cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
USAs historie (1918–1945)
Økonomiloven
Morgenen etter at nødloven for bankene ble godkjent, sendte Roosevelt økonomi-loven til kongressen, som var laget for å overbevise offentligheten, først og fremst forretningsmiljøet, at den føderale styresmakten ikke var i hendene på radikale. Loven foreslo å balanse det føderale budsjettet ved å kutte lønningene til statsansatte og redusere pensjonene til veteranene med så mye som 15 %.
Uten denne, advarte Roosevelt, stod landet ovenfor et underskudd på $1 milliard. Loven avslørte klart hva Roosevelt alltid hadde fastholdt, at han i hjertet var like finansielt konservativ som sin forgjenger. Som bankloven gikk den gjennom kongressen nesten umiddelbart, til tross for opphetede protester av noen av kongressens progressive.
New dealerne anerkjente aldri helt før etter andre verdenskrig verdien av styresmaktens bruk av penger som et virkemiddel for å bedre tilstanden, og deres forsøk langs andre linjer lyktes aldri i å få slutt på depresjonen. De fleste økonomer i epoken avslo hans idéer og foretrakk balanserte budsjett. I presidentvalget i 1932 hadde Roosevelt kritisert Herbert Hoover for å drive med underskudd, og lovet høyt og fullt at han ville balansere budsjettet dersom han ble valgt.
Landbrukets tilpasningsadministrasjon
De lovpriste første hundre dagene av den nye administrasjonen produserte også et føderalt program for å beskytte amerikanske bønder fra usikkerhetene i markedet gjennom subsidier og produksjonskontroll, landbrukets tilpassningsadministrasjon (LTA), som kongressen godkjente i mai 1933. LTA reflekterte ønskene til lederne i forskjellige landbruksorganisasjoner og Roosevelts landbruksminister Henry A. Wallace.
De relative inntektene til landbruket hadde sunket i tiår. LTA inkluderte revideringer av mange program som hadde blit brukt i lange tider for hjelp til landbruket. De viktigste tiltakene til LTA var provisjonen for avlingsredusering, «hjemlig refordeling»-systemet i tiltaket, som var ment for å heve prisene på landbruksvarer. I dette systemet ville produsentene av syv grunnleggende varer (mais, bomull, melkeprodukter, gris, ris, tobakk og hvete) bestemme produksjonsgrenser for deres avlinger. Styresmakten ville så, gjennom LTA, fortelle individuelle bønder hvor mye de skulle plante og betale dem subsidier for å la noe av jorden ligge øde. En skatt på matforedling ville sørge for midler for de nye betalingene. Landbruksprisene skulle subsidieres opp til et likhetspunkt.
Den mest kontroversielle komponenten i den anti-deflasjons refordelingen, var ødeleggelsen i stor skala av eksisterende avlinger og dyr for å redusere overskuddet. På en tid hvor mange familier led av feilernæring og direkte sult, var det et vanskelig tiltak. Men landbruksinntektene økte med 50 % i de første tre årene av new deal og den relative posisjonen til bøndene forbedret seg betydelig for første gang på 20 år.
Andre initiativ
De første hundre dagene så også opprettelsen av et nytt føderalt regulativt direktorat for å ha overoppsyn med aksjemarkedet, Securities and Exchange Commission (SEC, sikkerhet og børs-kommisjonen), en reform av baksystemet som inkluderte et system av forsikring av innskuddene (Federal Deposit Insurance Corporation). Men det mest suksessrike i å lette elendigheten i den store depresjonen var en rekke med støttetiltak for å hjelpe de 15 millionene arbeidsledige amerikanerne, blant dem Civilian Conservation Corps (CCC), Civil Works Administration (CWA) og Federal Emergency Relief Administration (FERA). Den tidlige new deal startet også Tennessee Valley Authority (TVA), et helt nytt eksperiment i flomkontroll, offentlig makt og regional planlegging.
Roosevelt brukte også sine første dager i embetet på å legge til ro de delende kulturelle sakene i 20-årene, støttet og signerte så loven for å legalisere fremstilling og salg av øl, et mellomtiltak som avventet avvisningen av forbudet, som et konstitusjonelt tillegg (det 21. tillegget) allerede gjaldt for. Tillegget ble ratifisert senere i 1933.
16. november 1933, da Roosevelt-administrasjonen anerkjente Sovjetunionen, lovet sistnevnte å avstå fra å «blande seg inn på noen måte i interne saker i USA.» Det var mindre enn tre uker etter grunnleggelsen av amerikansk liga mot krig og fascisme, organisasjonen som i 1937 ble den amerikanske liga for fred og demokrati. Senere fulgte den amerikanske ungdomskongressen (1934), ligaen av amerikanske forfattere (1935), den nasjonale negerkongressen (1936), Abraham Lincoln-brigaden med dens tallrike underavdelinger (1937–38) og den amerikanske kongressen for demokrati og intellektuell frihet (1939). Alle var komintern-tilknyttede organisasjoner.
Den nasjonale industriens redningslov
Administrasjonen var full av reformatorer som forsøkte å smi alle elementer i samfunnet til en samarbeidende enhet (en reaksjon til den verdensomspennende «klassekampen») og var ganske tilbørlig til idéen om samarbeid blant produsenter. Mange forretningsfolk, desperate etter redning, krevde til og med at regjeringen skulle påtvinge slikt handelssamarbeidsavtaler i prising og produksjon. Mange husket tross alt, at lønnene steg i en grad i 20-årene som var en fraksjon av produksjonens vekst, og husket at produksjonskostnaden falt mens lønnen vokste sent og prisene forble konstante.
Roosevelt-administrasjonen var under økende press for å gjøre mer for å lette arbeidsløsheten og var alarmert av den økende militante holdningen til handelsunionsbevegelsen og det politiske presset av radikale, avvikende utfordringer som Huey Long, Charles E. Coughlin og til og med kommunistpartiet. Administrasjonen insisterte derfor på at forretningslivet måtte passe på at inntektene til arbeiderne ville stige sammen med prisene deres. Mot denne bakgrunnen, produktet av alle disse impulsene og presset, godkjente kongressen den nasjonale industrielle gjenoppretnings-loven (NIRA), det viktigste tiltaket som ble gjort i de første hundre dagene, i juni 1933.
Den garanterte retten til kollektive forhandlinger til arbeidere og hjalp å presse frem betydelig arbeidsorganisasjoner i betydelige industrier. NIRA etablerte det viktigste, men til slutt minst vellykkede tiltaket i respons til forretningskrav for handelssamarbeisavtaler mot deflasjon: et nytt føderalt direktorat kjent som den nasjonale gjenoppretningsadministrasjonen (NRA), som forsøkte å stabilisere prisene og lønningene gjennom samarbeidene «autoritets-regler» som involvere styresmakt, forretning og arbeid.
I tilfellet konsumentenes kjøpekraft ble hengende etter, og dermed beseiret administrasjonens initiativer, skapte NIRA det offentlige arbeidsadministasjonen (PWA), et betydelig program av offentlige arbeid laget for å lette arbeidsløsheten, og videre pumpe midler inn i økonomien.
Det nye programmet ble hyllet ved dets unnfangelse som et mirakel. Det hadde virkelig noe for alle. Akkurat som forretningsledere hyllet det som begynnelsen på en ny epoke av samarbeid mellom styresmakten og industri, hyllet arbeidsledere det som et «Magna Carta» for handelsunionene.
I sentrum av NIRA var NRA, ledet av den tidligere generalen og forretningsmannen Hugh S. Johnson, som forsøkte å skape offentlig entusiasme for NRA. Han oppfordret alle forretningsmenn i landet til å akseptere en minimumslønn på mellom 20 og 40 cent i timen, en maksimal arbeidsuke på 35 til 40 timer og avskaffelse av barnearbeid. Johnson og Roosevelt fastholdt at reglene ville heve konsumentenes kjøpekraft og øke arbeidsstyrken. Sosiale reformatorer ble overbevist av elimineringen av beryktede, utnyttende arbeidsforhold og avskaffelsen av barnearbeidet. For å skape entusiasme for reglene innførte Johnson et symbol, NRAs blå ørn, som skulle stolt vises frem i kommersielle foretak av arbeidsgivere som aksepterte provisjonene av reglene. Flagg, postere og klistermerker med slagordet «Vi gjør vår del», ble raskt synlig i hele landet.
Disse og andre tidlige initiativ skapte bred folkelig støtte for Roosevelt-administrasjonen og bremset den raske nedbrytingen av det finansielle systemet. De klarte derimot ikke å få slutt på eller gjøre depresjonen mindre alvorlig.
Tilbakeslag i Roosevelts andre periode
Historikere til høyre og venstre har vanligvis vært skuffet over Roosevelts andre periode. På høyresdien har der vært påstander om utøvende diktatur siden 1930-årene. Siden 60-årene har historikere på den nye venstresiden fremstilt en rekke med mistede muligheter, manglende respons til problemene i new deal som de argumenterer kan ha reddet kapitalismen fra seg selv, men ikke klart å hjelpe, og i mange tilfeller faktisk skadet av å miste en historisk mulighet, de gruppene som trenget hjelp mest. Men de liberale bedriftene på 30-tallet kan forstås bare i konteksten av de ofte ødeleggende og rigide begrensningene i tiden som new deal opererte i. Og new deal var ikke et produkt av dets liberale støttespillere, men også et produkt av presset fra dets konservative motstandere.
Roosevelts overveldende valgseier i 1936 produserte store demokratiske flertall i både Representantenes hus og Senatet. Dette førte til forventninger om store nye bedrifter fra presidentens tilhengere, men administrasjonen møtte en lang rekke frustrasjoner. Ambisiøse reformidéer slo ofte feil på grunn av byråkratiske begrensninger som fraværet av et regjeringsbyråkrati med nok styrke og ekspertise til å administrere dem.
Politiske begrensninger var ødeleggende både i kongressen og blant offentligheten generelt, hvor konservative motforestillinger forble sterke. Men høyesterett ble kanskje den største motstanderen. Flere viktige new deal-programmer krenket konservative konstitusjonelle teorier, NRA, AAA og andre ble invalidisert av høyesterett som var dominert av konservative med et smalt syn på interstatlige kommersielle klausuler i konstitusjonen, grunnlaget for mye new deal-lovgivning.
I respons til tilbakslagene i retten våren 1935 førte en ny skepsis i kongressen og det økende folkelige kravet for flere dramatiske tiltak til at administrasjonen foreslo eller gjennomførte flere viktige nye initiativ. Nasjonal arbeidsrelasjonslov, også kjent som Wagner-loven, gjenopprettet og styrket beskyttelsen av kollektive forhandlinger som i den originale (men nå ulovlige) NIRA. Nye hjelpeprogrammer, der den viktigste var arbeidsfremgangsadministrasjonen (WPA), skapte hundretusenvis av jobber for arbeidsledige. Men den viktigste bedriften i 1935, og kanskje New Deal som helhet, var sosial sikkerhetsloven, som etablerte et system av gammeldagse pensjoner, arbeidsledighetsforsikringer og velferdsfordeler for slike beskyttede grupper som avhengige barn og handikappede. Den etablerte et rammeverk som formet amerikansk velferdssystem i hele landet.
Styresmakt, arbeid og forretningsløsningen
Dermed var kanskje den sterkeste ettervirkningen av New Deal, med andre ord, å gjøre den føderale styresmakten en beskytter av interessegrupper og å ha overoppsyn med konkurranse dem i mellom. Som resultat av New Deal ble amerikansk politisk og økonomisk liv mye mer konkurranseaktig enn før, der arbeidere, bønder, konsumenter og andre nå kunne presse gjennom deres krav på styresmakten på måter som før kun hadde vært mulig for korporasjonsverdenen. Dermed den vanlige beskrivelsen av styresmaktens New Deal skapt som en «mekler-stat», en stat som meklet de konkurrerende kravene til utallige grupper.
De liberale antagelsene om at New Deal fungerte som fienden av private forretningsinteresser har blitt utfordret. Tross alt var New Deals forsøk mange ganger ment å forsterke posisjonen til private entreprenører, særlig deres bekymring over inflasjon, selv om det til tider kostet noen av de liberale reformmålene som noen administrasjonsembetsmenn uttrykte.
New Deal forandret ikke amerikansk kapitalisme på noen spesielt radikal måte. Unntatt feltet av arbeiderrelasjoner, forble korporat makt like fri fra styresmaktenes regulering eller kontroll i 1945 som den hadde vært i 1933. Men New Deal skapte grunnlaget for det amerikanske velferdsstaten, selv om dens mange hjelpeprogrammer og fremfor alt gjennom det sosiale sikkerhetssystemet. De konservative motforestillingene New Dealerne brakte til denne oppgaven sikret at velferdssystemet var begrenset. Selv de mest progressive New Dealerne var svært mistenksomme ovenfor føderal makt, ekspanderende velferdsfordeler og statsutgifter i stor skala.
«Meglerstaten» og marginaliserte interesser
En gruppe som fikk mye mindre innflytelse enn andre i meglerstaten var afroamerikanere fordi Roosevelt-administrasjonen ikke så amerikanske svarte som en potensiell interessegruppe som var i stand til å utfordre de diskriminerende kreftene mot dem. Mens Roosevelt-administrasjonen, i motsetning til den forrige demokratiske presidenten, Woodrow Wilson, ikke gjorde noe for å øke styresmaktenes diskriminering mot afroamerikanerne, gjorde den relativt lite for å hjelpe den sosiale statusen til dem.
Til administrasjonens forsvar, utnevnte Roosevelt et antall ikke tidligere sett av afroamerikanere til annengrads posisjoner i hans administrasjon, kanskje på grunn av innflytelsen til hans kone, Eleanor Roosevelt, en høylytt forkjemper for å bedre diskrimineringen. Og afroamerikanerne trakk betydelige men begrensede fordeler fra New Deals hjelpeprogrammer, hovedsakelig på grunn av bestrebelsene til Harold L. Ickes som forsøkte å sikre at slike programmer ikke ekskluderte svarte. Resultatet var at innen 1936 stemte det store flertallet demokratisk, dette var i sterk kontrast til 1932, bare fire år tidligere, da flertallet av afroamerikanere stemte republikansk. New Deal etablerte dermed en politisk allianse mellom afroamerikanere og Det demokratiske partiet som har overlevd til i dag.
Roosevelt så ikke på afroamerikanerne som en kritisk interessegruppe og trodde at andre saker var langt viktigere enn rasediskriminering. Han var aldri villig til å miste støtten til de sørlige demokratene og nektet å støtte lover som føderalt forbød lynsjing. Han nektet å bruke hjelpedirektorater til å utfordre lokale mønstre av diskriminering, NRA tolererte utstrakt praksis av å betale svarte mindre enn hvite. Svarte ble stort sett ekskludert fra ansettelse ved TVA, FHA nektet å gi pantelån til svarte som flyttet inn i hvite nabolag og AAA var ineffektive i å beskytte interessene til svarte avlingsdelere og mindre bønder.
Depresjonen blir dypere
John Maynard Keynes innførte begrepet «paradokset i økonomisk styring» for å beskrive at den store depresjonen ble dypere etter 1929. Paradokset i økonomisk styring indikerer at da folk bestemte seg for å spare mer, kan dette ha ført til at folk sparte mindre. De økede sparte midlene (redusert bruk) på grunn av panikken som fulgte børskrakket i 1929 etterlot markedene uttømte, som førte til deflasjon og øket den store depresjonen. Da folk bestemte seg for å spare mer (bruke mindre) svarte forretningene med å kutte produksjon og sa opp arbeidere. Forretninger kuttet sine investeringer på grunn av de også var pessimistiske for fremtiden, gjorde også sin del i å føre til en reduksjon i samlet pengebruk, reduserte deres investeringer og satte i gang en farlig syklus: mindre investeringer, færre jobber, lavere konsum og enda mindre grunn for forretningene til å investere. Den mindre totale pengebruken i økonomien førte til en større nedgang i inntekt langt under full arbeidsstyrke. Økonomien klarte kanskje å nå perfekt balanse, men ved kostnaden av høy arbeidsledighet og sosial elendighet. På det lavere inntektsnivået under den store depresjonen var sparingen mye mindre, dermed oppstod paradokset i økonomisk styring. Resultatet var at økonomer i økende grad oppfordret styresmakten til å unngå smerten i første omgang ved å ta opp forskjellen.
New Deal og keynesiansk økonomi
Tidlig i 30-årene, før John Maynard Keynes skrev The General Theory, talte han for offentlige arbeidsprogram og underskudd som en måte å få britisk økonomi ut av depresjonen på. Selv om Keynes aldri nevnte underskuddspolitikk i den generelle teorien og i stedet talte for behovet for å sosialisere investeringer, var Keynes' tanker mer en teoretisk revolusjon enn en politisk. Keynes grunnleggende idé var enkel. For å holde folk i arbeid, må regjeringer gå i underskudd når økonomien er treg, fordi den private sektoren ikke ville investere nok. Mange politikere forstod ikke hans idéer.
Ettersom depresjonen fortsatte, forsøkte Roosevelt offentlige arbeid, landbrukssubsidier og andre tiltak for å få økonomien i gang igjen, men han gav aldri helt opp å balansere budsjettet. Resultatet var at arbeidsledigheten forble høy gjennom New Deal-årene, og konsum, investering og nettoeksport, grunnpillarene i økonomisk vekst, forble lave. Med investeringspolitikk kunne regjeringen sørge for de trengte investeringene ved å senke skattene, øke styresmaktenes pengebruk og øke hvert enkelt individs inntekt. Ettersom den enkeltes inntekt økte, ville de bruke mer. Ettersom de brukte mer, ville en komme inn i en sirkel som ekspanderte effekten av den innledende bruken. Ekspansiell investeringspolitikk involverte derfor senkning av skatter eller økning av regjeringens bruk av penger for å motvirke syklisk arbeidsledighet og sen vekst i en nedgangstid.
Det var andre verdenskrig, ikke New Deal, som til slutt endte krisen. New Deal forandret heller ikke betydelig distribusjonen av makt innen amerikansk kapitalisme og den hadde bare mindre innvirkning på distribusjonen av rikdom blant det amerikanske folket.
Nedgangstiden i 1937 og gjenopprettelse
Men Keynes kom kanskje til slutt til sin rett. Roosevelt-administrasjonen var under angrep i Roosevelts andre periode som var preget av en ny nedgang i den store depresjonen høsten 1937 og fortsatte gjennom det meste av 1938. Det var et resultat av for tidlige forsøk av administrasjonen på å balansere budsjettet ved å redusere føderalt forbruk. Administrasjonen reagerte med å sette i gang en retorisk kampanje mot monopolenes makt som ble beskyldt for den nye nedgangen. Presidenten pekte ut en ny aggressiv retning til antitrust-divisjonen i justisdepartementet, men dette forsøket mistet sin effektivitet da andre verdenskrig begynte.
Men administrasjonens andre respons til nedgangen i 1937 hadde mer synlige resultater. Roosevelt ignorerte fiendtlige bønnfalinger fra finansdepartementet og svarte på oppfordringene fra de som hadde gått over til å bli tilhengere av Keynes økonomiske tanker og andre i sin administrasjon ved å sette i gang en kur mot depresjonen og forlot nølende sine forsøk på å valansere budsjettet. Han satte i gang forbruksprogrammer på $5 milliarder våren 1938, et forsøk på å øke kjøpekraften. I 1938 omfavnet Roosevelt dermed den eneste nye idéen han ikke hadde prøvd ennå, et program som ble lagt fram for ham av den forvirrende britiske «matematikeren». Selv om få amerikanere var særlig klar over Keynes sine idéer ennå, teorier som snart ville forandre økonomisk tanke gjennom mye av verden, så de gradvis at forbruksprogrammene i 1938 gav resultater. Roosevelt forklarte sitt program i en prat ved peisen hvor han til slutt anerkjente at det derfor var opp til regjeringen å «skape en økonomisk oppgang» ved å gjøre «tillegg til kjøpekraften i landet». Denne endringen i administrasjonens politikk var en stor milepæl som hjalp å legitimisere Keynes økonomi. Selv om New Dealerne på den tiden ikke innså det selv, hjalp administrasjon å etablere grunnlaget for nye former for føderal forbrukspolitikk, som ville i etterkrigstidens år gi regjeringen en rekke viktige verktøyer for å oppmuntre og regulere økonomisk vekst.
Andre verdenskrig og slutten på den store depresjonen
Men det var ikke før USA gikk inn i andre verdenskrig at Roosevelt forsøkte Keynes sin idé i en skala som var nødvendig for å dra landet ut av den store depresjonen. Roosevelt hadde selvsagt ikke mye valg da. Idéene så ut til å virke akkurat som Keynes forutså, selv med tanke på den spesielle omstendigheten i krigsmobilisering, og vant over selv mange republikanere. Da den store depresjonen ble brakt til endes av den andre verdenskrig, hadde forretningene blitt styrket av styresmaktens forbruk.
New Deal-programmer forsøkte å stimulere etterspørsel og gi arbeid og hjelp til de fattige gjennom økt forbruk, støttet senere av John Maynard Keynes. I 1929 var det føderale forbruket bare 3 % av BNP. Mellom 1933 og 1939 ble de føderale utgiftene tredoblet, og Roosevelts kritikere anklaget ham for å forandre Amerika til en sosialistisk stat. Men forbruket på New Deal var langt mindre enn krigsbestrebeldene. I det første fredsåret 1946, var det føderale forbruket fremdeles $62 milliarder, eller 30 % av BNP. Kort fortalt gikk de føderale utgiftene fra 3 % av BNP i 1929 til rundt en tredjedel i 1945.
Den store overraskelsen var hvor produktiv Amerika ble, finansielt forbruk helbredet økonomien. Mellom 1939 og 1944 (toppen av krigsproduksjonen) var landets produksjon nesten doblet. Videre stupte arbeidsledigheten fra 14 % i 1940 til 2 % i 1943 ettersom arbeidsstyrken vokste med ti millioner. Krigsøkonomien var ikke så mye en triumf av frie foretak som resultatet av styresmaktens og forretningenes seksjonalisme.
Arven til New Deal
Selv om New Deal ikke endte depresjonen, tror mange at den hjalp til med å hindre økonomien fra å forvitre enda mer ved å øke de regulerende funksjonene til den føderale regjeringen på stabiliserende tidligere problemområder i økonomien: aksjemarkedet, banksystemet og andre. Den produserte en ny politisk koalisjon som støttet Det demokratiske partiet som det største partiet i nasjonal politikk i mer enn en generasjon etter den sluttet.
Roosevelt og New Deal la fundamentet for etterkrigstiden da de hjalp til med å øke makten til den føderale styresmakten som helhet. Ved å skape en lang rekke med beskyttelse for forskjellige grupper av borgere, arbeidere, bønder og andre, som led av krisen, og gav dem muligheten til å utfordre kreftene til korporasjonene. Roosevelt-administrasjonen produserte et sett med politiske idéer, kjent for senere generasjoner som New Deal-liberalisme, som forble en kilde for inspirasjon og kontrovers i tiår og som hjalp til med å forme det neste store eksperimentet i liberale reformer, Great Society i 1960-årene.
Andre verdenskrig
Isolasjonistfølelsen i Amerika hadde ebbet ut, men USA nektet til å begynne med å gå inn i krigen og begrenset seg til å gi forsyninger og våpen til Storbritannia, Kina og Sovjetunionen. Den amerikanske følelsen forandret seg drastisk med det plutselige angrepet på Pearl Harbor, og USA sluttet seg raskt til den britisk-sovjetiske alliansen mot Japan, Italia og Tyskland, kjent som «aksemaktene». Selv med amerikansk deltagelse tok det nesten fire år til for å bekjempe Tyskland og Japan. Selv om Sovjetunionen hadde langt flere døde og skadde enn sine allierte, var den amerikanske involveringen avgjørende for å hindre en eventuell seier for aksemaktene.
Den amerikanske bombingene av Hiroshima og Nagasaki markerte starten på atomalderen og den kalde krigen.
Med 65 stemmer mot 7 godkjente det amerikanske senatet 4. desember 1945 USAs deltagelse i Forente Nasjoner (FN). FN var blitt opprettet 24. oktober 1945 for å tjene som et organ til hjelp for å hindre fremtidige verdenskriger.
Quseir Amra
Quseir Amra (arabisk: قصر عمرة, Qaṣr ‘Amrah), også transkribert som Qasr Amra eller Qusayr Amra, er den best kjente ørkenfestningen, i det østlige Jordan. Det ble bygd tidlig på 700-tallet, en gang mellom 723 og 743, av Walid Ibn Yazid, den framtidige umajjadekalifen Al-Walīd II, da hans dominans av regionen var voksende på denne tiden. Det er betraktet som en av de viktigste eksemplene på islamsk arkitektur. Oppdagelsen av en inskripsjon under restaureringsarbeid i 2012 har gitt muligheten for mer nøyaktig datering av strukturen.
Bygningen er faktisk levningen av et større kompleks som omfattet det faktiske festningen, hvor det bare fundamentet gjenstår. Hva som er igjen i dag er et lite landlig bokvarter, ment som en kongelig feriebolig, og uten noen militær funksjon. Det er mest kjent for freskoer som fortsatt finnes i taket på innsiden av bygningen. Det avbilder, blant annet, en gruppe herskere, jakt, nakne kvinner, og over badekammeret, en nøyaktig representasjon av dyrekretsen. Gruppen av herskere kalles de seks konger som står i to rader av tre. Fire av de seks har inskripsjoner på arabisk og gresk som blant annet identifiserer den vestgotiske Roderik av Hispania. En annen er Negus, konge av det etiopiske kongeriket Aksum. Maleriet er nå hardt skadet og antatt malt mellom 710 og 750. Samlet sett har dette ført til at UNESCO har erklært det som en del av verdensarven i 1985, som ett av fem verdensarvsteder i Jordan. Statusen som verdensarv og dets lokalisering langs Jordans viktige østvestlige motorvei og at det ligger relativt nært hovedstaden Amman, har gjort stedet til et attraktivt turistmål.
Historie
Palasset ble bygd under Umayyadene, trolig under kalifen Walid I i begynnelsen av 700-tallet (sannsynligvis mellom 711 og 715). Den forlatte bygningen ble gjenoppdaget av den østerriksk-ungarske Alois Musil i 1898.
Palasset utgjør et av de viktigste eksemplene på tidlig islamsk kunst og arkitektur.
Bygningen
Palasset består av en sentral hall, noen siderom, et badehuskompleks med et vannsystem. Veggene er utsmykket med fresker som forestiller jaktscener, badescener, håndverk, nakne kvinner samt erotiske scener.
Gjenoppdagelse
De forlatte restene ble gjenoppdaget at den tsjekkisk-østerrikske prest og orientalisten Alois Musil i 1898, og stedet ble kjent ved hans publikasjoner, med tegninger av de storslagne freskene.
149 (tall)
149 (ett hundre og førtini) er det naturlige tallet som kommer etter 148 og kommer før 150. 149 er et oddetall.
Skonseng
Skonseng (umesamisk: Skågaseänttja ) er ei bygd og poststed (8615) i Rana kommune i Nordland, ca. 10 km nord for Mo, på østsiden av Ranelva. Skonseng stasjon på Nordlandsbanen ble åpnet i 1942. En bru over Ranelva forbinder Skonseng med Røssvoll.
Skonseng har egen barneskole og en kraftstasjon (Reinforsen kraftverk). Stedet har også et ungdomslag med flere idrettsanlegg tilknyttet ski, skiskyting, sandvolleyball, fotball og ungdomshus.
Navnet
Språkforskeren Just Qvigstad noterte det samiske navnet med grov lydskrift: skōgas-ęnča.
Historie
Under 2. verdenskrig bygde tyskerne fangeleirer på ulike plasser på/ved Skonseng, såkalte «russeleirer» (av at det for det meste var russiske og polske krigsfanger i leirene). Spor etter en av disse leirene kan leses ut ifra lokale stedsnavn som f.eks «Russeheia». Motstandsbevegelsen hadde fra 1943 utplassert en hemmelig agent i området Skonseng - Sagheia - Sætermoen. Navnet Skonseng kommer opprinnelig fra en av de største gårdene i området rundt 1800-tallet.
I eldre tider var landstedet Skonseng et knutepunkt i regionen og åsted for handel med varer fra landsbygda. Årsaken var at de tre dalførene Dunderlandsdal, Rødvassdal og Plurdal møtes på Skonseng. I tillegg muliggjorde Langvatnet og den stilleflytende Ranelva en egnet transportåre. Stedet hadde bostatt både lensmann og prest, og et kulturminne knyttet til dette er "lensmannssteinen".
Folketall
Statistisk sentralbyrå (SSB) oppgir følgende folketall for Skonseng:
Toyota Urban Cruiser
Toyota Urban Cruiser er en mini SUV som produseres av den japanske bilprodusenten Toyota.
Bilen ble lansert første gang som 2009-modell, og ligger størrelsesmessig under Toyota RAV4. Modellen er bygd på Yaris-plattformen. Den konkurrerer med små SUV-er som Nissan Qashqai og Kia Soul. Den ble presentert ved Geneva Auto Show 2008, og kom i salg like etterpå. I Norge ble modellen introdusert i 2009. Den er utstyrt med en 1 329 cm³ bensinmotor som yter 100 hk og 132 Nm, eller en 1 364 cm³ turbodieselmotor som yter 90 hk og 205 Nm. I Norge er firehjulstrekk den vanligste konfigurasjonen, men modellen kan også leveres med forhjulstrekk.
Kappingvin
Kappingvin eller brillepingvin (Spheniscus demersus) er en flygeudyktig sjøfugl i slekten Spheniscus (båndpingviner) og tilhører pingvinfamilien. Arten er endemisk for kysten av det sørvestre Afrika og den eneste pingvinarten som hekker på dette kontinentet. Den er også kjent som afrikapingvin, sortfotpingvin og eselpingvin.
Beskrivelse
Kappingvinen er i hovedsak sort på oversiden og hvit på undersiden, men arten har karakteristiske bånd av sort og hvitt. Det sorte båndet danner en stor omvendt U i det hvite på undersiden. Den har dessuten et hvitt bånd som løper i en svak omvendt bue fra oversiden av baklemmene og til oversiden av vingene, samt et tilsvarende kort bånd som løper fra halsregionen og i bue over øynene og ned mot nebbroten. Det karakteristiske ansiktsbåndet har gitt den tilnavnet brillepingvin. Arten har dessuten flere mindre sorte prikker i det hvite på brystet. Toppen av hodet, øvre del av halsen og undersiden av haken er sort. Øynene er mørke og har en karakteristisk blekrosa bar hudflekk rundt og framover mot roten av overnebbet. Nebbet er sort med lysere flekker. Lemmene og føttene er gråsorte og er opphavet til tilnavnet sortfotpingvin.
Arten blir omkring 60–70 cm høy og veier typisk 3–5 kg. Hannen er noe større enn hunnen. Underarter blir ikke akseptert.
Utbredelse og bestand
Kappingvinen hekker nå på 25 øyer og fire steder på fastlandet langs kysten av Namibia og Sør-Afrika. Arten har imidlertid blitt observert så langt mot nord som Gabon og Mosambik. Utbredelsesområdet er opphavet til både det norske navnet på arten og tilnavnet Afrika pingvin.
I 1910 ble bestanden av kappingviner i en alder av 2 år eller eldre anslått til cirka 1,45 millioner individer på Dassenøya alene. I 1956 var bestanden redusert til cirka 220 000 individer, i 1967 til cirka 140 000 individer, og i 1990 til cirka 30 000 individer. Årsaken til de store reduksjonene var i hovedsak kommersiell eggsanking, selv om dette ble forbudt fra 1967. Andre årsaker til bestandsreduksjoner var kommersiell sanking av guano, siden guanoen ble benyttet av fuglene til å bygge hulganger til redet, så dette ble beskyttet mot varmen, og oljesøl på sjøen utenfor hekkeplassene.
Forskere antok at bestanden i Namibia besto av cirka 5 000 par i 2008, og i Sør-Afrika av cirka 21 000 par i 2009, men BirdLife International oppgir at totalbestanden består av cirka 52 000 voksne individer. Totalbestanden har blitt redusert med 50–79 prosent siden 1978, noe som er hovedårsaken til at arten ble justert fra sårbar til sterkt truet på IUCNs rødliste i 2010.
Habitat og atferd
Kappingvinen er som regel å finne innenfor 40 km fra kysten. Den trekker opp på land for å hekke, myte og hvile, helst på øyer som består av små klipper, berg og store steiner.
Arten hekker i kolonier og parene returnerer som regel til samme hekkeplassen hvert år. Redene bygges i hulganger og sprekker eller i naturlige fordypninger under store steiner eller lignende, for beskyttelse mot varmen. Hunnen legger vanligvis to egg og begge foreldrene deler på rugingen. Det tar omkring 40 dager til de klekkes. Ungene blir i redet i omkring 30 dager, mens hannen vokter den og moren mater den daglig. Deretter danner ungene sosiale grupper for beskyttelse, mens begge forelrdrene drar ut for å finne mat. Etter cirka 60–130 dager, da den voksne fjærdrakta er utvokst, forlater fuglene ungeflokkene og drar på sjøen.
Nils M. Apeland
Nils Marius Apeland (født 16. april 1969) er en norsk kommunikasjonsrådgiver og forfatter. Han eier og driver rådgivningsselskapet Bedre Kommunikasjon og etablerte i 2016 Talerlisten.no - en formidlingstjeneste for foredrag.
Moderne femkamp under Sommer-OL 1992
Moderne femkamp under Sommer-OL 1992. Moderne femkamp var med som olympisk øvelse for 17. gang under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var en individuell og en lagkonkurranse begge for menn. Konkurransene ble gjennomført i perioden 26. til 29. juli.
Nils M. Apeland
Apeland gav i 2007 ut Det gode selskap – Omdømmebygging i praksis, den første fagboken på norsk om omdømmebygging.
Han ble tildelt Årets hederspris av bransjeforeningen Norske Informasjonsrådgivere under Gullkorn 2007. Nils Apeland er en mye benyttet foredragsholder, spesielt innenfor temaet omdømme og lederkommunikasjon.
Han er den yngste sønnen av Nils Magne Apeland (1923–1988), en norsk PR-pionér som ga ut den første norske boken om PR; Public Relations i USA i 1960.
Kappingvin
Habitat og atferd
Arten jakter blant annet på sørafrikansk ansjos (Engraulis capensis) og brisling (Sardinops sagax). Som andre pingviner fanger den byttet under dykking. Den dykker ned mot 60 meter og kan være neddykket i opp mot 2,5 minutter. Toppfarten kan nå 20 km/t under svømming.
Kappingviner er svært lydsterke og skrikene kan av og til minne om den høylytte vrinskingen til et esel. Derfor går arten også under tilnavnet eselpingvin, men også bøylepingviner har dette tilnavnet.
Mona Lyngar
Mona Lyngar (født 6. januar 1944 i Drammen, død 6. januar 2023 i Stor-Elvdal) var en norsk forfatter.
Etter utgivelsen av kriminalromanen Gris på Aventura Forlag, siden Aventura ble kjøpt opp av Mona Lyngars gamle utgiver Cappelen, valgte hun å opprette et forlag selv, Abovo, som har gitt ut Lykkesmeden, Noe-trilogien og den eksterne faktaboken Husmann for livet av historikeren Børge Strand.
Med sine tidlige arbeider føyde Mona Lyngar seg inn i en modernistisk prosatradisjon som var påvirket av de franske nyromanforfatterne. Lyngar har i flere av sine senere bøker beveget seg nær kriminalsjangeren for eksempel i spenningsromanen ''Adjutanten'.
I 1984 kom romanen Fasadeklatrerne ut, den handler om sosial streben og hvilke konsekvenser det kan få. Romanen Ånderøtter i 2008 har sitt utspring i en del av Fasadeklatrerne – og vil dessuten kunne leses som en kommentar til Adjutanten.
Egypts sentralbank
Egypts sentralbank er sentralbanken i Egypt. Den er en selvstendig juridisk enhet.
Historie
Sentralbanken ble etablert i 1961, 8 år etter frigjøringen fra Storbritannia, og samme år som Egypts union med Syria ble oppløst (Den forente arabiske republikk).
Målsettinger og oppgaver
Sentralbankens hovedmålsettinger og oppgaver er:
Sentralbanksjef
Sentralbanksjef pr mai 2016 er Tarek Amer. Han overtok etter Hisham Ramez Abdel Hafez i november 2015.
Visesentralbanksjef er Gamal Mohamed Negm.
Keren
Keren (tigrinya: ከረን, arabisk: كرن ) er den nest største byen i Eritrea, med ca. 120 000 innbyggere. Byen ligger 1300 meter over havet, og ca. 90 km nordvest for hovedstaden Asmara. Keren er hovedstaden i Anseba regionen. Keren betyr høyland.
Byen har få høye hus og få nybygg. Bybildet preges av elegante italienske villaer og tradisjonelle runde eritreiske hus. Det er også en omfattende slumbebyggelse rundt byen.
Under italienerne ble det bygget jernbane mellom Asmara og Keren. Skinnene ble fjernet under den etiopiske okkupasjonen, men stasjonsbygningene står igjen. Hovedstasjonen fungerer idag som bussterminal.
Demografi
Det er usikkert hvor høyt folketallet i Keren er, men i 2007 var det rundt 120 000. Byen er for det meste bosatt av folk fra Bilen og Tigre folkene, men det finnes også en del Tigrinya. Majoriteten i Keren tilhører islam, med et betydelig mindretall kristne. Keren er en av de raskest voksende byene i Eritrea.
Slaget om Keren
Slaget om Keren ble utkjempet som en del av koloniriket Øst-Afrika under andre verdenskrig. Slaget om Keren ble utkjempet fra 5. februar til 1. april 1941 mellom den italienske hæren og de invaderende britene.
Keren var av strategisk betydning for både de italienske og britiske styrkene. Veien og jernbanen gjennom Keren var nøkkelen til å få tilgang til byen Asmara (hovedstaden i Eritrea) og havnebyen Massawa. Det britiske gjennombruddet 1. mars 1941 markerte slutten på det italienske koloniriket i Øst-Afrika.
Gjenværende italienske tropper trakk seg tilbake til Adi Tekelezan. Deres nye stilling var imidlertid betydelig mindre holdbar enn Keren hadde vært, og de italienske styrkene overga seg til britiske styrker 1. april 1941. Innen en uke etter den italienske overgivelsen ved Adi Tekelezan, overga italienerne både Asmara og Massawa til tross for ordre fra italienske diktatoren Benito Mussolini om å fortsette å kjempe.
Massawas fall, på grunn av tap av Keren, ble byen senere brukt som havn for både britiske og amerikanske marinestyrker.
Britene hadde tropper med ca. 13 000 soldater, mens italienerne hadde ca. 23 000.
Slaget er fortsatt i dag ansett som en positiv episode i italiensk militær historie, til tross for utfallet, takket være motet til de italienske troppene og dyktig lederskap vist av kommandant general Carnimeo.
Sigmund Søfteland
Sigmund Søfteland (født 23. oktober 1923 i Os, død 30. juli 1993 i Bergen) var en norsk skøyteløper. Han representerte først Fana IL til og med sesongen 1949/50 og siden Oslo Idrettslag fra sesongen 1950/51.
Kingdom Hearts: Chain of Memories
Kingdom Hearts: Chain of Memories (キングダムハーツ　チェインオブメモリーズ) er et action-rollespill utviklet av Square Enix og Jupiter og utgitt av Square Enix i 2004 til Game Boy Advance. Spillet er et mellomledd mellom de to mektigere PlayStation 2-spillene i Kingdom Hearts-serien. Det er et av de første spillene som inkorporerte full motion video (FMV). En oppgradert versjon av spillet kalt Kingdom Hearts Re: Chain of Memories ble gitt ut til PlayStation 2 i Japan sammen med Kingdom Hearts II Final Mix i 2007.
Sigmund Søfteland
Søfteland deltok under vinter-OL for Norge i 1952 i Oslo med 10.-plass på 500 meter, og i 1956 i Cortina d'Ampezzo med 16.-plass på 500 meter. Han deltok i   NM all round i 1951 og fra og med 1954 til og med 1958.
Kingdom Hearts: Chain of Memories
Chain of Memories er en direkte oppfølger til Kingdom Hearts, og spillets slutt foregår omtrent et år før Kingdom Hearts II. Handlingen følger hovedfiguren til det første spillet, Sora, som utforsker et mystisk slott mens han leter etter vennene sine. Mens han går høyere opp i slottet, utforsker hans venn og rival, Riku, kjellernivåene og kjemper mot sine personlige demoner. Spillet introduserte nye figurer og handlingsmomenter som ytterligere utvidet universet i Kingdom Hearts og etablerte innledningen til Kingdom Hearts II. Det introduserte også et nytt kortbasert kampsystem.
Keren
Klima
Om sommeren i Keren er det varmt, mens om vinteren kan det bli kaldt.
Kingdom Hearts: Chain of Memories
Selv om Chain of Meories ikke var like suksessrikt som de andre Kingdom Hearts-spillene, mottok det positive omtaler og oppnådde høye salgstall. Det ble rost for handlingen, grafikken og FMV-ene. Da spillet ble utgitt i Japan solgte det over 104 000 eksemplarer innen 48 timer; en rekord for en Game Boy Advance-tittel på den tiden. Siden utgivelsen av Chain of Memories har det solgt over 1,5 millioner eksemplarer på verdensbasis.
Keren
Distrikter
Byens distrikter inkluderer:
Kingdom Hearts: Chain of Memories
Castle Oblivion er et mystisk slott som eies av Lord Marluxia. Sora og hans gode venner blir fortalt at slottet får besøkende til å miste hukommelsen sin når de går inn. Områdene mellom etasjene er hvite med dekorasjoner med blomster-tema. Men hver etasje kan forvandles til en annen verden fra det første Kingdom Hearts-spillet.
Sora kommer tilbake som spillets hovedperson. Donald Duck og Langbein er mindre involvert i denne historien. Spillet introduserer også en håndfull nye karakterer. Andre nye karakterer inkluderer Naminé, en ung jente som er i stand til å manipulere folks minner, og DiZ, en mystisk mann skjult under røde kapper og bandasjer. Riku dukker også opp som en spillbar karakter. Seks medlemmer av organisasjonen fungerer som antagonister.
Handling
Sora, Donald, Langein og Jiminy Cricket går nedover en svingete sti på leting etter Riku og Mikke. En mann kledd i en svart pels med hette over hodet dukker opp, og gir Sora beskjed om å komme til en massiv festning kalt Castle Oblivion. Når de kommer inn, innser de reisende at de har glemt alle deres tidligere evner. Mannen i hette forklarer at jo dypere de går inn i slottet, jo flere minner vil de miste. Men karakterene vil også avdekke nye minner underveis. Sora går rundt på slottet, og møter en rekke andre hette-figurer som danner en gruppe kalt «Organisasjonen» underveis. Når Sora mister flere minner, ser det ut til at han husker en jente som heter Naminé som var en gammel venn av ham.
Sora får vite fra organisasjonsmedlem Larxene at Naminé blir holdt fanget på slottet. Sora møter også med en kopi av Riku opprettet og kontrollert av et annet organisasjonsmedlem, Vexen. Axel, en dobbeltagent som tilhører organisasjonen, løslater Naminé og lar henne møte Sora ansikt til ansikt. Sora oppdager at Naminé er den som manipulerer alle minnene hans, etter å ha blitt tvunget til å gjøre dette. Sora må deretter klatre helt til høyeste etasje i slottet for å beseire resten av fiendene deres.
151 (tall)
151 (ett hundre og femtien) er det naturlige tallet som kommer etter 150 og kommer før 152. 151 er et oddetall.
Olav Hestenes
Olav Hestenes (født 11. februar 1930 i Tromsø, død 29. november 1996) var en norsk høyesterettsadvokat som var kjent som forsvarer i straffesaker.
Karriere
Han tok juridisk embetseksamen i 1954. I starten av sin karriere var han generalsekretær i Riksmålsforbundet. I 1960 startet han som advokatfullmektig hos høyesterettsadvokat Alf Nordhus.
Herona
Herona er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen glanssommerfugler (Apaturinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Olav Hestenes
Karriere
Olav Hestenes så forsvar av personer som befant seg på «skyggesiden» av norsk samfunn, som en livsoppgave. I sin karriere var han forsvarer for over 200 personer som var tiltalt for drap. Foruten straffesaker avspeilte engasjementet seg også i en rekke arbeidsrettssaker for medlemmer av forskjellige forbund tilsluttet LO. Imidlertid var det etter hvert straffesaker som ble hans hovedbeskjeftigelse som advokat.
Herona
Utseende
thumb|300px| Herona marathus, underside Store (vingespenn 70-90 millimeter) og kraftige, mørkbrune sommerfugler, vingene med gulhvite til oransje tegninger. Undersiden er rødbrun.
Olav Hestenes
Karriere
Olav Hestenes var forsvarer for Fritz Moen i 1981 i saken om mordet på Sigrid Heggheim og var sterkt kritisk til rettens dom. I ettertid, etter at Fritz Moen ble frikjent for begge mordene, har spørsmålene vært reist om hvorfor media ikke reagerte på domsavgjørelsen.
Herona
Levevis
Artene lever i skog i opptil 1200 meters høyde over havet. De besøker sjelden blomster, men drikker fra sølepytter og råtnende frukt.
Olav Hestenes
Karriere
Olav Hestenes var bror til journalist og filmanmelder Arne Hestenes.
Herona
Utbredelse
Slekten er utbredt i Øst-Asia.
Den 62. Golden Globe-utdelingen
<div style="float: right; font-size: smaller; background-color:#E6E6FA; padding: 12px; margin-left: 5em; margin-bottom: 2em; width: 180px" align="center">
'''Den 62. Golden Globe-utdelingen'''
16. januar 2005
Film – Drama:
The Aviator
Film – Musikal eller komedie:
Sideways
TV-serie – Drama:
Nip/Tuck
TV-serie – Musikal eller komedie:
'''Den 62. Golden Globe-utdelingen''' ble avholdt 16. januar 2005 for å tildele priser til de beste prestasjonene innen film og TV i 2004.
Vinnere
Cecil B. DeMille Award: Robin Williams
Beste film – drama: The Aviator
Beste film – musikal eller komedie: Sideways
Beste kvinnelige skuespiller i film – musikal eller komedie: Annette Bening – Being Julia
Beste kvinnelige birolle i film: Natalie Portman – Closer
Beste mannlige birolle i film: Clive Owen – Closer
Beste fremmedspråklig film: The Sea Inside (Spania)
Beste regi: Clint Eastwood – Million Dollar Baby
Beste manus: Sideways
Beste filmmusikk: The Aviator
Beste TV-serie – drama: Nip/Tuck
Beste kvinnelige skuespiller i TV-serie – drama: Mariska Hargitay – Law & Order: Special Victims Unit
Beste mannlige skuespiller i TV-serie – drama: Ian McShane – Deadwood
Beste TV-serie – musikal eller komedie: Desperate Housewives
Beste kvinnelige skuespiller i TV-serie – musikal eller komedie: Teri Hatcher – Desperate Housewives
Jonathan Bachini
Jonathan Bachini (født 6. juni 1975 i Livorno) er en tidligere italiensk profesjonell fotballspiller. Han spilte for diverse toppklubber i Italia: Lecce, Udinese, Juventus, Brescia, Parma og Siena. I tillegg hadde han flere landskamper.
Den 62. Golden Globe-utdelingen
Vinnere
Beste kvinnelige skuespiller i miniserie eller TV-film: Glen Close – The Lion in Winter (2004)
Beste mannlige skuespiller i miniserie eller TV-film: Geoffrey Rush – The Life and Death of Peter Sellers
Jonathan Bachini
Han er utestengt fra fotball på livstid på grunn av to positive dopingtester begge ganger på kokain.
Den 62. Golden Globe-utdelingen
Vinnere
Beste mannlige birolle i en TV-serie, miniserie eller TV-film: William Shatner – Boston Legal
Jeff Hartwig
Jeff Hartwig (født 26. september 1967 i St. Louis) er en amerikansk stavhopper. Hartwigs største meritt er en annenplass fra Innendørs-VM i 1999. På tross av at han ikke har tatt medaljer utendørs tilhører han den eksklusive klubben som har klart seks meter. Hans personlige rekord er på 6,03 fra 2000 og dette er også den amerikanske rekorden.
153 (tall)
153 (ett hundre og femtitre) er det naturlige tallet som kommer etter 152 og kommer før 154. 153 er et oddetall.
LGV Nord
LGV Nord, en forkortelse for Ligne à grande vitesse Nord, er en høyhastighetsbane som går mellom Kanaltunnelen og Paris i Frankrike. Nær grensen mot Belgia er den tilknyttet den belgiske høyhastighesstrekningen HSL 1. Strekningen har en topphastighet på 320 km/t, i praktisk drift er den 300 km/t.