gjøres en markedsundersøkelse om hvor fornøyd Volvo-bileiere er med bilen sin kan f.eks halvparten av de intervjuede personene i undersøkelsen være eiere av en Volvo, og den andre halvparten eiere av andre bilmerker. Intervjuobjektene med et annet bilmerke brukes for å ha et sammenligningsgrunnlag. Utvalget er disproporsjonalt, ettersom det er en langt mindre del av befolkningen (universet) som er eiere av Volvo enn 50 %. Ved å stratifisere utvalget kan en sammenligne grad av fornøydhet mellom gruppene Volvo-eier og eier av annet bilmerke.
Erik Stenstadvold
Erik Stenstadvold (født 10. mars 1948) er en norsk gitarist og professor ved Norges musikkhøgskole. Han er kjent fra flere plateutgivelser og forskningsstudier av blant andre Antoine Meissonnier. Med sin tidligere student Martin Haug har han unike utgivelser av Antone de Lhoyers musikk, fremført på gamle gitarer fra 1823 og 1835. Duoen har turnert i LHoyers hjemland Frankrike, samt Spania, Sveits, Storbritannia, Sverige, USA og Sør-Amerika.
Med Mona Julsrud har han spilt meget lutt.
Stenstadvold har vært i ledelsen for Norsk Tonekunstnersamfund.
Wolfgang Kubin
Han var først privatdosent ved Ostasiatisches Seminar ved Freie Universität Berlin for kinesisk litteratur og kunst. Det som gjorde ham bedre kjent, var hans virksomhet som oversetter av moderne kinesisk prosa og lyrikk. Hans mest kjente verk er antagelig hans seksbinds oversettelse av forfatteren Lu Xuns noveller og essays.
Han ble professor for kinesisk i Bonn i 1985.
Trass i sin offentlige kritikk av Kina ble han i 2007 tildelt Folkerepublikken Kinas statspris.
Ludvig Skramstad
Ludvig Skramstad (1855–1912) var en norsk landskapsmaler.
Skramstad gikk på Den Kongelige Tegneskole, Morten Müllers og Knud Bergsliens malerskole, og var elev av Sophus Jacobsen i Kunstakademie Düsseldorf. Han bodde i kunstnerbyen Drøbak i årene 1886–1902, og flyttet til München i 1902, hvor han bodde til sin død i 1912.
Portugals flagg
Portugals flagg er vertikalt delt i et grønt og et rødt felt (regnet fra stangen) i breddeforholdet 2:3, og belagt med riksvåpenet. Våpenet, som er kongehusets Braganças våpen i modifisert form, viser et rødt hovedskjold belagt med 7 gylne kasteller; i hovedskjoldet et midtskjold med 5 korsstilte blå skjold på sølvbunn, hvert av de 5 skjoldene belagt med 5 sirkelrunde skiver i sølv, som symbol på Kristi sår. Bak våpenskjoldet sees en gyllen armillarsfære, et astronomisk instrument som skal minne om de store sjøreisene portugiserne gjennomførte.
Fargene grønt og rødt ble innført ved den republikanske revolusjonen i 1910. Før revolusjonen var Portugals flagg blått og hvitt, farger som etter revolusjonen ble ansett for både monarkiske og religiøse og dermed uaktuell som farger i republikkens nye flagg. I Portugal, som i resten av den katolske verden, knyttes blåfargen spesielt til jomfru Maria. Rødt og grønt var fargene landets republikanske parti hadde ført siden begynnelsen av 1890-tallet. Etter at monarkiet var styrtet i revolusjonen i 1910, ble disse fargene også etter en god del diskusjon valgt for republikkens flagg. Fargene ble da gitt en patriotisk, heller enn direkte republikansk, fortolkning. Etter dette blir grønt forklart som å stå for nasjonen, mens rødt står for blodet til alle dem som har kjempet for fedrelandet. Flagget ble formelt vedtatt 30. juni 1911.
De kongelige portugisiske fargene blått og hvitt finnes nå i Azorenes flagg.
Nærmere om flaggets dimensjoner
Portugals flagg er i størrelsesforholdet 2:3. Det er et av få nasjonalflagg i verden som består vertikaldelte felter i ulik størrelse. Flaggduken er delt på en slik måte at den grønne delen utgjør to femdeler av dukens lengde, mens de resterende tre femdeler opptas av den røde delen. Riksvåpenet er satt over delelinjen mellom flaggets to felter. Det skal utgjøre halvparten av flaggets bredde (høyde).
Flaggets funksjoner
Portugals flagg fyller funksjonene som nasjonalflagg, handelsflagg,statsflagg både til sjøs og på land, samt orlogsflagg til sjøs. Sjøforsvaret fører etter dette Portugals flagg på samme måte som landets sivile handelsskip. Orlogsgjøsen er kvadratisk og har riksvåpenet på rødt felt med grønn ramme rundt. Portugals landmilitære styrker fører eget flagg, delt i like brede grønne og røde felter, og med en større versjon av riksvåpenet i midten.
Presidentflagg
Republikkens Portugals president fører grønt flagg med riksvåpenet i midten.
Dara Torres
Dara Grace Torres (født 15. april 1967 i Jupiter, Florida) er en amerikansk svømmer.
Torres debuterte i OL-sammenheng som 17-åring under OL 1984 i Los Angeles. Hun har senere deltatt i OL 1988, 1992 og 2000. Hun deltok også i OL 2008 i Beijing. Torres var dermed den første amerikanske svømmer som deltok i fem OL. Hun har fire OL-gull, samtlige på stafett. Totalt har hun ni OL-medaljer, tre individuelle medaljer og seks stafettmedaljer.
Torres satte i juli 2008 ny amerikansk rekord på 50 meter fri med tiden 24,09. Under sommer-OL 2008 i Beijing vant hun sølv på 50 m fri, 4 x 100 meter fri og 4 x 100 meter medley.
Torres er 1.81 meter høy.
Liger
En liger er en hybrid mellom en hannløve (Panthera leo) og en hunntiger (Panthera tigris), og blir vitenskapelig betegnet som Panthera tigris × Panthera leo. Den er således verken en art eller en underart, men kun et menneskeskapt eksperiment.
En lignende hybrid, avkommet fra en hanntiger og en løvinne, kalles for en tigon. Ligere ligner på en løve, men har uklare striper på kroppen. I likhet med tigere, men ulikt løver, liker ligere å svømme. De kan imidlertid ikke klatre i trær, slik som tigeren.
Som hos tigoner er hannligere alltid sterile, men en hunnliger derimot kan få unger med en hanntiger (ti-liger) eller med en hannløve (li-liger). Disse derimot kan ikke utvikle seg videre.
Det var lenge antatt at ligeren ville bli født med omfattende genfeil og fysiske skader ved fødselsen som ville forårsake død ved fødsel eller en tidligere død enn gjennomsnittlig levetid blant tigere og løver. Grunnen var trolig fordi man antok at en blanding av gener fra to voldsomt dominante dyr ikke ville gå godt ilag. Denne antagelsen ble avkreftet i 2002 da ligeren Hercules ble født og lever fremdeles, 18 år etterpå, uten tegn til verken genfeil eller fysiske skader påført av fødsel.
Den største kjente ligeren per dags dato er ligeren Hercules som er å finne i Myrtle Beach reservatet i Sør-Carolina. Den er utrolige 410 kg tung og 1,82 meter høy, det ble kjent i 2010 at Hercules hadde fått en lillebror født i reservatet som går under navnet Aries. Aries er i dag en fullvoksen liger. Både Hercules og Aries er velsignet med et langt og friskt liv i reservatet. Ingen av dem har genfeil eller andre skader som kan føre til døden.
Referanser
Panthera hibridek Lejonhybrid
Operation: Mindcrime
Operation: Mindcrime er et konseptalbum med det amerikanske, progressive metal-bandet Queensrÿche.
Albumet regnes som en klassiker innen heavy metal-album, og solgte til platinaplate 15. august 1991 i USA.
Handling
Albumet omhandler historien om «Nikki», en småkriminell som blir hyrt inn av den mystiske «Dr. X». Han får i oppdrag å «fjerne» nonnen Mary – en tidligere prostituert, samt presten i klosteret, da disse står i veien for Dr. X sine revolusjonære planer. Mary er Nikkis store kjærlighet. Dette dilemma gnager på Nikkis samvittighet, noe som gjør at han ikke klarer å utføre drapet. Da Mary likevel blir funnet drept, blir Nikki anklaget for drapet på Mary uten at han har erindring om å ha utført det. Albumet starter med at Nikki våkner opp av koma, og at det gradvis blir klart for ham det grusomme som har skjedd, at han angivelig skulle ha tatt sin elskede av dage.
Doktor Faustus
Stykket bygger på Faustmyten, om mannen som selger sin sjel til djevelen i bytte for makt og kunnskap. På et annet plan handler stykket om sammenbruddet til en mann som har valgt materiell gevinst framfor åndelig utvikling, og ved det taper sin sjel.
Stykket er utgitt i to ulike versjoner, i 1604 og 1616. Den siste utgaven utelater 36 linjer fra den første, men tilføyer 676 nye linjer, slik at teksten blir omtrent en tredjedel lenger. Begge versjonene er på blankvers, i henholdsvis 13 eller 20 scener. Lærde strides om hvilken versjon som ligger nærmest forfatterens opprinnelige manus og intensjon.
Verket ble første gang oversatt til norsk i 1844, etter en tysk bearbeidelse. Den ble nyoversatt av Roy T. Eriksen og utgitt på Solum forlag i 1987.
Karsten Alnæs
Karsten Ivar Alnæs (født 29. mai 1938 i Hønefoss) er en norsk forfatter og journalist som blant annet er kjent for de to historiske bokseriene Historien om Norge og Historien om Europa.
Arbeid
Karsten Alnæs er utdannet cand. philol. med hovedfag i nordisk. Han debuterte som forfatter i 1975 med novellesamlingen Veps og slo igjennom med Felttoget i 1976. Alnæs’ forfatterskap rommer historiske romaner, fagbøker, barnebøker og romaner med handling fra lokalmiljøer i hovedstaden, fra sjøfart og klippfiskmiljøer fra Vestlandet og fra Spania, Bosnia og andre land.
Mange av bøkene hans tar utgangspunkt i krigens brutalisering av menneskene, av dens meningsløshet og lidelse, av dens indre kaos og dens språk. I debutsamlingen skildrer Alnæs barns møte med krigen. Året etter gir han en skildring av vold og terror mot sivilbefolkningen i den prisbelønte romanen Felttoget. Dette følges opp med tre romaner om nødsårene i Norge 1807-1814, Havherre og sjøtrell (1978), Flyktende kongers følge (1982) og Grevens tid (2011), da britene gjennomførte en blokade av Norge som førte til økonomisk krise, sult og hungersdød.
Også i disse bøkene skildrer Alnæs hvordan soldater kastes inn i krigens slaktehus er. Drivkreftene i og følgene av jødehatet før og under den andre verdenskrigen er det satt søkelys på i romanen Sabina (1994) som har utgangspunkt i psykoanalytikeren Sabina Spielreins skjebne. Ifølge romanen Sabina stjal Sigmund Freud noen av Spielreins ideer.
Antikrigsperspektivet og kampen for de tapende i samfunnet er belyst i En fremmed (2002), der handlingen er lagt til den spanske borgerkrig. Skuddene som utløste den første verdenskrig, og særlig de unge sosiale taperne som sto bak attentatet, er skildret i Ikke dø, Sophie (2009).
Ved siden av dette temaet har forfatteren gitt nære skildringer av ulike sider av byen i sitt forfatterskap, av den vitale kraften i bymiljøet på Oslo øst i 1950-årene i Kjempesmell og blå dager (1981), av fattigdom, underverden og mystikk i Kristiania omkring 1906 i Trollbyen (1992), av føde- og elvebyen Hønefoss i den selvbiografiske romanen Bakenfor alle farger (2008), og av Barcelona og Lisboa i sine to litterære vandringer gjennom gatene i disse byene. Ellers særmerker Alnæs seg fordi språket i bøkene hans avspeiler de miljøene han skildrer. Han har skrevet på ren dialekt fra Oslo øst og på nynorsk i en barnebok som skildrer bygder og mennesker på Vestlandet. Forøvrig skifter han mellom moderat riksmål og radikalt bokmål og fargesetter menneskene gjennom de ord og uttrykk han lar dem bruke.
I sine historiske verk er Alnæs særlig kjent for at han ser historien nedenifra og skriver om folks hverdagsliv. Han er dessuten berømmet for sine skjønnlitterære grep og sin evne til å gjøre historien levende og nær. Han mottok således Sverre Steen-prisen for sin evne til historisk popularisering i 2002, da med utgangspunkt i Historien om Norge i fem bind (1996-2000). Disse bøkene ble også bearbeidet for filmatisering og sendt i 16 fjernsynsepisoder på NRK i 2003. For disse verkene fikk Alnæs og Gyldendal forlag kritikk for å ha brutt mot god sitatskikk, ved å unngå å oppgi mange av referansene. Senere kom Historien om Europa i fire bind, som enkelte regner som hans hovedverk. Høsten 2013 utkom 1814 Miraklenes år, som tar for seg begivenhetene i 1814, med vekt på både drivkreftene som førte til uavhengigheten og bildet av det sosiale Norge i dette året. Alnæs har arbeidet som lektor i videregående skole og undervist på Journalisthøgskolen i sammenlagt åtte år. Fra 1985 til 1987, og igjen fra 1999 til 2001, var han formann i Den norske forfatterforening. Han var dessuten kulturredaktør i Dagbladet fra 1987 til 1991. Han har arbeidet som fast filmmedarbeider i fagtidsskriftet Film & Kino (1972-1985) og i ulike perioder virket dels som bokanmelder i Verdens Gang, Arbeiderbladet, Dagbladet og Dag og Tid og dels som spaltist i Aftenposten og Dagbladet. Fra 1973 til 1976 satt han i styret for Norsk filminstitutt, og var fra 2005 til 2010 styreleder for journalistutdanningen og utdanningen av bibliotekarer ved Høgskolen i Oslo. I 1960-årene arbeidet han politisk for Venstre, representerte partiet i kommunestyret i Nord-Aurdal og var formann i det lokale partilaget.
Alnæs’ bøker er blitt oversatt til flere språk. Han har vært aktiv i PEN International. Han har vært representant for Skandinavia i Det europeiske kulturråd.
Johan Fornes
Johan Gunnarsen Fornes (født 1. juni 1899 i Hegra i Nord-Trøndelag, død 12. desember 1970 samme sted ) var en norsk gårdbruker og politiker. Han var ordfører i Hegra 1956–1957, valgt for Bondepartiet.
Han var sønn av gårdbruker Gunnar Gunnarsen Fornes og hustru Gurina Johnsdatter Lerfald. Johan Fornes var grandnevø av Hegras første ordfører Olav Torsteinsen Bjørgum, som var gift med hans farfars søster Anna. Han var også nevø (søstersønn) av ordfører John Johnsen Lerfald og fetter av stortingsmann og ordfører Jon Leirfall.
Faren delte slektsgården Fornes mellom sine tre sønner, så Johan ble bruker på Østre Fornes i 1934. Han giftet seg i 1932 med Marit Larsdatter Børset fra Søndre Mølsknes i Flora i Hegra. De fikk tre barn.
Fornes var medlem av Hegra kommunestyre fra 1935 og frem til okkupasjonen i 1940, senere i perioden fra 1956 til 1959, valgt på Bondepartiets liste. I den første halvdelen av sin siste periode, to år, var han også ordfører. Fornes var også formann i Hegra Idrettslag 1921–1923 og tillitsmann i skogeiernes organisasjoner.
Kinas filharmoniske orkester
Kinas filharmoniske orkester (中国爱乐乐团; forkortet CPO for China Philharmonic Orchestra) er et orkester grunnlagt i  Beijing i Folkerepublikken Kina den 25. mai 2000, med bakgrunn i det tidligere «Kina kringkastings symfoniorkester». Det er en avdeling av Statsadministrasjonen for radio, film og televisjon (SARFT).
Orkesterets åpningskonsert fant sted 6. desember 2000, dirigert av dets kunstneriske leder Long Yu. I sin første sesong fremførte orkestert blant annet som verdenspremierer Concerto for cello og orkester av Philip Glass og den symfoniske Beijingoperaen Kvinnelige generaler av Yangene av Du Mingxin, det første symfoniske arbeid det hadde kommisjonert.
Orkesteret har vært på turneer i Taiwan (2001) og i mange andre land, som Japan og Sør-Korea i 2002. Deres lengste utenlandsturne var så langt (2008) i 2005 da de besøkte 25 land i syv europeiske og nordamerikanske land. I mai 2008 holdt de konsert i Vatikanet i pave Benedikt XVIs nærvær; de fremførte Wolfgang Amadeus Mozarts Requiem.
Stig Tore Svee
Han har spilt på det norske landslaget siden slutten av 1990-tallet. Han spiller for Rosenborg Ishockeyklubb. Har deltatt i en rekke internasjonale mesterskap, og er en av to spillere i verden som har gull fra både paralympics, VM og EM.
Han deltok i de paralympiske vinterlekene 2010 i Vancouver.
Lu Xun-parken (Qinghai)
Lu Xun-parken er en liten park i byen Qingdao i Folkerepublikken Kina. Den er viet til minnet av Lu Xun, en kjent dikter fra Fjerde mai-bevegelsens tid i Kina.
Abdelaziz Belkhadem
Abdelaziz Belkhadem (født 8. november 1945 i Aflou, Laghouat-provinsen i Algerie) er en algerisk politiker og satt som statsminister i Algerie fra 2006 til 2008.
Bengt Ljungquist
Bengt Helge Ljungquist (født 20. september 1912 i Stockholm, død 15. juli 1979) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Ljungquist vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Frank Cervell, Sven Thofelt, Carl Forssell, Arne Tollbom og Per Hjalmar Carleson.
Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors vant han en sølvmedalje i lagkonkurransen i kårde sammen med Lennart Magnusson, Berndt-Otto Rehbinder, Per Hjalmar Carleson, Sven Fahlman og Carl Forssell.
Glimt (TV-serie)
Glimt var et norsk TV-quiz med Ivar Dyrhaug som gikk på NRK-TV fra 1989 til 1990. Programmet var lagt opp som en spørrelek der byråkrater var konkurrentene.
Programmet hadde forholdsvis høye seertall og var godt likt av seerne.
Det andre slaget ved Marne
Det andre slaget ved Marne, også kalt slaget ved Reims (15. juli-5. august) 1918 var den siste større tyske offensiven på vestfronten. Den ble stanset og slått tilbake av en alliert motoffensiv ledet av de franske styrkene, som overvant tyskerne og påførte dem alvorlige tap. Med dette strategiske nederlaget var kraften i de tyske offensivene i året 1918 oppbrukt.
De tyske våroffensivene
Etter USAs inntreden i krigen i 1917 var det nødvendig for et mer og mer økonomisk svekket Tyskland å oppnå en seier på vestfronten. Erich Ludendorff, som hadde overtatt ansvaret for de militære styrkene, fastslo at den eneste muligheten tyskerne hadde til å vinne nå var ved et kraftig angrep på vestfronten før de amerikanske styrkene ble stridsklare. Muligheten ble forsterket etter at Russland trakk seg fra krigen i mars 1918, dermed kom tyskerne til å ha et overtak på 192 divisjoner mot de alliertes 173.
Ludendorffs strategi skulle være massive offensiver mot britene for å separere dem fra franskmennene og drive dem tilbake mot havnene langs kanalen. Med de nye stormtroppene, nøye posisjonert artilleri og sterk støtte fra luftstyrkene, ville Ludendorff dra fordel av de alliertes mangel på enhetlig ledelse.
I begynnelsen var det nære på, den første av de tyske våroffensivene, etter innledningen av Operasjon Michael 21. mars, presset britene sterkt tilbake og var svært nær å splitte de allierte. Dette slaget gjorde at de allierte ble enige om et enhetlig kommandosystem. General Ferdinand Foch, den nye øverstkommandant for alle de allierte styrkene i Frankrike, tok straks ledelsen, og de allierte styrkene klarte å stoppe de tyske angrepene. Ludendorff bare skiftet fokuset mot andre steder langs vestfronten, og gjentok angrepene med Operasjon Georgette mot nord 9. april, Operasjon Blücher mot sørøst 27. mai og Operasjon Gneisenau 9. juni etter gjennombruddet mellom Soissons og Reims.
Operasjon Gneisenau
Den tyske fremrykkingen hadde kommet frem til Marne, og hadde igjen Paris innen rekkevidde. Men kort etter at den allierte fronten hadde kollapset under ilden fra det tyske artilleriet, kom de første større amerikanske styrkene tyskerne i møte ved Château-Thierry. Første amerikanske divisjon, som vant sitt første slag ved Cantigny 28. mai sammen med senegalesiske tropper, satte en stopper for fremrykkingen mot Marne. Da sommeren kom ankom det 300 000 nye soldater hver måned, den raske økningen i de amerikanske styrkene ble en viktig motvekt til de omplasserte tyske styrkene.
Ludendorff fortsatte offensiven med Operasjon Gneisenau. Angrepene var umulige å stoppe i desperasjon etter en rask seier med voksende og uerstattede tap i de tyske styrkene. Franskmennene var blitt advart før angrepet som kom 9. juni, og artilleriilden var dermed ikke like effektiv, men tyskerne avanserte videre tross for heftig motstand fra de allierte, som hadde organiserte seg i et dypt fransk forsvar. 8th. tyske armé som klarte å kjempe seg frem til Compiègne etter to dager, møtte et voldsomt motangrep under ledelse av general Charles Mangin. Mangin også kjent som Slakteren ledet de franske styrkene til seier ved å slå de tyske styrkene tilbake og gjenerobre mindre områder samt tok over tusen tyskerne til fange. Sjuende tyske armé, som forsøkte å bryte seg frem forbi Soissons, som var tatt, kom ikke videre mot det sterke forsvaret.
Den franske motoffensiven den 11. juni hadde stoppet den tyske fremrykkingen. De tyske troppene måtte grave seg ned i sine nyvunnede posisjoner etter Ludendorff hadde innsett at offensiven måtte avbrytes for å unngå unødvendige tap. 35 000 allierte og 30 000 tyske soldater hadde blitt drept, såret eller tatt til fange.
Forspillet
De tyske våroffensivene frem til 13. juni hadde vært meget kostbare, med store tap. De tyske arméene hadde etter fire måneders fremgang mistet under 700 000 menn, og offensiven hadde kjørte seg helt fast tross store territorielle gevinster. Den nye forsvarslinjen som de utmattede tyske styrker hadde dannet, ble meget spredt og uorganisert, med utsatte posisjoner mot nye allierte motangrep. Ludendorff ønsket fremdeles å trekke flere allierte tropper sørover fra den britiske seksjonen i nordvest for den planlagte sluttoffensiven som en tysk armégruppe var forberedt på. En ny «mindre» offensiv, Operasjon Friedensturm, skulle starte på Marne.
De allierte hadde blitt hardt skadde, men de hadde lært av sine erfaringer og hadde nå bedre koordinasjon i forsvaret og planer for fremtidige operasjoner under en enhetlig krigsledelse. De amerikanske troppene som hadde kommet rett inn i ilden, beviste sin dugelighet som uavhengige formasjoner. Foch, som ledet forsvaret ved Marne med stor suksess, ved bruk av et dypt forsvar og bestemte motangrep under ledelse av menn som Mangin kjente for deres usedvanlige aggressivitet, forberedte nå sin egen motoffensiv.
Om aften 14. juni hadde 4th., 5th., 6th., 9th. og 10th. franske arméene samlet seg sammen med 22nd. britiske korpset, to italienske divisjoner og fem amerikanske divisjoner på den allierte forsvarslinjen mot den tyske lommen ved Marne.
Den tyske innledningen
Ved midnatten til den 15. juli åpnet tyskerne ild, men dette ble besvarte av de allierte som med deres artilleriild gjorde et kraftig innhugg i de tyske troppene som forsøkte å ta seg over elven Marne. 23 divisjoner fra 1st. og 3rd. tyske arméer ledet av Mudra og Karl von Einem gikk til angrep øst for Reims mens 17 divisjoner fra 7th. tyske armé under Boehm, støttet av 9th. tyske armé ledet av Eben, rykket mot de franske stillingene vest for Reims. Etter meget harde kamper i innledningsfasen hadde tyskerne blitt stoppet øst for Reims, men mot vest hadde de brutt seg gjennom forsvarslinjen og slått vekk 6th. franske armé. Ludendorff håpet på å kunne splitte franskmennene i to under angrepet.
Den 4. franske armé, ledet av Gouraud, hadde ikke bare stoppet tyskernes fremrykking, men også påført dem store tap med artilleriild. Pétain som øverste kommandant for de franske styrkene som hadde blitt urolig over den tyske fremrykkingen vest for Reims, ønsket først å overføre egne reserver dit, men ble forhindret av Foch, som nektet å deployere de strategiske reserver for tidlig.
Men utover dagen hadde tyskerne mistet moment i deres fremstøtene som ble hindret av bedre motstand enn ventet, offensiven var mislykket- det østlige angrepet hadde blitt bremset og det var ikke lenge hensiktsmessig å fortsette i vest. Bare 36 timer etter starten beordret Ludendorff en retrett for sine styrker tilbake over Marne. Men ordren kom ikke frem til de fremskutte avdelingene før kl. 4.35 om morgen den 18. juli, den allierte motoffensiven ble startet mot tyskernes høyre flanke.
Motoffensiven
Mangins suksess på tyskernes høyre flanke truet nå lommen, som hadde blitt utvidet til sør for elven Marne, og den planlagte retretten tilbake over elven ble startet 20. juli. Men omstendighetene ved det tyske forsvaret hadde blitt så alvorlig at retretten ikke lenger var om en tilbaketrekning fra elven, men fra de nye territoriale vinninger. De fåtallige forsterkninger som kom til i forsvaret, maktet ikke mer utover hissig motstand som ble brutalt nedkjempet av de allierte. 21. juli var tyskerne slått tilbake over elven og Château-Thierry befridd av franskmennene.
Lommen
Ludendorff måtte hente inn reservestyrkene han hadde tenkt å bruke for fremtidige offensiver, og deretter forsterke forsvaret omkring Soissons, ved Reims og i Ardre-kløften mot allierte flankeangrep. De allierte fra Storbritannia og USA ble sterkere involvert i stridighetene, men støtte på sterkere og sterkere tysk motstand etter hvert som de avanserte dypere inn i fiendtlige territorium. Et eneste angrep av franskmennene mot stedet Paradis 22. juli var stoppet bare få skritt fra startpunktet. Men de allierte som ikke var vant med en slik «åpen» krig over store avstander, opplevde også medgang i sine angrep, som på Mailly-Raineval-platået 23. juli der 2000 tyskere ble tatt til fange.
Fochs strategi var å konsentrere store styrker i kraftige angrep på de tyske flankene, hvis det ikke var mulig med et gjennombrudd som kunne ha truet tyskernes retretten fra lommen, skulle det være et konstant press langs hele fronten. Foch ville ha tyskerne ut av lommen og forsøkte å provosere Ludendorff til å oppgi hele området mellom Soissons og Reims. Presset på Ludendorff ble sterkere for hver dag, situasjonen i øst var dårlig, og det var enda verre mot vest. Om ettermiddagen den 26. juli fikk de tyske styrkene ordre om å innlede en retrett tilbake til en ny forsvarslinje, Aisne-Vesle linjen. De 1., 7. og 9. tyske arméer fikk retrettordre om å flytte til nye og sterkere posisjoner bak elven Aisne.
Først ut var Ardre-kløften og Ourcq-området som ble oppgitt lik etter midnatt til 27. juli, deretter resten av lommen mens tyskerne vendte tilbake til posisjoner de hadde vært i flere måneder før. De allierte fortsatte sitt press, med Mangin som tok sikte på Soissons. Men deres soldater var snart for utmattet til å fortsette, og måtte enten tas ut for å hvile, mens forsterkninger ble hentet inn, eller sendt til andre steder som ved Amiens, der britene hadde planlagt et storangrep få dager senere.
Den 3. august hadde tyskerne fullført retretten fra lommen, tilbake til den opprinnelige forsvarslinjen, men store områder ble ødelagt ved bruk av den brente jords taktikk, spesielt med giftgass. Den 7., 9. og 1. tyske armé forskanset seg fra Fontenoy til nord for Reims, de måtte oppgi Soissons, som ble befridd av den franske 15. divisjon. Det store slaget hadde blitt redusert til en rekke mindre trefninger, og mindre lokale slag om mindre posisjoner. Den 6. august var de siste større stridigheter over.
Etterspillet
Det andre slaget ved Marne var ikke et tysk nederlag i krigen, den også var krigens avgjørelse om utfallet av de blodige kampene i året 1918, initiativet hadde blitt vunnet tilbake av de allierte med enhetlig krigsledelse, bedre koordinasjon over deres styrker og de store amerikanske styrkene hadde kommet til vestfronten. Til sammen 1,2 millioner amerikanske soldater skulle bli satt inn på vestfronten i de neste måneder, mot dette hadde Ludendorff bare 300 000 som kunne rekrutteres over hele året. De enorme tapene i forveien hadde vært meget hardt for de tyske arméene som nå opplevde en alvorlig mannskapsmangel. Det var ikke lenge en strategiske reservestyrke til rådighet mot nye allierte offensiver.
Tyskland var avgjørende slått i løpet av slaget ved Marne, Fochs motoffensiven hadde avverget den tyske sluttoffensiven mot britene og deretter snudde den strategiske situasjonen på vestfronten. Marne var det siste vendepunktet i den første verdenskrigen.