cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjøkreps
Beskrivelse
Sjøkreps har den typiske kroppsformen til hummer, men de er smalere enn den større Homarus arten. De er blekoransje av farge både som rå og kokt, og vokser til en vanlig lengde på 18–20 cm, mer sjelden blir de 25 cm, inkludert hale og klør. Ryggskjoldet dekker hodet og brystdelen, mens buken er lang og segmentert, og ender i en bred halevifte. De tre første benparene har klør, hvorav de første er langstrakte og har pigger. Av de to parene antenner, er det andre paret det lengste og tynneste. De sammensatte øynene er nyreformete, noe som har gitt slekten dets navn, fra det greske nephros («nyre»), og ops («øye»).
Utbredelse
Sjøkreps er funnet i det nordøstlige Atlanterhavet og Nordsjøen så langt nord som til Island og Nord-Norge, og sørover til Portugal. De er ikke vanlige i Middelhavet, bortsett fra i Adriaterhavet, særlig i den nordre delen. En studie fra 30 år tilbake konkluderte med at sjøkreps i sin tid ble brakt ned fra Norge og satt ut i Adriaterhavet. På grunn av sine økologiske krav til spesielle sedimenter, har sjøkreps en meget spredt fordeling, og de er delt opp i mer enn 30 bestander. De igjen, er atskilt på grunn av vanskelige bunnforhold. Voksne dyr fjerner seg sjelden lenger enn noen få hundre meter fra området sitt. Sjøkreps kan ikke oppdrettes.
Føde
Sjøkreps er et åtsel- og rovdyr som gjør korte turer ut for å spise, hovedsakelig i perioder når det ikke er for lyst. De lever av aktive byttedyr, inkludert ormer og fisk.
Walter von Keudell
Walter von Keudell (født 17. juli 1884 i Castellammare di Stabia, Italia, død 7. mai 1973 i Bonn) var en tysk skogsmester, jurist og politiker (Deutschnationale Volkspartei, Christlich-Nationale Bauern- und Landvolkpartei, NSDAP og CDU) under Weimarrepublikken.
Sjøkreps
Levetid
Den typiske levetiden til sjøkreps er 5-10 år, 15 år i unntakstilfeller. Den reproduktive syklusen varierer avhengig av geografisk posisjon. Voksne hannsjøkreps skifter skall en eller to ganger i året (vanligvis på slutten av vinteren eller om våren), mens voksne hunner skifter en gang i året (på slutten av vinteren eller om våren, etter klekking av eggene). Paring foregår om våren eller vinteren, når hunnenes skall er mykt før skallskifte. Eggstokkene modnes gjennom våren og sommeren, og eggleggingen foregår på sensommeren eller tidlig høst. Etter gyting, drar hunnene tilbake til hulene sine og forbli der til slutten av inkubasjonstiden. Klekking skjer på senvinteren eller tidlig om våren. Like etter klekking skifter de skall og parer seg igjen.
Sjøkreps som mat
Årlig fiskes det rundt 60 000 tonn sjøkreps i Europa, hovedsakelig med trål. Teinefisket er mer skånsomt for miljøet, og flere norske produsenter bruker denne metoden idag. Sjøkreps er et skalldyrprodukt som ikke trenger mye tilbehør, eller gjøres så mye med, selv om det finnes mange oppskrifter som fjerner sjøkrepsens fine sødmefylte smak. Det kan være tilstrekkelig å dele dem på langs, ta ut paven og steke dem med skallsiden ned til kjøttet skifter fra å være gjennomsiktig til hvitt. Så noen dråper av en god olivenolje og noen saltkorn, og retten er klar til å gi en smakfull sjømatopplevelse. Innholdet i hodet er smaksrikt, og er det litt størrelse på krepsen så er klokjøttet også enkelt å få ut. Sjøkreps selges både levende og rå (i fiskeforretninger), og kokte (i butikkenes fiskedisker). Råfryste i flere størrelser er vanskelig å få tak i i Norge, men danske og engelske produsenter selger dem over hele verden.
Walter von Keudell
Fra 1924 til 1930 var Keudell innvalgt i Riksdagen, og i det fjerde kabinettet til Wilhelm Marx var han innenriksminister fra januar 1927 til juni 1928.
Keudell ble senere nazist og meldte seg i 1932 inn i NSDAP. Etter andre verdenskrig ble han i 1948 medlem av CDU. I 1950 underskrev han Charta der deutschen Heimatvertriebenen som talsmann for Landsmannschaft Berlin-Mark Brandenburg.
Sjøkreps
Sjøkreps som mat
En av de vanligste måtene å tilberede dem på er å sautere dem med hvitløk, løk og hvitvin. Den samme metoden ble brukt av Italiensk-Amerikanske restauranter for å tilberede reker (gamberi på italiensk), som er mye lettere å få tak i. De ble kalt «shrimp scampi», og med navnet menes tilberedt på samme måte som vår elskede scampi.
Breaded Scampi
I Storbritannia brukes «scampi» om sjøkrepshaler i brødsmuler (breaded scampi). Sjøkreps er ekstremt delikate og bør bare kokes (posjeres) noen få sekunder før de spises, du kan spise dem som de er, eller med litt smeltet smør. I Storbritannia er breaded scampi en populær pubrett, servert med chips og tartarsaus. Breaded scampi ble første gang laget i 1940-årene av et britisk Firma kalt Young´s Seafood Ltd. Årlig omsettes det breaded scampi til en verdi av 50 millioner engelske pund. Og det svindles med produktet, ved å tilsette fisk under produksjonen.
Sjøkreps i Norge
Den norske rekeoppdrettsbransjen, og matkjedene, har valgt å bruke navnet scampi på oppdrettsrekene tigerreker, kongereker og kjempereker fra Asia, Afrika og Sør-Amerika. Dette oppsto i Norge i slutten av 80-årene. En samlet norsk matbransje har adoptert navnebruken, man vil derfor ikke finne navnet scampi brukt på norsk sjøkreps i norske mat og kokebøker, eller menyer. Matkjedene selger oppdrettsrekene under navnet scampi, frosne eller opptinet. I seriøse matkretser utenfor Norge vil man ikke finne navnet scampi brukt på oppdrettsreker.
Zoologisk har sjøkreps (Nephrops norvegicus) ingenting med oppdrettsrekene tigerreker, kongereker og kjempereker å gjøre. I dag har vannameireker (Litopenaeus vannamei) overtatt det meste av salget av oppdrettsreker i Norge. I Storbritannia er det forbudt å bruke navnet scampi på reker; både på villreker og oppdrettsreker. Det skal kun brukes på Nephrops Norvegicus. Fish Labelling Regulations viser til at disse fire navnene er tillatt brukt som navn på sjøkreps: Scampi, Norway Lobster, Langoustine, og Dublin Bay Prawns. Det tyske verket Shrimps Hummer & Langusten skriver dette om å bruke navnet scampi på oppdrettsreker: ''«Skylden for at reker og scampi, på tross av mye oppklaringsinformasjon ofte blir forvekslet, ligger i den klare prisforskjellen mellom disse skalldyrene. Det finnes alltid useriøse forretninger, som utnytter forbrukerens manglende kunnskap, og bruker den mer «verdifulle» betegnelsen scampi på de billige oppdrettsrekene for å ta ut en høyere pris.»''
Kasandra Bradette
Kasandra Bradette (født 10. oktober 1989) er en canadisk kortbaneløper.
Hun representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 8 på stafetten.
Oliver Oetke
Oliver Oetke (født 18. august 1968) er en tysk sandvolleyballspiller.
The Soul of Broadway
The Soul of Broadway er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Herbert Brenon.
Handling
Grace Leonard en vakker kvinne fra New York forfører William Craig, som begynner som tyv for å overøse henne med luksus.
Brendan Brooks
Brendan Brooks  (født 26. november 1978 i St. Catharines i Ontario) er en britisk-canadisk tidligere profesjonell ishockeyspiller som spilte for Braehead Clan i EIHL. Han spilte for Vålerenga Hockey i sesongen 2013\14.
Rio Grande Western Railway
Rio Grande Western Railway (forkortet RGW) var et jernbaneselskap i delstaten Utah i USA. Selskapet ble stiftet av William Jackson Palmer i 1889 gjennom et oppkjøp av Denver & Rio Grande Western Railway (som var D&RGs Utah-avdeling). Formålet var å konvertere D&RGs smalsporede linje i Utah til normalspor. I 1901 ble RGW solgt til D&RG, men fortsatte som selvstendig selskap frem til 1908 da det fusjonerte med moderselskapet.
Historie
Denver & Rio Grande Railway ble stiftet i 1871 av William Jackson Palmer og William Abraham Bell. Ambisjonen om å bygge en linje mellom Denver og Mexico by måtte oppgis etter et rettsforlik med erkerivalen Atchison, Topeka & Santa Fe Railway (AT&SF) i 1878. I stedet fokuserte selskapet på utvidelse av linjenettet sitt vestover.
Bakgrunn
Denver & Rio Grande Railway ønsket derfor å forlenge linjen sin vestover til Salt Lake City, men hadde ikke konsesjon i delstaten Utah. I 1881 stiftet William Jackson Palmer Denver & Rio Grande Western Railway for å bygge og drive jernbanelinjen fra delstatsgrensen mellom Colorado og Utah til Salt Lake City og Ogden i Utah. Linjen ble bygd smalsporet, og omfattet også noen mindre jernbaneselskaper som ble oppkjøpt. I april 1883 gikk de første togene mellom Denver og Salt Lake City og skapte en forbindelse mellom flere andre jernbaneselskaper som hadde normalsporede linjer. Sporbrudd betød kostbare og tidkrevende omlastinger, og D&RG besluttet å konvertere sin hovedlinje mellom Denver og Salt Lake City til normalspor.
1889 - 1908
16. mai 1889 ble Rio Grande Western Railway Company stiftet ved oppkjøp og sammenslåing av Denver & Rio Grande Western Railway og State Line & Denver Railway. Konverteringen av hovedlinjen startet ved å legge en tredje skinne slik at både smal- og normalsporet materiell kunne bruke linjen. I november 1890 gikk det første normalsporede toget mellom Denver og Salt Lake City. Etter konverteringen dannet RGWs linje en sammenhengende forbindelse gjennom Rocky Mountains mellom Missouri Pacific Railroad og Union Pacific Railroad. Finansmannen George Jay Gould som kontrollerte Missouri Pacific Railroad, kjøpte seg kontroll i D&RG i 1901, og skaffet seg også kontroll over Rio Grande Western samme år. William Jackson Palmer måtte trekke seg som president i RGW, og ble erstattet av D&RGs president Edward T. Jeffery. Rio Grande Western fortsatte som eget selskap, selv om det var eid av D&RG. I 1908 ble RGW innlemmet i D&RG.
Kokken, tyven, hans kone og hennes elsker
Kokken, tyven, hans kone og hennes elsker (orig: The Cook, the Thief, His Wife & Her Lover) er en britisk-fransk romantisk kriminaldrama og svart komedie fra 1989 regissert og skrevet av Peter Greenaway. Hovedrollene spilles av Helen Mirren, Michael Gambon og Alan Howard, mens andre sentrale roller spilles av Richard Bohringer og Tim Roth.
Filmen fikk en del oppmerksomhet, dels grunnet dens nakenskildringer og dels grunnet enkelte groteske innslag. Filmen regnes for å være ganske eksperimentell. All handling foregår innendørs.
Handling
Hver kveld holder den vulgære gangsteren Albert Spica (Michael Gambon) hoff på luksusrestauranten La Hollandaise. Rundt seg har han samlet småkriminelle tilhengere og den underkuede kona Georgina (Helen Mirren), som stadig lar seg ydmyke over av Spicas verbale angrep. Ringlederen i dette kulinariske sirkuset er den franske kokken Richard Borst (Richard Bohringer), som serverer de underligste kreasjoner til Spicas. Når den underkuede Georgina en kveld får øynene opp for den beherskede restaurantgjesten Michael (Alan Howard), setter handlingen fart, og de to innleder et heftig seksuelt forhold i restaurantens indre gemakker. Når Albert får snusen i kjæresteriet innledes en vanvittig vendetta mot det forelskede paret, der elskeren til slutt drepes av Alberts lakeier. Syk av kjærlighetssorg setter Georgina i gang med en meget spesiell hevn overfor sin ektemake. Det hele kulminerer i restauranten der Albert blir utsatt for en meget bisarr og sjokkerende hendelse.
Om filmen
Filmen ble godt mottatt av anmelderne og har fått så mye som 90 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den toppkarakter og skrev blant annet at: «"The Cook, the Thief, his Wife & her Lover" is not an easy film to sit through. It doesn't simply make a show of being uncompromising -- it is uncompromised in every single shot from beginning to end. Why is it so extreme? Because it is a film made in rage, and rage cannot be modulated».
Den ble også forholdsvis godt mottatt av de norske anmelderne. Blant annet så gav Dagbladet den terningkast fem, mens VG, Dagsavisen og Aftenposten gav fire.
Det norske nettstedet CINERAMA gav den terningkast seks i 2004 og skrev blant annet: «The Cook, the Thief, His Wife and Her Lover er et kunstprosjekt like mye som et filmatisk verk. Slik sett er Greenaways film beslektet med Matthew Barneys film- og kunstprosjekt The Cremaster Cycle eller Derek Jarmans filmer Caravaggio og Wittgenstein. Film blir valgt som formidlingsmedium for disse kunstverkene, og de bør helst sees på kino. Som underholdning i sofakroken fungerer denne typen filmer relativt dårlig og det skal noe til å fordøye Greenaways fullstappede bildeutstnitt selv med det ypperste TV-, DVD- og lydanlegg».
Den innbrakte $7,7 millioner på amerikanske kinoer. Noe som må anses som bra siden den bare ble vist på et begrenset antall kinoer.
Den vant fire priser ved Sitges - Catalonian International Film Festival, samt prisen for beste film ved Chicago Film Critics Association Award.
Amerikanske Motion Picture Association of America gav filmskaperne valget mellom X-rated eller såkalt unrated i USA. Filmskaperne valgte unrated fordi X-rating ble assosiert med pornofilmer på den tiden. De gav ut to videoversjoner i USA på 1990-tallet: en versjon på 95 minutter som var R-rated og en usensurert versjon.
Thomas Ball Barratt
Thomas Ball Barratt (født 22. juli 1862 i Albaston i provinsen Cornwall, England, død 29. januar 1940 i Oslo) var en norsk, kristen forkynner, pastor og leder. Han brakte pinsevekkelsen, eller «åndsdåpen» som den ble kalt, til Norge og Europa i 1906. Han var først metodistprest, men brøt senere med metodistene og etablerte pinsebevegelsen i Norge.
Barratts hjertesak var at mennesker skulle ta imot frelsen, hans sosiale engasjement (diakoni) og «kampen mot alkoholen». Han var en dyktig leder, og ble av mange sett på som den øverste lederen i europeisk pinsebevegelse. Hans motto var Fram til urkristendommen. Han ble også vant med at det ble kastet råtne egg på ham om han var ute og spaserte. Han var interessert i kunst, sang og musikk, og oversatte sangtekster til norsk. Han var en etterspurt predikant og har skrevet flere bøker og en mengde teologiske artikler i kristne blad.
Barratt giftet seg 10. mai 1887 med Laura Jakobsen. De fikk åtte barn, men bare fire vokste opp. Datteren Mary Barratt Due var pianist, sammen med sin mann Henrik Adam Due stiftet hun Barratt Due musikkinstitutt i 1927. Musikerne Cecilie Barratt Due og Stephan Barratt-Due er Barratts oldebarn.
Om pinsevekkelsen
Pinsevekkelsen på begynnelsen av 1900-tallet berørte mange etablerte kirkesamfunn. Det viktige var fokuset på Jesus Kristus, Bibelens sentrale lære og Den hellige ånd. Det personlige livet som kristen, var også sentralt og fikk sitt uttrykk i en øket vitne- og bønnetrang, og bruk av de åndelige gavene.
Åndsdåpen (dåpen i Den hellige ånd) fikk en radikal oppvåkning på begynnelsen av 1900-tallet. Den 1. januar 1901 falt Den hellige ånd på Agnes Ozman, og noen dager senere på predikanten og metodistpastoren Charles Parham.
Livshistorien
Thomas Ball Barratt ble født 22. juli 1862 i Albaston, England. Hans far, Aleksander Barratt, skulle lede gruvedriften etter svovel, på Varaldsøy i Hardanger, og flyttet alene dit i 1867. Familien flyttet etter og kom til Norge i 1868.
Hjemme i Norge, om sommeren, traff han Ole Olsen, som er regnet som en av de største norske predikantene i metodistkirken.
Metodist
I 1885 kom Barratt til Kristiania, hvor han ett år virket som predikant i 2. metodistkirke. I 1886 flyttet han til Voss. Det var på vestlandet han traff Laura Jakobsen, i menigheten De frie venner, i Bergen. 27 år gammel, i 1889, var han igjen tilbake i Kristiania, som pastor i Centralkirken. Det var han til 1902. Hans engasjement gjorde at han etterhvert fikk mange andre arbeidsoppgaver. Han fikk laget bladet Byposten, som så dagens lys den 27. februar 1904. Bladet hadde oppbyggelige artikler og rapporter fra kristent arbeid rundt om i verden. Barratt startet arbeidet Kristiania Bymisjon (sosialt arbeid i Kristiania) i 1902. Barratt ønsket å hjelpe alkoholikere og andre belastede mennesker. Metodistenes årskonferanse hadde gitt han sin velsignelse, men uten særlig entusiasme. Etter tre år, i 1905, var så mange mennesker blitt frelst, at lokalene ble trange. Barratt ønsket å reise et stort nybygg Håkonsborg, i Kristiania. Det skulle være et sentrum for Bymisjonen. Han reiste til USA og New York, i 1906, for å samle inn penger.
Barratt i USA
Barratt leide et rom i gjestehuset til A. B. Simpson på Manhattan. Gjeste huset var oppholdssted for misjonærer som ventet på utreise med skip til misjonsfelt på andre kontinenter. I dag heter denne misjonsorganisasjonen Christian & Missionary Alliance. Innsamlingen av penger til bygget Håkonsborg, ble en fiasko. Barratt innså at noe hjelp fra Amerika til husbygging ble det ikke. Under hele oppholdet i Amerika sendte han rapporter om amerikansk kristenliv til Norge. Disse ble trykket i bladet Byposten.
I New York hørte Barratt om en den nye åndsvekkelsen i Azuza Street i Los Angeles. Han hadde lenge lengtet etter hjertets renselse og dåpen i Den hellige ånd, og i september (1906) kom han tilfeldig over bladet The Apostolic Faith, hvor han leste om nettopp dette. Han var inderlig i bønn for selv å oppleve dåpen i Den hellige ånd.
Tungetale og åndsdåp
Thomas Ball Barratt kom aldri til Azusa Street; han hadde ikke penger til å reise dit. Fra New York, fikk han sendt et brev og fikk kontakt med de åndsdøpte i Los Angeles. Svarbrevet skulle komme til å forandre hans liv totalt. Han ble utfordret i svarbrevet, hvor det stod at full selvoppgivelse til Gud var nødvendig, at han måtte overgi hele sitt liv og alle sine planer til Gud. Og han ofret sine kristelige ambisjoner og planer og gikk inn i inderlig bønn til Gud. Dette var i Glad Tidnings Tabernacle, som lå like ved stedet Barratt bodde (eller i samme bygning). Den 7. oktober 1906 «kom han gjennom» og ble åndsdøpt, men hadde ikke fått tungetalen. Han oppleve vekkelsen som skulle få så stor betydning for resten av hans liv. I selvbiografien Erindringer, forteller Barratt om sine opplevelser den 15. november 1906 da han mottok dåpen i Den hellige ånd og ild med tungetale.
''…Jeg var lik Daniel aldeles hjelpeløs under den guddommelige berøring og måtte støtte meg til et bord på plattformen hvor jeg satt og gled så ned på gulvet. Atter begynte mine taleorganer å bevege seg, men ingen lyd hørtes. Jeg bad en bror (nordmann) som ofte hadde hørt meg preke i Christiania, og legens hustru, å be for meg ennå en gang. ”Forsøk å tale”, sa nordmannen.''
''Men jeg svarte at hvis Herren ville tale gjennom et menneskelig vesen, da måtte han drive meg til det med sin Ånd! Det skulle ikke være noe humbug i denne sak! Mens jeg bad, så de en ildkrone over mitt hode og en kløvet tunge som av ild foran kronen. Det var mange som så dette overnaturlige sterke røde lyset. Jeg så det selvfølgelig ikke. Men i samme øyeblikk ble hele mitt vesen fylt med lys, og en ubeskrivelig kraft, og jeg begynte nå å tale i et fremmed språk av all makt.…''
Han forteller videre at han til klokken fire om morgenen holdt på med å tale i tunger i flere språk. Han sang i Ånden og stemmen var forandret, klar, sterk og ren. Barratt selv fikk opplevd Ånden slik de første kristne i Jerusalem fikk oppleve den etter Jesu himmelfart.
Gjennom bladet Byposten, i Norge, skrev Barratt om det som skjedde han i USA. Hans artikler fra New York fortalte ''Pinsefest paany. Los Angeles er ny besøgt af en vækkelse der minder om den beskrevet i ApGj 2. og Glimt fra vesten. Da jeg fik min pintsedaab''.
Etter sitt eget utsagn, var Barratt den første i New York som opplevde åndsdåpen, slik som i Los Angeles.
Tilbake i Norge
Ved sin hjemkomst til Norge i desember 1906, vakte åndsdåpen stor oppsikt. Barratts åndsdåp var blitt kjent gjennom bladet Byposten, og han begynte å holde møter i Kristiania, det ble begynnelsen på flere vekkelsesmøter med tungetale. Han fikk leie Turnhallen i Kristiania, i St. Olavsgate, tvers over gaten for der Filadelfia Oslo ligger idag. Da Barratt entret podiet i Turnhallen, lillejulaften, 23. desember 1906, og skulle fortelle om åndsdåp han hadde opplevd, ble han stående å gråte. Tilsist forlot Barratt talestolen uten å ha holdt noen preken. Mange fikk oppleve noe av pinsekraften den dagen.
Den andre juledag var det på nytt møte og julefest. Salen var fylt til trengsel. Den hellige ånd virket på en mektig måte. Det ble flere møter i romjulen 1906, blant annet en julefest hos Kristiania Bymisjon, i metodistkirken. Det fortelles at etter at barna var gått hjem, fyltes lokalet av voksne til et pinsemøte som varte hele natten. Ånden falt rundt juletreet og mange ble berørt av Den hellige ånd. Innen nyttår 1907 var 10 personer åndsdøpt i Kristiania. Dette regnes som starten på pinsebevegelsen i Norge.
Bruddet med metodistene
Barratt var metodistprest frem til 1907, men da han kom tilbake fra USA etter sin "pinseopplevelse", gikk han ikke inn i metodistkirkens tjeneste igjen. Han sa fra seg ledelsen av Kristiania bymisjon og begynte å holde sine egne møter. Metodistkirken ønsket da å distansere seg fra Barratts karismatiske linje, og etter en tid meldte både han og Laura seg ut av metodistkirken. Den viktigste årsaken var at han ikke lengre delte deres syn på åndsdåpen med tunger som tegn (tungetale). Senere kom også dåpssynet opp som tema (troendedåp/voksendåp).
Norsk pinsebevegelse tar form
Turnhallen var mye opptatt og det ble etterhvert nødvendig å finne andre lokaler. Møtene ble etterhvert holdt i mindre lokaler og det var vanligvis helt fullt av mennesker. De fleste menigheter var åpne for Barratt den første tiden, og han holdt møter i baptistenes Tabernakel, Misjonsforbundets Betlehem, flere av Kristianias metodistkirker. I Torvgaten 7. hadde de frie venner sine samlinger, Erik A. Nordquelle, var pastor. Nordquelle og hans venner overlot sin talerstol til Barratt. Det ble etterhvert et nært samarbeid mellom Nordquelle og Barratt.
Samarbeidet mellom Barratt og Nordquelle (De frie venner) var godt lenge. Men da Barratt i 1910, leide et eget lokale i Møllergata 38. begynte samarbeidet å bli til en konflikt. De frie venner mente Barratt hadde startet med konkurrerende møter. Det endte med en splittelse. Nordquelle ble leder (pastor) for De Frie Evangeliske Forsamlinger. Barratts møter i Møllergata ble etterhvert til pinsebevegelsen. I 1916, ble virksomheten i Møllegata 38, etablert som en pinsemenighet. Idag heter menigheten Filadelfia Oslo og ligger i St. Olavs gate.
Samarbeid med brødrene Smith
I etableringsfasen av bladet Byposten hadde Barratt fått hjelp fra den språkkyndige tannlegen Aksel Smith som var yngre bror av Johan Oscar Smith, grunnlegger av trossamfunnet som i dag heter Brunstad Christian Church. Felles for dem var at de hadde brutt ut fra Metodistkirken, og de hadde et uformelt samarbeid i noen år. Imidlertid tok uenighetene over også her, da brødrene Smith ikke kunne akseptere Barratts forkynnelse om at syndelegemet blir borttatt ved Åndens dåp.
Barratt og brødrene Smith delte et liberalt kvinnesyn sammenlignet med det øvrige kristne landskapet i Norge på denne tiden, og de samarbeidet like så gjerne med kvinner som menn i utbredelsen av budskapet. En av disse kvinnene var Gunda Willersrud som i Ålesund hadde samlet en gruppe kristne rundt seg, på folkemunna kalt «Gundasekta». Etter å først å ha fulgt den nye pinsebevegelsen brøt hun med Barratt i 1916 til fordel for den parallelt voksende bevegelsen til Johan Oscar Smith. Senere ble det også brudd mellom Willersrud og Smith.
Dåpen
Barratt lot seg ikke døpe med «vanndåpen» før i 1913. Barratt mente at det var ikke noe krav om at man skulle vært døpt med troende dåp, for å være med i en pinsemenighet. Men etter grundige studier av Bibelen, endret han oppfatning og lot seg døpe. Den 15. september 1913, ble både han og hans kone, Laura, døpt av pastor Lewi Pethrus. Dette skjedde i Filadelfiamenigheten i Stockholm.
Lederen
Karsten Ekorness var aktiv i Filadelfia Oslo de siste tolv årene Barratt levde. Ekorness husket Barratt som en demokratisk leder. Alle fikk komme med synspunkter og debatten kunne være livlig. Alle saker om menighetens ledelse fikk en solid behandling.
Barratt ble av mange sett på som den øverste lederen i europeisk pinsebevegelse. Han var forstander (pastor) i Filadelfia Oslo til sin død.
Predikanten
Thomas Ball Barratt markerte seg som predikant og holdt taler over hele Norden. Under sine reiser og besøk i ulike menigheter prekte han nok mye om åndsdåpen han hadde opplevd. Det var stor oppslutning i møtene. Gunvor Falch forteller at da Barratt besøkte Mosjøen i 1933, var både lokalet sprengfullt og det var kø langt nedover gaten. Barratts besøk gjorde et stort inntrykk. Nye menigheter i pinsebevegelsen ble etablert på flere av stedene.
Canon EOS 450D
Canon EOS 450D er et digitalt speilreflekskamera produsert av Canon. Kameraet ble introdusert 23. januar 2008 og tok over for forgjengeren Canon EOS 400D. Noen av oppgraderingene er:
Thomas Ball Barratt
Sangforfatter og musiker
Barratt var en musikalsk person og han betydde mye for sangen og musikken i pinsebevegelsen. Det fortelles at han kunne gå å sette seg på pianokrakken for å spille en improvisert kommentar i samtaler og diskusjoner. Han hadde for vane å sitte ved pianoet og spille, samtidig som han plystret melodiene.
Barratt har skrevet over ett hundre sangtekster og komponert melodier til flere av sine tekster. Han har også oversatt mange sangtekster til norsk. I 1911 fikk Barratt utgitt sangboken Maran ata. Den var den norske pinsebevegelsens første sangbok og inneholdt 110 sanger av Barratt, samt 130 oversettelser (av Barratt) til norsk. Men dette var ikke den første sangbok Barratt utgav. Det var Evangelie sanger, som kom allerede i 1887 og inneholdt 96 egne sanger. Barratts sanger har vært mye brukt og finnes i mange sangbøker.
Misjon
Misjon var viktig i pinsebevegelsen, helt fra begynnelsen. Barratt etablerte tidlig Norges Frie Evangeliske Hedningemisjon, som sendte ut misjonærer særlig til land i Asia og Afrika. Senere, i 1929, gikk Barratt inn for å oppløse organisasjonen. Fra da av var det de enkelte menigheter, som sendte ut misjonærene. Menighetene stod også økonomisk ansvarlig for misjonæren. Dette skapte et nært bånd mellom misjonæren på misjonsfeltet og menigheten i Norge. Av samme grunn er dette årsaken til at pinsevennene har sendt ut svært mange misjonærer i forhold til medlemstallet i bevegelsen. I dag sendes misjonærene fortsatt ut fra den enkelte menighet, mens paraplyorganisasjonen PYM samordner misjonsarbeidet.
Tidsskriftet Byposten
Barratt startet avisen Byposten allerede i 1904, mens han var prest i metodistkirken. Da han brøt med metodistene, fikk han med seg bladet, Byposten.
Pinsebevegelsen i Norge og Europa
Da Barratt besøkte Danmark i 1907, ble det begynnelse til pinsebevegelsen i Danmark. Barratt må tillegges å ha vært betydningsfull for etableringen av pinsebevegelsen i flere europeiske land, kanskje særlig Sverige og England.
Den 18. mai 1908 ble den førsre pinsemenigheten i Norge grunnlagt i Skien av C.M. Seehuus, han ble samtidig menighetens første forstander (pastor). Bakgrunnen for at menigheten ble grunnlagt, var pastor C. M. Seehuus sitt brudd med baptistmenigheten i Skien, en menighet som han selv hadde ledet. Til å begynne med hadde menigheten 27 medlemmer.
Bibliografi
Barratt har skrevet en mengde korte eller lengre andakter og stykker i kristne blad. Særlig i Byposten eller Korsets Seier, som bladet heter i dag. Han har holdt nesten utallige prekener. Han har både skrevet og oversatt sangtekster.
Sanger
Et utvalg av Barratts melodier, sanger og sangtekstoversettelser. (t=tekst, t/m=tekst og melodi, o=oversettelse)
Varg Veum – I mørket er alle ulver grå
Varg Veum – I mørket er alle ulver grå er den 10. filmen i filmserien om detektiven Varg Veum. Filmen er basert på boken av samme navn av den bergenske forfatteren Gunnar Staalesen. Den hadde premiere 4. november 2011, og hadde et samlet besøkstall på norske kinoer på 100,355.
Handling
Et drønn ryster Bergen da et våpenlager eksploderer. Varg Veums bestevenn omkommer, og blir utpekt som «Bombemannen». Men Varg får det ikke til å stemme. Han begynner å grave i våpenindustriens mørke hemmeligheter og trekkes inn i et livsfarlig spill, i det som blir hans største og farligste sak noensinne.
Stuping under Middelhavslekene 1975
Stuping under Middelhavslekene 1975. Stuping var en av flere sporter under de sjuende middelhavslekene som ble arrangert i Alger i Algerie i perioden 23. august til 6. september 1975. Det ble konkurrert i tre øvelser, to for menn og en for kvinner. Mennene konkurrerte i 3 meter sviktstup og ti meter tårndtup og kvinner i 3 meter sviktstup. Italia ble beste nasjon med to gullmedaljer foran Spania med en.
Le Canard enchaîné
Le Canard enchaîné er en fransk satirisk avis, stiftet i 1915. Avisen driver kritisk journalistikk og publiserer ofte kritiske artikler om politikk og økonomi. Lekkasjer fra den franske regjeringen blir ofte omtalt. Avisen har en sterk satirisk vinkling på de fleste artiklene, og budskapet blir i stor grad formidlet gjennom karikaturtegninger.
Avisen kommer ut en gang i uken, på onsdager, og har et opplag på om lag 450 000 (2006). På grunn av den satiriske fremstillingen, er det nødvendig med god kjennskap til både fransk språk, samfunn og politikk for å få særlig utbytte av le Canard enchaîné.
Historie
Avisen ble grunnlagt 10. september 1915 av Maurice Maréchal, Jeanne Maréchal og Henri-Paul Deyvaux-Gassier. Navnet hin spilte på Georges Clemenceaus avis.
Clemenceau omdøpte sin avis L'Homme libre («det fri menneske») etter problemer med den statlige sensur til L'Homme enchaîné («det fastlenkede menneske»). Så kom man på Le Canard enchaîné, «den fastlenkede and». «Canard» (and) er i franske sjargong et uttrykk for avis.
Blant tidlige bidragsytere var kjente kunstnere som Anatole France, Jean Galtier-Boissière, Paul Vaillant-Couturier, Raymond Radiguet, Tristan Bernard, Jean Cocteau, Pierre Mac Orlan, Lucien Descaves og Roland Dorgelès.
Bladet utkom ikke under Vichy-regimets Frankrike under annen verdenskrig. Pierre Brossolette sa: «Når man neste gang kan lese Le Canard enchainé, er krigen over for franskmennenes del». Avisen kom da ut på nytt den 6. september 1944, kort etter frigjøringen av Paris. Da hadde grunnleggeren, Maurice Maréchal, vært død i to år. Hans enke, Jeanne Maréchal, overtok ledelsen.
Under Algeriekrigen forsvarte avisen Aljeries uavhengighetsbestrebelser. Flere utgaver ble stanset av sensuren i 1958.
Canard har mange kilder fra anonyme informanter (og whistleblowers) i ministeriene, forvaltningen, hæren eller i forretningslivets sjefsetasjer.
Johannes Hecklaur
Johannes Hecklaur, født 1596 i Nordhausen i Thüringen, død 1652, var en musiker, orgelbygger og arkitekt.
Han var nevø til Esaias Compenius og skal være kommet i lære hos denne, mens han omkring 1610 arbeidet i København. Han ble også hertugelig organist og hoffunksjonær på Gottorp, og han avsluttet sin brogede karriere som administrativ embetsmann. I egenskap av sistnevnte sto han for vigtige byggeforetagender som oppførelsen av Husums østre port.
Han døde 52 år gammel som en holden mann, og ble bisatt i Slesvig domkirke. Hans hustru, Sophia Lælius overlevet ham med to år.
Jekaterina Konstantinova
Hun representerte Olympiske utøvere fra Russland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 5 på stafetten.
Amlabukti
Amlabukti er en bukt på nordsiden av Sognefjorden, i Sogndal kommune i Sogn og Fjordane. Tettstedet Kaupanger ligger på vestsida av bukta, og bygden Amla ligger på østsiden. Riksvei 5 går nord for bukta.
Heidi Petersen
Hun er utdannet lærer. Hun er gift med forretningsmannen Tummas Christophersen fra Vestmanna. Ektefellen var med på å kjøpe reisebyrået Flogfelag Føroya (nå 62°N) i 2007. I 2014 ble han eneeier, mens Heidi Petersen ble daglig leder.
Hun var innvalgt i kommunestyret i Vestmanna for Kvinnulistin 1989–1992, og satt i samme periode i styret i Føroya Kommunufelag. Hun var innvalgt på Lagtinget fra Norðurstreymoy 2004–2008, valgt for Tjóðveldi, og møtte fast for fiskeriminister Tórbjørn Jacobsen i et halvår i 2008. Hun satt i Lagtingets næringskomité og Lagtingets kulturkomité. Hun ledet Tjóðveldisflokkurins velgerforening på Norðurstreymoy 2001–2004 og partiets landsstyre 2002–2004.
Kulturkløfta
Generelle betraktninger
I de fleste land vil man merke seg at den herskende samfunnsgruppens dannelsesideal vil være styrende for samfunnet som helhet, både i forhold til språk, oppførsel og syn. I mer sentraliserte stater har det sentrale gjerne stor gjennomslagskraft, og skaper en sterk norm man retter seg etter. F.eks. som i Russland, der sentralmakta alltid har vært sterk, kan man derfor merke seg et kraftig fravær av russiske dialekter, på grunn av den sentrale normeringen av språket. Både Frankrike og Danmark er eksempler på det samme, mens England har et større dialektmangfold på grunn av et tidlig utviklet folkestyre.
Det sosiale skismaet
I Norge var det embedsstanden og det dansknære som rådet, både før og etter 1814. Alt fra slutten av 1700-tallet var man klare over at talespråket i Norge for det meste skilte seg kraftig fra det danske, og diktere som Edvard Storm og Henrik Anker Bjerregaard gikk inn for å skrive viser på folkemålet, helst dialekten fra Gudbrandsdalen. Henrik Wergeland fortsatte med dette.
Nasjonalromantikken representerte en bredere interesse for den opprinnelig «norske» bygdekulturen, som med tiden ble et nasjonalt symbol. Trass i denne prosessen, der mange forskere og kunstnere var delaktige, fortsatte mange fra urbant hold å se skjevt til bønder og deres livsstil og kulturelle uttrykk. Andreas Munch unnlot derfor ikke å skrive nedlatende om Myllarguten, uansett hvor genierklært han var.
Språkstriden
På 1930-tallet ønsket enkelte en «nasjonal samling på folkemålets grunn», og samnorskpolitikken ble et faktum. Det var samnorskstrevernes håp at man gjennom politiske reformer og tvang i skole- og embetsverket kunne smelte riksmål og landsmål sammen, senere bokmål og nynorsk, og på den måten få slutt på språkstriden. Dette møtte etterhvert stor motstand i hele landet. På midten av 1950-tallet kulminerte språkstriden i Foreldreaksjonen mot Samnorsk, og samnorsken ble senere oppgitt.
Kampen for folkemusikken
Synet på den genuine folkekulturen, eller folkemusikken slik den blir spilt uten klassisk «foredling», er et annet eksempel. Da de faste folkemusikksendingene kom på lufta i NRK tidlig i 1930-årene, var mange Oslo-lyttere i harnisk. Slikt kunne man ikke sende på radio. Leserinnleggene fra denne tida vitner om et kultursyn som i beste fall kan kalles «uforsonlig». En leser skrev:
På den andre sida av kulturkløfta kan man merke seg en manglende forståelse for «klassisk» musikk eller urbane kulturuttrykk. Eivind Groven, spelemannen som ble symfoniker, merket seg snart at det ikke var stor interesse for det klassiske i hjembygda hans. Der ble det sagt: «Ja, Eivind, han er inne i byen og driv med noko janitsjar.» På den andre siden måtte han tåle hånsord for hardingfela når han spilte i radio. På sine eldre dager sa han rett ut at han falt «imellom to stolar».
Etterdønninger
I dag ytrer fenomenet seg mye i form av synet på «harryfaktoren», og definisjonen av ordet «urbanitet». Kulturkløfta ytrer seg i form av ordvalg og språkbruk. Mange av de ordene som på bygdene ble betegnet som nøytrale, er regnet som nedsettende i den urbane leir. Eksempler er kjerring, tradisjonelt en hvilken som helst gift kvinne. I dialektfarget litteratur finner man ordet benyttet slik. I bokmålsleiren kan man derimot ikke bruke ordet uten å anklages for å være nedsettende. Traust, som opprinnelig betyr «solid» eller «trofast», er i urban språkbruk synonymt med kjedelig. Selv bonde tenderer til å bli brukt som skjellsord i slike omgivelser («Jeg vil heller bli kalt soss enn bonde.»). Bondebetegnelsen kan man si har gått fra å være en hederstittel i senmiddelalderen, til å være et skjellsord i nyere tid. Til tross for dette, festdrakten, bunaden, har aldri vært mer populær. Bokmål og nynorsk har kommet nærmere hinannen, og kulturforskjellene blitt dempet.
Påfuglspinnere
Påfuglspinnere (Saturniidae) er en gruppe av sommerfugler som hører til overfamilien spinnere (Bombycoidea). De er store til meget store sommerfugler med store vinger i forhold til kroppen. Atlasspinneren (Attacus atlas), som kan ha et vingespenn på nærmere 30 cm, har det største vingearealet av alle sommerfuglene. Det norske navnet på familien viser til at mange av artene har øyeflekker på vingene, som tjener til å skremme rovdyr (særlig fugler) fra å angripe dem. De fleste av de rundt 2250 beskrevne artene lever i tropene, bare to arter forekommer i Norge.
Kulturkløfta
Etterdønninger
Innen folkloristikken opererer Bjarne Rogan med definisjonen av kultur og motkultur, sentrum og periferi, som en viktig akse i norsk kulturforståelse. Kulturkløfta er et eksempel på den evige debatten mellom disse ytterpunktene. Motsetningen har kulturpolitisk slagside, og har eksistert siden 1814. Konflikten mellom Wergeland og Welhaven har rot i samme problemstilling.
Påfuglspinnere
Utseende
Mellomstore til meget store (vingespenn 30 – nesten 300 mm) sommerfugler, vingene er store sammenlignet med kroppen. Mange arter har påfallende øyeflekker på vingene. Det er gjerne stor forskjell på kjønnene, hunnene er større, tyngre og ofte mindre fargerike enn hannene. Kroppen er kort og trinn, ofte påfallende liten, tett hårete. Hodet er ganske lite, og munndelene er tilbakedannede hos de voksne sommerfuglene. Antennene er bredt fjærformede hos hannene, smalt fjærformede hos hunnene. Ofte har hvert antenneledd fire utvekster, to på hver side. Forvingene er lange, ofte er spissen trukket ut til en krok og hele vingen mer eller mindre sigdformet. Grunnfargen er vanligvis brunlig, bortsett fra hos de lyse månespinnerne. Vingene har vanligvis påfallende mønster, for eksempel store øyeflekker eller metalliske, kileformede flekker. Bakvingene er nokså store, hos en del arter er bakhjørnet trukket ut til en lang stjert som i ekstreme tilfeller kan være lengre enn resten av dyret. Beina er ganske korte og kraftige, tett hårete. Hunnene har et tagglignende utskudd på fjerde fotledd på frambeina. Larvene er vanligvis grønne, mangler tett hårkledning, men har gjerne mange oppstående, stive børster eller fingeraktige utvekster som gjerne er mer eller mindre kledt med pigger.
Kulturkløfta
Etterdønninger
Når man tar i betraktning at det tidlig fantes en motsetning mellom en rådende embedsmannskultur og en bygdekultur som responderte dårlig med denne, kan en godt si at Norge var «flerkulturelt» lenge før innvandrerne gjorde seg gjeldende i norsk offentlig debatt.
Påfuglspinnere
Levevis
De store, mer eller mindre piggete larvene lever gjerne på ulike slags busker og trær. Enkelte arter, blant annet den europeiske stor påfuglspinner (Saturnia pyri), kan gjøre skade på frukttrær. Av de norske artene lever larven av nattpåfugløye (Saturnia pavonia) på mange slags busker, særlig lyng, mens naglespinnerens (Aglia tau) larve lever på bøk, lind og eik. Noen larver har neslehår som i enkelte tilfeller kan være meget giftige og forårsake store skader om man kommer i kontakt med dem. De voksne sommerfuglene flyr både om dagen og om natten. Naglespinneren flyr hovedsakelig om dagen, hos nattpåfugløye flyr hannene om dagen og hunnene om natten, mens de fleste av de store, tropiske artene er nattflygende.
Bruker feromoner
Hannene flyr omkring på let etter hunnene, som de finner ved hjelp av sine ekstremt følsomme antenner. Hunnene sitter gjerne i ro, sender ut luktstoffene og venter på at hannene skal dukke opp. Hannens antenne kan reagere på et enkelt molekyl av feromonet, og det antas at en hann kan finne en hunn på opptil 10 km avstand, noe som er viktig for disse vanligvis fåtallige sommerfuglene. Den berømte, franske entomologen Henri Fabre fant en gang en hunn av stor påfuglspinner (Saturnia pyri), en art han ikke hadde sett i området før. Han plasserte hunnen i et bur i laboratoriet sitt om kvelden, og lot vinduene stå åpne. I løpet av noen timer hadde flere titalls hanner kommet til laboratoriet.
Populære oppdrettsdyr
De store, vakre påfuglspinnerartene er meget ettertraktet mellom samlere, og noen arter kan være truet av overdreven innsamling. Men mange påfuglspinnere er forholdsvis lette å avle opp i fangenskap, og kulturer er etablert av en rekke av de store artene. Man kan få kjøpt egg fra firmaer som spesialiserer seg på dette, og deretter fore opp larvene i et terrarium. Noen arter er også forholdsvis enkle å få til å formere seg i fangenskap, slik at man kan ha dem gjennom flere generasjoner. Siden larvene av påfuglspinnere er såpass store og lette å holde i fangenskap, har de også vært mye brukt i laboratorieforsøk. Særlig har larvene av cecropiaspinneren (Hyalophora cecropia), en av de største sommerfuglene i Nord-Amerika, bidratt mye til kjennskapen til hormonregulering hos insekter.
UB40
UB40 er en britisk pop- og reggaegruppe, startet i i Birmingham, England. Deres største hits er blant andre «Food for Thought», «Kingston Town», samt coverversjoner av Neil Diamonds «Red Red Wine» og Elvis Presleys «Can’t Help Falling in Love». De hevder seg sterkt influert av Bob Marley.
Historie
Gruppens opprinnelige medlemmer kjente hverandre fra før. Alistair «Ali» Campbell, Earl Falconer og James «Jimmy» Brown var nettopp ferdig på Moseley School of Art og gikk sammen for å øve på reggaelåter fra hitlistene. De fikk etterhvert selskap av Yomi Babayemi, Norman Hassan, Brian Travers, Jimmy Lynn og Alis bror, Robin Campbell. De inngikk en avtale seg imellom om å skaffe seg jobber, kun for å tjene nok penger til å kjøpe musikkinstrumenter, for så å registrere seg som arbeidsledig slik at de kunne bruke fritiden til å øve. Navnet UB40 tok de fra søknadsskjemaet for arbeidsledighetstrygd (Unemployment Benefit, Form 40) som ble brukt som et kallenavn på en arbeidsledig person.
I 1979, like etter deres andre konsert, forlot Lynn og Babayemi gruppen. De ble erstattet av henholdsvis Mickey Virtue og Terence «Astro» Wilson. Bandoppstillingen holdt seg stabil fra mars 1979 helt til januar 2008 da Ali Campbell sluttet, etterfulgt kort tid etter av Mickey Virtue. Astro sluttet i november 2013 for å bli med Ali Campbell og Mickey Virtues versjon av UB40.
Stuping under Middelhavslekene 1971
Stuping under Middelhavslekene 1971. Stuping var en av flere sporter under de sjette middelhavslekene ble arrangert i İzmir i Tyrkia i perioden 6. til 17. oktober 1971. Det ble konkurrert i to øvelser, 3 meter sviktstup for menn og detsamme for kvinner. Italia ble beste nasjon, de vant begge gullmedaljene.
Apple Corps
Apple Corps Ltd. er et multimedie selskap som ble grunnlagt i januar 1968 av den britiske rockgruppa The Beatles, for å erstatte deres tidligere firma Beatles Ltd. med et konsern. Selskapets hovedavdeling er plateselskapet Apple Records, som ble grunnlagt samme år. Andre divisjoner av selskapet var Apple Electronics, Apple Films, Apple Publishing, og Apple Retail, som blant annet drev motebutikken og detaljhandelen Apple Boutique.
Historie
6. april annonserte Apple at de søkte etter talentfulle, nye, verdige artister for prøveopptak og nominering. The Beatles' regnskapsførere hadde informert gruppa om at de hadde en stor kapital som de enten kunne investere i en forretningsspekulasjon eller overlate det hele til skattefuten. I tillegg til å besørge en paraplyorganisasjon for å dekke The Beatles' egne finansielle og forretningsmessige forhold, var Apple ment å stille til rådighet midler til å hjelpe enhver artist som strevde med å få satt i gang skikkelige kunstneriske prosjekter. Det ble opplyst til verdenspressen av John Lennon og Paul McCartney for 'Western Communism'.
Selskapets navn kom opp som en idé av Paul McCartney etter å ha sett et maleri av René Magritte som fremstilte en eplekjerne. Apple «Core» versus Apple «Corps» var et ordspill av det slaget som The Fab Four yndet å more seg med. Den allestedsnærværende logoen ble designet av Gene Mahon som et grønt Granny Smith eple, mens illustratøren Alan Aldridge formet (for hånd) den copyright teksten som fremkommer på plateetikettene.
Vanskelig start og problemer i fortsettelsen
De første, usikre og famlende driftsårene, sammenfalt med en merkbar forverring av forholdet bandmedlemmene imellom, som ledet frem mot den offisielle oppløsningen av The Beatles i 1970. Apple gled raskt over i et finansielt kaos, som det først ble skapt orden i etter flere år med interne rettstvister. Da The Beatles' medeierskap ble opphevet i 1975, ble det også vurdert å oppløse Apple Corps, men det ble likevel bestemt å holde selskapet gående, men å nedlegge alle underavdelingene.
Selskapet har i dag sitt hovedkvarter i Ovington Square 27 i det fasjonable Knightsbridge distriktet i London. Eierskapet og kontrollen med selskapet er fortsatt ivaretatt gjennom representantskapet, hvor Paul McCartney, Ringo Starr og arvingene etter John Lennon og George Harrison har sine plasser i styret. Apple Corps har dessuten gjennom tretti år hatt gjentatte, langvarige krangler gående med Apple Computer (nå: Apple Inc.) om den legale retten til bruken av varemerket Apple. (Se nedenfor.)
Underavdelinger
Apple Corps opererte innenfor ulike felter, gjennom en rekke underavdelinger, som for det meste var relatert til ulike grener av musikkindustrien.
Apple Electronics
Med intensjoner om å revolusjonere det eleltroniske konsummarkedet, for det meste tuftet på Magic Alex' unike (og, slik det viste seg, kommersielt umulig) design, gjorde den elektroniske avdelingen ingen nytte for seg. Selv en epleformet radio viste seg ikke mulig å produsere innenfor en konkurransedyktig pris, og ble slått ut av Panasonics Ball and Chain Radio.
Allen Kleins opprydding i Apple Corps i 1969 førte til at Magic Alex ble avskjediget. Apple Electronics var offer for de samme idealistiske og upraktiske kreftene som skapte vanskeligheter for selskapet som helhet, inkludert den forestående oppløsning av The Beatles.
Uten noen som helst virksomhet i elektronikkavdelingen etter nedleggelsen ble likevel Apple Electronics et viktig argument i navnetvisten med datagiganten Apple Computer (Apple Inc.).
Apple Films
Apple Films var Apple Corps’ filmdivisjon. De utga blant annet Ringo Starrs Born To Boogie (1972), som er dokumentar om Matc Bolan og T. Rex; The Beatles' Yellow Submarine; George Harrisons The Concert for Bangladesh (1972); og Harry Nilssons Son of Dracula (1974), en horror-musical hvor også Ringo Starr figurerer på rollelisten. George Harrison produserte Apple-filmen "Little Malcolm and His Struggle Against the Eunuchs", som også inkluderte The Splinters sang Lonely Man, som var sunget inn på Dark Horse Records.