cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holstad stasjon
Holstad stasjon er en tidligere jernbanestasjon på Østfoldbanen (vestre linje). Holstad stasjon ligger i Ås kommune. Stasjonen ble åpnet som lastespor 1897 og oppgradert til stoppested 1913. 1947 ble stoppestedet oppgradert til stasjon, denne ble fjernstyrt 1972. Fra 1989 hadde den status som fjernstyrt kryssingsspor til den ble nedlagt i forbindelse med omlegging av banen mellom Ski og Ås i 1994.
Kanyakumari (distrikt)
Kanyakumari (tamilsk: கன்னியாகுமரி மாவட்டம் ) er et distrikt i den indiske delstaten Tamil Nadu. Distriktets hovedstad er Nagercoil.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,863,174 innbyggere i distriktet, mot 1,676,034 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 82,47 % av befolkningen.
Josefin Frandl
Josefin «Putzi» Frandl (født 5. juli 1930 i Radstadt) er en østerriksk tidligere alpinist som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo og 1960 i Squaw Valley.
Kanyakumari (distrikt)
Demografi
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 8,69 % i 2011 mot 10,84 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 961 i 2011 mot 968 i 2001.
Taluker
I Tamil Nadu er taluk det tredje administrative nivået, under staten og distriktene. Kanyakumari distrikt har 4 taluker.
Josefin Frandl
Frandl vant en olympisk sølvmedalje i alpint i vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Hun kom på andreplass i storslalåm for damer, bak Ossi Reichert fra Tyskland. Hun tok også sølv i slalåm i VM i alpint 1958 i Bad Gastein, der Inger Bjørnbakken vant.
Rhodos
Rhodos eller Rodos (gresk: Ρόδος, Rodos) er en gresk øy som ligger 18 kilometer sørvest for Tyrkia, i det østlige Egeerhavet. Øya er den største av totalt 12 større øyer som utgjør prefekturet Dodekanesene. Det bor totalt 117 007 mennesker på øya, hvorav 53 709 bor i Rhodos by, øyas hovedstad og største urbane område. Lindos er den nest største byen på Rhodos.
I et historisk perspektiv er øya viden kjent for Kolossen på Rhodos, ett av Verdens syv underverker. I dag er turisme hovednæringen på øya, som er en populær turistdestinasjon, spesielt blant europeere i sommerhalvåret.
Antikken
Øya ble bosatt i neolittisk tid (steinalderen), skjønt svært lite gjenstår fra den eldste kulturen. På 1500-tallet f.Kr. kom den minoiske kulturen på Kreta til Rhodos. Senere gresk mytologi minnes et folk på Rhodos kalt for telkinere, og assosierte øya med Danaos (en mytisk konge av Egypt i henhold gresk mytologi); øya ble tidvis omtalt som Telkinis.
På 1400-tallet f.Kr. kom mykenske grekere. Etter bronsealderens sammenbrudd på 1200-1100-tallet f.Kr. var den første fornyete kontakten med omverden med Kypros. På 700-tallet f.Kr. begynte øyas bosetninger å ta form med ny tilstrømning av doriske grekere som opprettet tre betydningsfulle byer på øya: Lindos, Ialyssos og Kameiros. Sammen med Kos, Knidos og Halikarnassos (på fastlandet i Anatolia) utgjorde disse byene det såkalte doriske hexapolis («de seks byer»).
Før det var arkeologi var det myter som fylte inn hull i de historiske nedtegnelser. I Pindars ode ble det sagt at øya ble født i en forening av solguden Helios og nymfen Rhode, og byene ble navngitt etter deres tre sønner. Rhoda er en lyserød hibiskusblomst stedegen for øya. Diodorus Siculus la til at Aktis, en av sønnene til Helios og Rhode, reiste til Egypt. Han bygde byen Heliopolis, og lærte egypterne kunnskapen om astrologi.
På den andre halvparten av 700-tallet f.Kr. mottok helligdommen til Athene votivgaver som er markører for kulturelle kontakter: små elfenbeinsfigurer fra Midtøsten og bronseobjekter fra hva som i dag er Syria. Ved Kameiros på nordvestkysten, et tidligere bronsealdersted, ble det bygget templer på 700-tallet f.Kr., og der er det funnet andre bemerkelseverdige utskårne elfenbeinsfigurer fra samme tidsrom. Fønikisk tilstedeværelse på øya ved Ialysos er bevitnet i tradisjoner nedtegnet i senere skrifter.
Perserne invaderte og overtok hele øya, men ble deretter beseiret av styrker fra Athen i 478 f.Kr. De tre nevnte byene på Rhodos ble med det athenske sjøforbundet. Da Peloponneskrigen brøt ut i 431 f.Kr. mellom Athen og Sparta på det greske fastlandet ble hele den greske verden involvert, men Rhodos greide å holde seg stort sett nøytrale, skjønt øya forble medlem av sjøforbundet. Krigen varte fram til 404 f.Kr. med nederlag for Athen, men på denne tiden hadde Rhodos helt og holdent trukket seg fra konflikten og besluttet å bestemme sin egen politikk.
I 408 f.Kr. hadde de tre byene på Rhodos forent seg til et rike. De bygde en ny by i nordenden av øya, en hovedstad som fikk navn etter øya og ble hetende Rhodos. Byens urbane og regulære planlegging var ledet av arkitekten Hippodamos fra Miletos, opphavsmann til moderne byplanlegging. Peloponneskrigen hadde svekket hele den greske verden rundt Egeerhavet i en slik grad at det åpnet for utenlandsk invasjon. I 357 f.Kr. ble Rhodos erobret av kong Mausollos av Karia i Anatolia, deretter av perserne i 340 f.Kr. Deres overherredømme ble kortvarig. Til stor lettelse for øybeboerne ble Rhodos en del av det voksende riket til Aleksander den store i 332 f.Kr. etter at han og hans gresk-makedonske hær beseiret perserne.
Som følge av Aleksanders død i 323 f.Kr. begynte hans hærførere å strides om det veldige rike han etterlot seg. Tre av dem klarte å albue seg makt: Ptolemaios I Soter i Egypt; Selevkos I Nikator i Selevkideriket; og Antigonos I Monofthalmos i Makedonia og det meste av Anatolia. Rhodos opprettet sterke kommersielle og kulturelle bånd med det ptolemeiske kongedømme i Alexandria, og dannet en politisk allianse som kontrollerte handelen over hele Egeerhavet på 200-tallet f.Kr.
I 305 f.Kr. beordret Antigonos Monofthalmos sin sønn Demetrios I Poliorketes til å beleire Rhodos by for å tvinge den til å oppgi sin allianse med Egypt. Demetrios fikk framstilt svære beleiringsmaskiner, inkludert en 55 meter rambukk og beleiringstårn som ble kalt Helepolis og som veide opp mot 160 000 kg. Til tross for denne innsatsen oppga han foretaket etter et år intens beleiring da byen fikk forsyninger og støtte fra Egypt sjøveien. Han ga opp og inngikk en fredsavtale og etterlot seg et stort lager med militært utstyr. Rhodos solgte utstyret og brukte pengene til å reise en statue av solguden Helios, siden kalt for Kolossen på Rhodos grunnet sin størrelse. Den hadde omtrent samme størrelse som Frihetsgudinnen i New York, USA, men var plassert på en lavere plattform. Den ble betraktet som ett av verdens syv underverker.
Rhodos' strategiske mål gjennom 200-tallet f.Kr. var å sikre sin uavhengighet og sin handel, særlig den nær fullstendige kontrollen over kornhandelen i den østlige delen av Middelhavet. Begge disse målene var avhengig av at ingen av de tre store hellenistiske statene søkte dominans, og følgelig forsøkte øya å opprettholde en maktbalanse mellom de tre nevnte herskerne til antigoniddynastiet, selevkidedynastiet og ptolemeerdynastiet, selv om det også innebar å delta i krig mot øyas tradisjonelle allierte Egypt. For å sikre dette benyttet øya sin tyngdepunkt med sin økonomi og sin flåte som var bemannet med blant de meste sjøfolkene i Middelhavet. Det ble sagt: «Om vi har ti rhodesiere, har vi ti skip.»
Rhodos klarte med hell å føre denne politikken i løpet av 200-tallet f.Kr., men ved enden av perioden maktbalansen i det østlige Middelhavet forrykket. Svekket ptolemeiske makt gjorde Egypt til et attraktivt mål for ambisjonene til Selevkideriket. I 2003-202 f.Kr. aksepterte de to kongene i henholdsvis Makedonia og Selevkideriket, Filip V og Antigonos III, i det minst midlertidig, hverandre militære planer, Filips kampanje i Egeerhavet og Antigonos' endelig løsning på det egyptiske spørsmålet. Ved å lede et forbund av småstater som kontrollerte Filips flåte, men ikke hans overlegne hær og nå uten en tredje statsmakt å vende seg til, besluttet Rhodos til å appellere i 201 til den kommende nye stormakten i Middelhavet, Romerriket.
Til tross for å være utmattet av den voldsomme krigen mot Hannibal i tiden 218-201 f.Kr., gikk romerne med på å blande seg inn, blant annet ved at de hadde blitt ryggstukket av Filip V i krigen mot Kartago. Det romerske senatet så på henvendelsen fra Rhodos og øyas allierte som en mulighet å legge press på Makedonia, kanskje til underkastelse, men mest sannsynlig krig, og å gjøre det med en allerede eksisterende alliert flåte og under et utmerket propagandaslagord: «Frihet for grekerne!» Resultatet var den andre makedonske krig (200-196 f.Kr.), som endte med at Makedonias rolle som en betydelig maktfaktor var over og bevarte Rhodos' uavhengighet.
Romerne trakk seg tilbake fra Balkan, men maktvakuumet de etterlot seg trakk raskt til seg Antigonos III av Selevkideriket. Da Antigonos gikk inn i Europa og Hellas fra Anatolia, måtte romerne reagere. I den påfølgende krigen (192-188 f.Kr.) ble Antigonos slått tilbake med relativ letthet. Det betydde også at den siste store statsmakten ved Middelhavet som truet Romerrikets overherredømme, var presset tilbake til Asia. Etter å ha gitt romerne verdifull flåtestøtte, ble øya belønnet med territoriale landevinninger og styrket status. Romerne trakk seg dog igjen tilbake fra det østlige Middelhavet da senatet foretrakk klientstater framfor provinser, men det var åpenbart at Roma behersket den kjente verden og at Rhodos' selvstyre var avhengig av gode forbindelser med Roma.
De gode forholdene fordampet raskt i kjølvannet av den tredje makedonske krig (171-168 f.Kr.). Rhodos forsøkte å holde seg nøytrale, men deler av det romerske senatet mente at de hadde hatt litt for gode forbindelser med den beseirede makedonske kongen Perseus. En del romere foreslo å erklære krig mot øya, men det ble avverget. I 164 f.Kr. ble Rhodos en fast alliert av Roma, noe som avsluttet en uavhengighet som hadde mistet innhold. Øya ble deretter et kulturelt og utdanningssenter for romerske adelsfamilier, og var særlig berømt for sine lærere i retorikk, slike som Hermagoras og den nå ukjente forfatteren av Rhetorica ad Herennium. Rhodos' nøt sin status og privilegier som romersk alliert, men disse fordelene gikk senere tapt i intrigene i romersk politikk. Den romerske senatoren Cassius invaderte til sist øya og herjet hovedstaden. I den tidlige del av det romerske keiserriket ble Rhodos et egnet sed å sende politiske landsforviste. På 100-tallet e.Kr. tilbrakte den senere keiser Tiberius en kort tid som landsforvist på Rhodos.
Apostelen Paulus brakte med seg den nye religionen kristendom til øya, men øya ble ikke konvertert med en gang. Som kommersielle makt nådde Rhodos sin fremst tid på 200-tallet e.Kr.
Middelalderen
Rhodos ble angrepet av muslimske umajjadehæren til Muawiyah i 654. En del av krigsbyttet fra herjingene var kolossen på Rhodos som ble fraktet vekk i biter. Øya ble erobret av muslimene som en del av det pågående angrepet på Konstantinopel. Da deres flåte ble ødelagt av uvær og angrep av bysantinske skip som benyttet gresk ild som våpen, ble okkupasjonen oppgitt. I 715 gjorde den bysantinske flåten opprør på Rhodos og som førte til at Theodosius III ble innsatt som bysantinsk keiser i Konstantinopel.
Fra tidlig på 700- og fram til 1100-tallet var Rhodos administrativt underlagt det bysantinske theme (region) Cibyrrhaeot. Øya var et senter for skipsbygging og handel. En gang rundt 1090 ble øya igjen angrepet av muslimske styrker, denne gangen fra tyrkere, det skjedde ikke lenge etter slaget ved Manzikert i 1071. Rhodos ble befridd av keiser Alexios I Komnenos i løpet av det første korstog.
Etter hvert som den bysantinske sentralmakten ble svekket under angeloikeiserne på begynnelsen av 1200-tallet, ble Rhodos senter for en uavhengig besittelse under Leo Gabalas og hans bror Johannes inntil den ble erobret av republikken Genova i 1248–1250. Italienerne ble forvist av det greske keiserriket Nikea og øya ble deretter underlagt Nikea som en provins (og senere tilbakeført til Det bysantinske rike).
I 1309 ble den bysantinske epoken avsluttet da øya ble okkupert av den militære hospitallerordenen av Sankt Johannes (senere kjent som malteserordenen). Under styret til «ridderne av Rhodos», som de ble kjent som, ble byen Rhodos gjenoppbygd etter modell av det vesteuropeiske middelalderidealet. Mange av byens kjente monumenter, inkludert palasset til stormesteren, ble bygd i denne perioden.
De sterke befestningsmurene som ridderne bygget sto imot muslimske angrep fra sultanen av Egypt i 1444 og en beleiring av osmanene under Muhammad II i 1480. Til sist falt imidlertid Rhodos overfor den store hæren til Suleiman i desember 1522. De få ridderne som hadde overlevd forhandlet seg til fritt leide og dro til kongedømmet Sicilia. Derfra kom de senere til opprette ny base på Malta. Rhodos ble deretter en besittelse av det muslimske osmanske rike for nær fire århundrer.
Moderne historie
Rhodos har i årenes løp blitt befolket av etniske grupper fra de omliggende nasjonene, inkludert jøder. Under osmansk styre gjorde jødene generelt bra, men diskriminering og forfølgelser oppsto fra tid til annen. I februar 1840 ble jødene på Rhodos falskt anklaget for ritualmord på en kristen gutt. Det ble kjent som ritualmordanklagen på Rhodos.
En hendelse av mindre dramatisk vesen var at Østerrike åpnet postkontor på Rhodos før 1864,
I 1912 okkuperte Italia Rhodos fra tyrkerne under den italiensk-tyrkiske krig. Øyas befolkning unngikk således mange av de hendelser som er knyttet til utvekslingen av minoriteter, det vil si at tyrkere i Hellas ble byttet med grekere i Tyrkia. Grunnet Lausannetraktaten ble Rhodos, sammen med de andre greske øyene i Dodekanesene, offisielt gitt til Italia. Øya ble kjernen av den italienske besittelsen Isole Italiane dell'Egeo («de italienske egeiske øyene»).
Som følge av våpenstillstanden mellom Italia og de allierte den 8. september 1943, forsøkte britene å få den italienske garnison på Rhodos til å bytte side. Det ble forhindret av hæren til det nasjonalsosialistiske Tyskland som lyktes å okkupere øya. Det førte til at britene deretter mislyktes i den senere Dodekanesenekampanjen.
Den 9. juli 1944 samlet Gestapo opp øyas bortimot 2000 jødiske innbyggere for å sende dem til dødsleirer. Rundt 160 av øyas mer enn 600 greske jøder overlevde. Den tyrkiske konsul Selahattin Ülkümen greide, med stor personlig risiko for seg og sine nærmeste, å redde 42 jødiske familier, rundt 200 mennesker totalt, ved at de hadde tyrkiske statsborgerskap eller var medlemmer av tyrkiske borgeres familier.
I 1947 ble Rhodos sammen med resten av Dodekanesene gjenforent med Hellas. I 1949 var Rhodos møtested for forhandlinger mellom Israel på den ene siden og Egypt, Jordan, Libanon, og Syria på den andre siden. Det konkluderte avtalen om våpenhvile for 1949.
Arkeologi
I antikk tid var Rhodos hjemstedet til en av verdens syv underverker, kolossen på Rhodos. Den gigantiske bronsestatuen ble dokumentert som stående i havnen. Den ble fullført i 280 f.Kr., men ødelagt i et jordskjelv i 224 f.Kr. Deler av den ble tatt av muslimene, og i dag finnes det ingen spor av den.
De historiske og arkeologiske stedene på øya er blant annet akropolis på Lindos; akropolis ved Rhodos by (rundt 3 km fra byens sentrum) med tempelet for den pytiske Apollon og det antikke teateret og stadium; antikkens Ialyssos; antikkens Kameiros; guvernørpalasset; Rhodos' gamleby (den befestede middelalderbyen); palasset til stormesteren; synagogen Kahal Shalom i det jødiske kvarter; det arkeologiske museum; ruinene av festningen Monolithos; festningen Kritinia; sankt Katarinas hospits, og Rhodos' gangbro.
Geografi
Øya er formet som en spydspiss, og er 79,7 km lang og 38 km vid på det bredeste. Det totale arealet av øya er på 1400 km². Øyas hovedstad, Rhodos by ligger på nordtuppen av øya, hvor ca. halvparten av Rhodos' totale befolkning bor. De resterende byene og landsbyene på Rhodos ligger i hovedsak på kysten av øya, deriblant Trianta, Kallithea, Paradisi, Lindos og Pefkos. Innen flora og fauna ligger Rhodos nærmere Anatolia enn resten av Hellas. De indre delene av øya er lite befolket og er i hovedsak dekket av skog med tyrkisk furu og ekte sypress. Øya er også hjemsted for rhodisk hjort. Petaloudes-dalen er en kjent attraksjon på øya, hvor store mengder av sommerfuglen Euplagia quadripunctaria samler seg i løpet av sommermånedene. Attavyros-fjellet (1 216 moh.) er Rhodos' høyeste fjell. Landskapet på øya er rimelig kupert, spesielt langs kysten. Likevel finnes det steder med åpent marklandskap, hvor det er oppbygd en viss industri rundt dyrking av sitrusfrukter, vindruer, grønnsaker og oliven.
Klima
Rhodos har et temperert middelhavsklima, med lange, varme somre og korte, milde vintre. De kaldeste månedene er januar og februar, med en snittemperatur på 12 °C, mens de varmeste er juli og august, med en snittemperatur på 26 °C.
22. serierunde i Tippeligaen 2006
22. serierunde i Tippeligaen 2006 startet med seks kamper den 1. oktober, mens oppgjøret mellom Brann og Odd Grenland ble spilt den 2. oktober.
Hen kirke (Rauma)
Hen kirke ligger sentralt i bygda Isfjorden i Rauma kommune. Kirken har omtrent 300 sitteplasser. Den er en del av Den norske kirke og hører til Indre Romsdal prosti i Møre bispedømme.
Dagens kirke ble bygd på 1830-tallet og innviet den 21. oktober 1835. Kirken har tykke vegger av gråstein, med leire som mørtel. Utvendig er murene pusset med kalkmørtel og hvitmalt. Takkonstruksjonen og klokketårnet er av treverk. Taket er tekket med skifer, mens klokketårnet har løkkuppel som er belagt med kobber. . Kirken er pusset opp og har gjennomgått små bygningsmessige endringer flere ganger, blant annet i anledning 100 års markeringen i 1931.
Interiøret
Innvendig er himlingen (taket) malt i en blå farge og er drapert med stjerner i gull. Benker, dører og alterringen er malt i ulike blåfarger. Midt i kirkerommet står fire kraftige søyler i treverk, disse er malt som en marmor etterligning.
Kirken ble innredet med prekestolalter der prekestolen henger over alteret. Altertavlen ble laget ny til kirken i 1831, den er malt i en valmuerød bunnfarge og har fire søyler i hvitt, gull og en blek farge. Alterprekestolen er plassert høyt oppe, midt i altertavlen. En nyere prekestol som brukes idag er fra 1930-årene, den er frittstående. Prekestolen i altertavlen brukes ikke lenger og da kirken ble restaurert i anledning ett hundreårsmarkeringen i 1931, malte Halvard Hatlen ett (nytt) bilde i altertavlen. Dette bilde erstattet og har funksjon som dør bak altertavlens prekestol.
Ellers finnes det et rosemalt skap fra 1788. Halvard Hatlen har malt seks portretter av tidligere prester. Disse henger bak i kirken under galleriet. Han har også malt et maleri (1942), som henger i koret.
Kirkegården
Kirkegården er utvidet flere ganger. Etter utvidelsen i 2002 er har den noe over 1800 graver.
To fruer i én smekk – rir igjen
To fruer i én smekk – rir igjen er en humoristisk bok skrevet i 2007 av Unni Lindell og Anne B. Ragde, og illustrert av Knut Nærum.
Innhold
Boka er en humorbok som omhandler livet i «Middelalderen» og «avgangsalderen», og handler om humoristiske ting rundt alder. Blant annet handler den om «ulemper ved å være misunnelsesverdig ung», «Fordeler ved å være over 45» og «Skikkelige gamle damers fordeler og bakdeler».
From Genesis to Revelation
From Genesis to Revelation er debutalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Genesis, utgitt i mars 1969. Musikken på dette albumet kan best beskrives som psykedelisk pop, og er helt ulik de musikalske stilartene bandet senere skulle bli kjent for.
Bandets manager og albumets produsent Jonathan King fattet interesse for bandet på et tidlig stadium og ga bandet dets navn. Medlemmene ble for denne utgivelsen bedt av sin manager om å skrive låter løselig basert på bibelske hendelser. King ordnet også rekkefølgen på låtene, slik at det skulle fungere som et konseptalbum. På albumet medvirker både Chris Stewart og John Silver på trommer.
Manager King eier rettighetene til disse innspillingene og har utallige ganger benyttet seg av retten til å utgi albumet. King har også endret på albumtittelen flere ganger. For eksempel ble det gitt ut som In the Beginning i 1974 og 1977, Rock Roots i 1976, Where the Sour Turns to Sweet i 1986 og And the Word Was... i 1987.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Tony Banks/Peter Gabriel/Anthony Phillips/Mike Rutherford.
Solvytsjegodsk
Solvytsjegodsk ble grunnlagt på 1300-tallet ved bredden av Soljanojesjøen. Byen ble kalt Usolsk på 1400-tallet. Den var fra tidlig på 1500-tallet hjemsted for Stroganov-familien som pleide å eie det lokale saltverket. På 15- og 1600-tallet var Solvytsjegodsk et stort, kommersielt nav for håndverk og kultur i det nordlige Russland, og var spesielt berømt for sin emaljeindustri. Byen var også kjent som et sted for politisk eksil. I 1796 ble byen en del av Vologda gubernija. I 1937 ble Solvytsjegodsk overført til Arkhangelsk oblasts jurisdiksjon.
Byen er hjemsted for mange balneologiske kursteder, som bruker mineralkilder og siltmudder fra Soljanojesjøen.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Kiihtelysvaara
Kiihtelysvaara er en tidligere kommune i landskapet Norra Karelen i Finland. Den 1. januar 2005 ble den og Tuupovaara slått sammen med Joensuu.
Åfoss
Åfoss er en bydel i Skien med ca 2100 innbyggere. Åfoss ligger 5 km fra Skien sentrum, like ved Skien lufthavn, Geiteryggen.
Før var Åfoss en del av Solum kommune, som i 1964 ble slått sammen med Gjerpen og Gulset til storkommunen Skien.
Trond Arntzen
Trond Arntzen (født 14. oktober 1974) er en norsk forfatter. Han debuterte i 2007 med novellesamlingen Du er ikke den eneste på Aschehoug forlag. Han har også skrevet flere manus for teater og film.
Nordre Stange varde
Nordre Stange varde er en ås på grensen mellom Indre Østfold kommune og Marker kommune i Viken. Den har en høyde på 291 meter over havet og er det høyeste punktet i tidligere Eidsberg kommune. På høyden er det et utsikttårn og det er blåmerket sti fra Ørje, Rakkestad og Mysen.
1,5 kilometer lenger sør ligger Søndre Stange varde som har en høyde på 277 moh. På begge Stange varder ligger det åsrøyser; gravrøyser antakelig fra bronsealderen. Slike røyser finner man ofte på gamle delelinjer, og som i dette tilfellet langt til skogs. Disse to røysene, sammen med Trollbergrøysa i Hærland, antyder at delene mellom de tre nåværende kommunene skriver seg fra meget gammel tid, kanskje 3-4000 år gamle.
Audi R8
Audi R8 kan vise til to forskjellige biler produsert av Audi:
Vikingtiden i Norge
Vikingtiden i Norge regnes arkeologisk sett fra ca. 800 til ca. 1050. Historisk sett regnes den mer spesifikt fra angrepet på Lindisfarne i 793 til slaget ved Stamford Bridge i 1066.
Selv om det første vikingangrepet i England fant sted i Portland i 789, er det imidlertid med plyndringen av klosteret på Lindisfarne i 793 at vikingene for alvor dukker opp i europeisk historie. Produksjonsnivået økte i jordbruket fordi jernet ble tatt i bruk og det ble fort mangel på dyrkbar jord. Mange valgte å utvandre og den enkleste måten å skaffe seg inntekter var ofte plyndring. Vikingene skaffet seg fort et dårlig rykte blant samtidens kristne europeere. Men vikingtiden var også preget av handel, ikke bare i Europa, men også med blant annet Det bysantinske riket og Bagdad-kalifatet.
Rikssamlingen var også en grunn til den sterke utvandringen. Kongenes makt økte, og de gjorde krav på skatter og avgifter. Mange ville heller prøve lykken utenlands enn å leve i ett kongedømme.
Norske vikinger var mest aktive i nordveg og vesterveg. Nye områder ble bebygd nordover norskekysten, vestover til Island, Færøyene, Shetland, Orknøyene, Skottland og Irland. Senere også Grønland og Vinland (Amerika).
Den tidligste kristne påvirkning
Funn under utgravninger av Kaupangen i Skiringssal tilsier at det allerede på 800-tallet ikke bare var kontakt mellom nordmenn og de kristne deler av Europa, men at det fantes en liten kristen befolkning i landet. I alle fall fra 700-tallet av hadde nordmennene støtt på den nye religion som røvere, handelsmenn og leiesoldater, og som innvandrere til Orknøyene og Hebridene, Irland, England og Frankrike. I Frankrike later det til at nordboerne forholdsvis snart sluttet seg til den lokale religionen, og Rouen ble et møtested mellom kristendommen og besøkende nordmenn som så bragte inntrykk og impulser med seg nord- og hjemover igjen.
Småriker og tingområder
Før 800-tallet dukket mindre samfunnsdannelser opp rundt i Norge. Bygdene rundt Trondheimsfjorden samlet seg til ett tingfellesskap (þrændalog), hvor hovedtinget sannsynligvis satt på Frosta. I de sørligere områdene ble det dannet mindre tingfellesskap og også små kongedømmer.
På 800-tallet begynte smårikene å skaffe seg inntekter gjennom plyndringstokter og handel. Det oppstod et stabilt kongedømme i Vestfold–Vestoppland med tilknytning til ynglingeætten i Uppsala. Kaupangen i Skiringssal i Vestfold vokste til å bli et handelssted med internasjonal kontaktflate. Vestfold var agrarøkonomisk sett det rikeste området i landet, og utover 800-tallet vokste deres makt. Det var også rike områder i Trøndelag, men de manglet en felles, permanent ledelse. Det vokste heller ikke frem noen samlet ledelse over smårikene på Vestlandet.
I de kongelige frankiske annaler for året 813 omtales Vestfold som «ytterst mot nordvest» i det danske kongedømmet. Maktsentrene i Borre og Kaupang kan derfor ha ligget under dansk kontroll eller innflytelse på denne tiden. Dette har også blitt brukt som dokumentasjon på at Vestfold omfattet Agder i vikingtiden. Også Ottars beretning plasserer områdene rundt i Oslofjorden innenfor dansk herredømme.
Et gårds- og ættesamfunn
Bosettingen i Norge var knyttet til gården, og derved til utnyttelse av jorda og kystfiske. Norges antatt største tettbebyggelse i denne perioden var kaupangen i Skiringssal, med en antatt befolkning på 400-600 personer.
Gården var hjem og arbeidsplass for en hierarkisk ordnet gruppe mennesker, med husbonden øverst. Gårdens befolkning ellers bestod av hans familie, frie gårdsarbeidere og treller.
Forholdet til døde forfedre var en integrert del av livet på gården, og gravhauger lå i nærheten av gårdsanlegget. Det varierte utvalget av gjenstandstyper fra hverdagslivet som er funnet ved utgraving av gravhauger tyder på at man oppfattet livet etter døden som en form for videreføring av dette livet. Det er mulig at det ble ofret til, eller «vist respekt overfor», forfedre gjennom ritualer.
De nordiske gudene ble dyrket i varierende grad. Antagelig var særlig Frøy, som rådde over fruktbarhet og grøde, en aktet gud blant den jevne jordbruker.
Kunst og gjenstandskultur
De gjenstander som ettertiden kjenner som kunstgjenstander fra vikingtiden, var ikke «kunst» i noen moderne forstand, men alminnelige bruksgjenstander med ulik grad av bearbeiding og visuelle uttrykk. Graden av bearbeiding kunne variere med velstand hos eieren, og med bruksformålet. Blant de gjenstandene som er bevart finnes gudeskulpturer, votivgaver – for eksempel i form av gullgubber, sverd og sverdskjefter, beltespenner, brosjer, spenner, ringer og armbånd, drikkebeger, stigbøyler, sporer, skjold og stridsøkser.
Motivet på skjoldene var hentet fra de mest populære fortellingene i gude- og heltediktene: Odins kamp mot Fenrisulven, Tors kamp mot Midgardsormen, og Sigurd Fåvnesbanes bedrifter.
Det fantes i noen grad vevde tekstiler i form av billedtepper, i det minste er det funnet slike i Oseberghaugen, men tekstiler brytes raskere ned enn metallgjenstander, og det er neppe mulig å si hvor utbredt slike tekstiler var. Tekstilene fra Osebergfunnet var dekorert med scener fra norrøne heltesagn.
På Gotland er det funnet billedsteiner, med dekorasjoner som skal representere et minne om en avdød. Tilsvarende steiner er ikke funnet i Norge. Steinene har ornamentale border, og motiv fra heltesagn som gjenspeiler gravgavene. Skipsavbildninger forekommer så å si alltid på disse steinene.
Gjenstander i flere materialer, både tre, stein og metall, var dekorert med dyreornamentikk i ulike former. Denne ornamentikken er behørig studert, og er inndelt i utviklingsfaser eller stilperioder som brukes til datering. Ornamentikken omfattet bladranker, drager, hundeansikt, gripedyr og løver.
Harald Hårfagre
Det er vanskelig å gi en nøktern framstilling av den historiske skikkelsen Harald Hårfagre. Sagatekstene om ham, særlig de yngste (deriblant Heimskringla), er fulle av motstridende opplysninger og en god del som uten videre må karakterisere som vandre- og opphavssagn. Historieforskningen har imidlertid i hovedsak fulgt sagaenes opplysninger, riktignok ofte i et svært kritisk lys.
Ut fra denne bakgrunnen har det vært vanlig å se på Harald Hårfagre som konge av Vestfold. Han forsterket sin makt gjennom samarbeid med håløygjarlene som nå fikk fotfeste i Trøndelag som ladejarler, og Mørejarlene, som vant en dominerende stilling på Nordvestlandet og på Orknøyene. Dette samarbeidet oppsto primært for å trygge handelsveiene langs kysten av Vestlandet. De småkongene som motstod den økende makten til Vestfoldskongen ble slått en etter en. Kong Eirik av Hordaland og Kong Sulke av Rogaland samlet, med andre småkonger, sammen en hær for å stå imot Harald. Slaget i Hafrsfjord (ca. 872) er tradisjonelt sett på som en av de viktigste hendelser i norsk historie. Slaget ble vunnet av Harald og han kunne nå bli kalt konge av hele Norge.
Reelt var kongedømmet under direkte kontroll av kong Harald kun på Sør-Vestlandet, mellom Sognefjorden og Tromøya. Jarlene på Møre og i Trøndelag fikk for det meste styre sine egne områder uavhengig av kongen, mens Østlandet ble delt mellom Haralds mange sønner. Det oppstod en kamp mellom kong Haralds arvinger om hvem som skulle overta kongedømmet etter Haralds død. Kongedømmet falt nesten fra hverandre, men tanken om et rikskongedømme hadde vunnet frem i befolkningen.
Historikeren Claus Krag har i flere arbeider gått imot denne oppfatningen. Ved nøye kritisk gjennomgang av hele sagalitteraturen og de samtidige kildene (skaldekvadene – særlig Ynglingatal og Haraldskvadet) har han kommet fram til andre resultater:
Ifølge Krag var Harald født på Østlandet. Faren hette Halfdan, og var kanskje identisk med Halvdan Svarte. Harald kom tidlig til morfaren i Sogn, der han ble fostret opp, og arvet riket etter morfaren. Han er etter Krags syn en ren vestlandskonge, og at han begynte tidlig å utvide riket. Før slaget i Hafrsfjord var han tydeligvis anerkjent som overkonge i store deler av Vest-Norge. Slaget sto altså mellom Haralds vestnorske styrker og en alliert hær av ryger, egder og en avdeling danske elitesoldater. Etter seieren i Hafrsfjord måtte taperne anerkjenne Harald som overkonge, og riket hans strakte seg nå fra Rygjarbit i Kragerø til Nordfjord.
Harald var nå sterk nok til å forhandle med de som satt med makten på nordsiden, nemlig jarlene på Møre og Lade. De kom til enighet og gikk inn i en slags føderasjon der Harald ble anerkjent som overkonge. Fra litt før 900 har altså Harald hatt overherredømme over hele kystnorge fra Hålogaland i nord til Grenland i sørøst.
Sannsynligvis har småkongene i østlandsområdet – iallfall i de kystnære strøk hatt nære handelsforbindelser med kontinentet over Danmark. Det er derfor mest trolig at de i den utstrekning de anerkjente noen overherre holdt seg til danekongen. En støtte for denne teorien finnes i beretningen om at kong Harald Klakk av Danmark en gang på begynnelsen av 900-tallet måtte utruste en straffeekspedisjon for å slå ned et opprør blant vestfoldingene. En skal også legge merke til at sagaene er eksplisitte på å regne opp Harald Hårfagres fem kongsgårder. De ligger alle på Vestlandet, mellom Ryfylke og Nordhordland.
Sagaene regner opp mange sønner etter Harald Hårfagre – mistenkelig mange. Krag mener dette har årsak i forhold lenge etter Haralds død. For en som søker kongemakt vil det være helt nødvendig å legitimere dette ved å vise til sin avstamning. I en tid uten folkeregister vil det være mulig å påberope seg slik avstamning uten at det har full forankring i realiteter. I vikingtid og tidlig middelalder er det masser av eksempler på dette. Sannsynligvis er mange av de «sønnene» sagaene regner opp enten fiktive personer, eller de har lite eller intet med Hårfagreætten å gjøre. Det er bare to som uomtvistelig må være sønnene til Harald; Eirik og Håkon.
Håkon den gode
Eirik Blodøks var Haralds eldste sønn og den som ble utpekt av sin far til å bli overkonge over Hårfagreætten. Men han ble slått av Håkon, en sønn av kong Harald som var oppfostret hos kong Adelsten av England. Eirik måtte rømme landet da Håkon kom tilbake til Norge for å ta kongemakta. Han var dårlig likt på grunn av sin rå framferd, med plyndringer og herjinger. Håkon fikk derfor støtte fra de norske høvdingene.
Håkon fikk tilnavnet «den gode» fordi han samarbeidet nært med bøndene. Da hans forsøk på å innføre kristendommen til Norge ble møtt med motstand valgte Håkon å respektere folkets vilje. Han sa aldri fra seg den kristne tro, men Snorre forteller at han deltok i blot for å vise velvilje til hans undersåtter. Håkon var den første kristne konge av Norge.
Håkon gjorde store forandringer i hvordan riket ble styrt; Han innførte nye lagting: Gulatinget og Frostatinget. I de gamle lagtingene hadde alle frie menn rett til å møte, i det nye systemet møttes representanter fra distriktene, utnevnt av årmennene på bygdetinget. Håkon opprettet også et leidangsystem, hvor bøndene langs kysten var forpliktet til å skaffe langskip og mannskap. Flåten skulle stå i kongens tjeneste og være utrustet for to måneders innsats. Kongens nye ordninger styrket riket, men det skulle vise seg at kongedømmets styrke var sterkt knyttet til kongen selv. Da Håkon ble drept i slaget ved Fitjar i 961 stod det norske kongedømmet fortsatt på utrygg grunn.
Ladejarlene
Eirik Blodøks' sønner hadde dannet en allianse med danskekongen Harald Blåtann, og det var de som nå truet Håkon den gode. Avtalen gikk ut på at Eiriks sønn Harald Gråfell og hans brødre skulle overta Norge som underkonger av danekongen. Selv om Haralds hær ble beseiret i slaget ved Fitjar fikk kong Håkon banesår. Og Håkon erklærte ved sitt dødsleie at Eirikssønnene skulle få overta riket hans og ba dem om å gjøre fred med hans frender. Harald Gråfell dro så til Norge, tok kongsnavn og forsonte seg med de andre høvdingene i landet.
Men det tok ikke lang tid før Eirikssønnene higet etter mer makt. Da Harald og hans brødre gikk til kamp mot ladejarlene som styrte Vestlandet, Trøndelag og Nord-Norge og drap Sigurd Håkonsson Ladejarl, tok danekongen parti med ladejarlene. Harald ble kalt tilbake til Danmark og drept. Styret av landet ble så gitt til ladejarlen Håkon Sigurdsson. Disse hendelsene førte til det lange uvennskapet mellom ladejarlene og hårfagreætlingene.
Håkon jarl nektet å føye seg da kong Harald prøvde å innføre kristendommen i Norge og han tok etterhvert mer og mer kontroll over styringen av landet og ble sterkt mislikt av stormennene i Trøndelag. Så da Olav Tryggvason kom til Trøndelag med en hær i 995 støttet høvdingene opp rundt Olav. Dette førte til at Håkon måtte flykte og gjemme seg under en grisebinge på gården Rimol i Melhus. Der ble han drept av sin gode venn og trell, Tormod Kark. Olav klarte aldri å fullstendig sikre grepet over landet, og hans forsøk på å utrydde den gamle religionen ble ikke godt mottatt. Håkon Ladejarls sønner dannet en allianse med danekongen Svein Tjugeskjegg og sveakongen Olof Skötkonung, og deres hær møtte kong Olav ved Svolder, år 1000. Olav måtte se seg slått av overmakten og druknet under flukten.
Etter slaget ved Svolder delte seierherrene landet mellom seg. Olof sveakonge fikk fire fylker i Trøndelag, begge Mørene, Romsdal og Ranrike. Dette riket ga han til Svein jarl som skattkonge. Eirik jarl fikk fire fylker i Trøndelag, Hålogaland, Namdal, Fjaler, Sogn og Fjordane, Hordaland, Rogaland, Agder sør til Lindesnes, Romerike og Hedemarken. Svein danekonge fikk igjen Viken.
Olav den hellige
15 år senere kom den andre Olav til Norge, Olav Digre. Danekongen og Eirik Jarl var opptatt med krigstokter i England, så Olav møtte relativt liten motstand. Han ble straks tatt til konge av høvdingene i Oppland, tok Håkon Eiriksson Ladejarl til fange og slo Svein Håkonsson ladejarls hær ved Nesjar. Olav ble den første kongen siden Harald Hårfagre som kontrollerte hele landet, han konsoliderte samlingsverket slik at motkreftene stort sett ble satt ut av spill. Konsolideringen av samlingen skyldes først og fremst kristendommen og dennes hierarkisk-ordnede kulturorganisasjon, kirken. Politisk, religiøst og økonomisk betydde kirkens samvirke med kongedømmet etablering av et permanent statsgrunnlag.
Kristendommen ble endelig tingtatt som landets religion. Olav nøyde seg ikke med at folk individuelt tok dåpen, han ville lovfeste kristendommen i landet. En gang i 1020-årene, trolig i 1024, holdt han og biskop Grimkjell ting ved Moster gamle kirke på Bømlo. Her ble en rekke kristenrettsbestemmelser vedtatt. Kristenlovene var riksgyldige, og Olav la også til rette for oppbyggingen av en kirkeorganisasjon.
Oude Rijn
Oude Rijn («Gamle Rhinen») er et løp i Rhindeltaet i provinsen Utrecht og Zuid-Holland i Nederland. I 2009 er den 52 km lang.
Vikingtiden i Norge
Olav den hellige
Olavs voldelige framferd mot sine motstandere, både kristne og andre som ikke hadde latt seg døpe, skaffet ham mange fiender blant høvdingene i Opplandene og Trøndelag. Flere fiender fikk han gjennom de økonomiske reformene han brakte til landet. Han innførte en riksdekkende styringsordning med lendmenn og årmenn. Han forsterket sin hird og ga visse personer innenfor denne spesielle funksjoner. Han satte igang omfattende konfiskasjoner av sine motstanderes eiendommer og kontroll over utenrikshandelen. Svein Tjugeskjeggs sønn, Knut den mektige, benyttet seg av misnøyen blant de norske stormennene, og kjøpte seg en allianse mot kong Olav. I 1028 sjøsatte han en stor hær mot Norge, og kong Olav ble tvunget til å flykte. Danekongen Knut plasserte sin søstersønn Håkon Eiriksson Ladejarl til å regjere Norge, men både han og hans etterfølgere, den engelske Alfiva og Knuts unge sønn Svein, ble dårlig likt av nordmennene. Deler av folket gled samtidig tilbake mot hedendommen.
Oude Rijn
I romertiden var dette hovedløpet til Rhinen, og var nordgrensen til Romerriket. I middelalderen ble elven brukt til transport og det er slepeveier langs store deler av elven, mange av dem har etterhvert blitt oppgradert til veier. I løpet av middelalderen ble elven fylt opp med avleiringer, og på 1600-tallet hadde den mistet sin betydning.
Vikingtiden i Norge
Olav den hellige
Da Olav vendte tilbake fra Gardarike (Russland) i 1030, var det for å gjenerobre et kongedømme fra en hersker som også var kristen. Knut hadde vært på pilegrimsferd til Roma i 1027, og hadde ifølge en engelsk kilde også grunnlagt et kloster på Nidarholm ved Trondheim. Men Olavs visjon var ikke desto mindre å samle Norge under seg som et kristent rike.
Oude Rijn
Beskrivelse
Byen Utrecht ble grunnlagt ved et vadested nær der elven Kromme Rijn deler seg til Vecht til nord og Oude Rijn til vest. Idag er det lite igjen av dette opprinnelige elvedelet, både Vecht og Oude Rijn starter fra vollgraven til byen. Den første strekningen er elven kanalisert, og kalles Leidse Rijn. Den blir Oude Rijn etter jernbanebroen nær Harmelen (i kommunen Woerden). Deretter renner den i vestlig retning gjennom Woerden hvor først elven Linschoten bryter av mot sør før Oude Rijn blir en del av vollgraven til byen Woerden.
Vikingtiden i Norge
Olav den hellige
Da Olav Haraldson falt på Stiklestad, var det mot en hær bestående av både hedenske og kristne stridsmenn. Etter slaget smuglet Olavs venner liket hans bort fra slagmarken, og han ble begravd i en sandmæl ved Nidelven. Senere ble kisten flyttet til kirkegården ved Klemenskirken i Nidaros-kaupangen. Det oppstod tidlig rykter om helbredelser og andre mirakler, for ett år etter slaget ble kisten gravd opp igjen. Kongens lik lå da i kisten uten tegn på forråtnelse. Biskop Grimkjell lyste ham da hellig, og han ble fra svært tidlig av betraktet som martyr.
Oude Rijn
Beskrivelse
Etter Woerden bryter kanalen Grecht av mot nord, og Oude Rijn fortsetter gjennom landsbyene Nieuwerbrug, Bodegraven, og Zwammerdam. Her munner elven De Meije ut i Oude Rijn. Aar-kanalen munner ut i Oude Rijn i Alphen aan den Rijn, på samme sted hvor elven Gouwe bryter av mot sør. Den renner deretter videre og får sidegrenen Luttike Rijn like før Koudekerk aan den Rijn og som gjenforenes med Oude Rijn like øst for broen Koudekerkse Brug. Deretter fortsetter de som Oude Rijn videre forbi Hazerswoude-Rijndijk (begge i kommunen Rijnwoude).
Vikingtiden i Norge
Olav den hellige
Olavs død og helligkåring markerer det viktigste og mest avgjørende skillet i Norges kristning; fra nå av var kristendommens endelige seier i folket sikret.
De siste vikingkongene
Etter Olav gjorde også en annen hårfagreætling et mislykket forsøk på å erobre landet. Det var Trygve Olavsson, sønn av Olav Tryggvason, i 1033.
De norske høvdingene reiste seg etterhvert opp mot danskene, i 1035 ble de kastet ut og Magnus den gode, Olav Digres sønn, ble valgt til konge. Olav den helliges martyrdød ved Stiklestad i 1030 hadde ført til en opphøyet status for hans etterkommere.
Stormennene fant ut at de best kunne ivareta sine politiske og åndelige ambisjoner ved å støtte rikssamlingen, og i tiden etter 1030 vokste støtten til kongemakten. Selv de som satt i opposisjon til kongen valgte nå å gjøre det gjennom kongedømmet som institusjon, og Magnus ble opphøyet til konge over landet uten store indre stridigheter. I den første tiden av hans regjering ble mye av styret av Opplandene gitt tilbake til småkongene der, men dette ble tilbakeført ved Harald Hardrådes blodige oppgjør i 1060-årene. Etter opplendingenes underkuelse ble dette området også endelig fullstendig integrert i kongedømmet.
Oude Rijn
Beskrivelse
Før (Oude) Rijn krysser Leidens grenser, blir Korte Vliet en del av den, og Oude Rijn fortsetter gjennom Oegstgeest og Katwijk. Før elveløpet går over til å bli mer som en kanal muner Oegstgeesterkanalen ut i den, og elven skifter navn til Uitwateringkanaal før den munner ut i Nordsjøen.
Vikingtiden i Norge
De siste vikingkongene
Magnus og Knut den mektiges sønn, Hardeknut, lå stadig i stridigheter, de var begge ute etter å erobre den andres rike. Knut ble tvunget til å komme til enighet med Magnus på grunn av hans halvbror Harald Harefots handlinger som regent i England. Knut og Magnus ble enige om en avtale som skulle gjøre den av de som levde lengst til arving av den andres rike. Slik ble Magnus konge av Danmark, da Knut døde i 1042.
Oude Rijn
Beskrivelse
Oude Rijns opprinnelige munning ligger litt nord for den som er kjent i 2009. Det gamle oset ble for grunt rundt 1163, og en sving i Haarlemmertrekvaart og et par kanaler er det eneste som fremdeles minner om dette.
Vikingtiden i Norge
De siste vikingkongene
I 1045 kom Olav Digres halvbror Harald Sigurdsson tilbake til Norge. Han ble tvunget til å flykte etter slaget ved Stiklestad, og hadde tjent som kommandant i den bysantinske keiser Mikael IVs væring-garde. Han hadde tjent seg store skatter, og da han fikk høre om at hans nevø, Magnus, hadde blitt tatt til konge, dro han til hjemlandet for å kreve en del av kongeriket. De ble enige om å dele rikdommene og makta. På sitt dødsleie i 1047 ga Magnus Norge til Harald, og Danmark til sin jarl, Svein Estridsson.
Oude Rijn
Romertiden
I romertiden var elven Oude Rijn, som var mye bredere, Romerrikets nordlige grense (Limes Germanicus). Mange av de castella og castra som ble bygd for å vokte grensen utviklet seg til byer og landsbyer, bl.a. Laurum (Woerden), Nigrum Pullum (Zwammerdam), Albaniana (Alphen aan den Rijn), Matilo (Leiderdorp), Praetorium Agrippinae (Valkenburg), and Lugdunum Batavorum (Katwijk).
Vikingtiden i Norge
De siste vikingkongene
Kong Harald gjorde, på tross av Magnus sin vilje, krav på Danmark, men hans forsøk på invasjon mislyktes. Etter Edvard Bekjennerens død i 1066 hevdet Harald at han hadde blitt lovet den engelske tronen av den avdøde kongen. Han seilte over til England for å heve sin rettmessige arv, men ble drept av Harold Godwinsons hær ved Stamford Bridge. Harald Hardråde regnes som den siste vikingkongen av Norge, og med hans fall avsluttes vikingtiden som historisk epoke.
Oude Rijn
Romertiden
I Valkenburg har omrisset av det romerske castellum blitt avmerket i gaten.
Storavatnet (Fitjar)
Storavatnet er en innsjø i Fitjar kommune i Hordaland.
Stuping under Sommer-OL 1912
Stuping under Sommer-OL 1912. Stuping var med på OL-programmet for tredje gang i 1912 i Stockholm. Det ble konkurrert i fire øvelser og for første gang fikk kvinner lov til å delta. Konkurransene ble gjennomført i perioden 6. til 15. juli 1912.
Sviktstup 1 og 3 m
Det var 18 utøvere fra sju nasjoner som deltok i sviktstup for menn
Tårnstup
Det var 23 utøvere fra sju nasjoner som deltok i tårnstup for menn.
Tårnstup ( 5 og 10 m)
Det var 31 utøvere fra ni nasjoner som deltok i tårnstup 5- og 10 meter for menn.
Tårnstup
Det var fjorten utøvere fra tre nasjoner som deltok i tårnstup for damer.
Skavsta lufthavn
Stockholm Skavsta flygplats er en internasjonal lavpris-flyplass som ligger i Nyköping, 100 km sør for Stockholm i Sverige. Stockholm Skavsta flygplats er den nest største flyplassen som betjener Stockholm og den tredje største i Sverige.
Joachim Rücker
Joachim Rücker (født 30. mai 1951 i Schwäbisch Hall) er en tysk diplomat og politiker (SPD). Fra 2008 er han ambassadør i Sverige.
Fra september 2006 til juni 2008 var han FNs spesialutsending for Kosovo og sjef for FNs administrasjon i provinsen (UNMIK), dvs. provinsens guvernør.
Rücker har doktorgrad i økonomi. Han arbeidet i utenrikstjenesten fra 1979 til 1991, og var stasjonert i Bonn, Frankfurt am Main, Wien, Dar-es-Salaam og Detroit. Fra 1991 til 1993 var han utenrikspolitisk rådgiver for SPDs fraksjon i Forbundsdagen, og fra 1993 til 2001 var han overborgermester i Sindelfingen. Han var FNs ambassadør og stedfortredende høykommissær i Bosnia-Hercegovina fra 2001 til 2002. Deretter var han frem til 2004 sjef for finans og administrasjon i det tyske utenriksministeriet. I 2005 ble han utnevnt til stedfortreder for FNs spesialutsending for Kosovo, Søren Jessen-Petersen, og samtidig sjef for den økonomiske gjenoppbyggingen i Kosovo. 1. september 2006 utnevnte Kofi Annan Rücker til Jessen-Petersens etterfølger som spesialutsending og leder for Kosovos midlertidige sivile regjering.
Han er gift med Ines Kirschner, barnelege og politiker for De grønne. De har tre barn.