cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kråkefotslekten
Det gule sporepulveret (Lycopodium powder) i særlig myk kråkefot blir brukt som stabilisator i iskrem, og brukes til å gjøre et elektrostatisk ladnings-mønster synlig. Chester Carlson brukte kråkefotpulver i sine tidligste eksperimenter for å demonstrere xerografi.
Tidligere ble pulveret (heksemel) brukt i fingeravtrykkspulver, fyrverkeri og som dekke for piller og eksplosiver.
Arter
Slekten består av følgende betydelig utbredte arter: Arter som enkelte forskere regner til kråkefotslekten:
UFA
UFA eller Ufa kan referere til:
Saint-Jean-Cap-Ferrat
Saint-Jean-Cap-Ferrat er en kommune i departementet Alpes-Maritimes i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur sørøst i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Saint-Jean-Cap-Ferrat
Molly
Molly er en populær akvariefisk. Villformen er en liten blekgrønn fisk som lever i brakkvann og kan bli opp til 6 centimeter lang.
Akvaristikk
Av black molly har begge kjønn samme svarte farge, og de ser nesten like ut. Hunnen er litt større og rundere enn hannen, og hannen har vanligvis en større ryggfinne. Det er best å holde en hann sammen med tre-fire hunner. Den formerer seg lett hvis den får gode livsvilkår. Den føder levende yngel; omtrent en gang i måneden kan en hunn få opptil 100 yngel.
Det eksisterer en mengde farger, former og hybrider av mollyen, og på grunn av innavl kan den være følsom for sykdommer som hvitprikk.
Neverwinter Nights
Neverwinter Nights (NWN) er et rollespill til PC og Macintosh utviklet av kanadiske BioWare, som ble gitt ut sommeren 2002. Spillet foregår i tredjeperson, og det inneholder både en lang enspillerdel og store muligheter for internett-basert spilling. Neverwinter Nights bruker Dungeons & Dragons-systemet.
Underveis blir mange valgfrie side-oppdrag også gjort tilgjengelige. De aller fleste handlinger blir tilfeldig bestemt fra terningkast. En terning bestemmer blant annet skadene spillerne får. Tre utvidelsespakker er gitt ut til Neverwinter Nights: Shadows of Undrentide i juni 2003, Hordes of the Underdark i desember 2003 og Kingmaker i november 2004. Alle introduserer en utvidet historie til enspillerdelen, samt nye elementer til den internettbaserte.
Som i brettspillet Dungeons & Dragons er det første en spiller må gjøre er å opprette en ny karakter. Spillet inneholder et sett med ferdige figurer, ellers kan spilleren velge opprette en helt ny karakter fra bunnen av. Spilleren må blant annet velge mellom kjønn, rase, styrke og intelligens, spesialiserte evner som kalles ferdigheter og prestasjoner, utseende i spillet og navn. Man kan blant annet velge mellom en friluftsmann eller en healer.
Spilleren får blant annet i oppgave å beseire en kraftig kult, samle inn fire objekter som kreves for å stoppe utbruddet av en pest, og motarbeide et angrep mot byen Neverwinter - som ligger langs kysten av Faerûn. De første og siste oppgavene i kampanjen omhandler stort sett byen Neverwinter, men en del oppgaver krever også at spilleren våger seg rundt i det omkringliggende landskapet og reiser nordover til byen Luskan.
Samleboks
En samleboks er en samling av flere verk, som oftest innenfor litteratur, film og musikk, som på en eller annen måte har noe felles, det være samme forfatter/skaper eller deler av samme historie. Verkene i en samleboks kan ofte bli anskaffet separat, men det er ikke alltid tilfellet.
Kjell og Odd
Kjell og Odd var en kristen duo som var aktive i Norge på 1950- og 60-tallet. Den bestod av Kjell Andreassen (trekkspill og sang) og Odd Bergum (gitar og sang).
De møttes i ungdomsmiljøet på Filadelfia Oslo, hvor de etterhvert dannet duoen Kjell og Odd. De spilte inn den aller første grammofonplateinnspilling på plateselskapet Klango, med katalognummer F1. Her sang og spilte de inn fire av sine sanger til eget akkompagnement på gitar og trekkspill. Opptaket fant sted på scenen i Filadelfia Oslo.
Kjell og Odd ble snart kjente, særlig i det kristne miljøet med sine fengende melodier. De er regnet for å være banebrytende på 1950-tallet innen kristen sang og musikk. Tekstene var evangeliske og handlet om det sentrale i kristen tro, frelsen, himmelen og «vandringen på jorden». De var mest kjent og populære i Norge, men også ut over hele Skandinavia. De utgav mellom 1959 og 1964 tilsammen 16 plateinnspillinger, som tilsammen har solgt i over 250 000 eksemplarer, noe som dengang tangerte Alf Prøysen i platesalg.
Mellom 1959 og 1963 var de sangere på heltid. I 1961 oppholdt de seg 13 måneder i USA, hvor de besøkte 28 delstater. Kjell Andreassen ble boende i USA, mens Odd Bergum fortsatte som sanger og predikant i Norge.
Selv om de som duo har sluttet å opptre for lenge siden, huskes de fortsatt, og regnes blant de mest betydningsfulle artistene innen kristen sang og musikk på 1950- og 60-tallet. Mange av sangene har blitt mye brukt i flere kristne miljøer. Det gjelder i første rekke sanger som «Da jeg mitt liv til Jesus gav», «Jeg ønsker å se Jesus først av alt», «Når vi er over» og «Du kan ha en sang».
I anledning den norske pinsbevegelsens 100 års-markering pinsen 2007, ble duoen Kjell og Odd gjenforent. Dette skjedde under lanseringen av CD-utgivelsen Skatter fra Klangoarkivet 1959-1991, og Minns du sången i Oslo Spektrum, i september 2007.
Diskografi
De fleste innspillingene er utgitt som EP-plate med fire kutt (sanger).
Wig Wamania
Wig Wamania er et musikkalbum av Wig Wam, utgitt i 2006.
Anton Makarenko
Anton Semjonovitsj Makarenko (russisk Анто́н Семёнович Мака́ренко, født i Bilopillja, død 1. april 1939) var en sovjetisk pedagog og forfatter. Han var en av grunnleggerne av det som ofte kalles den «sovjetiske pedagogikken». Han utviklet pedagogisk teori og metodikk basert på å trekke det produktive arbeidslivet inn i utdanningssystemet. Han fokuserte på oppdragelsen av barn i kollektiver. Hans kanskje mest kjente bok i Norge er «Vejen til Livet».
Armée Nationale Sihanoukiste
Armée Nationale Sihanoukiste (forkortet ANS) var en væpnet gren i det kambodsjanske partiet FUNCINPEC. Siden 1979 fungerte bevegelsen som en motstandsgren mot Vietnams okkupasjon av Kambodsja, og styrken ble offisielt etablert i 1981. Til tross for at bevegelsen snart ble tvunget ut av Kambodsja, fortsatte den sin kamp fra Thailand, sammen med Røde Khmer, KPNLF og de thailandske styrkene. Denne kampen var resultatløs, og det lyktes dem ikke å styrte den vietnamesisk-støttede FUNSK-regjeringen, som hadde etablert en folkerepublikk i Kambodsja.
Organisasjonene vokste betydelig mellom 1986 og 1987, takket være betydelig støtte fra ASEAN-landene og Folkerepublikken Kina. Bevegelsen gav i denne perioden slipp på sin kommunistiske ideologi og ble den mest betydelige ikke-kommunistiske motstandsbevegelsen i Kambodsja.
Farlig midtsommer
Farlig midtsommer (svensk Farlig midsommar) en barnebok fra 1954 av den finlandssvenske forfatteren Tove Jansson; det er den femte boken i serien om Mummitrollet. Den ble utgitt på norsk i 1959.
Handling
Handlingen har flere paralleller til William Shakespeares stykke Stormen, med forlis, redning og elementer av forvekslingskomedie.
Idyllen i Mummidalen blir forstyrret av en katastrofe. En vulkan skaper en stor oversvømmelse i dalen. Mummifamilien og vennene deres rømmer opp på taket av huset; her blir de reddet av et flytende teaterskip. Teaterrotta Emma er den eneste som er ombord; hun introduserer flyktningene for teaterets funksjon og betydning, og Mummipappa blir inspirert til å skrive et teaterstykke, kalt «Løvebrudene, eller Slektskapets bånd». Dette grepet, med et parodisk-komisk teaterstykke inne i fortellingen, er også et lån fra Shakespeare.
Mummitrollet og Snorkfrøken kommer bort fra de andre da de blir etterlatt på en øy. Lille My faller overbord og reddes av Snusmumrikken; de to havner i konflikt med en hemul som er parkvokter. Snorkfrøken, Mummitrollet og Filifjonka (som er søskenbarn med Emmas avdøde ektemann) blir arrestert for ordensforstyrrelser. De slipper imidlertid fri for å gå og se en teaterforestilling. Det viser seg å være oppsetningen av Mummipappas nye stykke, og alle gjenforenes til slutt.
François Certain de Canrobert
François Marcellin Certain de Canrobert (født 27. juni 1809 i Saint-Céré i Lot i Frankrike, død 28. januar 1895 i Paris) er mest kjent som Maréchal Canrobert var marskalk av Frankrike. Han kjempet blant annet i slaget ved Alma, slaget ved Magenta, slaget ved Solferino og ved slaget ved Gravelotte.
Bakgrunn
François Certain de Canrobert ble født i Saint-Céré, det det senere ble oppstilt en statue av ham på place de la République av Alfred Lenoir. Hans far, Antoine Certain Canrobert, tidligere kaptein, var allerede 55 år da gutten ble født. Han var offiser av Ancien Regime og hadde i 1791 emigrert, og tjenestegjort i Armée de Condé. Hsnd hallbror Antoine, var en brilliant offiser utdannet ved Saint-Cyr, og han ble drept av en kanonkule i slaget ved Ligny den 26. juni 1815, der han kjempet for keiser Napoleon I.
Gjennom farens søster, Marie-Louise, var han nevø til Adolphe og Marcellin Marbot, som ble henholddsvis maréchal de camp (général de brigade) og lieutenant-général (général de division) under julimonarkiet.
Militær
Han dro til Algerie i 1835 og tjenestegjorde i ekspedisjonen til Mascara ved den franske erobringen av Tlemcen og i 1837 ble han forfremmet til kaptein. I det samme året mottok han Æreslegionen for modig oppførsel. I 1839 ble han ansatt til å organisere en bataljon innen den franske fremmedlegionen for karlistkrigene.
Han ble utnevnt til oberstløytnant i 1846 og ble oberst i det 3. regiment i 1847. Han ledet en ekspedisjon mot Ahmed Sghir i 1848 og slo araberne ved Djerma Pass.
I Krimkrigen ledet han en avdeling i slaget ved Alma hvor han ble såret to ganger. Han ble lettere såret og fikk en hest han satt på drept under ham under slaget ved Inkerman. Han var også med under beleiringen av Sevastopol men stadige forlengelser i beleiringen førte til at han trakk seg fra kommandoen.
Diplomatiet: Etter hjemkomsten til Frankrike ble han sendt ut på diplomatiske oppdrag til Danmark, og til Sverige der han ble sitt lands ambassadør.
Under den fransk-tyske krigen 1870-71 ledet Canrobert det VI. korps og gjorde seg særlig bemerket under forsvaret av St. Privat den 18. august 1870.
Etter den fransk-tyske krig ble Canrobert utnevnt til medlem av den overlegne krigsråd i Frankrike og han var også politiker og ble valgt inn som senator både i 1876, 1879 og i 1885. Han døde i Paris og fikk en offentlig begravelse.
Ospesvermer
Ospesvermer (Laothoe populi) er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Den er gulbrun, bakvingen er oransje ved roten. Larven lever på osp (Populus tremula), og sommerfuglen flyr i mai til august, med særlig i juni–juli. Den har reduserte munndeler og tar ikke næring til seg som voksen.
Sommerfugler
Ospesvermeren er en ganske stor sommerfugl; vingespennet måler mellom 72 og 92 mm. Kroppen er kjegleformet. Til svermer å være har ospesvermeren en ganske liten kropp og ganske store vinger. Fargen er vanligvis hovedsakelig grå, men det finnes også en rødbrun fargevariant. Hodet er ganske lite, munndelene reduserte og antennene tynne, smalt fjærformede.
Vingene er vanligvis gråbrune, og bakvingene er rustrøde ved roten. Den nærtstående arten Laothoe amurensis mangler denne røde fargen. Ospesvermerens vinger har flere smale, bølgete, lyse og mørke tverrstriper. Årene er markert lysere enn resten av vingene. Forvingen har en liten, hvit flekk nær midten.
Vingenes ytterkant er sterkt flikete, noe som gjør at sommerfuglen ligner et vissent blad når den sitter stille. Sommerfuglen har en meget karakteristisk hvilestilling, med bakvingene stikkende ut foran forvingene, dette øker likheten med et vissent blad.
Larver
Larven er grønn med små, hvite prikker. Hodekapselen er trukket ut til to knøler øverst. På hvert ledd er det en lys skråstripe, som hjelper til med å viske ut larvens omriss. Den har også noen små, røde flekker på ryggen.
Levevis
Som andre Smerinthinae tar den voksne ospesvermeren ikke til seg næring, men lever på energi den har lagret fra larvetiden. De voksne sommerfuglene flyr i mai–august på steder der det vokser osp. Larvene lever vanligvis bare på osp (Populus tremula), av og til på selje og poppel.
Utbredelse
Ospesvermeren finnes i Europa og videre østover til Turkestan, og i Nord-Afrika. I Norge finnes den nokså vanlig nord til Nordland. Den er trolig den vanligste svermeren i Norge.
Arbeiderråd
Arbeiderråd er organer som under en sosialistisk revolusjon blir valgt blant arbeiderne på en arbeidsplass til å fatte beslutninger om hvordan akutte situasjoner skal håndteres, gjerne fungere som streikekomiteer og sørge for nødvendigheter som matforsyning, transport og lignende i en situasjon hvor det offentlige systemet bryter sammen. På denne måten skulle arbeiderne sikre seg kontroll over arbeidsplassen og dermed over produksjonsmidlene, noe som i neste steg vil gi kontroll over hele samfunnet. Tilsvarende organer for soldater kalles soldatråd.
Det ble dannet arbeiderråd under novemberrevolusjonen i Tyskland i 1918 og under den spanske borgerkrig 1936–1939. Under oppstanden i Ungarn mot Sovjetunionen i 1956 ble det spontant dannet arbeiderråd, samt under oppstanden i Polen i 1981.
Andre eksempler på slike danner er Torino i Italia i årene 1919–1920, i Frankrike i mai-opprøret i 1968, i Chile i 1973 (Cordón Industrial) og i Iran i årene 1978-1979.
Arbeider- og soldatråd i Norge
I Norge vant idéen og arbeider- og soldatråd en viss oppslutning umiddelbart etter oktoberrevolusjonen i Russland i 1917. Den første som tok opp tanken var jernarbeideren og fagforeningsmannen Sigurd Simensen ved Thunes mekaniske verksted i Kristiania, som våren 1917 hadde ledet en dyrtidsdemonstrasjon mot Stortinget. 18. desember 1917 samlet han nesten 700 tillitsmenn i Jern- og Metallarbeiderforbundet, som sluttet seg til tanken om å opprette arbeiderråd. Uavhengig av dette oppfordret Eugene Olaussen på et møte i Øvre Eikers Arbeiderparti 26. desember 1917 til å starte en rådsbevegelse, og snart ble de første arbeiderrådene opprettet i Krokstadelva, Mjøndalen og Solbergelva. Jernarbeiderne i Kristiania sluttet seg til idéen, og over nyttår spredte den seg til andre steder i Norge. Også soldatråd ble opprettet enkelte steder, først i Trondheim, og i Kristiania ble det opprettet et råd med ett medlem fra hver ekserserplass.
Arbeiderrådet i Kristiania utarbeidet et manifest, «Til Arbeiderne i Norge». I manifestet, som peker på hvordan arbeiderklassen i Norge lider under den nylig innførte rasjoneringen, heter det blant annet at «vi står overfor de mest kritiske tider som landet overhoved har gjennemgått. Vi står midt oppe i en levnetsmiddelkrise, som allerede har latt sult og nød holde sitt inntog i tusener av arbeiderhjem. [...] Den gjennomførte rasjonering er en klasse-rasjonering, en fattigmannsrasjonering, der lar de rike overklasser uberørt. [...] Denne blodige urettferdighet må hos det arbeidende folk utløse et enstemmig krav om beslagleggelse av alle levnetsmidler og deres salg til så overkommelige priser at hele befolkningen kan nyte godt av dem.» Andre krav var blant annet avlysning av militærøvelser, oppløsning av nøytralitetsvakten, kommunenes rett til å ekspropriere boliger og arbeiderrepresentanter i bedriftenes styre.
Arbeiderrådene holdt et landsmøte med 170 fremmøtte i Kristiania fra 24. til 27. mars 1918, og med taler av Eugene Olaussen, Sigurd Simensen og Martin Tranmæl. Her ble det utarbeidet et mer detaljert program, og flere krav lagt til, blant annet krav om åtte timers arbeidsdag. Hvis kravene ikke ble oppfylt, truet rådene med generalstreik og militærstreik. En deputasjon fra rådene møtte statsminister Gunnar Knudsen 2. april 1918. Statsministeren viste seg imøtekommende, og sørget for at det ble utført forskjellige endringer i bestemmelsene om proviantering. Arbeiderrådsrepresentantene var noenlunde fornøyde, og etter dette møtet ble den opphissede stemningen dempet.
I mellomtiden hadde den radikale fløyen vunnet makten i Arbeiderpartiet på partiets landsmøte i Kristiania fra 29. mars til 1. april. Dermed gikk interessen for arbeiderrådene tilbake, og etter Amerikaoverenskomsten var dessuten forsyningene til Norge sikret. Det ble færre arbeidskonflikter, og regjeringen og stortinget gikk til en viss grad med på arbeidernes ønske om åtte timers arbeidsdag, som ble lovfestet året etter, i 1919.
Ifølge Arbeiderbevegelsens historie i Norge kom arbeider- og soldatrådbevegelsen i Norge «fullstendig overrumplende på den etablerte ledelsen» av arbeiderbevegelsen. Videre hevdes det at den var «et uttrykk for at den aktivistiske del av arbeiderklassen hadde mistet tilliten til partiets og fagorganisasjonens evne til å målbære arbeiderklassens interesser».
St. Thomas
St. Thomas eller den hellige Thomas kan vise til en rekke helgener. Det brukes også enkelte ganger feilaktig om personer ved navn Thomas som er saligkåret men ennå ikke helgenkåret.
Det kan også vise til steder oppkalt etter apostelen og annet.
Harald Hals’ park
Harald Hals' park er en park nordøst for Damplassen i Ullevål Hageby i bydel Nordre Aker i Oslo.
Parken avgrenses av Nils Lauritssøns vei, Langlia og Bergsalleen. I parken, som er 10,8 mål stor, ligger tennisbaner, skateboardrampe og Damplassen barnehage. Terrenget skråner fra en liten høyderygg ned mot Nils Lauritssøns vei.
Parken ble i 1959 oppkalt etter Harald Hals (1876–1959), reguleringssjef i Oslo 1926-1947 og en ledende kraft innen byplanlegging og sosial boligbygging fra cirka 1915. Harald Hals deltok i regulering og utforming av Ullevål Hageby.
Arkitekt Oscar Hoff hadde Harald Hals' park med på sin reguleringsplan for Ullevål hageby fra 1915. Hans utforming ble ikke realisert. Parken slik den ble, med sportsplass og lekeplass, er utformet av Boligdirektørens kontor ved Harald Hals. Deler av lekeplassen ble omgjort til tennisbaner i 1923, i 1928 kom ytterligere to baner. De opprinnelige lysthusene og gangveiene i skråningen er borte.
Harald Arnkværn
Harald Arnkværn (født 5. februar 1939) er en norsk advokat og næringslivsleder. Han ble høyesterettsadvokat i 1972. Samme år ble han ansatt i Den norske Creditbank, hvor han var viseadministrerende direktør fra 1981 til 1988. I 1989 ble han advokat i Advokatfirmaet Haavind Vislie DA, nå Advokatfirmaet Haavind AS.
Som styreleder i Vinmonopolet trakk han seg i forbindelse med en sak om overvåkning av e-post da han fikk de ansattes mistillit.
Verv
(inkomplett liste over nåværende og tidligere verv og stillinger)
Koagulasjon
Koagulasjon eller levring er prosessen hvor blod endrer seg fra flytende tilstand til gelè. Det kan potensielt bevirke hemostase — opphøret av blodstrøm fra ødelagte blodårer — etterfulgt av reparasjon. Koagulasjonsmekanismen omfatter aktivering, adhesjon og aggregering av blodplater, med avsetning og modning av fibrin. Koagulasjonssykdommer er sykdommer som kan bevirke bløding (hemoragi eller kontusjon) eller obstruktiv levring (trombose).
Koagulasjon er godt konservert på tvers av biologien; i alle pattedyr omfatter koagulasjonen både en cellekomponent (blodplate) og en proteinkomponent (koagulasjonsfaktor). Systemet hos mennesker er det systemet som er mest forsket på, og best forstått.
Koagulasjon begynner nesten umiddelbart etter at skade i blodårene har ødelagt den endotele hinnen som fôrer innsiden av blodårene. Når rommet under endotelet blir eksponert for blod så setter det i gang to prosesser: endringer i blodplatene, og eksponeringa av subendotelial vevsfaktor til faktor VII, som bevirker formasjonen av fibrin. Blodplater lager en plugg i skadeområdet; dette blir kalte primær hemostase. Sekundær hemostase begynner samtidig: ytterligere koagulasjonsfaktorer eller levringsfaktorar utover faktor VII svarer i en kompleks kaskade for å danne tråder av fibrin som styrker blodplate-pluggen.
Volvo 480
Volvo 480 ble utviklet for å dele plattform med Volvo 440 og Volvo 460. Modellene ble utviklet av Volvos nederlandske selskap NedCar og ble produsert ved fabrikken i Born, som ligger utenfor Eindhoven i Nederland. Volvo 480 var den første Volvoen med fremhjulsdrift og ble produsert i 80 500 eksemplarer i perioden 1986–1995. Ca. 3 300 biler ble solgt i Nederland og Sverige. Det største markedet var Storbritannia hvor 22 000 biler ble solgt. Andre store markeder var Tyskland, Italia og Frankrike.
De ulike utgavene som ble produsert var Volvo 480 S, ES, Turbo, GT, «Collection» og «Celebration».
Arthur Wint
Arthur Stanley Wint (født 25. mai 1920 i Plowden, Manchester Parish, død 19. oktober 1992 i Linstead) var en jamaicansk friidrettsutøver.
Under OL 1948 i London vant han Jamaicas første OL-gull, og satte samtidig ny verdensrekord på 400 meter med tiden 46,2. På plassene bak fulgte landsmannen Herb McKenley og amerikaneren Mal Whitfield. På 800 meter tok han sølv, denne gangen bak Whitfield og foran franskmannen Marcel Hansenne.
Under OL 1952 i Helsingfors tok han en ny sølvmedalje på 800 meter, igjen slått av Mal Whitfield, mens bronsemedaljen denne gangen gikk til tyske Heinz Ulzheimer. Under disse lekene tok Jamaicas lag gull på 4 x 400 m stafett, sammen med lagkameratene Leslie Laing, Herb McKenley og George Rhoden. Vinnertiden var også ny verdensrekord.
Thunderbolt (andre betydninger)
Thunderbolt har flere betydninger:
Nero (andre betydninger)
Ordet Nero har flere betydninger:
Scioto (elv)
Scioto River er ei sideelv til Ohio River i det sentral-østlige USA. Den renner rett sørover gjennom Ohio, blant annet gjennom storbyen Columbus, og munner ut i Ohio-elva ved byen Portsmouth 50 km nedenfor grensa til Vest-Virginia. Elva er 372 km lang.
Tyssedal
Dialekten i Tyssedal er sterkt preget av østnorske dialekter, særlig østfolddialekten. Dette skyldes den store innvandringen på begynnelsen av 1900- tallet. Språket som snakkes her er vesentlig forskjellig fra resten av Odda-området. Forskjellene har blitt noe utvannet de siste 50 åra.
A/S Hardanger Elektriske Jern- og Stålverk
Industrien kom i Tyssedal og Odda på begynnelsen av 1900-tallet på grunn av tilgang til billig elektrisk kraft. A/S Tyssefaldene ble stiftet 20. april 1906 og Sam Eyde ble første generaldirektør. I 1909 kjøpte Eyde retten til et svensk patent som skulle gjøre det mulig å utbygge en elektrisk jern- og stålindustri i Norge. I 1909-10 ble selskapet A/S Hardanger Elektriske Jern- og Stålverk etablert i Tyssedal med Sam Eyde som hovedmann, selskapet ble stiftet 24. august 1910. Hovedaksjonærer i Hardangerverket var Eydes selskaper Elektrokemisk og A/S Norsk Elektrometall. Den 7. november 1911 kom den første ovnen i drift, og vinteren 1912-13 ble det bygd enda en ovn. Det viste seg at smeltemetoden ikke fungerte som ventet, og fabrikken ble nedlagt 25. april 1913. Med dette prosjektet mislyktes han riktignok, men det ble utgangspunktet for en utvikling som endte med opprettelsen av det nye industristedet Eydehavn nordøst for Arendal.
A/S Tysso Legeringsverk
A/S Tysso Legeringverk ble opprettet 1911-12. Første prosjekt var bygging av en smelteovn for sinkmalm, deretter forsøk med ferrokrom og ferrosilisium. Driften tok slutt i 1919 og anlegget ble leit ut til A/A Elektrotermisk for å produsere ferromangan fra russiske gruver. Selskapet gikk konkurs i 1925. Fra 1924-27 drev Det Norske Zinkkompani prøvedrift med sinksmelting på legeringsverket.
«Nitriden» - DNN Tyssedal
Sam Eyde og hans konsern stiftet sammen med det franske selskapet Pechiney Det Norske Nitridaktieselskap på den konstituerende generalforsamling den 20. august 1912. Eyde-konsernet trakk seg raskt ut og franskmennene fikk hånd om 90% av aksjene. DNN fikk en god kraftavtale med eieren av Tyssefaldene, Ragnvald Blakstad, som satt med et stort kraftoverskudd etter det mislykkete forsøket med jernverksdrift. Fabrikken ble reist på rekordtid, 9 måneder. Ovnshus, ovner og jernkonstruksjoner ble overtatt fra et nedlagt Pechineyanlegg i USA. Maskinparken ble kjøpt brukt fra et mekanisk verksted i Oslo. DNN startet aluminiumsproduksjon i Tyssedal i desember 1916. I 1923 ble det sluttet en avtale mellom Pechiney og British Aluminium Company (Baco) og Aluminium Company of America (Alcoa) om å fordele aksjene i selskapet på 1/3 hver. I 1927 nådde fabrikken produksjonstoppen. Den økonomiske verdenskrisen rammet fabrikken hardt fram til midten av 1930-tallet. Som landets største produsent nådde fabrikken i 1939 sin høyeste årsproduksjon med 15042 tonn, halvparten av landets samlede produksjon. Etter krigen ble gjennomgikk fabrikken en prosessomlegging fra blokkanodeovner til Søderbergovner. Fabrikken ble også utvidet med en anodemassefabrikk og ovnhuset ble utvidet i forbindelse med utbygging av Mågelivassdraget. Pechiney solgte seg ut fabrikken i 1958 og Alcan og Boca fekk 50% hver. Filmen Hvem eier Tyssedal? fra 1975 handler om arbeidernes kamp mot nedleggelse av hjørnesteinsbedriften. Nitriden ble hjemkjøpt av staten i 1976. Aluminiumsverket i Tyssedal var i drift til 1981. Et enstemmig Storting vedtok den 21. mai 1981 St.prp. nr 123 «Modernisering av aluminiumsverket i Tyssedal». Etter en lengre debatt i Stortinget vedtok man i 1983 at aluminiumsverket skulle erstattes av et ilmenittsmelteverk.
K/S Ilmenittsmelteverket A/S, Tinfos Titan & Iron, Eramet Titan & Iron og TiZir
K/S Ilmenittsmelteverket A/S startet driften i 1986. To år senere kjøpte Tinfos Titan & Iron smelteverket fra staten. I 2005 ble kapasiteten økt og i 2008 ble verket solgt til franskeide Eramet SA. Eramet Titan & Iron solgte halvparten av bedriften til det australske gruveselskapet Mineral Deposits Limited i 2011. Ilmenittsmelteverket eies i dag av det London-baserte selskapet TiZir Limited, som er et 50/50 fellesforetak bestående av Mineral Deposits Limited og Eramet SA. TiZir er nå i gang med å planlegge utvidelser av fabrikken. Utvidelsen vil kreve mer råstoff enn den ilmenitten man får fra Hauge i Dalane og selskapet er nå i ferd med å utvinne råstoff fra Grande Côte, Senegal.
Ilmenittsmelteverket i Tyssedal er i dag ett av fem i verden, og det eneste i Europa. Smelteverket produserer slagg med et høyt innhold av titandioksid, som senere kan videreforedles og brukes som hvitt pigment i maling, plastprodukter, papir, keramikk og hygieneprodukter som tannkrem.
Bare 6% av verdensproduksjonen av ilmenitt videreforedles til metallisk titan.
Det tredje produktet er råjern med høy renhet. Dette videreforedles og brukes i vindmølledeler, bildeler, maskindeler og verktøy.
Frederick Reines
Frederick Reines (født 16. mars 1918 i Paterson, Passaic County, New Jersey, død 26. august 1998 i  California) var en amerikansk fysiker. Reines mottok Nobelprisen i fysikk i 1995 for påvisningen av  nøytrinoer. Han delte prisen med landsmannen Martin Lewis Perl.
Reines tok en Master of Science i fysikk i 1941 og tok senere en doktorgrad i fysikk ved New York University i 1944. Han begynte å jobbe ved Los Alamos Scientific Laboratory under ledelse av Richard Feynman og deltok i Manhattanprosjektet for å produsere den første atombomben.
Hypotesen om nøytrinoens eksistens er fra 1930-tallet. Nøytrino «oppstod» som en hypotetisk partikkel i et brev fra 1930 av Wolfgang Pauli (Nobelprisen i 1945). På den tiden var det kjent at mange atomkjerner endte sine liv ved å sende ut en elektron. Denne prosessen, som kalles betahenfall, ga forskerne mye hodebry, blant annet ved at fysikkens hellige lover – energiprinsippet – ikke syntes å gjelde. For å gjenopprette orden i fysikkens lovbok kom Pauli med det han kalte en «desperat løsning» – kjernen sendte ikke ut elektronet alene. Den ble fulgt av en annen småpartikkel, som ikke hadde elektrisk ladning og reagerte svært lite med sine omgivelser. Den lille partikkelen, som etter hvert fikk navnet nøytrino, tok en del av energien med seg og forsvant sporløst i det tomme intet. Energibalansen ble som forventet, bare man tok hensyn til den andelen som nøytrinoet hadde tatt med seg.
Det drøyde enda helt til 1956 før Reines og hans kollega Clyde L. Cowan lykkes med å påvise nøytrinoets eksistens.
Fogderi
Et fogderi er en historisk inndeling av Norge i distrikter som var underlagt en fogd eller fut. Norge ble etter en forordning av 1595 inndelt i rundt 54 fogderier. I 1700 var antallet redusert til 38. Ved lov av 21. juli 1894 om fogderienes opphevelse fantes det 56, som gradvis ble avviklet i perioden 1898–1919. Fogden var Statens representant i sitt fogderi, og skatteinnkreving var en hovedoppgave.
Fogderiene var opprinnelig inndelt i tinglag som i stor grad samsvarte med middelalderens skipreider. Da Formannskapslovene ble innført i 1837, ble tinglagene erstattet av formannskapsdistrikter, der hvert prestegjeld utgjorde ett formannskapsdistrikt. Matrikkelloven fra 1853 endret benevnelsen formannskapsdistrikt til kommuner eller herreder. Rettslig utgjorde fogderiene også ett eller flere sorenskriverier.
Selv om fogderiene forlengst er borte, spiller inndelingene fremdeles en rolle for hvordan mange opplever inndelingen av Norge i distrikter. Tydeligst er dette i Møre og Romsdal, hvor man gjerne omtaler sykehusstriden mellom Nordmøre og Romsdal som (en del av) fogderistriden. Grensene for de gamle fogderiene er i noen tilfeller sammenfallende med dagens grenser for prosti eller tingrettdistrikt. Fogderiene dannet også grunnlaget for nummereringen av kommunene som ble innført etter krigen, altså et halvt århundre etter at fogderiene i seg selv ble avviklet.
Amt og fogderier rundt 1650-tallet
Herunder følger amts- og fogderinndelingen av Norge i 1647 etter Skattematrikkelen 1647:
Båhuslen
(Avstått til Sverige i 1658.)
Jemtland og Herjedalen
(Avstått til Sverige i 1645.)
Amt og fogderier på slutten av 1700-tallet
Heunder følger amts- og fogderinndelingen av Norge i 1785 etter Christian Jochum Pontoppidans to kart:
Banyan
Banyantrærne (Urostigma) er en underslekt med ca. 300 arter i slekten fikener. Urostigma blir delt opp i 7 seksjoner. Banyantreet er nasjonaltreet i India.
Banyantrærne er spesielle ved at de kan sende ut lange skudd fra stammen som kan feste seg til bakken og danne et nytt tre. Noen arter kan oppføre seg som kvelerfiken.
Det var ifølge beretningen under et slikt tre at Siddharta Gautama satt da han kom frem til opplysning. Disse trær anses som hellige i India og har ofte et større eller mindre tempel inntil seg, men kan dyrkes også for sin egen skyld, særskilt på en viss fullmånedag om sommeren når fullmånen inntreffer nær den siste stjernen i konstellasjonen Scorpio. Banyantreet er et av de mest varmedempende trær med en stor og dyp skygge. Dette var meget skattet av eldre tiders reisende som i timesvis eller dagevis kunne utnytte dette. I landsbyene ble dette også naturlige samlingssteder for uformelle sosiale kontakter på et svalt sted.
Time (sang)
«Time» er en sang av det engelske progressiv rock-bandet Pink Floyd.
Sangen er det fjerde sporet på musikkalbumet The Dark Side of the Moon fra 1973, og er skrevet av Roger Waters, David Gilmour, Richard Wright og Nick Mason. Det er det eneste sporet som er kreditert alle fire medlemmene i bandet. Sangen er kjent for sin lange intro med klokkeklang og klokkealarmer som ringer, innspilt som en kvadrofoni-test av Alan Parsons, og som ikke var tiltenkt noe musikkalbum. Klokkelydene ble innspilt individuelt i en antikk urmakerforretning.
Sangen er en memento mori som beskriver fenomenet hvor tiden føles å gå fortere jo mer man eldes, som igjen ofte fører til fortvilelse over det man ikke har rukket i fortiden.
Konsertfremføringer
«Time» ble spilt på samtlige av bandets konserter fra 17. februar 1972, da Pink Floyd for første gang fremførte sangene fra albumet, til og med Wish You Were Here-turneen i 1975. Sangen ble ikke spilt på In the Flesh og The Wall-turneene i 1977 og 1980-81. Fra og med 1987 og til bandets siste konsert i 1994 ble sangen spilt på nærmest samtlige konserter.
Offisielle utgivelser med konsertopptak av «Time»:
Personell
På originalinnspillingen fra 1973 medvirker:
Sopwith Aviation Company
Sopwith Aviation Company Ltd. var en britisk flyprodusent som ble etablert i mars 1914. Firmaet bygde blant annet Sopwith Tabloid som vant Schneider-troféet i 1914, og ble berømte for en rekke jagerfly som de produserte under den første verdenskrig. Disse inkluderte Sopwith 1½ Strutter, Sopwith Pup, Sopwith Triplane, og Sopwith Snipe. Det mest kjente av flyene de produserte var imidlertid Sopwith Camel.
De produserte også i 1917 med Sopwith Cuckoo det første torpedoflyet som kunne ta av og lande på et hangarskip. I 1920-21 tok en av testpilotene til Sopwith, Harry Hawker, over firmaet og kalte det Hawker Engineering Co Ltd., senere, i 1933, ble firmaet til Hawker Aircraft Ltd.
Abbey Stadium
Abbey Stadium er en fotballarena i Cambridge i England. Den sto ferdig i 1932 og den har siden da vært hjemmet til fotballklubben Cambridge United. Den har en kapasitet på 9 617 tilskuere. Rekorden for tilskuere er 14 000, som ble satt i en treningskamp mot Chelsea 1. mai 1970, da flomlysanlegget på banen ble tatt i bruk.
Den hvite armé
Den hvite armé (Belaia Armia, Белая Армия), den hvite bevegelse (Beloie dvijenie, Белое движение), den hvite garde (Belaia Gvardia, Белая Гвардия, белогвардейцы) eller kjent generelt som hvitegardistene, var en militær bevegelse i Russland som oppstod i 1917 i kjølvannet av den russiske revolusjon med formålet å bekjempe bolsjevikene og Den røde armé (generelt kjente som «rødegardistene»).
Hæren ble dannet – som motrevolusjon – av admiral Aleksandr Koltsjak, befalshaver av Svartehavsflåten. Hæren besto av frivillige og styrkene til generalene Michail Aleksejev, Lavr Kornilov, Nikolaj Judenitj og admiral Koltsjak. Hæren spilte en viss rolle under den russiske borgerkrigen i årene 1918–1921. Koltsjak ble tatt til fange av Den røde armé og henrettet i 1919. Aleksejev døde i 1918, og Kornilov ble i løpet av sommeren 1919 erstattet av general Anton Denikin, men bortsett fra spredte kamper var borgerkrigen og hvitegardistene over ved årets slutt. Aleksandr Ivanovitj Gutjkov organiserte finansieringen fra sitt eksil i Tyskland. Den hvite armé fikk støtte fra utlandet, blant annet med tropper fra Storbritannia, etter initiativ fra Winston Churchill. Mange tilhengere av de hvite gikk frivillig i eksil i Frankrike, USA og andre land da nederlaget var anerkjent.
Det var også uavhengige grupper som den grønne armé og Nestor Makhnos den svarte armé, som erklærte seg som fiender av både de hvite og de røde, skjønt stundom søkte de allianser med den ene siden mot den andre.
Eikesvermer
Eikesvermer (Marumba quercus) er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Den finnes i Mellom-Europa, men ikke i Norden. Den ligner en stor og blek ospesvermer (Laothoe populi). Larven lever på eik (Quercus spp.).
Utseende
En stor (vingespenn 85 – 125 mm, hunnen størst) svermer med flikete vinger. Grunnfargen er ganske variabel med det vanligste er okergul. Forvingene har to brede, litt mørkere tverrbånd on en mørk, trekantet flekk ved bakhjørnet. Bakvingene er gulbrune, litt rødlige ved roten. I motsetning til ospesvermeren stikker ikke bakvingene ut fremfor forvingene når den sitter. Larven er grønn, med vortete hus og lyse skråstriper på hvert ledd.
Utbredelse
Eikesvermeren finnes fra Atlasfjellene i Marokko, gjennom Sør-Europa og Midtøsten østover til Iran. Den kan vandre en del, og dukker av og til opp nord for det egentlige utbredelsesområdet, for eksempel i Nord-Frankrike og ved Moskva.
Slagsmålsklubben
Slagsmålsklubben (SMK) er en svensk gruppe som lager elektronisk musikk. De startet i år 2000 og har frem til i dag produsert tre studioalbum, Den svenske disco i 2003, Sagan om konungens årsinkomst i 2004 og Boss for Leader i 2007. Medlemmene i gruppen heter Hannes Stenström, Joni Mälkki, Björn Nilsson, Joakim Nybom, Frej Larsson og Kim Nilsson.
I 2005 flyttet hele bandet til Berlin.
Arthur Reinmann
Arthur Reinmann (født 1901, død 1983) var en sveitsisk vektløfter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam. Reinmann vant en olympisk bronsemedalje i vektløfting under OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i den letteste klassen, fjærvekt opp til 60 kg som ble avviklet 21. juli 1924. Det var totalt fem vektklasser samme som under foregående OL i Antwerpen. Reinmann løftet sammenlagt 382,5 kilo, tjue kilo mindre enn gullvinneren Pierino Gabetti fra Italia. Det var 21 utøvere fra 11 nasjoner i fjærvektklassen.
Fire år senere, under OL 1928 i Amsterdam kom han på femteplass i vektløfting fjærvekt.
Sergio Gonella
Sergio Gonella (født 23. mai 1933 i Asti, død 19. juni 2018 samme sted) var en italiensk fotballdommer som dømte både VM-finalen i 1978 mellom og  og EM-finalen i 1976 mellom  og.
The Reign of Terror
The Reign of Terror er en Doctor Who-historie på 6 episoder som ble vist på BBC One fra 8. august til 12. september 1964.
Tardisen lander i en skog nær Paris i 1794 i midten av Skrekkveldet under den franske revolusjon. Det var en farlig tid for reisende uten papirer og det vrimler av sammensvergelser og spioner, noe som gjør at alle fire ender opp i Paris, som er fylt av frykt og mistro.
Handlingsreferat
Den første Doktoren (spilt av William Hartnell) barnebarnet Susan Foreman og lærerne hennes Ian Chesterton og Barbara Wright ankommer rett utenfor Paris i Frankrike på 1700-tallet. De begir seg til et gårdshus i nærheten. Eiendommen blir brukt som gjemmested under Skrekkveldet. De blir snart oppdaget av to kontrarevolusjonære, D'Argenson og Rouvray, som slår doktoren bevisstløs. En gruppe revolusjonære soldater ankommer eiendommen, og både D'Argenson og Rouvray blir drept under beleiringen. Soldatene arresterer Ian, Barbara og Susan og frakter dem til Paris hvor de kommer til å havne i en giljotin. Soldatene satte også fyr på våningshuset, men doktoren blir reddet av en ung gutt. Han får vite at resten av vennene hans har blitt fengslet ved Conciergerie i Paris.
Ian, Barbara og Susan blir alle dømt til døden, som forrædere. Ian blir innesperret i en celle, mens kvinnene blir ført til en annen celle. Ians celle-kamerat var en engelskmann ved navn Webster, som forteller ham at det finnes en engelsk spion, James Stirling, i den franske regjeringen. Webster dør, og en embetsmann ved navn Lemaitre (spilt av James Cairncross) ankommer for å undersøker enhver samtale mellom Ian og den døde mannen. På vei til giljotinen blir Barbara og Susans transport kapret av to menn, Jules og Jean, som tar dem med til et trygt hus. De får beskjed om at de snart kan bli smuglet ut av Frankrike. Jules og Jean beroliger dem med at de skal forsøke å gjenforene dem med Ian og doktoren. De får deretter selskap av en annen kontrarevolusjonær, kalt Léon Colbert.
Doktoren kommer til Paris og bytter klærne sine med en offiser i provinsene. Han reiser til Conciergerie, men oppdager t ledsagerne hans er forsvunnet. Ian har stjålet en nøkkel til cellen sin og stukket av. Lemaitre dukker opp, og tar doktoren med til Maximilien Robespierre. Susan er syk, og Barbara tar henne med til en lege. Men de blir oppdaget av politiet. Robespierre mistenker at hans stedfortreder, Paul Barras, konspirerer mot ham. Han ber Lemaitre om å spore opp Barras ved et vertshus utenfor byen. De oppdager at Barras konspirerer sammen med en ung general, Napoleon Bonaparte, for å bli kvitt Robespierre. Doktoren, og hans ledsagere, må også forsøke å komme seg tilbake til TARDIS uten å bli oppdaget.
Produksjon
Manusredaktør David Whitaker hadde i februar 1964 planer om å skrive et manus satt til en historisk periode. Han ombestemte seg og 10. mars møtte han Dennis Spooner for å se om sistnevnte kunne skrive en historie satt til den franske revolusjonen. Spooner hadde blitt anbefalt av Terry Nation som hadde skrevet The Daleks og The Keys of Marinus tidligere i sesongen. Å sette en historie til den franske revolusjonen var basert på et forslag fra William Russell og den ble bestilt 2. april med tittelen The Reign of Terror.
Regissør Henric Hirsch led av utmattelse da historien ble filmet og kunne derfor ikke regissere episode tre. John Gorrie (som tidligere hadde regissert The Keys of Marinus) tok over for denne episoden. Noen kilder påstår at Verity Lambert regisserte episode tre siden ingen regissør er nevnt i rulleteksten, noe som på den tiden impliserte at produsenten også var regissør. Hun har selv sagt at det er feil.
Arkivstatus
Alle seks episodene gikk tapt da BBC kastet ut gamle episoder i 1970-årene. En kopi av «Prisoners of Conciergerie» ble returnert av en samler i 1982. I 1987 ble eksemplarer av «The Land of Fear», «Guests of Madame Guillotine» og «A Change of Identity» funnet sammen med enda en kopi av «Prisoners of Conciergerie» på Kypros. Alt som er igjen av episode fire og fem er lydsporene tatt opp av seere da de ble vist på TV og 12 klipp fra en 8 mm-film tatt opp fra en TV.
Asiamesterskapet i friidrett 1995
Asiamesterskapet i friidrett 1995 var det ellevte Asiamesterkapet i friidrett, det ble arrangert i Jakarta på Indonesia. Det var 22 øvelser for menn og 19 for damer. Kina ble beste nasjon med 20 gullmedaljer foran Qatar med fem.
Kjempeviseslåtten
Kjempeviseslåtten er Harald Sæveruds mest kjente komposisjon skrevet i 1943. Verket finnes i to versjoner, én for soloklaver og én for symfoniorkester. Selve tittelen refererer både til motstandskampen og til folkeviseballadenes såkalte kjempeviser. Det anslående og medrivende hovedtemaet kan sies å skape assosiasjoner til enkelte norske ballademelodier. Det gjentas i stadig nye belysninger gjennom hele komposisjonen og med stigende intensitet.
På overskriften til stykket skrev Sæverud: «Til heimefrontens store og små kjempere!» og litt under står det «Ballad of revolt» (opprørsballade). Sæverud fikk inspirasjonen til verket under en reise i Lærdal. Han har selv fortalt: «Det var på bryggen i Lærdalsøren, på hjemreise fra et sjeldent besøk i Oslo, at det sterkt slo ned i meg en harmdirrende protest ved synet av fiendens soldatbrakker som skjemte fjellsiden oppover dalen. Spontant som en forbitret ed brast tonene ut av meg.»
I Lærdal er det satt opp en steinplate ved bryggen der Sæverud stod, hvor noen av notene i Kjempeviseslåtten er risset inn. Kjempeviseslåtten er blitt stående som et musikalsk symbol på den norske patriotismen.
Verket ble fremført av Kringkastingsorkestret under Minnemarkeringen i Oslo 22. juli 2012.
Odd Bergum
Odd Bergum (født 16. august 1936 i Prinsdal) kristen musiker, sanger, forkynner og pastor i pinsebevegelsen. Fra 1970-tallet, bosatt på Sørlandet i Vågsbygd ved Kristiansand.
Odd Bergum vokste opp Prinsdalen, ved Oslo. Han vokste opp i et kristent hjem og ble døpt som 12-åring. Etter skolegang, 15 år gammel, reiste han til sjøs noen år og arbeidet i byssa. Da han var 21 år gammel ble han radikalt frelst og tillagt filadelfiamenigheten i Oslo. Samme året, 1958, reiste han ut som evangelist og sanger (sangevangelist), sammen med Kjell Andreassen.
Bergum giftet seg i 1963 med Anne Lise Bergum (født Hermansen) fra Kristiansand. De fikk fire sønner, hvorav den yngste omkom i bilulykke i 1995, 21 år gammel.
Musiker og sanger
Som soloartist har Bergum utgitt flere plateinnspillinger. Han har skrevet vel 100 sangtekster og melodier. Bergum har også bidratt på en rekke plateinnspillinger med egne sanger eller som gjesteartist.
Kjell og Odd
I ungdomsmiljøet i Filadelfia Oslo, møtte han Kjell Andreassen, sammen dannet de duoen Kjell og Odd. De virket i hele skandinavia og ble snart kjente og populære.
Sangduoen Kjell og Odd utgav tilsammen 16 plateinnspillinger, som har solgt i over 250 000 eksemplar. I 1961 oppholdt de seg ett år i USA hvor de besøkte 28 stater. Da Kjell Andersen bosatte seg i USA i 1963 ble det slutten på duoen Kjell og Odd. Selv om de som duo har sluttet å opptre for lenge siden huskes de fortsatt, og regnes som betydningsfulle for kristen sang og musikk i 50 og 60-årene.
Hans Dittmar
Hans Erik Dittmar (født 14. november 1902 i Helsingfors, død 20. juni 1967 i Helsingfors) var en finsk seiler som deltok i de olympiske leker 1924.
Odd Bergum
Pastor
Bergum har vært / er pastor (forstander) i flere pinsemenigheter i en årrekke.
Hans Dittmar
Dittmar vant en olympisk bronsemedalje i seiling under sommer-OL 1924 i Paris. Han kom på tredjeplass i 12 fots jolle bak Léon Huybrechts fra Belgia og norske Henrik Robert.
Altamaha (elv)
Altamaha er den største og dominerende elva i Georgia i det sørøstre USA. Den renner rett sørover og deretter sørøstover gjennom delstatens sentrale jordbruksland, og starter oppe ved millionbyen Atlanta. Elva er totalt 755 km lang inklusive to store, nesten parallelle tilførselselver. Selve Altamaha dannes der disse møtes, og er da kun 220 km lang ned til Atlanterhavet. Totalt nedbørfelt er 36 260 km².
Sideelvene omfatter, regnes fra nord og øst:
Oconee – 274 km lang, starter ved byen Gamesville nord for Atlanta. Langs elva ligger også Milledgeville, delstatens tidligere hovedstad som ligger midt i Georgia. Like ovenfor denne byen er elva demmet opp med reservoaret Sinclair Lake.
Ocmulgee – 410 km, starter like nordøst for storbyen Atlanta, og renner gjennom byen Macon før den møter Oconee River ved Lumber City og danner Altamaha-elva.
Lonely Woman
Lonely Woman er en norsk jazzkvintett som ble etablert i 2002 bestående av Tine Asmundsen (kontrabass), Vidar Johansen (saksofon), Roy Nikolaisen (trompet), Rune Klakegg (piano), Svein Christiansen (trommer).
Navnet Lonely Woman gjenspeiler Asmundsen som eneste kvinne i bandet, samtidig som dette er tittelen på en melodi av Ornette Coleman fra albumet The Shape of Jazz to Come (1959).
I 2010 holdt Lonely Woman konsert på Kongsberg Jazzfestival med David Murray som gjesteartist.
Drina
Drina er en elv i Serbia og Bosnia-Hercegovina, med kilder i Montenegro og Albania.
Drina er 346 km lang. Den starter ved den bosniske grensen til Montenegro, der elvene Tara og Piva flyter sammen. Den flyter derfra gjennom Bosnia-Hercegovina, før den blir grenseelv mellom Bosnia og Serbia. Nordøst for Bijeljina i Bosnia flyter den sammen med Sava.
Forfatteren Ivo Andrić (1892–1975) fikk Nobels Litteraturpris i 1961 for sitt hovedverk Broen over Drina. Boka strekker seg fra 1561 til 1914 og viser hvordan historiens gang influerer folk og levesett i Višegrad, en liten by noen mil øst for Sarajevo.
Elven var tidligere kjent for sin skjønnhet, men er de senere år blitt rammet av forsøpling.
Point of Ayre
Point of Ayre er det nordligste punktet på Man i Irskesjøen. Det ligger på nordenden av Ramsey Bay, 10 km nord for byen Ramsey. Man kan kjøre fram til punktet på vegen A16 i Bride. Punktet er også det sted på Man som ligger nærmest det britiske fastlandet, og ligger 26 km sør for Burrow Head i Skottland.
Navnet Ayre kommer fra det norrøne ordet Eyrr i betydningen grusbank. Sterk strøm utenfor kysten fører til en evig endring i oppbyggingen av grus og rullestein, noe som betyr at kystlinjen bokstavelig endrer form med flo og fjære.