cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trafikkdata (telekommunikasjon)
Formålsendring med DLD
Historisk har altså trafikkdata blitt lagret med tanke på fakturering. Med datalagringsdirektivet skulle dette endres. Det ville da bli påbudt å lagre nærmere angitte data med formål kriminalitetsbekjempelse. Dermed ville data bli lagret lenger, og flere typer data ville blitt lagret.
Skillet mellom nednotering og lagring av data
Telenett må håndtere et stort antall eksterne og interne hendelser i parallell. For å få til dette bruker mange nettelementer veldig mange «huskelapper» om pågående hendelser, for eksempel mens de venter på «beskjed-svar» fra andre nettelementer. Veldig mye av disse «huskelappene» har en kortsiktig funksjon og slettes ganske raskt.
Teleplan Consultings undersøkelse (oppdrag fra Regjeringen i 2006, 2008 og 2010) gir en oversikt over hvilke data som lagres, og hvilke data som genereres uten å lagres over tid. Teknisk Ukeblad har også publisert en oversikt over hva som lagres. Det er noe sprik mellom de to oversiktene. Teleplan oppgir at praksis varierer mellom operatører.
Balanse mellom nyttehensyn, personvern og kriminalitetsbekjempelse
Ut fra dette lagrer teleoperatørene trafikkdata fram til første fakturering, og deretter fram til klagefristen utløper. I praksis vil det si maksimum 3-5 måneder, avhengig av hvor ofte abonnenten faktureres.
Ekomlovens §2-8 pålegger i tillegg teleoperatørene en tilretteleggingsplikt for å sikre politiets lovbestemte tilgang til informasjon. Dette innebærer at politiet på visse vilkår kan få se de data teleoperatøren har lagret. Men §2-8 er ikke en lagringsplikt, politiet har ikke krav på lagring av data som teleoperatøren ikke selv trenger til egne kommersielle formål. Ved konkrete mistanker kan det gjøres unntak – data «fryses», dvs de slettes ikke etter de vanlige 3-5 måneder.
Fasttelefoni og mobiltelefoni
Telefontrafikk og sms faktureres etter bruk. Også såkalte fastprisabonnement har en øvre grense for bruk, eller nummer (spesialnummer og utenlandsnummer) som ikke er omfattet av fastprisen. Teleoperatøren trenger derfor å lagre A-nummer, B-nummer, dato og klokkeslett for samtalens start og slutt.
For mobiltelefoni lagres også Celle ID og IMEI (unik mobil-ID). Celle ID er navnet på den basestasjon (mobilmast) mobilen var tilkoblet. Mobilen må ha vært innenfor denne mobilmastens rekkevidde. Celle ID angir dermed et omtrentlig geografisk område, eller en veldig omtrentlig geografisk posisjon. (Radiusen for en mobilmasts faktiske dekningsområde kan variere fra noen hundre meter til noen kilometer.) Celle ID omtales derfor ofte som lokasjonsdata eller lokaliseringsdata.
Internett
Når det gjelder oppbevaring av internett trafikkdata (data om e-poster, chatting, besøk på internettsider, nedlasting av materiale) er forholdene pr i dag annerledes enn for telefoni, beskrevet av Teleplan og Teknisk Ukeblad. Siden internettbrukere ikke betaler for bruk av internett pr sendt e-post, pr åpnet nettside etc, trenger ikke teleoperatørene lagre slike data med tanke på fakturering. Det blir da ut fra Ekomlovens §2-7 sletteplikt for dataene. Datatilsynet har f. eks. våren 2009 konkretisert dette til at opplysninger om kunders dynamiske IP-adresser ikke kan lagres lenger enn 3 uker.
Signaleringstrafikk
Politiet ønsker noen ganger data om hvilke basestasjoner en mobil har ”slått inn på”, kommunisert med. Hvis man har ringt med mobilen, vil det være lagret taletrafikkdata, og dermed data om basestasjoner. Hvis mobilen ikke har vært i bruk, bare påslått, vil det likevel være registrert signaleringsdata. Siden det ikke koster noe å ha mobilen påslått, lagres slike data ikke for fakturering. De vil heller ikke få lagringsplikt under DLD. De oppbevares av driftshensyn fra noen få timer til noen få dager, gjennomsnittlig ett døgn. Data fra signaleringstrafikk kalles av og til for passive data.
Hvordan oppbevares data, teknisk og organisatorisk
For andre tjenester kan nednoteringen skje i enklere logg- systemer.
Hvis politiet ønsker innsyn rundt en konkret samtale mellom person A og person B, må de derfor kontakte begge de to teleoperatørene der A og B er abonnenter. Kanskje må de i tillegg kontakte begges underleverandører, og søke i flere datasystemer hos den enkelte operatør. Dette skyldes at datasystemene er konstruert ut fra teleoperatørenes operative behov, ikke politiets informasjonsbehov.
Lagringskostnadene dekkes av teleoperatørene selv siden dette er deres egne interne produksjonsdata. Teleoperatørens kostnader ved politiets uthenting av data dekkes av Staten/politiet.
DLD vil endre reglene for datalagring
Stortinget vedtok datalagringsdirektivet 4. april 2011. Hvis det trer i kraft, vil reglene for datalagring endres.
Med DLD: Sterkt økende mengde trafikkdata pr person
Etter hvert som flere og flere tar i bruk smarttelefon, vil det med DLD-regler bli vanlig å etterlate seg en svært omfattende lokasjonsdata-logg. Dette vil gjøre den enkeltes samlede mengde trafikkdata mye mer sensitiv.
En kort forklaring: Mobilnettet holder til enhver tid oversikt over hvor alle påslåtte mobiler befinner seg, eller hvor de befant seg sist gang de var slått på. Dette er nettet nødt til å gjøre for å vite hvor det skal sende ringesignal når noen blir oppringt. Nettet har ikke kapasitet til å sende ringesignal til alle basestasjoner i verden hver gang noen ringer. Men slike passive data har sletteplikt etter en viss tid, også under DLD.
Når man bruker internett via mobiltelefon, kalles det mobil internettaksess. På-og avlogginger mot internett skal lagres med DLD, uansett aksessform. Lokasjon (Celle ID) ved pålogging skal også lagres. Smarttelefoner gjør stadige på- og avlogginger mot internett. Dermed vil det bli oppbevart omfattende lokasjonsdatalogger mye lenger enn i dag.
Uten lagringsplikt: effekt av fastprisabonnement
I en høringsuttalelse til Datalagringsdirektivet i 2010 la Kripos til grunn at lagring av trafikkdata for faktureringsformål vil være borte i løpet av få år. Dette på grunn av en trend med stadig mer fastprisabonnement. NetCom ønsket i sin uttalelse å holde døren åpen for en slik utvikling. Temaet ble igjen omtalt etter regjeringens islegging av DLD i april 2014.
Telenor understreket i muntlig høring 9. februar 2011 at de ikke hadde noen planer om å slutte å lagre trafikkdata.
«Det blir hevdet fra flere, og senest i høringen her på mandag, at uten en lovfestet plikt til lagring vil politiet stå uten tilgang til elektroniske spor i fremtiden, fordi teleoperatørene vil slutte å lagre trafikkdata som lagres i dag. Det er ikke en virkelighet Telenor kjenner seg igjen i.
Vi vil fortsatt lagre data, fordi det er nødvendig i vår forretningsvirksomhet. Det vil fortsatt være mange kunder som betaler etter forbruk, og selv om mange skulle gå over til fastprisordninger, så er vi nødt til å ta vare på dataene, fordi de fleste fastprisordningene har et tak, enten på antall ringeminutter, eller antall megabyte eller hvilken trafikk som er inkludert, og vi trenger dataene for å kunne avgjøre om forbruket er over eller under taket, eller om man har brukt innenfor eller utenfor fastprisordningen. I tillegg har vi behov for dataene av hensyn til drift og vedlikehold, klagebehandling og dialog med kundene. Kort sagt for å gi kundene en god tjeneste. Telenor har ingen planer om å slutte å lagre trafikkdata.»
Spionasje i Norge under første verdenskrig
Selv om Norge var nøytralt under første verdenskrig 1914–1918, var landet utsatt for spionasje fra de krigførende makter. Spesielt førte Tyskland en utstrakt spionasje mot norske havner. Noen av spionsakene, som Rautenfels-affæren, Hagn-saken og avsløringer av tyske spionringer i Bergen vakte stor oppmerksomhet i samtiden.
Bakgrunn
Som nøytrale land under første verdenskrig var de nordiske landene av interesse for de krigførende landene på begge sider. Siden frontlinjene gikk tvers igjennom Europa, var Bergensbanen plutselig blitt den viktigste forbindelsen mellom Vest- og Øst-Europa. I årene 1915–1919 passerte 84 000 utlendinger gjennom Bergen. Trafikken var på sitt største i 1917. De fleste av utlendingene var på gjennomreise, men det var også mange agenter som oppholdt seg i Norge og arbeidet for de krigførende maktene på forskjellig vis, for eksempel som handelsagenter. Enkelte var imidlertid spioner eller sabotører.
Norge var spesielt interessant for de krigførende maktene som en stor sjøfartsnasjon. På begge sider var man interessert i å handle med Norge, samtidig som man ønsket at motparten ikke skulle nyte fordel av den samme handelen eller av Norges handelsflåte. Spesielt ble Norge viktig etter at Tyskland hadde iverksatt uinnskrenket ubåtkrig, slik at Bergen ble den eneste brukbare havnen ved Nordsjøen i Norden.
Spionene som spionerte for Tyskland overvåket skipstrafikken i de norske havnene, og sendte opplysninger til Tyskland som kunne brukes av de tyske ubåtene som senket handelsskip. Siden mange norske sjøfolk mistet livet i ubåtsenkningene, vakte denne typen spionasje stor forbitrelse i befolkningen.
Det norske lovverket
Før første verdenskrig hadde Norge overhodet ingen fremmedkontroll. Det var ingen kontroll med utlendinger, og det fantes ingen lov mot spionasje. Etter utbruddet av første verdenskrig ble det imidlertid 18. august 1914 vedtatt en lov med temmelig lave straffebestemmelser.
Året etter, ved lov av 24. januar 1915, ble det innført bestemmelser om fremmedkontroll, oppholdsbok for og utvisning av utlendinger. Passtvang og visum ble ikke innført før i september 1917, da flere store spionaffærer var avdekket. Mot slutten av 1917 ble også maksimalstraffene for spionasje hevet fra ett til seks år.
Spionaffærer
De som arbeidet med spionasjesaker var politiet i Bergen og i Kristiania (under Joh. Søhr), samt en egen etterretningsavdeling i generalstaben. De norske myndighetene mente til å begynne med at det var best å la all straffeforfølgelse av spioner foregå i hemmelighet, av hensyn til de krigførende maktene. Således ble tolv siktede tyskere, som hadde spionert på norske sjøfolk og sendt opplysninger om skipstrafikken i Bergen til Tyskland, avhørt i februar 1916. De tolv ble utvist fra landet uten videre straffeforfølgelse.
Flere avsløringer med tilknytning til skipsfarten fulgte senere. Den kjente polarforskeren Wilhelm Filchner, som hadde opprettet et tysk pressekontor i Norge, ble avslørt som spionleder, og måtte rømme landet. Som et resultat av politiets etterforskning i saken ble en større tysk spionring rullet opp i Bergen, i det som i pressen ble kalt «den store spionsaken i Bergen». Ti tiltalte ble sommeren 191dømt til fra 30 dagers til ni måneders fengsel for å ha skaffet opplysninger for Tyskland. Rettssaken vakte stor oppsikt i den norske offentligheten og som førte til betydelig tyskfiendtlighet i Norge. hovedårsaken til de sterke følelsene var at deres hovedoppgave i Bergen hadde vært å sende opplysninger om skipsavganger til De britiske øyer til tyske ubåter i Nordsjøen. Dommene ble senere anket, og pressens forferdelse var stor da flere straffene ble senket av lagretten.
En annen aktiv tysk agent var Erik Lawendel (som i Norge opptrådte under dekknavnet Erich Lavèn), som ble dømt til fem års fengsel i det som ble kalt «den lille spionsaken i Bergen» høsten 1917. Hans medhjelpere tyskeren Karl Schwartz og en ung nordmann fikk dommer på henholdsvis tre og to år.
I mai 1917 ble den norske journalisten Alfred Hagn arrestert i London av det britiske overvåkningspolitiet MI5. Han hadde ankommet Storbritannia fra Norge noen måneder tidligere og hadde blitt rekruttert av tysk etterretning i Kristiania året før. Dekkadressen som Hagn skulle sende sine spionmeldinger med meldinger i usynlig blekk til var en ung kvinne i Aker. Hun ble forhørt av norsk politi og oppdagelsessjef Joh. Søhr, men ble ikke tiltalt. Hennes oppgave var å sende brevene hun fikk videre til tysk etterretning i Kristiania. Da Hagn ble arrestert var hans føringsoffiser Erich Lawendel.
Sabotasjeaffærer
Mot slutten av første verdenskrig var det flere mystiske branner på forskjellige steder i Norge. Det ble antatt at flere av disse var antent av utenlandske agenter. Slike rykter gikk for eksempel da det brant på havnen i Trondheim i juli 1917. I denne brannen ble særlig de krigførende landenes transittlagre rammet. To av de største spionaffærene i Norge involverte utstyr for sabotasje.
Den første spionaffæren som ble kjent over hele landet var von Rosen-saken. Baron Otto von Rosen ble arrestert som en mistenkelig person i Karasjok i januar 1917. Etter at von Rosen var utvist fra landet ble det funnet sabotasjeutstyr og miltbrannbakterier i bagasjen hans. Hensikten med utstyret var å sabotere varetransportene fra Norge til Russland.
Den mest publiserte spionsaken i Norge under første verdenskrig var Rautenfels-affæren. Baron von Rautenfels var tysk kurér og hadde diplomatisk beskyttelse, men da hans bagasje ble åpnet 18. mai 1917, ble det funnet store mengder bomber og annet sabotasjeutstyr. Utstyret var beregnet på skipssabotasje og brannstiftelse. Saken vakte stor oppmerksomhet også i utlandet. Rautenfels ble arrestert, men da Tyskland forlangte at han skulle løslates, ble han sendt ut av landet. Medhjelperne hans ble dømt til fra 1 1/2 til 6 års fengsel av lagmannsretten.
Senere samme år ble den polske greven og ingeniøren Scipio del Campo arrestert, fordi han hadde sendt en pakke tegninger i posten fra Raufoss. Det var imidlertid ikke mulig å bevise noe mot ham. På samme tid ble det skutt mot vaktmannen på Kongsberg våpenfabrikk, og fabrikken ble forsøkt påtent.
Tysk og britisk spionasje
Den mest oppsiktsvekkende spionasjen i Norge under første verdenskrig ble drevet av tyskerne. Mot slutten av krigen ble imidlertid stemningen i Norge mer og mer tysk-fiendtlig. De store spionsakene var en av årsakene til dette, samtidig som de bidro til å forverre det offisielle norske forholdet til Tyskland. Dermed ble det vanskeligere for de tyske spionene å operere i Norge, og vanskeligere å rekruttere norske medhjelpere. Mot slutten av 1917 var de store spionsakenes tid over.
Storbritannia hadde også agenter i Norge, men de opererte ikke på samme iøynefallende måte. Mens det var i Tysklands interesse å hindre sjøfarten i Nordsjøen ved å senke handelsskip, besto Storbritannias interesser i å hindre norske forretningsfolk i å handle med Tyskland. De britiske agentenes drev derfor med en langt mindre oppsiktsvekkende handelsspionasje. Til dette arbeidet kunne de benytte innfødte nordmenn, og de kunne utnytte konkurransen mellom de norske firmaene gjennom et angiversystem, hvor firmaer som solgte til Tyskland ble svartelistet.
Spionasjen i litteraturen
I første akt av Nordahl Griegs skuespill Vår ære og vår makt (1935), hvor handlingen foregår i Bergen under første verdenskrig, verver den tyske agenten dr. Wegener agent Olsen til å spionere for Tyskland. I tredje akt opplyses det at Olsen er kommet i fengsel. Det opptrer også en engelsk agent, Cummingham.
Flommer i Europa 2006
Europeiske flommer 2006
Våren 2006 ble store deler av Europa rammet av flom.
Fra februar til april ble mange av Europas elver flomstore, spesielt Elben og Donau, på grunn av kraftig regn og snøsmelting og steg til rekordnivå. De to nevnte elvene er Sentral-Europas lengste.
Høy vannstand i Donau medførte betydelig flom i deler av Serbia, Bulgaria og Romania, med skader på eiendom og infrastruktur i lokaliteter nær elvebreddene. Følger av høyvann i Sørøst-Europa ble antatt å skyldes dårlige dike- og demningsystemer langs elvene i de rammede landene.
Tommaso Valguarnera
Tommaso Valguarnera, eller Wan Duomasi (født 1608 i Assoro ved Enna i Sicilia i Italia, død 1677 i Siam) var en katolsk prest og misjonær som virket i Kina og i Siam.
Han inntrådte i jesuittordenen 6. mars 1627, og ble sendt til Orienten som misjonær den 26. mars 1640. Underveis ble han tatt til fange av «heretikere» og fengslet for åtte måneder i 1653. Deretter kom han til Macao. Han dro derfra til Juthia i Siam i 1655. Han var tilbake i Macao i 1668, og var jesuittenes visitator for Kina og Japan 1670-1674.
Slaget ved Junín
Slaget ved Junín (spansk: La batalla de Junín) var en mindre militær trefning under den peruanske uavhengighetskrigen som en del av de hispanoamerikanske uavhengighetskrigene. Trefningen sto mellom rojalistene som kjempet for Spania, og patriotene som kjempet for frigjøring fra Spania. Slaget ble utkjempet 6. august 1824 på 4 100 meters høyde på høysletten Altiplano i den peruanske Junín-regionen. I februar det året hadde rojalistene gjeninntatt Lima. Etter at patriotene hadde omgruppert i Trujillo ledet frigjøringshelten Simón Bolívar soldatene mot spanjolenes og rojalistenes hær som var ledet av den franskfødte feltmarskalk José de Canterac. De to hærene møttes på Junín-slettene, sørøst for Juninsjøen. Bolívars kavaleri beseiret Canteracs i trefningen som fulgte.
Slaget
Canterac sendte troppene sine langs østsiden av Juninsjøen for å møte patriotenes hær, bare for å oppdage at Bolivars soldater var på marsj sørover på andre siden av innsjøen. Rojalistene snudde og skyndte seg tilbake for ikke å bli avskåret fra infanteriet sitt. Bolívar så dette, og med sine 13 000 soldater iverksatte han en rask forlytning for å avskjære rojalistene. Han sendte en argentinsk kavaleriavdeling, som forsinket de Spania-tro troppene inntil resten av Bolivars styrker ankom. Den britiske generalen William Miller kjempet på patriotenes side, og han ledet kavaleriet sitt på en tilsynelatende retrett. Det spanske kavaleriet lot seg lure, og tok opp forfølgelsen. Millers ryttere snudde og gikk til motangrep og jagde forfølgerne på flukt.
Slaget ved Junín varte i omtrent én time, og det involverte nærkamp mellom kavalerister med lanser og sabler. Det var et rent kavalerislag, og ifølge øyenvitner ble ingen skytevåpen brukt. Omtrent 250 rojalister og 150 uavhengighetskjempere ble drept.
Etter seieren utstedte Simon Bolivar en proklamasjon datert Huancayo 13. august 1824:
Betydning
Selv om dette slaget ikke kan regnes for noe særlig mer enn en mindre trefning, så hadde seieren en enorm psykologisk virkning på patriotene. Dette var deres første seier i Peru, og moralen blant soldatene ble styrket betydelig. Rojalistene måtte gjennomgå et langt og strabasiøst tilbaketog til Cusco, og mange av de trette og desillusjonerte soldatene deserterte eller byttet side og gikk over til patriotene.
Til slutt måtte den spanske visekongen i Perú, José de la Serna e Hinojosa, personlige ta kommandoen over rojalistenes hær for å prøve å gjenopprette moralen. La Serna og Canteracs rojalist-hær ble endelig beseiret i desember samme år av Antonio José de Sucre i slaget ved Ayacucho - en seier som sikret Perús selvstendighet og gjorde slutt på Spanias herredømme i Sør-Amerika.
Slagstedet i dag
I forbindelse med markeringen av 150-årsjubileet for slaget ved Junin ble minneparken Santuario histórico de Chacamarca innviet 7. august 1974. Det fredede området dekker 2 500 hektar. Et minnesmerke reist i 1996 heter «Vencedores de Junín» (norsk: «Junins seierherrer»). Stedet ble erklært for nasjonalt minnesmerke i 2000.
Claes Tholin
Claes Tholin (født 22. oktober 1860 i Södra Säm, daværende Älvsborgs län, død 1927) var partileder for Sveriges socialdemokratiska arbetareparti de første årene fra 1896 til 1907 etter at en gikk bort fra det kollektive lederskapet. Han er blant de få sosialdemokratiske partiledere som ikke har vært statsminister (andre er Mona Sahlin og Håkan Juholt).
Moutmarka
Moutmarka er et friområde i Færder nasjonalpark på øya Tjøme i Færder kommune i Vestfold og Telemark. Det ligger nordvest for Verdens Ende med strandlinje mot Tønsbergfjorden ut mot Skagerak. Det slakke kystlandskapet består av rullesteinsstrender, svaberg i nord-sør-retning som går opp i 38 m.o.h., og artsrike habitater og vegetasjonstyper som skog, kratt, tørrbakker, våtmarker, tangvoller med mer. Moutmarka eies av Oslofjordens Friluftsråd, som igjen eies av kommunene rundt fjorden. Området er populært og lett tilgjengelig med merkede turstier.
Chemin de Fer du Nord
Baron James de Rothschild var selskapets første leder inntil hans død i 1868. Fra stasjonen Gare du Nord som selskapet bygget i Paris, gikk banen nordover mot Den engelske kanal først til Douaiog Lille i 1846. I 1847 ble banen forlenget til Amiens og Valenciennes og deretter til de belgiske byene Kortrijk og Gent. I 1848 førte ytterligere arbeid banen frem til Boulogne-sur-Mer og Saint Quentin, Aisne.
Moutmarka
Historikk
Oslo kommune pluss fem vestfoldkommuner kjøpte i 1954 et areal på 300 mål og ytterliger 400 mål i 1958. Dermed ble det forhindret at området ble hytteby, slik det var fare for etter at det hadde vært utskifting av det som tidligere hadde vært felleseie og felles beitemark for bøndene i Utbygda.
Fylkesmannen i Vestfold foreslo i 2004 overfor Miljødepartementet opprettelsen av Moutmarka naturreservat over et areal på 734 daa, derav 130 daa sjøareal. 30. juni 2006 ble Moutmarka naturreservat fredet. Fra 23. august 2013 inngår Moutmarka i den nyopprettede Færder nasjonalpark.
Naturforhold
Moutmarka har en lokalitet med mange rullesteiner som er en del av endemorenen som isbreen etterlot seg for cirka 11 200 år siden. Morenen er en del av Tjøme-Hvaler-trinnet. Rullesteinene er fredet.
Moutmarka er et godt eksempel på lyngheilandskap også i Vestfold. De viktigste habitatene (naturtypene) på området er skog (edelløvskog, blandingsskog og krattskog), kantkratt med slåpetorn, åpne tørrbakker med urterik vegetasjon, strandeng (kalktørrenger og fuktenger), strand, våtmark (Skjælva), tangvoller og lynghei. Området er værbitt, men også stedvis lunt, og har rike naturverdier med 142 kjente rødlistede arter: 22 fugler, et amfibium, et reptil, 72 insekter, seks edderkopper, 15 karplanter, en kransalge og 24 sopp. Naturreservatet ryddes og har sauer på beite for å opprettholde det tidligere åpne kulturlandskapet.
Nærmeste nabo til Moutmarka i nord er Mostranda campingplass som ble etablert på 1930-tallet. Der ligger en av de fineste sandstrendene på Tjøme.
Levangsheia Idrettslag
Levangsheia Idrettslag (stiftet i 1939) er et idrettslag fra Stabbestad og Levang i Kragerø, Telemark, som driver med friidrett, skiidrett og skytesport.
Fotball
A-laget i fotball spilte i mange år i laveste divisjon i Telemark Fotballkrets, men har de seneste årene ikke stilt eget lag. Spillere i aldersbestemte lag har stort sett gått til Sannidal Idrettslag eller Kragerø Idrettsforening.
Nepals kommunistiske parti (Rayamajhi)
Nepals kommunistiske parti (Rayamajhi) var et prosovjetisk og promonarkistisk parti i Nepal, leda av Keshar Jung Rayamajhi, som eksisterte fra 1962 til 1985.
Forhistorie
Partistifteren Pushpa Lal Shresta kritiserte bl.a. at Rayamajhi fikk gjennom at NKP stilte opp i parlamentsvalget i 1959. Partiet gjorde det dårlig, og det svekka Rayamajhis stilling.
Det er seinere blitt hevda at Rayamajhi alt på denne tida hadde hemmelige kontakter med kong Mahendra.
Da splittelsen mellom Sovjetunionens kommunistiske parti (SUKP) og Kinas kommunistiske parti (KKP) blei kjent i Nepal først på 1960-tallet, sympatiserte de fleste medlemmer og viktige partiledere med KKP. Kina er en nær nabo, og den kinesiske revolusjonen hadde sterk tiltrekningskraft.
Prokinesiske synspunkter dominerte også på denne tida den indiske kommunistbevegelsen, som påvirka Nepals kommunister kraftig. NKP så dessuten på indisk ekspansjonisme som en hovedfare for Nepal, og oppfatta Kina som en viktig motvekt og alliert mot India. Sovjet var lengre borte, og fikk først og fremst støtte fra enkelte partiledere som hadde kontakt med SUKP. Samtidig arbeidet SUKP intenst for å få støtte mot Kina i alle kommunistpartier i Asia.
Da kong Mahendra gjorde statskupp 15. desember 1960 var Rayamajhi i Moskva. Han sendte ut ei støtteerklæring til statskuppet, mens Pushpa Lal, på vegne av NKPs politbyrå i Kathmandu, fordømte det.
Flertallet i partiledelsen støtta ham, mens de fleste partimedlemmene og mange av partiets viktigste ledere støtta venstrefløya. På et møte i India i 1991 fikk Rayamajhi et stort flertall mot seg. Partiledelsen ignorerte det og fortsatte å følge samme politiske linje.
Partisplittelsen i 1962
NKP var nå i praksis splitta i to. Opposisjonen tvang gjennom at partiets 3. landsmøte blei sammenkalt i India i 1962. Her var partiledelsen i mindretall, og Rayamajhi og flere av hans medarbeidere blei ekskludert. Ny generalsekretær blei Tulsi Lal Amatya, som fikk ansvar for partiledelsen sammen med Pushpa Lal Shresta.
Dette var den første av ei lang rekke partisplittelser, som skulle føre til at Nepal i perioden mens det kongelige diktaturet varte fikk flere titalls kommunistiske partier og grupper. De fleste og største av dem var mer eller mindre prokinesiske og promaoistiske.
Rayamajhi og hans fløy godtok ikke resultatet av landsmøtet i 1962. Med støtte av SUKP stifta de Nepals første prosovjetiske parti i 1962 eller 1963, som blei kjent som NKP(Rayamajhi) (sjøl om de hevda at de var den «egentlige» fortsettelsen av det gamle NKP.)
«Kongelige kommunister»
Sjøl om NKP(Rayamajhi) var det minste av Nepals to kommunistpartier, og sjøl om alle politiske partier formelt var forbudt under kong Mahendras diktatur, fikk NKP(R) i praksis fordel av partilederens nære forhold til kongen og diktatoren.
Rayamajhi blei utnevnt til medlem av kong Mahendras råd, og blei av kommunistene til venstre fordømt som «kongelig kommunist». Dette la ingen hindring i veien for forholdet til Sovjetunionen, som ønska best mulige forbindelser med og i regjeringer i den 3. verden.
Undertrykkelsen gjorde at det opprinnelige NKPs organisasjon inne i Nepal falt sammen rundt 1965. NKP(R) derimot, kunne organisere partikongress i 1966.
Partiet kunne også dra fordel av at det nye politiske systemet under diktaturet, det såkalte Panchayat-demokratiet til kong Mahendra, på 1960-tallet ennå kunne stå fram som radikalt og reformvennlig.
Krise etter 1980
På 1970-tallet vokste kommunistbevegelsen kraftig. Flere sterke nye kommunistpartier som var mot monarkiet og støtte Kinas kommunistiske parti blei stifta.
Dette valget vant kongen (ifølge mange ved hjelp av valgfusk, kanskje administrert av daværende prins, seinere kong Gyanendra. Men det var bl.a. klart flertall for demokrati i byene og blant folk med utdanning. Den demokratiske bevegelsen og kommunistene vant mange tilhengere.
NKP(R) var ikke blant de andre kommunistpartiene som bekjempa kongens forslag i 1980, og folkebevegelsen førte til kraftige indre motsetninger i partiet.
Splittelse og sammenbrudd
I de nærmeste åra gikk NKP(Rayamajhi) gjennom to alvorlige splittelser:
Typisk for begge disse to partiene ser ut til å ha vært at de mangla den sterke tilknytninga til kongehuset som Rayamajhi hadde.
Ei mindre gruppe Rayamajhi-tilhengere rekonstituerte NKP (Rayamajhi). Men denne gruppa var nå så sterkt svekka at den gikk i oppløsning i 1985, uten å etterlate seg rester.
Arven etter Rayamajhi etter 1985
Under demokratiopprøret Jana Andolan 1990 var Keshar Jung Rayamajhi og partiene som kom ut av hans NKP(R) på hver sin side.
Rayamajhi støtta kongemakta i diktaturets sluttperiode, og gikk inn som representant for kong Birendra i overgangsregjeringa etter diktaturets fall og i komiteen som laga ny grunnlov. (Der var han medansvarlig for de rojalistiske paragrafene som la grunnlaget for kong Gyanendras statskupp i 2002 og 2005.)
Han stifta et nytt parti foran valget i 1991 som ikke fikk noen betydning. Resten av livet fortsatte han å arbeide for kongene Birendra og Gyanendra.
NKP(Manandhar) og NKP(Varma) slutta seg til Den Forente Venstrefronten (ULF) som samla de moderate kommunistpartiene som sloss for å styrte det kongelige diktaturet i 1990.
NKP(Manandhar) skifta kort før valget i 1991 navn til NKP (Prajatantrik) (parentesen betyr demokratisk) og fikk valgt inn 3 representanter i parlamentet. NKP(Varma) fikk ikke falgt inn noen.
Dette var høydepunktet for den prosovjetiske kommunistiske bevegelsen. Sovjetunionen var nå oppløst, så den internasjonale støtta denne retninga kunne vente før 1990 fantes ikke mer. I Nepal dominerte det nye, store kommunistpartie som blei kjent som UML den moderate sida av kommunistbevegelsen, og det var bare til venstre for UML at det var plass til konkurrerende partier.
Kort tid etter valget i 1991 gikk NKP(P) og NKP(V) sammen i et parti med navnet NKP(Sanyukta) (parentesen betyr forent), men enheten sprakk raskt, og NKP(V) forsvant inn i det store, moderate kommunistpartiet som er kjent som UML. NKP(S) oppnådde aldri seinere parlamentarisk representasjon.
NKP(Sanmyukta) gikk i 2002 sammen med fire andre, mer radikale kommunistiske småpartier inn i den antimonarkistiske fronten United Left Front Nepal (ULF). I 2005 slutta ULF seg til Sjupartialliansen for demokrati i Nepal. Seinere samme år slo NKP (Sanyukta) seg sammen med et annet lite kommunistparti, NKP(Marksbadi), til NKP(Sanyukta Marksbadi) (parentesen betyr forent marxistisk). NKP(SM) deltok sammen med Sjupartialliansen i det store demokratiopprøret Jana Andolan 2006, og gikk i mai 2006 inn i Sjupartialliansens regjering.
Ettersom NKP(M) var den siste sjølstendige resten av NKP (Pushpa Lal), i sin tid et prokinesisk kommunistparti stifta av Rayamajhis hardeste motstander Pushpa Lal Shresta, så kan man vel si at sammenslåing med et tidligere maoistisk parti, deltakelse i et antirojalistisk opprør og sete i den mest kongefiendtlige regjeringa i Nepals historie er en ganske ironisk slutt for Rayamajhis bevegelse.
Se også
Communist Party of Nepal (Rayamjhi)
Paranøtt
Paranøtt (Bertholletia excelsa) er en søramerikansk nøtt i familien Lecythidaceae. Paranøtter er naturlig hjemmehørende i Guyana, Venezuela, Brasil, Øst-Colombia, Øst-Peru og Øst-Bolivia. De forekommer som spredte trær i store skoger ved breddene til elvene Amazonas, Negro og Orinoco. Det er et stort tre som kan bli 30–45 meter høyt og ha en stammediameter fra 1 til 2 meter, og er dermed et av de største trærne i regnskogen. Treet kan bli 500 år gammelt eller mer. Stammen er rett og vanligvis ikke forgrenet før godt over halvparten av treets høyde, med en stor krone av lange greiner som dukker opp ovenfor kronene til trærne som står rundt. Barken er gråaktig og glatt.
Paranøtter produserer fra naturens side frukt kun i urørte skoger, siden skoger som ikke er urørte mangler en orkidé som er indirekte ansvarlig for pollinering av blomstene. Orkideene produserer en lukt som tiltrekker hannbier, som igjen trenger lukten for å tiltrekke hunnbiene. Uten orkideen kan ikke biene pare seg, og det er mangelen på bier som fører til at blomstene ikke blir pollinerte. Hvis orkideer og bier er til stede, bruker frukten 14 måneder på å bli moden etter at blomstene har blitt pollinerte. Frukten er en stor kapsel på 10–15 cm i diameter (på størrelse med en kokosnøtt) som kan veie opptil 2 kg. Den har et hardt treaktig skall som er 8–12 mm tykt, og inneholder 8–24 triangulære frø som er 4–5 cm lange og er arrangert som båtene i en appelsin. Paranøtter er ikke ekte nøtter i botanisk betydning. Kapselen har et lite hull i den ene enden, noe som gjør det mulig for store gnagere (f.eks agutier) å åpne kapselen. De eter noen av nøttene, og graver ned andre for senere bruk; noen av disse spirer og vokser opp til nye paranøttrær. De fleste av nøttene blir «plantet» av agutinene på skyggefulle steder, og da må det unge treet vente flere år, i sovende tilstand, inntil et tre faller og sollys kan nå det. Treet vokser ikke uten direkte sollys.
Harry Larsen
Harry Julius Larsen (født 4. september 1915, død 12. august 1974) var en dansk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Larsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i toer uten styrmann sammen med Peter Olsen bak den tyske båten med roerne Willi Eichhorn og Hugo Strauß.
Lucas Svensson
Lucas Svensson (født 1973) er en svensk dramatiker. Han har vært tilknyttet Dramaten som husdramatiker siden 2003, og har skrevet om lag 30 teaterstykker.
Peter Olsen
Peter Richard Olsen (født 31. oktober 1911, død 13. februar 1956) var en dansk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Olsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i toer uten styrmann sammen med Harry Larsen bak den tyske båten med roerne Willi Eichhorn og Hugo Strauß.
Snowdon
Fra toppen har man god utsikt over De britiske øyer. På en klar dag kan man se Irland, Skottland, England og Wales, inkludert 24 grevskap, 29 innsjøer og 17 øyer. Sikten mellom Snowdon og Merrick i det sørlige Skottland er med 232 km den lengste teoretiske siktelinje på De britiske øyer.
La Paz (kommune i Canelones)
La Paz er en kommune (spansk: municipio) i Canelones-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter La Paz.
Historie
La Paz ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Juan Tons (2010-2015).
Melodi Grand Prix 2015
Melodi Grand Prix 2015 var den 53. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Elleve sanger deltok i finalen 14. mars 2015 i Oslo Spektrum i Oslo. Vinnerlåten ble «A Monster Like Me», framført av Mørland og Debrah Scarlett. Mørland har skrevet vinnerlåten. Duoen representerte Norge i Eurovision Song Contest 2015 i Wien, der de kvalifiserte seg via andre semifinale. I finalen endte «A Monster Like Me» på åttendeplass med 102 poeng. Dette var Norges tredje topp ti-plassering på rad.
Sendingen
Finalen året før var den minst sette noensinne, og NRK fikk kritikk for å ha fjernet all glitter og stas fra konkurransen. Derfor gjorde tv-kanalen om på konseptet dette året, ved å fjerne delfinalene og i stedet konsentrere seg om én stor finale i Oslo Spektrum lørdag 14. mars. Dette var første gang siden 2005 at Melodi Grand Prix gikk av stabelen uten delfinaler på forhånd. Programledere var Silya Nymoen og Kåre Magnus Bergh.
Over 800 bidrag kom inn til den åpne konkurransen, og en jury plukket ut elleve av dem til finalen i Oslo Spektrum. Juryen besto av Vivi Stenberg, musikkansvarlig for Melodi Grand Prix, Marie Komissar, programleder og musikkprodusent i NRK P3, Tarjei Strøm, musiker og programleder i NRK P13 og Kathrine Synnes Finnskog, direktør i Music Norway.
For første gang siden 1984 var også Kringkastingsorkestret tilbake i Melodi Grand Prix, under ledelse av dirigent Anders Eljas. Dette var første gang siden 1999 at bidragene ble akkompagnert av et orkester, for i årene 1985–99 brukte NRK mindre orkestre og band til å akkompagnere sangene. Målet med orkesterets tilbakekomst var å gjenskape den «gode, gamle Grand Prix-følelsen», sa kringkastingssjef Thor Gjermund Eriksen til VG. Seks av de elleve låtene («Thunderstruck», «All Over the World», «Ta meg tilbake», «En godt stekt pizza», «A Monster Like Me» og «Cinderella») valgte å bruke Kringkastingsorkesteret.
Blant artistene var det flere kjente ansikter, blant annet Elisabeth Andreassen som deltok for sjette gang i en norsk finale, og Tor Endresen som deltok for tolvte gang. Han nærmer seg med det Jahn Teigens rekord på 14 norske deltakelser. I tillegg deltok Karin Park som artist. Hun var en av låtskriverne bak vinnerlåten fra 2013, «I Feed You My Love». Erlend Bratland var tilbake i rampelyset etter å ha vunnet talentkonkurransen Norske talenter på TV 2 i 2008, og Jenny Langlo hadde vunnet Idol på samme kanal i 2011. I tillegg deltok duoen Staysman & Lazz, kjent for sine mange festlåter.
Avstemning
De fire mest populære sangene i første runde gikk videre til gullfinalen. Det fulle resultatet fra første runde ble aldri offentliggjort, og gullfinalistene ble offentliggjort i tilfeldig rekkefølge. I gullfinalen ble resultatet avgjort av seernes SMS-stemmer. Seerstemmene var delt i fem geografiske regioner ut fra hvor i landet stemmene ble avgitt. Hver stemme telte ett poeng. Poengene for landsdelene under tilsvarer dermed antall mottatte telefon- og SMS-stemmer. Stemmene ble lest opp av seere som holdt Grand Prix-fester rundt om i landet.
Avstemningen ble den mest spennende på mange år, og «Thunderstruck» ledet stort sett hele veien. «A Monster Like Me» var kun favoritt i én landsdel, men fikk 10,000 flere stemmer enn «Thunderstruck» fra Østlandet og vant til slutt med en margin på rundt 3,500 stemmer.
Hendelser
Størst oppmerksomhet før finalen skapte utvilsomt duoen Staysman & Lazz, som på forhånd var kjent for sine mange partylåter. Før finalen ble «En godt stekt pizza» spilt over én million ganger på strømmetjenesten Spotify. Vokalist Stian Thorbjørnsen tatoverte også Melodi Grand Prix-logoen på magen. «MGP er kanskje det største jeg har vært med på bortsett fra da barna mine ble født, så da må jeg jo gjøre det ordentlig.» sa Thorbjørnsen til NRK. «En godt stekt pizza» ble liggende sju uker på VG-lista med plass 13 som høyeste notering, mens vinnerlåten «A Monster Like Me» lå tre uker på lista med plass 23 som beste notering.
To av låtskriverne av «Thundersruck», Joy og Linnea Deb, var også låtskrivere av «Heroes», som Måns Zelmerlöw vant den internasjonale finalen med dette året.
Peder Palladius
Skolegang og studier
Som ung gikk Peder Palladius på skole i Ribe, Assens og Roskilde, og som så mange andre fattige, begavede studenter reiste han til utlandet ved å ta tjeneste som ledsaker og hovmester hos en rik manns sønn. I 1531 kom han til Wittenberg hvor han etter fullførte studier ble magister i 1533 og doktor i teologi i 1537. Her kom han i kontakt med Philipp Melanchthon og Johannes Bugenhagen. Sistnevnte skrev et brev til Christian III hvor han anbefalte at Peder Palladius skulle ta doktorgraden.
Evangelisk-luthersk reformator
Peder Palladius ble den første evangelisk-lutherske superintendent eller biskop i Sjælland da reformasjonen ble innført i Danmark-Norge i 1537. Kirken skulle renses for de katolske levningene, altertavler med katolske fremstillinger skiftes ut, og helgen- og madonnabilder fjernes.
Peder Palladius var en flittig og viktig person som arbeidet med å innføre den nye troen. Det var hans oppgave å forklare det nye kirkesynet for menighetene han besøkte. I dette arbeidet brukte han bondefornuft, men diskuterte ikke med menigheten. Han talte mot gammelt misbruk og begrunnet det nye uten teologiske spissfindigheter. Det skulle ikke lenger bes for de døde, skjærsilden var ikke mer, men helvete var like fullt en realitet.
Guds ord skulle ikke brukes til overtroiske formål som signing av syke fe. Heller ikke nyttet det å kalle på døde helgener for beskyttelse eller helbredelse - de døde kan ikke høre lenger. Bare Gud er allmektig, og kristne burde henvende seg til ham i bønn, istedenfor å søke hjelp hos helgener eller i trolldomskunster.
Palladius nektet ikke at folkelig magi virket, men han mente at trolldom var synd og  ikke skulle brukes av kristne. De skulle tilkalle presten, ikke signekjerringen. Det var farlig å benytte seg av djevelens tjenester. Palladius skrev: «Du skal ikke tie om noen trollkvinne. De må få sin rette lønn. De kan ikke lenger gjemme seg nå i denne evangeliets klare og lyse dag. De farer fra verden med verdens skam, og det er deres fortjente lønn...Den ene røper den andre, så de slår følge til hin verden.»
Palladius uttrykte seg svært rett frem, som når han advarte småjenter mot det de kunne vente seg når de vokste til: «Det kommer en kjeltring og vil voldta deg elle kjæle og klappe deg. Er du da en god pike og vil bære din krans om sommeren med heder og ære på ditt hode...da skal neglene dine før klore merke i pannen på en slik kjeltring, før han skal få sin vilje med deg. Det er bedre at du gir ham skrammer enn at han gir deg skam.»
Absalon Pederssøn Beyer noterte i sin dagbok at domkapitelet i Bergen sendte penger til byens teologistudenter i København, deriblant Jørgen Erikson. En gang pengene fra Norge uteble, ba de norske studentene biskop Absalon om å legge inn et godt ord for dem hos Palladius, som var særlig mesen for norske teologistudenter. Det gjorde han, og Palladius gikk til Christian III som straks ba kansleren om å gi Palladius 60 daler til nordmennene. Reformasjonskongens interesse for å flere lutherske prester til Norge var stor. Palladius førte regnskap over disse pengene for å kontrollere bruken av legatet.
I 1553, under pesten i København, utga han En preservativ mot pestilens, der han hevdet at pesten var Guds straff.
Oversetter av Bibelen
Palladius fikk oversatt bibelen til folkespråket. Bibelen hadde tidligere bare vært tilgjengelig på latin, et språk som menigmann ikke forstod. Palladius sørget derfor for en oversettelse til dansk, og på Christian IIIs befaling ble den første gang trykt i 1550. Meningen var at det skulle gå ett eksemplar til hver kirke, men bare 96 bibler ble sendt til hele Norge. 46 av disse er bevart i dag.
Gene Dalby
Gene-Haavard Dalby (født 5. mai 1957 på Veitvet i Oslo) er en norsk lyriker. Han debuterte i 1979 med diktsamlingen Linedanser på piggtråd.
Liste over administrative enheter på provinsnivå i Folkerepublikken Kina
I tillegg til denne liste over administrative enheter på provinsnivå i Folkerepublikken Kina må det gjøres oppmerksom på flere andre lister, som faller i to kategorier:
Folkerepublikken Kina opererer pr. 2005 med fire typer administrative enheter på provinsnivå :
Provinser (med provinshovedstad) (22/23)
I tillegg kommer én provins utenfor Folkerepublikkens kontroll:
Byprovinser (4)
På øya Taiwan har Republikken Kina dessuten gitt hovedstaden Taipei og storbyen Kaohsiung slik status.
Gela (geologi)
Gela er en alder. Det er omdiskutert om den hører til i epoken pliocen eller til pleistocen. Den startet for 2 588 000 ± 50 000 år siden og sluttet for 1 806 000 ± 50 000 år siden. Gela kommer etter chattium og før burdigalium. International Union for Quaternary Research (INQUA) har foreslått å flytte gelasium fra pliocen til pleistocen siden den geologiske tidsskalaen da ville være mer konsistent med de viktige endringene i klimaet, havene og biotaen på jorda for 2,588 millioner år siden.
Klæbu Idrettslag
Klæbu IL er et idrettslag i Trondheim kommune i Trøndelag. Laget driver innen forskjellige idretter: badminton, ski, fotball, håndball og orientering. Organisasjonen ble stiftet i 1906, og har i 2008 over 1500 medlemmer.
Kolbjørn Ekker
Kolbjørn Ekker (født 21. januar 1960) er en tidligere norsk fotballspiller fra Namsos. Han spilte for Bryne FK i sesongene 1987/1988 og scoret kampens eneste mål da Bryne FK slo SK Brann i cupfinalen 1987. Målet kom i første ekstraomgangs siste minutt.
Ylva Karlsson
Ylva Karlsson (født 3. februar 1978 i Hallonbergen) er en svensk barnebokforfatter bosatt i Bagarmossen utenfor Stockholm. Hun debuterte 20 år gammel med Tova, som hun fikk debutantprisen Slangbellan for. Boken skrev hun som 18-åring, og den skildrer en 17-årig jentes problemfylte sommer, sviktet av moren og forlatt av kjæresten. Trilogien om åtteåringen Malin (2001–03) er hverdagsrealisme, men hun har også skrevet kunsteventyr og fantasy. Som student i litteraturvitenskap ved Stockholms universitet skrev hun avhandling om Irmelin Sandman Lilius.
Flere av hennes bøker er oversatt til tysk, dansk og andre språk. Fra 2009 medlem av Svenska barnboksakademin.
Dolce & Gabbana
Dolce & Gabbana er et italiensk motehus. De er kjent for å lage eksklusive og dyre klær og har butikker i blant annet Milano og New York.
Det hele startet i 1985 i Milano, der hovedkontoret ligger, men underavdelinger over hele verden.
Motehusets eierne og hoveddesignerne er ekteparet Domenico Dolce og Stefano Gabbana. De er populære i Hollywood og har kledd opp blant annet Madonna, Isabella Rosselini, Kylie Minogue,Gisele Bündchen og Victoria Beckham. Konsernet er delt inn i to hoveddeler:
De har også en barneavdeling som heter D&G Junior.
Dolce & Gabbana betraktes for å være blant de rikeste personene i Italia. Klærne deres er populære i celebre kretser. D & G designer klær, sko, tilbehør, solbriller, møbler og mobiltelefoner.