cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tegneserie
Japan
I Japan har tegneserier hatt en rimelig høy anerkjennelse, de har helt fra starten blitt betegnet som en egen kunstart. Der kalles kunstformen manga (japansk for tegneserier), i vesten har begrepet da naturlig nok fått betydningen japansk tegneserie (kan brukes både i entall og flertall) og skiller seg noe ut fra det man i den vestlige verden er vant til i tegnestil, fortellerteknikk og handling. Grunnen til dette er at japansk seriekunst i mange år levde et liv isolert fra både europeisk og amerikansk innflytelse. I mange japanske tegneserier leser man rutene fra høyre mot venstre, akkurat som i tradisjonell japansk håndskrift.
Den moderne manga-kunsten stammer fra 1960-tallet da Osamu Tezuka gav ut en serie ved navn Astro Boy. Noen av de viktigste seriene er Akira og Dragon Ball, Sailor Moon, Naruto, Dragon Ball, One Piece og Ranma 1/2.
Frankrike/Belgia
Utdypende artikkel: Fransk-belgiske tegneserier
Frankrike og Belgia, samt noen områder i nabolandene, har fransk som felles språk og er derfor et godt marked for tegneserier. En av de første som markerte seg som tegneserieskaper i denne regionen var den belgiske tegneren og avismannen Hergé som utga det første Tintin-albumet i 1930. Utover tredvetallet hadde området en høy import av amerikanske serier, noe som stoppet brått da andre verdenskrig satt inn for fullt i starten av førti-årene. Selv om det var vanskelig å importere amerikanske serier var det fortsatt et behov til stede fra leserne om noe serier. Det førte til at en rekke nye serieskapere, som for eksempel André Franquin, Peyo, Albert Uderzo, Willy Vandersteen, Jacques Martin, Edgar Pierre Jacobs, René Follet, Jacques Laudy og Raymond Reding.
Selv om flere hundre tegneserier har blitt laget i de to landene, så er noen mer sentrale enn andre:
Norge
Den første lengre norsk-skrevne tegneserie var «Kari, Per og Søren på bytur» (1912–1913) av Nanna With, men det var også tegneserier på trykk i norske blader og aviser før den tid. Et aktivt norsk tegneseriemiljø oppstod utover fra 1920-tallet med tegnere som Jan Lunde, Bjarne Restan og Rolf Kluge. Den absolutt store toppen kom på 1930- og 40-tallet da det var et meget godt marked for norske tegneserier. Dette miljøet har vært lite og fått lite oppmerksomhet. Det har i all hovedsak bestått av noen få ildsjeler og noen få forlag og blader. Ofte har alt arbeid blitt gjort på frivillig basis.
De store norske ukebladene hadde alle tegneserier, mange av dem importert og oversatt, men ut over Nils og Blåmann, var det Nynorsk Vekeblad, med Ingeniør Knut Berg på stadig nye eventyr, Jens R. Nilssens Vangsgutane og Smørbukk samt Magasinet for Alle (Arbeiderbladet) med Jens von Bustenskjold som holdt seg lengst. Alle seriene kom i tillegg som julehefter.
Markedsledende forlag i Norge er per i dag Egmont Serieforlaget og Schibsted Forlagene, som gjennom sitt distribusjonsnett hos Bladcentralen når ut til de fleste dagligvareforretninger, kiosker, bensinstasjoner og andre utsalgssteder. Det finnes i tillegg flere uavhengige serieforlag, for eksempel Seriehuset, Outland forlag, KickAss Comics, No Comprendo Press, Pokus forlag, Norsk Seriebyrå, Wildside Comix, Jippi forlag og Dongery. Disse forlagene distribuerer sine tegneserier gjennom spesialbutikker, bokhandlere og i enkelte tilfeller Narvesen.
Før 1960-årene utkom den norske tegneserien Smørbukk. På 1980- og 1990-tallet var bladet Pyton stort, og mange av dagens store norske tegnere, blant andre Frode Øverli og Arild Midthun, tegnet for dem. Bladet hadde et noe frynsete rykte og ble av mange sett på som en eksponent av «rumpehumor». I dag er det de små vitsestripene som har lettest for å slå an, siden det er det formatet som passer avisene best. De fleste tegneserielesere leser tegneserier i nettopp aviser. I Norge har miljøet tatt seg opp betraktelig de siste årene, og fått en viss anerkjennelse utenfor selve miljøet. Stripeserier som Pondus og Nemi har blitt svært populære, og har dermed vist at det også er mulig å satse på norske serieskapere.
Noen av serieskaperne som er viktige i det norske miljøet i dag er Mads Eriksen, Anna Fiske, Flu Hartberg, Karine Haaland, Øyvind Sagåsen, Kim Holm, InkaLill, Jason, Steffen Kverneland, Lars Lauvik, Torbjørn Lien, Sigbjørn Lilleeng, Geir Moen, Arild Midthun, Lise Myhre, Christopher Nielsen, Knut Nærum, Øystein Runde, Tor Ærlig, Frode Øverli, Håkon Aasnes og Børge Lund.
Årlig arrangeres tegneseriefestivalene Raptus i Bergen, Comnicon i Stavanger, Stribefeber i Kristiansand og Oslo Comics Expo. Raptus er Norges største og viktigste tegneseriefestival. Størrelser som Will Eisner, Don Rosa og Bud Grace har besøkt festivalen. Oslo Comics Expo er en mindre og smalere festival som i hovedsak fremmer alternative tegneserier.
I Norge er det flere organisasjoner som jobber for å fremme tegneserienteressen. Den eldste er Norsk Tegneserieforum (NTF), som blant annet gir ut fanzinet Bobla som eget medlemsblad. NTF har lokallag i Sarpsborg og Hadeland, og tidligere fantes også Oslo tegneserieforum. I tillegg til NTF finnes blant annet Tegneserieforeningen i Bergen, og i Trondheim har det vokst fram et miljø av serieskapere som blir kalt Trondheimstegnerne.
Norge har også et spesialbibliotek for tegneserier, Serieteket på Grünerløkka i Oslo, og et eget tegneseriemuseum i Brandbu.
Sverige
Av kjente svenske serier kan nevnes Rudolf Peterssons humoristiske soldatserie «91:an Karlsson» (1932–). Norske ”91 Stomperud” var det første året (1937) en ren gjengivelse av Peterssons arbeid. Nevnes bør også Rune Andréassons moralske barneserie «Bamse» (1966–), Charlie Christensens satiriske «Arne And» (1983–), Jonas Darnells «Herman Hedning» (1988–) og Martin Kellermans «Rocky» (1998–). Både «Bamse», «Herman Hedning» og «Rocky» blir utgitt som egne blader i Norge. Siden 1960-tallet har Sverige også hatt en egen lisensproduksjon av «Fantomet», og Fantomet-seriene som trykkes i de norske bladene kommer fra den svenske produksjonen.
Seriefrämjandet har gitt ut tegneserietidsskriftet Bild & Bubbla siden 1968, og i Stockholm har det eksistert et eget tegneseriebibliotek siden 1996.
Danmark
Humoristen Storm P. regnes som den danske tegneseriens far med avisseriene «De tre små mænd» (1913), «Nummermanden» (1913) og «Peter og Ping» (1922).
På 40- og 50-tallet ble det i Danmark produsert flere ypperlige episke eventyrserier. Disse ble publisert som føljetonger i aviser og tidsskrifter, og et avsluttet handlingsforløp kunne strekke seg over flere år. Norske gutter som vokste opp på denne tiden vil være velkjent med Harry Nielsens «Willy på eventyr» som også gikk i norske Allers. Serien ble tatt opp igjen 1956-1977 av Tage Andersen og rendyrket som science fiction-epos. Hvis Willy var Danmarks Lyn Gordon, så var Tage Andersen Danmarks Alex Raymond. Et annet eksempel fra 50-tallet er Willy Nielsens epos fra dansk oldtid, «Egene».
Etter 70-tallet har flere danske tegneseriekunstnere hatt suksess også utenfor landets grenser med serier i albumformat. Her kan nevnes Sussi Bech med sine humoristiske historiske serier «Nofret» fra oldtidens middelhavsområde og «Aida Nur» fra de arkeologiske utgravningene i Egypt anno 1920, Peter Madsens humorserie fra norrøn gudeverden «Valhall» og bibelhistorie i tegneserieformat «Menneskesønnen» samt Niels Rolands okkupasjonshistorie «Danmark besat».
Finland
Blant de finskspråklige seriene kan ellers blant andre B. Virtanen nevnes.
Produksjon
En tegneserie er som regel tegnet, det vil si produsert med samme verktøy som brukes til frittstående illustrasjoner og vitsetegninger (blyant, blekk, tusj, etc.). Den kan enten være utfført i svart/hvitt (med eller uten lavert gråskala, punktraster/linjeraster og skravering) eller i farge. Det finnes også serier illustrert med andre teknikker, som for eksempel akvarell. Opphavsmannen til en serie kalles vanligvis serieskaper, og mange ganger er arbeidet med serien oppdelt mellom manusforfatter og tegner. Spesielt i den amerikanske produksjonen har det siden slutten av 1900-tallet blitt stadig vanligere med store serietegnerstaber, der forskjellige personer står for skisse, tusj, fargelegging og teksting. Fremgangsrike serieskapere med høy produksjonshastighet setter dessuten ofte ut deler av sitt arbeid til ulike medarbeidere - studiotegnere - som får ansvar for å tegne bakgrunner, raster med mer.
Format og sjangre
Tegneserier forekommer i flere ulike formater. En tidlig etablert form var seriestripen, som består av en horisontal rekke ruter, og vanligvis publiseres i dagsavisenes seriesider, en såkalt avistegneserie. Nært beslektet med seriestripen er søndagssiden, som er et opp til en side langt serieavsnitt, som regel publisert i dagsavisenes søndagsutgaver.
På 1930-tallet begynte rendyrkede tegneserieblader å slå igjennom i USA og deler av Europa og kom i de påfølgende tiårene til å vokse til en betydelig industri.
Det norske begrepet seriealbum brukes med ulike betydninger, men i sin bredeste forstand innebærer det all trykt serieutgivning som ikke er periodisk. Termen serieroman har til en viss grad erstattet "seriealbum", men tenderer til først og fremst å brukes for å markedsføre verk med en tydeligere voksen målgruppe.
Et serieformat av senere dato er nettserier.
Sjangermessig har man tradisjonelt hovedsakelig skilt mellom humorserier og eventyrserier. Begrepet komiske eventyrserier kombinerer elementer fra begge. To sjangre som er spesielt særpregende for seriemediet er fabeldyr og superhelter, og andra eksempler inkluderer fantasyserier, metaserier, pantomimeserier, selvbiografiske serier, og sportserier. Ut over underholdningsserier forekommer også tegneserier med informasjonsformål.
I den vestlige verden leses serier vanligvis fra venstre mot høyre, men i store deler av Asia, blant annet i Japan og Kina, leser man istedeet fra høyre mot venstre.
Den moderne tidsalder
I dag er mulighetene for å få publisert sine egne striper større enn den noen gang har vært. Ved hjelp av internett, som flere og flere får tilgang til, er det blitt svært lett å publisere striper selv. Stadig flere har egne nettsider der de publiserer egne striper. Dette gjelder både etablerte serieskapere som legger ut en daglig stripe, eller amatører som får en mulighet til å vise hva de kan skape. Scott McCloud er en av de som virkelig har frontet tegneserier på internett. På nettstedet sitt har han flere artikler (i tegneserieformat) som forklarer de mulighetene internettformatet har ovenfor papirformatet, og hvordan forskjellige ting kan fikses rent praktisk. I tillegg har han egne striper liggende ute.
En av de mest populære tegneserier på nettet er User Friendly, en serie med datanerder som målgruppe. Serien tar for seg de ansatte ved en liten Linux-basert ISP og er sentrert rundt teknologihumor.
Flere kunstnere fra nyere tid har tatt i bruk elementer fra tegneseriekunsten og skapt arbeider der denne sammenhengen kan være tildels ganske tydelig, som i Op-Art og Pop Art, med navn som Roy Lichtenstein, Andy Warhol, Peter Saul, Jasper Johns, Philip Guston – og amerika-nordmannen E. C. Corbitt. Parallelt er en del striper inspirert av det som skjer på kunstfronten.
Julio Mueller
Julio Muller Luján (født 28. februar 1905 i Chihuahua, død 28. mars 1984) var en meksikansk polospiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Mueller vant en olympisk bronsemedalje i polo under OL 1936 i Berlin. Det var femte og siste gang polo var med som olympisk sport. Fem nasjoner stilte med lag. Mueller var med på det meksikanske laget som kom på tredjeplass i poloturneringen bak Argentina og Storbritannia. De tapte mot Storbritannia med 11-13 og mot Argentina med 5-15 i den innledende runden. I bronsefinalen møtte de Ungarn som de beseiret med 16-2. De andre spillerne på laget var; Juan Gracia, Antonio Nava og Alberto Ramos. Mueller, som var lagkaptein, spilte alle tre kampene i poloturneringen.
Samson og Roberto
Samson og Roberto er en forestilling og bokserie med utgangspunkt i Ingvar Ambjørnsens bok Arven etter onkel Rin-Tin-Tei fra 1998. Tittelfigurene er Samson, en engstelig hund, og Roberto, en lat men listig katt. De to bor sammen på en nedslitt bygård, og er konstant sultne. Ut av det blå mottar Samson et brev hvor det meddeles at hans onkel, Rin-Tin-Tei, er død. Han arver Fjordgløtt pensjonat og 14,50,–.
Silje Nergaard
Silje Nergaard (født 19. juni 1966 i Steinkjer) er en norsk jazzvokalist og låtskriver.
Silje Nergaard vokste opp på Hamar og ble gjennom moren tidlig kjent med musikken til Stan Getz og João Gilberto. Hun var også begeistret for ABBA og Al Jarreau. Hun ga Jarreau en rose på konserten i Oslo Konserthus i 1981. Da hun var 16 år gikk hun opp på scenen der Jaco Pastorius sitt tidligere band hadde jamsession under Molde Jazzfestival, og ble dermed oppdaget av pressen. Etter at Pat Metheny hadde hjulpet henne til å få sin første platekontrakt ble hun internasjonalt kjent, særlig i Japan. Platen «Tell Me Where You're Going», der Metheny også var med, nådde førsteplass på japanske radiolister. Med Al Jarreau spilte hun inn duetten «We Should Be Happier By Now», utgitt på hennes samleplate «Be still my heart - The Essential» fra 2005.
Silje Nergaard komponerer nesten alltid stykkene selv. Hun gjorde karriere som komponist og vant «Honorable Mention Award» ved USA Songwriter Competition i 1999 for sangen «I Don't Want To See You Cry». Noen av sangene hennes har også blitt brukt som filmmusikk.
Hun ble kåret til Årets spellemann under Spellemannprisen 2003 og fikk Gammleng-prisen i klassen jazz i 2005.
Silje Nergaard har støttet SOS-barnebyers arbeid  gjennom flere år. I 2005 ble hun ambassadør for en ny SOS-barneby i Blantyre, Malawi som åpnet i 2007.
Lonestrand
Lonestrand er et sted i Lindesnes kommune i Agder. Lonestrand ligger mellom Vigeland og Spangereid. Fylkesvei 460 går fra Lindesnes fyr og forbi Lonestrand, hvor fylkesvei 423 tar av til Åvik. Lonestrand er vedtatt skrivemåte etter navnesak av 24. juli 2014.
Fylkesvei 549
Fylkesvei 549 går mellom Kilen i Bjørnafjorden – Jektevik i Stord.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, da regionsreformen trådte i kraft fikk den status som fylkesvei.
Opprinnelig gikk veien mellom Sævareid og Kilen, 2019 ble den forlenget med fylkesvei 121 (Hordaland), og med en delstrekning av fylkesvei 49.
{{v-tettsted|Våge| {{v-kirke|Tysnes kirke}} {{v-rad|{{rundkjøring}} Arm til Våge ferjekai (0,4 km)|arm=
{{v-kryss|Våge|{{fylkesvei|5088}}|Teiglandsvegen|til Ytre Teigland (1,4 km)}} {{v-kryss|{{ferge}} Hurtigbåt fra Våge til {{fylkesvei|5086}} Reksteren {{v-kryss|{{Ferge}} ferge fra Våge}} {{v-kryss|{{Ferge}} til {{riksvei|E39}} Halhjem i Bjørnafjorden (artikkel om fergeforbindelsen)}} }} {{v-navn|Hollekjevegen}} }} {{v-tettsted|Uggdalseidet| {{v-kirke|Uggdal kirke}} {{v-kryss|Uggdal|{{fylkesvei|5078}}|Uggdalsdalen|til {{fylkesvei|5076}} Onarheim|lengde=12,9 km}} {{v-navn|Uggdalsvegen}} {{v-tunnel|Uggdalseidtunnelen 2|63}} {{v-tunnel|Uggdalseidtunnelen 1|88}} }} {{v-kryss|Søreide|{{fylkesvei|5086}}|Amlandsvegen|til Gjøvåg}} {{v-kryss|Søreidevågen|{{fylkesvei|5084}}|Nesøyvegen|til Neshavn kai|lengde=6,4 km}} {{v-navn|Flatråkervegen}} {{v-kryss|Holme|{{fylkesvei|5082}}|Nordbustaddalen|til Flatråker|lengde=8,3 km}} {{v-kryss|Flatråker|{{fylkesvei|5082}}|Nordbustaddalen|til Holme}} {{v-kryss||Kv|Flatråkervegen|til Flatråker havn}} {{v-navn|Langenuvegen}} {{vei under planlegging|{{bro}} Hengebru planlegges over Langenuen fra Hodnanes til Jektevik }} {{v-kryss|Hodnanes|{{fylkesvei|5076}}|Hodnanesvegen|mot Lunde}} {{v-navn|Hodnanesvegen}} {{v-rasteplass|Hodnanes ferjekai|wc=ja}} {{v-rad|{{ferge}} {{fylkesvei|5042}} Hodnanes–Nordhuglo → Huglo}}
Nigerias flagg
Nigerias flagg består av tre like vertikaldelte felt, to grønne med et hvit felt i midten. Det grønne symboliserer skogene og naturrikedomen og det hvite står for fred. Flagget ble designet i 1959 av studenten Michael Taiwo Akinkunmi som vant konkurransen blant 2 870 innsendte forslag. Flagget ble offisielt tatt i bruk 1. oktober 1960.
Nedlagte norske kystradiostasjoner
Nedlagte norske kystradiostasjoner er norske kystradiostasjoner drevet av Televerket eller Telenor der ekspedisjonen er blitt fjernstyrt over andre stasjoner. Oversikten under viser hvordan trafikken over de tidligere stasjonene nå ekspederes. De eldste stasjonene ble opprettet som telegrafstasjoner underlagt rikstelegrafen.
Eldøya-Sletter landskapsvernområde
Landarealene i landskapsvernområdet utgjøres av fem øyer og en halvøy. Lengst i nord ligger øya Kollen, som for en stor del er bevokst med skog og kratt. Deretter følger Eldøya, som består av en mosaikk av skog, kratt og åpne engarealer. Her finnes også et tjern. På den norøstre spissen av øya er det en sandstrand hvor man kan komme inntil med båt. De tre Sletter-øyene er skogløse, og her består vegetasjonen nesten utelukkende av eng. Halvøya "Danmark" utgjør den ytterste spissen på Larkollneset. Den er for det meste bevokst med skog. Når vannstanden er høy, blir halvøya midlertidig omgjort til en øy.
Det vokser mange sjeldne planter i området, blant annet hestekjørvel, som ikke er funnet andre steder i landet. Kubjelleengene på Eldøya og Store Sletter er et vakkert skue om våren. Vegetasjonen er fredet, og plukking er derfor ikke tillatt.
Det er også et rikt fugleliv i området. Deler av Eldøya, Store Sletter og Søndre Sletter er sjøfuglreservater med ferdselsforbud i hekketiden.
Saltfjellet landskapsvernområde
Saltfjellet landskapsvernområde ligger i Rana og Saltdal kommuner i Nordland. Området ble opprettet i 1989 og er på ca. 580 km². Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av et interessant dyreliv og geologi.
Mannose
Mannose er en monosakkarid og en viktig heksose. Den finnes i store mengder i celleveggene hos bartre, og er også en bestanddel i mange proteiner.
Hyen Idrettslag
Hyen Idrettslag (Hyen IL) er et fleridrettslag fra Hyen i Gloppen kommune. Laget ble stiftet i 1906, og har gjennom årene hatt tilbud sentrert rundt hovedidrettene friidrett og langrenn. Idrettslaget har senere også hatt en aktiv fotballgruppe.
Idrettslagets mest kjente profiler er brødrene Morten Aa Djupvik, landslagstrener for Norges A-landslag i langrenn og den noe yngre langrennsløperen Roger Aa Djupvik.
Anlegg
Idrettslaget har bygget Hyen stadion i forbindelse med Hyen skole. Idrettshallen ved skolen nyttes til lagets treninger på kveldstid.
Laget nytter i tillegg det storslagne naturen i dalførene med en rekke oppkjørte skiløyper.
Arrangement
I en årrekke har idrettslagene Brodd IL fra Rygg og Hyen IL og hatt en årlig pokalkamp i friidrett.
I forbindelse med det årlige arrangementet Friluftshelga i Hyen står idrettslaget for Hyen Triathlon.
Las Toscas (Canelones)
Las Toscas er en by i kommunen Parque del Plata i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Byen har 3 146 innbyggere.
Geografi
Byen ligger sør i Canelones i Costa de Oro, ved bredden av Río de la Plata.
Befolkning
Las Toscas har 3 146 innbyggere (beregning 2011).
Kilde:
Dahomey under Sommer-OL 1972
Dahomey under Sommer-OL 1972. Tre mannlige sportsutøvere fra Dahomey, nåværende Benin, deltok i boksing og friidrett under Sommer-OL 1972 i München. Det var første gangen Dahomey deltok i et OL, de vant ingen medaljer.
George Beattie
Beattie vant to olympiske sølvmedaljer i skyting under Sommer-OL 1908 i London. Han kom på andreplass i trap bak sin landsmann Walter Ewing og han var også med på det canadiske laget som kom på andreplass i lagskytingen i trap med 405 poeng bak Storbritannia med 407. Det var sju lag med seks mann på hvert som deltok i konkurransen som ble gjennomført 10. og 11. juli 1908. Beattie skjøt 73 poeng som var det nest beste resultatet på det canadiske laget.
Wałbrzych
Wałbrzych (tysk Waldenburg, tsjekkisk Valdenburk) er en by i sørvestre Polen ved elven Pełcznica. Den ligger i det nederschlesiske voivodskap og har en befolkning på 126,465 (2006). Schlesiens største slott, Książ, befinner seg innenfor bygrensene til Wałbrzych.
Det pavelige råd for den pastorale assistanse til helsearbeidere
Rådet koordinerer aktivitet i forhold til helsespørsmål som behandles i de forskjellige deler av kurien. Det er også ansvarlig for kommunikasjon med de katolske biskoper i forhold til slike spørsmål. Det er svært vanlig at biskoper som er på besøk ad limina møter rådet for å diskutere aktuelle spørsmål.
Rådet er også ansvarlig for koordineringen av Verdensdagen for de syke, som markeres 11. februar hvert år, på festen for Vår Frue av Lourdes.
Liste over olympiske medaljevinnere i friidrett (kvinner)
Se også OL-medaljører i friidrett, herrer.
Mikjelsbakken (Oslo)
Mikjelsbakken (1A–9, 2A–6) er en vei på Huseby i bydel Ullern i Oslo. Den går som blindvei vestover fra Torjusbakken.
Det pavelige råd for den pastorale assistanse til helsearbeidere
Rådets tidsskrift «Dolentium Hominum» gis ut fire ganger i året, på italiensk, spansk, fransk og engelsk.
Liste over olympiske medaljevinnere i friidrett (kvinner)
Femkamp
NB: Etter 1980 ble kvinnenes mangekampøvelse endret til sjukamp.
Mikjelsbakken (Oslo)
Veien har navn etter skiløperen Mikkjel Hemmestveit. Det finnes også mange andre veier med navn knyttet til skisport i området.
Reistad Arena
Reistad Arena (tidligere St. Hallvardhallen) er en idrettshall på Stoppen sentralidrettsanlegg i Lier kommune i Buskerud. Planleggingen av hallen dateres tilbake til 1979, da Reistad IL var en av Norges største håndballklubber. Foreningens ønske var opprinnelig å bygge hallen på Tranby, men etter samtaler med Lier kommune ble det bestemt at den skulle ligge på sentralidrettsanlegget på Stoppen. Hovedsakelig skyldtes dette at St. Hallvard videregående skole skulle flytte fra Drammen til Lier og hadde behov for lokaler til kroppsøving.
Hallen eies og drives av Reistad IL og er delvis dugnadsfinansiert. Hallen ble påbegynt 1. april 1983 og ble offisielt innviet den 7. april året etter. Totalt kostet det 12.800.000 kroner å bygge hallen, og det ble lagt ned ca. 13.000 dugnadstimer for å ferdigstille prosjektet.
I tillegg til hovedhallen med oppbygde tribuner med plass til 1.500 tilskuere, inneholder hallen 8 spillergarderober, to dommergarderober, to klatrevegger og et buldrerom. I tilbygget er det et styrkerom, dansesal, kafeteria og vestibyle med kiosk, toaletter og hallbestyrerens kontor. I andre etasje i tilbygget er det skytebane med oppholdsrom, samt Reistad ILs klubbrom og diverse lagerrom.
Hallen brukes av 1.200 skoleelever og 450 idrettsungdommer hver uke og holder åpen 14 timer hver dag. De viktigste leietagerne er Buskerud fylkeskommune (v/St. Hallvard videregående skole), Lier kommune, samt idrettslag og andre frivillige organisasjoner.
25-årsjubileum
Torsdag 16. april 2009 feiret hallen 25-årsjubileum. Hallens styre hadde invitert tidligere ledere i hallen og Reistad IL samt sentrale personer fra byggingen. Etter enkel bevertning ble det avholdt en mimrestund fra byggeperioden og de første årene hallen var i drift. Tilstelningen ble avsluttet med at styreleder i St. Hallvardhallen fortalte om de omfattende planene om rehabilitering av anlegget.
Behov for rehabilitering
Etter over 25 års bruk er det pr 2010 et stort behov for rehabilitering av hallen. De senere årene har lave leieinntekter ført til at hallen ikke har klart å avsette penger til løpende vedlikehold. Dette har skapt et etterslep, blant annet i form av fuktskader i dusjanlegg som en følge av dårlig ventilasjon. Dette har ført til sterke ønsker fra hallens styre, samt brukerne, om å rehabilitere og oppgradere St. Hallvardhallen til moderne standard.
I mars 2010 ble det kjent at det foreligger konkrete planer om oppussing og utbygging til 38 millioner kroner. Styret i hallen ønsker blant annet å oppgradere trenings- og undervisningsutstyr samt bygge om og pusse opp store deler av hallen. Hovedleietakerne – Buskerud fylkeskommune og Lier kommune – forventes å dekke cirka 20 millioner kroner av regningen. Prosjektgruppa har fått en forhåndsgodkjenning av tippemidler på 10 1/2 millioner, mens 7 1/2 millioner antagelig tjenes inn ved momsfritak, ifølge Lierposten. Går alt etter planen er det meningen at "nye" St. Hallvardhallen skal stå ferdig ved årsskiftet 2011-12.
Overdragelse til Lier kommune
Etter at styret i henholdsvis St. Hallvardhallen og Reistad IL ikke maktet å få gjennomslag om planene for rehabilitering, eller alternativt å bygge en helt ny hall, ble det i mars 2011 bestemt at hallen skal overdras til Lier kommune. Avgjørelsen ble fattet på et ekstraordinært årsmøte i Reistad IL. Styret mente at det ikke lengre var mulig å drifte hallen på en forsvarlig måte, på grunn av den dårlige tilstanden som følge av manglende vedlikehold.
Fra 01.01.2012 vil St. Hallvardhallen eies og driftes av Lier kommune som følge av dette.
Poritiinae
Poritiinae er en delgruppe av glansvingene.
Poritiinae er dagaktive, fargerike sommerfugler. De aller fleste artene er tropiske. Ingen finnes i Norge.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Simiskina phalia thumb|300px| Telipna transverstigma thumb|300px| Epitola posthumus I nyere systematikk (2007) er glansvingene inndelt i fire delgrupper, eller underfamilier, hvor Poritiinae er en av delgruppene. Men en endelig avklaring av den systematiske inndelingen er uklar, derfor kan endringer skje.
Georges Seurat
Georges-Pierre Seurat (født 2. desember 1859 i Paris, død 29. mars 1891 i Paris) var en fransk kunstmaler. Seurat var elev ved École des Beaux-Arts i 1878 og 1879. Hans lærer var tilhenger av Jean Auguste Dominique Ingres. Unge Seurat var sterkt påvirket av Rembrandt og Francisco de Goya.
Bakgrunn
Seurat var sønn av en pensjonert rettsbetjent som hadde spart sammen en liten formue. Familien til mor tilhørte middelstanden. Mellom 1869 og 1876 gikk Seurat på forskjellige gymnas. Under Pariskommunen våren 1871 forlot Seurat-familien Paris og bodde i Fontainebleau. I løpet av skoletiden fikk han innsyn i malerkunsten gjennom en morbror som drev tekstilhandel og ellers var amatørmaler.
Årene 1875-77 gikk Seurat på et tegnekurs på en kveldsskole; kurset var ledet av billedhoggeren Justin Leqquien. På den tid var han opptatt av boka ''Grammaire des arts du dessin. Architecture, sculpture, peinture, jardins, gravure, eau-forte, camaïeu, lithographie'' (1867) av Charles Blanc, der han fanget opp tanken om at farger er underlagt lover, og som det gjelder å lære seg. På tegnekurset ble Seurat kjent med Edmond Aman-Jean; de to ble venner og begynte i februar 1878 på malerskolen École des Beaux-Arts. I mars 1878 gikk Seurat i malerklassen til Henri Lehmann, en lite kjent elev av Jean-Auguste-Dominique Ingres. Der ble han kjent med Ernest Laurent. Ved siden av studerte han i Louvre de gamle mestermalerne.
Maler
Seurat avsluttet på 'École des Beaux-Arts' i 1879. Han bestemte seg for dette etter å ha vårt på 1879-utstillingen til impresjonistene, der en kunne se bilder av Edgar Degas, Camille Pissarro og Claude Monet. Seurat vendte seg mer og mer bort fra de akademiske idealer. Sammen med Edmond Aman-Jean og Ernest Laurent leide han et atelier.
Mellom november 1879 og november 1880 gjennomførte Seurat militærtjenesten i Brest. Etter militærtjenesten leide han seg et rom i Paris, der han siden malte sine verker. Mer enn noen annen kunstmaler var han opptatt av optiske problem og drev på med fysikk, geometri og forskjellige teoretiske verk.
Mata Hari (sang)
«Mata Hari» vant Melodi Grand Prix 1976 og var Norges bidrag til Eurovision Song Contest 1976. I den internasjonale finalen ble sangen framført på engelsk av Anne-Karine Strøm. Melodien er skrevet av Frode Thingnæs, og teksten er skrevet av Philip A. Kruse. Sangens tittel og tekst spiller på den kjente nederlandske danseren og påståtte spionen fra første verdenskrig, Mata Hari.
Georges Seurat
Maler
Blanrt annet studerte Seurat det arbeidet Eugène Chevreuls hadde gjort med fargene (simultankontrast og fargekretsen). I året 1881 la Seurat og Aman-Jean ut på en liten reise i omlandet til Paris. Seurat fortsatte sine studier og undersøkte Nicholas Ogden Roods fargestudier og var opptatt med de verker Eugène Delacroix hadde laget i Saints-Agnes-kapellet i kirken Saint-Sulpice og der han prøvde ut systemet med komplementærfarger. Seurat sette seg inn i læren om kontrast, rytme og masse. Basert på studiene av fargeteorier eksperimenterte Seurat på tretavler og lerret, først med fargeblandinger, siden med separate fargeprikker.
Mata Hari (sang)
Melodi Grand Prix
Frode Thingnæs og Philip A. Kruse ble invitert av NRK til å skrive en sang til Melodi Grand Prix 1976, og resultatet ble «Mata Hari». Sangen var en av fem som deltok i den norske finalen på NRK Marienlyst i Oslo lørdag 7. februar 1976. Sangen var sist ut i konkurransen og ble framført av Gudny Aspaas med lite orkester og Anne-Karine Strøm med stort orkester.
Georges Seurat
Maler
I 1883 fikk Georges Seurat for første, og siste, gang stille ut et verk på Parissalongen, tegningen Portrett av Aman-Jean. Året etter ble hans første store maleri, Une baignade à Asnières, avvist. Straks etter ble dette bildet vist på utstillingen til en frittstående kunstnergruppe som kalte seg Societé des Artistes Indépendants.
Seurat ble kjent med Paul Signac og de to ble nære venner. Gjennom Signac fikk han de neste årene innpass i den kunstneriske avantgarde og kretsen av symbolistiske forfattere. I motsetning til mange andre samtidige kunstnere var han ikke omgitt av noen stor beundringsskare, ei heller særlig elsket av publikum. Seurat pleide kontakt med malere innenfor den realistiske retning, samt symbolister og dekadenter. I 1886 stilte Seurat ut maleriet Un dimanche après-midi d'Ile de la Grande Jatte og ni andre verker i den siste av impresjonistenes utstillinger. Malemetoden hans ble grundig og saklig forklart av kunstkritikeren Félix Fénéon. Den belgiske dikteren Émile Verhaeren inviterte Seurat til å delta på den neste utstillingen til avantgarde-gruppen Les Vingt.
Mata Hari (sang)
Melodi Grand Prix
Mens VG mente Norge omsider hadde valgt en vinnerlåt med reell sjanse i den internasjonale finalen, var ikke folket særlig positive. Etter finalen glødet avisens vakttelefon, og kommentarene var mange: «Etter denne møkka gir jeg bort fargefjernsynet mitt hvis dere kommer og henter det.» sa en mann fra Ålesund. En mor fortalte: «Min 6-årige datter bad oss innstendig om å slå av lyden mens Grand Prix gikk på lufta. Hun moret seg mer over bildene.» Også NRKs sentralbord ble ringt ned av irriterte tv-seere, og Aftenposten oppsummerte finalen på følgende måte: «Om mulig verre enn noensinne.»
Georges Seurat
De siste leveår
I februar 1887 deltok Seurat, sammen med Signac, ved åpningen av Les Vingt-utstillingen. Der deltok han med syv malerier. Samme år gikk han med i gruppen som Paul Signac hadde dannet, de såkalte neoimpresjonistene, der blant andre Charles Angrand, Maximilien Luce og Albert Dubois-Pillet, ved siden av Seurat, var foregangsmenn for den pointillistiske maleteknikk.
Mata Hari (sang)
Eurovision Song Contest
Sangen var Norges bidrag i Eurovision Song Contest 1976, som dette året ble arrangert i Haag i Nederland 3. april. «Mata Hari» var niende bidrag ut på scenen, etter Nederlands Sandra Reemer med «The Party's Over» og før Hellas' Maríza Kokh med «Panajá mou, panajá mou». Strøm ble akkompagnert av den nederlandske korgruppen The Secrets.
Georges Seurat
De siste leveår
I januar 1888 stilte Seurat, sammen med sine kunstnervenner, ut i lokalene til Revue Indépendante, en gruppering ledet av kunstkritikeren og anarkisten Félix Fénéon. Sommeren samme år reiste Seurat i Den engelske kanal. Der malte han flere marinemotiver. I februar året etter deltok Seurat ved to anledninger på Les Vingts utstilling i Brussel. Indre strid førte til at Seurat mer og mer fjernet seg fra sine kunstnervenner.
Mata Hari (sang)
Eurovision Song Contest
Da avstemningen var ferdig, hadde sangen kun fått 7 poeng og endte sist av 18 deltakere. Dette var Norges fjerde sisteplass til da, og den andre til Anne-Karine Strøm. Hun hadde nemlig deltatt i Eurovision Song Contest to ganger før: I 1973 som medlem av vokalgruppen Bendik Singers og i 1974 som soloutøver. Per 2020 er Strøm fremdeles den eneste artisten i konkurransens historie som har kommet sist to ganger. Første gang var i 1974 med «Hvor er du?».
Om sangen
Sangen er et up tempo-nummer, hvor Strøm synger om de problemene sangens jeg-person møter i livet. Kuren mot dette, synger hun, er å låne noe av mystikken til Mata Hari, som hun henvender seg til i sangen. De seksuelle bedriftene til den berømte kvinnen blir implisert å ha vært betraktelige.
Georges Seurat
De siste leveår
I løpet av sitt korte liv produserte Seurat syv store malerier, 60 mindre, tegninger og skissebøker. Han holdt sitt privatliv veldig hemmelig, og ikke før hans plutselige død i Paris 29. mars 1891 (difteri) fikk hans venner vite om hans elskerinne, som var modell for hans maleri La Femme Qui Se Poudre.
Mata Hari (sang)
Om sangen
Strøms versjon ble utgitt på singlen Triola TN 698 i 1976.
Ecser
Ecser (IPA:, på slovakisk: Ečer) er en landsby i Pest fylke, Ungarn, like sørøst for Budapest nært Ferihegy lufthavn. Like ved ligger også byene Maglód, Vecsés, Gyömrő og Üllő. Motorveien M0 går like ved, og byen har jernbaneforbindelse gjennom linje 120a (Budapest-Újszász-Szolnok).
Historie
Det første nedskrevne om Ecser stammer fra 15. desember 1315, men landsbyen eksisterte trolig allerede ved madjarenes invasjon rundt årene 895-896, trolig ledet av Árpád. Ifølge legenden stoppet Árpád og hans menn her for å hvile. Árpád spurte de lokale om navnet på bosetningen. Innbyggerne kunne ikke svare, så Árpád foreslo å oppkalle landsbyen etter det ungarske navnet for eik, cser.
En annen teori er at Árpáds barnebarn, Ecsellö, er opphavet til navnet Ecser.
Under Det osmanske rikes dominans i området fra 1526–1686 døde landsbyen ut, hovedsakelig på grunn av beleiringen av nærtliggende Budapest. I 1696 var landsbyen ubebodd, og først i 1699 begynte folk å flytte tilbake igjen og rundt elleve familier bodde der på den tiden. Ni menn fra landsbyen deltok i Ferenc II Rákóczis opprør mot Habsburgerne i 1703–1711.
På begynnelsen av 1700-tallet tillot grev Antal Grassalkovitch slovaker å bosette seg i Ecser. I 1730 bodde rundt 50 familier, alle skattebetalere, i landsbyen.
Severdigheter
Grunnet innvandringen ble det i 1740 bygget en romersk-katolsk kirke, som i dag er den eneste gjenværende historiske bygningen i Ecser. I 1836 var det 612 katolikker i landsbyen, hvorav 80 % var slovaker og 20 % ungarere.
Churchill Barriers
Churchill Barriers er fastlandsforbindelsen mellom Mainland og Orknøyenes sørligste øy South Ronaldsay, bygd av italienske krigsfanger under andre verdenskrig. Churchill barriers ble bygd på initiativ fra Winston Churchill, derav navnet. Offisielt åpnet 12. mai 1945.
Paner Baguga
Paner «Jorax» Baguga (født 1980 i Meneng) er en naurisk spiller av australsk fotball, og tennisspiller. Hans bror, Deamo Baguga er en 100 meterssprinter (rekord: 11,89 sekunder).
Churchill Barriers
Den offisielle årsaken til at man bygde Churchill barriers var å bedre kommunikasjonen mellom øyene. Krigsfangene som ble satt til å bygge fastlandsforbindelsen mente at dette var en del av et forsvarsverk for marinebasen i Scapa Flow, og således var i strid med Genève-konvensjonene.
Liza Cody
Liza Cody (født 11. april 1944 i London i Storbritannia) er en engelsk forfatter.
Churchill Barriers
De italienske krigsfangene bygde også et kapell på Lamb Holm, kjent som Italian Chapel.
Liza Cody
Liza Cody har studert malerkunst ved London Art School og Royal Academy of Arts. I tillegg til å arbeide med sin kunst har hun hatt en rekke jobber, blant annet som møbelsnekker, filmtekniker, grafisk designer og assistent hos Madame Tussauds, hvor hun restaurerte voksfigurer.
I 1980 debuterte hun som forfatter med krimromanen, Dupe. Boken ble belønnet med Crime Writers' Associations John Creasey Memorial Award for årets beste debutroman innen sjangeren. Hovedpersonen i denne og fem senere bøker er privatdetektiven Anna Lee, av flere kritikere nevnt som den første, moderne, kvinnelige privatdetektiven i britisk kriminallitteratur. Anna Lee er også nevnt som en forløper for Sara Paretskys detektiv, V.I. Warshawski, og Sue Graftons Kinsey Millhone.
Anna Lee ble filmatisert som TV-serie i 1994 med Imogen Stubbs i hovedrollen. Ifølge Internet Movie Database var Nassim så misfornøyd med resultatet at hun besluttet å ikke skrive flere bøker om Anna Lee, da filmrettighetene til fremtidige bøker allerede var solgt og hun ville unngå at eventuelle nye bøker skulle få samme behandling.
Hegg
Hegg (Prunus padus) er et løvtre som vokser over hele Norge. Prunus er et gammelt navn på plommetre, padus var navnet på en busk i gamle Hellas. Vanlig i Europa og store deler av Asia. Hegg kan bli opptil 18 meter høy, ofte flere stammer i lag som danner et tre. Stammen er mørk, bladene langsmale, dråpeformede og mørkegrønne. Blomstrene sitter flere i lag på en 10-15 cm lang stilk og er hvite, og har en aromatisk duft. Hele treet blomstrer kraftig om våren etter løvsprett (mai og juni). Senere blir blomstrene til sorte bær av ertestørrelse med en stein i midten. I juli-august er bærene modne. De har en bitter smak og er astringerende. Treet formerer seg ved hjelp av fugler som sprer bærene. Hegg kan dessuten formere seg ved både rot- og stubbeskudd.
Fjellhegg (Prunus padus ssp. borealis) er en nordlig underart av hegg, med lodne kvister og skudd og med blader som brune hår på undersiden av bladplaten. Nervene er tydelig opphøyd på undersiden. Blomstene som sitter på høyreiste klaser har ingen lukt. Fruktkjernen (steinen) har kantlist og er glatt.
Sykdommer
Lokkrustsopp kan forekomme på hegg. Dette er en soppart som er vertvekslende mellom hegg og gran, og gran smittes alltid av infisert hegg.
Heggspinnmøll (Yponomeuta evonymella) spiser enkelte år opp alle bladene på heggen og etterlater trærne som spøkelser dekket av spinn.
Alberto Ramos
Alberto Ramos Sesma (født 25. mars 1909 i Zanatepec i Oaxaca, død 17. mars 1967) var en mexicansk polospiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Ramos vant en olympisk bronsemedalje i polo under OL 1936 i Berlin. Det var femte og siste gang polo var med som olympisk sport. Fem nasjoner stilte med lag. Ramos var med på det mexicanske laget som kom på tredjeplass i poloturneringen bak Argentina og Storbritannia. De tapte mot Storbritannia med 11-13 og mot Argentina med 5-15 i den innledende runden. I bronsefinalen møtte de Ungarn som de beseiret med 16-2. De andre spillerne på laget var; Juan Gracia, Julio Mueller og Antonio Nava. Ramos spilte i alle Mexicos tre kampene i poloturneringen.
Zelda Rubinstein
Zelda Rubinstein (født 28. mai 1933 i Pittsburgh i Pennsylvania, død 27. januar 2010 i Los Angeles i California) var en amerikansk skuespiller og menneskerettighetsaktivist.
Rubinstein er kanskje mest kjent for å spille et eksentriske medium ved navn Tangina Barrons i kultfilmen «Poltergeist» fra 1982 og denne filmens oppfølgere, Poltergeist II: The Other Side og Poltergeist III som ble gitt ut henholdsvis i 1986 og 1988. Rubinstein ble tildelt et stipend til University of Pittsburgh, hvor hun fikk en bachelorgrad i bakteriologi og ble medlem av den nasjonale Sorority Phi Sigma Sigma. Rubinstein flyttet til Berkeley, California, i en alder av 25 år, studerte ved University of California, Berkeley, samtidig som hun arbeidet på medisinsk laboratorium og som tekniker ved forskjellige blodbanker.
I 1978 bestemte Zelda Rubinstein seg for å begynne på en karrière som skuespiller. Hun studerte skuespill ved University of California. Med filmen Poltergeist kom hennes første store rolle i en film. Hun var aktiv både på film og fjernsyn etter Poltergeist-filmene fra 1980-tallet. Hennes siste rolle var i 2007 i skrekkfilmen Behind the Mask: The Rise of Leslie Vernon. Rubinstein var aktiv i kampen mot aids og hiv siden 1984. Hun opptrådte i en rekke annonser som spesielt var rettet mot homofile menn for å fremme sikrere sex for å forhindre at flere mennesker blir smittet av aids.
Jegerkorpset-Akershus regiment
Jegerkorpset - Akershus regiment var en nyere utgave av Det Norske Jegerkorps og ble opprettet i 1788. Det Norske Jegerkorps har en historie som går helt tilbake til 1628.
Fra og med 1902 var Akershus regiment et vanlig infanterikorps. Jegerkorpset ble nedlagt den 1. oktober 2003. Da var korpset mindre enn 100 dager unna å fylle 375 år. Regimentet er nå en del av Heimevernet.
Litteratur
Magnar Saltnes: Akershus infanteriregiment nr 4 : 1628-1995 Oslo : Elanders forl., 1998
Hugo Chávez
Hugo Rafael Chávez Frías (født 28. juli 1954 i Sabaneta i delstaten Barinas, død 5. mars 2013  i Caracas) var en venezuelansk sosialistisk politiker, som var landets president fra 1999 til 2013. Han var leder for det demokratisk sosialistiske partiet Movimiento Quinta República (MVR, «Bevegelsen for den femte republikk») fra grunnleggelsen i 1997 til 2007, da partiet gikk sammen med flere andre partier som støttet Chavez' «bolivariske revolusjon» for å grunnlegge det nye partiet Partido Socialista Unido de Venezuela (PSUV, «Venezuelas forente sosialistiske parti»), som han ledet frem til 2012. Chávez var kjent for sin harde kritikk av amerikansk utenrikspolitikk, og kom med flere uttalelser mot president George W. Bush.
Født inn i en arbeiderklassefamilie i byen Sabaneta, Barinas, ble Chávez yrkesmilitær, og etter å ha blitt misfornøyd med Venezuelas politiske system basert på Punto Fijo-pakten, grunnla han den hemmelige Movimiento Bolivariano Revolucionario 200 (MBR-200) i 1982. Chávez ledet MBR-200 i et mislykket kuppforsøk mot president Carlos Andrés Pérez i 1992. Etter å ha sonet to år i fengsel grunnla han sitt parti Movimiento Quinta República, og ble valgt som president i 1998. Han ble også gjenvalgt i 2000 og 2006, med over 60% av stemmene. Etter å ha vunnet sitt fjerde presidentvalg i oktober 2012, skulle han egentlig ha gått inn i sin fjerde periode 10. januar 2013, men det venezuelanske parlamentet utsatte innsettelsen for å gi Chávez tid til å komme seg etter å ha fått medisinsk hjelp på Cuba. Etter å ha lidd et tilbakefall til en kreftsykdom han opprinnelig ble diagnosisert med i 2011, døde Chávez 5. mars 2013, 58 år gammel. Dødsfallet ble feiret av hans motstandere, mens tilhengere sørget. Fungerende president Nicolás Maduro opplyste at liket til Chávez skal balsameres «som Lenin». Senere ble denne planen forlatt fordi liket hadde ligget så lenge at en balsamering ville blitt svært vanskelig å få til.
I tråd med «chavismo» – hans egen politiske ideologi basert på prinsippene om bolivarisme og «sosialisme av det 21. århundre» – fokuserte Chavez på sosiale reformer i landet som del av sitt sosiale prosjekt kjent som den bolvarianske revolusjonen, finansiert av landets store oljeinntekter. Han fikk innført en ny grunnlov i 1999, opprettet kommunale råd som organer for direkte demokrati, nasjonaliserte flere storindustrier, lanserte flere programmer kalt «bolivarianske misjoner» for å bekjempe sykdom, analfabetisme, feilernæring, fattigdom og andre sosiale problemer. Under Chávez' styre opplevde Venezuela den nest kraftigste fattigdomsreduksjonen i regionen, fra 49,4% til 25,6% fra 1999 til 2013. Ifølge FN var også Venezuela det landet i verden som hadde tredje størst fremskritt innen menneskelig utvikling fra 2006 til 2011. Samtidig økte derimot vold og kriminalitet sterkt i Venezuela under Chavez' styre, og drapsraten ble nesten firedoblet. Etter at Chávez kom til makten ble Venezuela et stort senter for produksjon og eksport av illegale rusmidler.
Chávez ble også ofte kritisert for å være autoritær. 15. februar 2009 vant Chávez med 54 mot 46 prosent av stemmene i en folkeavstemning om en grunnlovsendring som åpner for at Chávez kan gjenvelges i minst ti år til, som vil sette ham i stand til å regjere uten støtte fra nasjonalforsamlingen, en mulighet som ikke eksisterte da Chávez kom til makten som president, og som opprinnelig ble nedstemt både av nasjonalforsamlingen og i en folkeavstemning da Chávez foreslo grunnlovsendringen i 2007. Ifølge HRW stod han for et autoritært styre som stod for maktkonsentrasjon og brudd på menneskerettighetene. Chavez kom med også med flere uttalelser om jøder og har blitt anklaget for å ha vært skyldig i trakassering av jødiske institusjoner i landet.
Chávez' regjering har også blitt beskyldt for å støtte den colombianske geriljaen FARC.
Kuppet i 2002
9. april 2002 kunngjorde Carlos Ortega, lederen av Venezuelas sosialdemokratiske fagbevegelse, CVT, en to dagers generalstreik. Om lag 500 000 personer deltok og marsjerte mot hovedkvarteret til det statlige oljeseskapet PDVSA (Petróleos de Venezuela) den 11. april 2002. Arrangørene bestemte seg for å omdirigere marsjen til Miraflores, presidentpalasset, hvor det foregikk en demonstrasjon til støtte for Chavez. Det kom til voldelige sammenstøt og skuddveksling mellom demonstrantene, det opposisjonskontrollerte Caracas storbypoliti og den statskontrollerte nasjonalgarden. Det ble også meldt om snikskyttere hvor både tilhengere om motstanderere av Chavez befant seg. Opptøyene førte til 17 drepte og 100 skadde.
11. april 2002 gjennomførte opposisjonen et kupp og presidentpalasset ble overtatt. Chavez ble tatt til fange og flydd til øya La Orchila utenfor kysten. Rundt øya sirklet amerikanske marinefartøyer som deltok i en øvelse. Lucas Rincón Romero, hærsjefen i Venezuela, kunngjorde deretter at Chavez hadde gått av som president. De militære lederne utnevnte Pedro Carmona til midlertidig president i Venezuela. Etter få timer hadde han avskaffet både parlamentet og høyesterett, og dessuten gjort store forandringer i grunnloven, deriblant endret navnet tilbake til República de Venezuela.
Mens høyresiden feiret, ble det raskt holdt en rekke store massemønstringer mot kuppmakerne. Det var da at en general erklærte sin lojalitet til Chavez. Sentrale deler av hæren besluttet å nedkjempe kuppmakerne. Venezuelas beskjedne krigsflåte seilte ut mot La Orchila og fikk befridd Chavez. Amerikanerne forsøkte ikke å hindre dem. Den korteste presidentperioden i Venezuelas historie var dermed over, og Chavez kunne på nytt innta plassen som president i Venezuela igjen 13. april 2002.
Etter kuppet oppnevnte Chávez flere undersøkelseskommisjoner. Disse kom frem til at USA hadde stått bak kuppet, slik Chavez hevdet. 16. april 2002 kunne Chavez fortelle at et fly med amerikanske registreringsnumre hadde landet på flybasen på Orchila, hvor Chavez ble holdt fanget.
I 2002 overlevde Chavez et mislykket kuppforsøk (se nedenfor), og i kjølvannet av dette ble landets økonomi lammet av en lockout/streik organisert av toppen i den eksisterende fagbevegelsen og både den private og offentlige næringslivsledelsen. Som følge av dette falt BNP kraftig i 2002 og 2003, men den har siden bedret seg drastisk i takt med økte oljepriser.