cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det ville vesten
Nye territorier og stater
Da bosetterne strømmet inn, ble grensedistriktene først territorier med valgt lovgivningsmakt og en guvernør utnevnt av presidenten. Deretter når befolkningen hadde nådd 100 000 innbyggere kunne territoriet søke å bli delstat. Grensefolket oppga typisk sett de lovmessige formaliteter og restriktive rettigheter som ble favorisert av de øverste samfunnsklasser i øst, og de tilpasset seg til et mer direkte og praktisk demokrati og mer samfunnsmessige likheter som ikke var preget av ulike samfunnsklasser.
I 1800 hadde den vestlige grensen nådd fram til elven Mississippi. St. Louis i Missouri var den største byen i grenseområdene, innfallsporten for videre reiser vestover, og en hovedsenter for handel for trafikken på Mississippi og handelen i innlandet.
Thomas Jefferson tenkte på seg selv som en mann fra grensetraktene og var ivrig opptatt med ekspansjon og utforskningen av vesten. Jeffersons kjøp av Louisiana i 1803 doblet størrelsen på nasjonen til en kostnad av 15 millioner dollar, eller omtrent 0,04 dollar per acre (236 millioner dollar omregnet til 2013, mindre enn 42 cent per acre). Føderalistpartiet motsatte seg ekspansjonen, men Jefferson og hans tilhengere i Det demokratisk-republikanske parti fremmet muligheten på å kunne opprette millioner av nye gårdsbruk ved å ekspandere omfanget av landeiere; eierskapet ville styrke det ideelle republikanske samfunn, basert på jordbruk (ikke handel), behersket styre, og fremme selvtillit og dyd, foruten også å danne et politisk fundament for jeffersoniansk demokrati.
Selv før kjøpet planla Jefferson ekspedisjoner for å undersøke og kartlegge landområdene. Han ansatte Lewis og Clark for «å utforske elven Missouri og dens hovedstrøm, og ved dens løp og kommunikasjon med vannene til Stillehavet; om det er Columbia, Oregon, Colorado eller hvilken som helst annen elv som kan tilby den mest direkte og anvendelige kommunikasjonen tvers over kontinentet med den hensikt å drive handel.» Jefferson instruerte også ekspedisjonen til å studere regionens innfødte stammer (inkludert deres moral, språk og kultur), vær, jord, elver, kommersiell handel, dyr- og planteliv.
Entreprenører og igangsettere, særlig John Jacob Astor, grep rask muligheten og ekspanderte pelshandelen inn i Pacific Northwest, området langs Stillehavet i nordvest. Astors «Fort Astoria» (senere Fort George), ved munningen av elven Columbia, ble den første faste hvite bosetningen i dette området, skjønt det var ikke lønnsomt for Astor. Han opprettet sitt pelshandelsselskap, American Fur Company, i et forsøk på å bryte det monopol som Hudson's Bay Company hadde over regionen. Ved 1820 tok Astor over de uavhengige handelsmennene og pelsjegerne for selv å opprette et lønnsomt monopol; han forlot virksomheten som multimillionær i 1834.
Pelshandelen
Etter hvert som grensen flyttet seg vestover, pelsjegere flyttet seg med bosetterne og søkte ut ny tilgang etter bever og andre skinnressurser som ble skipet over til Europa. Jegerne var de første europeere i mye av det Gamle Vesten og de opprettet de første arbeidsforbindelsene med de innfødte amerikanerne i Vesten. De hadde omfattende kunnskap om terrenget i nordvest, inkludert den viktige passasjen South Pass gjennom fjellene Rocky Mountains i sørvestlige Wyoming. Passasjen ble oppdaget en gang rundt 1812 og ble senere en viktige reiserute for bosettere til Oregon og Washington. Ved 1820 hadde imidlertid et nytt system «brigade-møteplass» (rendezvous) sendt menn i «brigader» tvers over landet i store ekspedisjoner, og omgikk mange indianerstammer. De oppmuntret også mange «frie pelsjegere» til å utforske nye regioner på egen hånd. Ved slutten av hver jaktsesong ankom pelsjegerne til «møtestedene» og selge deres fangst ved handelsstasjonene langs elven Green, øvre Missouri, og øvre Mississippi. St. Louis var den største byen for slike «møtesteder». Ved 1830 hadde imidlertid motene endret seg og beverluer ble erstattet med silkehatter, noe som avsluttet behovet for kostbar amerikansk pels. Det avsluttet også en tidsalder for fjellmennene, pelsjegerne og speidere som Jedediah Smith (som hadde reist omfattende gjennom uutforsket landområder enn noen annen ikke-indianer og var den første amerikaner som nådde fram til Californias overland. Handelen med beverpels var bortimot helt opphørt ved 1845.
De føderale myndigheter og Vesten
Det var en bred enighet om viktigheten å bosette territoriene så fort som mulig, men debatten delte seg over prisen myndighetene kunne kreve. De konservative og whigene, representert ved president John Quincy Adams, ønsket et moderat tempo som tok betaling fra nykommerne tilsvarende myndighetenes utgifter. Demokratene, imidlertid, tolererte en vill jakt etter land til minimumspriser. Den endelige løsningen kom i loven for småbruk, Homestead Law, av 1862 som krevde et moderat tempo som ga nybyggere 160 dekar gratis til odel og eie gitt at de ville arbeide på området i fem år.
Det private profittbehovet dominerte forflytningen vestover, men de føderale myndighetene spilte en støttende rolle i å sikre landområder via avtaler og i å opprette territoriale myndigheter med guvernører utpekt av presidenten. De føderale myndighetene skaffet seg først vestlige territorier via avtaler med andre nasjoner eller innfødte stammer. Deretter sendte de ut vurdering- og besiktigelsesmenn for å kartlegge og dokumentere landområdene. Byråkratiet i hovedstaden Washington håndterte føderalt land ved General Land Office (GLO) i innenriksdepartementet, og etter 1891 ved Forest Service i jordbruksdepartementet. Etter 1900 ble bygging av demninger og kontroll av oversvømmelser betydelige utfordringer.
Transport var et viktig sak og hæren, særlig hærens ingeniører, ble gitt fullt ansvar for å sikre navigering av elvene. Dampskip, først benyttet på elven Ohio i 1811, gjorde bruk av billige reiseruter ved hjelp av elvesystemene, særlig elvene Mississippi og Missouri, og deres sidegreiner. Hærens ekspedisjoner opp elven Missouri i tiden 1818-25 gjorde det mulig for ingeniører å forbedre teknologien. Eksempelvis kombinerte hærens dampskip «Western Engineer» av 1819 et meget grunn trekk med et av de tidligste damphjul i akterenden. I 1819-25 utviklet oberst Henry Atkinson kjølbåter med hånddrevne padlehjul.
Samtidig spilte det føderale postsystemet en viktig rolle i ekspansjonen, ved å sikre ekspansjon vestover ved hjelp av billige, raske og hendige kommunikasjonssystemer. Brev fra tidlige nybyggere skaffet informasjon og oppmuntret til øke utvandringen til Vesten, hjalp spredte familier å holde kontakten og skaffet nøytral hjelp, støttet entreprenører å finne forretningsmuligheter, og gjorde det mulig med jevnlig kommersielle forbindelser mellom handelsmenn i vest og engroshandel og fabrikker i øst. Posttjenesten støttet likeledes hæren i å holde kontrollen over de omfattende og utstrakte vestlige territoriene. Den utstrakte sirkulasjonen av viktige aviser ved postgang, slik som New York Weekly Tribune, sikret samhandling mellom politikere i ulike delstater. Posttjenesten bidro også til å integrere etablerte områder med nybyggerområdene i Vesten, skapte en økt følelse av nasjonalisme og bidro med nødvendig infrastruktur.
Forskere, kunstnere og utforskere
Myndighetene og private selskap sendte mange utforskere til Vesten. I 1805-1806 ledet løytnant i hæren, Zebulon Pike (1779–1813), en gruppe på 20 soldater for å finne utspringet til elven Mississippi. Han undersøkte senere elvene Red River og Arkansas på spansk område, og nådde til sist Rio Grande. På tilbaketuren navnga han en fjelltopp i Colorado etter seg, Pikes Peak, på østsiden av Rocky Mountains. Major Stephen Harriman Long (1784–1864) ledet ekspedisjonene av 1819-1820 til Yellowstone og Missouri, men hans kategorisering i 1823 av de store slettene, Great Plains, som skrinne og ubrukbare førte til at regionen fikk et dårlig omdømme som «den store amerikanske ørken», noe som frarådet bosetning i dette området i flere tiår.
John Langshaw Austin
Han ble utdannet ved Shrewsbury School og Balliol College, Oxford University. Austin er viden knyttet til begrepet talehandling og ideen om at talen i seg selv er en form for handling. Følgelig, i hans forståelse, er språket ikke bare en passiv praksis med å beskrive en gitt virkelighet, men en bestemt praksis som kan brukes til å oppfinne og påvirke realiteter. Hans arbeid på 1950-tallet har gitt både en teoretisk oversikt og terminologi for det moderne studiet av talehandlinger som ble utviklet på et senere tidspunkt, for eksempel av den amerikanske filosofen John R. Searle som også ble utdannet ved Oxford, François Recanati, Robert M. Harnish og William P. Alston.
Det ville vesten
Forskere, kunstnere og utforskere
Den mest kjente av utforskerne var John Charles Frémont (1813–1890), en militæroffiser i hærens korps for topografiske ingeniører og senere antislaveriforkjemper. Han viste et talent for utforskning og svært dyktig i selvpromotering som ga ham oppnavnet «Vestens stifinner» og førte ham fram som presidentkandidat i det nye republikanske partiet i 1856. Han ledet en rekke ekspedisjoner på 1840-tallet som besvarte mange utstående geografiske spørsmål om regioner som var lite kjent. Han krysset Rocky Mountains ved fem forskjellige ruter, og kartla deler av Oregon og California. I 1846-1847 spilte han en rolle i erobringen av California. I 1848-1849 ble Frémont gitt oppdraget å lokalisere en sentral rute gjennom fjellene for den planlagte transkontinentale jernbanen, men hans ekspedisjon havnet i nesten-katastrofe da den gikk seg vill og ble fanget av en snøstrom. Hans rapporter blandet fortellinger med spennende hendelser med vitenskapelige informasjon, og detaljert, praktisk informasjon for reisende. De fanget offentlighetens oppmerksomhet og fantasi, og inspirerte mange til å reise vestover. Hans rapporter var «monumental i sin bredde, en klassiker utforskerlitteraturen».
Mens skoler ble etablert over nordøstlige USA, var det liten konkurranse på den vestlige grensen for Transylvania University som ble grunnlagt i Lexington i Kentucky i 1780. Den hadde en juridisk skole i tillegg til et medisinsk program. Universitetet trakk til seg politisk ambisiøse unge menn fra hele sørvestlige USA, inkludert 50 som ble senatorer, 101 kongressmenn, 36 guvernører, og 34 ambassadører, foruten Jefferson Davis, som ble president av Amerikas konfødererte stater, også kjent som Sørstatene.
John Langshaw Austin
Austin gjorde også andre viktige bidrag til filosofi, av en helt annen sort. Han oversatte flere viktige filosofiske verker som skaffet ham en plass innen analytisk filosofi. Hans oversettelser blir fremdeles mye brukt den dag i dag. Etter å ha tjenestegjort i Secret Intelligence Service under andre verdenskrig, ble Austin ansatt som professor i moralfilosofi ved Oxford University.
Det ville vesten
Demokrati i Midtvesten
Historikeren Mark Wyman karakteriserte Wisconsin som pergamenttekst av lag på lag av folk og styrker, hver etterlot sitt faste trykk av innflytelse. Han identifiserte disse lagene som mangfoldige grenseområder, frontiers, over tre århundrer: indianergrensen, den franske grensen, den engelske grensen, pelshandelgrensen, gruvegrensen, og tømmerhogstgrensen. Til sist kom jernbanen og avsluttet grensen.
Ili (elv)
Kapshagaj-demningen ble bygget fra 1965 til 1970 midt ute i Ili, og danner Kaptsjagajreservoaret – en 110 km lang innsjø nord for Almaty og Issyk-Kul.
Platycerus primigenius
Platycerus primigenius er en bille som tilhører familien hjortebiller (Lucanidae). Larvene utvikler seg i morken ved.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtnende trevirke av ulike løvtrær, de voksne billene besøker av og til blomster.
Det ville vesten
Demokrati i Midtvesten
Frederick Jackson Turner vokste opp i Wisconsin i løpet av det siste stadier av grensetiden, og i hans reiser rundt om kunne han se sosiale og politiske utviklingslag. En av Turners siste studenter, Merle Curti, benyttet i en dybdeanalyse av lokalhistorien til Wisconsin for å sette Turners tese om demokrati på prøve. Turners syn var at det amerikanske demokrati «involverte utstrakt deltagelse i beslutningene som påvirket det vanlige livet, utviklingen av initiativ og selvtillit, og likhet i økonomiske og kulturelle muligheter. Det involverte således en amerikaniseringen av innvandrere.» Curti fant ut at fra 1840 og til 1860 fikk de fattigste gruppene i Wisconsin seg eierskap til landbruksjord, og ofte fikk de siden politisk lederskap på lokalt nivå. Han fant også ut at selv jordløse unge gårdsarbeidere var snart i stand til å skaffe seg sine egne gårder. Fri jord i grenseområdene skapte derfor muligheter og demokrati, både for europeiske innvandrere og som for de eksisterende yankeer.
Platycerus primigenius
Utbredelse
Arten er utbredt i Tyrkia, Armenia, Aserbajdsjan og Iran.
Det ville vesten
Sørvest
Fra 1770-tallet og fram til 1830-tallet flyttet pionerer inn i nye landområder som strakte seg fra Kentucky til Alabama til Texas. De fleste var bønder som forflyttet seg i familiegrupper. Historikeren Louis Hacker har vist hvor ødslete den første generasjonen av nybyggere var; de var altfor uvitende om hvordan de skulle kultivere jorda på skikkelig vis, og da den naturlige fruktbarheten i jomfruelig land var brukt opp, solgte de ut og flyttet seg vestover for å begynne på nytt. Hacker sier at hva som preget Kentucky i tiden rundt 1812:
Den andre bølgen av nybyggere gjenvant landet som var oppgitt, utbedret skadene og praktiserte et overlegent og langt mer lønnsomt jordbruk. Historikeren Frederick Jackson Turner undersøkte det individualistiske verdenssyn og verdiene til den første nybyggergenerasjonen:
Forhåndsbestemt skjebne
Manifest Destiny er et amerikansk begrep for «forhåndsbestemt skjebne». Det henviser til en overbevisning på at det var riktig, skjebnebestemt og gitt av Gud at USA skulle ekspandere fra Atlanterhavet på østkysten til Stillehavet i vest. Uttrykket var uttrykt allerede kolonitiden, men begrepet ble formulert en gang på 1840-tallet av et populært magasin som i lederen skrev at «oppfyllelsen av vår forhåndsbestemt skjebne... å strekke seg over kontinentet tildelt av Forsynet for den frie utviklingen av vår årlige multipliserende millioner». Etter hvert som nasjonen vokste ble det sagt «ved retten til vår forhåndsbestemt skjebne.» Dette ble et økende rop av ekspansjonister i Det demokratiske partiet på 1840-tallet da administrasjonene til Tyler og Polk (1841–1848) med promoterte denne nasjonalistiske læren. Det amerikanske Whig-partiet, som representerte forretning og finansielle interesser, sto i opposisjon til denne skjebnetankegangen. Whigenes ledere Henry Clay og Abraham Lincoln oppfordret til utvikling av samfunnet gjennom modernisering og urbanisering framfor kun enkel horisontal ekspansjon. Ved å begynne med å annektere Texas, fikk tilhengerne av utvidelsespolitikken overtaket. John Quincy Adams, en antislaveri whiger, mente at annekteringen av Texas i 1845 var «den tyngste ulykke som noen gang rammet meg selv og mitt land.»
St. Andreaslogen Vestfold
St. Andreaslogen Vestfold er en St. Andreasloge (St. Andreasloge nr. 8) i Den Norske Frimurerorden som ble innviet den 18. oktober 1961 i Sandefjord. Logen ble umiddelbart lagt under Den Norske Store Landsloge
Det ville vesten
Forhåndsbestemt skjebne
For å hjelpe nybyggere å reise vestover ble det produsert reisebøker for emigranter på 1840-tallet med informasjon om reiseruter som var anskaffet fra pelsjegere og Frémont-ekspedisjonene, og lovte fruktbar landbruksjord på andre siden av Rocky Mountains.
St. Andreaslogen Vestfold
Logens valgspråk er Ut Omnes unum sint (I Altet er vi ett).
Det ville vesten
Mexico og Texas
Mexico ble uavhengig fra Spania i 1821, og overtok Spanias nordlige besittelser som strakte seg fra Texas til California. Karavaner begynte å levere varer til Mexicos Santa Fe langs transportruten Santa Fe Trail, en reise på 1400 km som tok rundt 48 dager fra Kansas City i Missouri (den gangen kjent som Westport). Santa Fe var også hovedveien for «El Camino Real» («Kongeveien»), en handelsrute som fraktet amerikanskproduserte varer sørover og dypt inn i Mexico, og fraktet tilbake sølv, pels og muldyr. En grein gikk også østover til Mexicogolfen, også kalt for «Gamle San Antonio-veien». Santa Fe ble forbundet til California via handelsruten kalt for «Gamle spanskeveien».
Dromius
se: Systematisk inndeling
Det ville vesten
Mexico og Texas
De spanske og meksikanske regjeringene lokket til seg amerikanske bosettere til Texas under sjenerøse betingelser. Stephen F. Austin ble en slags «empresario», mottok kontrakter fra meksikanske myndigheter for å skaffe innvandrere. I dette ble han også en faktisk politisk og militær leder av området. Spenninger økte imidlertid etter et mislykket forsøk på å etablere en uavhengig stat kalt «Fredonia» i 1826. William Travis, som ledet «krigspartiet», var talsmann for uavhengighet fra Mexico, mens «fredspartiet» ledet av Austin forsøkte å skaffe mer selvstyre innenfor det eksisterende forholdet. Da den meksikanske presidenten Santa Anna endret sine politiske allianser og gikk inn i det konservative Sentralistpartiet, erklærte han seg som diktator og beordret soldater inn i Texas for innskrenke innvandringen og slå ned på den politiske uroen. Imidlertid fortsatte innvandringen jevnt og trutt og 30 000 amerikanere med 3 000 slaver kom i 1835.
Mongolia under Vinter-OL 1992
Mongolia under Vinter-OL 1992. Fire mannlige sportsutøvere fra Mongolia deltok i to sporter, langrenn og hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1992 i Albertville i Frankrike. Mongolia, som deltok for sjuende gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 29.-plass på 10 000 meter skøyter.
Dromius
Dromius er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Lebiinae i familiegruppen løpebiller.
St. Andreaslogen Vestfold
Vestfold St. Andreas Broderforening ble grunnlagt den 27. oktober 1934 underlagt St. Andreaslogen Oscar til den flammende Stjerne.
Det ville vesten
Krig med Mexico
Mexico nektet å anerkjenne Texas' uavhengighet i 1836, skjønt de fleste andre nasjoner av betydning gjorde det. Mexico truet med krig om Texas gikk inn som medlemsstat i USA, noe landet gjorde i 1845. President James K. Polk sendte forhandlere til Mexico, men de ble nektet å krysse den meksikanske grensen. Regjeringen i Mexico var i opprør. Den meksikanske hæren drepte en amerikansk enhet i et område som ble krevd av begge nasjoner, og begge sider var ivrig oppsatt på å avgjøre uenigheten med krig. Whigene, som kongressmedlem Abraham Lincoln, fordømte krig, men utsiktene til krig var meget populært utenfor New England.
Dromius
Levevis
Disse løpebillene er rovdyr som lever i trær, der de løper rundt på barken. Den flate kroppsformen gjør at de lett kan gjemme seg i barksprekker.
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World
Det ville vesten
Krig med Mexico
Den meksikanske strategien var defensiv mens den amerikanske var offensiv. Amerikanerne aktet benytte et stort antall frivillige soldater. Landstyrker erobret New Mexico med liten motstand og dro videre til California som, kombinert med sjøstyrker, raskt ble erobret. Fra den amerikanske hovedbasen i New Orleans, ledet general Zachary Taylor styrker inn i nordlige Mexico og var seierrik i en rekke slag. Den amerikanske marinen tok general Winfield Scott til Veracruz. Derfra marsjerte han med 12 000 menn vest til Mexico by, vant det endelige slaget ved Chapultepec. Tidligere overveielser om å erobre hele Mexico og legge det inn under USA ble oppgitt da amerikanerne innså hvor forskjellig og annerledes de politiske og kulturelle verdiene i Mexico faktisk var. Som avisen Cincinnati Herald nedlatende og rasistisk uttrykte det, hva skulle USA med åtte millioner meksikanere som dyrket idoler, hedensk overtro, og som var en simpel, blandet rase?
Freden i Guadalupe Hidalgo i 1848 sikret at territoriene California og New Mexico ble amerikanske for 18,5 millioner dollar (som inkluderte antatte krav mot Mexico av bosettere). Gadsden-kjøpet i 1853 den sørlige delen av Arizona til USA, og som var nødvendig, mente man, for en planlagt jernbanelinje. Overføringen av meksikansk land til USA økte størrelsen på den amerikanske staten med rundt tjue prosent, og omfattende kommende delstater som California, Utah, Arizona, Nevada, New Mexico, og deler av Colorado og Wyoming. Å håndtere de nye territoriene og forholde seg til slaverisaken ble utfordringer som lå igjen. Omfattende kontroverser oppsto med Wilmot-klausulen, en av hendelsene som pekte fram mot den amerikanske borgerkrigen. Denne forbød slaveri i de nye territoriene. Den ble aldri vedtatt og spørsmålet om slaveri i Vesten synes å bli løst med kompromisset i 1850. California gikk inn i den amerikanske unionen i 1850 som en fri stat mens de andre områdene forble territorier i mange år.
Gullrushet i California
I 1846 bodde det rundt 10 000 californios (spansk og/eller latinamerikansk opphav) i California, hovedsakelig ved gårdsbruk med kyr i det området som i dag er Los Angeles. Noe få hundre utlendinger var spredt utover de nordlige områdene, blant annet en del amerikanere. Da krigen med Mexico brøt ut i 1846 sendte USA inn John C. Frémont og en enhet amerikanske soldater, foruten også en marinestyrke, som raskt tok kontroll over området. Da krigen var over, ble det oppdaget gull i nordlige California. Nyheten spredte seg, og California endret seg dramatisk på kort tid.
Tusenvis av «Forty-Niners», etter årstallet 1849, dro til California. De seilte enten hele veien rundt Sør-Amerika, eller tok sjansen på snarveien gjennom sykdomsbefengte Panama, eller dro med kjerrer over fjellene langs California-sporet. Befolkningen økte dramatisk på kort tid, og var opp i over 200 000 i 1952, hovedsakelig i gulldistriktene som strakte seg inn i fjellene øst for San Francisco.
Gullrushet endret dramatisk økonomien i California og førte til en rekke profesjonelle dukket opp, inkludert spesialister på edelt metall, handelsmenn, leger, og advokater, i tillegg til befolkningen bestående av gruvearbeidere, saloon- og vertshuseiere, gamblere og prostituerte. En avis i San Francisco skrev: «hele landet… gjenlyder av den skitne lyden av gull! ''Gull! Gull!'' mens markene er etterlatt halv plantet, husene halvveis bygd ferdig, og alt er oversett, unntatt som framstiller skuffer og hakker.» Over 250 000 gullgravere fant totalt mer enn 200 millioner dollar i gull i løpet av de fem årene gullrushet i California varte. Av de tusenvis som kom var det færre og færre gullgravere som fant rikdom, og de aller fleste endte opp utslitte, ødelagte og blakke.
I noen få år hadde bortimot alle de uavhengige gullgruvene blitt kjøpt og drevet videre av gruveselskap som deretter ansatt lavbetalte gruvearbeidere. Etter hvert som gull ble vanskeligere å finne og utvinne, ble det økt andel av spesialister og gruvemaskineri. Større gruver førte til større miljøødeleggelser. Fra 1852, som var slutten på gullrushet i 1849, og fram til 1883, ble hydrauliske gruvedrift, hvor store mengder vann under hardt press ble benyttet for å løse opp berg eller flytte på sedimenter, og som gjorde stor økologisk skade ved at store mengder med slam ble sendt i elvene. Hydrauliske gruvedrift førte til høylytte protester i offentligheten for ødeleggelsen av landbruksjord, og endte med at denne praksisen til sist ble forbudt. Fjellområdene i en triangel fra New Mexico til California til Sør-Dakota inneholder hundrevis av gruver hvor de ble avdekket gull, sølv, kobber og andre mineraler, foruten også en del kull i mykt fjell. Midlertidige gruveleirer ble reist i løpet av natten, men de fleste ble spøkelsesbyer da malmen var tømt. Det ble også lett etter og ved 1864 funnet gull i Colorado, Utah, Arizona, New Mexico, Idaho, Montana, og Sør-Dakota.
Oregon-ruten
For å komme til de rike nye landområdene på Vestkysten var det to muligheter: en del seilte rundt Sør-Amerika som tok seks måneder, men rundt 400 000 andre reiste dit til fots eller med kjerre over landjorda langs en rute som var mer enn 3 200 km lang. Deres vogntog dro som regel ut fra Missouri og forflyttet seg i store grupper under ledelse av en erfaren vognmester. De fraktet med seg klær, jordbruksutstyr, våpen, og tamdyr. Vogntogene fulgte de store elvene, krysset prærien og fjellene, og endte vanligvis opp i Oregon og California. Nybyggerne forsøkte å fullføre reisen i løpet av den varme sesongen, vanligvis innenfor seks måneder om mulig. Ved 1836 da det første vogntoget ble organisert i byen med det karakteristiske navnet Independence i Missouri, hadde et vogntråkk blitt klargjort fram til Fort Hall i Idaho. Reiserutene ble trukket lengre og lengre vestover, og nådde til sist hele veien fram til Willamettedalen i Oregon. Dette nettverket av vognruter som førte fram til nordvestlige delen av stillehavskysten, Pacific Northwest, ble senere kalt for Oregon-ruten. Den østlige halvdelen av ruten ble også benyttet av reisende langs California-ruten (fra 1843), Mormoner-ruten (fra 1847), og Bozeman-ruten (fra 1863), før de trakk av til sine adskilte mål.
I «vogntoget av 1843» dro mellom 700 og 1000 nybyggere mot Oregon; misjonæren Marcus Whitman ledet vogntoget den siste delen. I 1846 ble Barlow-veien fullført rundt fjellet Mount Hood, og ga en tøff, men farbar rute for vogntog fra elven Missouri og fram til Willamettedalen, til sammen en strekning på 3 200 km. Selv om hovedretningen for de første vogntogene gikk vestover, ble den også benyttet den motsatte retningen. En del gjorde det ettersom de hadde mistet motet og var beseiret. En del vendte tilbake med sekkene fylt med gull og sølv. De fleste som vendte tilbake gjorde det for å ta med seg sine familier tilbake til vestkysten. Disse «gobacks» var en betydelig kilde for informasjon og spenning om løfter og underverker, og om farer og skuffelser, i det fjerne Vesten.
Ikke alle utvandrerne nådde fram dit de skulle. Farene ved ruten over land var tallrike: slangebitt, uhell og ulykker med vognene, knust under sammenstøt med ville dyr, snøras, vold og overfall fra andre reisende, angrep fra indianere, selvmord, underernæring, utmattelse, og en rekke sykdommer (dysenteri, tyfoidfeber og kolera var blant vanligste). Et særskilt velkjent eksempel på forrædersk natur er fortellingen om den skjebnesvangre Donner-gruppen som ble fanget inne i fjellene i Sierra Nevada i løpet av vinteren 1846–1847. Bortimot halvparten av de 90 reisende døde av sult og utmattelse, og en del henfalt til kannibalisme for å overleve.
Mormonere og Utah
Den største trusselen mot mormonerkongedømmet var den amerikanske regjeringen som tok eierskap over Utah i 1848, og presset av protestantiske kirkesamfunn, og av andre, avviste teokrati (prestestyre) og polygami (flergifte). Det nye republikanske partiet, grunnlagt i 1854, sverget på å utrydde polygami, som ble sett på som etisk avvik til de religiøse, kulturelle og moralske verdier som markerte en moderne sivilisasjon. Konfrontasjoner grenset til åpen krigføring på slutten av 1850-tallet da president James Buchanan sendte inn soldater. Selv om det ikke ble utkjempet rene slag, og forhandlinger ikke ført videre, var det voldsepisoder og et antall skader. Grusomheter eskalerte i september 1857 da en mormonsk milits drepte flere sivile som var på gjennomreise til California. Etter borgerkrigen tok de føderale myndigheter systematisk over kontroll fra mormonerne, og drev kirkens leder under jorden. Samtidig førte aggressiv misjonsvirksomhet i USA og Europa til en strøm av mormonske konvertitter til Utah. Først i 1890 annonserte mormonernes lederskap at polygami ikke lenger var en sentral lære, og det ble oppnådd et kompromiss. Utah ble en amerikansk delstat, og mormonerne fordelte seg politisk i republikanere og demokrater.
Ponniekspressenog telegrafen
De føderale myndighetene skaffet subsidier for utviklingen av post- og godsfrakt, og ved 1856 autoriserte kongressen utbedringer av veier og posttjeneste over landjorda til California. De nye kommersielle vogntogtjenesten ble benyttet hovedsakelig for frakt. I 1858 etablerte John Butterfield (1801–1869) en ekspedisjontjeneste som gikk fra St. Louis til San Francisco i løpet av 24 dager langs en sørlig rute. Denne ruten ble oppgitt i 1861 etter at Texas ble medlem av konføderasjonen. Isteden ble det etablert en tjeneste med diligence via Fort Laramie og Salt Lake City, og som også hadde en reisetid på 24 dager. Wells Fargo & Co. var det fremste selskapet (som i begynnelsen benyttet det gamle navnet Butterfield).
William Russell, som håpet på en kontrakt med myndighetene for en raskere posttjeneste, startet opp ponniekspressen i 1860, og fikk senket avleveringstiden ned til ti dager. Han satte opp over 150 stasjoner som var utplassert rundt 24 km mellom hverandre.
I 1861 vedtok kongressen loven om telegraftjeneste (Land-Grant Telegraph Act) som finansierte byggingen av Western Unions transkontinentale telegraflinjer. Hiram Sibley, direktør for Western Union, forhandlet seg til eksklusive avtaler med jernbanene for å strekke telegraflinjer langs deres linjer. Åtte år før den transkontinentale jernbanen ble åpnet, knyttet den første transkontinentale telegrafen sammen Omaha i Nebraska med San Francisco (og mellompunkter) den 24. oktober 1861. Det betydde også slutten på ponniekspressen, som varte i kun 18 måneder. Den kunne ikke konkurrere med telegrafen.
Blødende Kansas
«Blødende Kansas», «Blodige Kansas» eller «Grensekrigen» henviser historisk til en rekke politiske konfrontasjoner som involverte motstandere av slaveri, kalt «fristatere», og tilhengere av slaveri, kalt «grensebanditter», som utspilte seg i territoriet Kansas og nabobyene i delstaten Missouri i tiden mellom 1854 og 1861.
Det brøt ut vold på begge sider. Til sammen ble 56 menn drept i tiden volden var rådende i 1859. Ved 1860 hadde styrkene til slaveritilhengerne tatt kontrollen, men samtidig hadde Kansas kun to slaver. Ved 1861 hadde motstanderne av slaveriet tatt over og Kansas fikk status som fristat. Episoden viste at et demokratisk kompromiss mellom Nord- og Sørstatene over spørsmålet om slaveri var ikke mulig og førte til at borgerkrigen ble framskyndet.
Sørstatene i Vesten
Slavestatene i Sørstatene brøt med den amerikanske unionen og opprettet sin egen, Amerikas konfødererte stater i 1861. Opprinnelig var det sju delstater, men etter at den amerikanske borgerkrigen var et faktum den 12. april 1861, brøt ytterligere fire sørstatstater ut av unionen og gikk inn konføderasjonen.
Konføderasjonen var engasjert i flere viktige angrep i Vesten. Kansas, som var et betydelig område for konflikten som bygde opp mot krigen, var åsted for kun et slag, ved Mine Creek i oktober 1864. Men Kansas' nærhet til konføderasjonens linjer gjorde det lett for konføderasjonens geriljastyrker, slike som de paramilitære «Quantrills angripere» som angrep unionens skanser og massakre innbyggerne.
I Texas stemte innbyggerne ja til å gå inn i konføderasjonen. Tyskere hadde innvandret til Texas siden tidlig på 1840-tallet, og mange av disse var imot krigen og for unionen. Mange av dem ble skutt og hengt, men rundt 2000 teksanere klarte likevel å komme seg inn i unionshæren. Lokale tropper tok kontroll over det føderale våpen arsenalet i San Antonio og planla å erobre territoriene i nordlige New Mexico, Utah, og Colorado, og muligens også California. Arizona gikk inn i konføderasjonen av borgerne som ønsket beskyttelse mot angrep fra apacheindianere etter at styrkene til amerikanske hæren var trukket ut grunnet borgerkrigen. I slaget ved Glorieta Pass avsluttet unionshæren angrepene og den videre frammarsjen til konføderasjonen, og områdene vest for Texas forble innenfor unionen.
Missouri, en delstat som tilhørte unionen, men hvor slaveri fortsatt var tillatt, ble en slagmark da guvernør som for slaveriet, og imot stemmen til lovgivningen, førte tropper til det føderale arsenalet i St. Louis. Han fikk støtte fra soldater fra konføderasjonens tropper fra Arkansas og Louisiana. Imidlertid hadde nordstatsgeneralen Samuel Curtis gjenvunnet St. Louis og hele Missouri for Nordstatene. Missouri ble åsted for talløse angrep og geriljakrig i vest.
Fredsbevarende utposter i Vesten
Den amerikanske hæren etablerte etter 1850 en rekke militære utposter over grenseområdene for å hindre krigføring og angrep fra eller mellom indianerstammer og nybyggere. Gjennom hele 1800-tallet begynte offiserer i hæren sin militære karriere i fredsbevarende styrker ved å tjenestegjøre mellom ulike festninger inntil de gikk av med pensjon. Faktisk kamp var ikke vanlig for noen av soldatene.
Den mest dramatiske konflikten var Siouxopprøret i Minnesota i 1862 da dakotaindianerne systematisk angrep tyske gårdsbruk i et forsøk på å fordrive dem fra området. Årsaken var de lokale myndighetene gang på gang hadde brutt sine løfter, og det var rasende og utsultede indianere som til sist grep til våpen. Over en periode på flere dager angrep dakotaindianerne Lower Sioux Agency (det administrative senteret for indianerreservatet), New Ulm og Hutchinson, drepte mellom 300 og 400 hvite nybyggere. Statens milits kjempet tilbake og Lincoln sendte inn flere føderale tropper. De påfølgende kampene ved Fort Ridgely, Birch Coulee, Fort Abercrombie, og Wood Lake ledsaget av krig i løpet av seks uker endte med nederlag for indianerne. Den føderale regjeringen stilte 425 indianere for retten for mord og 303 ble dømt til døden. Lincoln benådet de fleste, men 38 av lederne ble hengt.
Færre nordstatsoldater i vest overlot militære oppgaver til utrente militser. Fiendtlige indianerstammer grep anledningen til angripe bosettere. Militsen angrep tilbake med hard midler, hovedsakelig ved å angripe vinterkvarterne til cheyenne og arapahoindianerne. Både kvinner og barn ble massakrert ved Sand Creek i østlige Colorado sent i 1864.
Kit Carson og den amerikanske hæren klarte i 1864 å omringe hele navajostammen i New Mexico hvor de hadde angrepet bosettere, og plasserte dem i et reservat. Innenfor Indianerterritoriet, i dag hetende Oklahoma, økte konfliktene mellom de fem siviliserte stammene; cherokesere, chickasawere, choctawere, creekere og seminolere. Grunnen til at de ble kalt for «siviliserte» stammet fra kolonitiden da de forsøkte å ta etter og lære fra de hvite, inklusivt å holde slaver. Under borgerkrigen havnet de enkeltvis på begge sider. I cherokeestammen kunne de ikke bli enige om hvilken side de skulle støtte, og noe av dem støttet begge sider.
I 1862 vedtok kongressen to viktige lover som lettet bosetningen av Vesten: loven for småbruk og loven om Stillehavsjernbanen. Resultatet var at ved 1890 var det millioner av nye gårdsbruk i delstatene i Midtvesten, i det beltet som kalles for Great Plains, mange av dem var opprettet av nye innvandrere fra Tyskland og Skandinavia.
Styring av territoriene etter borgerkrigen
Da borgerkrigen var over og slaveriet forbudt, fokuserte myndighetene på å forbedre styringen av territoriene. Flere territorier ble skilt i egne områder, og forberedte dem på status som delstat som følge av rettspraksisen som var satt med Nordvestlige forordning av 1787. Den standardiserte prosedyrene og oppsynet med de territorielle myndighetene, fjernet en del lokal makt og påførte mye «red tape» (byråkratiske formaliteter), og påførte det føderale byråkrati betydelig vekst.
Føderal forbedring av territoriene var betydelig. I tillegg til direkte subsidier, opprettholdt de føderale myndighetene militære utposter, sørget for vern mot indianerangrep, finansierte avtaleforpliktelser, drev inspeksjoner og salg av land, bygde veier, opprettet kontorer med stab, utbedret havner, og subsidierte postlevering over land. Borgerne i territoriene kom til både å fordømme føderal makt og lokal korrupsjon, og på samme tid klagde de på at ikke mer føderale finansieringer ble sendt deres vei.
Guvernørene i territoriene var politisk utnevnt av Washington og styrte ofte med en lett hånd, og overlot til lovgivningsmakten å forholde seg til lokale saker. I tillegg til hans rolle som sivil guvernør, var han også en militær kommandant, en lokal tilsynhavende i indianersaker, og det statlige sambandet med føderale byråer. Lovgivningsmakt, på den annen side, var talsmenn for de lokale borgerne og de ble gitt betydelig spillerom av den føderale regjeringen for opprette lokal lov.
I denne tiden og under disse forholdene i territoriene skapte den særskilte politiske ledelsen masse rom for profitørvirksomhet. Som Mark Twain skrev mens han arbeidet for sin bror, statssekretær for Nevada: «Myndighetene i mitt land irettesetter ærlig enkelhet, men kjæler for kunstneriske slyngelstreker, og jeg tror jeg kan ha utviklet meg til en dyktig lommetyv om jeg hadde forblitt i offentlig forvaltning et år eller to.» Betegnelsen «territoriale ringer» var den korrupte sammenslutningen av lokalpolitikere og forretningmenn, understøttet av føderal beskyttelse, og bedrev underslag av økonomiske midler til indianerstammer og fra lokale borgere, særlig i territoriene i Dakota og New Mexico.
Landssystemet
I anskaffelsen, forberedelsen, og distribueringen av offentlig land til private eiere, fulgte de føderale myndighetene generelt det system som var etablert med Forordningen om land av 1785. Føderale undersøkelser og vitenskapelige grupper gjorde undersøkelser av landet og fastslo beboelsen til innfødte amerikanere. Gjennom avtaler ble landområder avsatt til indianerstammene. Deretter ble det opprettet detaljerte kart som markerte landet inn kvadrater på 10 ganger 10 km på hver side, deretter underinndelt i mindre blokker på en kvadratmil, deretter inn enkelte lot (grunneiendom) på 160 acre (0.65 km²). Bysamfunn ble også dannet fra tilsvarende mengder og solgt på offentlig auksjon. Usolgt land kunne bli kjøpt fra landkontoret til en minimumspris på $1.25 per acre.
Som en del av den offentlige politikken kunne myndighetene belønne bestemte grupper med offentlig jord, eksempelvis veteraner, ved bruk av "landskrift". Skriftene ble handlet i et finansielt marked, ofte så lavt som $1.25 per acre minimum, bestemt ved lov. De ga spekulanter, investorer og utviklere måter å skaffe seg store mengder med jord billig. Landpolitikken ble politisert ved stridende fraksjoner og interesser, og spørsmålet om slaveri på nytt land var jevnlig stilt. For å motsette seg landspekulantene dannet bøndene "kravklubber" slik at de kunne kjøpe store mengder land til sammen og deretter handle seg imellom til kontrollerte priser.
I 1862 vedtok kongressen tre viktige lover som omformet landsystemet. Småbrukloven (Homestead Act) ga 160 acres (0.65 km²) gratis til hver nybygger som forbedret landet i fem år. Alle var kvalifisert, borgere og sauebønder, og kvinner. Den eneste kostnaden var en beskjeden avgift. Loven var særlig viktig for bosetting i Midtvesten. Mange småbrukere og andre kjøpte land fra jernbanene til lave satser.
Loven om Stillehavsjernbanen av 1862 skaffet den nødvendige land som det var behov for å bygge transkontinentale jernbanen. Landet som ble gitt til jernbanen var også det landet som var avsatt til småbøndene. I et forsøk på rettferdighet reduserte myndighetene hvert område til 80 acre (320,000 m2) ettersom landet ville få øke verdi grunnet at den lå i nærheten av jernbanen. Jernbaneselskapene hadde opp til fem år på å selge eller leie ut deres land etter sporene var lagt ned. Deretter kunne usolgt land bli kjøpt av hvem som helst. Ofte solgte jernbaneselskapene en del av deres statlig land straks for å oppmuntre til bosetning av nybyggere. De sendte agenter til Tyskland og Skandinavia med pakketilbud som omfattet billig transport for deres familier foruten også møbler og landbruksutstyr, og tilbød langtidslån til billige renter. Det førte til tilstrømning av innvandrere til Nebraska som fikk hjelp til å skaffe seg landområder på gode betingelser. Salgsprisen var avhengig av faktorer som jordkvalitet, tilgang på vann og avstanden til jernbanen.
Morrill-landlov av 1862 skaffet til delstater som begynte læresteder for jordbruk og mekanisk kunnskap (ingeniørvitenskap). Svarte læresteder ble også kvalifisert for disse landtilskuddene i 1890. Loven lyktes i å oppnå målsetningen om å opprette nye høyere læresteder og gjøre landbruk mer vitenskapelig og lønnsomt.
Transkontinentale jernbane
På 1850-tallet ble alle forslag om å bygge en transkontinental jernbane nedstemt grunnet striden omkring slavespørsmålet i Washington. Etter at sørstatene trakk seg fra føderasjonen i 1861 fikk modernistene i Det republikanske partiet flertall i Kongressen og arbeidet for en jernbanelinje til California. Med en krig på gang hadde ikke myndighetene råd til å bygge jernbanen. Jernbanen ble bygd med lån fra investorer i New York, Boston og London, med sikkerhet i form av statlige tildelinger av landområder langs linjen. Det var ikke statlige subsidier i form av penger til byggingen. Byggingen ble gjort av amerikanske firmaer med ufaglærte arbeidere som bodde i midlertidige leirer langs jernbaneruten. Arbeidere fra Kina og Irland gjorde det meste av det tunge kroppsarbeidet. Theodore Judah, sjefsingeniør for Central Pacific (CP) undersøkte ruten fra San Francisco og østover. Hans utrettelige lobbyvirksomhet i Washington ga til slutt resultater med vedtaket av Pacific Railroad Act i 1862 som godkjente byggingen av en transkontinental jernbane utført av Central Pacific og Union Pacific (UP). Sistnevnte bygde vestover fra Omaha. I 1862 tok fire rike forretningsfolk i San Francisco ansvar, Leland Stanford, Collis Huntington, Charles Crocker, og Mark Hopkins - med Crocker ansvarlig for byggingen. Den transkontinentale linjen ble fullført i 1869 da en gylden skinnespiker ble slått inn den 10. mai ved Promontory Summit i Utah. Å reise fra kyst til kyst med tog tok 8 dager sammenlignet med de langt dyrere diligencene eller sjøreisene som tok 6 til 10 måneder. Det første året jernbane var i virksomhet, 1869–1870, tok rundt 150 000 passasjerer den lange reisen. Nybyggerne var kunder av jernbanen, og sendte avlinger og husdyr ut, og fikk fraktet inn nødvendige varer og forsyninger. Alle produsenter fikk økt omsetning siden fraktratene gikk ned, og de hadde fått tilgang til et større marked.
Byggingen av jernbanen krevde seks hovedaktiviteter: måle og kartlegge ruten, sprenge og grave en så flat trasé som mulig, bygge tunneler og broer, rydde og legge en planere traséen for jernbanesporet, og legge skinner. I tillegg kom mat, forsyninger og verktøy for mannskapet. Arbeidet var fysisk krevende. Ploger og skraper ble trukket av hester, mens arbeid med hakker, økser, slegger og håndkjerrer ble gjort for hånd. Skinnene var av jern (stål kom noen år senere), veide 320 kg, og det trengtes fem mann for å løfte den. Til sprengingsarbeid ble det brukt svartkrutt. Mannskapet til Union Pacific var i stor grad irer som greide gjennomsnittlig 3 km per dag.
Seks transkontinentale jernbaner ble bygd i «gullalderen» (1870-tallet og fram til 1900), foruten to i Canada. De åpnet Vesten for landbruk og kvegdrift. Fra nord til sør var Northern Pacific Railway, Milwaukee Road, og Great Northern Railway langs den kanadiske grensen; Union Pacific/Central Pacific i midten, og i sør gikk Santa Fe, og Southern Pacific Railroad. Alle bortsett fra Great Northern til James J. Hill fikk statssubsidier i form av landområder. Finansieringen av de forskjellige linjene var kompliserte og sammensatte. Northern Pacific fikk betydelig tilskudd i form av landområder i 1864. Finansmann Jay Cooke (1821–1905) var selskapets sjef fram til 1873 da han gikk konkurs. Føderale domstoler holdt likevel konkursrammede jernbaner i drift. I 1881 tok Henry Villard (1835–1900) over og fullførte jernbanelinjen fram til Seattle, men selskapet gikk konkurs i den økonomiske depresjonen etter sølvkrakket i 1893, og James J. Hill tok over. Han slo sammen flere jernbanelinjer ved hjelp av finansiering fra J.P. Morgan, men president Theodore Roosevelt splittet selskapene opp igjen i 1904.
Innvandring etter borgerkrigen
Etter borgerkrigen ble mange lokket over fra Østkysten og fra Europa av rapporter fra slektninger og av omfattende reklamekampanjer som lovte «Beste prærieland», «Lave priser», og «Beste betingelser noen gang!» De nye jernbanene gjorde det mulig for innvandrere til Vesten å reise ut og studere forholdene til særskilte familiebilletter. Å drive gårdsbruk på prærien var langt vanskeligere enn i øst. Tilgang på vann var langt mer kritisk, brann fra lynnedslag skjedde oftere, været var mer ekstremt, og nedbør var langt mindre forutsigbart.
De fryktsomme ble værende hjemme. De som flyttet til Vesten så bortenfor frykten for det ukjente. Deres fremste motivasjon for å flytte vestover var for å skaffe seg et bedre økonomisk liv enn de hadde. Bønder søkte større, billigere og mer fruktbart land. Handelsmenn søkte nye kunder og nye muligheter. Arbeidere ville ha bedre betalt arbeid og bedre forhold.
Landløpet i Oklahoma
I 1889 autoriserte president Benjamin Harrison åpningen av 2 000 000 acres (8 100 km²) av ikke besatt landområder i territoriet Oklahoma som ble tatt fra indianere. Den 22. april stilte over 100 000 nybyggere og bønder seg opp langs grensen, kalt for «boomers» og med klarsignal fra hærens kanoner og jakthorn, begynte en vill jakt inn i det nyåpnete landet for å stake ut sine krav. Et vitne skrev: «Ryttere hadde den beste sjansen fra starten. Det var et flott kappløp for noen få minutter, men snart begynte rytterne å spred seg som en vifte, og ved den tiden de nådde horisonten hadde spredt seg ut så langt som øyet kunne se.» På en eneste dag begynte byene Oklahoma City, Norman, og Guthrie å eksistere. På samme vis ble millioner av acres av ytterligere landområder opp og bosatt i de påfølgende fire årene.
Indianerkrigene
Krigen mot indianerne, den amerikanske urbefolkningen, skjedde over hele USA i stridigheter som generelt er delt i to kategorier: indianerkrigene øst for elven Mississippi og indianerkrigene vest for Mississippi. Det amerikanske folketellingsbyrået gjorde i 1894 en beregning over antallet døde fra indianerkrigene:
Krigene mot indianerne har blitt karakterisert som «Trail of Tears», «en vei av tårer». Frasen har sin opprinnelse fra en beskrivelse av fjerningen av choctawstammen i 1831.