cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raoul II de Tosny
Strid med Guillaume av Evreaux
I henhold til Orderic Vitalis hadde han en feide med William eller Guillaume av Evreaux, greve av Évreux, og dennes hustru Helvise av Nevers som var «dyktig og overbevisende, men grusom og gjerrig». Grunnen til striden var et kvinnerov, bortførelsen av Agnes, datter av Richard av Evreux, bror til Guillaume. Det var spesielt Helvise som tok anstøt av kvinnerovet og benyttet all sin innflytelse hos sin mann og hos andre normanniske adelsmann for å få hevn. På motsatt side var Isabel de Montfort motstanderen. «Begge disse kvinnene», forteller Orderic Vitalis, «hadde store talegaver (...) De styrte sine menn, undertrykket deres vasaller, og inspirerte redsel på mange måter».
Det kom til åpen krig i 1091–1092 da Guillaume av Evreux angrep, men det ble oppnådd forsoning senere. De gikk dog sammen om å angripe Robert de Beaumont, 1. jarl av Leicesters land, grevskapet i Meulan. Sammen med sine to sønner Halbert og Elinance ble Raoul de Tosny drept i konflikten med Roger de Beaumont. Hans enke Isabel skal ha gått i kloster i Haute Bruyère (Belgia).
Allen Klein
Allen Klein (født 18. desember 1931, død 4. juli 2009 ) var en amerikansk advokat, forretningsmann og plateselskapsdirektør (executive). Han startet sitt eget plateselskap ABKCO Records i 1961, der ABK står for Allen og Betty Klein. Deres sønn Jody Klein er i dag selskapets president.
Klein er best kjent sin kontroversielle administrasjon og forvaltning av musikere på 1960- og 1970-tallet. Hans navn knyttes til en rekke kjente navn, som Sam Cooke, The Animals, Herman's Hermits, The Rolling Stones, The Beatles og de enkelte medlemmene av The Beatles, unntatt Paul McCartney.
John Lennons sang fra 1974, «Steel and Glass» på albumet Walls and Bridges omhandlet Allen Klein.
Demo-versjonen av George Harrisons «Beware of Darkness» fra 1970 inneholder tekstpassasjen Beware of ABKCO.
Fylkesvei 5318
Fylkesveg 5318 går mellom Skjeljanger og Rossland i Alver kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 249 (Hordaland).
Liv Stubberud
Liv Stubberud (født 29. mai 1930 i Rakkestad, Østfold, død 16. september 1997) var en norsk politiker (Ap). Hun ble innvalgt på Stortinget fra Østfold i 1973 og møtte som fast representant fram til 1985. Hun var vararepresentant i periodene 1965–1969 og 1969–1973.
SSH File Transfer Protocol
SSH File Transfer Protocol eller SFTP er en nettverksprotokoll for sikker overføring av filer i et usikkert nettverk. Den benyttes vanligvis sammen med SSH, som i seg selv vanligvis ikke tilbyr sikker utvekslig av data.
SFTP tilbyr omtrent samme funksjonalitet som standard FTP, som kopiering, sletting og navneskifte på filer – men da med mulighet for bl.a kryptering av data og autentisering.
SFTP må ikke forveksles med FTP over SSH som ikke tilbyr kryptering av datastrømmen, men bare kontrollstrømmen. SFTP er en nyere protokoll utviklet av IETF. Den brukes gjerne sammen med SSH versjon 2, men kan med visse begrensninger ofte også benyttes sammen med SSH versjon 1.
Protokollen i seg selv definerer hverken autentisering eller kryptering. Dette forutsettes det at underliggende funksjoner i implementeringen tar hånd om.
Protokollen har ennå ikke oppnådd status som en Internet-standard.
You Pay for the Whole Seat, But You’ll Only Need the Edge
You Pay for the Whole Seat, But You'll Only Need the Edge er et musikkalbum utgitt av Animal Alpha i 2008.
EgyptAir Express
EgyptAir Express er et regionalt flyselskap basert i Egypt. Det er et heleid datterselskap av EgyptAir, etablert i 2006 for og tilby passasjerer økte frekvenser på innlands og regionale ruter gjennom bruk av mindre fly. Flyselskapet er medlem av Star Alliance (siden kuli 2008) gjennom morselskapet EgyptAir.
Sats
Sats kan referere til:
Isle of Man Examiner
Isle of Man Examiner er en nyhetsavis på Man.
Populære emner er blant annet et forretningsbilag i tabloid, Harvey Briggs' kommentar fra landsbygda, og Terry Cringles spalte for tidligere tider. Avisens ukentlige søsteraviser er Isle of Man Courier og Manx Independent (som også er eid av Isle of Man Newspapers).
Halstad
Halstad er en by i Norman County i Minnesota i USA. Byen hadde 597 innbyggere ved folketellingen i 2010. Byen er bare 0,8 kvadratkilometer, alt er landområde. U.S. Route 75 og Minnesota State Highway 200 er to av hovedveiene til Halstad.
Brua på Highway 200 som krysser Red River ble erstattet tidlig i 1970-årene etter at stadige oversvømmelser gjorde den ubrukelig. Landskapet her er helt flatt, det hever seg bare en tomme på en mile mange steder, så når det er flom i Red River, og elven går over sine bredder, blir området som står under vann, svært stort.
Byen er oppkalt etter Ole Halstad, som hadde det første postkontoret på gården sin, som han etablerte i 1871 og fikk postkontor året etter. Den lå litt utenfor nåværende bykjerne. Postkontoret beholdt navnet da det ble flyttet til nåværende lokalitet og ble en del av butikken til Erik K. Brandt, som etablerte seg i 1878. 28. desember 1892 ble byen en del av Norman County. På denne tiden kom også Great Northern Railway til Halstad. Dermed ble det lettere for bøndene å få det de dyrket til markedet og å få inn det de trengte på gårdene. Den gjorde det også lettere for folk å reise til området, så byen vokste sterkt.
Metodistene bygget den første kirke i Halstad i 1889. Tre år senere begynte Halstad Lutheran Church med møter på skolen. En rekke personer med norsk avstamming står som grunnleggere av denne menigheten i 1892: Johannes Aaring, S. S. Moen, Johannes Melting (Leaunet), Jacob Leaunet, Iver Lien, G. K. Vikan, O. H. Viker, Knute Slette, Andreas Haagenson, Ole O. Landsem, Johannes Reitan, Arnt Melting, Eilert Johnson, Johannes Lyng, E. K. Brandt, Lars E. Norby og Mikkel Ranum. Pastor A. O. Megrund tok mot kall fra menigheten og hold sin første gudstjeneste i Halstad 12. juni 1892.
Dale kirke (Luster)
Dale kirke (Dale kyrkje) er en langkirke fra 1200-tallet i Luster kommune i Vestland fylke.
Den er en usedvanlig godt bevart middelalderkirke. Dalekirken står i en særstilling i forhold til de øvrige bygdekirkene i Norge på grunn av de to spesielle klebersteinsportalene. Det er vestportalen som er hovedinngangen til kirken og den noe mindre sørportalen («Kongeportalen»). Videre har den unike veggmalerier fra 1560-tallet.
Atkomst til Dalekirken er via fylkesvei 55. Den ligger like ved riksveien, og er godt skiltet.
Historikk
Kirken har en typisk tidlig engelsk gotisk stil. Ut fra vurderinger av stilen mente Lorentz Dietrichson (1906) at kirken var fra midten av 1200-tallet. Anders Bugge (1933) skrev at stilen i kirken er tydelig engelsk fra midten av 1200-tallet. Magnus Olsen (1957) tidfester kirken til om lag 1280 og Ola Seter (1953) daterer kirken til 1250-1300. G. F. Heiberg (1970) skriver at den var fra mellom 1210 og 1306. Anne Marta Hoff (2000) viser til at det er gjort dateringer av treverk i kirken. Den eldste er datert til 1220 eller 1221. En annen prøve var fra 1229. Det kan være at taket over skipet var på plass omkring 1230. Taket over koret kan ha vært på plass kort tid etter 1243-1244. Det kan være at de to store portalene ble gjort ferdig etter at resten av kirken var ferdig.
Den kirken en nå har på Dale er trolig den eneste kirken en har hatt på Dale. Det kan en slutte ut fra det vesle jordegodset som hørte til kirken og presten på 1300-tallet.
Lorentz Dietrichson (1906) skrev at Dalekirken i større grad enn noen annen kirke i Norge, har detaljer som er like med sankt Magnuskatedralen på Kirkwall på Orknøyene. Etter sagn skulle Dalekirken ha vært bygd av skotter (Qvale, 1810). Dietrichson mente at ættesamband med Orknøyene kunne ha ført til at en har fått steinhoggere fra Orknøyene. Anne Marta Hoff finner i tillegg til Magnuskatedralen også paralleller med Dryburg Abbey i Skottland, med Mariakirken i Bergen, Stavanger domkirke og Nidarosdomen.
Klebersteinene til Dalekirken kom trolig fra et gammelt steinbrudd rett ovenfor Fet (Baten, 1983).
Krypt under koret var en nyvinning i kirkearkitekturen på 1200-tallet.
Vernehelgen
I den største portalen i sør står det med runer "St Nicolaus kirke". Det viser til hvilken helgen kirken var viet til. Over runene står det en kors, trolig fra innvielsen. Nikolaus av Myra ble regnet som en helgen for kjøpmenn og sjømenn.
I forbindelse med Nikolaskirker har det ofte vært en forsamling eller flere kirkelige funksjoner. Hvordan en skal tolke det i forbindelse med Dalekirken er uvisst. Nikolas var en av de mest populære helgenene i Norge og mer enn 25 kirker var viet til han.
Det er også en innskrift "Nicolaus, prest i Lærdal" fra andre halvdel av 1200-tallet. Det er også skrevet Maria to steder med runer. Det kan vise til jomfru Maria, men også til noen i soknet.
Middelalderens interiør
Fra kirken har Bergen Museum en båtformet lysestake fra 1200-tallet. Den er make til en i Urneskirken. Det er vimpler på skipet som kan vise tilbake til hvem som gav vikingskipet, men man vet ikke hvem det var.
En kunstnerisk forseggjort Olavs-skulptur daterer noen til midten av 1200-tallet og andre til andre halvdel av 1200-tallet. Harry Fett (side 74-75) skriver at "Olav fra Dale er monarken, mild, rolig, behersket, Håkonshallens Olav".
I middelalderen hadde kirken to store kirkeklokker.
I 1626 reiste Jon Skaanevig omkring og tegnet og skrev opp minnesmerke og runeinnskrifter. Han var også i Dalekirken. Han tegnet av to skjold som en i "gamle dager" benyttet i krig. På skjoldene var det tegnet inn et våpenmerke. Det var to kroner over en lilje. Ingen visste i 1626 hvem som hadde eid de, men de hadde "alltid" vært i kirken. Det samme våpenmerket finner man hos riksråden Toralde Sigurdson Smørhatt, som man kjenner fra Østlandet og Hardanger på slutten av 1300-tallet. To andre våpenmerket med bare en lilje, var på slutten av 1600-tallet tegnet opp i Dalekirken. Skjoldene er drøftet av Trætteberg (1971), Bjønnes (1992) og Kvitrud (1995). Hvem som eide skjoldet i Dalekirken kan en ikke gi noen entydig konklusjon på.
Prester
I 1316 hadde Dalepresten bare en eiendel. Ut fra inntektene var ikke presteembetet på Dale av de beste. Trolig kom det av at det var såpass nytt. Sannsynligvis var Dalepresten også prest over Søvdesoknet. Fortun er ført med egen prest flere ganger på 1300-tallet; så det er mindre trolig. Noen egen prest hadde ikke Søvdesokna da det var bispevisitas i Sogn en gang mellom 1321 og 1324. Sannsynligvis har da Dalepresten vært prest over begge sognene allerede fra Dalekirken ble bygd.
En tid etter den store mannedauden i 1349, ble prestene i Dalekirken og Hafslo de eneste prestene i Luster. På 1600-tallet ble Gaupne slått sammen med Jostedalen sogn, og siden har Dalesoknet vært uendret.
Kongeriket Württemberg
Kongeriket Württemberg (tysk: Königreich Württemberg) var en stat i Tyskland som eksisterte fra 1805 til 1918, lokalisert i det området som i dag er Baden-Württemberg. Kongedømmet var en videreføring av hertugdømmet Württemberg (tysk: Herzogtum Württemberg), som eksisterte fra 1495 og til 1805. Kongedømmet ble videreført som Den frie folkestaten Württemberg. Forut 1495 var Württemberg et fylke innenfor det tidligere hertugdømmet Schwaben som ble oppløst etter at hertug Konradin døde i 1268.
Geografi
Württembergs grenser som i 1813 ble definert til mellom 47°34' og 49°35' nord og 8°15' og 10°30' øst. På det lengste var det 225 kilometer fra nord til sør og 160 kilometer fra øst til vest. Grensen hadde en lengde på 1800 km. Det totale arealet: 19.508 km².
I øst grenset kongeriket til Bayern og mot Baden ved de andre sidene, unntatt en liten del av grensen helt i sør hvor det grenset mot Hohenzollern og Bodensjøen.
Historie
Den 1. januar 1806 gjorde Friedrich II, hertug av Württemberg seg til konge som Fredrik I av Württemberg. Han avskaffet konstitusjonen og samlet det gamle og det nye Württemberg. Etterpå la han kirkens eiendommer under statens kontroll. I 1806 gikk han inn i Rhinforbundet, og med dette fikk han tildelt nye områder med 160 000 innbyggere. Senere, ved freden i Schönbrunn i 1809 ble ytterligere territorier og 110 000 innbyggere til ble lagt under kongedømmet. Som gjengjeld for disse tjenestene gikk Friedrich sammen med Napoléon Bonaparte i felttog mot Preussen, Østerrike og Russland. Av de 16 000 fra Württemberg som marsjerte mot Moskva, kom bare et fåtall tilbake. Etter slaget ved Leipzig (oktober 1813) ble det klart for kongen at lykken hadde snudd for den franske keiseren og hans hær. Kongen signerte deretter (i november 1813) en avtale med Klemens von Metternich i Fulda der han sikret sine kongelige titler og nylig ervervede områder; mens kongens tropper marsjerte sammen med de allierte inn i Frankrike. I 1815 ble kongeriket med i Det tyske forbund. Wienerkongressen gjorde ingen endringer på kong Friedrichs landområder. Det samme året la kongen fram et forslag til en ny grunnlov for folkets representanter, men de godtok det ikke, og midt oppi alt dette oppstyret døde kong Friedrich (30. oktober 1816).
Den avdøde kongens sønn, Vilhelm, inntok tronen som Wilhelm I (konge fra 1816 til 1864). Etter mye diskusjon ble en ny grunnlov vedtatt i september 1819. Grunnloven, med uvesentlige endringer, var i kraft inntil 1918. I en periode med økonomisk nedgang, der det stod dårlig til med skole og landbruk, klarte Wilhelm å skape økonomisk balanse i riket sitt.
De revolusjonære bevegelsene som fantes i 1848 berørte også Württemberg, men uten at det kom til voldelige opprør. Kong Wilhelm sa opp Johannes Schlayer og de andre ministrene sine for å slippe mer liberale menn til makten, de som tenkte tanken om et samlet Tyskland. Kongen proklamerte en demokratisk grunnlov, men så snart de revolusjonære bevegelsene hadde brukt opp sine krefter, sparket han de liberale ministrene, og Schlayer og de andre tidligere makthavende inntok sine maktposisjoner igjen i oktober 1849. Ved å blande seg borti valgretten samlet kongen og ministrene seg om en besluttende forsamling i 1851. Med dette gav de fra seg alle privilegiene de hadde fått etter 1848. Grunnloven fra 1819 trådte i kraft igjen, og statsmakten ble tildelt byråkratiet. Et konkordat med paven var den siste handlingen i Wilhelms lange styre. Den bestemmende forsamlingen avslo konkordatet, den ville regulere forholdet mellom kirken og staten selv.
I juli 1864 etterfulgte Karl sin far Wilhelm som konge. Karl I støtte på mange vanskeligheter allerede i de første årene som konge. Det var kamper mellom Østerrike og Preussen, da begge land ville ha overherredømme over de tyske statene. Wilhelm hadde alltid gitt sin støtte til Østerrike, og Karl og hans rådgivere videreførte denne alliansen. På vegne av Østerrike ledet Württemberg i 1866 sine styrker inn i den østerriksk-prøyssiske krig. Lykken var ikke på Württembergs side; tre uker etter slaget ved Königgratz (3. juli 1866) led styrkene et stort nederlag ved Tauberbischofsheim, og landet måtte se seg slått av Preussen. Prøysserne beleiret den nordlige delen av Württemberg og kom fram til en fredsavtale i august 1866. Württemberg måtte betale en oppreisning på åtte millioner gulden, men inngikk deretter en offensiv og defensiv traktat med Preussen.
Slutten på striden mellom Württemberg og Preussen gjorde at demokratiet fikk mer og mer fotfeste i landet. Under den fransk-prøyssiske krig viste det seg likevel at det demokratiske idealet ikke hadde slått rot i landet. Selv om Württemberg fortsatte å ha en fiendtlig tilnærming til Preussen, fantes det tysk nasjonalfølelse nok til å sende store tropper til prøyssisk tjeneste. Disse württembergske troppene spilte en stor rolle i blant annet slaget ved Worth og i andre hendelser i krigsforløpet. I 1871 ble Württemberg med i det nye tyske keiserriket, men opprettholdt kontrollen over sitt postvesen og jernbanenettverk og sine telegraftjenester. Landet fikk også forskjellige privilegier innenfor skattevesen og militærstyrker, og i de ti neste år var Württemberg en støttespiller for det nye keiserriket.
Mange viktige reformer, spesielt innen finans, fulgte, men forslaget om en union mellom det württembergske og det felles tyske jernbanesystemet feilet. Etter nedsettelsen av skattene i 1889, ble det bare et tidsspørsmål når grunnloven måtte reformeres. Kngen ønsket å stryke de konservative elementene, men lovgivningen i 1874, 1876 og 1879 klarte bare å få til mindre reformer 6. oktober 1891 døde kong Karl helt uventet og hans fetter Vilhelm II etterfulgte ham og fulgte opp hans politikk.
Med tiden fulgte flere diskusjoner rundt reformen av grunnloven. Valget i 1895 førte til at demokratene igjen fikk mer makt. Kong Vilhelm hadde ingen sønner, og det hadde heller ikke hans eneste protestantiske slektning, hertug Nicholas (1833–1903). Arvefølgen gav med dette rom for en maktovertagelse av den katolske grenen av familien. Denne situasjonen gjorde at spørsmålet om forholdet mellom kirke og stat igjen ble aktuelt. Arvingen til tronen var i 1910 den romersk-katolske hertugen Albrecht som tilhørte Altshausengrenen av den kongelige slekten.
En eldre katolsk linje, til hertugene av Urach, ble forbigått grunnet et morganatisk ekteskap. En annen linje, som var protestantisk, inkluderte Mary av Teck, som var gift med Georg V av Storbritannia.
Mellom 1900 og 1910 gikk man gjennom måten konstitusjonen og utdanningen var organisert. I 1906 reformerte man grunnloven. I 1904 ble jernbanen integrert med den i Tyskland.
Etter første verdenskrig ble samtlige monarkier i det tyske riket avløst av republikker. I kongeriket Württemberg foregikk omveltningen på fredelig vis, og selve administrasjonen bestod. Den nye statsdannelsen, Fristaten Württemberg, ble med i Weimarrepublikken og bestod helt fram til etter andre verdenskrig, da Württemberg ble en del av den nye tyske staten Baden-Württemberg.
Friedrich Peter
Friedrich Peter (født 13. juli 1921 i Attnang-Puchheim, Oberösterreich, død 25. september 2005 i Wien) var en østerriksk høyreorientert politiker. Han var fra 1958 til 1978 formann for Det østerrikske frihetspartiet (FPÖ).
Bakgrunn, utdannelse og yrke
Peter var sønn av en sosialdemokratisk lokomotivfører og en borgerlig bakermesterdatter. Han meldte seg i november 1938 inn i NSDAP og meldte seg i en alder av knapt 17 år frivillig til Waffen-SS. Under andre verdenskrig deltok han både på vest- og Østfronten, til slutt med graden Obersturmführer ved 10. regiment av 1. SS-infanteribrigade. Etter krigen ble han folke- og spesialskolelærer, og senere landsskoleinspektør.
Politisk karrière
Fra 1955 til 1966 var han medlem av landdagen (parlamentet) i delstaten Oberösterreich, først for partiet VdU og senere for FPÖ, som han ble formann for i 1958. I 1966 ble han innvalgt i Nasjonalrådet, Østerrikes parlament, og ble 1970 også partiets parlamentariske leder (Klubobmann).
Allerede 1962/63 kom det til en tilnærmelse mellom FPÖ og det sosialdemokratiske partiet, SPÖ. Det førte til at deler av partiets høyrenasjonale fløy forlot det. SPÖ ville holde muligheten for en koalisjon med FPÖ åpen, og støttet FPÖ også økonomisk. Dette skjedde i et forsøk på å svekke det konservative partiet, ÖVP. Mens Peter var partiformann forsøkte FPÖ å fremstå som mer liberalt utad. På partikongressen i 1964 erklærte han et «nasjonale og liberale har en felles plass i FPÖ».
Liberaliseringen førte til intern motstand, som Peter møtte med eksklusjoner. Men partiledelsens tilpasningsforsøk endret ikke partiets basis, hvis politiske holdninger i liten grad forskjøv seg i retning liberalisme.
Selv om FPÖ i valgkampen i 1970 hadde lovet «ingen rød kansler», tolererte det Bruno Kreiskys mindretallsregjering, som til gjengjeld innførte en valgrettsreform som betød øket oppslutning for FPÖ.
Kort etter valget fremsatte Simon Wiesenthal beskyldninger om at han hadde deltatt i massemord under krigen. Forbundskansler Bruno Kreisky, selv jødisk, forsvarte imidlertid Peter og beskyldte Wiesenthal for «mafia-metoder» og påstod at Wiesenshal hadde samarbeidet med Gestapo. Denne debatten er blitt kjent som Kreisky-Peter-Wiesenthal-affæren.
I 1978 ble Peter etterfulgt av Graz' borgermester Alexander Götz som FPÖ-formann. Men han fortsatte å utøve makt i kulissene. Etter at SPÖ hadde tapt sin absolutte majoritet i 1983, fremforhandlet han med Bruno Kreisky den lille koalisjonen under kansler Fred Sinowatz og visekansler Norbert Steger. Tilbudet om å bli utnevnt til nasjonalrådspresident takket han nei til.
Til Jörg Haider hadde han et anspent forhold. Det endelig bruddet kom i 1992 etter Haiders utsagn om «den ordentlige sysselsettingspolitikken i det tredje rike». Etter at FPÖ slo inn på en EU-fiendtlig kurs samme år, meldte han seg ut av partiet.
Sigurd Winge
Sigurd Winge (født 14. mars 1909 i Hamburg i Tyskland, død 22. januar 1970 i Trondheim) var en norsk billedkunstner, mest kjent som grafiker og for sin monumentalkunst.
Bakgrunn og utdannelse
Hans far Johan Ernst Winge (1858–1949) var byarkitekt i Hamburg da Sigurd Winge ble født. Familien flyttet fra Hamburg til Kristiania i 1917.
Han studerte ved Statens kunstakademi under Axel Revold fra 1929 til 1932. I 1933 debuterte han på 11 unge maleres utstilling i Kunstnerforbundet i Oslo, og samme året var han også representert på Høstutstillingen. Det var også i 1933 han møtte Rolf Nesch, som fikk stor innvirkning på kunsten hans.
Livsløp og karriere
Winge fikk innpass ved Verdensutstillingene, i Paris 1937 og på Verdensutstillingen i New York (1939), der han skapte en 30 meter lang frise med fiskebåter i tre, sten, glass, mosaikk og metall. Dette var opprinnelig et utkast til utsmykningsoppdrag i Oslo Rådhus.
Crystal Cox
Crystal Cox (født 28. mars 1979 i Norfolk, Virginia, USA) er en amerikansk friidrettsutøver som har spesialisert seg på 200 meter og 400 meter. I 2002 fikk hun en offentlig advarsel etter å ha testet positivt på efedrin.
Sigurd Winge
Livsløp og karriere
Sammen med kunstnerkollegene Rolf Nesch og Olav Strømme dro Sigurd Winge til Ålesund for å oppleve sildefiske t utenfor byen, og hente inspirasjon til arbeidet. Det var her Sigurd Winge fant motivet til «Båtfrisen» som smykket fasaden til den norske paviljongen under verdensutstillingen i New York i 1939. Etter den andre verdenskrig ble frisen forsøkt anbrakt i et nytt bygg av Kristoffer Aamot i Oslo Kinematografer. Deler av frisen – rundt 17 meter – har senere fått sin plassering på Parken Kulturhus i Ålesund.
Winge ble professor ved Statens kunstakademi i 1969. Samtidig jobbet han med oppsetningen av Antigone på Trøndelag Teater, sammen med sin sønn Stein Winge. Sigurd Winge designet kostymene, og hadde ansvaret for scenografien.
Dødsfall
Sigurd Winge døde brått på Britannia Hotel i Trondheim.
Bisettelsen fant sted 2. februar 1970 i Østre Krematorium i Oslo, der han hadde jobbet i 11 år med utsmykningen «Oppstandelsen».
Utstillinger (utvalg)
Det ble holdt separatutstillinger med Sigurd Winges kunst i Nasjonalgalleriet i 1956, 1965 og 1978. Under Festspillene i Bergen i 1969 ble kunsten hans vist i Bergen billedgalleri, Munchmuseet avholdt en minneutstilling i 2004, kuratert av Magne Bruteig.
I Norge
Det Norske Student Forbund i 1963, Drammen Kunstforening i 1953, Galleri 27 i 1965, og 1992, Galleri D40 i 1987, Galleri F 15 i 1985, Galleri Kampen i 1987, Galleri KB i 1959, 1965, 1966, og en minneutstilling i 1978, Galleri Per i 1940, 1951, og 1965, Galleri Steen i 1999, Galleri Tonne i 2000, og 2003, Høstutstillingen i 1938, 1947, 1949, 1950, 1962 og 1967, Kreditkassens kunstutstilling i 1950, Kunstnerforbundet i 1933, 1953, 1961, 1965, og 1967, Kunstnernes Hus i 1949, 1958, og 1987, Museet for samtidskunst «Fokus 1950» i 1998, og «Sommerutstilling» i 2001, Norsk Forening for Grafisk Kunst i 1998 (Nasjonalgalleriet), Soli Brug Galleri i 2019, Stenersenmuseet i 2013.
Utenlands
«Den nordiske utstilling» i Stockholm 1949, «Den norske utstilling» i Haag 1949, «Den nordiske kunstutstilling» Charlottenborg i København 1949, Den 26. Veneziabiennalen i 1952, Rio De Janeiro 1952, New Delhi 1953, National Seriegraph Society New York i 1953, Islands Nasjonalgalleri i Reykjavík 1954, Gateshead New Castle i 1961, Brown Stone Gallery New York 1954, Vancouver Art Gallery 1962, Göteborgs konstmuseum i 1962, «Situation 66» Augsburg rådhus i 1966,  «Nordisk Grafikk Union» Kunsthallen i Helsinki 1967, Hässelby slott 1969,  «Norsk grafikk» Kunsthallen Nikolaj i København 1970, Schwetzingen i 1973.
Zoltán Kővágó
Zoltán Kővágó (født 10. april 1979) er en ungarsk friidrettsutøver som konkurrerer i diskos.
Kővágós fikk sitt gjennombrudd i 1998 da han ble juniorverdensmester. Han deltok i VM 2001, men gikk ikke videre til finalen. I EM 2002 var han med i finalen der han ble nummer sju med et kast på 63,63. I VM 2003 mislyktes han igjen med å kvalifisere seg til finalen.
Han deltok i OL 2004 der kastet på 64,04 holdt til andreplass etter Virgilijus Alekna. Han kom opprinnelig på bronseplass, men Robert Fazekas, som hadde det lengste kastet, ble diskvalifisert for doping.
Kővágó var også i finalen i VM 2005 og VM 2007 og kom på henholdsvis tiende og niendeplass. Han deltok også i OL 2008 uten å komme til finalen.
Ivan Perrillat Boiteux
Ivan Perrillat Boiteux (født 28. desember 1985) er en fransk langrennsløper. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat individuelt var nummer 13 på 50 kilometer fristil. Han tok i tillegg bronse på stafetten.
A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada
A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada eller Srila Prabhupada A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada (født 1. september 1896 i Calcutta i Btitisk India, som Abhay Charan De, død 14. november 1977) er kjent som grunnleggeren av den hinduiske misjonsbevegelsen ISKCON (Hare Krishna-bevegelsen).
Mao Sihui
Mao Sihui (kinesisk: 毛思慧) (født på ca. 1950-tallet) er en professor i engelsk og sammenlignende kulturstudier ved Macao Polytechnic Institute i Macao i Kina. Han er også viseformann for The Sino-American Cultural Studies Association of China.
Han underviste i nesten 20 år ved Guangdong University of Foreign Studies (1982-2001). Etter det var han ansatt ved Lingnan University i Hongkong (2001-2003) og fra 2003 ved Macao Polytechnic Institute.
Cagsaua
Cagsaua var en by i Albay på Filippinene. Den ble ødelagt i 1903 av amerikanske styrker under den filippinsk-amerikanske krig.
En ny bebyggelse er oppstått på stedet, og ligger nå til Daraga.
Johannes Furre
Johannes Martin Johannesen Furre (født 2. februar 1849, død 1. april 1913) var en norsk gårdbruker og politiker fra Fister kommune (nå Hjelmeland) i Ryfylke. Han var innvalgt fra Stavanger Amt for Moderate Venstre til Stortinget 1898 - 1900.
Han var bestefar til Berge Furre.
Gullesfjorden
Gullesfjorden er en fjordarm på Hinnøya i Kvæfjord kommune i Troms. Den er en fortsettelse av Kvæfjorden og har innløp mellom Ålneset og Stormulen sør for Kveøya. Fjorden strekker seg drøyt 30 kilometer inn til Gullesfjordbotn, og er sammen med Kanstadfjorden nær ved å dele Hinnøya i to over Gullesfjordeidet. Åtte kilometer inne i fjorden går fjordarmen Austerfjorden inn mot øst. Den største øya i fjorden er Forøya.
Navnet kommer fra det nordsamiske navnet Guollesvuotna som betyr fiskerik fjord (guolli = fisk). Tidligere har også navnet "Gullholmsfjörðr" vært brukt. .
Grender
Bebyggelsen langs fjorden er todelt. Den ytre delen av fjorden er bebygd kun på østsiden, med grendene Hemmestad og Refsnes. Veien stopper ved Kjengsnes ytterst på sørsida av Austerfjorden. Den indre delen av fjorden er bebygd hovedsakelig langs vestsiden, med grendene Flesnes, Bogen, Gambogen, Langvassbukt, Bømark og Våtvoll. Innerst i fjorden er det bebyggelse også på østsiden, med veiforbindelse fra Gullesfjordbotn til grendene Moelv og Gullholm.
Fra Langvassbukt går fylkesvei 83 gjennom Gullesfjorden til Harstad over fergesambandet Flesnes–Refsnes, samt fra Gullesfjordbotn (Lofastkrysset) til Lødingen og Lofoten. går fra Gullesfjordbotn mot Sigerfjorden og videre til Sortland og Vesterålen. Fylkesvei 103 går fra Gullesfjordbotn til Gullholm.
Fjell
Gullesfjorden er omgitt av høye fjell, mange av dem rager over 900 meter over havet. Det høyeste fjellet er Reinspælen (1 118 moh.).
Mange av fjellene rundt fjorden er spisse tinder og egger, men Reinfjellet (907 moh.) skiller seg ut ved å ha et viddelignende landskap på toppen. Dette viser at fjellet har ligget høyere enn isen i siste istid.
Platycopes
Platycopes er en slekt av snutebiller.
Utseende
Middelsstore, avlange, gjerne matt gråbrune snutebiller med kort, bred snute.
Utbredelse
Gruppen er opprinnelig holarktisk, men noen arter er i dag spredt over hele Jorda som skadedyr i jordbruket.
Stavanger Karateklubb
Stavanger Karateklubb (SKK) ble organisert som egen idrettsklubb i 1973, men navnet ble benyttet allerede fra 1970.
Stavanger Karateklubb ble grunnlagt av Egon Solem som selv startet med Judo i 1964 under advokat Lund i Oslo. Det var John Groves som i 1965 kom til Oslo med brunt belte i Shotokan karate og starter Norges Karate Klubb i en kjeller på Sinsen sammen med Terence Westall. Egon Solem melde seg inn i klubben som medlem nr 5).
I 1969 tar Egon Solem graden shodan (sort belte) ved gradering hos Chojiro Tani. Dette er samme år som Egon Solem flytter til Stavanger og holder demonstrasjon på St. Svithun Gymnas.
Klubben holder til i Baneviksgata i østre bydel og har over 200 medlemmer hvorav ca. 10 er konkurranseaktive, mens resten trener hovedsakelig karate som selvforsvar/mosjon.
Mineral (ernæring)
Innen ernæring er mineraler grunnstoffer som er nødvendige for alle levende organismer, utenom karbon, hydrogen, nitrogen og oksygen. Man deler som regel inn mineralene i mineraler (anbefalt daglig dose over 200mg) og spormineraler eller sporstoffer (anbefalt daglig dose under 200mg).
Vang Håndball
Vang Håndball (stiftet 21. april 1970 som Vang Håndballag) er en norsk håndballklubb fra Hamar, som én av to i kommunen sammen med.
Mineral (ernæring)
Mineralene finnes enten naturlig i maten, eller tilsettes i grunnstoff- eller mineralform, som for eksempel kalsiumkarbonat eller natriumklorid. Noen av slike tilsetningsstoffer kommer fra naturlige kilder, som for eksempel knust østersskall. I noen tilfeller inntas mineraler separat fra maten, i form av mineraltilskudd eller ved å spise jord (picasyndromet eller geofagi).
Mineraler
For mennesker er følgende grunnstoffer regnet som mineraler:
Vang Håndball
Historikk
Før klubben ble stiftet som eget idrettslag, var klubben aktiv i omtrent ett år under navnet Fart Håndball. Klubben har sin opprinnelse fra Øvre Vang i tidligere Vang kommune, nå en del av Hamar kommune, hvor den i sine første år hadde tilhold i gymsalen på Lunden barneskole.
Mineral (ernæring)
Spormineraler
For mennesker er følgende grunnstoffer regnet som spormineraler:
Vang Håndball
Historikk
På slutten av 90-tallet flyttet klubben til Hedmarktoppen, og spiller nå sine hjemmekamper i Hedmarkshallen. Klubben har tradisjonelt hentet sine spillere fra tidligere Vang kommune, men har i dag spillere fra hele Hamar og deler av Ringsaker kommune, og rekrutterer spillere i fra skolekretsene Lovisenberg, Ridabu, Ingeberg, Lunden og Solvang.
Martin Laird
Martin Laird (født 29. desember 1982 i Glasgow) er en skotsk profesjonell golfspiller som spiller på den amerikanske PGA-touren.
18. oktober 2009 vant han sin første PGA-tourseier i omspill under Shriners Hospitals for Children Open. Laird vant Arnold Palmer Invitational på Bay Hill i 2011 og Texas Open på TPC San Antonio i 2013, før han i 2020 vant Shriners-turneringen på TPC Summerlin for andre gang.
Darwin Atapuma
Jhon Darwin Atapuma Hurtado (født 15. januar 1988 iTúquerres i Nariño i Colombia) er en colombiansk landeveissyklist.
Adhesjon
Adhesjon er molekylær attraksjon i kontaktflatene (vedhengskraft) mellom stoffenheter i fast eller flytende form.
Fenomenet er av særlig interesse for ingeniører som ønsker å klebe stoffer sammen og biologer for å forstå hvordan celler fungerer.
MetLife Building
MetLife Building, opprinnelig kalt Pan Am Building etter den første eieren Pan American World Airways, er en skyskraper i New York.
MetLife er med 246 meter New Yorks 14. høyeste bygning. Bygningen sto ferdig i 1963, og er fremdeles et av verdens største kontorbygg, målt etter gulvflate; 260 000 m². Den massive fasaden (som av arkitektene var ment å skulle ligne formen på en flyvinge), samt det at den sperrer utsikten langs Park Avenue, har gjort MetLife til den kanskje mest forhatte bygningen i New York blant byens innbyggere. På tross av det er den populær blant leietakere, bl.a. på grunn av nærheten til Grand Central Terminal.
Etter at Pan Am gikk konkurs i 1991, ble bygningen overtatt av den nåværende eieren, Metropolitan Life Insurance Company.
Corinthians FC
Corinthians Football Club var en engelsk fotballklubb. Klubben holdt til i London. Klubben ble stiftet i 1882 og var Englands ledende amatørklubb fram til 1. verdenskrig.
På 1880-tallet besto store deler av Englands landslag av spillere fra Corinthians, og i to landskamper mot Wales i 1894 og 1895 besto hele landslaget av spillere med tilknytning til Corinthians. Disse rekordene er imidlertid ikke godkjent av Englands fotballforbund (FA), siden de fleste av spillerne på Corinthians også hadde tilknytning til andre lag, blant annet universitetslagene.
Jugoslavia under EM i friidrett 1950
Jugoslavia deltok med 39 utøvere under EM i friidrett 1950 som ble arrangert 23.–27. august 1950 i Brussel. Jugoslavia tok en medalje under mesterskapet som var den første medaljen under EM i friidrett overhode.
Corinthians FC
Corinthians' egne klubbregler forbød klubben å spille turneringer som cup eller seriespill, og klubben spilte derfor bare vennskapskamper i mange år. Det er antatt at klubben ville ha vunnet FA-cupen flere ganger hvis de hadde deltatt. I 1884 slo de for eksempel Blackburn Rovers 8-1 kort tid etter at Blackburn-laget hadde vunnet FA-cup-finalen over Queens Park. I 1903 vant Corintians 10-3 over et Bury-lag med 10 av spillerne som hadde slått Derby County 6-0 i det årets FA-cup-finale.
I 1904 slo Corinthians Manchester United 11-3. Det er Manchester-lagets største tap til dags dato.
Corinthians deltok for første gang i en turnering i 1900, da de slo daværende ligamestre Aston Villa 2-1 i det såkalte Sheriff of London Shield (en kortlivet årlig finale mellom det beste profesjonelle og amatør-laget, og en forløper for dagens Charity Shield-kamper). På begynnelsen av 1900-tallet spilte Corintians vennskapskamper over hele Europa, i Sør-Afrika, Sør-Amerika, USA og Canada. I 1902 begynte Real Madrid å spille i hvite drakter lik draktene til Corinthians.
Corinthians ble endelig med i FA-cupen i 1922, men da var laget dårligere enn det hadde vært i tiårene før, og den store suksessen uteble. I årene fram til 1925 nådde ikke klubben lenger enn til 2. runde. I 1925 ble FA-cupen omorganisert, og lagene i 1. og 2. divisjon kom først inn i cupen i 3. runde (en ordning som fremdeles gjelder). Som eneste lag utenfor de to øverste divisjonene i ligaen fikk også Corinthians walkover til 3. runde de neste årene. Klubben nådde imidlertid aldri lenger enn til 4. runde, noe som skjedde i sesongene 1926/27 og 1928/29. Fra og med sesongen 1934/35 måtte klubben igjen starte i 1. runde av cupen.
I 1939 slo Corinthians seg sammen med Casuals FC til Corinthian Casuals FC, og tok Casuals' plass i den regionale serien Isthmian League. De rakk imidlertid bare å spille en kamp før 2. verdenskrig brøt ut høsten 1939. Corinthian Casuals har nådd 1. runde i FA-cupen bare to ganger, i 1965 og 1983. Høsten 2006 spiller Corinthian Casuals i Isthmian Leagues 1. divisjon, nivå 8 i ligasystemet.
Limahong
Lin Feng (kinesisk: 林鳳, pinyin: Lín Fèng, best kjent som Limahong eller Lim ah hong, født i Chaozhou i Guangdong i Kina, død i 1575 i Pangasinan på Filippinene) var en kinesisk krigsherre og sjørøver på 1500-tallet.
Han kom fra fattige kår, og slo inn på en kriminell løpebane. Han og hans kumpaner ble plyndringsmenn som herjet langs store deler av den østkinesiske kysten. Dermed underminerte han Qianlong-keiserens og Qing-dynastiets overherredømme, som hvilte blant annet på evnen til å verne folket. Qianglong-keiseren satte inn store krefter for å fakke banden. Det ble utsendt en stor styrke på 40 000 soldater og 135 skip for å få has på Limahong.
For å unnslippe de keiserlige styrker samlet Lin Feng 3 000 trofaste menn om seg, og dro i 1573 avsted til Luzon, en av de filippinske øyer som bare kort tid i forveien var blitt erobret av spanjolene. Der skulle de etablere sitt eget lille rike.
Tidlig i 1574 gikk han og hans menn i land i det som nå er provinsen Ilocos Sur, nordvest på Luzon. Han kom i klammerier med den spanske conquistadoren Juan de Salcedo, og etter en kort kamp ble han drevet bort. Med Qing-dynastiets keiser på jakt etter ham, var han nå i litt av en knipe.
Piratene kom da over noen handelsskip fra Manila som drev handel med Kina. Fra to av de erobrede skipene fant han ut at Manila var relativt svakt befestet av spanjolene. Limahong mente at det ville være mer gull og sølv å bemektige seg fra spanjolene der, og dro av sted dit - for å sitere den senere generalguvernør Francisco de Sande - også fordi «det der ikke ville være noen å måtte kjempe mot». Limahons flåpte på 62-70 skip med 3000 pirater og 400 japanske soldater skulle ha lett spill.
Derfor, og fordi han visste at Qing-dynastiet den gang hadde en politikk om ikke å føre krig med sine naboer, bestemte han seg for å erobre byen og opprette sitt rike der. Limahong rykket frem mot Manila, og beleiret den helt nyanlagte (1571) festningen der, Fuerza de Santiago. Limahong klarte å erobre byen; han brente den ned så bare grunnmurene stod igjen. Den spanske kommandanten Martin de Goiti ble drept. Nå var det Limahong som hersket over Manila-området.
Spanjolene ville ikke tolerere nærværet av denne kinesiske korsaren i sine områder. Guvernør Lavezares hadde sendt et speiderskip etter kineserne da de trakk seg ut fra Manila, og det kunne fortelle hvor Limahong hadde gått i land. Det ble satt sammen en ekspedisjon med 256 spanjoler og rundt 2.500 filippinere, blant dem Rajah Lakandula av Tondo og hans sønner. De satte seil på 59 fartøyer for Lingayen den 23. mars 1575. Da de kom til Pangasinan, ble de forsterket av noen kompanier av lokale styrker.
De kom frem den 30. mars. Juan de Salcedo, nå feltmarskalk etter Martin de Goiti, forberedte sitt angrep med å blokkere piratskipenes retrettvei ned Agno og ut i Sør-Kina-havet. Så delte han sine øvrige styrker slik at Limahongs fort skulle bli angrepet samtidig fra to sider. Kineserne ble totalt overrasket, og mange ble grepet av panikk. Hele den kinesiske flåten gikk opp i flammer, fortets ytre palisader ble brutt og mange av piratene drept. Men de indre palisadene stod.
Nå begynte en langvarig beleiring. Etter fire måneder klarte Limahong å komme seg unna på et skip som var bygget av restene av sin tapte flåte. Han ble nesten tatt til fange under flukten, men glapp unna. Han kom seg imidlertid heller ikke tilbake til sitt hjemland, men døde av utmattelse på en liten øy rett utenfor kysten av Luzon.
De overlevende kineserne som var tatt til fange, ble etter hvert døpt og mange satt fri, og blandet seg med befolkningen. Mange i Pangasinan hevder å være deres etterkommere.
Huayna Cápac
Huyana Capac (quechua: Wayna Qhapaq; født 1476 i Tumipampa i dagens Cuenca i Ecuador, død 1527 i nåværende Colombia) var den 11. sapa inka som hersket over inkariket og den 6. keiser av Hanan-dynastiet. Han var gift med Coya Cusirimay. Han fikk 50 barn både i og utenfor ekteskap.
Cryptodus tasmannianus
Cryptodus tasmannianus er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En middelsstor, avlang og slank, blankt svart hornbille. Kroppsformen er litt flat. Hodet mangler horn, men pannen er ovalt utvidet med en markert kantlist, hodet er skovlformet. Dekkvingene er forholdsvis lange og smale med tydelige punktstriper. Hele kroppen, særlig pronotum, er tett og kraftig punktert.
Levevis
Larvene utvikler seg under barken på døde trær, mest løvtrær. De ser ut til å leve mest av andre insekter og vokser raskt, utviklingen tar ca. 4 måneder. De voksne billene er aktive rovdyr som dreper og spiser andre insekter, men de spiser trolig også en del frukt. De kan leve opptil tre år som voksne. Denne arten finnes sammen med maur og termitter.
Utbredelse
Arten er utbredt i den sørlige delen av Australia inkludert Tasmania og Lord Howe Island.
Atton
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Atton
One (TV-kanal)
One er en tysk ukryptert TV-kanal som eies og driftes av den tyske allmennkringkasteren ARD. Kanalen ble etablert 30. august 1997 under navnet EinsFestival, og har vært operert av Westdeutscher Rundfunk siden since oktober 2005 på vegne av ARD.
Historie
Kanalen ble etablert som avlastningskanal for ARD i 1997 som EinsFestival. 29. juli 2016 kunngjorde operatøren WDR at kanalen skulle omdøpes til One fra september samme år. Kanalen endret også profil til å bli hovedsakelig en underholdningskanal for seere mellom 30 og 49 år. Kanalens nettside og Twitter- og Facebook-konto ble oppdatert med ny logo 1. september 2016, og sendingene fikk den nye profilen fra 3. september.
Omprofileringen skjedde som følge av at publikum, særlig seere under 30 år, allerede så på kanalen som en underholdningskanal.
One har sin hovedtyngde på underholdning, og kanalens programmer er vanligvis repriser av programmer som har blitt sendt på ARDs regionale kringkastere. Kanalen sender filmer, tv-filmer, dramaserier, dokumentarer, aktualitetsmagasiner og musikkprogrammer.
Kapring på åpent hav
Kapring på åpent hav er den mest suksessfulle av actionfilmene med Steven Seagal. Den ble også godt mottatt av kritikerne og representerer sådan et høydepunkt i hans karriere.
Den har fått én oppfølger: Kapring i høy hastighet.
Handling
Casey Ryback er kokk ombord på krigsskipet U.S.S. Missouri. Admiralen på skipet har fødselsdag, og det planlegges et overraskelses-selskap med innflydd underholdning til ære for ham. Det viser seg imidlertid at selskapet kun er et skalkeskjul for terrorister som planlegger å ta over kontrollen av skipet. Terroristene har til hensikt å stjele skipets last med atomraketter for å selge dem. De lykkes i overtakelsen og dreper både admiralen og alle offiserer. Resten av mannskapet stenges inne i et lasterom. Ryback er den eneste som klarer å komme unna og blir dermed tvunget til å gjøre sitt ytterste for å stoppe terroristenes planer. Hans bakgrunn som Navy SEAL skal vise seg å komme godt med.
Publikum og økonomi
Kapring på åpent hav ble en stor publikumssuksess, spesielt i USA. Den innbrakte over $156 millioner på verdensbasis, hvorav $83 millioner i USA alene. Den er dermed den mest suksessfulle filmen med Steven Seagal i hovedrollen. Den havnet på 14.-plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 1992 og på 13.-plass i USA.
Produksjonskostnadene var på $35 millioner.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 79 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den 3 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin har gitt den 2,5 av 4 stjerner i sin Movie Guide.
De norske anmelderne gav den blandet mottakelse. Dagbladet gav den terningkast fire, mens VG gav den tre. Det norske nettstedet CINERAMA gav den terningkast fem i 1999 og skrev: «Denne produksjonen har noe som få andre action-filmer har. Spesielt legger vi merke til at filmen har meget bra klipp, og filmmusikken (av Gary Chang) er også godt over gjennomsnittet. Selv om vi ikke sverger til hjerneløs action (som filmen unektelig har litt av) så er Seagal ganske diggbar i "Kapring på åpent hav". En helstøpt action-film som bør sees».
Priser
Den vant en BMI Film Music Award for musikken (Chang) og to Golden Reel Award (lyd). Det kan nevnes av den ble nominert til Oscar for lyd og lydeffekter.
Isle of Man Courier
Isle of Man Courier er en gratis ukentlig nyhetsavis på Man. Den er eid av Isle of Man Newspapers, som er eid av Johnston Press og som dessuten utgir Isle of Man Examiner og Manx Independent på Man.
Historie
Avisen kan spore sine røtter tilbake til Ramsey Courier som ble første gang utgitt i 1884. Avisen sluttet med å ha «Ramsey» i tittelen da den flyttet lokalisering fra Ramsey til Ridgeway Street i hovedstaden Douglas på 1970-tallet. Dens søsteravis, Mona's Herald, gikk inn på det samme tiåret. Isle of Man Courier ble overtatt av en annen Courier-avis, Halifax Courier, og ble da trykket i Yorkshire i England for en tid.
Isle of Man Courier ble en gratisavis i 1981. Selskapet tok beslutningen etter at Mans regjering klagde på avisen sulteforet dens reklameinntekter for å favorisere Isle of Man Examiner og dens søsteraviser, Isle of Man Weekly Times og Manx Star. Etter at en streik førte til at Examiner, Isle of Man Times, Manx Star og Isle of Man Gazette ble nedlagt i 1987, kjøpte Courier Group begge titlene og Examiners lokaler i Hill Street i Douglas.
Det betydde at Courier igjen kunne bli trykt på Man igjen. Courier Group relansert avisen i konkurranse med Manx Independent som ble startet av journalister som hadde blitt sparket i løpet av streiken i Examiner-gruppen.
Thor Rummelhoff
Han arbeidet med teater og musikalteater på Rønningen folkehøgskole i Oslo fra 1980 til 2007 sammen med komponistene Geir Hegerstrøm, Arne Hiorth og Martin Alfsen. Scenograf var Marit Lund. Han skrev og instruerte 27 oppsetninger for elevene på skolen. Seks av produksjonene gjestet Det norske teatret i Oslo. Andre av hans produksjoner med Rønningen Folkehøgskole har gjestet Dramatikkens hus (Tidligere Det Åpne Teater), Bryggeteatret og Black Box. Skolens musikal om Nelson Mandela, Song of Freedom, ble spilt i Cape Town, Sør-Afrika, i 2006, av skolens elever, sørafrikanske ungdommer og musikere. Tekster fra musikalen er siden brukt under guiding i fengslet hvor Mandela satt fengslet på Robben Island.