cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotball for kvinner
1991–
Etter at det ble klart at VM skulle arrangeres, ble også det også arrangert mesterskap i de tre gjenværende overnasjonale forbundene, CAF, CONMEBOL og CONCACAF i 1991. Stort sett var det en stadig økning i antall land som meldte seg på til de forskjellige mesterskapene, og etter at OL hadde med fotball for kvinner i 1996, ble oppmerksomheten enda større. Det var per februar 2009 bare et fåtall av selvstendige land som ikke hadde eller hadde hatt et kvinnelandslag.
Klubbfotball
I klubbsammenheng skjedde det også en utvikling. Den japanske L-ligaen ble den første halvprofesjonelle serien i verden i 1992. Året etter kom den engelske serien i gang. Deretter kom den danske serien i gang i 1994, og den tyske i 1997. Den japanske serien skaffet seg flere markante spillere, inkludert Hege Riise, Linda Medalen, Anneli Andelén og Gunn Nyborg. I 1999 trakk mange seg ut som følge av økonomisk krise i Øst-Asia, og som følge av dette ble samtlige utenlandske spillere kastet ut. Etter den store publikumssuksessen under VM i USA, dukket Women's United Soccer Association (som oftest forkortet til WUSA), den amerikanske profesjonelle ligaen, opp. Den trakk til seg langt flere stjerner enn den japanske ligaen, og de fleste store stjernene ble invitert dit og flesteparten takket ja. De norske spillerne i serien var Hege Riise, Bente Nordby, Linda Ørmen, Anita Rapp, Unni Lehn, Dagny Mellgren, Ragnhild Gulbrandsen, Ann Kristin Aarønes og Gro Espeseth. Andre toppspillere var Kelly Smith, Mia Hamm, Birgit Prinz, Tiffeny Milbrett, Laura Kalmari og Pia Sundhage (sistnevnte som trener). Ligaen hadde høye tilskuertall, men de falt noe etter første sesong, og i 2003 trakk flere sponsorer seg, og ligaen falt sammen. Omtrent samtidig som den amerikanske serien hadde sin storhetstid, satset Fulham FC på kvinnelaget, som ble helprofesjonelt. Imidlertid, da laget var på høyden av sin suksess, trakk Mohammed Al-Fayed støtten sin, og laget ble igjen halvprofesjonelt. Deretter har Arsenal LFC dominert som det mest suksessfulle halvprofesjonelle laget. I 2009 ble WPS, Women's Professional Soccer, lansert i USA, denne gangen med mer sobre finansielle takter og betydelig lavere lønn. Enda flere stjerner spiller der, har det ikke slått an i like stor grad som forgjengeren.
. I Europa har utviklingen av klubblag stort sett delt seg i tre:
Hvilke løsninger som passer varierer i stor grad med land og publikumskultur. Som oftest kan det variere i forhold til klubber. For eksempel har Arsenal LFC og Stabæk Fotball Kvinner blitt suksesser, mens Liverpools og LSKs satsinger har ikke levd opp til forventningene. I motsatt tilfelle ble Athene Moss ingen suksess, mens Amazon Grimstad først ble et topplag etter at de ble selvstendige. USA har i sin helhet hatt selvstendige klubber, men de har ofte fridd til samarbeid med herreklubber, noe som mer eller mindre fungerer. I Sverige og Italia foregår det også direkte sponsorvirksomhet i forhold til klubbene. To av de dominerende klubbene i Sverige, LdB FC Malmö og Kopparbergs/Göteborg FC, har sponsornavn som del av klubbnavnet. Det samme har hendt i Italia, men der skifter klubbene navn så ofte at det er vanskelig å se tendenser.
Utbredelse
Ettersom fotball generelt er utbredt i de fleste land, har fotball for kvinner kommet mer eller mindre naturlig som følge av økt likestilling i stadig flere land. I dag har de fleste land med unntak av sterkt konservative muslimske og svært små land, et landslag for kvinner. Imidlertid har det skjedd lite for å forandre på dominansen; etter 40 år med uoffisielle og 20 med offisielle verdensmesterskap, er fortsatt de største landslagene blant de landene som på ingen måte dominerer i herrefotball. USA, Norge og Kina dominerer. Først i senere tid har også Tyskland og Brasil fått konkurransedyktige lag. FIFA har som utbredt politikk å fobedre forholdene og tilrettelegge for bedre vilkår for kvinnefotballen i medlemslandene, og gjennom dette forbedre kvinners stilling i samfunnet. Dette ble bekreftet av Sepp Blatter i 2010, da han i en tale erklærte at Fotball-VM i 2015 kom til å ha 24 lag, og ellers gjentok flere av FIFAs hovedpunkter.
Sverre Rynning-Tønnesen
Sverre Rynning-Tønnesen  (født 24. april 1894 i Flekkefjord, død 1970) var en norsk embetsmann og telekommunikasjonsmann, og direktør for Telegrafverket 1942–1962. Han har blitt kalt «arkitekten bak den nye tellemåten», etter å ha gått i bresjen for at tall sammensatt av flere unike sifre skulle leses opp i den rekkefølgen de skrives. (Eksempelvis skulle tallet «21» leses «tjueen» i stedet for «enogtyve»).
Fotball for kvinner
Utbredelse
Det foregår fortsatt en sterk økning i antall spillere i flere land, deriblant England. EM i Finland i 2009 ble også ansett som et tegn på at kvinnefotballen har blitt større både kommersielt og kvalitetsmessig. Det er imidlertid fortsatt ting å gjøre for FIFA. I Bosnia-Hercegovina sliter flerfoldig seriemester SFK 200 Sarajevo med å få noen som helst støtte og oppmerksomhet fra både byen og media.
VM og OL
VM ble innført i 1991 etter initiativ av Joao Havelange, etter at det hadde blitt arrangert gjentatte uoffisielle mesterskap. Det første VM ble arrangert i Kina, og hadde bred publikumsoppslutning. Deretter ble det arrangert i Sverige, før det ble arrangert i USA to ganger og så Kina. I 2011 skal Tyskland arrangere VM. VM har blitt vunnet av USA, Tyskland og Norge. Kina, Sverige og Brasil har vært tapende finalister. Det er 16 land som deltar i VM, etter at det ble utvidet fra 12 i 1999.
En geografisk utbredelse av deltakerland, med utgangspunkt i offisielle FIFA-kamper, ser slik ut:
Asia
De asiatiske landene, organisert i AFC, har i lengre tid vært sterkt dominert av øst- og sørøstasiatiske land. Per i dag er de beste lagene i Asia Kina, Nord-Korea, Japan, Sør-Korea og det nye medlemmet Australia. I tillegg er tidligere storheter som Taiwan og Thailand og lovende lag som Vietnam blant de bedre. I Sentral-Asia har de tidligere sovjetrepublikkene beveget seg i forskjellig tempo. Kasakhstan og Usbekistan var de første, i 1995, mens Kirgisistan kom med i 2009. India har stort sett vært aktive, men deltok ikke i kvalifiseringen til Asiamesterskapet i 2010. Afghanistan har ikke offisielt landslag, men de har kvinnelige fotball- og futsal-spillere. Bangladesh, Sri Lanka og Pakistan fikk landslag i 2010. Maldivene har også hatt et landslag en stund.
I Vest-Asia har det skjedd en liten utvikling de siste årene, der Iran har blitt utfordret om hegemoniet av De forente arabiske emitater og Jordan. Andre land som har landslag inkluderer Syria, Bahrain, Libanon og Palestina. Palestina, Jordan og Iran er imidlertid de eneste tre (per 2010) som har stilt opp i Asiamesterskapet.
Afrika
Det er flere uoffisielle konkurranser i Afrika, inkludert det arabiske mesterskapet i samarbeid med vestasiatiske land, COSAFA-Cup og det planlagte, men ikke gjennomførte Østafrikamesterskapet. Afrika (CAF) var sent ute i kvinnefotball, og de fleste landslag er fra 1991 eller senere. Nigeria har dominert, med Ghana, Sør-Afrika, Kamerun og regjerende afrikamester Ekvatorial-Guinea som utfordrere. I Afrika sør for Sahara har interessen stort sett vært høy, mens den i muslimske land har variert sterkt. Ifølge FIFA-rankingen for september 2010, rangerer Algerie og Marokko høyt innen Afrika og Egypt, Mali, Senegal, Tunisia, Eritrea og Egypt er noe bak, mens Sudan, Libya, Niger, Mauritania, Somalia, Djibouti og Tsjad ikke har landslag. Niger og Djibouti har hatt landslag som har spilt noen få kamper, men ikke nok til å bli registrert. I Niger ble kvinnefotball forbudt ved lov i 2003. I den siste FIFA-rankingen for Afrika hadde 35 av 52 afrikanske land FIFA-poeng. I Afrika er tendensen at land som er gode i fotball for menn også er gode for kvinner, særlig i tilfellene Kamerun, Nigeria, Sør-Afrika og Ghana. De fleste landene som ikke har lag for kvinner, har heller ikke noen særlige tradisjoner for fotball for menn på noe høyt nivå.
Turneringer
CAF: Afrikamesterskapet i fotball for kvinner – Arrangert siden 1991, der Nigeria har vunnet alle turneringene bortsett fra én, da Ekvatorial-Guinea vant. Mesterskapet har kvalifisering, og siden 1998-mesterskapet har turneringen hatt et fast tilholdssted og åtte plasser i to grupper. Mesterskapet er også en kvalifisering til VM.
Nord- og Mellom-Amerika
I CONCACAF er det stadig økning av land med lag, og samtlige selvstendige og de fleste uselvstendige øyer har lag. USA er det klart dominerende landet, mens Canada nærmer seg. De to dominerer sportslig, og de fleste turneringer har de to i finalen. I senere tid har kampene blitt svært jevne. Mexico har også blitt stadig bedre, og har vært med i både VM og Algarve Cup. Blant De karibiske øyer er Jamaica, Haiti og Trinidad og Tobago blant de beste, med Puerto Rico som outsider. I Mellom-Amerika er Costa Rica, Panama og til dels Guatemala de dominerende.
Imidlertid er denne verdensdelen tradisjonelt svak hva gjelder fotballs anseelse, også for kvinner. Publikum foretrekker som oftest baseball, basketball og volleyball, og de to sistnevnte er som oftest mer populære blant kvinner som vil spille lagidrett.
Sør-Amerika
CONMEBOL har færrest medlemsland, 10, men til gjengjeld har samtlige også et landslag for kvinner. Som CONCACAF startet CONMEBOL først i 1991 med et kontinentalmesterskap, Sudamericano Femenino. Brasil dominerer, men Argentina er regjerende søramerikansk mester. Resten av landene varierer i stor grad, bortsett fra Bolivia, som tradisjonelt er et bunnlag. Ettersom det er mesterskap hvert fjerde år, og bare to land kommer til VM, er det langt mellom landskampene for flere av lagene. Imidlertid er det noen panamerikanske mesterskap som har med fire-fem lag.
Oseania
Oseania dukket opp som aktivt kvinnefotballområde i 1981, da Australia, New Zealand og Taiwan ble sendt ut av AFC og over i egen konføderasjon. De tre dominerte oseaniamesterskapet frem til Taiwan gikk tilbake til Asia. Deretter var det Australia som dominerte, helt til de også dro tilbake til AFC. Etter at Australia meldte overgang til AFC, er New Zealand det dominerende landet. Det er 10 registrerte land, og dermed er det bare Vanuatu som ikke har et aktivt kvinnelandslag (de var sist aktive i 2003). I tillegg til New Zealand er også Papua Ny-Guinea og Tonga i fremgang. I Oseania konkurrerer fotball med andre idretter, som cricket, rugby og netball, om oppmerksomheten.
Europa
Fotball for kvinner er sannsynligvis mest utbredt i UEFA. Hovedvekten av medlemslandene har en egen liga, og det er blitt arrangert Mesterliga siden 2001.
I Europa har formelt samtlige land FIFA-godkjente landslag, med unntak av San Marino. Enkelte av landene er imidlertid ikke med i alle kvalifiseringene. Aserbajdsjan deltok sist i 2011, og Kypros, Liechtenstein og Gibraltar har aldri deltatt. De har enkelte treningskamper, imidlertid. Moldova var borte lenge, men kom tilbake ti lførkvalifiseringen til EM i 2017, der de vant sin gruppe. Andorra debuterte også i denne turneringen. Alle de andre europeiske landene har deltatt i kvalifisering til et eller begge av de to siste mesterskapene. San Marino har på sett og vis et landslag som spiller i italiensk ligasystem. UEFA har også, som eneste konføderasjon, en egen VM-kvalifisering.
Turneringer
UEFA: EM i fotball for kvinner – det mesterskapet som har flest kvalifikasjonsdeltakere, best dekning og lavest snitt på FIFA-rankingen. Frem til 1997 ble samtlige kamper spilt i deltakerlandenes respektive hjemland, men fra og med 1997-mesterskapet, ble EM arrangert på et fast sted, og med grupper. I EM i 2009 ble antall lag utvidet fra 8 til 12, og i EM 2017 på nytt utvidet fra 12 til 16. EM er ikke kvalifisering til VM.
Andre turneringer
Det arrangeres flere regionale multisportsarrangementer, som oftest regionale versjoner av OL med passende idretter. Av disse er de Panamerikanske Leker, De Bolivarske Leker, De Asiatiske Leker, de Sørøstasiatiske Leker, de Østasiatiske Leker, de Afrikanske Leker og Sørstillehavslekene blant de mest kjente. De fleste mesterskapene har egne utgaver for U17 og U 20-landslag. Det er også flere årlige invitasjonsturneringer, blant annet på Kypros, og Algarve Cup. Algarve Cup har fått en del oppmerksomhet fordi flere av de beste landslagene, som USA, Norge, Sverige, Danmark og Tyskland stiller opp. Det er imidlertid usikkert hvor alvorlig denne cupen tas av deltakerne. Tysklands beskjedne plasseringer i turneringen tyder på at de ikke nødvendigvis tar den så seriøst.
For klubblag er Mesterligaen i fotball for kvinner det mest anerkjente turneringen, men det finnes også en Copa Libertadores for kvinner i Sør-Amerika. Mesterligaen i Europa har blitt dominert av svenske og tyske lag, med 1. FFC Frankfurt som mestvinnende lag (per september 2010). Foran turneringen i 2010 ble navnet på turneringen forandret fra UEFA Women's Cup til UEFA Women's Champions League. I tillegg til anerkjennelsen, betydde dette at det ble én finale på nøytral grunn i stedet for to finaler på hjemme- og bortebane.
Historie
I europeisk målestokk kom Norge sent i gang med kvinnefotball, det hadde selvfølgelig vært flere jenter som hadde spilte fotball med guttene på løkka men ikke noe organisert. Det var noen spede forsøk på begynnelsen av 1920-årene, da blant annet i Østfold, der lag fra Moss og Askim møttes. Muligens var det disse kampene Norsk Idrætsblad og Sport hadde i tankene da de skrev at «når kvinden slår sig på fotballen bør man reagere. Fotball er og blir en mandig sport, og den dag den ikke er det har den tapt sin gloria». En av de første fotballkampene ble spilt den 16. juni 1928, med fire tilfeldig inndelte lag med trekkplasteret Sonja Henie. Ettersom finalen ble avgjort på stilpoeng, kan det knapt kalles et seriøst forsøk, enda kronprins Olav delte ut pokalene. Imidlertid ble tanken introdusert. Senere, i 1931, møtte Hamar Idrettslags damelag Kapp Idrettslag til seriøs kamp med dommer, linjedommere. Hamar vant 3-0. Det dukket i en kort periode opp flere lag, men de ble knapt hjulpet av samtidige. Da Fløya ba om tillatelse til å spille fotball, nektet Norges Fotballforbund dem tillatelse basert på vage formuleringer om kvinnenes helsetilstand.
I 1970, da det første uoffisielle VM for kvinner ble arrangert, møttes Sandvikens og Branns håndballdamer til fotballkamp. Imidlertid er det kampen under Levermyrdagene, mellom Amazon Grimstad, da del av Jerv, og BUL som regnes som den første ekte kvinnefotballkampen, riktignok som pauseunderholdning. Kaptein for BUL og en av initiativtagerne til kampen var Målfrid Kuvås.
I tillegg ble jenter tatt med helt fra begynnelsen i Norway Cup i 1972. Det ble en økning i antall kvinnelag, og det ble arrangert uoffisielle norgesmesterskap allerede siden 1971, arrangert av Frigg og Dagbladet, som på den tiden var sterk tilhenger av kvinneidrett. Her kom særlig BUL til å spille en viktig rolle, både organisatorisk og resultatmessig. Først i 1976 anerkjente Norges Fotballforbund kvinnefotball. Da hadde Danmark hatt et landslag i underkant av åtte år, og Sverige, om enn uoffisielt, nesten like lenge (offisielt siden 1973). Norgesmesterskapet ble offisielt i 1978, og samme år fikk Norge et kvinnelandslag. De to første årene spilte kvinnelandslaget til sammen seks landskamper, to mot hver av nabolandene, Danmark inkludert. Norges første seier kom mot Nord-Irland.
Norge gjorde ikke heller en stor innvirkning de første årene internasjonalt, og de kom på andreplass i sin kvalifiseringspulje til EM i 1984, der bare vinneren gikk videre. Imidlertid ble norsk klubbfotball organisert, først regionsvis, og så, fra 1987, i en nasjonal serie. Samme år vant Norge EM, og året etter ble landslaget uoffisielle verdensmestre i et invitasjonsmesterskap i Kina. Begge gangene slo Norge Sverige i finalen. Norges gullalder var imidlertid i 1990-årene frem til 2000, da landslaget vant EM, det offisielle VM (1995) og OL (2000), i tillegg til VM-sølv (1991) og OL-bronse (1996). Deretter har ikke Norge vunnet noen mesterskap, men i 2005 fikk landslaget sølv i EM. Norge ble på FIFA-rankingen rangert som verdens nest beste lag da den ble innført, men etter de to første rangeringene har Norge for det meste ligget på tredjeplass. Da Eli Landsem tok over som landslagstrener lå Norge på 7.-plass etter å ha vært innom tiendeplassen, den laveste plasseringen i norsk kvinnefotballs historie.
I klubbsammenheng har det vært aktivitet siden flere år før NFF godkjente kvinnefotball. Det første offisielle Norgesmesterskapet ble arrangert i 1978, og ble vunnet av IL i BUL, som holdt til i Oslo. BUL vant fire ganger til, med et opphold i 1981, da de ble slått av Bøler. Dette er den eneste gangen en Oslo-klubb har tapt cupfinalen, og da sågar for en annet Oslo-klubb. Andre klubber som dominerte i NM var Asker og Sprint-Jeløy. Den mestvinnende klubben er Trondheims-Ørn, som vant Norgsmesterskapet samtlige år fra 1993 til 2002, med unntak av 1995 og 2000. I 2003 vant den første klubben fra Nord-Norge, Medkila Idrettslag, cupen. Medkila har bare én sesong i den øverste divisjonen for kvinner, for øvrig den påfølgende sesongen.
Serien har holdt på siden 1987, og hatt to navneskifter. Det første var i 1996, da navnet ble endret fra 1. divisjon fotball for kvinner til Eliteserien for kvinner, og det andre var i 2000, da Toppserien ble etablert. Serien ble vunnet for første gang av Klepp, men deretter har det som oftest gått i tospann: Frem til 1993 dominerte Asker og Sprint-Jeløy, 1994 til 1999 dominerte Asker og Trondheims-Ørn, fra 2000 til 2003 Trondheims-Ørn og Kolbotn, og fra 2004 og fremover har Kolbotn og Røa konkurrert om den øverste plassen. Mye peker på at Røa og Stabæk vil bli det neste tospannet. Trondheims-Ørn er per avsluttet sesong 2009 den mestvinnende klubb i Toppserien med syv seire. Nummer to er Asker med seks seire.
Anerkjennelse
I motsetning til Norges kvinnelandslag i håndball, har ikke kvinnelandslaget i fotball, eller for den saks skyld, klubblagene, den samme store anerkjennelsen i Norge. Argumentene mot kvinnefotball handler i hovedsak om at kvaliteten er for lav i forhold til herrene. Det har gjentatte ganger vært påpekt at fotball er noe maskulint, og dermed at kvinner ikke kan, eller burde, spille fotball. Det har også vært mye uttalt og uuttalt homofobi i forhold til idretten. Som oftest blir kvinnefotball kommentert med det apokryfe sitatet «Damefotball? Ikke er de damer, og ikke er det fotball», som feilaktig er tillagt Ivar Hoff. Hoff selv har dementert sitatet. Også byttet av cupfinalestadion fra Ullevål til Bislett fikk oppmerksomhet, da flere spillere for de aktuelle klubbene boikottet semifinaletrekningen, og tok kontakt med Likestillingsombudet, som ga dem medhold i at avgjørelsen var kritikkverdig.
Imidlertid har kvinnelige fotballspillere blitt belønnet for sin innsats. Kvinnelandslaget vant Kniksens ærespris i 1993 og Hege Riise ble i 1995 kåret til Årets Kniksen. Guro Knutsen ble i 2008 nominert til samme pris. Samme år vant Geir Nordby prisen for årets trener delt med Jan Jönsson. NISO har i lengre tid kåret årets spiller, keeper, forsvarsspiller, midtbanespiller og angrepsspiller i Toppserien. Gunn Nyborg er den eneste norske fotballspilleren uansett kjønn og en av to kvinner på verdensbasis (per 2010) som har fått FIFAs Order of Merit.
Media
Blant massemedia er det varierende. Der Dagbladet var de beste mediene på kvinnefotball (jamfør at de fikk arrangert NM i 1971), har nå TV 2 og 100 % Fotball (et samarbeid mellom Aftenposten, Stavanger Aftenblad, Bergens Tidende, Adresseavisen, Hamar Arbeiderblad med flere) tatt over. Hva gjelder innsatsen til 100 % Fotball, har den fått kritikk for å være for preget av lokalaviser, mens Aftenposten knapt skriver om lagene i deres største nedslagsfelt, da topplagene LSK Kvinner Fotballklubb, Kolbotn, Stabæk og Røa. Generelt er det imidlertid lite skriving om fotball for kvinner med tanke på hvor mange utøvere som finnes, og det tas sjelden opp konkrete tilfeller som fordeling av ressurser.
Fjernsynsmediet har i hovedsak vært lite dekket, men etter 1996, ble i hvert fall OL-sendingene dekket, både med Norges og andre lags kamper. Etter suksessen i VM og OL, ble norske hjemmekamper delvis dekket av NRK, særlig i mesterskap, men aldri andre lands kamper. I 2005 ble det gjort en avtale der EM i England skulle vises med samtlige kamper, ikke bare Norges. Samtidig skulle også 15 minutter av fotballprogrammet 4-4-2 dedikeres til Toppserien. Dette varte imidlertid bare ett år før NFF skiftet samarbeid til TV 2. Fra 2006 av begynte TV 2 dermed å dekke Toppserien, og etter hvert også landslaget. TV 2 begynte relativt forsiktig, men de hadde i 2008–2009 en aktiv satsing med tippekamp fra Toppserien på søndager, og en halvtimes program etter kampen. Dette forsvant imidlertid før 2010-sesongen, og kampene er flyttet over på TV 2 Sumo, en internettbasert kanal. NRK på sin side har lenge av og på dekket kvinnefotball, men har måttet tåle kritikk for behandlingen og for kommenteringen, blant annet av Øyvind Håbrekke i Kringkastingsrådet i 2008.
Utbredelse
I Toppserien 2009 hadde både Trondheim og Bergen to lag i den øverste serien, tilhørende henholdsvis Trondheims-Ørn og Kattem og Sandviken og Arna-Bjørnar. Ingen Stavangerlag har spilt i den øverste divisjonen, men Klepp fra Kleppe like utenfor, har vært med i samtlige sesonger. Både Bodø (Idrettsklubben Grand Bodø) og Tromsø (Idrettsforeningen Fløya) har vært hyppig representert i den øverste divisjonen. Imidlertid har ikke Oppland, Telemark eller Finnmark vært representert i den øverste divisjonen. Oppland og Finnmark er imidlertid i den nasjonale 1. divisjon fotball for kvinner i 2009, og Telemark har hatt et lag der tidligere. Der Telemark skiller seg negativt fra herrefotballen, skiller Aust-Agder seg positivt ut. Amazon Grimstad er det eneste laget i den øverste divisjonen, uansett kjønn, i den øverste divisjonen i fotball noensinne.
Det er svært få tilfeller av Eliteserieklubber med egne kvinnelag. Stabæk og Vålerenga er de eneste fra den nåværende Eliteserien med eget lag, med LSK Kvinner Fotballklubb som et slags tillegg, der LSK Kvinner kan bruke logo og forkortelse, men ikke kalle seg Lillestrøm. Molde har et lag på nivå tre som i 2008 ble spist opp av Sportsklubben Træff, men som gjennoppstod i den påfølgende sesongen. Også Viking har hatt et lag, men det forsvant også relativt tidlig, og det markerte seg aldri. Flere av eliteserieklubbene for menn har stilt egne lokaler til disposisjon. Den siste var Aalesunds Fotballklubb, som lar Fortuna Ålesund benytte seg av Color Line Stadion. Også Tromsø har en liknende avtale med Fløya. Trondheim kommune lot Trondheims-Ørn bruke Lerkendal stadion i 2008, men for en høy leie. Dette ble starten på en stor økonomisk krise for Trondheims-Ørn, som trakk seg fra leien i 2009.
Kvinnefotball i populærkulturen
Fotballfilmer er i seg selv ganske sjeldne, og av de få som finnes er det unntaksvis at de handler om kvinner. Det finnes imidlertid noen:
Akkurat som med filmer, er det sjelden musikk kommer innom fotball. Punkbandet The Randi Leinan Punk Rock Orchestra kan imidlertid nevnes, om enn kanskje som en kuriositet. Vokalisten stilte imidlertid i en kopi av Randi Leinans drakt fra Trondheims-Ørn-tiden.
Oreoleptidae
Oreoleptidae er en nyoppdaget familie av primitive fluer. Den ble beskrevet i 2005 og foreløpig er bare én art kjent. Man hadde flere ganger funnet ukjente, merkelig utseende fluelarver som ikke lot seg bestemme til noen kjent gruppe, i raskt rennende bekker i Rocky Mountains. I 1999 lyktes det å klekke en voksen hann fra en av disse larvene og det ble etter hvert klart at det dreide seg om en helt ukjent fluegruppe.
Nova Brasilândia D’Oeste
Nova Brasilândia D'Oeste er en kommune i delstaten Rondônia i nordregionen av Brasil.
Oreoleptidae
Utseende
Middelsstore (5,5 – 7 mm), matt grå fluer. Overflatisk ligner de på ibisfluer eller på familien Pelecorhynchidae, men skiller seg fra disse i en del anatomiske trekk. Brystet (thorax) er ganske kraftig og høyt hvelvet, nokså tett kledt med fine, lange hår, men uten kraftige børster. Overflaten er matt av bestøving. Bakkroppen er kjegleformet.
Hodet er middels stort, tydelig høyere enn langt. Fasettøynene er middels store, hos hannene møtes de i pannen. De tre punktøynene sitter på en lav knøl, uten kraftige børster. Pannen har en dyp fure i midten, men ingen store børster. Antennene er festet omtrent midt på hodets fremkant. De består av seks ledd, men det tredje leddet har en innskjæring litt utenfor midten slik at det kan se ut som sju ledd. Den ytterste delen av det tredje leddet og de tre ytterste leddene (til sammen kalt stylus) er finere enn de andre, det siste leddet er spisst pæreformet. Munndelene er ganske kraftig utviklet, med lange, krumme munnfølere (palper).
Vingene er middels store, forholdsvis brede (sammenlignet med beslektede grupper) med et tydelig årenett av tykke årer. Vingekanten (costa) løper helt rundt vingen og er tydelig fortykket til bak vingespissen. En mørk skygge løper parallelt med den andre lange åren (R1) bak denne, men ellers er vingene helt klare. Det finnes ev avlangt femkantet, lukket celle i midten av vingen (diskalcellen), og nærmere roten ligger tre avlande celler side ved side, den bakerste av disse er trukket ut til en spiss mot vingebakkanten.
Beina er korte og slanke uten noen spesielle kjennetegn.
Larven er sylindrisk, lang og tynn, lys gulaktig på farge. Hode-enden er tilspisset og hodekapselen, som kan trekkes inn, er lang og smal, godt synlig. De 11 kroppsleddene har mange korte, stive børster. Det femte til og med tiende leddet har hver to par lange, fingeraktige utvekster som ender i en krans av små kroker. Disse sitter på undersiden og brukes til å holde larven fast til underlaget i stridt strømmende vann. På det femte til og med åttende leddet har en kjegleformet utvekst midt på ryggen, og de bakerste leddene har korte, vorteaktige ryggutvekster.
Levevis
Larvene lever i kaldt, oksygenrikt vann. De er hovedsakelig funnet i raskt rennende fjellbekker, men også i ganske dype, kalde kilder. Larvene er rovdyr som blant annet spiser nymfene til døgnfluer. De har en veldig fleksibel kropp og kan presse seg gjennom trange åpninger, for eksempel mellom steiner. Larvene forlater ikke vannet for å forvandle seg til pupper, men oppsøker steder som er overflommet i snøsmeltingen om våren. Disse blir da uttørket når flommen synker og de voksne fluene klekkes på tørt land.
Ingenting er kjent om de voksne fluenes biologi. Foreløpig har disse fluene aldri blitt funnet som voksne, alle kjente eksemplarer stammer fra larver og pupper som har blitt klekket. Det er sannsynlig at de voksne fluene er ganske kortlivede. Larveutviklingstiden er tilsynelatende lang – av ett sett larver tatt inn i laboratoriet hadde bare én forvandlet seg til en puppe etter ett år.
Eksterne lenker
Oreoleptis torrenticola Oreoleptis torrenticola
Radiorør
Med et radiorør (vakuumrør, elektronrør, eller også bare rør) menes en elektronisk komponent med minst to hovedtilkoplinger. Disse kalles alltid katode og anode. Radiorøret kan lede elektrisk strøm fra anoden til katoden (se strømretning). Bortsett fra i noen eksotiske utgaver varmes katoden opp slik at den avgir elektroner som virker som ladningsbærere for strømledningen. Elektrodene befinner seg i et vakuum slik at luftmolekyler ikke forstyrrer ledningsprosessen og katoden ikke bombarderes med molekyler eller ioner. Kolben er oftest laget av glass som er rørformet, derav navnet rør. Katoden varmes alltid opp ved hjelp av en elektrisk strøm gjennom en metalltråd, kalt glødetråden eller filamentet. Tråden selv kan danne katoden ("direkte glødning", energisparende, for batteridrift), eller glødetråden omgis av en elektrisk isolert metallsylinder som mottar varmeenergien ("indirekte gløding", som er mer robust og tilbyr en katodetilkopling som er elektrisk uavhengig av glødesystemet).
Det enkleste radiorøret er dioden. Navnet er gitt av de to tilkoplingene anode og katode. Navnet er sammensatt av de greske ordene di = 'to', og ode (fra odos) som betyr 'vei'. Betegnelsen likeretter for en diode er også i bruk, hovedsakelig for kraftbetraktning, i motsetning til diode for signalbetraktning. Diodens hovedegenskap er at elektronene utelukkende kan bevege seg fra katoden til anoden slik at dioden kan lede strøm i bare én retning. Når geometrien og katodens temperatur er gitt, bestemmes strømmengden utelukkende av spenningen mellom anode og katode.
Elektronstrømmen i røret kan styres ved hjelp av et gitter som settes mellom katoden og anoden. Dette gitteret kalles styregitter. Et slikt radiorør kalles en triode, hvor navnet er gitt av at røret har tre prinsipielle tilkoplinger. En triode kan, sammen med andre komponenter, brukes til å forsterke energien av et signal vesentlig, uten å forvrenge det i noen stor grad. Vitenskapen og håndverket som behandler dette kalles elektronikk. Oppfinnelsen av trioden var banebrytende; før dette hadde energetisk signalforsterkning vært svært begrenset, eksotisk og plundrete.
For å forbedre de elektriske egenskapene til røret i enkle forsterkertrinn ble flere gitre etter hvert innført i røret. Slik oppstod tetroden med to gitre (utviklet av firmaet Siemens, Tyskland i 1. verdenskrig) og senere pentoden med tre gitre (utviklet av hollenderen Bernhard D.H. Tellegen i 1926). Dermed var utviklingen av radiorøret som forsterkende element optimalisert. Frem til oppfinnelsen av transistoren var radiorør enerådende som aktive forsterkerelementer.
Rørene ble fortsatt navngitt etter antall elektroder de inneholdt. hextode, heptode, oktode og enneode er de følgende navn for hver et gitter mere.
Historie
Det var flere som eksperimenterte med glødelampen på slutten av det nittende århundre.
Den amerikanske oppfinneren Thomas Alva Edison (1847–1931) oppdaget at det gikk strøm mellom en metallplate nær et filament (glødetråd) og filamentet selv, dersom metallplaten ble gitt en positiv spenning sett fra filamentet. Likevel så han ingen nytte av observasjonen, som fikk navnet Edison-effekten og ble patentert i 1883. At det var elektroner som var ladningsbærere var ukjent for Edison; dette ble først klart i 1897.
Den engelske fysikeren John Ambrose Fleming (1849–1945) fant på å bruke innretningen til detektering av radiosignaler og patenterte kenotron, det som nå heter diode, i 1904.
Utviklingen av trioden er noe obskur og flere navn er knyttet til den. Selv om det ble satt inn et gitter mellom katode og anode var det ikke nok; virkelig vakuum var det enda ikke blitt mulig å lage. Gassrestene i rørene ble ioniserte og funksjonen til rørene var derfor ikke så klare som vi tenker på dem i dag.
Manfred von Ardenne (tysk fysiker og naturvitenskapsnann, 1907 – 1997) var en av ingeniørene som søkte å forbedre triodens forsterkeregenskaper, hovedsakelig ved å unngå at anodespenningen skulle innvirke vesentlig på rørstrømmen. For å få dette til plasserte han et nytt gitter i røret, som fikk navnet tetrode. Gitteret fikk navnet skjermgitter siden det skjermer gitteret fra anodens tilstand. Skjermgitteret får normalt en fast likespenning nær anodespenningen.
Senere kom pentoden med nok et gitter, kalt bremsegitter, for å rette på noen svakheter ved tetroden. Hollenderen Bernhard D.H. Tellegen, 1926, stod bak denne oppfinnelsen.
Den senere utviklingen var ingeniørarbeid; rørene ble større for store effekter og mindre for små effekter, som i radiomottakere.
Etter at transistoren ble oppfunnet i 1947 overtok denne ettet hvert som praktisk forsterkerelement, røret ble etter hvert fortrengt på de fleste felt.
En rekke andre rør så etterhvert dagens lys. Eksempler er bilderørene for opptak og avbildning, syklotroner, magnetroner, klystroner, indikatorrør som trolløyet og nixie-røret, lysømfintlige rør som fotoceller og fotomultiplikatorer, stråleømfintlige rør som i geigertelleren og røntgenrøret som strålekilde for å lage røntgenbilder og for gjennomlysning. Noen gassfylte rør virker som spenningsregulatorer. Andre, mer eksotiske rør har fått navn som Kryotron (presis bryter for høyspenning), Thyratron (trigget bryter som Thyristor), Ignitron (høystrøm bryter, er gassfylt og uten gløding), Nuvistor (små rør som trioder og pentoder laget av kun metall og keramikk), Teltron (laboratorierør for eksperimenter med elektriske og mekaniske felt, og elektroner i bevegelse). Noen rør er gassfylte og andre har ingen glødning.
Katode og levetid
Forskjellige stoffer avgir elektroner til omgivelsene (en prosess kalt emisjon) i forskjellig grad, avhengig av temperaturen. Denne egenskapen beskrives av den såkalte arbeidsfunksjonen for et stoff, som er en materialkonstant. Jo lavere arbeidsfunksjon, jo mere emisjon ved en gitt temperatur. Emisjonen er ellers proporsjonal med kvadratet av temperaturen, angitt i grader Kelvin. Elektronene som avgis samles i en elektronsky nær katoden. Denne skyen kalles også romladningen, og kan betraktes som en egen elektrode med en spenning som er noe lavere enn katoden sin. Derfra trekkes elektronene over til anoden og katoden fyller opp skyen alt etter forbruket. Skyen vokser ikke utover en viss grense siden den er negativt ladet og derfor hindrer videre emisjon; skyen driver altså nye kandidater tilbake til katoden.
Katoden i laveffektrør er belagt med en blanding av forskjellige oksider med lav arbeidsfunksjon, som altså avgir elektroner lett. Det klassiske laget var bariumoksid. Moderne katoder består av en blanding av bariumoksid, strontiumoksid og kalsiumoksid. Aluminiumoksid og toriumoksid er også i bruk.
Oksidene på katoden er ømfintlige. De skades når positive ioner (de er tunge) treffer katoden og blir liggende; man sier at katoden forgiftes. Av denne grunn er det svært viktig at vakuumet i røret er svært bra. Under produksjonen varmes innmaten i røret opp ved elektromagnetisk induksjon mens røret pumpes tomt, derved løsner atomer fra metallenes overflater. Det bygges også inn en såkalt getter (fra engelsk: to get, å hente) i toppen av røret, som ikke varmes opp enda. Når røret er tettet blir så getteren varmet opp. Den stråler ut stoffer (ofte barium) som legger seg på glassets innside og skinner metallisk. Dette belegget virker tiltrekkende og bindende på omstreifende atomer og molekyler som skulle være igjen. Ved lekkasje i røret blir belegget brukt opp, får en hvit farge og løsner fra glasset.
Gass i et vakuumrør kan ellers føre til ionisasjon av gassen, noe som gjør at den blir en del ledende. Når dette skjer kan gassen lyse opp, oftest med en blå eller gul farge.
Slitte rør med forgiftede katoder kan ofte regenereres med forskjellige metoder. Dette var viktig for eksempel for dyre bilderør.
Høyeffektsrør har ofte wolfram både som glødetråd og katode, temperaturen legges langt over den som brukes for smårør. Sistnevnte ligger helst på 800-1000 grader Celcius, med en oransje glødefarge som mange finner nostalgisk tiltrekkende.
Transistorer kontra rør
I de aller fleste tilfeller er transistoren røret åpenbart overlegen. Transistorer er adskillig billigere i masseproduksjon, dimensjonsmessig er de mye, mye mindre og de trenger langt mindre energitilførsel, særlig fordi de ikke trenger prinsipiell funksjonsfremmed glødning. Strømforsyningene blir enklere med transistorkoplinger og transistorer trenger ingen oppvarmningstid. Transistorer kan lages mekanisk robuste, de har nesten ubegrenset holdbarhet og forandrer ikke parametre over tid når de ikke blir svært varme. Kun med transistorer kan en lage integrerte kretser som inneholder millioner av enkeltelementer. Apparater med transistorer er stort sett ufarlige for dyr og mennesker på grunn av lave driftsspenninger. Rørapparater oppviser gjerne 3-400 V likespenning, noe som ved berøring kan forårsake en strømstyrke gjennom kroppen som kan være skadelig eller i verste fall dødelig. Rør har begrenset levetid og kan avgi støy av forskjellig slag ved skader. Rør kan også være mikrofoniske, det vil si at små mekaniske slag fører til pulser i utgangssignalet.
Likevel har rør i enkelte tilfeller fordeler. Rør er mere robuste for sterke, kortvarige overbelastninger. Rør kan lages for langt høyere effekter enn transistorer kan. Det vannkjølte røret Eimac 4CM2500KG kan avgi 2.5 MW effekt mens de kraftigste transistorene bare kan avgi rundt 1 kW. Dette røret veier 69.5 kg. Rør tåler NEMP (nukleære elektromagnetiske pulser) samt radioaktiv og kosmisk stråling mye bedre enn transistorer. Sterke senderrør tåler lynnedslag bedre enn kraft-transistorer og har ellers andre fordeler i kraftsendere. Rør kan brukes i svært varme omgivelser. Rør er så å si født med en stor båndbredde som oftest må tas ned ved hjelp av eksterne komponenter. Bare feltefekttransistorer bruker like lite energi på styreinngangen som rør gjør, men disse transistorene har langt mindre forsterkning enn pentoden. Dette siste relativeres med den billigere prisen for transistortrinn.
Sikkert er at rørforsterkere for høyttalerdrift ved overstyring ikke klipper signaler like hardt som transistortrinn gjør. Rørtrinn øker forvrengningen gradvis med økende utstyring; for transistorforsterkere er overgangen brå og ubehagelig for øret. Av denne grunn er rørforsterkere (sett som del av et musikkinstrument) enda svært populære blant musikere, særlig gitarister. Slike forsterkere har i tillegg ofte innstillingsmuligheter for kontrollert forvrengning.
Rør er enda i produksjon og salg, også flere småsignalrør. Produksjonen finner sted i Øst-Europa, Russland og Kina, samt i USA.
Nomenklatur
Glødningen G er fra 1934 spesifisert slik:
Strømstyrt, indirekte gløding er ofte tiltenkt seriekopling. Slik kunne for eksempel rørene i tidligere fjernsynsmottakere glødes direkte fra lysnettet for å spare en dyr og tung transformator. En slags standard når ikke annet er påkrevd utgjorde E-glødingen etter hvert. For fjernsyn var P-gløding viktigst og for batterier D. Dette var standarder da rørene ble innhentet av transistorene.
Rørfunksjonene FF er:
Tallet XXX blir brukt slik:
Spesialegenskaper kjennetegnes også ved å stokke om på DFFXXX-systemet. Slik er E88CC et langlivsrør tiltenkt antenneforsterkere.
Til tross for eksistensen av reglene for navngiving kom en del rør på markedet som ikke fulgte dem. Eksempler er RV12P2000 og effektrørene KT66 og KT88. KT står for Kinkless Tetrode, men rørene er likevel pentoder.
For småsignal tetroder og pentoder er siste siffer likt for skarp cut-off typer og ulikt for rør tiltenkt styrbar forsterknung (engelsk: variable-mu types).
Det amerikanske nomenklatursystemet er stort sett ikke desiffererbart, bortsett fra at det begynner med et tall som angir glødespenningen. Ofte består glødingen av dobbeltrør av to seriekoplete deler med midtuttak. Slik gløding kan parallellkoples eller seriekoples, for dobbelt spenning. Av den grunn blir den europeisk betegnete dobbeltrioden ECC83 (altså 6.3 volt glødespenning) til 12AX7 (12 volt) i det amerikanske systemet.
Datablader for rør
Datablader for de fleste rørtyper er oppført her: http://tubedata.milbert.com/
Apeskrekkfamilien
Apeskrekkslekten (A.) er en av de tre slektene, de andre omfatter kaurislekten på New Zealand og wollemiaslekten i Australia. Den mest tallrike hva angår antall arter, er Kauri-slekten som har 21 kjente arter, mens Wollemia bare har en kjent art, som ble oppdaget så sent som i 1994.
De nordligste eksemplarene av apeskrekkfamilien vokser i Norge, fra Stavanger til Kristiansund, men hovedsakelig i Bergen.
Apeskrekkfamiliens inndeling
APESKREKKFAMILIEN (ARAUCARIACEAE)
Luis Enciso Villareal
Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke».
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen.
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Norgesmesterskapet i boksing 1922
Norgesmesterskapet i boksing 1922 ble arrangert av Norges Bokseforbund ved Bergens Atletklubb 11.–12. mars i Turnhallen, Bergen.
Kongepokalen var satt opp i mellomvekt og vunnet av Trygve Stokstad.
Nova Mamoré
Nova Mamoré er en kommune i delstaten Rondônia i nordregionen av Brasil.
Gråstripet skogblomsterflue
Gråstripet skogsblomsterflue (Dasysyrphus albostriatus) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er en vanlig blomsterflueart i Norge om sommeren. Den finnes i Sør-Norge og i Troms og Finnmark.
Utseende
En middelsstor (8-10 mm), gul og svart blomsterflue. Den kan kjennes fra lignende arter på at thorax er blankt svart med to grå, matte lengdestriper i den fremre delen. Scutellum er gult. Bakkroppen er svart med tre par gule skråflekker som kan være sammenvokst i midten og danne en omvendt V. Vingene er glassklare med svart vingemerke.
Levevis
Larvene lever av bladlus. Disse fluene finner man særlig i løvskog, men også i åpne områder. De besøker mange slags blomster, og flyr i april-september.
Utbredelse
Denne vidt utbredte arten finnes over mesteparten av den palearktiske sone. I Norge er den vanlig i Sør-Norge, og finnes også i Troms og Finnmark, men den synes å mangle i Nordland.
Namsskogan Familiepark
Namsskogan Familiepark er en dyre- og fornøyelsespark i Namsskogan kommune i Namdalen, Trøndelag fylke. Parken ligger rundt Tronestjønna, ved tettstedet Trones, langs E6. Parken åpnet i 1989 og hadde i 2011 over 52 000 besøkende. Om sommeren er parken åpen hver dag, mens det resten av året tas imot forhåndsavtalte grupper. Om vinteren finnes et lite alpinanlegg inne i parken, rett ved de store rovdyrene.
I Namsskogan Familiepark finnes det over 30 ulike arter av dyr, blant annet bjørn, ulv, gaupe, rødrev, fjellrev, jerv, oter, elg, hjort, tiur, hare, piggsvin, rein, ilder og mange andre kjæledyr, fugler og husdyr.
Det er også en rekke aktiviteter i parken, som alpinracer, bungeetrampoline, krasjbåter og tøffingetårn. Hver sommer spilles det magiske rocketeateret Rebella Hex. Parken byr dessuten på håndverkere i arbeid, eget galleri, kafeer og en butikk. I 2012 bygget Namsskogan Familiepark et eget teaterbygg til Rebella Hex.
Nokia N78
Eksterne lenker
Nokia Nseries Nokia N78
Slaget ved Montenaken
Slaget ved Montenaken var et slag mellom Fyrstbispedømmet Liège og Hertugdømmet Burgund. Slaget var en del av den andre krigen i Liège og ble utkjempet 20. oktober 1465. Det om de var i mindretall, klarte Burgundene å vinne slaget, ved å påføre Liège store tap.
Bakgrunn
I Frankrike fant Ludvig 11. seg under angrep fra ledende adelige, blant andre den burgundiske hertug Filip den gode og hans sønn Karl den modige som mer eller mindre hadde overtatt styret fra sin far i 1465. Ludvig 11. ville motarbeide sin største rival, Karl den modige, ved å oppmuntre til opprør i Flandern og Liège. I Liége fant han folk som var villige til å bli med på en plan om å falle hertugsønnen Charles i ryggen fordi det var oppstått en disputt omkring prinsbiskop Louis av Bourbon som hadde burgundisk støtte. I mai 1465 sendte kongen de første utsendinger til borgerskapet i Liége, og 24. august 1465 begynte opprøret i Liége. Det ble støttet av resten av bispedømmet (den såkalte "de gode byers allianse").
Uheldigvis for opprørerne endte den offensiven Ludvig 11. hadde satt i gang for å knuse koalisjonen i et uavgjort storslag – Slaget ved Montlhery 13. juli 1465. Kongens styrker vant på slagmarken, men neste dag var den burgundisk-adelige hæren klar til fortsatt kamp til tross for store tap, mens kongen hadde trukket sin hær litt tilbake. Dette resultatet førte til at Ludvig 11.. valgte å inngå et forlik med koalisjonen, men den bakenforliggende hensikten hans var å ødelegge samholdet mellom grevene og hertugene i hans kongedømme og områdene omkring – og det lyktes han med. Liége ble latt i stikken.
Fra Liège marsjerte byens militsstyrker ut og slo seg sammen med andre byers militser. Sammen gjennomførte de hærtog inn i Brabant der de herjet vidt. Dette ble besvart med gjengjeldelsesraid av brabanconere som i flere århundrer var kjent for sin ødeleggelseslyst. På anmodning fra Brussel dro Karl den modige med en egen styrke til Brabant og begynte deretter forberedelsene til en offensiv på flere fronter for å knuse opprøret.
Da byrådet i Liége reagerte på at fransk hjelp ikke kom og at burgundisk hjelp var kommet til Brabant, bad man kommandantene i militshæren om å trekke seg ut fra Limbourg hvor de hadde herjet. Kommandantene avslo denne anmodningen.
Slaget
En befestet leir var blitt anlagt i Montenaeken landsby og militsstyrkene å bli der, ettersom de hadde fått etterretning om at en hær under grevene av Horne og Nassau fra Brabant var i nærheten med Karl den modige som leder. De hadde ikke andre valg fordi de ikke hadde noe kavaleri slik at de ikke kunne by på kamp i åpent lende.
Ettersom Karl den modiges hær på anslagsvis 2000 ryttere og mindre støttestyrker ikke kunne angripe så sterke feltbefestninger valgte han å bryte opp og trekke seg tilbake. Denne retretten foregikk tilsynelatende i full forvirring – og Liége-militsens ledere beordret derfor soldatene ut i et angrep mot en fiende som de antok var i full uorden. Det skulle vise seg å være en krigslist, for da militsen var kommet ut fra sine stillinger snudde de bakerste av de «retirerende» rytterformasjonene og avskar militsens muligheter til å trekke seg tilbake til sine stillinger. Deretter stormet brabantconere og burgunderne inn i de liegeoiske rekkene fanget i åpent lende. I rasende angrep fra rytter og infanterister ble militsen nedkjempet.
Slaget utviklet seg raskt til en massakre hvor halvparten av liegeoiserne ble drept. 1800 til 2100 mann falt. Resten klarte å ta seg tilbake inn i landsbyen. I løpet av natten klarte de å ta seg ut og vende tilbake til Liége.