cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sikorski-minnesmerket
Nåværende minnesmerke
Den nye utformingen består av en delvis sirkulær struktur med en diameter på 5 meter, og den største høyden på 3 meter. Flyets propellblad fra det tidligere minnesmerket ble montert på nytt på en ny og større sokkel som veide mer enn to tonn. En skive i bakken har ordene «General Władysław Sikorski 1881–1943» inngravert. Bak denne er den delvis sirkulær mur av steinblokker som stiger opp på midten og omfavner monumentet foran. På dens topp står en utskåret ørn, symbolet på det polske militære. De polske vimpler for marinen og flyvåpenet er satt inn på hver side av muren. Der er det også tavler med navnene til de andre ofrene, i tillegg til Sikorski, og tekst som forklarer hendelsen med flyulykken.
Minnesmerket ble konstruert av Furmanek Renewal, et selskap basert i Daleszyce i sørlige og sentrale Polen, og hvor det først ble satt sammen og deretter fraktet til Gibraltar for installering, noe som tok to og en halv uke.
Avduking
Minnesmerket ble avduket ved en seremoni som ble holdt den 4. juli 2013, 70-årsdagen for ulykken. Representanter fra regjeringene i Storbritannia, Gibraltar og Polen deltok sammen med tidligere og nåværende medlemmer av de polske styrker.
Bronisław Komorowski, president i Polen, sa i en tale at han ønsket at minnesmerket «symbolsk pekte mot de høyeste verdier som er felles for oss: broderskap og frihet.»
Afrogitanopsis
Afrogitanopsis er en slekt innenfor gruppen Amphilochidae i ordenen Gammaridea, som omfatter storøyde amfipoder. Den er tilordnet familien direkte inn under Gammaridea-ordenen (incertae sedis).
Nursahat Pazziyev
Nursahat Pazziyev (født 20. oktober 1992) er en turkmensk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Turkmenistan under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Afrogitanopsis
Gruppen ble første gang beskrevet av nordmannen Karaman i 1980. Arten A. paguri ble funnet littoralt (på grunt vann) ved Mombasa.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-gruppen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Helgøysundet
Helgøysundet er et sund i Karlsøy kommune som skiller Helgøya på nordsiden fra Ringvassøya på sydsiden. Helgøysundet er omkring 10 kilometer langt, og forbinder Vannsundet i øst med Råsa i vest.
Midt i sundet skjærer Dåfjorden sydover inn i Ringvassøya og midt i denne ligger Dåvøya.
Jens Lasse Dokkan
Jens Lasse Dokkan (født 14. februar 1961) er en norsk handikappidrettsutøver, som konkurrerer i dressurridning. Han representerer Søndre Nesodden Kjøre- og Rideklubb og Riisgaard Sportsrideklub.
Dokkan har deltatt i flere paralympiske leker for Norge, og har sølvmedaljer fra både VM, EM og paralympiske leker. Han er født med cerebral parese, og begynte med ridning som fireåring, som terapiridning.
Karriere
I NM har han mange medaljer:
Også internasjonalt har han vunnet mange medaljer for Norge:
Han deltok også i paralympics 1996 og 2004. I paralympiske sommerleker 2012 i London stilte han med hesten Leopold, som én av tre norske deltakere i dressur. De andre to dressurrytterne er Anne Cecilie Ore og Marianne Muri.
Nødtelefon
Eldre modeller besto som oftest av et lite skap montert på en stolpe, og i dette ble funnet et telefonrør. Den mest utbredte utgave (som også sees på bildet) er produsert av Siemens, og består av en kasse uten telefonrør, og er i stedet forsynt med en klaff til å aktivere telefonen, og en mikrofon og en høyttaler montert direkte på selve kassen. Denne modellen har halv duplex, taleretningen styres av mottageren av oppkallet. De nyeste modellene av nødtelefoner har full duplex.
Nødtelefoner i ulike land
I en del land, som Tyskland og Frankrike, er så godt som samtlige motorveier forsynt med nødtelefoner. I Sverige er det derimot meget unormalt. Før i tiden forekom nødtelefoner på en del motorveier, fremfor alt i Skåne, men disse er nå tatt ned. Vägverket mente det ikke var behov på svenske motorveier, til tross for at lengre svenske motorveier ellers er oppbygget med likeverdig struktur som de tyske, og dessuten kan ha samme ulykkerisiko. Unntakene utgjøres av spesielle steder på motorveiene som visse broer og tunneler. For øvrig henvises til mobiltelefoner ved ulykke på svensk motorvei.
Amelia Belotti
Amelia Maria Belotti (født 17. november 1988) er en argentinsk håndballspiller. Posisjonen hennes er venstreback. Per desember 2013 spiller hun for klubben Italia. Hun spiller også for Argentinas landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,76 meter høy.
Marlo Delgado
Marlo Delgado (født 6. mai 1993) er en ecuadoriansk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Ecuador under Sommer-OL 2012 i London, der han røk ut i første runde.
Amphilochella
Amphilochella er en slekt innenfor gruppen Amphilochidae i ordenen Gammaridea, som omfatter storøyde amfipoder. Den er tilordnet familien direkte inn under Gammaridea-ordenen (incertae sedis).
Gruppen ble første gang beskrevet av Adolf Schellenberg i 1926.
Gruppens taksonomi
Gruppen har, i likhet med hele Gammaridea-gruppen, gjennomgått en betydelig revisjon av sin systematiske plassering og sammensetning. Taksonomien til krepsdyrene er generelt komplisert og usikker. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Nadia Bordón
Nadia Ayelén Bordón (født 11. august 1988) er en argentinsk håndballspiller. Posisjonen hennes er målvakt. Per desember 2013 spiller hun for klubben. Hun spiller også for Argentinas landslag, og deltok under Håndball-VM 2013. Hun er 1,76 meter høy.
VM i boksing 1989
VM i boksing 1989 (verdensmesterskapet i boksing) ble arrangert i Moskva i Sovjetunionen i 1989.
Andronymus
Andronymus er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Utseende
Middelsstore (vingespenn ca. 40 millimeter), slankvingede, brune og hvitflekkede smygere. Undersiden av bakvingen er lys med brun ytterkant.
Levevis
Larvene lever på planter i familiene Caesalpinaceae og Sapindaceae.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Millimeter (album)
Millimeter er et musikkalbum med Anne Grete Preus, utgitt i 1994. Albumet lå 18 uker på VG-lista og endte med 4.-plass som beste plassering. Albumet ble hennes største kommersielle suksess med 75,000 solgte eksemplarer. Albumet og tittelsporet ga henne tre priser under Spellemannprisen 1994 i klassene kvinnelig artist, årets album og årets hit.
World Squash Federation
World Squash Federation (WSF) er det internasjonale idrettsforbundet for squash, stiftet i 1967. WSF er anerkjent av Den internasjonale olympiske komité og er medlem av Association of IOC Recognised International Sports Federations. Forbundet arbeider for å få squash på det olympiske programmet til De olympiske leker i 2020.
WSF har 135 medlemsforbund, som er nasjonale squashforbund anerkjent av de nasjonale olympiske komiteer som idrettens øverste organ. Medlemsforbundene er fordelt på fem regionale forbund som inngår som en sentral del av WSFs struktur.
Den første squashbanen ble anlagt i England i 1864, og i dag er det omkring 50 000 baner over hele verden. For å utnytte veksten samt fremme og koordinere idretten, ble International Squash Rackets Federation dannet i 1967, og organisasjonen fikk sitt nåværende navn i 1992. Hovedkontoret ligger i Hastings i East Sussex.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingsvalget 2017 i Oslo ble avholdt mandag 11. september 2017. Det ble valgt nitten stortingsrepresentanter for valgkretsen Oslo fylke for valgperioden 2017–2021, herav atten distriktsmandater og ett utjevningsmandat. Det er det samme antallet som ved stortingsvalget i 2013.
Skotsk Premier League 1995–1996
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Innvalgte i perioden 2013–2017
I perioden 2013–2017 var følgende stortingsrepresentanter innvalgt for Oslo:
Rødt manglet 2 083 stemmer for å vinne ett mandat fra Oslo. Nærmest til å miste ett mandat var Venstre, som vant sitt andremandat med en margin på 4 158 stemmer.
Truls Wickholm (Ap) var fast møtende vararepresentant for Natos generalsekretær Jens Stoltenberg fra juni 2014. Heidi Nordby Lunde (H) har vært fast møtende vararepresentant for statsråd Ine Marie Eriksen Søreide i hele perioden, det samme har Mazyar Keshvari (Frp) vært for statsråd Siv Jensen.
Jens Stoltenberg (6 perioder), Marit Nybakk (7) og Heikki Holmås (4) ønsker ikke gjenvalg i 2017. Rasmus Hansson stiller for Akershus i 2017, Hadia Tajik for Rogaland. Vararerpesentanten Truls Wickholm (som har møtt fast for Stoltenberg i 3 perioder) stiller heller ikke til gjenvalg.
Nominasjonsprosessen
Høyre:
Oslo Høyre hadde seks innvalgte stortingsrepresentanter som alle ønsker gjenvalg. Heidi Nordby Lunde var i tillegg fast møtende vararepresentant for statsråd Ine Marie Eriksen Søreide, og ønsket gjenvalg. Statssekretær og tidligere ordfører Fabian Stang og statssekretær og tidligere stortingsrepresentant og statsråd Astrid Nøklebye Heiberg stilte også til valg, slik at det var ni svært profilerte kandidater som konkurrerte om partiets seks plasser på Oslobenken.
Uravstemningen blant partimedlemmene i Oslo Høyre til stortingslisten i 2017 ga flest stemmer til følgende av totalt 41 kandidater:
Nominasjonskomiteen avga deretter følgende innstilling:
Stang valgte å utfordre Tetzchner som hadde tredjeplassen på listen, men ville ikke utfordre Heggelund om sjetteplassen. Nordby Lunde valgte å utfordre Vinje som hadde fjerdeplassen, men som av nominasjonskomiteen var foreslått flyttet ned på syvendeplass.
På nominasjonsmøtet 13. februar 2017 endte avstemningen og listeplasseringen slik:
Vinje som var foreslått på syvendeplass og Stang som var foreslått på åttendeplass valgte begge å trekke seg etter å ha tapt kampvoteringene om plassering høyere opp på listen. Dermed rykket Tybring-Gjedde og Nøklebye Heiberg begge opp to plasser.
Stortingskandidater 2017
Fylkesvalgstyret i Oslo godkjente 19 valglister med følgende toppkandidater til Stortingsvalget i 2017:
Alliansen:
Arbeiderpartiet:
Demokratene i Norge:
Hvitnakketrane
Hvitnakketrane (Antigone vipio) er en meget stor fugl i tranefamilien (Gruidae). Arten er plassert i slekten Antigone, som i alt teller fire arter og sorterer i underfamilien egentlige traner (Gruinae). Ingen underarter anerkjennes.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Feministisk initiativ:
Hvitnakketrane
Ifølge IUCNs rødliste er arten sårbar.
Taksonomi
Hvitnakketrane ble tidligere regnet til slekten Grus, men «HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World» plasser arten i Antigone, i henhold til del Hoyo et al. (2014). Noen velger imidlertid fortsatt å plassere disse som basale arter i slekten Grus, men slekten blir da i henhold til Krajewski et al. (2010) parafyletisk.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Helsepartiet:
Hvitnakketrane
Beskrivelse
Hvitnakketranen blir omkring 125+ cm høy og veier cirka 4,75–6,5 kg. Hannene blir noe større enn hunnene. Vingespennet utgjør 200–210 cm.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Høyre:
Hvitnakketrane
Beskrivelse
Hvitnakketraner har ei karakteristisk bred hvit stripe som løper fra toppen av issen og nedover nakken til fremst på ryggen. Ansiktshuden er rød til rødbrun og har tynne sorte hårlignende fjær i delet mellom nebbet, den røde ansiktshuden og de hvite fjærene på strupen og aller øverst på halsen. Resten av fuglen er grå, men oversiden av vignene er mer sølvgrå til gråhvit. Øynene har oransje iris. Hos ungfugler er hele hodet brunt.
Inndeling og utbredelse
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Archibald et al. (2016). Norsk navn på arten følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008).
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Kristelig Folkeparti:
Hvitnakketrane
Utbredelse og habitat
Arten er utbredt i Øst-Asia og hekker i to større områder. Et som ligger i trianglet mellom Mongolia, Kina og Russland, og et som ligger lenger øst, på grensen mellom Nordøst-Kina og Sørøst-Russland (Mandsjuria).
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Liberalistene:
Hvitnakketrane
Utbredelse og habitat
Habitatet består av grunne våtmarksområder og fuktig gressland i brede elvedaler og langs innsjøer. Arten har også tatt i bruk dyrket mark.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Norges Kommunistiske Parti:
Hvitnakketrane
Atferd
Arten hekker på vårparten (april–mai) og hunen legger to hvite egg. Redet bygges av tørt gress i åpen våtmark. Inkubasjonstiden er cirka 28–32 dager, og kyllingene blir flygedyktige etter cirka 70–75 dager. Ungfuglene regnes som forplantningsdyktige fra dem er omkring 2–3 år gamle.
Stortingsvalget 2017 i Oslo
Stortingskandidater 2017
Partiet De Kristne:
Piratpartiet:
Rødt:
Samfunnspartiet:
Senterpartiet:
Sosialistisk Venstreparti:
Venstre:
Meningsmålinger
Lokale meningsmålinger for Oslo med spørsmål om stortingsvalg.
Oppslutning:
Mandatfordeling:
Tabellen oppgir bare fordeling av de atten distriksmandatene. Utjevningsmandatet tildeles i sammenheng med landsresultatet.
Valgte Stortingsrepresentanter
Arbeiderpartiet og Høyre mistet et distriktsmandat hver til Rødt og Sosialistisk Venstreparti. Fylkets utjevningsmandat gikk da fra Kristelig Folkeparti til Høyre. Følgende representanter ble valgt:
Som fast møtende vararepresentant for statsråd Ine Marie Eriksen Søreide møter Mathilde Tybring-Gjedde (24) Vestre Aker, Høyre Som fast møtende vararepresentant for statsråd Siv Jensen møter Mazyar Keshvari (36) Rælingen, Fremskrittspartiet
Ole Olsen Fremo
Ole Olsen Fremo (født 5. november 1870, død 29. oktober 1931) var en norsk jernbanearbeider, fagforeningsmann og politiker, hjemmehørende i Arbeiderpartiet og Norges Kommunistiske Parti.
Fremo var formann i Flå arbeiderforening fra 1902 til 1907 og igjen fra 1910 til 1915. Han var nestformann i Kvål jernbanearbeiderforening i årene 1914–1915.
Han var medlem av forretningsutvalget i Ut-Trøndelagens arbeiderparti i mange år, fra 1903 til 1922, og satt i partiets landsstyre fra 1920 til 1923. Han var varamann til Stortinget fra Gauldalen krets i Søndre Trondhjems amt fra 1916 til 1918. Han satt også i Flå herredsstyre, først fra 1904 til 1907, deretter i tyve år fra 1911 til han døde i 1931.
Erling Berge
Erling Berge (født 16. mars 1946) er professor emeritus i eiendomsfag ved Fakultetet for landskap og samfunn, Institutt for eiendom og juss ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet.
Berge er utdannet cand. polit. fra Universitetet i Bergen i 1973, med hovedfag i sosiologi, matematikk og statistikk. Han fikk doktorgraden ved Boston University i 1981 og ble utnevnt til professor i sosiologi ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i 1995. Siden 1979 har han arbeidet med demografi, by- og regionutvikling, økonomisk sosiologi og siden 1985 i økende grad med fokus på institusjoner for eiendomsrett. Berge har tidligere arbeidet ved Institutt for Anvendt sosialvitenskapelig forsking i Oslo (1979-1984, 1987-1990), ved Norges landbrukshøgskole i to perioder fra 1984 til 1987 og fra 1990 til 1994 og ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet fra 1994 til 2010.
I 1995 var Berge sammen med Audun Sandberg, UiN, leder for 5th World Conference of the IASCP i Bodø. I 1995 ble han også valgt inn i styret for IASCP og fra 2002-2004 var han president. I 2004 ble Berge sammen med Tine de Moor, Utrecht University, bedt om å starte International Journal of the Commons. Første nummeret kom i 2007. Han var redaktør fram til 2011. I 1993 organiserte han, sammen med Ragnar Øygard, NLH, en internasjonal konferanse om lovgiving og forvaltning av fornybare ressurser. Konferansepresentasjonene var grunnlag for boka Law and the Governance of Renewable Resources: Studies from Northern Europe and Africa utgitt i 1998 (Oakland, CA: ICS Press).
Berge har hatt forskingsopphold ved University of Essex, Colchester, Storbritannia (1986–87), Workshop in Political Theory and Policy Analysis, Indiana University, Bloomington (haust 1998) og ved Department of Sociology, University of Washington, Seattle (vår 1999). Våren 2002 besøkte han Department of Economics, Public University of Navarra, Pamplona som forsker og gjesteforeleser. Studieåret 2002-2003 var han ved Centre for Advanced Study, Oslo, i forskingsgruppa 'Landscape, Law and Justice', og i 2008-2009 var han ved Institutt for landskapsplanlegging, Universitetet for miljø- og biovitenskap.
Karsten Jørgensen
Karsten Jørgensen (født 18. april 1953, død 8. juli 2021) var en norsk professor i landskapsarkitektur ved Universitetet for miljø- og biovitenskap.
Jørgensen ble utdannet cand. agric. i 1980 og avla dr. scient.-graden i 1989. Han arbeidet med bomiljøforbedring bydelsutvalgenes fellessekretariat i Oslo kommune (1980–1983) og var ansatt som vitenskapelig assistent ved fra 1983. Fra 1989–1994 var han førsteamanuensis, og professor ved Institutt for landskapsarkitektur (ILA) fra 1994.
Jørgensen var instituttleder i 1993–1995 og seksjonsleder for seksjon landskapsarkitektur 1996–2007. Han satt i styrene for Stiftelsen Norsk Arkitekturmuseum og Stiftelsen Norsk Form og var styremedlem i ECLAS (European Council of Landscape Architecture Schools). Han var også styremedlem i Erasmus-nettverket Le:Notre. Han var grunnlegger og redaktør av det internasjonale tidsskriftet Journal of Landscape Architecture.
I 1993-1994 var han gjesteprofessor ved Estlands landbruksuniversitet i Tartu og Latvias landbruksuniversitet i Jelgav hvor han bidro til etableringen av studieprogram for landskapsarkitektur. I 1996 var han gjesteprofessor ved Technion i Haifa i Israel. I 1997–2007 ledet og medvirket han i et samarbeidsprosjekt med Birzeit-universitetet på Vestbredden, og gjennom dette bidratt til etableringene av landskapsarkitektutdanningen i Palestina.
Jørgensen arbeidet særlig med teori og historie innen landskapsarkitektur og medvirket i forbindelse med bevaringsprosjekter innen norsk hagekunsthistorie, bl.a. på Bygdøy Kongsgård i Oslo.
Han har publisert en rekke artikler i norske og internasjonale tidsskrifter og bøker. I 2010 ga han ut boken Ny norsk landskapsarkitektur (utgitt på engelsk med tittelen Contemporary landscape architecture in Norway) sammen med landskapsarkitekt Vilde Stabel.
Jesse Ross
Jesse Ross (født 9. februar 1990) er en australsk amatørbokser, som konkurrerer i mellomvekt. Han ble tatt ut til å representere Australia i Sommer-OL 2012 i London, der han ble slått ut i første runde.
Edda kino
Edda kino i Haugesund er Nord-Rogalands største kinosenter med en kapasitet på 944 seter fordelt på fem saler. Kinoen har et årlig kinobesøk på om lag 200.000 og driver i tillegg aktivt med utleie for kurs og konferanser. Edda er hvert år hovedarena for Den norske filmfestivalen.
Kinosalene
Edda kino stod ferdig i august 1978 med storsalen på 563 seter, idag redusert til 527 større seter. Senere samme år ble Edda kino landets første flerkinobygg da Grotten, også kalt Edda 2, åpnet.
Edda 3 sto ferdig i 1981 med 44 seter, men ble i 2011 oppgradert til luksussal med 18 eksklusive skinnseter og servering av alkohol.
Edda 4 åpnet i 1984. I 2017 fikk salen en teknisk oppgradering med Harkness-lerret og nye QSC-høytalere, både surround og front. Salen hadde tidligere 7 rader med totalt 115 seter, men på grunn av lav takhøyde og et amfi med små høydeforskjeller, var det veldig liten forskjell mellom radene, noe som kunne bli irriterende hvis det satt noen foran deg. I tillegg var det trangt mellom seteradene. Da man skulle pusse opp salen og installere nye seter i 2018, ville man kvitte seg med dette problemet. Nå er salen omgjort til en VIP sal med fire rader og totalt 48 seter. I tillegg er det godt med beinplass og god sikt for alle. Setene har justerbare rygger og de er alle utstyrt med småbord.
I 2000 stod Edda 5 ferdig. Salen har 193 seter og THX-sertifisering. I 2017 ble Edda 5 oppgradert med Harkness-lerret og nye QSC-høytalere i front. Salen ble også oppdatert med det siste nye av presentasjonsteknikk (PA-anlegg, høytalere, miksere, DMX, HDbase-T + fiber-HDMI)
Edda kino ble digitalisert i august 2010 og fikk samtidig installert Dolby 3D i de to største salene, Edda 1 og EDDA 5.
I 2016 ble lydanlegget Dolby Atmos installert i Edda 1 samtidig som veggene ble dempet. I tillegg ble det montert et større, buet lerret.
I 2017 fikk Edda 2 et nytt salkart, det ble satt frem saccosekker, puffer som fotlener til fremste rad og loveseats langs den ene veggen. Loveseats er to seter uten armlene i midten, omtrent som en liten sofa.
Ferrocarril Central (Peru)
Ferrocarril Central (FCC) er en peruansk normalsporet jernbanelinje bygd mellom 1870 og 1908. Hovedlinjen går fra hovedstaden Limas havneby Callao ved Stillehavet og mot nordøst over det kontinentale vannskillet og ned på høysletten Altiplano i Andesfjellene. Linjenettet er pr. 2014 på totalt 478 kilometer medregnet sidebaner. Det høyeste punktet var 4 818 moh ved La Cima på sidebanen fra Ticlio til Morococha, men denne seksjonen er ikke lenger intakt. Det nåværende høyeste punktet er 4 782 moh, og ligger inne i Galera-tunnelen omtrent 172 kilometer fra Callao. Før Qingzangbanen mellom Kina og Lhasa i Tibet åpnet i 2006, var FCC verdens høyest beliggende jernbane. For å takle høydeforskjellen fra havnivå i Callao og opp til over 4 800 meter og ned til Altiplano (omtrent 3 500 moh), måtte jernbaneingeniørene ta i bruk både vendesløyfer, en vendetunnel og mange sikksakk-spor - i tillegg til over 60 større og mindre broer og 65 tunneler. Noen av sikksakk-sporene har doble blindspor (buttspor) slik at møtende tog kan krysse hverandre.
Edda kino
Kinosalene
I tillegg til salene huser kinoen en stor vestibyle, kontorer og kiosk.
Ferrocarril Central (Peru)
Jernbanen ble bygd og drevet av private utenlandske investorer frem til 1972 da alle jernbaner i Peru ble nasjonalisert. I 1999 ble mesteparten av landets jernbanenett privatisert igjen - inkludert FCC. Pr. 2014 er konsesjonshaver Ferrovias Central Andina (FVCA) som er ansvarlig for infrastruktur, mens togdriften utføres av Ferrocarril Central Andino S.A. (FCCA). Så å si all trafikk på linjene er godstog i forbindelse med gruveindustrien i området. De eneste langdistanse passasjertogene kjøres 6-7 ganger i sommerhalvåret mellom Lima og Huancayo, og er rettet mot turistmarkedet. Siden januar 2014 brukes 7 kilometer av sporet i Huancayo til bybanen Metro Wanka.
Edda kino
Den norske filmfestivalen
Den norske filmfestivalen arrangeres hvert år i august og strekker seg over ni dager. Kinoen har vært hovedarena for Den norske filmfestivalen i 1979, 1981, 1984, 1985, 1986 og fast årlig fra 1987.
Ferrocarril Central (Peru)
Bakgrunn
Allerede da spanjolene invaderte «Den nye verden» var det kjent at Andesfjellene rundt Altiplano hadde rike metall- og mineralforekomster. Området lå imidlertid utilgjengelig til, og noen gruvedrift i større skala var ikke mulig med den tidens teknologi. I 1861 og 1864 vedtok Perus myndigheter lover som gjorde det mulig for regjeringen å iverksette byggeprosessen av en jernbane fra Lima til høysletten bak tinderekken øst for flatlandet rundt hovedstaden. Den amerikanske entreprenøren Henry Meiggs fra delstaten New York fikk i 1868 i oppdrag å gjennomføre en befaring for å kartlegge mulige traséer og finne ut om det i det hele tatt var gjennomførbart å bygge en jernbanelinje i høyfjellene. Den fremtidige banen fikk navnet «Ferrocarril Central Transandino» eller «den trans-andiske sentraljernbanen». Meiggs overlot kartleggingen til den polske ingeniøren Ernesto Malinowski som allerede i 1851 hadde argumentert for byggingen av banen. I april 1869 ble en foreløpig skisse til trasé budsjettert til 27,6 millioner sol presentert for en kommisjon utnevnt av myndighetene. Kommisjonen godkjente planene, og satte opp en kontrakt som Meiggs signerte i desember 1869. Kontrakten gikk ut på at Meiggs skulle bygge jernbanen i løpet av seks år til en sum av 22 millioner sol.
Byggingen
I januar 1870 ble det seremonielle «første spadestikket» tatt der Monserrat stasjon ligger i dag. Banen som var prosjektert og stukket av Malinowski var en ren adhesjonsbane med normalspor. I februar 1871 ble linjen åpnet til Cocachacra, og i september samme år ankom det første toget San Bartolomé omtrent 63 kilometer fra Lima (selskapet hadde ikke rettigheter til å bygge spor ned til havnebyen Callao på dette tidspunktet, så banens nullpunkt var Monserrat stasjon). I 1877 fikk Meiggs tillatelse til å forlenge linjen ned til havnen, men han døde før arbeidet kunne starte. I 1878 ble linjen åpnet frem til Chicla, men her stoppet arbeidet i mange år på grunn av krig og finansieringsproblemer. Forretningspartnerne og arvingene av Meiggs dannet selskapet Oroya Railway & Pasco Mining Company i 1878 og overførte alle jernbanerelaterte rettigheter til dette selskapet. Arbeidet med å bygge linjen videre mot La Oroya ble godkjent av myndighetene i 1880. I 1879 brøt Salpeterkrigen ut med Chile på den ene siden og Bolivia og Peru på den andre siden. Krigen førte til at linjen mellom Lima og Chicla var blokkert, og Verruga bro ble ødelagt av chilenske styrker. I 1884 var krigen over, men Peru hadde mistet mye av de guano-produserende territoriene til Chile. Lånene og obligasjonene til jernbanebyggingen var tatt opp med sikkerhet i guano, og dermed kollapset finansieringen. Regjeringen hadde ikke noe annet valg enn å overføre jernbaneselskapet til kreditorene. I 1890 ble Peruvian Corporation Limited opprettet i London med formål å drive jernbaneprosjektet videre på vegne av kreditorene. Selskapets styre besto av 10 medlemmer og ble ledet av styreformann Alfred Dent.
Peruvian Corporation (1891 - 1972)
I januar 1891 fikk Peruvian Corporation konsesjon til å drifte den eksisterende linjen og å fortsette sporleggingen mot La Oroya. Selskapet tok over lånene til regjeringen og betalte ut en del med aksjer. Regjeringen måtte på sin side overføre alle statlige jernbaner og rettigheter til guano-handel til Peruvian Corporation for 66 år. Selskapet forpliktet seg til å bygge ferdig jernbanen til La Oroya og gi gruveselskaper med egne sidebaner tilgang til jernbanenettet sitt. Sporleggingen var snart i full gang igjen, og i juli 1892 åpnet seksjonen mellom Chicla og Casapalca. I november 1893 ble hele linjen fram til La Oroya offisielt erklært fullført. I 1907 ble avtaleperioden forlenget med 17 år mot at selskapet forpliktet seg til å bygge forlengelser av linjene i Cuzco (Ferrocarril Sud) og mellom La Oroya og Huancayo (FCC). Disse banene ble ferdigstilt i 1908, og Peruvian Corporation bygde ikke flere jernbanelinjer etter dette. Senere forlengelser og nye baner ble bygd av den peruanske staten eller private selskap. Avtalen mellom Peru og Peruvian Corporation ble reforhandlet et par ganger, men i 1972 var den utløpt.
ENAFER (1972 - 1999)
I 1972 ble Empresa Nacional de Ferrocarriles del Peru (ENAFER) stiftet for å nasjonalisere jernbanene. Den peruanske staten overtok ENAFER og driften av alle jernbanestrekningene i landet. I tiden ENAFER stod for driften, var det én daglig avgang med passasjertog fra Desamparados stasjon i Lima til Huancayo. Også på linjen til Cerro de Pasco gikk det lokaltog som fraktet stykkgods, post og passasjerer. Veiutbyggingen utover 1980- og 1990-tallet gjorde at busser etterhvert utkonkurrerte jernbanen når det gjaldt passasjerer og smågods. Når det gjaldt gruve-industrien i fjellene var jernbanen fortsatt det foretrukne transportmiddelet. I 1997 begynte prosessen med å privatisere ENAFER ved å dele det opp i 3 selskaper: Ferrovías del Sur (Arequipa-Puno-Cusco), Ferrovías del Centro (Lima-Huancayo) og Ferrovías del Suroriente (Cusco-Machu Picchu).
FVCA (1999 - dags dato)
I 1999 besluttet regjeringen i Peru å privatisere store deler av jernbanenettet. Stasjonene og sporet er fortsatt statens eiendom, men drift og vedlikehold blir overlatt til privateide selskaper. Konsesjonen på FCC gikk til et konsortium ledet av transport-konsernet Railroad Development Corporation med hovedkontor i Pittsburgh i Pennsylvania, USA. Konsortiumet består også av de peruanske selskapene Juan Olaechea & Co, Minas Buenaventura, ADR Inversiones og Inversiones Andino. Konsesjonen på 30 år ble i juli 1999 gitt til konsortiets datterselskap Ferrovias Central Andina (FVCA), mens selve togdriften blir utført av Ferrocarril Central Andino (FCCA). I september samme år tok FVCA over driftsansvaret. I 2006 ble passasjertog re-introdusert på strekningen Lima - Huancayo. Disse togene er rettet mot turistmarkedet og går bare i sommersesongen med omtrent én avgang tur/retur i måneden. Siden 2005 har FCCA på enkelte modifiserte lokomotiver gjort forsøk med å bruke naturgass som drivstoff. Når lokomotivet trenger maksimal trekkraft, sjaltes motoren over på ren dieseldrift, mens på flatere partier benyttes den billigere naturgassen.
Siden januar 2014 har FVCA gjennom FCCA stått for driften og vedlikeholdet av Huancayos nyåpnede bybane Metro Wanka. Togene går i skytteltrafikk på 7 kilometer av sporet mellom endestasjonene i byen, og forventes å kunne frakte opptil 30 000 passasjerer daglig når innkjøringsfasen er over. Passasjertilbudet er planlagt utvidet med lokaltog mellom Huancayo og Jauja der den regionale flyplassen Aeropuerto Francisco Carlé skal rustes opp og få egen jernbanestasjon.
Vrimmel
Vrimmel er et musikkalbum med Anne Grete Preus, utgitt i 1996. Albumet lå 21 uker på VG-lista og endte med 1.-plass som beste plassering.
Espen Lysdahl
Espen Lysdahl (født 19. april 1990) er en norsk alpinist som kjører for Asker Skiklubb.
Vrimmel
Medvirkende
(Ufullført)
Espen Lysdahl
Karriere
Espen Lysdahl debuterte i verdenscupen i super-G i Gröden 18. desember 2009. I junior-VM i alpint 2010 tok han sølv i super-G og bronse i storslalåm. I Norgesmesterskapet i alpint 2010 tok han bronse i superkombinasjonen.
Ferrocarril Central (Peru)
Linjene
Peru har pr. 2014 ikke noe sammenhengende jernbanenett, og Ferrocarril Central er uten tilknytning til jernbanestrekningene nord og sør for Lima. Bortsett fra FHH (jernbanelinjen fra Huancayo til Huancavelica - som er en av de få banene som fortsatt er statseid), er FCC et isolert nettverk. Jernbanen er viktig for Perus økonomi siden den frakter råvarer som kobber, bly, kull, sink, sement og silisium-mineraler fra gruvene til industribedrifter for videreforedling eller til havnen for eksport.
La Oroya - Cerro de Pasco
Jernbanen ble bygd av det USA-baserte gruveselskapet Cerro de Pasco Corporation for å betjene selskapets omfattende gruvekompleks i og rundt Cerro de Pasco. Banen ble ferdigstilt og åpnet i 1904. I 1973 ble gruvene og jernbanen nasjonalisert i det statlige selskapet CENTROMIN. Fra 1999 er linjen en del av nettverket omfattet av konsesjonen til FVCA. Strekningen har (og har hatt) flere private sidebaner av ulik lengde (og sporvidde). Strekningen har ett sikksakk-spor og er 132 kilometer lang.
Lima - Ancòn - Chancay
I 1867 ble planer om å bygge en normalsporet jernbane fra Lima og nordover til kystbyen Huacho realisert. I begynnelsen av 1870 åpnet den første seksjonen på 42 km mellom Lima og Ancón. På slutten av 1870 var banen ferdig frem til Chancay. Til å begynne lå linjens endestasjon i Lima på nordsiden av elven Ramac. Senere ble det bygd en bro over elven slik at banen kunne dele Desamparados stasjon med FCC. Arbeidet videre fra Chancay stoppet opp, og strekningen mellom Ancón og Chancay ble ødelagt av chilerne under Salpeterkrigen. Linjen mellom Lima og Ancón kom uskadet gjennom krigen, og ble i 1891 overtatt av Peruvian Corporation og drevet videre som en sidebane til FCC. I 1964 besluttet selskapet å legge ned linjen, og sporet ble fjernet kort tid etter.
Pachacayo - Chaucha
Banen ble påbegynt i 1942 av gruveselskapet Cerro de Pasco, men forsinkelser under andre verdenskrig gjorde at banen ikke ble åpnet før 1948. Linjen var 80 kilometer lang med høyeste punkt på 4 723 moh, og knyttet Chaucha til FCC's hovedlinje ved Pachacayo. Malmen fra gruvene i Yauricocha ble fraktet med en 15 kilometer lang taubane til Chaucha der den ble lastet over på jernbanen. Etter 2000 ble gruvevirksomheten innstilt, og jernbanen ble liggende ubrukt. I 2005 ble skinnegangen fjernet og brukt på banen mellom Huancayo og Huancavelica (FHH) da denne ble konvertert fra smalspor til normalspor.
Sporet
Sporet på hovedlinjen er dimensjonert for aksellaster fra 22 tonn til 32 tonn (La Oroya - Galera). Det bratteste partiet er mellom Matucana og Chicla på stillehavssiden, der sporet har en maksimal stigning på 4,37%. Det er også lange strekninger med rundt 4% stigning på begge sidene av topp-tunnelen mellom Ticlio og Galera. FVCA har oppgradert sporet fra Galera til La Oroya med 115 punds helsveisede skinner og tillatt aksellast på 32 tonn. Ifølge kontrakten med staten skal dette gjøres på hele strekningen til Callao, og sporet skal tilfredsstille kravene spesifisert i USAs FRA Class III-standard. I tillegg ønsker selskapet å eliminere alle sikksakk-sporene ved å bygge vendetunneler på de nedre seksjonene av Lima - La Oroya-linjen og ved å bore en 23 km lang tunnel fra Rio Blanco til Arapa mellom Yuali og Mahr Túnel. Casaracra sikksakk-spor på La Oroya - Cerro de Pasco-linjen er tenkt eliminert uten bruk av tunnel. I november 2012 fikk prosjektet prioritet gjennom vedtak (ley) 29959 i nasjonalforsamlingen. Tunnelprosjektets spanske navn er Túnel Trasandino del Centro, og er anslått å ville koste 2 milliarder US dollar. Innkortingen av linjen og elimineringen av sikksakk-sporene vil halvere reisetiden fra Lima til Huancayo (fra 12 til 6 timer). Tunnelen vil øke jernbanelinjens kapasitet betydelig, og vil dermed kunne redusere den store trafikkbelastningen fra lastebiler på hovedveien Carretera Central (PE-22) mellom Lima og La Oroya.
Broer
De aller første broene var bygd av treverk, men ble snart erstattet av stålbroer bygd av amerikanske og britiske selskaper. Stålbroene var prefabrikert og ble sendt i deler til Peru. Carrión bro ved 84,4 km (tidligere broer på dette stedet het Verrugas) er den høyeste og lengste broen. Den er 80 m høy og 218 meter lang, og ble bygd i 1937 av Cleveland Bridge Company i USA. Den nest lengste broen er Chaupichaca ved 117,2 km. Denne broen er 122,8 meter lang og ble bygd i 1909 av American Bridge Company. Samme firma bygde El Infiernillo bro ved 129,5 km i 1908. Broen er 62,8 meter lang og spenner over en kløft mellom to tunneler. . Banen har i alt 65 broer, og så å si alle er fagverksbroer i stål. De fleste har underliggende fagverk, og de største broene hviler på stålben som igjen står på betong- eller steinfundamenter.
Stasjoner
Desamparados stasjon er passasjerterminalen i Lima, og ligger nær byens historiske sentrum. Den første stasjonsbygningen her var en midlertidig trebygning som åpnet i 1880. Et barnehjem drevet av en nonne-orden ble ekspropriert for å gi plass til jernbanestasjonen. Barnehjemmet het «Los Des-amparados» («de forlatte»), og navnet ble videreført på stasjonen. I 1910 brant stasjonsbygningen ned. Den nåværende stasjonsbygning ble innviet i 1912, og var Limas første bygning med rammeverk av stål. Arkitekt var Rafael Marquina.
Chosica har en toetasjes stasjonsbygningen i treverk reist med USA-inspirerte byggemetoder. Den huser FVCAs og FCCAs operative avdelinger. I forbindelse med stasjonsområdet er det verksteder, skiftetomt, dreieskive og lokomotivstaller. Etter at verkstedene ved Guadalope i Callao ble overtatt av staten og revet, skal areal stilles til disposisjon i Chosica for nye verkstedbygninger. Alt vedlikehold av rullende materiell skal da utføres i Chosica.
Rullende materiell
De fleste av de første damplokomotivene var bygd i USA av Rogers Locomotive & Machine Works. Noen var også bygd av Danforth, og etterhvert ble lokomotiver også kjøpt fra Baldwin og britiske Beyer, Peacock & Company. De første diesellokomotivene var bygd av Alco i USA. Diesellokomtiver ble også kjøpt av General Electric, og - etter Alcos nedleggelse i 1969 - fra MLW i Canada.
I 1941 hadde FCC kun damplokomotiver - 47 i tallet. I 1950 hadde selskapet 7 diesel- og 41 damplokomotiver, mens tallet for 1976 var 7 damp- og 33 diesellokomotiver. I den tynne luften oppe i høyden presterte diesellokomotivene dårligere enn damplokomotivene. Motorene ble fra tid til annen kvalt, og var vanskelig å få start på igjen. Det ble etterhvert nødvendig med modifikasjoner av diesellokomotivene for å gjøre dem mer pålitelig.
Flere av damplokomotivene er bevart, og et av dem er operativt: FCC nr. 206 bygd av Baldwin i 1937. Det er stasjonert i Chosica, og brukes til charter og ved spesielle anledninger.
I Film og på fjernsyn
I 2012 sendte BBC en episode i serien Toughest place to be a... som følger en britisk lokomotivfører på høyhastighetstoget Pendolino mellom London og Manchester som får i oppdrag å føre et fullastet godstog ned fjellet fra La Oroya og til Chosica.
Storbritannias Grand Prix 2020
Storbritannias Grand Prix 2020 (offisielt navn: Formula 1 Pirelli British Grand Prix 2020) var et Formel 1-løp som ble arrangert 2. august 2020 på Silverstone Circuit i Silverstone, Storbritannia. Det var det fjerde løpet i Formel 1-sesongen 2020 og 71 gang Storbritannias Grand Prix ble arrangert i Formel 1-sammenheng. Løpet ble vunnet av Lewis Hamilton i Mercedes. Red Bull Racing-Honda-fører Max Verstappen og Ferrari-fører Charles Leclerc tok andre- og tredjeplassen.
Kvalifisering
Noter:
Skotsk Premier League 1994–1995
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Nordstrand Basketball Club
Nordstrand Basketball Club (NBC) ble formelt stiftet 20. april 1968. Klubben har i dag seniorlag i 1. divisjon for kvinner, og i 2. divisjon for menn, i tillegg til en håndfull lag i yngre årsklasser.
Klubben har hjemmebane i gymsalen til Nordseter skole (Oslo), men har også treninger i flere andre haller i byen grunnet plassmangel på skolen.
Historie
I 60-årene var idretten på Nordstrand gymnas organisert gjennom idrettslaget Noril, i skoleåret 65/66 startet de forsiktig opp en basketballgruppe. En av ildsjelene var Einar Engebretsen og i gruppens 2 første leveår var det ikke noe organisert seriespill. Skoleåret 1967/68 deltok Noril i en serie organisert av studentene i Oslo, serien bestod av studentlag og lag fra gymnas i Oslo. Vinteren 1968 deltok lagene til Nordstrand gymnas i Østlandsmesterskapet i basketball for gymnas hvor de fikk kraftig stryk av lagene fra Oslos vestkant, Asker og Bærum. Disse skolene hadde elever som allerede var engasjert i det første basketmiljøet som sakte hadde utviklet seg i årene som var gått siden den spede basketbegynnelsen i Norge. Ullern IF dannet basketballgruppe i 1956 og Bærum Basket ble stiftet i 1963. Nordstrand gymnas hadde i 60- og begynnelsen av 70-årene en meget driftig gymnastikklærer, Arvid Hellesund, som før sin utdannelse på Statens gymnastikkskole hadde stiftet bekjentskap med spillet mens han var i Canada i tjeneste for Marinen. Hellesund ville gi sine ivrigste basketelever muligheten til å revansjere tapene i Østlandsmesterskapet og sammen tok de kontakt med Nordstrand Idrettsforening (NIF). I noen måneder ble det forsøkt å danne en basketballgruppe i NIF og man hadde en slags låneavtale der håndballspillere fra NIF fylte opp lagene når man manglet spillere.
Basketspillerne fant ut at man var best tjent med å stå på egne ben, så de nødvendige papirer ble utfylt og innsendt, Nordstrand Basketball Club (NBC) var et faktum. Stiftelsen er registrert hos Oslo Idrettskrets den 20. april 1968, og gjør NBC til en av byens aller eldste basketballklubber. Klubben rekrutterte spillere fra alle Oslos sydøstre distrikter og vokste raskt opp til ca. 50 medlemmer, fordelt på senior damer og senior herrer. Basketrekruteringen på Nordstrand var i sterk konkurranse med håndballen i NIF, Bækkelaget SK og Oppsal IF som stod meget sterkt i lokalmiljøene med mange landslags- og juniorlandslagsspillere.
Kongens gate 15 (Moss)
Kongens gate 15 er et historisk bygg som står som et kulturminne i sentrum, Moss. Bygget er i dag vernet etter plan- og bygningsloven og kulturminneloven. Bygget har vært igjennom to bybranner, den første i 1807 og den andre i 1881 der brannen begynte i dette bygget før det spredte seg. Siden 1700-tallet har bygget hatt 10 eiere der alle har drevet forskjellige virksomheter. Kongens gate ble brukt som hovedvei før i tiden. Det var i denne gaten trafikken mellom Kristiania og København var. Bygget har kulturminne Id: 231652-0.
Huset i historisk kontekst
Kongens gate 15 har en lang og interessant historie. I tidligere tid het Kongens gate "øvre gade" og er en av byens eldste gater.
I dette bygget har det vært to store bybranner som har ødelagt huset og det er derfor blitt bygget om. Bygget har vært utsatt for både bybrannen i 1807 og 1881. Bybrannen i 1807 var en stor bybrann som rammet store deler av Moss 24. mai 1807. Brannen brøt ut i en fabrikk i Storgaten, og spredte seg utover byen. Det var totalt 34 hus som ble ødelagt og rundt 200 som mistet huset deres. Den siste store bybrannen som herjet i Moss var 6. juli 1881, og den startet i Kongens gate 15. Brannen brøt ut i bryggerigården, men ble reddet. Brannen spredte seg likevel og gikk over Søndre Bjerg og Kongens gate. Brannen varte i 8 timer og det var 39 hus som brant ned og fire som ble hardt skadet. I denne brannen var det en rekke gårder som brant ned, dette var gårder der byens større forretninger holdt til.
Byens største krambod holdt til på Kongens gate 15 fra slutten av 1700-tallet, og var eid av Peter Winge. Winge var en stor gårdseier, trelasthandler og kjøpmann. Man kan da anta at han profitterte godt på næringsutviklingen som skjedde på 1800-tallet og at han var en stor del av handels-borgerskapet. Da Winge døde i 1801 ble gården solgt til Magnus Israel Thyrholm, en annen kjøpmann i Moss. Bybrannen i 1807 ødela kramboden og mye av varebeholdningen, og resten ble ødelagt i en ny brann som var i 1808. Gjenoppbygningen startet fort etter brannen, og Tyrholm var snart i gang med nye ansatte for å drive skipsrederi, trelasthandel, brennevinbrenneri, tobakksfabrikk og kramboden. Ved tobakksfabrikken holdt han også gående en skole for 50 barn samtidig som han var språklærer for håndverkere og handelsmenn. Han stiftet et musikk-selskap kalt "Polyhymnia" i 1818, men i 1826 gikk han konkurs å måtte selge alle sine eiendommer. Tyrholm døde på Carl Johans Hospital i 1847 som er fattig mann, kun 66 år gammel.
Kongens gate 15 ble 2. juli 1825 tinglyst et auksjonsskjøte til kjøpmennene Dahl og Bassøe for 4700 spd. (18 800 kr). Etter noen få år kjøpte Christian Heyerdahl Bassøe ut Dahls enke og ble eneeier i 1829. Bassøe ble byens første ordfører i 1837, og drev kramboden brennsvinebrenneriet i bakgården. Brennevinsproduksjonen var nærmere 100 000 potter per år. Dette tilsvarer 96 000 liter. Konkurransen mellom byens brennerier var knallhard på den tiden. Det var enormt mange brennerier i Moss og brennevinnæringen var viktig for byens næringsliv. Det ble produsert mye korn i Norge, som var grunnleggende for spritproduksjon. Bassøe klarte ikke å holde nivået oppe på kvaliteten og forsøkte etter hvert på ølproduksjon. En mann med navn Thorvald Larsen ble etter hvert med i driften, og i 1854 etableres Heyerdahl og Larsens bryggeri. Ikke lenge enn et år etter, måtte Bassøe selge alt han eide da han imidlertid ikke klarte sine forpliktelser. Thorvald Larsen greide heller ikke å komme seg gjennom den økonomiske krisen som rammet Moss, og etter noen år med ekstreme pengeproblemer solgte han gården til Carsten Smith i 1859. Smith begynte etter hvert å interessere seg i andre bryggeri-drifter, og interesseselskapet Moss Bryggeri ble dannet. Bryggeriet var i virksomhet i Kongens gate 15 helt fram til 1903, da det slo seg sammen med Victoria Bryggeri i storgaten og stedet ble solgt til Moss Privatbank. Gården ble ombygd og innredet etter tegninger av arkitekt Ole Andreas Sverre.
Kongens gate 15 var Moss Privatbank til 1972 da den måtte innstille sine betalinger. Gården ble kjøpt opp av Hans Steen Flemming, og har siden den tid vært i familiens eie. Moss og Oplands Bank A/S tok over etter Moss Privatbank og denne banken var der fram til 1957, da den etterhvert flyttet over gaten til [https://kart.1881.no/moss/1530-moss/dronningens-gate-1 Dronnings gate 1. Moss]og Oplands Bank A/S finnes den dag i dag, men banken har byttet navn til Nordea.
Ellen og Knut Lindman er de nåværende eiere av gården, og har gjennom årene foretatt betydelige restaureringer av bygningen. Med den lange og interessante historien til den gamle "Bankgården", ble den i 1978 vernet. Ellen og Knut Lindman mottok Moss bys bygge-skikkepris i 2002 for at de har hatt så god vedlikehold av "Bankgården".
Franske sørlige land- og havområder
Franske sørlige land- og havområder (fransk Terres et mers australes françaises) er et naturreservat og verdensarvområde i De franske sørterritorier i den sørlige delen av Indiahavet. Området kom inn på verdensarvlista i 2019. Området utgjør 672.969 km², på Crozetøyene, Kerguelen, Île Amsterdam og Île Saint-Paul og havområdene rundt disse øyene, i tillegg til 60 mindre øyer i Subantarktis. Området ble først vernet som fransk naturreservat i 2006, det ble Ramsar-område i 2008, og kom inn på kandidatlisten som verdensarvområde i 2016.
Kongens gate 15 (Moss)
Byggets mest kjente eiere i historisk kontekst
Peter Winge (1722-1801) var eier av bankgården som lå i Kongens gate 15 på slutten av 1700-tallet. Winge var i tillegg en kjøpmann og trelasthandler. Etter at Winge gikk bort i 1801, ble bakgården med tobakksfabrikk og kramboden solgt videre til Magnus Israel Tyrholm.
Franske sørlige land- og havområder
Crozetøyene og Kerguelen er subantarktiske øyegrupper, mens øyene Île Amsterdam og Île Saint-Paul ligger lenger nord, og har et subtropisk klima.