cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Digital Radio Mondiale
Båndbredde DRM30
DRM30 benytter ulike båndbredder for kringkasting:
Tekniske spesifikasjoner DRM+
DRM+ benytter en kanalbredde på 100 kHz. Med en slik kanalbredde, vil systemet passe inn i dagens FM-bånd. Dette er svært viktig, siden FM-båndet er utnyttet maksimalt flere steder i verden. Båndbredden på DRM+ varierer mellom 35 kbps og opp til 185 kbps og gir mulighet for inntil fire tjenester. Det er derfor en fleksibel løsning der behovet bare vil dekke en radiokanal, men samtidig vil man ha mulighet for utvidelse hvis behovet skulle være til stede.
Kanalbredden for DRM+ kan brukes i både bånd I, II og snart i bånd III.
Modulasjonsform
DRM systemet bruker i likhet med DAB, DVB og LTE, modulasjonsformen COFDM og gir en datastrøm ved hjelp av QAM (Quadrature Amplitude Modulation). QAM brukes også i DVB systemet.
For DRM systemet kan man bruke 4-QAM, 16-QAM og 64-QAM. For mobilt mottak gjelder 4-QAM eller alternativt 16-QAM, mens for stasjonært mottak kan man bruke 64-QAM.
Internasjonal utvikling
DRM får stadig større utbredelse internasjonalt og er standard i både Nord-Amerika og Sør-Amerika for kortbølge.
Det største gjennombruddet for DRM skjedde i Russland, hvor statsminister Vladimir Putin den 28. mars 2010 signerte en ordre på at Russland skulle satse på DRM systemet og utvikle mottakere for DRM.
India har nå nylig også bestemt seg for å satse stort på DRM. Allmennkringkasteren All India Radio (AIR) har bestemt seg for å bygge ut et nasjonalt nett basert på DRM i India. Det er nå lagt inn bestilling på 34 mellombølgesendere, 5 kortbølgesendere, samt en 26 MHz kortbølgesender til testsendinger for lokalradio. AIR fikk levert to 1 MW mellombølgesender som skal dekke hele India våren 2010.
AIR har også bestilt 6 mobile DRM sendere på 10 kW hver, levert i containere for beredskapsformål. Disse skal brukes i katastrofeområder og er laget slik at de kan transporteres med båt, lastebil eller tog.
Det er flere europeiske land som har faste sendinger på DRM og tilbudet på DRM er derfor lett tilgjengelig med DRM mottaker i Norge.
Warwick Parish
Warwick Parish er ett av ni parishes (distrikter, «prestegjeld») på Bermuda. Det ligger sør på hovedøya og består også av en del mindre øyer i Great Sound. Ved folketellingen i 2010 hadde distriktet en befolkning på 8,615.
Rappslekta
Rapp (Poa) er en slekt i gressfamilien (Poaceae), med omkring 500 arter. Bladene er smale, foldede eller flate med en båtformet bladspiss. De fleste artene er flerårige. Slekten hører hjemme i tempererte, polare og alpine (til dels høyalpine) strøk og finnes både på nord- og sørhalvkulen. Flere arter har sirkumpolar utbredelse. Blårapp (Poa glauca) finnes på Svalbard, Grønland, de nordligste provinsene i Canada, og helt nord på fastlandet i Sibir I Nord-Amerika går den sørover til Arizona (derimot er den ikke funnet i «The Bluegrass State», Kentucky). I Norge er den funnet i alle landets fylker, sjeldnest nær kysten mellom Stavanger og svenskegrensen.
Tussokgress vokser i Sør-Amerika på øyer i Sør-Atlanteren.
Rapp i Norge
I Norge er det funnet 18 viltvoksende arter. Rapp finnes nærmest overalt i Norge, og flere arter går høyt til fjells og langt nord. En undersøkelse av fjellfloraen i Midt-Norge viste at mykrapp (Poa flextuosa) og fjellrapp (Poa alpina) var blant de planter som gikk høyest opp på toppene. . Blårapp er vanlig på Spitsbergen og er kjent fra ett sted på Nordaustlandet Lundrapp, tunrapp, engrapp og markrapp er andre vanlige arter i Norge.
For bruk i grøntanlegg regnes engrapp og veirapp blant de mest vinterherdige, mens tunrapp er svært utsatt for vinterskader Engrapp og tunrapp skal egne seg på slitasjeutsatte steder som fotballbaner.
Etymologi
Rapp (rap(s)gress osv.) skal komme fra norrønt hrapi, lavt tre hvis grener ligger langs bakken. Det er ikke i slekt med rapp (= slag, f.eks. rapp over fingrene og musefellen Rapp), rapp i betydningen rask, rappe (= stjele), eller musikkstilen rapping. Betegnelsen bluegrass stammer fra USA etter den blåaktige toppen på flere arter. På britisk-engelsk brukes meadowgrass.
Håkon Sigurdsson
Håkon Sigurdsson Ladejarl  (norrønt: Hákon hlaðajarl Sigurðarsun) også Håkon jarl den mektige (norrønt: Hákon jarl inn ríki), født desember ca. 935, død februar 995, var jarl av Norge og fungerte i praksis som Norges konge fra ca. 970 til 995.
Håkon var sønn av Sigurd Håkonsson Ladejarl, som var gift med Tora Skagesdatter og ble far til Eirik jarl og Svein jarl. Hans regjeringstid falt sammen med ladejarlenes storhetstid i Norge i siste halvdel av det 10. århundre. I denne overgangstiden mellom norrøn gudstro og kristendom utfordret håløygen Håkon jarl hårfagreættas hegemoni som Norges fremste høvdingætt, og for en periode vippet makten mellom de hedenske håløygene og de kristne ynglingene. Mannslinjen i håløygætten døde imidlertid ut med Håkons sønnesønn Håkon Eiriksson ladejarl i 1029, omtrent samtidig med kristendommens definitive gjennombrudd i Norge etter ynglingekongen Olav den helliges fall i 1030. Håkon huskes best som den siste hedenske hersker i nasjonen Norge (og kanskje også den eneste bortsett fra Harald Hårfagre).
Håkon startet sin karriere med å hevne drapet på sin far ved å ta livet av sin onkel Grjotgard. Ved hjelp av intriger, maktspill og allianse med danskekongen fikk han satt sine norske rivaler til kongemakten i Norge ut av spill. På tross av at han formelt var underlagt dansk overhøyhet ved danskekongene Harald Blåtann (Harald Gormsson) og senere sønnen Svein Tjugeskjegg, opptrådte han som en selvstendig hersker i Norge. Sagaene og samtidige skaldedikt gir fyldige beskrivelser av jarlen, og han framstår ifølge sagaverket Ågrip fra 1190-årene nærmest som den ultimate vikinghøvdingen: «Håkon jarl var den vakraste mann å sjå, ikkje høg, men vørdeleg, og han var uvanleg klok.» Han framsto som en uslåelig militærstrateg som både slo den tysk-romerske keiser Otto II ved Danevirke i 970-årene og jomsvikingene i slaget ved Hjørungavåg i 980-årene.
Samtid og bakgrunn
Fram til midten av 800-tallet besto «Norge» av separate småkongedømmer og høvdingsamfunn. Ansporet av rikssamlingene på kontinentet, blant annet Karl den stores Frankerrike, fikk Harald Hårfagre samlet en vesentlig del av småkongedømmene under seg til et rikskongedømme i 870-årene. Da kong Harald døde rundt 930 gikk det nye norske riket delvis i oppløsning, i noen grad som resultat av maktkamper mellom Haralds mange (angivelige) sønner som alle hevdet sin arverett til riket. I Trøndelag satt Haralds allierte Sigurd Håkonsson Ladejarl og deltok aktivt i utviklingen av kongedømmet for å styrke sin posisjon.
Ladejarlenes framvekst
På 800-tallet var det utstrakt handel med varer fra nordområdene til sørlige deler av landet og også til kontinentet, og de store handelsmennene nordpå fikk behov for å trygge sine handelsruter sørover. Det var spesielt kontrollen over finneskatten og handel med pelsverk, selskinn, hvalrosshuder til tauverk og hvalrosstenner som var ettertraktede varer lenger sør. Håløygen Grjotgard Herlaugsson etablerte et handelssenter på Selva ytterst i Trondheimsfjorden i siste halvdel av 800-tallet og fikk etter hvert også etablert handel med varer fra Trøndelag og Sverige. Hans sønn Håkon Grjotgardsson flyttet hovedsetet sitt til Lade i det nåværende Trondheim og var den første som kalte seg Ladejarl – en jarletittel han fikk av kong Harald Hårfagre sist på 800-tallet. Da Håkon døde, sannsynligvis rundt 915, overtok hans sønn Sigurd jarletittelen i allianse med Harald Hårfagre og, etter Haralds død rundt 930, med hans sønn Håkon den gode.
Handelsmennene hadde behov for å kue de vestlandske sjørøverne som truet handelsrutene, og deres interesser falt sammen med Harald Hårfagres ønske om rikssamling på bekostning av småkongedømmene langs norskekysten.
Fødsel og slektsbakgrunn
Håkon ble født på jarlesetet Lade julenatta i 935 som eneste kjente sønn av Sigurd Håkonsson ladejarl og hans kone Bergljot Toresdatter. Snorre Sturlason skrev i Heimskringla:
Selv om Håkon den gode (Håkon Adalsteinfostre) var kristent oppdratt og sannsynligvis selv døpt i England, der han var oppfostret hos kong Adalstein av England, er det lite som tyder på at den nyfødte jarlesønnen ble døpt i noe kristent rituale. Sigurd jarl og hans hus var solid forankret i den gamle åsatrua, og det er belegg for at også den norrøne åsatrua praktiserte en lignende dåp.
Håkons liv og virke
Håkon jarl er en hovedperson i flere av Snorres sagaer i Heimskringla, slutten av Eirikssønnenes saga, Håkon jarls saga og de første delene av Olav Tryggvasons saga. Snorre skrev Heimskringla rundt 1230, og det å anvende sagaene som kilde til forhold som ligger ca. 250–300 år tilbake i tid er omdiskutert. Snorre bygde mye av sin historieskriving på andre sagaer fra siste halvdel av 1100-tallet, og fra muntlig overleverte skaldedikt. Den følgende omtalen av Håkons liv er likevel basert på sagaenes fortellinger.
Sigurd jarls død og Eirikssønnenes fall
Den politiske situasjonen i Norge etter Harald Hårfagres død i 930 var ustabil. Sønnen Eirik Blodøks var av Harald utpekt til en slags overkonge framfor brødrene sine som alle hevdet arverett etter faren. Men da Håkon den gode kom tilbake fra England med en beskjeden styrke, måtte Eirik rømme landet og dro til England. Sannsynligvis skjedde maktskiftet i samråd med kong Adalstein som utnevnte Eirik til jarl av Northumberland etter flukten. Da han ble drept i slaget ved Stainmore i 954 dro Eiriks enke Gunhild og sønnene hans til Danmark under beskyttelse av Gunhilds (angivelige) bror, danskekongen Harald Blåtann. Disse Eirikssønnene dro flere ganger til Norge for å prøve å slå Håkon og overta makten. I 961 lyktes de da Håkon ble såret og døde etter slaget ved Fitjar på Stord. Før han døde rakk imidlertid Håkon å si til sine menn at de skulle tilby Eirikssønnene riket etter ham, ettersom han selv ikke hadde noen sønner. Understøttet av danskekongen Harald Blåtann ble dermed Harald Gråfell, den eldste av de gjenlevende brødrene, konge.
Ett eller to år senere, sannsynligvis i 962, klarte Harald Gråfell og hans brødre også å snikmyrde Håkons jarls far Sigurd på Aglo (Skatval) i nåværende Stjørdal. Dette førte til at forholdet mellom trønderne og Eirikssønnene forverret seg betraktelig. Gråfell var den noe nedlatende betegnelsen trønderne hadde på Harald, og som henspilte på det forhold at han tok kongsnavn men kledde seg i en fell av gråskinn, mens jarlene til sammenlikning bar hermelin (røyskattskinn). Harald Gråfell fikk hjelp av Sigurds svikefulle bror Grjotgard Håkonsson til å drepe jarlen. Sannsynligvis har Harald tilbudt Grjotgard jarletittelen om de fikk tatt livet av Sigurd. Grjotgard fikk uansett ikke langvarig glede av denne tittelen. I 965 ble han drept av Håkon Sigurdsson som hevnet sin far, og de trønderske stormennene utropte Håkon til jarl på Lade.
Kildene spriker når de forteller om hva Håkon gjorde etter drapet på Sigurd. Ifølge Heimskringla lå Håkon i stadig strid med Eirikssønnene og holdt tilbake skattinntektene fra Trøndelag i tre år før venner på begge sider fikk i stand et forlik mellom partene. Eirikssønnene skulle ha kongsmakt slik Håkon den gode hadde hatt, og Håkon jarl skulle ha jarlemakt som Sigurd hadde hatt. I forlikets kjølvann gikk Snorre så langt at han antydet et kjærlighetsforhold mellom Håkon og Gunhild kongsmor. Andre kilder, som Fagerskinna, legger vekt på at Håkon dro i viking i østerled og skaffet seg rikdom ved herjing hos esterne og kuronierne langs østersjøkysten. Også skaldediktet Vellekla framhever Håkons bedrifter i østerled. Håkon skulle under sine vikingferder også ha sluttet vennskap med danskekongen Harald Blåtann, som han gjestet på kongsgården Jelling.
Etter hvert klarte Håkon å få i stand en konspirasjon mellom danskekongen, hans brorsønn Gull-Harald (Harald Knutsson) og seg selv. De fikk lokket Harald Gråfell til Danmark med bare en liten styrke, og der ble han drept i et bakhold ved Limfjorden av Gull-Harald som trodde han skulle bli Blåtanns skattkonge i Norge. Håkon jarl konspirerte imidlertid videre, og fikk Blåtanns aksept for å gå mot og drepe Gull-Harald for selv å bli skattkonge i Norge, noe han mente seg bedre i stand til enn Gull-Harald. Dermed fikk Håkon jarl fjernet alle rivaler til lederstillingen i Norge. Etter drapet på Gull-Harald dro Håkon tilbake til Harald Blåtann og betalte bøter for å ha drept kongens brorsønn. Bøtene betalte han av gullet som han hadde ranet fra nettopp Gull-Harald.
Forholdet til Danmark
Harald Blåtann reiste så en hær med 600 skip og dro sammen med Håkon jarl til Norge. Her ble Harald først hyllet som konge i Viken, og han satte Harald Grenske, sønn av den Gudrød Bjørnsson som Harald Gråfell hadde tatt livet av, til skattkonge over Vingulmark, Vestfold og Agder til Lindesnes. Deretter innsatte han Håkon til jarl over alt land fra Rogaland til Trøndelag. Håkon forpliktet seg til å betale danskekongen årlige skatter i form av gull, jaktfalker og hester. Innsettingen av Håkon til jarl i Norge har sannsynligvis skjedd rundt 970.
I Jomsvikingenes saga og i Heimskringla fortelles det at Olav Tryggvason sloss på saksernes side mot danskene og nordmennene. Kronologisk er nok dette feil - Olav fødselsår er ikke nøyaktig kjent, men han kan neppe ha vært mer enn 10 år på dette tidspunktet. Kilder forteller også at kong Burislav av Vendland kjempet sammen med keiser Otto, og koblingen til Olav ligger sannsynligvis i at Olav (på et noe senere tidspunkt) ble gift med Burislavs datter (eller mer sannsynlig søster), dronning eller prinsesse Geira av Vendland.
Slaget ved Hjørungavåg
Etter kampen mot keiser Otto II måtte Harald Blåtann rømme og ble etterpå døpt til kristendommen av Otto og hans biskop Poppo av Slesvig. Harald innkalte så Håkon og fikk også ham tvangsdøpt. Han sendte med Håkon prester som skulle misjonere i Norge, men sagaen forteller at Håkon satte disse i land igjen da Harald Blåtann var ute av syne. Etterpå dro Håkon med sine menn østover gjennom Øresund og herjet i Gøtaland, før de brente skipene sine og dro landvegen helt til Trondheim og Lade.
Håkon opptrådte etter dette enda mer egenrådig i forhold til danskekongen. Harald Blåtann sendte en hærstyrke til Norge, men de måtte returnere uten å møte Håkon i kamp. I 985 ble Harald Blåtann dødelig såret i kamp mot sin sønn Svein Tjugeskjegg, og Svein overtok makten. Presset fra den tysk-romerske keiseren mot Danmark hadde nå avtatt fordi keiser Ottos styrker hadde vært mer opptatt med å slå ned det store slaviske opprøret mot keiseren i 982. Otto II døde dessuten i 983 og etterfølgeren Otto III var en svakere barnekeiser som hadde mer interesse av den romerske (sørlige) delen av keiserriket. Etter Haralds død i 985 sendte Svein en invasjonsstyrke til Norge for å knekke ladejarlens makt. Svein deltok ikke selv i invasjonsflåten, i hovedsak var den bemannet av de beryktede Jomsvikingene ledet av Torkjell Høge, Bue Digre, Vagn Åkesson og Sigvalde jarl.
Den danske flåten møtte Håkon jarls flåte på Mørekysten i slaget ved Hjørungavåg og ble der slått av nordmennene. I den sterkt mytiske beskrivelsen, spesielt i Jomsvikingenes saga, står det at danskene i begynnelsen så ut til å vinne seier, men så påkalte Håkon jarl sin (og håløygenes) skytshelgen Torgerd Holgebrud som sørget for et vanvittig uvær over kamparenaen. I haglskurene kunne jomsvikingene se at guddommene Torgerd og hennes søster Irpa sto i Håkons skip og «skjøt piler fra hver finger, og hver pil drepte en mann». Kampbildet snudde, og Håkon vant slaget. Etter å ha slått danskene og jomsvikingene befestet Håkon sin makt i Midt-Norge ytterligere.
Slaget fikk imidlertid ingen varig virkning for Norges selvstendighet fra Danmark. Svein Tjugeskjegg gjenerobret overherredømmet da han slo Olav Tryggvason i slaget ved Svolder i 1000.
Byframveksten og Lade som kultursentrum
Ifølge den islandske Skáldatal, oversikten over skalder hos kongene, er Håkon jarl oppført med ikke mindre enn ni hirdskalder. Dette er mange sammenlignet med andre konger og sier noe om at Håkon satte skaldekunsten høyt. Blant skaldene var Øyvind Skaldespiller, Hallfred Vandrædaskald og Einar Skålaglam og de har blant annet diktet Håløygjatal, Håkonardråpa og Vellekla som i sin opprinnelige form er samtidskilder til Håkons regjeringstid. Det fortelles også at Håkon ga sine skalder god lønn med kostbare våpen og prydgjenstander, og dette indikerer samtidig at Lade sannsynligvis var et sentrum også for smeder og håndverkere. Håkon rådde over store rikdommer fordi han styrte et rike som var større enn noen norsk konge hadde hatt før ham. Ladejarlenes makt var også bygd på en viktig handelsrute mellom Nord-Norge/Trøndelag og Danmark/Frisland som må ha gitt gode inntekter. I tillegg hjalp det også på kassabeholdningen at han hadde herjet i viking i østerled, og at han hadde beslaglagt Gull-Haralds skattkister.
Kildene forteller lite om Håkon i tidsrommet mellom slaget mot jomsvikingene og hans død i 995. Det kan tyde på at det har vært et tiår uten store kamper og slag. Arkeologiske funn kan tyde på at det har vært en bymessig framvekst i Trondheim på Håkon jarls tid, noe som også underbygges av en innskutt historie (en tått) i Flatøyboken (Olav Tryggvasons saga) om Ogmund Dytt og Gunnar Helming som besøker Trondheim i 995 og beskriver et bymessig samfunn. Ifølge de historiske tradisjonene er det likevel Olav Tryggvason som har fått æren av å «grunnlegge» Trondheim i 997.
Olav Tryggvasons hjemkomst og Håkons død
I tida etter jomsvikingslaget beskrives Håkons styre som hardere mot folket. Han «tok til å bli hard mot landsfolket, og pengekjær og passet ikke loven. Men verst var det at han var usedsmann mot kvinner, og hans menn gjorde som han.» Bøndene i Trøndelag samlet seg i motstanden mot jarlen og en gang, i 995, da jarlen var i gjestebud på Melhus og krevde å få ha den vakre kona til storbonden Orm Lyrgja hos seg, gikk det for langt. Orm sendte ut hærpil til alle kanter og bøndene samlet seg og gikk mot jarlen. Han måtte flykte og gjemte seg til slutt under grisefjøset på garden til sin elskerinne Tora fra Rimol sammen skosveinen eller trellen sin Tormod Kark. Her ble han drept av trellen sin.
På samme tid hadde Olav Tryggvason seilt inn Trondheimsfjorden med fem skip. Jarlens sønn Erlend Håkonsson hadde seilt mot ham med tre skip, og Olav hadde tatt ham av dage. Olav dro inn til Trondheim, og trellen Kark oppsøkte ham der og viste ham jarlens avhogne hode. Da befalte Olav at trellen skulle halshogges fordi han hadde sveket sin herre. Bøndene hyllet deretter Olav som sin nye konge.
Familie og etterkommere
Ifølge sagaene fikk Håkon sønnen Eirik i 950, da han var 15 år. Årstallet trekkes i tvil, ikke fordi en femtenåring ikke kan få barn utenom ekteskap, men mer fordi kildene også gir Eirik jarl en viktig politisk og militær rolle i England rundt 1020 når han etter angitt fødselsår skulle vært 70 år. Mor til Eirik skal ha vært en tjenestejente som Håkon traff under et gilde på Opplandene. Eirik ble oppfostret hos stormannen Torleiv Spake i Meldal. Under slaget ved Hjørungavåg deltok Eirik ved sin fars side og ledet en flåte på 60 skip. Eirik og den yngre broren Svein deltok i slaget ved Svolder på danskekongens side og de to ble jarler i Norge under Svein Tjugeskjegg da Olav Tryggvason var falt. Fra 1016 var Eirik jarl av Northumbria til sin død i 1023 eller 1024.
Eirik ble gift med Gyda Sveinsdatter, datter til Svein Tjugeskjegg, og fikk med henne sønnen Håkon Eiriksson, den siste ladejarlen som døde i 1029.
Håkon giftet seg med Tora Skagesdatter, datter til Skage Skoftesson, og de fikk disse barna:
Håkon jarls historiske betydning
Håkon er ikke i noen kilder blitt omtalt som «konge» over Norge, men han blir likevel oppført i den norske kongerekken som Norges monark fra 970 til 995. Kildene er samstemte i at han hersket over de «syv fylkene» fra Rogaland til Møre, i tillegg til ladejarlenes gamle rike bestående av det egentlige Trøndelag, samt Namdalen og formodentlig søndre Hålogaland. I Viken og østlandsområdet hersket Tryggve Olavsson og Harald Grenske, men i motsetning til Håkon hadde de en mer underordnet stilling i forhold til danskekongen og det var ikke spor av noen nasjonal («norsk») reaksjon mot fremmedstyret. Håkon hadde tilsynelatende ingen agenda om å innlemme østlandet i sitt rike, men med basis i Trøndelag skapte han «et grunnlag for norsk nasjonalfølelse som Østlandet ikke hadde del i.»
Hersker i en religiøs brytningstid
«Sigurd Ladejarl var svær til å blote, og det var Håkon, far hans også. Sigurd holdt alle blotgildene på kongens vegne der i Trøndelag.» Med dette sitatet plasserer Snorre den gamle åsatruas hovedsete nettopp på Lade. Kristendommen var godt kjent i Norge allerede på Harald Hårfagres tid, og på 900-tallet fikk den nye troen gjennomslag i deler av befolkningen, men ikke i Trøndelag.
Danskekongen hadde, under sterkt press fra den tysk-romerske keiser Otto II, tvunget jarlen til å la seg døpe og sendte med ham prester til Norge. Men så snart Håkon var utenfor danskekongens rekkevidde, satte han prestene på land og sto fram som en helstøpt hedning i ladejarlenes tradisjon. I hyllingskvadet Vellekla av den islandske skalden Einar Skålaglam blir Håkon jarl omtalt som en talsmann for den gamle religionen, og han regnes blant de siste makthavere i Norge som bekjente seg til den norrøne religionen. Jarlen skal ifølge Snorre ha erklært seg som «Sæming» – det vil si en av krigerguden Odins sønner. «Han skulle aldri oppsøke striden, men heller aldri vike unna for striden.»
I Vellekla hylles Håkon som den som brakte åsatrua tilbake tilbake til nordmennene etter de kristne kongene Håkon den gode og Eirikssønnene:
Arkeologen Frans-Arne Stylegar nyanserer bildet av den hedenske Håkon ved å vise til at Håkon under sitt raid i Gøtaland rev ned og ranet et hov som var viet til guden Tor. Odd Snorresson (Odd Munk) skriver at gautlandsjarlen Ottar fikk Håkon erklært «varg i veum» (ulv i helligdommen) på tinget etter ugjerningen. Han refererer også at Harald fra Danmark skal ha sendt tyske misjonærer til Norge. Håkons rolle i forbindelse med dette er uklar, men det er klare arkeologiske spor som tyder på at kristendommen har vunnet fotfeste i landet på denne tiden. Stylegar hevder at «trenden på denne tiden var å fylle politiske allianse- og underordningsforhold med kristent, ideologisk innhold. Slik var forholdet mellom keiser Otto og kong Harald, og slik kan det gjerne ha vært mellom Harald og Håkon jarl også.» Det kan med andre ord tenkes at Håkon jarl ble en kristen på sine eldre dager av rent politiske og opportune grunner.
Et særtrekk ved Håkon jarls gudedyrkelse er forhold til gudinnen, skytsånden eller valkyrien Torgerd Holgebrud. Spesielt under slaget ved Hjørungavåg har hun en sentral rolle. Det gikk dårlig for Håkon i begynnelsen av slaget og han påkalte sin skytshelgen. Hun krevde et stort offer, og Håkon lot sin syvårige sønn Erling drepe. Deretter snudde kampen og Håkon vant med hjelp fra Torgerd og hennes søster Irpa. Også i sammenheng med Håkons hevn over Torleiv Jarleskald har Torgerd en viktig rolle. Kulten rundt Torgerd er også kjent fra islandske kilder.
Kildematerialet og deres troverdighet
Det fins ikke skriftlige norske kilder fra 900-tallet som kan gi en pålitelig førstehånds omtale av Håkons liv og virke. Av samtidige kilder er det overlevert noen skaldedikt (som er muntlig overlevert og nedskrevet først et par århundrer senere):
Han er også omtalt i alle de sentrale nordiske kongekrøniker fra 1100- og 1200-tallet:
Tolkning av kildene byr på enkelte problemer. Når det gjelder skaldekvadene, er de overlevert i generasjoner i minst 200 år før de ble nedskrevet. Dette svekker troverdigheten, men samtidig har forskere pekt på at den strenge og bundne formen i diktene har gjort dem mer robuste i overleveringene enn ordinære prosafortellinger. Snorre selv påpeker også sannhetsverdien i skaldediktene i sin fortale til Heimskringla: «Alt det som fins i disse kvedene […] tok vi for sant. Det er nok skaldevis å prise den mest som de nettopp står framfor, men ingen ville likevel våge å fortelle en mann sjøl om verk han skulle ha gjort, når alle som hørte på visste at det bare var løgn og skryt, og han sjøl også. Det ville være hån og ikke ros.»
Heimskringla er den kilden som har samlet flest opplysninger om Håkon og Håkons tid. Selv om både Snorre og de andre kildenes pålitelighet er trukket i tvil og virker preget av den tid de er skrevet i, må man kunne stole på sagaenes hovedtrekk. Historikeren Halvdan Koht har innvendt at «Heimskringla er for seg sjølv eit uttrykk for kulturlivet i den tida ho vart skriven.» Snorre skiller seg imidlertid sterkt fra for eksempel Odd Snorressons saga ved at Odd munk har samlet en rekke (kristne) helgenlegender om Håkons motstander Olav Tryggvason og har en tydelig agenda om å forherlige Olav på bekostning av den hedenske Håkon som han refererer til som «Hakon den Onde». Snorre toner ned legendestoffet og gir en mer balansert framstilling av Håkon, ikke minst i religionsspørsmålet. Men fortsatt er, som ikke minst Koht har framhevet, Snorre preget av sin egen tid. Sprogviteren Finn Hødnebø sier at Snorres verk er «summen av hans samtids historiske viten fra skriftlig og muntlig overlevering.» Sannsynligvis har også Snorre hatt en tapt saga om ladejarlene som kilde.
Håkon jarl i nyere kultur
Historien om Håkon Sigurdsson og trellen Tormod Kark er grunnlag for sagaspillet Håkon og Kark, som har vært framført på Lade siden 1989. «Håkon og Kark» er beretningen om hvordan Olav Tryggvasson gjorde Norge til et kristent land og om ladejarlen som gjorde det han kunne for å holde fast på sin åsatro. Spillet ble første gang framført i 1989. Dessuten er Tormod Kark og Håkon jarl tema i operaen Thora paa Rimol av Hjalmar Borgstrøm (1894).
Den danske forfatteren Adam Oehlenschläger utga diktet Hakon jarls død, eller christendommens indførsel i Norge i 1803, og sørgespillet Hakon Jarl hin rige i 1807. Komponisten Bedřich Smetana skrev i 1860–1861 det symfoniske diktet Hakon Jarl (opus 16) som var inspirert av Oehlenschlägers dikt. Håkon jarl har også vært emne for romaner av mindre kjente forfattere: Haakon Ladejarl, en historisk Skildring av W.S. Dahl i 1887 og Sigurd Ladejarl og kong Haakon den første av P.Z. Helbostad i 1906.
Håkons banemann, Tormod Kark, har vært tema for mange forfattere: Oehlenschläger i Nordiske Digte (1807), visegruppa Isenkram med sangen «Soga om Kark» (Tekst: Sæmund Fiskvik, 1974), Peder Wright Cappelen med teaterstykket Kark (1974) og Idar Lind med romanen Kark (2000).
Noter
<references group="lower-alpha" />
Jack Alfredsen
Jack Kristen Alfredsen (født 1. september 1930 i Norderhov, død 25. mai 1996) var en norsk skihopper som representerte IL Fossekallen på Hønefoss.
Han markerte seg særlig som storbakkehopper og skiflyger, og tok andreplass i skiflygingsuka i Planica i 1954 og i Oberstdorf i 1955. I Oberstdorf gjorde han skiflygingsukas lengste hopp med 130 meter, som var uoffisiell norsk rekord, ni meter kortere enn daværende verdensrekord som var satt samme sted fire år tidligere.
Alfredsen ble regnet som en sikker kandidat til å få delta i OL i Cortina d'Ampezzo i 1956, men under trening i Gråkallbakken i Trondheim høsten 1955 falt han og brakk beinet. Han hoppet igjen sesongen etter, men fikk ikke like gode resultater som tidligere, og la opp som skihopper et par år etter fallet.
Jack Alfredsen ble tildelt IL Fossekallens Hederstegn i 1968.
Beretta
Fabbrica d'Armi Pietro Beretta er en italiensk våpenprodusent som blant annet er kjent for sine haglegevær og pistoler.
Firmaet er et av verdens eldste, og har vært i den samme familiens eie i omtrent 400 år siden det ble opprettet i 1526. Firmaets alder kan attesteres ved det faktum at man fortsatt har en kvittering fra salget av 185 geværløp til det venetianske arsenalet for 296 dukater fra opprettelsesåret i arkivene.
Mull of Kintyre
Mull of Kintyre (skotsk-gælisk: Maol Chinn Tìre) er den sørvestligste delen av halvøya Kintyre i det sørvestlige Skottland. Herfra er kysten av Antrim i Nord-Irland synlig på en solklar dag, og et historisk fyrtårn, det andre som ble tatt i bruk i Skottland, leder skipsfarten i den mellomliggende North Channel (Nordkanalen). Området har blitt udødeliggjort i populærkulturen av hitlåten «Mull of Kintyre» fra 1977 av daværende Kintyre-beboer Paul McCartneys band på den tiden, Wings.
Etymologi
Navnet er en anglifisering av den gæliske Maol Chinn Tìre som betyr noe i retningen av «den avrundete [eller bare] odden til Kintyre», der chinn og tannìre er genitivformene av chinn, «odde» og tìr, «land». Den engelske varianten Cantyre er avledet fra frasen ceann tìre, «odde/nes-land».
Begrepet mull er avledet fra skotsk-gælisk maol, «skallet, bar, naken». Den geografiske referansen er oftest benytett til en landformasjon uten trær, for eksempel en avrundet ås, topp, fjell, nes eller nes.
Snorre Sturlason, som hovedsakelig støttet seg på muntlige kilder, omtaler Kintyre som Magnus Berrføtts saga som «Saltire».
Geografi
The Mull er på den ekstreme sørvestlige spissen av halvøya Kintyre, omtrent 16 kilometer fra Campbeltown i regionen Argyll and Bute, Vest-Skottland. Det er omtrent 13 km utenfor den sørligste landsbyen på halvøya, Southend med sine strender, og kan nås via en enkeltsporet vei.
Notorisk sterke havstrømmer preger spissen av halvøya Kintyre og skaper en fare for skip og fartøyer uten motor og gjør det praktisk talt umulig for distansesvømmere. På det nærmeste punktet er fastlandet Ulster 19 km fra Mull. På grunn av den lave høyden av øya Rathlin og den høye høyden av Mull of Kintyre er det også mulig å se over toppen av Rathlin til Antrim og kystbyen Ballycastle. De enkelte hus langs kysten av Antrim og biler som kjører langs kystveien kan også noen ganger bli sett uten hjelp av kikkert, om siktforhold er gode.
Historie
Mull har vært en viktig landbro gjennom historien. Det antas at den ble brukt av tidlige mennesker på deres reiser fra det kontinentale Europa til Irland via Skottland. I nyere tid ble det brukt igjen av scotti, «skotere» (som har gitt navn til Skottland), da de reiste fra Irland for å etablere kongeriket Dalriata i dagens Argyll. Scotti eller scoti er det latinske betegnelsen på irsktalende gælere, første gang dokumentert på 200-tallet e.Kr.
Den 13. juni 1858 ble SS» New York», et dampskip omgjort til seil, vraket i sørenden av Mull of Kintyre.
De bratte klippene og åsene som stiger opp av havet på alle kanter, sammen med den hyppige havtåken, har gjort området Mull til en risiko fra flytrafikken. Det har vært stedet for flere flyulykker gjennom luftfartshistorien, og restene av noen av de havarerte flyene forsøpler fortsatt området.
Dennis Shepherd
Dennis Shepherd (født 11. oktober 1926, død 12. juni 2006 i Johannesburg) var en sørafrikansk bokser som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Shepherd vant en olympisk sølvmedalje i boksing i OL 1948 i London. Han kom på andreplass i den tredje letteste vektklassen, fjærvekt opp til 58,0 kg. Shepherd vant de fire første kampene men tapte finalen til italienske Ernesto Formenti.
Sommervatnet naturreservat
I 2011 ble reservatet, sammen med 4 andre naturreservat utpekt til ramsarområde under fellesnavnet Evenes våtmarkssystem
Tekstfil
En tekstfil er en datafil bestående kun av tegnkoder. Det vil si at hele innholdet er å betrakte som tekst uten metadata, altså ren tekst. Må ikke forveksles med tekstdokument.
Tegnsett
Tegnsettet bestemmer oversettelsen mellom datastrøm og tegnsekvens. Hvilket tegnsett som er standard avhenger av operativsystem og er som følger: Forskjellig bruk av tegnsett er et stort problem, ettersom tegnsett, i likhet med all annen metadata, ikke lagres i en tekstfil. Selv i systemer hvor tegnsettet skal oppgis (for eksempel internett), er dette problemet utbredt, fordi tegnsettet som angis ofte bare er satt i en standardinnstilling, slik at riktigheten av denne informasjonen er vilkårlig. For eksempel vil en LAMP-server angi feil tegnsett som standard; standardinnstillingen for Apache er iso-8859-1, mens systemet for øvrig lagrer tekst og filnavn som UTF-8. Fordi den nevnte standardinnstinningen ikke har rot i virkeligheten, har det blitt vanlig å spesifisere tegnsettet i selve innholdet av HTML-filene, noe som overstyrer tegnsettet i HTTP-hodet. Noen programmer (for eksempel Mozilla Firefox) er i stand til å oppdage og rette visse tegnsettfeil slik at det ikke syns for brukeren, men løsningen er ikke triviell; all foregående tekst må omtolkes i et alternativt tegnsett når det dukker opp en ugyldig tegnkode.
Representasjon av linjeskift
ascii-baserte tegnsett har arvet to tegn for linjeskift fra skrivemaskinens dager, carriage return (CR) og linefeed (LF). Bruken avhenger av operativsystem og er som følger: Dette er ikke noe stort problem, siden de fleste teksteditorer takler alle varianter. Et unntak er Windows Notisblokk.
Se også
Tegnsett
Sollihøgda kapell
Sollihøgda kapell er en langkirke fra 1911 og ligger på Sollihøgda i Hole kommune, Viken fylke.
Byggverket er i tre og har 70 plasser.
Adkomst til stedet går via Kapellveien, som tar av fra E16 rett ved Ringeriksporten.
Riksväg 71
Riksväg 71 i Sverige gikk fra Bergulvkjølen ved svensk-norske grensen, over Sälen, Malung, til Borlänge.
Da E16 i Sverige ble åpnet 2012 ble strekningen mellom Malung og Borlänge del av E16, og strekningen mellom Riksgrensen og Björbo del av Riksväg 66.
Fylkesvei 3806
Fylkesvei 3806 går mellom Austadneset og Heistad i Bygland kommune. Veien er 4,2 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 324 (Aust-Agder).
Sokar
Sokar (også transkribert som Seker, Sokaris) er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en dødsgud som beskyttet de døde tilknyttet nekropolis ved Memfis. Han var framstilt som en mann eller en mumifisert mann med hodet til hauk.
Sokar ble forstått som en underjordisk vokter i Det gamle rike og var en guddommeliggjøring av handlingen som atskilte Ba fra Ka, det vil grovt sett si skille sjelen fra kroppen etter døden. Dette ble gjort i begravelsesseremonien ved å åpne munnen.
Etymologi
Meningen av navnet er uklart, men pyramidetekstene knyttet navnet til det pinefylte skriket fra Osiris til Isis, Sy-k-ri («Skynd deg til meg»), eller muligens skr i betydningen «Munnens renselse» (grunnet begravelsesseremonien). I underverden er Sokar i stor grad knyttet til to andre guder, skaperguden Ptah som var hovedgud ved Memfis, og Osiris, de dødes gud. I senere perioder ble denne forbindelsen uttrykt i trippelguden Ptah-Seker-Osiris.
Framtoning
Sokar ble vanligvis framstilt som en mumifisert hauk og tidvis som en jordhaug hvor hodet til en hauk stakk opp. Her er han kalt for «han som er på sin sand». Tidvis er han vist på sin hennu, en form for båtlignende kjelke for det sandfylte nekropolis, og denne ble også et symbol på guden selv. En av hans titler var «Han av Restau», og det refererer særskilt til et område rundt pyramidene ved Giza, men generelt til enhver nekropolis og inngangene til gravene.
I Amduat (Boken om underverden) fra Det nye rike er Sokar vist mens han står bak en slange mellom to ustrakte vinger. Betydningen er tvetydig; kanskje en antydning til det frigjørende ved de dødes gjenoppstandelse, eller kanskje til en tilfredsstillende reise til underverden. Til tross for dette ble den regionen av underverden som var assosiert med Sokar betraktet som vanskelig, et sandfylt terreng som ble kalt for Imhet (også transkribert som Amhet, Ammahet, eller Ammehet), i betydningen «fylt opp».
Kult og roller
Sokar, muligens i hans assosiasjon med Ptah, har også en tilknytning til håndverkere. I Dødeboken er det sagt at han framstilte sølvboller og en sølvkiste for farao Sheshonq II har blitt oppdaget ved Tanis dekorert med ikonografien til Sokar. Sokars kultsenter var i Memfis hvor festivaler til hans ære ble holdt den 26. dagen i den fjerde måneden av akhet (vårsesongen). Mens disse festivalene ville tilhengerne hakke og dyrke marken, og drive kyrne, noe som antyder at Sokar kan ha hatt et landbruksaspekt assosiert med seg.
Også under festivalene i akhet knyttet tilhengerne en streng med løk rundt halsen, noe som viste Sokars tilknytning til landbruket. Løk ble benyttet i balsameringen, noen gang skallet på løken, andre ganger hele løken. Skinnet kunne bli brukt på øyene og inn i ørene for minske lukten.
Guden ble også avbildet mens den bidro i ulike oppgaver som å grave grøfter og kanaler. Fra Det nye rike ble en tilsvarende festival holdt i Teben som rivaliserte den store Opet-festivalen.
Andre hendelser under festivalen var å frakte en statue av guden på hennu, som var en sledelignende båt med høy forstavn formet som en antilope med lange, rette horn.
Eksterne lenker
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Osmose
Hvis en rødløk legges i vann og deretter i en sterk sukkerløsning, vil vannkonsentrasjonen inne i rødløkcellene være større enn den utenfor. Siden cellemembranen er halvgjennomtrengelig (semipermeabel) og stenger ute/hindrer større molekyler som f.eks. sukkermolekyler i å vandre gjennom cellemembranen, vil vannet som er i cellen heller trekke ut og prøve å balansere vannkonsentrasjonen utenfor cellen. Cellene vil til slutt skrumpe inn og vi ender opp med en myk løk.
Saltkraft med osmose
Osmose utnyttes også av mennesker blant annet i saltkraftverk der man, i korte trekk, får ferskvann til å trekke gjennom en membran for å skape stort trykk som senere kan utnyttes til å få mer energi ut fra en vanlig turbin. Man kan på denne måten utvinne energi fra små kilder. På Tofte i Hurum åpnet Statkraft den 24. november 2009 verdens første kraftverk basert på osmose, nemlig Statkraft Hurum saltkraftverk (Statkraft Osmotic Power Prototype).
Liechtenstein under Sommer-OL 2004
Liechtenstein under Sommer-OL 2004. Én mannlig sportsutøver fra Liechtenstein deltok i skyting under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var fjortende gangen Liechtenstein deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje.
Risløkkveien (Oslo)
Risløkkveien (11–79, 2–70) er en vei på Risløkka og Økern i bydel Bjerke i Oslo. Den begynner i en rundkjøring ved Ulvenveien og tilstøter Østre Aker vei to ganger før og etter en sving der den går under Østre Aker vei. Veien går over Grorudbanen og følger parallelt med Grorudbanen på nordsiden til den ender i Brobekkveien.
Navnet ble vedtatt i 1925.
Hrist og Mist
Hrist og Mist er de to valkyriene som ifølge Grimnismål (Grimnnes tale) i Snorres Den yngre Edda bringer Odin hans drikkehorn i Valhall :
Amalthea
Amalthea kan vise til flere ting:
Kåre Lerum
Kåre Norvald Lerum (født 4. desember 1939 i Sogndal) er en norsk forretningsmann og lokalpolitiker.
Lerum har vært aktiv i lokalpolitikken. Han har vært medlem av kommunestyret i Sogndal kommune og var fra 1978 til 1982 ordfører i Sogndal. Lerum representerte da partiet Høyre. I 2002 meldte han seg inn i Fremskrittspartiet.
Kongen utnevnte i 2005 Lerum til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats for norsk nærings- og kulturliv.»
Revisjonsstans
Revisjonsstans er en omfattende form for forebyggende vedlikehold som krever stopp av hele produksjonslinjer eller deler av denne i et bestemt tidsrom. Ved en revisjonsstans gjennomføres full overhaling av hele produksjonsanlegget etter en gitt plan og omfatter større vedlikehold, inspeksjoner, utskiftninger av nødvendig utstyr, samt modifikasjoner eller nyinstallasjoner.
Begrepet er mye brukt innen olje- og gassindustrien. Andre eksempler på revisjonsstans er C- og D-sjekker innen flyindustrien.
Sigrun Otto
Sigrun Enersen Otto (født 13. april 1896 i Oslo, død 15. august 1980 i Oslo) var en norsk skuespiller. Gift med Reidar Otto.
Debuterte 1912 og var ansatt ved Centralteatret fra 1914 til 1959. Hun medvirket også i flere norske filmer og hadde roller i Fjernsynsteatret og Radioteatret.
Common (Common Sense)
Common, tidligere Common Sense, (født Lonnie Rashid Lynn ) er en amerikansk rapper og skuespiller, med platekontrakt med Kanye Wests plateselskap G.O.O.D.
Common har gitt ut en rekke album, blant annet et i 2007 som heter Finding Forever og inneholder blant annet singlene «The People» og «The Game». Kanye West har bidratt mye med produksjon og gjesteopptredener i albumene Finding Forever og Be. I august 2014 gikk albumet Nobody's Smiling rett inn på sjetteplass på Billboard album chart. Albumet er utgitt på Def Jam og produsert av No I.D.
Radolfzeller Aach
Radolfzeller Aach er en elv i Baden-Württemberg i Tyskland og en av sideelvene til Rhinen via Bodensjøen med en lengde på 32 kilometer. Elven har sitt utspring fra Aachtopf ved Aach, som er den største karstkilden i Tyskland. Elven renner gjennom Radolfzell og Singen før den munner ut i Bodensjøen mellom Radolfzell og Moos.
Racibórz
Racibórz (IPA: raˈt​͡ɕibuʂ, tysk: Ratibor) er en by sør i Polen med 60 218 innbyggere (2006). Byen hører til det Schlesiske voivodskap og er hovedstad i Racibórz fylke.
Navnet Racibórz er av slavisk opprinnelse og kommer fra navnet til byens grunnlegger, hertug Racibor.
RTP Unia Raciborz,(Ekstraliga),(Ekstraliga Kobiet).
Dorcadion
Dorcadion er en gruppe (slekt eller slektsgruppe) av biller som tilhører gruppen vedbukker i familien trebukker (Cerambycidae). Men kjenner ca. 150 arter fra Europa, men ingen fra Norden.
Utseende
Forholdsvis små og kompakte, blanke, mørkfargede trebukker, gjerne med lyse lengdestriper. Antennene er temmelig kraftige. Dekkvingene mangler markerte skuldre og danner til sammen en oval form.
Levevis
Disse billene har et uvanlig levesett til trebukker å bære i og med at larvene lever på røttene av gress og urter. De voksne billene mangler utviklede flygevinger og kan ikke fly. Dette er trolig en medvirkende årsak til at gruppen har svært mange arter med små utbredelser, mange av dem nå sårbare for utryddelse.
Utbredelse
Slekten er særlig artsrik i middelhavsområdet, der det er registrert ca. 150 arter. I Vest-Europa finnes de nord til Tyskland, litt lenger nord lengst i øst.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Danilevsky (2006).
Ljan
En teori er at navnet kommer fra «Jaren» som betyr «kant». Dette stemmer godt med topografien/landskapsformen.
Historie
Da Østfoldbanen ble bygget ut, og Ljan stasjon ble bygget i 1878, begynte utbyggingen av Ljan som boligstrøk. I 1895 var det 430 beboere her, men utbyggingen fortsatte, dominert av sveitservillaer med store frukthager, og senere fortetting med mindre villaer og noe rekkehus- og terrassehusbebyggelse.
Jernbanen gikk til å begynne med på bro over Liadalen. Broen sto ferdig i 1876 og var 235 meter lang, 36 meter over dalbunnen. Den var visstnok noe ubehagelig å kjøre over fordi den svaiet. Jernbanetraseen ble lagt lenger mot øst via Hauketo i 1925, og broen ble sprengt og solgt til Christiania Spigerverk i 1929. Fire av brokarene finnes fremdeles i Liadalen.
I Liadalen lå det også to kruttverk. Det første ble anlagt i 1750 men ble senere flyttet til Gjersjøelva. Det nye verket ble anlagt i 1855 og var i drift frem til 1884, da det ble ødelagt av en eksplosjon. Mellom 10 og 15 tonn krutt eksploderte og de to nattevaktene omkom. Ruinene kan fremdeles sees, rett ved Ljanselva.
Ljansgårdene
Ljan var en gammel gård som nevnes første gang i 1308. Etter 1650 var den delt i tre bruk, Øvre Ljan, Nedre Ljan og Stubljan, men alle tre ble etter hvert kjøpt av eierne på Stubljan og utgjorde, sammen med gården Hvitebjørn i Oppegård, Ljansgodset. Stubljan fikk navn etter eieren tidlig på 1600-tallet, Christopher Nielsen Stub (1547–1630), borger og lagmann i Oslo. Arvingene hans solgte i 1647 til Rasmus Sørenssøn, hans datter Sidsel Rasmusdatter arvet gården. Hun giftet seg i 1694 med Peder Pederssøn Müller (1630–1714), og denne ble så neste eier frem til sin død i 1714, da sønnen Anthoni Müller (1678–1748) overtok. I 1748 ble Stubljan kjøpt av justisråd Povl Vogt (1722–61) som var gift Karen Holter (1725–82). Som enke eide hun Stubljan 1761–65 med broren Peder Holter (1723–86) som forvalter. Denne broren kjøpte så gården i 1765 og fikk bygget den store hovedbygningen ved Hvervenbukta. Etter at Holter døde i 1786, overtok enken, madam Maren Juel (1749–1812). Hun giftet seg i 1791 med Ole Christopher Wessel (1744–94) og i 1796 med statsråd Marcus Gjøe Rosenkrantz (1762–1838).
thumb|150px|[[Frithjof Ingier (1849–1906) eide Stubljan fra 1884.]] De solgte gården i 1799 til Juels niese, Gjertrud Maren Juel og hennes mann, generalveimester Lars Ingier (1760–1828). Fra 1799 til 1937 var gården eid av Ingier (slekt), idet Gjertrud og sønnene Marius og Helle ble de neste eierne, fra 1850 som firmaet M. & H.Ingier. Fra 1884 var det eid av Frithjof Ingier (1849–1906). Hovedbygningen brant i 1913. Firmaet fortsatte som eier, fra 1933 med Johanne Ingier som største eier, hun eide forøvrig Ingierstrand bad like ved. Etter hennes død i 1937 overtok Aker kommune, som i 1948 ble innlemmet i Oslo kommune og etterhvert er det bare grunnmuren som er igjen. Ved den gamle Mosseveien står fremdeles de to portnerboligene, og i lysthuset ved Hvervenbukta er det i dag kafedrift.
Skole og kirke
Ljan skole er en barneskole for klassetrinnene 1 til 7. Bygget er tegnet, etter mønster av herregården på Stubljan, av arkitektene Christian Morgenstierne og Arne Eide og sto ferdig i 1923.
Ljan kirke ble tegnet av arkitekt Olav Olsen og sto ferdig i 1932. Den er i nyromansk stil, bygget i naturstein som er sprengt ut på tomten, i likhet med skolen.
Friluftsliv
Ljan har Østmarka rett i nærheten, og med de lokale idrettsanleggene er det gode muligheter for friluftsliv. Sloreåsen slalåmbakke har skitrekk og snøkanoner. I Liadalen er det turområde og idrettsbane som drives av Ljan IF. Tennisbanen i Gladvollveien drives av Ljan Tennisklubb.
Riksväg 84
Riksväg 84 i Sverige går mellom den svensk-norske grensen og Hudiksvall. Veiens lengde er rundt 330 km.
Bjørn Olav Jahr
Bjørn Olav Jahr (født 1969) er en norsk forfatter og journalist.
Jahr er utdannet samfunnsøkonom fra Universitetet i Oslo, og har arbeidet som journalist for Kapital, Dagbladet og Memo. I 2003 vant han SKUP-prisen, norsk presses pris for fremragende undersøkende journalistikk, for opprullingen av Finance Credit-saken.
I kjølvannet av Finance Credit-saken, ble Jahr i 2003 forsøkt ansatt av PR-byrået Madland & Wara. PR-byrået ble senere anklaget for å ha forsøkt å kjøpe Jahrs stillhet i saken.
I 2022 ble han tildelt kommunikasjonsforeningens åpenhetspris for arbeidet med Baneheia-saken og Tengs-saken. I 2023 ble han tildelt Den store journalistprisen av samme grunn.