cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ansvar for holocaust
Holocaust
Den systematiske utryddelsen av jødene begynte i form av massehenrettelser to dager etter invasjonen av Sovjetunionen (Operasjon Barbarossa) 22. juni 1941. Massakrene på sovjetisk område inkludert de baltiske landene ble utført ved skyting av flere Einsatzgruppen som fulgte rett etter fremrykkende tyske militærstyrker (Wehrmacht og Waffen-SS). Den systematiske utryddelsen fortsatte i utryddelsesleirer i det okkuperte Polen, særlig i Auschwitz, Treblinka, Sobibór, Bełżec (utryddelsesleir), Kulmhof og Majdanek. I leirene ble jødene avlivet med gass og likene som regel brent. Omkring halvparten av de jødiske ofrene var polske og 1 million var sovjetiske borgere, og de fleste av disse var drept ved utgangen av 1942. Folkemord på jødene og andre folkegrupper foregikk i hovedsak i området som tilsvarer Polen, Hviterussland, Ukraina, Litauen og Latvia. Massedrap omfattet jøder i andre områder okkuperte eller kontrollert av Tyskland: Nederland, Hellas, Jugoslavia, Frankrike, Belgia, Italia, Norge, Østerrike, Tsjekkoslovakia og selve Tyskland. Holocaust kulminerte med drap på de ungarske jødene i 1944 og evakuering av dødsleirene i det okkuperte Polen til arbeidsleirer i Tyskland (dødsmarsjene) mot slutten av krigen. Anslagsvis 200,000 personer utenfor Tyskland medvirket på en eller annen måte til gjennomføringen av holocaust.
SS
SS hadde opphav i nazistenes tidlige periode omkring 1922. Heinrich Himmler ble riksleder for SS i 1929 og SS vokste til over 50,000 medlemmer i 1932 og 200,000 i slutten av 1933. På grunnlag av en völkisch-ideologi omskapte Himmler SS til en elitestyrke som skilte seg fra massebevegelsen SA. Rekrutteringen til SS var blant annet basert på forestillinger om arisk utseende. Etter likvideringen av SA-ledelsen 30. juni 1934 fikk SS en særstilling innenfor nazibevegelsen. I 1936 ble Himmler sjef for både SS og det tyske politiet. Reichssicherheitshauptamt (RSHA) ble etablert 27. september 1939 og ble snart den viktigst aktøren i undertrykkelsen av okkuperte områder og etter hvert i gjennomføringen av folkemord. Sicherheitsdienst og Gestapo var en del av apparatet under RSHA. SS overtok konsentrasjonsleirene fra SA i 1934. SS påvirket etter hvert alle deler av statsapparatet. Heydrich var sjef for RSHA og samtidig stedfortredende riksprotektor for Böhmen-Mähren. Ernst Kaltenbrunner overtok RSHA da Heydrich ble drept av tsjekkiske partisaner i 1942. Fra 1939 var Adolf Eichmann leder for Gestapos kontor for jødesaker. RSHAs ansvar for jødespørsmålets endelige løsning fremgår av et brev fra Hermann Göring til Heydrich 31. juli 1941.
Mangel på dokumentert skriftlig ordre
Det finnes lite skriftlig dokumentasjon om beslutningstaking og iverksetting. Det storstilte drapet på jødene skulle holdes hemmelig og det som fantes av skriftlig materiale ble forsøkt ødelagt mot slutten av krigen. Himmler og hans nærmeste medarbeidere bestrebet seg på hemmelighold og unngikk skriftlige ordrer. Kurt Daluege ga ordre om å ikke nevne konkret antall henrettede over radio av frykt for at det kunne bli avlyttet av britisk etterretning. Det finnes enda mindre skriftlige dokumentasjon om beslutningen om å drepe sigøynerne, trolig fordi det var en marginal gruppe som ikke skapte rivalisering mellom etatene og dermed ikke hadde behov for skriftlig fullmakt.
Heinrich Himmler organiserte utryddelsen av jødene sammen med sin assistent Adolf Eichmann. Alan Bullock antar at drap på jødene var et tema under de hemmelige samtalene under fire øyne mellom Hitler og Himmler. Det forekom at Martin Bormann, men ellers fikk ingen andre være tilstede og det finnes ingen notater fra samtalene.
Høyreradikale holocaustfornektere som David Irving har utnyttet mangelen på skriftlige bevis for overordnet plan og ordre til å bagatellisere Hitlers rolle.
Matthäus skriver at ved innledning til holocaust i juni-juli 1941 oppmuntret lederne lokale massakrer snarere enn direkte ordrer. Hyppige besøk av Heydrich, Himmler, HSSPF og Daluege sørget for at «vellykkede» radikale tiltak ble kjent og at nølende kommandanter på lavere tilpasset seg. For eksempel var Himmler, Heydrich, Daluege og Bach-Zelewski på besøk i Białystok hvorpå drapsaksjonene (som allerede hadde pågått en siden 27. juni) ble trappet opp.
Dokumentasjon av planer og ordrer
Historikerne har forsøkt å rekonstruere ordrer og tidslinje gjennom indirekte kilder som vitnemål fra de politimennene som faktisk utførte henrettelsene. Himmlers, Heydrichs og Dalueges reiser og møter, og hendelser som fulgte i deres fotspor, gir flere holdepunkt for å rekonstruere hvordan ordrene om utryddelsen av jødene ble gitt. Medlemmene av Einsatzkommandoene fikk vite om oppdraget først da var ute i felten og kort tid før henrettelsene.
I oktober 1939 etter okkupasjonen av Polen beordret Hitler Philipp Bouhler og Karl Brandt til å igangsette et program for eutanasi (Gnadentot) på mentalt uhelbredelig syke. Ordren ble skrevet på Hitlers eget brevpapir og tilbakedatert til 1. september. Hitlers ordre av 24. august 1941 er også sikkert dokumentert. T4 var underlagt rikskanselliet og da T4-personalet ble overført til Aksjon Reinhardt i Generalguvernementet kom en kurer fra Berlin hver uke med post, lønn og mat direkte fra kanselliet i Berlin.
Franz Walter Stahleckers rapporter om Einsatzgruppens virksomhet er et særlig viktig og detaljert dokumentasjon om holocausts tidlige fase. Stahlecker baserte sin rapport dels på Karl Jägers detaljerte rapport om antall drepte menn, kvinner og barn på hvert sted og med dato. Stahlecker leverte sin første rapport 15. oktober 1941 og der noterte han at i henhold til den grunnleggende ordren ble målet om fullstendig fjerning av jødene iverksatt besluttsomt med alle midler. Stahleckers rapport underbygger «intensjonalistenes» hypotese om at massakrene var ledd i stort program fastsatt før invasjonen av Sovjetunionen. Han noterte videre at utryddelsesoperasjonen ble bremset av behov for jødene som arbeidskraft og behovet for hemmelighold. Stahlecker noterte at det «for øyeblikket» ikke var mulig å utslette jødene uten spor. Arthur Nebe i Einsatzgruppe B noterte at en løsning på jødeproblemet mens krigen pågår er upraktisk i denne regionen fordi det bare kan løses ved forflytning på grunn av det overveldende antallet jøder.
De første ukene etter invasjonen av Sovjetunionen ble stort sett bare voksne jødiske menn (i stridsdyktig alder) drept av Einsatzgruppen. Yitzhak Arad mener at dette styrker hypotesen om at ordren til Einsatzgruppen før invasjonen var begrenset til å drepe menn og at ordren om å drepe alle jøder kom til noen uker etter invasjonen. Drap på stridsdyktige menn var i så fall et tiltak for å kvitte seg sovjet-vennlige personer og personer som kunne yte væpnet motstand mot den tyske okkupasjonen. Ifølge Arad skjedde opptrappingen etter mellom nazitoppene og Hitler 16. juli der temaet var administrasjonen og fremtiden for de erobrede områdene; og ordren om å drepe alle jødene ble overbragt muntlig fra Himmler til SS-enhetene i erobrede områder i løpet av andre del av juli 1941.
Göring hadde 31. juli 1941 et møte med Heydrich. Dette møtet var trolig på Heydrichs initiativ fordi han trengte Görings signatur. Brevet (som er bevart) ble ikke skrevet på Görings eget brevpapir. Funksjonalistene ser dette som eksempel på initiativ fra lavere nivå snarere enn som ordre fra toppen: De pågående massakrene bak østfronten hadde fått et slikt omfang at Heydrich måtte involvere større deler av statsapparatet der lederne ventelig ikke ville medvirke uten klar, skriftlig tillatelse fra toppledelsen.
I forbindelse med rettssaken i 1962 mot Alfred Filbert, leder av Einsatzkommando 9, vitnet flere om at ordren om å inkludere kvinner og barn i massedrapene kom i slutten av juli 1941. Ifølge Alex Kay var Einsatzkommando 9 den første enheten som begynte systematiske drap også på kvinner og barn, en endring som indikerte at et totalt folkemord var i gang. Filbert satte opp Einsatzkommando 9 i den østprøyssiske byen Treuburg og informerte mannskapet om at oppgaven var å skyte sovjetiske jøder og andre «undergravende elementer». Ifølge vitneutsagn omfattet ordren bare jødiske menn. Kay antar at Hitler, Himmler og Heydrich var usikre på hvordan Wehrmacht ville reagere på massehenrettelser av sivile og Kay antar at den skriftlige ordren til Einsatzgruppen før invasjonen tilsvarte Kommissærordren om å henrette politiske kommissærer og ordren om å henrette andre som drev motstand mot okkupasjonshæren. Heydrichs skriftlige instruks 2. juli til HSSPF handlet konkret om å henrette jøder i partiet og statsapparatet samt alle andre «radikale elementer» («sabotører, propagandister, snikskyttere og så videre»). Kay tror at Heydrichs formulering var tilsiktet vag noe som mellom linjene ga rom for hans underordnete til å gå langt ut over den eksakte skriftlige instruksen. Einsatzkommando 9 gikk fra begynnelse av ut over 2. juli-ordren ved drepe voksne jødiske menn i hopetall: Da kommandoen forlot Vilnius 20. juli hadde de der drept 5000 jøder alle menn. Tilsvarende er dokumentert for de andre Einsatzgruppene: I løpet av de først fem ukene ble hovedsakelig jødiske menn i «militær alder» henrettet. Kay konkluderer med at ordren om å drepe alle jøder ikke ble utstedt før krigen på Sovjetunionen var godt i gang. Basert på Einsatzgruppenes faktiske virksomhet tror Kay at ordren om å drepe voksne jødiske menn ble gitt muntlig og uoffisielt.
Heydrichs retningslinje for sovjetiske krigsfanger av 17. juli 1941 innebar at alle jøder i krigsfangeleirer skulle skilles ut og henrettes, retningslinjen omfattet jødiske sivile som var internert i krigsfangeleir. I mange sovjetiske byer ble alle menn i «militær alder» (16 til 45 eller 60 år) internert av Wehrmacht og Einsatzkommandoene hadde oppdrag fra Heydrich om å skille ute jøder og andre «utålelige politiske elementer» fra disse. Kay konkluderer med at retningslinjene av 17. juli innebar en opptrapping av drap på jøder i de erobrede områdene av Sovjetunionen inkludert Baltikum. Retningslinjene av 17. juli bekreftet og støttet den praksis med massedrap på voksne menn Einsatzgruppene allerede hadde drevet i fire uker.
Otto Ohlendorf, leder for Einsatzgruppe D, fortalte i retten etter krigen at Himmler briefet lederne for Einsatzgruppen tidlig i juni 1941 at en viktig oppgave var å eliminere jøder - menn, kvinner og barn. Ohlendorf vitnemål kan ha vært en del forsvarsstrategien ved rettsoppgjøret. Det er nokså sikkert at Heydrich 17. juni 1941 briefet lederne for drapskommandoene og noen andre (30-40 personer til sammen) om fjerning av jødene i Sovjetunionen - Heydrich snakket i generelle vendinger. Heydrich beskrev østjødene som «bolsjevismens intellektuelle reservoar». Muntlige ordrer til en begrenset krets var en vanlig arbeidsform. Heydrich instruerte sent i 1941 en nyutnevnt leder for en politienhet at førerens ordre om tiltak mot jødene ikke skulle formidles lenger enn lederne for Einsatzkommandoene. Ohlendorf hevdet i 1945 uten å nøle at beslutningen om å utrydde alle jødene ble tatt av Hitler selv før juni 1941. Ohlendorf fremholdt at Himmler gjentok Hitlers ordre muntlig ved to anledninger: i mai 1941 fire uker før Einsatzgruppene ble utplassert og i september 1941 da Himmler besøkte fronten. Ohlendorf hevdet at Einsatzgruppene ikke hadde noen handlefrihet og ble styrt av strenge ordrer fra Berlin. Ohlendorf holdt fast ved denne fremstillingen under hele rettsoppgjøret etter krigen. Bach-Zelewski vitnet i Nürnberg i januar 1946 og uttalte der at Tyskland hadde satt i gang en utryddelseskrig i Sovjetunionen. Bach-Zelewski anslo at utryddelsestiltakene ville ha resultert i 30 millioner døde om de hadde fått fortsette. Han uttalte også at ifølge ordre fra høyeste hold skulle ingen soldater straffes for overgrep mot sivilbefolkningen i «partisanområdet». Martin Sandberger (1911-2010), blant annet leder for en drapskommando i Baltikum, uttalte etter krigen at utryddelsen av jødene var ordre fra Hitler og at Sandberger hadde fått denne av Bruno Streckenbach.
I april 1941 ble det avholdt et møte med Heydrich, Bruno Streckenbach, Heinrich Müller, Arthur Nebe og Alfred Filbert ble planen om invasjon av Sovjetunionen presentert. Trolig var også Einsatzgruppenes rolle i de erobrede områdene et tema.
På erobrede sovjetiske områder inkludert Baltikum gjennomført lokalbefolkningen pogromer straks etter den tyske invasjonen, mer eller mindre tilskyndet av okkupasjonsmakten. Lederne for Einsatzkommandoene mente pogromene var langt fra tilstrekkelige. Bach-Zelewski uttalte etter krigen at Himmler ville ha flere pogromer. Flere dager etter invasjonen skal Himmler ha tilkalte Bach-Zelewski og bedt om en forklaring på hvorfor det ikke hadde vært noen pogromer i Białystok med omegn slik det hadde vært i Latvia og Litauen. Bach-Zelewski uttalte etter krigen at han ikke visste at pogromene i Baltikum var tilskyndet av tyskerne. Himmler beordret Bach-Zelewski om å henrette 2000 jøder som straff for plyndring. Bach-Zelewskis fremstilling av disse hendelsene etter krigen var trolig preget av forsøk på å unndra seg ansvar og straff.
Einsatzgruppene samarbeidet med Wehrmacht bak østfronten. Det var ikke opplagt at Wehrmacht ville være samarbeidsvillig. Flere rapporter fra Einsatzgruppe B viser til samarbeid med Wehrmacht. For eksempel 19. juli 1941 at de «var helt enige om videre aktiviteter» etter diskusjon mellom Max von Schenckendorff (kommandant for Hærgruppe Midt) og Erich von dem Bach-Zelewski. Einsatzkommando 8 hadde et særlig godt samarbeid med relevante enheter i Wehrmacht. Franz Walter Stahlecker sjef for Einsatzgruppe A samarbeidet nært med Wehrmacht. Arthur Nebe noterte at alle avdelinger av Wehrmacht anerkjente og støttet Nebes Einsatzgruppes aktiviteter. Wehrmachts Geheime Feldpolizei (hemmelige militærpoliti) hadde bidratt med styrker til massakrer i Nebes regi.
Særtrekk ved den nazistisk staten
Den tyske staten under nazistene var preget av konkurranse mellom ulike bastioner innenfor statsapparatet og var til en viss grad preget av «autoritært anarki» snarere enn den monolittisk «førerstaten» som nazistenes propaganda ga inntrykk av. Forskningen på området har beskrevet Hitler som en svak diktator hvis beslutninger i stor grad reflekterte kompromisser mellom maktsentra.
Ifølge Ian Kershaw dikterte ikke Hitler alle aspekter av tysk politikk, i stedet arbeidet statsapparatet med å tolke og oppfylle Hitlers ønsker («working towards the Führer»). Karakteristisk for en karismatisk leder var Hitlers muntlige utsagn viktigere enn formelle, skriftlige ordrer. Slike «Führerbefehle» (førerordrer) ble ofte gitt i form av tilsynelatende uvesentlige eller krytptiske bemerkninger, men var viktig for den indre krets for eksempel Martin Bormann som tok notater. Statsapparatet i det tredje riket var til dels fragmentert i konkurrerende fraksjoner og med uklare kommandolinjer - et «føydalt anarki» ifølge Kershaw.
Holocaust ble gjennomført av ulike og delvis koordinerte deler av statsapparatet, og disse forskjellige grenene av apparatet var misunnelige på og konkurrerte til dels med hverandre. Auschwitz ble drevet SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt (SS' økonomiske avdeling), Odilo Globocnik var SS- og politisjef som i forbindelse med Aksjon Reinhardt tok ordre direkte fra Himmler og på østfronten ble drapene utført av Einsatzgruppen. Den amerikanske historikeren Wendy Lower skriver at naziregimet var preget av til dels motstridende tiltak fra ledere i ulike deler av apparatet. Handlingene var drevet dels av egeninteresse, preget av rivalisering og med ulike perspektiver på det tredje rikets fremtid. Regionale ledere valgte ofte de mest radikale alternativene og iverksatte målrettet initiativer. Den tyske historikeren Gerhard Weinberg tror at nazistenes beslutning om å drepe alle jødene kan ha vært påvirket eller utløst av reaksjonene på de første veldige massakrene på jøder straks etter invasjonen av Sovjetunionen.
Wehrmacht og Einsatzgruppene
Einsatzgruppenes drap på godt over 1 million jøder i de erobrede områdene på østfronten var trolig ikke mulig uten aksept eller medvirkning fra Wehrmacht. Walther von Brauchitsch, øverstkommanderende for den tyske hæren, mottok rapporter fra hæravdelingene om at det pågikk forferdelige overgrep; han nøyde seg da med å holde i sjakk soldatenes sinne over det de var vitne til. Ved invasjonen av Frankrike hadde hærledelsen insisterte på at Einsatzgrupper ikke skulle brukes (slik de til en viss grad hadde vært brukt i Polen året før). Hitler overbeviste tidlig i 1941 hærledelsen om at krigen mot Sovjetunionen ville kreve de mest brutale metodene og at en ren militær kampanje som i Frankrike ikke ville være tilstrekkelig. Einsatzgruppenes oppdrag var i utgangspunktet å bekjempe tyskfiendtlig virksomhet i de erobrede områdene bak fronten. Disse «sikkerhetstiltakene» ble stadig utvidet og forvrengt langt ut over grensen for en okkupasjonshærs myndighet.
Heinrich Himmler
Himmler var frustrert over at Hitler ikke ga ham overordnet ledelse av den demografiske omkalfatringen av de erobrede områdene. Himmler og Heydrich ville dermed komme etableringen av den sivile administrasjonen i forkjøpet og gjennomføre den etniske rensingen før Sovjetunionen var beseiret. Ifølge Gerwarth var ikke et slikt demografisk prosjekt mulig for hele befolkningen, men det ville være mulig for en minoritet som de sovjetiske jødene: Et første trinn ville derfor være å gjøre hele regioner jødefrie i skygge av krigen. Holocaust inngikk i et omfattende program for etnisk omorganisering av Europa ved fordrivelse, bosetting og massemord særlig med sikt på germanisering av det østlige Sentral-Europa. Sammenlignet med de slaviske folkeslagene var jødene en liten folkegruppe som kunne håndteres først og for seg.
Reinhard Heydrich
Heydrich hadde fra slutten av 1930-årene direkte ansvar for behandling av jødene og for holocaust. Ifølge Gerwarth var det knapt noen som hadde så stort personlig ansvar for den blodige iverskettingen av ideen om jødefritt Europa. Sammen med Hitler og Himmler la Heydrich planen for fjerning av jødene og germanisering av Øst-Europa. Gerwarth skriver at Heydrichs betydning ved opptrappingen høsten 1941 vanskelig kan overvurderes: Heydrich tilskyndet sine medarbeidere til å konkurrere om stadig mer ekstreme løsninger på «problemene», RSHA hadde tilsyn med fordrivelsene og bosettingstiltakene, og Heydrichs jødeeksperter organiserte deportasjoner østover. Hadde Heydrich vært i live i 1945 ville han ifølge Gerwarth vært blant de hovedtiltalte under Nürnbergprosessen.
Intensjonalisme og funksjonalisme
Disse to posisjonene ble særlig tydelig etter at den tyske historikeren Martin Broszat i 1977 stilte spørsmål ved om Hitler faktisk hadde planlagt og beordret drap på alle jøder  og etter en konferanse på Cumberland Lodge i 1979. Skillet mellom disse to posisjonene ble etter den skarpeste debatten fra rundt 1980 etter hvert mindre tydelige. Den britiske historikeren Ian Kershaw konkluderte med at en syntese av perspektivene er nødvendige for en mer fullstendig forklaring på det tredje riket, men legger selv mest vekt på funksjonalistiske forklaringen. Med åpningen av arkiver i Øst-Europa fra rundt 1990 har historikerne fått langt mer kunnskap om beslutningstakingen som ledet til massedrap i blant annet Galicia, Litauen, Ukraina og Hviterussland. Omer Bartov, historieprofessor ved Brown University, er primært funksjonalist, men mener de to perspektivene ikke er gjensidig utelukkende. Bartov mener blant annet at Goldhagen gjorde rett i å fokusere på anti-semittisme som drivkraft i gjennomføring av holocaust. Saul Friedländer integrerer de to perspektivene. Timothy Snyder balanserer i boken Bloodlands (2010) de to perspektivene. Intensjonalistene legger vekt på det ideologiske mens funksjonalistene legger vekt på det strukturelle. Saul Friedländer mener at funksjonalistene har rett når det fremhever det nazistiske statsapparatet som kaotisk, mens intensjonalistene har rett når det legger vekt på at Hitler var besatt av Lebensraum og av jødene. Friedländer mener det var særegent at en messiansk og akopalyptisk visjon tok kontroll over et teknisk og byråkratisk avansert samfunn. Friedländer kan ikke forstå hvordan en patologisk hater som Hitler kunne nøle med å beordre drap på jødene (slik funksjonalistene legger til grunn), når det samtidig er kjent at Hitler ikke nølte med å angripe Sovjetunionen og Frankrike og dessuten sette i gang barmhjertighetsdrapene i regi av T4. Eberhard Jäckel så ikke noen grunnleggende motsetning mellom posisjonene fordi Hitler bare kunne regjere gjennom nazistenes «polykratiske» system. Ifølge Jäckel og den tyske historikeren Hans Mommsen ventet Hitler motstand og kunne derfor sette i gang massedrapet stykkevis, Hitler kunne ikke stole på blind lydighet til å gjennomføre omfattende drap på uskyldige og forsvarsløse uten rasjonell begrunnelse.
Historikerne er stort sett enige om at det foregikk en kumulativ radikalisering innad i regimet. Innad i nazistaten og -partiet var det tautrekking om ansvaret for «jødesaker» noe som førte til stadig med radikale anti-jødiske tiltak. Det var konkurranse om å markere seg selv innenfor Judenpolitik fordi dette ga makt og prestisje. Raul Hilbergs firetrinns modell for iverksetting av holocaust (publisert i 1961) var et hjelpemiddel til å beskrive hendelsesforløpet. Hilberg trodde ikke det var en overordnet, gjennomtenkt plan.
Intensjonalismen var dominerende i etterkrigstiden og debatten mellom de to «skolene» pågikk til å begynne med hovedsakelig blant tyske historikere. Debatten har moralske aspekter: Funksjonalistene blir beskyldt for å bagatellisere og banalisere nazismen, mens intensjonalistene blir beskyldt for å plassere ansvaret hos en enkeltperson, Hitler, eller for å fokusere for mye på enkeltpersoners evne til å gjøre onde handlinger. Historikeren Tim Mason, som innførte betegnelsene intensjonalisme og funksjonalisme, advarte forskerne mot å velge side i debatten og minnet om deres plikt til å gjengi historien om holocaust på en objektiv måte.
En tredje variant av forskningen har (siden 1980-tallet) fokusert på hvordan eller i hvilken grad medvirkende og gjerningspersoner på alle nivåer frivillig og med energi og initiativ gjennomførte holocaust. Rettsoppgjøret etter krigen etablerte at gjerningspersonene i hovedsak ikke medvirket under tvang eller med fare for eget liv. Dette perspektivet i forskningen begynte derfor å se nærmere på iniativer lokalt snarere enn ordrer ovenfra, noe som har blitt kalt «voluntaristisk» tilnærming. Initiativ fra mange individer på lavt nivå kunne slik bidra til drivkraft i drapsprogrammet, mens det trolig var personer på høyere nivå som var i stand til å gi retning og mål for prosjektet. Götz Aly med flere har vist hvordan den utdannede eliten brukt sin fagkunnskap til beste for drapsprogrammet.
Intensjonalisme
Intensjonalistene mener at holocaust var et resultat av en tidlig og stor plan hos Hilter og de ledende nazistene, eller i det minste at holocaust var resultat av Hitlers presist uttrykte ønske: Jødene ble drept fordi Hitler ønsket det og Hitler selv var drivkraften bak folkemord som «løsning» på jødespørsmålet. Historikerne Eberhard Jäckel (tysk), Daniel Goldhagen (amerikansk), Richard Breitman (amerikansk) og Andreas Hillgruber (tysk) er kjente intensjonalister. Hillgruber beskrev Hitlers trinnvise plan (Stufenplan) for erobring, folkemord og verdensherredømme. Breitman og Goldhagen har antatt at Hitler tok beslutningen om utryddelse en gang tidlig i 1941 før de storstilte massakrene begynte senere samme år. Sarah Gordon og Gerald Fleming mener at Hitler hadde full styring på utryddelsen av jødene og fulgte med på de minste detaljene.
Den amerikanske historikeren Lucy S. Dawidowicz og den tyskfødte britiske historikeren Gerald Fleming beskriver en ubrutt og direkte antisemittisk linje fra Martin Luther via Hitlers tidlige antisemittisme til kulminasjon i holocaust. Daniel Goldhagen mener at holocaust var drevet av en fanatisk og unikt tysk antisemittisme. Dawidowicz mente at opphavet til holocaust kunne spores til 11. november 1918 da første verdenskrig sluttet og Hitler fikk ideen om å drepe jødene. Goldhagen inntar et radikalt intensjonalistisk syn ved å legge til grunn at alle tyskere var antisemitter derfor var lett å mobilisere som villige deltakere i folkemordet, et folkemord som tyskeren ifølge Goldhagen mente var rett og nødvendig. Alan Bullock mener Hitler selv unnfanget ideen om å drepe jødene og at Himmler umulig kunne gjort dette på egen hånd uten Hitlers godkjenning. Dette var trolig et av temaene under de hemmelige samtalene under fire øyne mellom Hitler og Himmler.
Richard Breitman mener at Hitler hadde en gammel og fastspikret ide om folkemord på jødene, mens de konkrete strategiene og planen for massemord ble utviklet operativt. Nazistenes byråkrati visste ikke akkurat hvordan de skulle gå frem for å gjøre verden fri for jøder, men de europeiske jødene ble heller drept i et åndsfraværende øyeblikk, ifølge Breitman. Til forskjell fra Daniel Goldhagen konkluderte Breitman i 1998 med at dersom alle tyske politifolk var «villige bødler» (Goldhagens bok heter Hitler's Willing Executioners) ville det neppe vært påtrengende behov for å gå over til gasskammer som avlivingsmetode.
Funksjonalisme
Funksjonalistene mener at holocaust vokste frem inkrementelt og til dels byråkratisk på lavere nivå i statsapparatet som resultat av stadig flere anti-jødiske tiltak. Dette var mulig på grunn av nazistatens anarkistiske trekk. Fra funksjonalistenes perspektiv får man et misvisende inntrykk av den store planen ved tilbakeblikk. Blant ledende funksjonalister er Christopher Browning, Raul Hilberg og Hans Mommsen. Browning regnes som en moderat funksjonalist og utfordret i 1981 Broszats klare konklusjon om at det ikke var en stor plan. Browning mener Hitler spilte en rolle og legger ellers vekt på ideologi og statsapparatets oppbygging som forklaring på hvordan massedrapet fikk så stor utstrekning. Mommsen beskriver holocaust som resultat av «kumulativ radikalisering» i det tredje riket og Mommsen regnet Hitler som en svak diktator som ble drevet av omstendighetene og motstridende fraksjoner. Funksjonalistene mener at en god del av forklaringen på holocaust ligger i den kaotiske nazistaten med konkurrerende administrative enheter. Den tyske historikeren Götz Aly advarte mot å anta at det var en overordnet målsetting. Den tyske historikeren Christian Gerlach tror at hensikten med Wannsee-konferansen var å ordne opp i mangfoldet av svært ulike anti-jødiske tiltakene i Tyskland og okkuperte områder. Funksjonalistenes posisjon har blitt beskrevet med metaforen twisted road to Auschwitz etter Karl Schleunes' bok (1970) av samme navn. Hans Mommsen og Martin Broszat konkluderte fra 1960-årene av at det ikke var samsvar mellom den historiefaglige dokumentasjonen og ideen om den totalitære nazistat drevet av en klar plan.
Mommsen mente at «veien til Auschwitz» må forstås på ved måten de langsiktige ideologiske mål ble omdannet til konkrete politiske strategier gjennom lang rekke mellomliggende prosesser. Disse mellomtrinnene skjedde på bakgrunn av mangeartede initiativ fra grupperinger på ulike nivå. Ifølge Mommsen var ikke Hitlers ide om å drepe jødene tilstrekkelig til å sette i gang eller styre det store prosjektet. Flere deler av den tyske eliten og «servilt tjenestevillige» lavere tjenestemenn måtte mobiliseres ut fra egeninteresse ifølge Mommsen. Mommsen fremsatte den klassiske formuleringen om «kumulativ radikalisering» for å beskrive det byråkratiske systemets drivkraft mot stadig mer vidtfavnende og ytterliggående tiltak mot jødene. Broszat mente også at maktspredningen og fragmenteringen var vel så viktig som ideologi i denne radikaliseringen. Broszat fremholdt at nazistaten var gjennomsyret av rivalisering som utløste holocaust og av maktkamp mellom naziregimet og de tradisjonelle tyske statsinstitusjonene: Dermed var Tyskland under nazistene, ifølge Broszat, ikke en totalitær stat styrt av Hitler men et polikrati med flere motstridende krefter og maktsentra. Broszat understreket at Hitler kjente til og la det ideologiske grunnlaget for holocaust. Broszat konkluderte med at Einsatzgruppenes første massedrap sommeren og høsten 1941 skjedde etter direktiv fra Hitler personlig, mens de senere tiltakene for å fysisk fjerne jødene i alle deler av Europa ikke skjedde etter en overordnet beslutning.
Raul Hilberg beskriver hvordan Odilo Globocnik anla de første drapsleirene (Belzec, Sobibor og Treblinka) under fryktelig primitive forhold og med svært små utgifter. Til Treblinka ble både byggematerialene og arbeidere hentet fra Warszawa-ghettoen. Leirene besto for en stor del av enkle brakker, gassen kom fra beslaglagte russiske kjøretøy og likene ble brent under åpen himmel. Den rudimentære måten disse leirene ble anlagt på tyder på at de ikke hadde tildelt egne budsjettmidler og at arbeidet ikke var dirigert fra sentraladministrasjonen i Berlin. Utgifter til vakthold, transport og drap ble dekket uoffisielt eller på irregulær måte. Auschwitz, som ble brukt i siste fase av holocaust, var opprettet for annet formål og utgiftene kunne dekkes ved vanlige budsjettdisposisjoner, og der ble mer sofistikerte drapsanlegg innrettet.
Historikeren Hans Safrian fremholder at høsten 1941 ble transportene fra Sentral-Europa østover behandlet på varierende måte, noe han mener tyder på at det på dette tidspunktet ikke fantes en overordnet plan eller ordre om massemord. Den franske historikeren Florent Brayard påpeker at systematisk drap på jøder fra selve Tyskland begynte sommeren 1942 selv om de ble deporterte og internert/gettoisert fra 1941, mens jøder i Sovjetunionen for en stor del ble drept straks. Ifølge Brayard tyder dette på at det i 1941 ikke fantes en overordnet beslutning og mener at den «endelige løsningen» ikke ble iverksatt før sommeren 1942. Brayard skriver at dette forskjellen kan skyldes at tyskerne betraktet de østlige jødene som mer en større fare og at massedrap på vestlige jøder var moralsk mer overskridende.
Funksjonalismen har vært kritisert for å overse enkeltpersonenes ansvar og skyld for forbrytelsene. Karl Dietrich Bracher advarte i 1976 mot at dette kunne lede til en bagatellisering av nazismen og at barbariet 1933-1945 som moralsk problem med glemt. Goldhagen og hans støttespillere var også moralsk motivert. Sjefredaktøren i Die Zeit skrev at Goldhagens bok (1996) ikke var en forskningsrapport men moralsk bok, en dom.
Det var lenge en oppfatning at Reinhard Heydrich planla holocaust fra tidlig i 1930-årene. Robert Gerwarth skriver i biografien om Heydrich at dette ikke er en holdbar konklusjon: Heydrich var en av mange aktører som drev frem stadig mer radikal behandling av jødene. Holocaust var ifølge Gerwarth resultat av en kumulativ radikalisering drevet frem av konkurrerende personer og institusjoner som søkte å behage Hitler ved å forutse hva Hitler ønsket. I 1939 forestilte Heydrich seg trolig ikke massemord på jødene, men hans syn ble radikalisert i de to påfølgende årene på grunn av krigens brutaliserende virkning, frustrasjon over mislykkede bosettingstiltak, press fra lokale administratorer og ideologisk begrunnet forestilling om «jødeproblemet». Blant historikere har det vært antatt at ordbruken under Wannsee-konferansen hadde til hensikt å kamuflere en stor og systematisk plan om å drepe alle jødene. Gerwarth mener at Heydrichs opplegg for tvangsarbeid var reelt og ikke ren kamuflasje, og at tvangsarbeid inngikk som et mange tiltak i hans plan for en endelig løsning.
Tidspunkt og foranledning
Hitler hadde 16. juli 1941 et møte med Lammers, Keitel, Rosenberg og Göring der Hitler ga uttrykk for at han trodde seier på Østfronten var innenfor rekkevidde. Hitler snakket som vanlig i vage vendinger om opptrapping av «passiviseringen» bak fronten, om å fjerne eller skyte alle som var fiendtlige til okkupasjonsmakten. I dagene etter trappet Himmler opp SS-styrken i erobrede områder ved å sende SS-kavaleriet med 4000 mann til HSSPF senter, SS 1. brigade på 7200 mann til HSSPF sør og elleve bataljoner ordenspoliti (nære 6000 mann) til disposisjon for HSSPF - mot slutten av året var det økt til 26 bataljoner. I tillegg satte Himmler opp avdelinger med frivillige fra Latvia, Litauen og Ukraina, i alt over 30.000 innen utgangen av 1941. Christopher Browning beskriver dette som en massiv opptrapping fra slutten av juli og som ga nok mannskap til å gjennomføre massakrer i stor skala. I månedsskiftet juli-august ble massedrapene utvidet til ikke-arbeidende jøder, inkludert kvinner og barn. I slutten av juli ga Himmler ordre om å drive jødiske kvinner ut i Pripjat-sumpene, 12. august fikk han tilbakemelding om at operasjonen var mislykket fordi sumpene var for grunne til at kvinner og barn druknet. Tidlig i august meldte Walter Stahlecker til Karl Jäger at situasjonen krevde umiddelbar og 100 % rensing av «Ostland» for jøder. Stahlecker noterte på arket det berørte en ordre fra høyere myndighet, en ordre som ikke kunne diskuteres skriftlig.
Vurderinger og analyser
Timothy Snyder tror at Tysklands tilbakeslag ved Moskva og USAs inntreden i krigen side medvirket til opptrapping av massedrapene dra desember 1941. Hitler ga jødene skylden for tilbakegangen. David Cesarani mener at stans i den tyske fremdriften på østfronten utløste folkemordet. Med Tysklands krigserklæring mot USA (11. desember) var det en virkelig verdenskrig og Hitler kunne trekke frem sin profeti fra januar 1939. Christian Gerlach tror at denne nye og farlige situasjonen for det tyske regimet skapte en forestilling hos Hitler om jødene som sabotører, spioner eller partisaner - Heydrich og Rosenberg betraktet situasjonen på lignende måte. Basert på en detaljert studie av bakgrunnen for Wannsee-konferansen mener Christian Gerlach at den prinsipielle beslutningen om å drepe alle jødene ble tatt mellom 7. og 14. desember 1941.
En forklaring er at tilbakeslaget gjorde det umulig å deportere jødene til de fjerne delene av Sovjetunionen slik det opprinnelig var skissert. I nazistenes øyne måtte man da på en eller annen måte kvitte seg med de mange jødene i og omkring Øst-Polen. Christopher Browning mener denne forklaringen ikke holder. Ifølge Browning var euforien ved den raske fremrykkingen sommeren 1941 den avgjørende drivkraften bak holocaust: Følelsen av å være uovervinnelige gjorde at nazistene ville utvide folkemordet fra Sovjetunionen (der det pågikk for fullt) til alle områder de kontrollerte. Tysklands militære suksess etter invasjonen gjorde lederne overbevist om at områdene var erobret for godt, at tyskerne var kommet for å bli. Ved planleggingen av Barbarossa lekte ledende nazister med ideen om å deportere polske jøder, og kanskje tyske og østerrikske jøder, til steppene ved Ural og lenger øst. Browning tror at Hitler i løpet av juli 1941 bestemte seg for å utrydde jødene.
Browning konkluderte i 1994 med at beslutningen om å drepe jødene Sovjetunionen ble tatt i juli 1941, mens beslutningen om å drepe jødene i resten av Europa ble tatt i oktober. Browning antar at beslutningene ble tatt etter flere måneder med planlegging igangsatt av Hitler, mens Richard Breitman mener at Hitler tok beslutningen tidlig i 1941. Browning begrunner eufori-hypotesen blant annet med at den stemmer med de tidligere beslutningene om opprettelsen av Lublin-reservatet og etnisk rensing av det vestlige Polen (september 1939) og Madagascar-planen (juni 1940). Einsatzgruppene hadde til sammen et mannskap på 3000 mann fordelt på et bredt belte fra Finskebukta til Svartehavet. Browning mener denne lille styrken ikke ville hatt kapasitet til å drepe alle jødene og derfor ikke kunne ha hatt dette som opprinnelig oppdrag. Rapportene fra juli 1941 tyder på at mannlige jøder i ledende stillinger og i intelligentsiaen ble drept. Browning mener at spørsmålet om tidspunkt for beslutningen kan besvares ved en tidslinje som viser når kvinner og barn ble omfattet av systematiske massedrap og når naziregimet tildelte nok mannskap til å gjennomføre massedrapet. I midten av august gikk de daglige drapstallene for Einsatzkommando 3 markert opp og inkluderte et stort antall kvinner og barn.
Browning tror at etter den raske fremgangen på østfronten og massedrapene i erobrede områder satte Hitler Heydrich og Himmler i gang med planlegging (mulighetsstudie) av muligheten for å drepe alle jøder i Europa. Dette kan være bakgrunnen for Heydrichs besøk hos Göring 31. juli der Göring ga tillatelse til å utarbeide en plan for den endelige løsningen. Hitler avviste i august et forslag fra Heydrich og Goebbels om å begynne deportasjoner fra Tyskland.
Ingenmannsland som betingelse
Timothy Snyder beskriver i boken Bloodlands (2010) hvordan jødene i området tidligere beskyttet av Sovjetunionen var fanget og forsvarsløse etter invasjonen; dette var området Einsatzgruppene opererte i og der holocaust begynte. Snyder mener at holocaust oppsto på grunn av krig i periferien av to imperier der skiftende grenser var en medvirkende betingelse.
Snyder fremhever ingenmannslandet skapt av oppløsningen av den polske staten og erobringen av Baltikum og Sovjetunionen som viktig betingelse for holocaust. Ifølge Snyder var områdene av statsløshet skapt først av sovjetisk okkupasjon og deretter av tysk okkupasjon der forsøksvise massemord ble til systematisk folkemord. Den sovjetiske okkupantene hadde i løpet av de knappe to foregående årene deportert eller drept store deler av eliten i Baltikum og det østlige Polen. Nazistenes lokale medhjelpere hevnet seg på jødene for den sovjetiske okkupasjonen (til dels for å lede oppmerksomheten bort fra egen kollaborasjon) og benyttet muligheten til å stjele jødenes eiendeler. Ifølge Snyder ble jødene reddet først og fremst i områder der den opprinnelige statsdannelsen var intakt.
Ifølge Snyder har historikere en tendens til å fokusere på antisemittisme som hovedforklaring og overser samtidig den historiske konteksten der holocaust skjedde. Snyder er kritisk til diskusjoner om holocaust ofte tar utgangspunkt i Auschwitz og han fremholder at Auschwitz har blitt et symbol på holocaust uten å være representativt. I Auschwitz var de fleste ofrene fra Vest-Europa, mens de fleste ofrene for holocaust var «østjøder» fra Polen og Sovjetunionen. Østjødene ble drept ved skyting eller i rene utryddelsesleirer som Treblinka (der nesten ingen overlevde), og ikke i leirkomplekset Auschwitz. Minnet om holocaust ble særlig bevart av overlevende i vest, mens minnet om holocaust som noe spesifikt jødisk ble undertrykt av Stalin og hans etterfølgere.
Krigen som betingelse
Den amerikanske historikeren Peter Kenez skriver at krigen var en vesentlig kontekst eller betingelse for folkemordet. For eksempel skiftet Ion Antonescu strategi fra å utrydde jødene (i Bessarabia og Transnistria) til å redde dem da han forsto at aksemaktene neppe ville vinne krigen. Den tyske okkupasjonsmakten blandet seg ikke inn i danske forhold under Redningen av de danske jødene i 1943.
Den amerikanske statsviteren Christopher J. Fettweis mener at holocaust ikke bare var noe som skjedde under eller samtidig med andre verdenskrig, men at krigen utløste holocaust og de to kan ikke betraktes separat. Fettweis skriver at overgrep er vanlig i krig og krigen gjorde massemordet mulig, slik man har sett i andre folkemord for eksempel folkemordet på armenerne under første verdenskrig og folkemordet i Rwanda under borgerkrigen der. Samtidig skriver han at holocaust ikke skjedde spontant eller som et arbeidsuhell. Det vesentlig spørsmålet er derfor, ifølge Fettweis, hvordan tyskerne endte opp med å anse det jødiske folk som sin fiende. Fettweis påpeker at Krystallnatten og T4-programmet møtte motstand i den tyske befolkningen, og holocaust trolig ville møtt langt større protester i fredstid blant annet fra den katolske kirken. Fettweis mener det heller ikke er grunnlag for å hevde at konsentrasjonsleirene og gettoene utviklet seg til holocaust. Fettweis fremhever at holocaust utviklet seg i takt med krigen på østfronten blant annet ved både krigen og holocaust nådde et klimaks i 1942. Eichmann sa selv at krigen gjorde det praktiske umulig å gjennomføre de tidligere foreslåtte «løsningene» på jødeproblemet blant annet tvungen utvandring og Madagaskarplanen. Krigssituasjonen hadde en psykologisk effekt ved at den fremelsket tankeløs patriotisme og gruppetenking, og herdet folk og gjorde dem mer ufølsomme for vold og andres lidelser - den som selv er i konstant fare for å bli drept har lite omtanke for andres lidelser. I krigssituasjon er menneskeliv lite verdt og Fettweis antyder at Hitler kan ha forstått at folks moralske sperrer og «nummenhet» for død og vold, og derfor satt i gang massemordet samtidig med krigen. Fettweis tror at den enkelte gjerningsperson i Einsatzgruppene og i konsentrasjonsleirene kan ha foretrukket den relativt trygge tjenesten der i stedet for å bli sendt til fronten. Fettweis mener det er vanskelig å forklare hvordan tyskere som Otto Ohlendorf, helt grunnløst, kunne mene at alle jøder var en livsfarlig trussel mot Tyskland og derfor måtte drepes. Fettweis konkluderer med at krig alltid innebærer mulighet eller fare for folkemord.
Jødene som syndebukker
I Polen og i de baltiske landene ble jødene ansett eller beskyldt for å understøtte det sovjetiske regimet blant annet fordi kommunister av jødisk opphav var noe overrepresentert i byråkratiet. Jødene ble da syndebukker for overgrepene begått av den sovjetiske okkupasjonsmakten 1939-1941. I den litauiske motstandsbevegelsen LAF ble litauisk nasjonalisme og arbeid for nasjonal selvstendighet slått sammen med anti-kommunisme og anti-semittisme. LAF drev under sovjetisk styre antisemittisk propaganda. LAF agiterte ikke eksplisitt for fysisk utslettelse av alle jøder i Litauen. Det er uklart hvor store praktiske forberedelser til fordrivelse eller massemord LAF gjorde før den tyske invasjonen, men menneskerettighetsforkjemperen Robert van Voren mener at litauerne psykologisk var vel forberedt. En del litauere i eksil i Tyskland gjennomgikk der opplæring med tanke på infiltrering umiddelbart før den tyske invasjonen og deltok deretter i massemord på jøder og kommunister.
Goldensohn-interjvuene
Den amerikanske legen Leon Goldensohn intervjuet 19 tiltalte og 14 vitner i Nürnberg første halvår 1946. Intervjuene dokumenterer de tiltaltes strategier for å forsvare seg. De tiltalte forsøkte å opprettholde en fasade som uskyldige og forførte enkeltpersoner, og la opp til å gi inntrykk av Wehrmacht som «ren» og uten noen befatning med krigsforbrytelser. Rudolf Höß forklarte at Himmler hadde fortalt ham tyskerne måtte utrydde jødene ellers kom jødene til å utrydde tyskerne. Höß anså det ikke som hans oppgave å be om ytterlige begrunnelse. Höß' kone syntes det var forferdelig, men slo seg til ro med Himmlers forklaring. Höß uttalte at han selv aldri drepte noen og han passet på at vokterne ikke var brutale mot fangene. Albert Speer nektet å snakke med Goldensohn. Göring snakket villig og uttalte at rasepolitikken var tilfeldig og uviktig, ifølge Göring ble rasepolitikken viktig da en fanatisk fraksjon fikk stor makt. Goldensohn intervjuet Ohlendorf og konkluderte med at Ohlendorf var uten skyldfølelse og hadde ren eller tom samvittighet.
Andre psykologiske undersøkelser
I forbindelse med rettssakene i Nürnberg ble seksten ledende nazister undersøkt av en psykiater og en psykolog. Blant annet ble de testet med Wechsler–Bellevue Intelligence Scale, Rorschach-testen og andre tester. Ingen av de 16 ble beskrevet som sadister, men Rudolf Hess og Joachim von Ribbentrop ble vurdert som svært forstyrrede personer. Hjalmar Schacht og Baldur von Schirach ble beskrevet som sunne og velintegrerte personer. Dönitz, Frick, Ley, Erich Raeder og Streicher ble ikke undersøkte eller dokumentene er tapt.
Arthur Seyss-Inquart oppnådde 141 i intelligenstesten, høyest av de testede, mot for eksempel Ernst Kaltenbrunner som skåret lavest (113) blant de som ble testet. De psykologiske profilene for Kaltenbrunner og Fritz Sauckel beskrives som ordinære, mens Rudolf Hess beskrives som paranoid med til dels bisarre vrangforestillinger. Da Hess ble konfronterte med tiltale og bevis svarte han at han ikke husket og i Nürnberg ble utilregnelighet vurdert som en mulighet for Hess. Hans Frank blir beskrevet som en komplisert og forstyrret personlighet med kyniske eller antisosiale trekk.
En ny gjennomgang av Rorschach-materialet i 1994 konkluderte med mindre forekomst av dyssosial personlighetsforstyrrelse enn blant innsatte med denne diagnosen. Ifølge denne analysen er det lite narsissisme i materialet fra Nürnberg. Ifølge Brunner gjennomgikk alle 22 tiltalte disse testene. Det har i ettertid hvert en lang debatt om Rorschach-testene var holdbare utført under disse spesielle forholdene.
Eichmann ble undersøkt av en mange israelske psykiatere før rettssaken i Jerusalem uten at noen av dem var i stand til å påvise noe unormalt. En psykiater påpekte at Eichmann tvert imot var svært normal og at han hadde et sunt forhold til sin familie.
Ved rettsoppgjøret
I rettsoppgjør brydde nazilederne seg lite om regimets forbrytelser. Hermann Göring mente jødene var for fremmede til å bli værende i Tyskland. Alfred Rosenberg sa at jødene «spyttet på tysk kultur». Joachim von Ribbentrop skyldte holocaust på jøder som trakk i trådene i USA. Walter Funk mente russerne gjorde mye verre ting da de inntok Pommern enn de tyskerne noen gang gjorde i Russland. Otto Ohlendorf innrømte at hans Einsatzgruppe hadde avlivet 90,000 jøder og insisterte på at de alliertes behandling av tyskerne var minst like ille som skytingen av jødene.
Vanlige tjenestemenn
Himmler og Heydrich var usikre på hvordan massedrapene ville gå, hvilke ledere og enheter som ville vise seg mest effektive, og om tyske menige politi og soldater ville motsette seg virksomheten. Himmler var oppmerksom på at henrettelser av sivile ville være psykologisk skadelig for mannskapet hans. Vanlige tjenestemenn i Einsatzgruppen, politiet og hæren viste seg å være langt bedre i stand til å drepe jøder med kaldt blod ble enn det topplederne ventet.