cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eidsfjorden (Gulen)
I fjordbunnen ligger bygden Eidsbotn. Langs vestsiden går Fv4 omtrent 2,5 kilometer til Glenja, før den svinger vekk fra fjorden. Fylkesvei 57 følger hele østsiden til Dalsøyra.
Favipiravir
Favipiravir, som selges blant annet under varemerkene Avigan og Avifavir, er et antiviralt legemiddel som benyttes for å behandle influensa i Japan. Det studeres også for mulig behandling av en rekke andre virusinfeksjoner. Likesom de eksperimentelle antivirale medikamentene T-1105 og T-1106 er det et pyrazin-karboxamidderivat.
Produksjon og utvikling foretas av Toyama Chemical (Fujifilm-gruppen) og godkjenning for medisinsk bruk i Japan ble gitt i 2014. I 2016 lisensierte Fujifilm den aktive ingrediensen for medisinen til Zhejiang Hisun Pharmaceutical Co. i Kina. Det ble et generisk legemiddel i 2019.
Medisinsk bruk
Favipiravir er godkjent for behandling av influensa i Japan. Den er imidlertid bare indikert for ny influensa (stammer som forårsaker alvorligere sykdom) snarere enn sesonginfluensa. Per 2020 virker sannsynlighet for at resistens utviklrs å være lav.
Ebola
Forskning i 2014 mente at Favipiravir kunne ha en effekt mot Ebola basert på studier på mus som forsøksmetode; effisiens hos mennesker var ikke tematisert.
Under ebolaepidemien i Vest-Afrika i 2014 ble det meldt at en fransk sykepleier fra Médecins Sans Frontières (MSF) i Liberia og som var blitt smittet av ebola, tilfrisknes etter å ha blitt behandlet med favipiravir. Kriniske undersøkelser av favipiravir brukt mot ebolavirussykdom begynte i Guéckédou i Guinea i desember 2014. Preliminære resultater fremlagt i 2016 på Conference on Retroviruses and Opportunistic Infections (CROI) og senere publisert, viste en nedgang i mortalitet hos pasienter med lave-til-moderate nivåer av virus i blodet, men ingen effekt når nivåene var høye (hos pasienter med høyere risiko for en dødelig utgang). Måten forsøket var satt opp på ble samtidig kritisert for bare å benytte historiske kontroller.
Covid-19
I februar 2020 ble Favipiravir studert i Kina for eksperimentell behandling av covid-19. Forsøk skulle også foretas i Japan. Den 12. mai 2020 meddelte medisinprodusenten Glenmark Pharmaceuticals i Mumbai at de hadde fått det indiske legemiddelverkets godkjenning til å påbegynne en fase tre-studie, som var beregnet på å pågå til senest august 2020. Den 22. mai 2020 godkjente det russiske helseministerium Favipiravir, som produseres og selges i Russland under navnet Avifavir, for covid-19-behandling.
I Norge er helsemyndighetene ikke villige til å gå god for medikamentet, men kunngjorde den 19. september 2020 at man ikke ville nekte det brukt i enhelttilfeller. Legemiddelverket skriver at det mener fortsatt at det ikke er tilstrekkelig dokumentasjon for å anbefale bruk av favipiravir ved covid-19-infeksjon. Faren for fosterskade stiller også store krav til forsvarlig bruk. Samtidig har Norge lang tradisjon for at leger på eget ansvar kan bruke uregistrerte legemidler når dette vurderes å være den beste løsningen i behandling av enkeltpasienter. Søknader om bruk av favipiravir til navngitte enkeltpasienter vil derfor ikke bli avslått fremover, heter det. Legemiddelverket vil ikke godkjenne søknader «til bruk i praksis».
Stortingsvalget 2013 i Grane
Stortingsvalget 2013 i Grane ble avholdt 9. september 2013 i Grane kommune i Nordland. Det var 1,134 stemmeberettigede velgere i Grane. Av disse avga 860 stemme. De godkjente stemmene fordelte seg slik på partiene:
Jane’s Information Group
Jane's Information Group, ofte kalt bare Jane's, er et britisk forlag stiftet i 1898 av Fred T. Jane (1865–1916). Jane begynte med å lage skisser av skip som en entusiast, men hans store kunnskap om emnet endte opp med publikasjon av boken All the World's Fighting Ship. Selskapet han stiftet bredte seg ut og tok for seg andre militære emner, og i dag publiserer de bøker og tidsskrifter innenfor militærvesen og transportsystemer.
O Canada
«O Canada» er Canadas nasjonalsang. Calixa Lavallée komponerte musikken i 1880 som en patriotisk sang for feiringen av St. Jean-Baptiste Day. Den første teksten som ble skrevet til melodien ble skrevet på fransk av Adolphe-Basile Routhier for den samme feiringen. Sangen ble oversatt til engelsk i 1906, og to år seinere ble det skrevet en engelsk versjon av Robert Stanley Weir. Den engelske versjonen er altså ikke direkte oversatt fra fransk.
Mun Ji-hee
Mun Ji-hee (født 2. august 1988) er en sørkoreansk skiskytter som deltok i skiskytterkonkurransen under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Canada, i øvelsene sprint kvinner og normaldistanse kvinner.
O Canada
Weirs tekst ble endret i 1968, mens den franske versjonen forble uforandret. I 2018 ble den engelske teksten gjort kjønnsnøytral ved endring av «in all thy sons command» til «in all of us command».
Sangtekst
Under følger den offisielle teksten i engelsk og fransk versjon, sammen med en blandet, tospråklig versjon, samt en uoffisiell oversettelse til inuktitut.
Harald Bredrup
Harald Bredrup (født 1966) er administrerende direktør i Macks Ølbryggeri i Tromsø. Han er femte generasjon i familien som innehar direktørjobben. I ungdomstiden hadde han sommerjobb på bryggeriet for fordi hans far ønsket at han skulle lære bedriften fra «gulvet». Bredrup utdannet seg til bedriftsøkonom og sivilingeniør på NTH, og jobbet deretter som forsker på SINTEF. Han tok doktorgrad i bedriftsøkonomi i 1995 med avhandlingen «Performance measurement in a changing competitive industrial environment - breaking the financial paradigm I 1995 flyttet han til Tromsø der han begynte som driftsjef i Mack. Etter fire år overtok han som administrerende direktør, mens hans far Haakon Bredrup gikk over til å bli styreleder.
Arna (navn)
Arna er et kvinnenavn som har opprinnelse i det norrøne ordet ari eller det gammelhøytyske ordet aro, som begge betyr «ørn».
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Arna i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listene er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Henry McMaster
Henry Dargan McMaster (født 27. mai 1947 i Columbia i Sør-Carolina) er en amerikansk politiker og advoktat som er den 117. og sittende Guvernør av Sør-Carolina. Han inntok embetet den 24. januar 2017. Han tjestegjode før dette som den 91. Viseguvernør av Sør-Carolina fra 2015 til 2017, så vel som Statsadvokat for Sør-Carolina fra 2003 til 2011. Fra 1981 til 1985 tjenestegjorde McMaster United States Attorney, hvor han var best kjent for etterforskningen av marijuanasmuglere i Sør-Carolina som en del av Operation Jackpot. McMaster tjenestegjorde også på South Carolina Commission on Higher Education og ledet South Carolina Republican Party fra 1993 til 2002.
McMaster etterfulgte Nikki Haley til posten som Guvernør av Sør-Carolina når Nikki Haley trakk seg som guvernør for å bli USAs FN-ambassadør.
Domari
Domari, også kalt tsigene, luti, mehtar og midtøsten-romani er et indoarisk språk som tales av domfolket i Iran og Egypt, men også i India, hvor de er kjent som domba.
Staff
Staff kan referere til:
Rasmark
Rasmark er en naturtype som omfatter skrenter og bratte dalsider der det går skred i form av steinras fra bergvegger, snøras eller utrasinger i ustabile løsmasser, for eksempel leirras. I Naturtyper i Norge tilhører rasmark natursystemhovedtypene «åpen ur og snørasmark», «åpen skredmark» og «nakent berg».
Denne naturtypen finnes spredt både i kulturlandskapet, langs kysten, i skogen og på fjellet. Rasmark utgjør antakelig mindre enn et par prosent av arealet under skoggrensa i Norge, men i fjellet utgjør den en større del av arealet. Naturtypen er likevel viktig for mange rødlistearter, spesielt insekter. De ustabile naturforholdene og det bratte terrenget gjør antakelig at rasmarkene er mindre utsatt for menneskelige inngrep enn andre naturtyper med mange rødlistearter.
Vegetasjonen varierer avhengig av bergart, lokalklima og hvor ofte det går nye ras. På finkornet kalkrik skredjord kan det vokse artsrike engsamfunn med sjeldne karplanter og biller. Mnemosynesommerfuglen er i Norge avhengig av kombinasjonen av snørasbetingede rasmarksenger og tilliggende skog og kratt med vertsplanten lerkespore.
I åpen grovsteinet ur kan det finnes rike samfunn av lav og mose som vokser direkte på berg og stein (epilittisk). Variasjonen i lys og fuktighet kan være stor over kort avstand, noe som gir høyt artsmangfold. Åpen og grov steinur kan være et viktig overvintringshabitat for flaggermus i Norge, og en vesentlig del av flaggermusene som er radiomerket sent på høsten og tidlig vinter har anvendt dette habitatet.
I sør- og vestvendte rasmarker kan det vokse skog med varmekrevende treslag som alm, hassel og lind. Her vokser det også andre lyselskende og tørketålende plantearter som barlind, bergmynte, falkbregne, junkerbregne, kantkonvall, krossved, stankstorkenebb, svarterteknapp, taggbregne og vårerteknapp.
Duncan MacGregor Crerar
Duncan MacGregor Crerar (født 4. desember 1836 eller 1837 i Amulree i Glenquaich i Perthshire, Skottland, død 11. mars 1916 i Crieff i Perthshire i Skottland) var en skotsk poet som tilbrakte mye av sitt voksne liv i Ontario og New York City, der han skrev sentimental poesi om steder og venner i Skottland. Morsmålet hans var Skotsk-gælisk, men han skrev hovedsakelig på engelsk med gæliske fraser og uttale.
Duncan MacGregor Crerar fikk en god utdanning, og studerte under Robert Sinclair. Foreldrene hans ville at han skulle bli presbyteriansk prest, men da faren døde gikk Duncan vekk fra disse planene. I stedet dro han til Canada i 1857. Der gikk han inn i hæren og tjenestegjorde i kamper i 1865. Etter å ha vært i militæret begynte han å skrive for The Stratford Beacon, i Stratford i Ontario. Han dro etterhvert til Toronto hvor han studerte en kort stund, før han dro til New York City og begynte å jobbe som journalist igjen. Da han giftet seg i 1869 var han Assistant Manager i Scottish American Journal i New York.
Crerar bodde i New York fram til rundt 1905. Dikt skrevet etter 1905 indikerer at han hadde dratt tilbake til Skottland for å bo der mot slutten av livet sitt- Han dediserte flere av de senere diktene sine til innbyggerne i Crieff, hvor han bodde sine siste år.
Han gav ut en rekke dikt mens han levde, og er i dag blant annet representert med to salmer i Salmer 1997 i Norge.
Algebraisk struktur
En algebraisk struktur er en mengde der det er definert en eller flere binære operasjoner. Strukturen blir bestemt av de valgte aksiomene. Operasjonene kan være definert med egenskapene assosiativitet, kommutativitet og distributivitet. Strukturene er som regel utstyrt med ett eller flere identitetselement.
EM i friidrett innendørs 2023 – 1500 meter menn
1500 meter for menn under EM i friidrett innendørs 2023 blir arrangert 2. mars 2023 kl 21:05 (forsøksheat). og 3. mars 2023 kl 20:40 (finale) lokal tid.
Algebraisk struktur
Eksempel på strukturer er grupper, ringer og kropper.
Outlawz
Outlawz er en West Coast rap-gruppe som ble stiftet av 2Pac. Det var først på 2Pac's Makaveli-album at Outlawz var med på et par sanger. Videre laget 2Pac og Outlawz albumet Still I Rise.
EM i friidrett innendørs 2023 – 1500 meter menn
Forsøksheat
Kvalifisering: De tre første i hvert heat (Q) og de tre raskeste ellers (q) gikk videre til finalen.
Outlawz
Men det var ikke før 2000 Outlawz ga ut sitt eget album Ride with Us or Collide with Us. Men albumet floppet, det samme gjorde oppfølgeren Novakane året etter, selv om Outlawz holdt på 2Pac's West Coast thug/gangsta stil, fikk de ikke samme suksess. De jobbet ikke med noen av de høyest profilerte West Coast produsentene eller MC'ene på den tiden heller, selv om de hadde jobbet nært med 2Pac før han døde. Medlem Young Noble samarbeidet med Layzie Bone i 2006 på albumet Thug Brothers. Senere samme år slapp Outlawz albumet Against All Oddz, det ble heller ingen stor suksess. Outlawz har i tillegg samarbeidet med de norske hiphoperne, Da Playboy Foundation (Oral Bee, Mr. Pimp Lotion & Big Ice), som har bidratt med beats på plata 'Against All Oddz'.
EM i friidrett innendørs 2023 – 1500 meter menn
Referanser
<References />
Outlawz
Outlawz er idag signert til Young Buck's Cashville Records, der de jobber med deres 2008 prosjekt "Ghetto Gospel". En av flere nye sanger "The Outlawz Ft. Young Buck & Dion – Driving down The Freeway" er mulige å høre på nettet. Outlawz, Young Buck og resten av Cashville Records gav i juni ut mixtapen Cashville Takeover som er mulig å laste ned gratis fra deres myspace side.
Agyness Deyn
Agyness Deyn (født Laura Hollins 16. februar 1983) er en engelsk modell og sanger.
Modellkarriere
I mai 2007 var Agyness på coveret av amerikanske Vogue sammen med Coco Rocha, Chanel Iman, Caroline Trentini, Doutzen Kroes, Raquel Zimmermann, Sasha Pivovarova, Jessica Stam, Hilary Rhoda, og Lily Donaldson som den nye generasjonen med supermodeller.
Hun har også vært på coveret av italienske Vogue, britiske Vogue, i-D Magazine, POP, Spur, Time Style & Design samt en rekke andre.
Agyness har vært med i kampanjer for Burberry, Giorgio Armani, Armani Jeans, Mulberry, Galliano By John Galliano, Blugirl, Anna Sui og mange andre. Hun er også ansiktet til parfymen Burberry The Beat, og Jean Paul Gautliers parfyme Ma Dame.
Friluftsklubben
Friluftsklubben (Turistklub for Oslo og Omegn) var en friluftsforening med virkeområde i Oslo. Foreningen ble stiftet i 1923. Friluftsklubben hadde to hovedarbeidsområder; de arbeidet med å arrangere fellesturer og å merke og tilrettelegge stiene i Oslomarka.
Historie
Friluftsklubben ble stiftet 20. februar 1923, med følgende formål: «Foreningens formål er, gjennom friluftsliv å øke kjennskapet til land og folk, dets historie i by og bygd.» Foreningen var en lukket klubb, og for å bli medlem må man sende skriftlig ansøkning gjennom to medlemmer.
Medlemmene i Friluftsklubben tok initiativ til å opprette Oslo og Omegn Turistforening i 1936. Friluftsklubben opphørte en gang på 1970-tallet. Friluftsklubbens logo var en stilisert furukvist. Dette symbolet ble også tatt i bruk av Oslo og Omegn Turistforening som deres logo.
Merkearbeid i Oslo-marka
Fra starten av var de to hovedaktivitetene å arrangere fellesturer og å merke og tilrettelegge stiene i Oslomarka. Klubben inngikk avtale med Den norske Turistforening om overtakelse av alt rutearbeid i Oslo og omegn. I tillegg arrangerte klubben fellesturer med stor deltakelse og ga ut brosjyrer om fotvandring i Marka. Friluftsklubbens virksomhet gjorde at utfarten økte voldsomt sommerstid.
Friluftsklubben startet merkearbeidet i Østmarka, og det første skiltet ble satt opp ved Passerud litt øst for Skullerudstua. Den aller første ruta som ble merket var fra Skullerud, Rundvann, Smalvann, Langvann, Nord-Elvåga og til Gullsmeden; beskrevet som «den gang stykkevis bare et ku-tråkk». Friluftsklubbens tidlige arbeid med blåmerking på trærne og grågrønne skilt med blå skrift, ble tidlig vedtatt som en standard for all merking i skogstraktene.
Liste over kulturminner i Flatanger
Liste over kulturminner i Flatanger er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Flatanger. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Vuelta a La Rioja
Vuelta Ciclista a La Rioja er et spansk etapperitt i landeveissykling som arrangeres hvert år i mars eller april. Rittet har blitt arrangert siden 1957. Rittet er av UCI klassifisert med 2.1 og er en del av UCI Europe Tour.
Coquitlam
Coquitlam (uttalt /koʊˈkwɪtləm/) er en by i Metro Vancouver i Britisk Columbia i Canada. I 2011 hadde den 139,284 innbyggere. Coquitlam ble landkommune i 1891 og ble by i 1992.
Navnet kommer fra salish og er betegnelse for en liten rød laks.
Lokaltoget West Coast Express stopper i Coquitlam.
Svømming under EM i svømmesport 2018 – 100 meter bryst menn
100 meter brystsvømming menn  var en svømmeøvelse som ble arrangert under Langbane-EM i svømming 2018 i Glasgow i Storbritannia. Øvelsen ble svømt den 3. og 4. august 2018.
Rekorder
Før konkurransen var gjeldende verdens-, Europa- og mesterskapsrekord som følger:
Følgende rekorder ble satt under konkurransen:
Forsøksheat
Forsøksheatene startet den 3. august kl. 10:46.
Semifinaler
Semifinalene ble avholdt 3. august kl. 17:39.
Omsvømming
Omsvømmingen blr avholdt den 3. august kl. 18:34.
Finale
Finalen ble svømt 4. august kl. 17:13 lokal tid.
Immanuelkirche (Berlin)
Immanuelkirche er en evangelisk kirke i Winsviertel, Prenzlauer Berg i Berlins bydel Pankow. Kirken ble innviet 21. oktober 1893 og er oppført i nyromansk stil. Den har status som kulturminne.
Now I’m Here
«Now I'm Here» er en sang med det engelske rockebandet Queen. Den var den sjette sangen på bandets tredje album, Sheer Heart Attack fra 1974, og ble skrevet av bandets gitarist Brian May mens han lå på sykehus med hepatitt.
Michael Duberry
Michael Duberry (født 14. oktober 1975 i Enfield) er en engelsk fotballspiller som spiller for Oxford United. Han startet karrieren sin Premier League med Chelsea. Duberry har også spilt for: Leeds United, Reading, Stoke City, Bournemouth og St. Johnstone.
Now I’m Here
Now I'm Here ble utgitt på singel (med kodenavnet EMI 2256) 17. januar 1975. B-siden var Lily of the Valley (Single Edit). Produsenter var Roy Thomas Baker og Queen.
Norsk versjon
G. Johansen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Gi meg mitt liv igjen».
Listeplassering
Versjonen til Queen lå på førsteplassen på den britiske singlelisten, da den ble utgitt i 1975.
Humanbiologi
Humanbiologi er læren om hvordan menneskekroppen er oppbygd og fungerer. Humanbiologi blir vanligvis delt inn i to hovedretninger eller fagområder: anatomi og fysiologi.
Paoulo Roberto Garcia
Paoulo Roberto Garcia er en brasiliansk musiker. Som medlem av en musikkergruppe er han representert i mange salmebøker, blant annet med en salme i Norsk salmebok 2013.
Leirsund Idrettslag
Leirsund Idrettslag (stiftet 15. juli 1932) er et fleridrettslag fra Leirsund i Lillestrøm kommune i Viken.
Klubben har drøyt 550 medlemmer med fotball og skiidrett som de største gruppene. Laget har også en liten svømmegruppe i tillegg til allidrett for de minste. Hjemmebane er Leirsund stadion med 2 gressbaner, 11'er og 5'er og 2 grusbaner med lys.
Sølvi Ann Fætten
Sølvi Ann Fætten (født 8. oktober 1957) er en norsk høyskolelektor og salmedikter. Fætten jobber som høyskolelektor ved Dronning Mauds Minne og har skrevet flere salmer, der en av disse er tatt med i ''Norsk salmebok 2013.
Karl-Gösta Bergström
Karl-Gösta «K-G» Bergström (født 15. juli 1945) er en svensk journalist som arbeider i Sveriges Television som innenrikspolitisk kommentator.
Bergström begynte sin journalistiske karriere som sportsjournalist i Svenska Dagbladet og Upsala Nya Tidning. I 1978 kom han til SVT og Rapport, der han har jobbet siden.
Før Bergström begynte sin journalistiske karriere var han omkring 1970 moderat kommunalpolitiker i Kalix.
Bergström leder nå programmet «Rakt på med K-G Bergström» i SVT.
NW
NW kan referere til:
Ejnar Hertzsprung
Ejnar Hertzsprung (født 8. oktober 1873, død 21. oktober 1967) var en dansk astronom. Hertzsprung og Henry Norris Russell (1877–1957) fant rundt 1910, uavhengig av hverandre, ut at stjerner med samme temperatur kunne ha ulik luminositet, og la dermed grunnlaget for Hertzsprung-Russell-diagrammet.
Hertzsprung ble innvalgt som representant av Kungliga Vetenskapsakademien i 1935.
Alexander Hill
Alexander Hill (født 11. mars 1993) er en australsk roer.
Han representerte Australia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok sølv i dobbeltfirer.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok han gull i firer uten styrmann.
Antivirale midler
Antivirale legemidler virker enten ved å blokkere viruset fra å infisere cellen ved å blokkere virusets overflatereseptorer, ved å blokkere virusspesifikk protease eller ved å blokkere replikasjon av virusets arvemasse.
Flere antivirale midler ger alvorlige bivirkninger, og mange virus utvikler lett resistens mot midlene. Ettersom replikasjonen av vira er som størst direkte etter sykdomsutbrudd bør legemiddelet tas så snart som mulig for å få så stor effekt som mulig.
Hemmelse av inntrenging i cellen
Visse stammer av HIV-viruset benytter seg av overflatereseptoren CCR5 for å ta seg inn i cellen. Ved å blokkere denna reseptoren med legemiddelet maravirok kan man hindre viruset i å ta sig inn i cellen. Det finnes også to inntrengningshemmere som forhindrer influensaviruset fra å ta seg inn i cellen, nemlig rimantadin og amantadin.
Hemmelse av DNA-syntese
Ved å hemme RNA- eller DNA-syntesen forhindres dannelsen av nye virus. Dette kan gjøres med såkalte «falske byggesteiner» NRTI eller ved å hemme at enzymet omvendt transkripteres med legemiddel fra gruppen NNRTI.
Frisetting
Legemiddel som Zanamivir hemmer frisetting av nye vira ved å hemme enzymet neuraminidase. Ved at frisettingen hemmes kan ikke viruset spres like lett i kroppen.
Et eksempel på et antiviralt legemiddel er Aciclovir. Zovirax og Virofral er ytterligere to antivirale legeemidler.
Palestinas historie
Palestinas historie omfatter historiske hendelser i Palestina-området, inkludert Vestbredden og Gazastripen og til dels i sørlige Levant, for det meste med fokus på nyere tids hendelser.
Forhistorisk periode
I periodene paleolitikum og neolitikum kom de første kjente innbyggerne, de mousteriske neandertalere, til området, hvilket dateres til ca. 200 000 f.Kr. De første moderne mennesker i området var kebaranene (tidspunktet er omdiskutert, men kan estimeres til ca. 18 000–10 500 f.Kr. I nyere tid er det også blitt foreslått at kebaranene kom så tidlig som 75 000 år f.Kr., og delte området med neandertalere i årtusener, før sistnevnte døde ut.)
Disse ble etterfulgt av natufian-kulturen (ca. 10 500–8500 f.Kr.) i mesolitikum-perioden. I den neolittiske perioden (8500–4300 f.Kr.) ankom yarmukianerne, og folk begynte å dyrke jorda. I løpet av kobberalderen (4300–3300 f.Kr.) kom ghassulianerne, folk ble urbanisert og bodde i bystater, blant andre Jeriko. Nasjonen Israel ble etablert ca. 1312 f.Kr. Nebukadnesar invaderte landet i 586 f.Kr. Mange jøder ble fortsatt boende i landet etter dette.
Samspillet mellom kristne, jøder, samaritaner og muslimer etter ødeleggelsen av Jerusalem
Etter Jerusalems ødeleggelse i år 70 og det endelige nederlaget ved Bar Kochba-opprøret i år 135 levde jødene over hele verden. Jøder fortsatte å leve sammenhengende i Palestina også etter Bar Kochba, men det foregikk over flere århundrer en gradvis nedgang i tallet på palestinske jøder. Denne nedgangen kan knyttes til knusingen av Bar Kokhba-opprøret, den arabiske erobringen av Palestina på 630-tallet, korsfarernes krigføring fra 1000- til 1300-tallet og de vanskelige forholdene under Det osmanske riket. På 500-tallet var ikke mer enn ti prosent av innbyggerne jøder.
I 484 og 529 gjorde samaritanene opprør, som ble slått ned med hård hånd av de romerske myndighetene. Deres hellige fjell Gerizim ble tatt fra dem, idet romerne bygde en garnison på fjelltoppen. Mange samaritaner emigrerte da til Persia.
Etter at kristendommen med statsreligion i Romerriket og fram til arabiske tropper erobret Palestina på 630-tallet var de fleste i Palestina kristne.
Sionismen
På 1800-tallet vokste den moderne nasjonalismen fram i Europa, og hos jødene fikk dette sitt motstykke i sionismen. I 1896 gav den østerrikske journalisten Theodor Herzl ut boken Der Judenstaat, og året etter ble verdens første sionistkongress arrangert. Opprettelsen av en egen jødisk stat i Palestina ble det sentrale målet for den sionistiske bevegelsen.
I første del av 1900-tallet økte den jødiske utvandringen til Palestina i Det osmanske riket. Store landområder ble kjøpt opp av jøder og egne jødiske jordbrukssamfunn, kalt kibbutzer, ble etablert på disse. Blant pionerene var blant annet russiskfødte Eliezer Ben Jehuda som allerede i 1881 flyttet til Jerusalem for å gjenreise språket hebraisk. De fleste europeiske jøder talte på denne tiden jiddisk, men Eliezer Ben Jehuda og tilhengerne hans arbeidet for å fremme en modernisert form for bibelhebraisk. På tross av Theodor Herzls forsøk på å gjøre tysk til sionistbevegelsens offisielle språk, ble hebraisk innført som offisielt språk hos sionistbevegelsen, og mange jøder tok også nye hebraiske navn. Takket være Eliezer Ben Jehudas arbeid, hadde den kommende jødiske staten allerede fått sitt eget nasjonalspråk da Balfour-deklarasjonen av 1917 så dagens lys.
Mandatperioden
Palestina ble etter første verdenskrig et britisk mandat, opprettet av Folkeforbundet med det formål å gi jødene et «nasjonalt hjem» i Palestina.
På 1920-tallet flyttet 100 000 jøder til Palestina, samt 6000 fra andre folkeslag. Den første hebraisktalende byen, Tel Aviv, vokste nå fram. Til å begynne med møtte immigrasjonen lite motstand fra de palestinske araberne, men etter hvert som antallet immigranter økte, ble araberne stadig mer misfornøyde.
Palestinske muslimske ledere oppfordret til voldsbruk mot den jødiske befolkningen, og økende motsetninger mellom jøder og arabere førte på 20- og 30-tallet til en rekke arabiske angrep på sivile jøder. Den mest kjente arabiske pogromen er trolig pogromen i Hebron i 1929 der 67 jødiske menn, kvinner og barn ble massakrert av araberne. Det jødiske samfunnet i Hebron hadde holdt til i byen i århundrer.
I 1920 opprettet jødene den paramilitære organisasjonen Haganah. I 1936 grunnla utbrytere fra Haganah den jødiske terrorgruppen Irgun, som stod bak en rekke aksjoner både mot britiske og arabiske sivile mål. Jewish Agency tok avstand fra Irguns strategi, likevel samarbeidet Haganah med Irgun ved en rekke anledninger.
En annen jødisk gruppe, Lehi (av britene kalt «Stern-gjengen»), ble opprettet i 1940 etter en splittelse innad i Irgun. Lehi var i mandatperioden kjent for å utelukkende angripe britiske mål. Både Irgun og Lehi ble av britene erklært for å være terrororganisasjoner.
I 1936 hadde den jødiske befolkningen vokst til nesten 400.000. Immigrasjonen var stor, og primært gjaldt dette jøder som flyktet fra naziregimet i Tyskland og fra økende antisemittisme i Europa. I 1936 startet også det arabiske opprøret som ble kjent som «the great uprising». Opprøret ble ledet av stormuftien av Jerusalem, Haj Amin al-Husseini. Araberne følte de ble marginalisert i sitt eget land, og tydde til både fredelige og voldelige protester.
Forbitrelsen blant jødene var stor, og i 1939 begynte sionistene å organisere illegal immigrasjon til Palestina. De smuglet jødene inn med båter og reddet på denne måten tusenvis av mennesker fra nazismen. Det siste skipet som forsøkte å nå Palestina under krigen var båten «Struma», som ble torpedert i Svartehavet av en sovjetisk ubåt.
Etter krigen fortsatte den illegale immigrasjonen. På denne tida var 250 000 jødiske flyktninger plasserte i ulike leire i Europa. På tross av sterke oppfordringer fra USAs president Harry S. Truman, nektet de britiske myndighetene å oppheve immigrasjonsforbudet og slippe 100 000 flyktninger inn i Palestina. De jødiske undergrunnsgruppene gikk derfor sammen om en rekke angrep mot britiske mål. I 1946 ble King David Hotel i Jerusalem sprengt i lufta og 92 mennesker drept.
Etter hvert innså britene at situasjonen hadde kommet ut av kontroll, og de kunngjorde at de ville terminere Palestina-mandatet og trekke seg ut i mai 1948.
Etablering av Staten Israel (1948)
I 1947 gikk britene med på å trekke seg tilbake fra mandatet Palestina, og FNs delingsplan av samme år delte landet inn i en jødisk og en arabisk del. Jødene, som da utgjorde ca. 40 % av befolkningen i området og eide en enda mindre del av landeiendommene, fikk 53 % av arealet. Omkring 60 % av den jødiske staten besto av Negevørkenen. Begge land fikk kyststripe mot Middelhavet. Araberne avviste denne planen, mens jødene aksepterte den (helt fram til 1988 var de palestinske arabernes standpunkt at de ikke kunne godta en slik delingsplan. Araberne kunne forhandle om våpenhvileavtaler, men ikke om noen varig fred med Israel. I artikkel 2 i PLOs charter fra 1968 ble det fastslått at «Palestina, med grensene det hadde under det britiske mandatet, er en uavhengig territoriell enhet».
Staten Israel ble proklamert den 14. mai 1948 på området tildelt etter delingsplanen. Dette førte til opprør blant araberne, og fire arabiske stater intervenerte til støtte for araberne. Israel forsvarte seg med våpen som de hovedsakelig hadde fått fra Tsjekkoslovakia og Frankrike, men de fikk også støtte av andre europeiske land. Krigen endte med at Israel annekterte ytterligere 26 % av det palestinske mandatområdet fra 1922. Mellom 600 000 og 900 000 palestinere flyktet og endte opp i flyktningleire i arabiske naboland. I dag utgjør de opprinnelige palestinske flyktningene og deres etterkommere 4–5 millioner mennesker.
11. desember 1948 vedtok FNs hovedforsamling den rådgivende resolusjon 194, som sa at flyktningene som ønsket å vende tilbake til sine hjem og leve i fred med sine naboer, burde få lov til å gjøre det snarest mulig. FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten (UNRWA) ble opprettet av FN for å ta av seg de palestinske flyktningene.
I 1945 var det rundt 870 000 jøder i ulike arabiske land. Allerede før FNs delingsplan ble vedtatt, kom FN-delegater fra Egypt og Irak med advarsler om at opprettelsen av Israel ville få konsekvenser for deres egne jøder. I årene som fulgte, tiltok jødeforfølgelsene i de arabiske landene. Omfanget av dette er omdiskutert, men mindre tvilsomt kan være at jødene ikke følte seg hjemme i arabiske land etter den første krigen mellom Israel og araberlandene. Det var antijødiske opptøyer i Aden, Egypt, Libya, Syria og Irak. Dette førte til at de fleste jødene i perioden frem til 1970-tallet enten flyttet eller ble forvist fra arabiske land, og av disse reiste ca. 600 000 til Israel. De jødiske flyktningene ble etter hvert integrert i det israelske samfunnet, mens det palestinske flyktningproblemet i arabiske land har vedvart.
Overgrep mot sivile under den arabisk-israelske krig i 1948
Fra den arabisk-israelske krig i 1948 er det dokumentert en rekke mer eller mindre store overgrep mot sivile, både fra arabisk side og israelsk side. Konvoimassakren, der arabiske militsfolk gikk til angrep på en ubevæpnet konvoi med jødiske sykepleiersker på veg mot Hadassah-sykehuset og drepte 77 mennesker, er blant de best kjente eksemplene på arabiske overgrep mot sivile. Et annet eksempel er Kfar Etzion-massakren, der arabiske styrker gikk inn i kibbutzen Kfar Etzion og drepte nesten 130 innbyggere som hadde overgitt seg. Massakren i Deir Yassin, der mellom 107 og 120 mennesker ble drept av jødisk milits (Irgun og Lehi), er blant de best kjente eksemplene på israelske overgrep mot sivile. Den israelske historikeren Benny Morris mener å ha dokumentert 24 israelske massakrer på palestinske arabere i 1948.
Ifølge Benny Morris selv innbefatter de nevnte massakrene fra israelsk side alt fra drap på fire personer til 80. Til sammen utgjør dette, massakrer på krigsfanger og sivile i løpet av et helt år, omkring 800 drepte på arabisk side. Til anklagene om etnisk rensning fra israelsk side hevder Morris videre at de fleste araberne flyktet enten før det inntraff noen angrep eller under angrepene, og ikke ble kastet ut. Flere tusen mennesker skal ha blitt instruert av sine ledere, lokale arabiske ledere og offiserer, til å flytte, flykte eller sende bort kvinner og barn fra landsbyer og byer som skulle bli kampsoner. Helt fra starten av krigen la de jødiske styrkene stor vekt på å ikke drepe kvinner og barn. Slik var den operative ordren for Haganah. Palestina-araberne, på den andre side, tok aldri slike hensyn. De drepte jøder, sivile og soldater, hvor de fikk sjansen, hevder Morris.
I månedene før og etter at Staten Israel ble erklært opprettet i hva som til da hadde vært Palestina, flyktet omkring 700 000 palestinere fra sine hjem i det som ble den jødiske staten. Fra israelsk side har det hele tiden vært hevdet at flukten skjedde på oppfordring fra arabiske ledere. Morris har også funnet materiale som til en viss grad støtter opp om den israelske påstanden. Det gjelder palestinske ordrer om å fjerne kvinner, barn og eldre fra landsbyer som ville ligge i ildlinjen. På den annen side har han avdekket at «det var langt flere tilfeller av israelske massakrer enn jeg tidligere hadde trodd», fortalte han i et omfattende intervju med avisen Haaretz.
Den israelske historikeren Ilan Pappe har gått enda lenger og hevdet i sin bok The Ethnic Cleansing of Palestine, fra 2006, at det var jødenes etniske rensing av den arabiske befolkningen i Palestina som førte til krigen i 1948–49. Han hevder videre at Israels første leder, David Ben-Gurion, innså at de bare kunne opprette en levedyktig jødisk stat i Palestina ved å fjerne størsteparten av den arabiske befolkningen. Derfor iverksatte de en systematisk etnisk rensing som var planlagt i god tid før FN i november 1947 vedtok å anbefale deling av landet, og som startet lenge før staten Israel ble formelt opprettet i mai året etter. Pappe hevder at den tradisjonelle israelske påstanden om at palestinernes flukt skjedde på oppfordring fra deres egne ledere, ble avslørt som en løgn allerede for snart et halvt århundre siden. Pappe påviser i sin bok hvordan Israels første leder, David Ben-Gurion, og hans kolleger allerede fra 1930-tallet besluttet at araberne i Palestina «må vekk, men vi trenger et passende øyeblikk for å få det til, som en krig», slik Ben-Gurion skrev i et brev til sin sønn i 1937. Mens det i Norge langt på veg har blitt framstilt som om Ilan Pappe med The ethnic cleansing of Palestine en gang for alle hadde dokumentert at Israel drev med etnisk rensing i 1948, har utgivelsen blitt mottatt mer kritisk i andre europeiske land. Da boka kom ut på tysk, som Die ethnische Säuberung Palästinas, hevdet professor Dietmar Herz sin bokmelding i ukeavisa Die Zeit at «Ilan Pappe taler om en systematisk fordrivelsespolitikk overfor palestinerne, men har fortsatt til gode å føre bevis for denne». <!--
Overgrep mot sivile i 1948 – statistikk
Under den første krigen mellom Israel og araberlandene ble det utført flere overgrep mot uskyldige sivile, både fra jødisk og arabisk side. Omfanget av disse overgrepene er omstridt. Historikeren Benny Morris, en av «de nye historikerne» i Israel, mener å ha dokumentert at israelere stod bak minst 24 massakrer i 1948. Tabellen nedenfor viser en liste over angivelige massakrer. Av disse skal israelere ha stått bak 19 og arabere bak 7. -->
Konfrontasjoner på Vestbredden
Etter den første krigen mellom Israel og arabiske naboland ble det stadig foretatt palestinske infiltrasjoner inn i Israel fra baser på Vestbredden. De palestinske infiltratørene stod bak en rekke drap på israelske sivile. I 1951 ble 137 israelere, de fleste sivile, drept av slike infiltratører. Året etter var dødstallet 162. I 1953 ble 160 israelere drept. Som et svar på disse aksjonene ble Spesialkommandoen «101» stiftet i 1953, ledet av unge Ariel Sharon. 14. oktober samme år gikk spesialkommandoen inn i landsbyen Qibya og forårsaket det som ble kjent som Qibya-massakren. 45 hus ble sprengt i luften, og i disse husene befant det seg også kvinner og barn. Totalt ble 69 palestinske sivile drept under denne aksjonen. Det var også andre aksjoner fra både Israels og arabernes side.
PLO (1964—)
I 1964 opprettet arabiske stater organisasjonen PLO. I PLO-charteret fra 1968 slår organisasjonen fast at deres mål er utslettelse av staten Israel og opprettelse av en arabisk stat i hele det tidligere mandatområdet. Først mot slutten av 1980-årene begynte PLO å bevege seg i retning av anerkjennelse av Israel. I 1988 gikk PLO med på å legge FN-resolusjon 181 (delingsplanen fra 1947) til grunn for en eventuell fredsavtale med Israel. I 1996 vedtok de å erklære de mest kontroversielle seksjonene i Charteret ugyldige; dette er også redegjort for i brevs form fra Arafats side til tidligere president Bill Clinton. I vedtaket het det at «[t]he Palestinian National Charter is hereby amended by canceling the articles that are contrary to the letters exchanged the P.L.O. and the Government of Israel 9–10 September 1993». Det ble samtidig vedtatt å oppnevne en komité som skulle gjøre de nødvendige endringene og presentere utkast til nytt PLO-charter. Arbeidet i komiteen stoppet imidlertid opp, og det ble aldri produsert noen ny tekst. Dette er bakgrunnen for den fortsatte kontroversen omkring charteret.
PLO og beslektede organisasjoner som PFLP og PFLP-GC stod i 70-årene bak en rekke internasjonale terroraksjoner og flykapringer for å rette oppmerksomheten mot det palestinske problemet.
Okkupasjonen av Vestbredden og Gaza (1967—)
Under seksdagerskrigen i 1967 okkuperte Israel Øst-Jerusalem, Vestbredden, Gaza og Golanhøydene. 12 000 palestinske flyktninger ble igjen fordrevet fra sine hjem. Øst-Jerusalem og Golanhøydene ble siden annektert av Israel, men anneksjonene har blitt fordømt av det internasjonale samfunn og blitt erklært ugyldige av FNs sikkerhetsråd. I 1988 brøt den første palestinske intifadaen ut på Vestbredden og Gaza. Etter at Jordan hadde sagt fra seg alle territorielle krav på Vestbredden, utropte PLO den 15. november 1988 en palestinsk stat på Vestbredden og Gazastripen, med Jerusalem som sin hovedstad. Siden PLO ikke kontrollerte disse områdene, var erklæringen rent symbolsk.
Felttoget i Libanon og massakrene i Sabra og Shatilla
På 1970-tallet hadde PLO i Libanon utviklet seg til å bli «en stat i staten». Fra baser i Sør-Libanon gjennomførte palestinske grupper stadige angrep inn i Israel. Spesielt førte DFLP an med terroraksjoner rettet mot israelske skoler og boligkomplekser og der flere titalls israelske barn ble drept (se Avivim-massakren, Ma'alot-massakren og Kiryat Shmona-massakren). Som et svar på disse aksjonene gikk Israel i 1978 inn i Sør-Libanon for å opprette en 10 km bred sikkerhetssone langs grensa (Operasjon Litani). I 1982 iverksatte Israel Operasjon Fred i Galilea der de invaderte landet for å drive ut PLO. Her allierte Israel seg med den libanesiske falangistmilitsen i kampen mot palestinerne.
Den israelske Kahan-kommisjonen slo fast at ingen israelsk soldat hadde vært involvert i massakren. Likevel ble forsvarsminister Ariel Sharon holdt indirekte ansvarlig for denne massakren, fordi området var under israelsk kontroll, og fordi Israel ikke grep inn for å hjelpe palestinere verken før eller etter at angrepene hadde startet. Derfor blir Israel av mange ansett som medskyldig i massakren. Mens Israel iverksatte grundige undersøkelser av det som gikk for seg, ble det på arabisk side gjort lite for å identifisere de skyldige. I Al Jazeera-dokumentaren The War of Lebanon (Arabisk tittel: Harab Libnan) fra 2001 hevdes det at det var mer politisk opportunt å legge skylden for det hele på Israel enn å sette i gang seriøse undersøkelser der ledetrådene også kunne føre til arabiske personer og grupper.
Første intifada (1987–1993)
Den første intifada startet 8. desember 1987, da en trafikkulykke skjedde i Gaza. En israelsk bil kjørte inn i en annen bil med palestinske arbeidere. Fire ble drept, og andre ble alvorlig skadet. I radioen ble ulykken omtalt som en vanlig ulykke, men raskt spredte det seg et rykte om at det var en hevnakt utført av en israeler som hadde opplevd å få en slektning stukket ned på markedsplassen i Gaza. Samme kveld ble det utbredt løpesedler om de fire forulykkede palestinerne, og protestdemonstrasjoner og uroligheter spredte seg over hele Gaza. Bare etter få dager kunne hele verden se TV-opptak av store barn og unge som kastet stein mot israelske soldater, som ofte svarte med å skyte tilbake.
Oslo-avtalen (1993)
Etter Oslo-avtalen fra 1993 har palestinerne formelt hatt selvstyre på Vestbredden og Gaza. Oslo-avtalen slo fast at spørsmålet om en palestinsk stat og grenser for denne skulle avgjøres i de fremtidige sluttstatusforhandlingene. I 1994 fikk Yasir Arafat Nobels fredspris sammen med de israelske lederne Shimon Peres og Yitzhak Rabin for inngåelsen av Oslo-avtalen.
Oslo-prosessen brøt sammen etter de mislykkede Camp David-forhandlingene sommeren 2000. Partene klarte ikke å bli enige om Jerusalems endelige status og om hva som skulle skje med de palestinske flyktningene og deres etterkommere. Israel mente at flyktningene måtte repatrieres i den kommende palestinske staten, mens PLO fortsatte å insistere på kravet om alle flyktningenes «rett til å vende tilbake» til staten Israel. Det var også uenighet angående bruk av elver og grunnvann som lå på de okkuperte territoriene. Begge parter har skyldt på hverandre for å ha sabotert fredsprosessen.
Benjamin Netanyahu, statsminister i Israel fra 1996 til 1999, gikk i 1996 til valg på et politisk program som var kritisk til Oslo-avtalen. Netanyahu vant valget etter at Hamas hadde gjennomført en rekke vellykkede terroraksjoner mot sivile israelske mål. Den israelske avisa Haaretz beskrev Netanyahu og hans regjering som «en mine på veien mot regional fred».
Ariel Sharons besøk på Tempelhøyden og reaksjonene like etter
Kort tid etter at Camp David-forhandlingene mislyktes, brøt det ut nye palestinske opptøyer. Opptøyene ble i media framstilt som spontane reaksjoner på Ariel Sharons spasertur på Tempelhøyden (Haram Al Sharif), og oppstanden ble dermed kalt for Al Aqsa-intifadaen, mer kjent som den andre intifada. Mange mener at Sharon med denne handlingen ville vise at Israel fortsatt hadde kontrollmyndighet på området. Frankrikes president Jacques Chirac kalte Sharons besøk for en uansvarlig provokasjon mot palestinerne. I løpet av den første uken etter Sharons besøk ble rundt 80 mennesker drept (de fleste palestinere) i ulike sammenstøt mellom palestinere og israelsk politi. Den 8. oktober vedtok Sikkerhetsrådet en resolusjon som fordømte Israels overdrevne maktbruk mot sivile palestinere. Resolusjonen la også indirekte skylda på opposisjonslederen Ariel Sharon for å ha provosert fram urolighetene og sammenstøtene den siste uka. To uker senere vedtok FNs generalforsamling en resolusjon som fordømte Israels overdrevne maktbruk mot sivile palestinere. Til da hadde over 100 mennesker, de fleste av dem palestinere, blitt drept og flere tusen andre såret.
Den palestinske kommunikasjonsministeren Imad Falouji erklærte imidlertid at opptøyene ikke var spontane, men hadde vært planlagt mange måneder i forveien. Fremtredende Fatah-ledere sa da oppstanden startet, at spørsmålet om Jerusalem nå ble flyttet fra forhandlingsbordet og ut på gatene.
Etterdønningene
Islamistiske grupper som Hamas og Islamsk Hellig Krig, men også PLO-affilierte grupper som Al Aqsa-martyrbrigadene, gjennomførte etter hvert en rekke aksjoner mot sivile israelere. Selvmordsbombere gikk til angrep på israelske busser, kafeer, handlegater, diskoteker, kjøpesentre og andre steder der store folkemasser samles. Ifølge den israelske stiftelsen One Family Fund har 1106 israelere blitt drept av palestinske grupper i perioden 2000–2006. Angrepene ble fordømt av det internasjonale samfunnet, også av en rekke muslimske land.
Aksjonene toppet seg i påsken 2002 da over 40 israelere ble drept i løpet av en uke. Israel satte da i gang Operation Defensive Shield, der de gikk inn i palestinske byer for å nedkjempe palestinske grupper, men mange av Israels palestinske ofre var som i andre israelske kamper sivile. De hardeste kampene foregikk i byen Jenin, hovedkvarteret for Islamsk Hellig Krig. De palestinske selvstyremyndighetene hevdet at Israel hadde begått en massakre i Jenin, men en etterforskningskommisjon nedsatt av FN konkluderte med at kun 52 palestinske hadde blitt drept, av disse var 22 ubevæpnede sivile, de andre var stridende palestinske aktivister. Israel mistet 23 soldater i de samme kampene.
Ifølge den israelske menneskerettighetsorganisasjonen B'Tselem har 3377 palestinere blitt drept av israelske sikkerhetsstyrker i perioden 2000–2006. Av disse var 692 mindreårige. Forholdet mellom drepte palestinere og israelere er således på tre til én. Kampene mellom israelske styrker og palestinske grupper har ofte blitt ført i tettbebygde områder; spesielt gjelder dette Gazastripen. Fra israelsk hold har det vært hevdet at palestinske militante blander seg med sivilbefolkningen for at israelske angrep lettere skal ramme sivilbefolkningen, og Israel dermed lettere skal bli utsatt for kritikk av vestlig media. Derimot har både FN og menneskerettighetsorganisasjoner som Amnesty International flere ganger anklaget Israel for «overdrevne maktbruk mot sivile palestinere». De har også fordømt Israels likvidasjoner av ettersøkte palestinske militante som «utenomrettslige henrettelser». Samtidig er det på det rene at de israelske aksjonene de siste årene har ført til en kraftig reduksjon i vellykkede palestinske væpnede aksjoner. Ifølge israelske kilder blir 90 % av de palestinske kjempende stanset før de når sine mål.
Barrieren på Vestbredden (2002—)
I juni 2002 begynte Israel å bygge en barriere som den israelske regjeringen omtalte som «Sikkerhetsgjerdet», og som en god del av Israels motstandere kaller for «Apartheid-muren». Offisielt var formålet å hindre infiltrasjon av palestinske terrorister som forsøkte å ta seg inn i staten Israel.
Barrieren er tenkt å løpe rundt grensen mellom Vestbredden og Israel, men store deler av barrieren går nå også inne på selve Vestbredden, der den omringer blant annet israelske byer og veier, og sperrer palestinske byer og områder ute. Ifølge israelske kilder vil seks prosent av Vestbredden havne på israelsk side når barrieren er ferdigstilt. Mange kritikere ser på dette som en ren anneksjon fra Israels side, og Israel får kraftig kritikk fra det internasjonale samfunnet.
Noter
<references group="Note" />
Liechtenstein under EM i svømmesport 2018
Liechtenstein deltok under EM i svømmesport 2018 i Glasgow i Storbritannia fra 3. til 12. august 2018.
Nordberg kirke
Nordberg kirke kan være: