cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kampene i Kaukasus
Kampene brøt ut allerede 24. oktober 1914 da Det osmanske riket vendte seg mot sin tradisjonelle hovedfiende Russland, til tross for det vanskelige terrenget som de her sto overfor. I første omgang var ønsket å vinne tilbake det tapte etter den russisk-tyrkiske krigen 1877-1878. Men det var Russland som tok initiativet og rykket inn i Anatolia fram til Koprukoy før de ble stanset. Enver Pasja overtok kommandoen og gjennomførte en mislykket motoffensiv 19. desember, men denne stoppet delvis opp i vinteren. Tyrkerne lyktes imidlertid å nå sitt første mål, en landsby sørvest for Kars, men kostnadene ble før høye da de mistet rundt en tredel av sine mannskaper. Da kampene opphørte 17. januar, hadde russerne gått i til motoffensiv og tyrkerne mistet rundt 90 000 av sine 130 000 soldater.
Året etter rykket russerne videre under ledelse av storfyrst Nikolaj og Nikolaj Judenitsj og inntok blant annet Erzurum og ved hjelp av landgangsfartøyer tok de havnebyen Trabzon og avskar slik de tyrkiske forsyningslinjene.
Parallelt med kampene mot russerne i Kaukasus, førte Det osmanske rike en kamp mot armenske militære grupperinger som kjempet for en selvstendig Armenia. Tyrkerne beskyldte armenerne for å gi støtte til russerne, noe som førte til tvangsdeportasjoner og massakrer.
Utover i 1918 utnyttet de tyrkiske styrkene svekkelsen på den russiske siden etter revolusjonene og gikk inn i Kaukasus og besatte blant annet Baku.
De aktive kampene i dette området mellom Det osmanske riket og Russland opphørte i forbindelse med fredsavtalen Brest-Litovsk 3. mars 1918, mellom Det osmanske riket og Den demokratiske republikken Armenia gjennom fredsavtalen i Batum 4. juni 1918 og mellom Det osmanske riket og de britiske styrkene med lokale allierte 30. oktober 1918 ved våpenhvileavtalen i Moudros.
Trollaskeinuten
Trollaskeinuten (også skrevet Trollaskenuten) er et fjell i Suldal kommune i Rogaland. Det har en høyde på 1 622 meter over havet, og er det tredje høyeste fjellet i fylket av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Bergenhus
Bergenhus er både en bydel og et strøk i Bergen.
Bydelen Bergenhus omfatter strøkene Ytre Sandviken, Sandviken, Ladegården, Skuteviken, Bergenhus, Bryggen, Stølen, Eidemarken, Skansen, Fjellet, Vågsbunnen, Marken, Sentrum, Strandsiden, Nordnes, Verftet, Nøstet, Engen, Sydnes, Møhlenpris, Nygård, Kalfaret og Årstad, og er med unntak av sistnevnte identisk med Bergen by før byutvidelsen i 1915.
Den strekker seg fra Haukeland universitetssykehus i sør til Lønborg i nord, og omfatter hele Fjellsiden og halvøyen som avgrenses av Store Lungegårdsvann, Puddefjorden og Byfjorden som utgjør byens sentrum. Bergenhus er omgitt av bydelene Åsane i nord, Arna i øst, Årstad i sør og Laksevåg i vest, og av Askøy kommune i nordvest.
Selve bydelen har et landareal på 8,79 km², men dersom man legger til de tilhørende ubebodde deler av Byfjellene: Sandviksfjellet, Fløyfjellet og Ulriken (16,62 km²) og ferskvann (1,21 km²), er det totale arealet 26,62 km².
Bydelen hadde 42 804 innbyggere 1. januar 2021, og en befolkningstetthet på 4 870 innbyggere per km² landareal. Til sammenligning var folketallet 76 867 i 1915 (da uten strøket Årstad), og 31 530 i 2001 (med Årstad). Strøket Årstad må her ikke forveksles med Årstad bydel som det grenser til i sør og vest.
Kommunale grunnskoler
Elevene fra Haukeland skole hører til Gimle skole i Årstad bydel på ungdomstrinnet.
Grunnkretser
Bydelen Bergenhus består av 99 grunnkretser som omfatter delområdene Sandviken, Bergen sentrum og Årstad. Bydelen ble opprettet i året 2000 ved sammenslåing av de tidligere bydelene Sandviken og Sentrum.
1Utgjør strøket Årstad og tilhørte Årstad kommune frem til innlemmelsen av denne i Bergen 1. juli 1915. Resterende deler av gamle Årstad kommune er lagt til bydelen Årstad, sammen med mindre deler av de tidligere kommunene Laksevåg og Fana. Bydelene Bergenhus og Årstad ble opprettet i året 2000.
Demografi og levekår
Bydelen Bergenhus er inndelt i syv levekårsoner, med unntak for 3 grunnkretser som inngår i soner i bydelen Årstad (Fløen, Møllendal og Haukeland sykehus). For detaljer om hvilke grunnkretser som inngår i hver levekårsone, se tabell i avsnittet Grunnkretser.
Tabellen viser samlet levekårsindeks for hver levekårsone i Bergenhus bydel i 2011, folketall i 2011 og 2015 og prosentvis befolkningsendring, prosentvis aldersfordeling og andel ikke-vestlige innvandrere i hver sone. Lav verdi på levekårsindeksen indikerer gode levekår. Indeksen baseres på følgende 11 indikatorer: 1. Sosialhjelp til unge 2. Barnevernstilfeller 3. Utdanningsnivå 4. Bruttoinntekt 5. Barnefattigdom 6. Barneflytting ut av området 7. Kommunale boliger 8. Kriminalitet 9. Uførepensjon 10. Sykefravær og 11. Dødelighet.
Bergenhus har 15,9 % av den ikke-vestlige innvandrerbefolkningen i Bergen kommune, og 14,3 % av den totale folkemengden i kommunen, ikke medregnet grunnkretsene Fløen, Møllendal og Haukeland sykehus (2011).
Bergenhus' andel av kommunens befolkning etter alder (2011):
Tre muntre herrer i Roma
Tre muntre herrer i Roma er en norsk fortelling om en reise foretatt til Roma etter 2000 av journalist Jan E. Hansen, pater Kjell Arild Pollestad og professor i arkitektur Thomas Thiis-Evensen. Boken på knappe 180 sider, med skildringer ved de tre reisende, og mange fargebilder av Kim Eidem, utkom i 2005 på Gyldendal.
Bergenhus
Demografi og levekår
Levekårsonenes andel av Bergenhus' befolkning etter alder, og levekårsonenes andel av Bergenhus' ikke-vestlige innvandrerbefolkning (2011): 1 Leses som at 15,2 % av innvandrerne i Bergenhus bor i Hellen, 7,4 % i Sandviken, osv.
Politikk
Kommunestyrevalget i 2011 ga følgende resultat for kretsene i Bergenhus bydel (stemmetall # og velgerandel %):
Tre muntre herrer i Roma
Bar della Rotonda foran Pantheon var deres kontor, ifølge Pollestad med grappa. Viktigheten av nok en fortelling fra Roma forklarte Hansen med at «[Roma] er verden, vi kommer alle derfra i en viss forstand», og Eidem istemte at han derfor godt kunne lage 700 filmer om Roma.
Bergenhus
Politikk
Det var 34 610 stemmeberettigede velgere i Bergenhus bydel, som utgjør 17,2 % av Bergen kommunes totale velgermasse. Det ble avgitt 19 863 godkjente stemmer som gir en valgdeltagelse på 57,4 %. Dette inkluderer ikke blanke og forkastede stemmer (totalt 920 stemmer i Bergen kommune samlet) og stemmer som ikke ble kretsfordelt (totalt 4 682 stemmer i Bergen kommune samlet). Om man anslagsvis legger til 17,2 % av disse var den reelle valgdeltagelsen i Bergenhus bydel 60,2 %.
Høyre ble det største partiet i bydelen med en oppslutning på 31,2 %, Arbeiderpartiet nest størst med 26,0 % og Venstre tredje størst med 10,4 %. Bydelen hadde en borgerlig overvekt på 8,2 prosentpoeng. I Bergen kommune samlet var den borgerlige overvekten 18,5 prosentpoeng.
H, Frp, KrF og V gikk alle til valg for et borgerlig byråd. V ble ikke med etter valget da de ønsket et byråd uten Frp, så H, Frp og KrF fortsatte i flertallsbyråd som sist.
Tre muntre herrer i Roma
Film
Den første anmeldelsen av filmen kom fra matskribenten Kimmeridge i Morgenbladet som nok mener hovedpersonene er for selvopptatte, og at det «å stå i veien for gjenstanden, råvaren, smaken, er en dødssynd i enhver formidlingssammenheng, der budbringeren faktisk ikke skal være budskapet».
Oppfølger
Jan E. Hansen, som hadde skrevet «Drømmen om Roma» med Thor Furulund i 1992, utga i 2009 sin Roma-oppfølger «42 steder som skapte historie», mens Thomas Thiis-Evensen i 2009 utga «Roma: Syv vandringer» med Morten Krogvold.
Temareiser Fredrikstad der Jan E. Hansen er reiseleder, selger reiselivskonseptet Tre muntre herrer med egen DVD og de tre reisende som reiseledere.
Berit Sandviken
Berit Elisabeth Sandviken (født 22. juni 1948) er en norsk forfatter. Hun har skrevet romanseriene Lassjenta og Stormvinder, begge utgitt på forlaget Cappelen Damm.
Sandviken er utdannet helsefagarbeider i barsel og spedbarnstell. Foruten arbeid ved fødeavdeling, har hun yrkeserfaring fra folkehøyskole og asylmottak, samt flere års hjelpearbeid i Kongo. Hun har skrevet to bøker med tema fra afrikansk kultur, og skriver spalten «Smått» i Eidsvoll Ullensaker Blad.
Berit Sandviken vant Damms romankonkurranse i 2002, med serien Lassjenta (til sammen 34 bind). Stormvinder ble lansert i 2010, og avsluttet i 2012 med bind nummer 12.
Uralfjellene
Uralfjellene (eller bare Ural, russisk: Ура́льские го́ры – Uralskije gory) er en fjellkjede i Russland. Den går i retning nord–sør tvers over landet, og regnes vanligvis sammen med Kaukasus som grensa mellom Europa og Asia.
Kunståret 1325
Kunståret 1325 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1325.
Uralfjellene
Geografi
Uralfjellene ligger mellom Den østeuropeiske slette og Det vestsibirske lavland. Fjellkjeden er 2500 km lang og mellom 40 og 150 km bred, og strekker seg fra de kasakhiske stepper langs grensa til Kasakhstan i sør til kysten av Nordishavet i nord. Vajgatsjøya og Novaja Semlja utgjør en fortsettelse av kjeden videre nordover. Det høyeste fjellet er Narodnaja (russisk: Народная – Nasjonal) som er 1 895 moh.
Kunståret 1325
Dødsfall
…
Uralfjellene
Geografi
Erosjon har avdekket betydelige mineralrikdommer i Ural. Komis urskoger nord i Ural er anerkjent som et verdensarvsted. Geografisk er fjellkjeden inndelt i fem regioner: De sørlige, midtre, nordlige, subarktiske og arktiske Uralfjellene. Tregrensen er 1400 meter i sør, hvor fjellene stort sett er helt kledd av skog, men faller til havnivå ved tundraen i nord.
Etymologi
Navnet Ural har et usikkert opphav. Man antar at det stammer fra turanske (tyrkisk-slektede) folkegrupper som er innfødte i regionen, og som var nomadestammer fra Nord- og Sentral-Asia. På vogulsk, urala, betyr det «fjelltopp» og på tatarsk, ural, betyr det «grense». Det kan også være av nyere dato, av tyrkisk ural («steinbelte»).
Geologi
Uralfjellene er blant verdens eldste fremdeles eksisterende fjellkjeder. I forhold til alderen på 250 til 300 millioner år er fjellene usedvanlig høye. De ble dannet ved slutten av karbon-perioden, da det vestlige Siberia (Sibir) kolliderte med den østlige delen av Baltica (som sammen med Laurentia (Nord-Amerika) dannet et lite superkontinent kalt Euramerika) og Kasakhstania og dannet superkontinentet Laurasia. Senere kolliderte Laurasia og Gondwana og dannet superkontinentet Pangaea, som etterhvert delte seg opp til de syv kontinentene vi kjenner i dag. Europa og Siberia har vært sammenhengende hele tiden siden.
AN/SPS-49
AN/SPS-49 er en amerikansk to-dimensjonal luftsøksradar produsert av Raytheon. Radaren er i bruk på blant annet hangarskip i Nimitz-klassen og fregatter i Oliver Hazard Perry-klassen. Den har en rekkevidde på 250 nm.
Uralfjellene
Geologi
Uralfjellene ble første gang utforsket på en systematisk måte av den russiske mineralogen Ernst Karlovich Hofmann (1801–1871) fra universitetet i St. Petersburg. Han begynte sitt arbeid i regionen i 1828, og han tilbakela tusenvis av kilometer på sine forskningsreiser i Uralfjellene og samlet en enorm mengde av mineraler, som blant annet gull, platina, magnetitt, ilmenitt, perovskitt, rutil, kromitt, krysoberyll, kvarts, zirkon, uvarovitt, fenakitt, topas og beryll.
Økonomi og bosetning
Uralfjellene har store forekomster av gull, platina, kull, jern, nikkel og sølv, og også drivverdige forekomster av edelsteiner som topas og beryll.
Det er også gjort store funn av olje og naturgass i regionen, spesielt i nord.
Russerne har drevet utstrakt gruvevirksomhet i Ural, som har lagt grunnlaget for en omfattende industri. Befolkningen i fjellene er størst i sør. Den største byen er Jekaterinburg.
Dunderland stasjon
Dunderland stasjon er en stasjon på Nordlandsbanen, ca. 50 km nord for Mo i Rana. Stasjonen ligger 127,2 moh, og ble åpnet 1. mai 1945. Her begynner stigningen mot Saltfjellet. Dunderland stasjon ligger på Sør-Dunderland, mens gårdsbrukene for det meste ligger på Nord-Dunderland. Pga manglende plattform er stasjonen ikke stoppested, men alltid betjent av togekspeditør pga malmtrafikken til Gullsmedvik
Stasjonen har enkelt innkjørsignal og betjenes av togekspeditør (Txp)
Her er 15 jernbaneboliger som nå er solgt til private, samt 5-6 privatbygde hus.
Navnet kommer sannsynligvis av dundringen fra de årlige snøskredene som kommer fra 1200 meters høyde, eller store steinras som det har gått flere av siden de første gårdene ble ryddet rundt 1725. Siste store steinskred gikk i 1964. Det var på ca. 300 000 m³.
Det er også tenkelig at navnet kan være lånt fra en gammel form av pitesamisk duoddar 'høyfjell' (ursamisk: *tōnte̮r).
Langrenn under ski-VM for handikappede 2003
I Ski-VM 2003 for handikappede var langrenn en av øvelsene det ble konkurrert i. Øvelsene ble avholdt 9., 12., 14. og 15. mars.
Det ble konkurrert i 3 klasser;
I tillegg ble det arrangert stafetter;
Sitteski - 10 km
Terje Roel kom på 19.-plass med sluttiden 39.06,5.
Stående - 5 km
Kjartan Haugen (LW4) kom på 9.-plass med tiden 15.48,1. Andreas Hustveit (LW6/8) kom på 17.-plass med tiden 16.35,3.
Stafett
Det norske laget kom på 5.-plass med tiden 53.28,4. Laget bestod av Terje Roel, Kjartan Haugen og Andreas Hustveit.
Sitteski - 10 km
Hilde Ingvaldsen (LW11) kom på 8.-plass av 9 utøvere med tiden 54.54,9.
Sitteski - 5 km
Hilde Ingvaldsen (LW11) kom på 8.-plass av 9 utøvere, med tiden 25.04,9.
Sitteski - 2,5 km
Hilde Ingvaldsen (LW11) kom på 8.-plass av 9 utøvere, med tiden 12.14,7.
Synshemmede - 5 km
Danske Anne-Mette Bredahl kom på 9.-plass av 11 deltakere, med tiden 20.19,4.
Jakob V av Skottland
Jakob V av Skottland (født 10. april 1512 i Linlithgow, død 14. desember 1542 på Falkland Palace) ble konge av Skottland 1513 kun ett år gammel. Han var sønn av Jakob IV av Skottland og Margareta av England.
Mens han var mindreårig ble landet styrt av en aristokratisk formynderregjering.
Jakob orienterte seg utenrikspolitisk mot Frankrike. Han tok begge sine livsledsagersker derifra.
I 1542 brøt det ut krig mellom Skottland og England. Krigen endte med et katastrofalt nederlag for Skottland.
Kort tid etter krigsnederlaget døde Jakob V, og han etterlot seg kun ett legitimt barn, datteren Maria Stuart. Det har vært hevdet at kongen rett og slett døde av depresjon; at han ikke ville leve lenger etter nederlaget i krigen mot England.
Filmkritikerprisen
Filmkritikerprisen er en norsk utmerkelse som ble innstiftet av Norsk Filmkritikerlag den 9. juni 1948. Inntil 1997 ble den tildelt en fagperson som hadde utmerket seg. Fra og med 1997 deles den ut til beste norske langfilm i forrige kalenderår, og det er regissøren som mottar prisen. I tillegg er det mulig å fremheve spesielle fagfunksjoner i forbindelse med filmen. Laget deler ikke ut prisen dersom det et år ikke finner en verdig vinner. Årstallet i listen angir utdelingsåret.
Live In Europe (Bjørn Berge-album)
Live In Europe er et konsertalbum med Bjørn Berge fra 2008.
Albumet inneholder også en DVD.
Neftekumsk
Neftekumsk (russisk: Нефтеку́мск) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger ved elva Kuma, rundt 240 km øst for Stavropol. Innbyggertall: 27 395 (folketelling 2002), 22 092 (folketelling 1989).
Den ble grunnlagt i 1961 som en bosetning i forbindelse med utvinning av olje. Den fikk bystatus i 1968.
Tommaso da Modena
Tommaso da Modena (født cirka 1325, død 1379) var en italiensk maler, sønn av maleren Barisino dei Barisini (død 1343).
Tommasos gikk i lære i Venezia og arbeidet også for hoffet til Karl IV. Tommasos verker omfatter portretter av førti dominikanermunker for kapitelhuset i San Niccolò i Treviso, malt i en lineær stil med interessante karakterstudier, og en altertavle, Madonnan med St Wenzel og St Dalmasius, med fløydører i borgen Karlstein, Böhmen (nåværende Tsjekkia), der han arbeidet sammen med Theoderik av Praha. Han fikk mange etterfølgere blant de mindre betydelige malerne fra Böhmen.
Rudolf Schadow
Rudolf (Ridolfo) Schadow (født 9. juli 1786 i Roma, død 31. januar 1822 i Roma) var en tysk billedhugger.
Liv og virke
Han var eldste sønn og elev av Johann Gottfried Schadow. I 1810 dro han og broren Wilhelm til Roma for å studere, og der overtok de et atelier. Hans første selvstendige verk, en statue av Paris, ble utstilt i Berlinerakademiet i 1812, og viser at Schadow var inspirert av den danske billedhuggeren Bertel Thorvaldsen.
Han konverterte i 1814 til katolisismen.
Kunståret 1352
Dødsfall
1352 in art
Aktor
Aktor, også kalt anklager eller offentlig anklager, er betegnelser på den personen som representerer påtalemyndigheten i en straffesak. Aktor er ikke i seg selv et yrke, men en rolle man har under en rettssak. Det finnes ulike ordninger for hvem som er aktor. I mange land er det imidlertid slik at bestemte jurister har det å være offentlig anklager som sin primære arbeidsoppgave. I Skandinavia og Tyskland brukes betegnelsen statsadvokat om en høyere embedsmann som har som yrke å representere påtalemyndigheten, og statsadvokat brukes gjerne som oversettelse av tilsvarende stillinger i andre land.
Norge
I Norge kan personer med følgende stillinger i kraft av sin stilling opptre som aktor: Riksadvokaten, statsadvokater, samt alle jurister ansatt i politiet (politifullmektiger, politiadvokater samt politiinspektører som er jurister). I de fleste tingrettssaker, dvs. på laveste nivå, er det normalt jurister ansatt i politiet som opptrer som aktorer. I høyere domstoler, og i mer alvorlige saker, opptrer som regel statsadvokater som aktorer. Riksadvokaten kan i sjeldne og prinsipielt viktige tilfeller opptre som aktor i Høyesterett.
Chen Hongshou
Chen Hongshou (kinesisk: 陈洪绶, pinyin:Chén Hóngshòu, født 1598 i Zhuji i provinsen Zhejiang i Kina, død 1652) var en betydelig kinesisk maler i Ming/Qing-overgangen. Hans stilnavn var Zhanghou (章侯), ellers benyttet han psevdonymene Laolian (老莲), Fuchi (弗迟), Yunmenseng (云门僧), Huichi (悔迟), Chiheshang (迟和尚) og Huiseng (悔僧).
Liv og virke
Han ble tidlig foreldreløs, og begynte allerede i barndommen å male. To ganger oppholdt han seg i Beijing; annen gang lyktes han i komme inn i det keiserlige akademi og studere maleriene i palassene, blant annet keiserportrettene der.
Etter den siste Ming-keisers selvmord i 1644 trakk Chen seg tilbake til sine hjemlige trakter. Han nektet å male for de nye makthavere, og ble derfor satt i fengsel for en kortere periode, uten at det endret på hans innstilling.
Deretter tilbragte han ett år i et buddhistisk tempel i Shaoxing. Så levde han som privatperson og livnærte seg av å inntektene fra sine salg av egne malerier.
Hans levnet er kjent først og fremst ved hans samtidige, forfatteren Zhou Lianggong, som utgav verket Tuhualu med flere kunstnerbiografier.
Chen Hongshous verker spenner over et vidt spektrum. Han har etterlatt seg mesterlige landskaps-, blomster- og fuglemalerier, svært pregnante personportretter, og rikholdige illustrasjoner til kinesiske nøkkelverker som Fortellinger fra myrlandet og Romansen om Vestkammeret av Wang Shifu.
Tunguska (elv)
Tunguska (russisk: Тунгу́ска) er en elv i Khabarovsk kraj i Russland og en av sideelvene til Amur fra nord. Elven er 86 km lang og har et nedbørfelt på 30 000 km². Tunguska oppstår i samløpet av elvene Kur og Urmi. Disse er begge omkring 450 km lange. Det er rundt regnet 2000 innsjøer i nedslagsfeltet til Tunguska, som har et samlet areal på 80 km².
Hele Tunguska er farbar, men elven er tilfrosset fra november til april, hvilket begrenser tiden for kommersiell transport.
Snønuten
Snønuten er et fjell i Suldal kommune i Rogaland. Det har en høyde på 1 604 meter over havet og er det sjette høyeste fjellet i fylket av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Miguel Delibes
Miguel Delibes Setién (født 17. oktober 1920 i Valladolid, død 12. mars 2010 ) var en spansk forfatter.
Nikolaj Jarosjenko
Nikolaj Aleksandrovitsj Jarosjenko, (ukrainsk: Микола Олександрович Ярошенко - Mykola Oleksandrovytsj Jarosjenko, russisk: Николай Александрович Ярошенко, født i Poltava som det senere Ukraina, død  i Kislovodsk), var en russisk kunstmaler av ukrainsk opphav.
Boards of Canada
Boards of Canada, også kjent som BoC, er en elektronisk musikk-duo fra Skottland bestående av brødrene Marcus Eoin  og Michael Sandison. De har flere utgivelser, men er mest kjent for Music Has the Right to Children og Geogaddi. Deres unike lydbilde er et produkt av deres bruk av analoge synther, og sampling.
Miguel Delibes
Delibes var en av de ledende skikkelsene innen spansk litteratur etter den spanske borgerkrigen, og han ble anerkjent gjennom hans mange priser og utmerkelser. Flere av hans verker ble tilrettelagt for teater eller har blitt filmatisert. Flere av filmene som bygger på hans verker har blitt tildelt priser, blant annet under filmfestivalen i Cannes.
Nikolaj Jarosjenko
Bakgrunn
Jarosjenko var født i byen Poltava, Tsar-Russland (nå Ukraina) som sønn av en offiser i den russiske armeen.
Militær og maler
Jarosjenko valgte selv en militær løpebane, men studerte også kunst ved Ivan Kramskojs tegneskole (1866 og –67) og senere viderestudium ved St. Petersburgs kunstakademi i årene 1874 til –76.
Miguel Delibes
Fra 1975 og frem til sin død var Delibes medlem av det spanske Real Academía Espaňola. Han ble innvalgt til Akademiet 1. februar 1973, men tok først sete den 25. mai 1975.
Boards of Canada
1980-tallet – 1995
Brødrene eksperimenterte tidlig med musikk og opptaksteknikk, med bl.a. bruk av båndspillere, analoge synthesizere og trommer. Det var først i 1986 at Boards of Canada ble til. Navnet var inspirert av National Film Board of Canada, som utga en rekke 16mm naturdokumentarfilmer med en musikk brødrene prøvde å etterligne.
Nikolaj Jarosjenko
Militær og maler
I 1876 var Jarosjenko et ledende medlem av en gruppe russiske malere som kalte seg for Peredvizjniki. Han fikk kallenavnet «Peredvizjnikis samvittighet» for sin integritet og sine prinsippfaste holdninger.
Sjangermaler
Jarosjenko malte først og fremst mange portretter, sjangermalerier og laget flere tegninger. Sjangermaleriene hans skildrer tortur, slit, overgrep mot mennesker, men også frukt og badeskikker. I de to siste tiårene av det 19. hundreåret var han en av de ledende malerne av de russiske realisme-kunstnerne.
Jarosjenko trakk seg tilbake fra sin stilling som generalmajor i 1892. Han la ut på mange reiser, både innenlands og til andre land i Europa, til Midtøsten og fjerne østen.
Miguel Delibes
Tidlige år
Han var den tredje eldste av åtte barn; hans far var professor i juss ved Escuela de Comercio i Valladolid. Miguel fullførte videregående skole i Valladolid i 1936. Deretter studerte han handel og rettsvitenskap ved Escuela de Comercio (norsk: Handelsskolen), der hans far både underviste og var skoleleder. Utbruddet av den spanske borgerkrigen betød et avbrudd i studene for Miguel. Han vervet han seg i 1938 som frivillig til den spanske marinen, av nasjonalistiske årsaker. Som frivillig soldat var Delibes ombord på krysseren Canarias, som hovedsakelig var utstasjonert i det mallorcanske regionen under den spanske borgerkrigen. I 1939 var han tilbake i Valladolid, og etter å ha fullført handelsstudiene begynte han å studere jus.
Etter å ha fullført studiene begynte han i 1941 som karikaturtegner i avisen El Norte de Castilla. Fire dager senere fikk han på trykk sine første tegninger, under pseudonymet «Max». I september 1942 fikk han sin første artikkel på trykk, etter å ha gått et journalistkurs i Madrid, men han fortsatte med karikaturtegningene, samtidig som han stort sett skrev filmanmeldelser i El Norte.
Forfatterkarrieren
Den 23. april 1946 giftet Delibes seg med Ángeles de Castro, som senere ble en av hans største litterære inspirasjonskilder. Paret dro på bryllupsreise til Molledo i Cantabria. I løpet av ekteskapet fikk de til sammen syv barn. Det var etter ekteskapsinngåelsen at forfatterkarrieren hans virkelig begynte å ta av, og de kommende tre årene ble grunnleggende i hans forfatterskap. I 1947 ble hans sønn Miguel født. Sønnen skulle senere bli en kjent biolog. Det samme året begynte Delibes å skrive på sin første roman, som fikk navnet La sombra del ciprés es alargada (norsk: Sypressens skygge har blitt større). I 1948 mottok Delibes utmerkelsen Premio Nadal for La sombra del Cipres es alargada, og denne tildelingen ble på mange måter et startskudd for hans lysende forfatterkarriere.
I 1950 ble en ny etappe i forfatterens litterære karriere påbegynt. Etter å ha fått et anfall av tuberkulose ga han ut han sin tredje roman, som fikk tittelen El Camino (norsk: Veien). Dette verket forteller om en gutt som flytter fra landsbygda til byen, og oppdager et nytt liv der. Samme året fikk ekteparet Delibes datteren Elisa, som utdannet seg i spansk og fransk.
I 1974 døde Delibes' kone, og forfatteren tok tapet svært hardt. I 1998 ble han selv diagnostisert med kreft i tykktarmen, en sykdom som han aldri ble helt frisk av og til slutt døde av. På grunn av sykdommen stoppet hans litterære karriere nesten helt opp.
Miguel Delibes døde i sitt hjem i Valladolid tidlig om morgenen den 12. mars 2010, i en alder av 89 år. Det kom anslagsvis cirka 18 000 mennesker til begravelsen hans, blant disse var også flere fremtredende politikere, berømte skuespillere og forfattere.
Nikolaj Jarosjenko
Sjangermaler
Han bodde sine siste år i Kislovodsk i Kaukasus, der han døde og ble begravet.
Miguel Delibes
Utmerkelser og æresbevisninger
Miguel Delibes mottok en rekke hedersbevisninger for sitt forfatterskap. Nedenfor følger et utvalg.
Boards of Canada
1980-tallet – 1995
På tidlig 1990-tallet kom flere samarbeidsutgivelser og små liveopptredener i det myteomspundne kollektivet Hexagon Sun.
1995 – nåtid
I 1995 kom EP-en Twoism ut. Som tidligere Music70-utgivelser var den i begrenset opplag, og hovedsakelig gitt til venner. Den ble også gitt ut på nytt i 2002. Sean Booth fra Autechre kontaktet Boards of Canada etter å ha hørt denne EP-en, og sørget for Boards of Canadas første kommersielle utgivelse, Hi Scores i 1997 på Skam.
Det første albumet var Music Has The Right To Children i 1998. John Peel spilte tre spor fra denne på sitt program på BBC Radio 1. Albumet er også i boka 1001 album du må høre før du dør.
Gjennom mesteparten av karrieren har det vært spekulasjoner om de var mer enn bare barndomsvenner. Tidligere ble de bare omtalt som Marus Eoin og Michael Sandison. Først i 2005 i et Pitchfork-intervju bekreftet de at de faktisk var brødre.
Musikken
Boards of Canadas unike lyder et produkt av deres bruk av analogt musikkutstyr, miks av elektroniske og konvensjonelle instrumenter, og forvrengte samples. Resultatet er et varmt, emosjonelt lydbilde ofte ment å frembringe nostalgi. Sampling av barnestemmer og lyder fra 70-talls filmer og fjernsynsserier er ikke uvanlig.
Zelenokumsk
Zelenokumsk (russisk: Зеленоку́мск) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger ved elva Kuma, rundt 160 km sørøst for Stavropol. Innbyggertall: 40 340 (folketelling 2002) og innbyggere  og dekker et areal på.
Den ble grunnlagt i 1762 som landsbyen (selo) Vorontsovo-Aleksandrovskoje. Den fikk status som arbeidsbosetning i 1963, og navnet ble endret til Sovetskoje. Bystatus ble innvilget i 1965, og navnet ble igjen endret, denne gang til det nåværende Zelenokumsk.
Amalie Christie
Amalie Christie (født 21. desember 1913 på Vang, død 4. mars 2010 i Bærum ) var en norsk klassisk pianist, klaverpedagog og antroposof. Hun har utgitt bøker om Ludwig van Beethoven og om musikkpedagogikk, samt holdt en rekke foredrag. Hun virket som musikkpedagog gjennom nærmere 70 år, og har også holdt konserter.
Bakgrunn
Amalie Christie var datter av professor Werner Hosewinckel Christie (1877–1927) og Karen Amalie Wedel-Jarlsberg (1886–1952), og søster av generalmajorene Johan Koren Christie og Werner Christie. Hennes besteforeldre på morssiden var godseier Carl Gustav Wedel-Jarlsberg og Amalie Thomine Michelet, som hun var oppkalt etter.
Hun studerte ved musikkhøyskolen i Berlin (nå Universität der Künste Berlin).
Karriere
Amalie Christie debuterte i Oslo i 1938. Under andre verdenskrig engasjerte hun seg for forfulgte jøder i Norge. Hun troppet personlig opp hos politiinspektør Knut Rød i Oslo-politiet for å protestere mot deportasjonen av jødene, og hennes familie gav også i årene før forfulgte fra det europeiske kontinentet husly.
Etter krigen engasjerte hun seg for dødsdømte nordmenn fra den tapende siden. Amalie Christie opplevde det meste av det 20. århundre, og var hele livet like konsekvent i avvisningen av menneskefiendtlige ideologier som nazisme og kommunisme og i forsvaret for humanistiske idealer. Amalie Christie hørte sammen med ektemannen Dan Lindholm i 1940- og 1950-årene til kretsen av yngre norske antroposofer rundt Jens Bjørneboe, André Bjerke, Lisel Bjørneboe m.fl.
Som musikkpedagog var Christie tilhenger av gehørmetoden («fra hånd til hånd») og la mindre vekt på noter. Hun var sterkt engasjert i motstanden mot popmusikken i TV-debatter i 1960-årene, og ble særlig kjent for en TV-debatt i NRK om sangen Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli, det norske bidraget i Eurovision Song Contest i 1969. Låtskriver Arne Bendiksen deltok først i en TV-debatt, som siden ble utvidet til to debatter til. I den tredje debatten deltok Christie, der hun angrep «vulgariteten» i Bendiksens sang og kalte Bendiksen en «vampyr». Revyartisten Elisabeth Granneman bad så Christie om å «holde kjeft» og truet med å sette seg på henne. Debatten ble avsluttet med at Christie fikk behandling med luktesalt.
Ekteskap, barn
Hun var 1944–1947 gift med pianisten Robert Riefling, og ble siden gift med antroposofen og steinerskolepionéren Dan Lindholm. De bosatte seg på Jar i et hus fra 1700-tallet som ble flyttet fra gården Botterud på Tretten i Gudbrandsdalen like etter krigen. Hun var mor til bl.a. filosofen og biologen Markus Lindholm.
Tereftalsyre
Tereftalsyre er en isomer av de tre ftalsyrene. Det finner viktig anvendelse som råvare kjemisk forbindelse, vesentlig som utgangsstoff for fremstilling av polyester (spesielt PET), brukt i klesplagg og for å lage plastikkflasker. Det er også kjent som 1,4-benzendikarboksylsyre, og det har kjemisk formel C6H4(COOH)2.
Computer Entertainment Rating Organization
Computer Entertainment Rating Organization (特定非営利活動法人 コンピュータエンターテインメントレーティング機構) (CERO) er en organisasjon som setter aldergrenser på videospill og programvare i Japan med informasjon om produktets innhold. Den ble opprettet i juli 2002 som en gren av Computer Entertainment Supplier's Association og ble offisielt anerkjent som en ideell organisasjon i 2003.
Aldersgrenser
1. mars 2006 kom foreløpig siste revisjon av aldersgrensene. Symbolene som CERO bruker er stiliserte bokstaver som skal med et blikk vise hvor passende et produkt er for mindreårige:
De tidligere aldersgrensene var som følger:
Ikon for innholdsbeskrivelse
April 2007 definerte CERO flere ikon som skal beskrive innholdet i et produkt. Disse blir lagt til på baksiden av alle produkter unntatt de med aldersgrensen A.
Krinoline
Krinoline er et stativ eller skjelett av tynne, bøyelige spiler som tidligere ble båret under en kjole eller et skjørt for å gi plagget en buet, utspent klokkeform fra midjen og ned. Betegnelsen kan også brukes om en underkjole eller et skjørt med et slikt spileskjelett. Spilene kan være av stålfjærer, rotting eller fiskebein laget av hvalbarder. Krinoliner var vanlig i vestens damemote i 1850- og 60-årene. Navnet brukes også om liknende fiskebeinsskjørt på 1500- og 1700-tallet, henholdsvis vertugaden i den spanske renessansemoten og den franske panieren.
Ordet krinoline kommer fra fransk crinoline og italiensk crinolino, som igjen er dannet av de latinske ordene crinis, som betyr «hår», og linum, «lin». Betegnelsen ble opprinnelig brukt om et stivt stoff av hestehår (tagl) og lin eller en kjole eller et skjørt som ble laget av slikt stoff og der nederdelen buet utover.
Annen betydning
Krinoline er også et konisk formet understell eller bærestativ til mindre kanoner.
Eksterne lenker
<!-- http://runeberg.org/salmonsen/2/14/0710.html
Historikk
Den Del af den kvindelige Underklædning, som senest bar dette Navn, har været brugt i 3 forsk. Tidsrum. 1. Gang i 16. Aarh. Ved dettes Midte begyndte man at binde Puder for og bag (upstotte Mawen), senere tillige paa Hofterne (Hoftepuder). Under Frants I (d. 1547) kom Vertugaden (Ver-
tugarde, Vertugardien, Vertagale; det første Navn er iflg. Littré det rette: af ’Sp. verduéo, en grøn Vidje), en Kurv, bestemt til at give Skørtet Vidde og Runding, som lagdes over én Hoftekrans. Formen, som tilsigtedes, ses paa Fig. 39 i Dragt. Enkedronning Sofie af Danmark bærer endnu Skørtet paa van Doordt’s Portræt 1626. 2. G a n g i 18. Aarh., da K. hed panier, en Kurv, et fr. Ord for vertugade, Fi-skebensskørter paa Dansk (se Dragt, Fig. 52b). Medens Vertugaden var tøndeformet, nærmede Panieren sig Halvkuglen, og dens Omfang steg til 4 m. Genstandenes nedarvede Dimensioner maatte forandres, Lænestolene, Karosserne, Rummene mellem Teaterkulisserne blev for trange, og i de snævre Gader hemmedes Færdselen. En Reaktion indtraadte, da Lekain, der ledede Théåtre francais, c. 1750 efter Voltaire’s Anmodning, men under en hidsig Modstand fra Damepersonalet, afskaffede
Pocher med Kalechestel.
Panieren i Tragediens Kostumer, og det skyldtes Mile. Clairon, der først tog Skridtet og hilstes med Bifald, at fornemme Damer fulgte Eksemplet. Under Panieren havde man baaret Pocher, og disse blev nu et Kompromis mellem total Afskaffelse og Bibeholdelse af Panieren. Pocherne var tvende Halvkrinojiner, anbragte paa Hofterne, dannede som Kalecher, der ved et Hejseværk kunde slaas op, naar Hindringer skulde passeres. De gjorde Nederdelene meget brede, men ganske flade for og bag (se Fig.). Pocherne holdt sig i Moden, til Dragtreformen kom under Marie Antoinette i Tiden om 1785.
3. Gang gik Vertugaden som K. igen 1855, hvorfor Kejserinde Eugénie uden Grund har faaet Skyld. Det er s?gt, at hun optog den for at skjule et Svangerskab, hvilket den slet ikke formaaede. K. kom som et Slutled i en lang Udvikling af Kvindedragtens Omfang paa Ærmer og Nederdel, begyndte i 1820’erne og stigende uafbrudt efter 1830. Der anlagdes et voksende Antal af Stiveskørter, som tyngede paa Hofterne og besværede Gangen, saa at K. med sine lette Staalfjedre kom befriende. Den holdt sig i henved 15 Aar. Damekjolens Leje over en kurvdannet Ballon tjente til at udfolde de storblomstrede Stofmønstre i hele deres Pragt, hvilket har medvirket til, at Vertugaden genindførtes saa mange Gange. Den tjente ogsaa til at gøre Besætninger i Passement, Kniplinger, Broderier o. s. v. gældende, og intet af dette skjultes i Folders Dybde. Forf., der har skildret 18. Aarh.’s Fester og Napoleon IIFs Baller, begejstres over det pompøse Syn af de rige Stoffers tulipanagtig blændende Skær paa Kjolens Underlag. Bernh. O.
http://runeberg.org/nfbn/0695.html
Krinolin (fr. crinoline, urspr. tageltyg, väfnad med inslag af hästtagel, hvilken bl. a. nyttjades till underkjortlar; af lat. crinis, hår), ett slags underkjortel, bestående af glest sittande ringar af fiskben, rotting eller fina stålfjädrar, som utspänna klänningen, så att den får en klocklik form och står ut vidt från kroppen. Detta hälso- och skönhets-vidriga mod infördes 1855 i Frankrike som en analogi till den under 1700-talets förra del brukade styfkjorteln och härskade i Europa till omkr. 1868. Jfr Dräkt, sp. 942 och fig. där. -->
Ferdinand von Hompesch zu Bolheim
Ferdinand von Hompesch zu Bolheim (født 9. november 1744 i Bolheim i Nordrhein-Westfalen, død 12. mai 1805 i Montpellier) var den 71. fyrsten og stormesteren i Malteserordenen. Han ble valgt 6. juli 1797 og gikk av 17. juli 1799.
I løpet av sin tid som stormester gav han Żabbar, Żejtun og Siġġiewi på Malta byrettigheter. Det var en vanskelig tid for ordenen. Ferdinand von Hompesch zu Bolheim måtte overgi Malta, som ordenen hadde styrt siden 1530, til general Napoléon Bonaparte da denne gikk i land med en stor styrke i juli 1798 mens han var på vei til Egypt. Ordenens lover forbød krigføring mot kristne, og mange riddere ville ikke kjempe mot franskmennene. Ferdinand von Hompesch zu Bolheim forlot Malta sammen med mange riddere uten kamp. Ordenen hadde senere midlertidig hovedkvarter i St. Petersburg, Trieste og Laibach.
Tindane
Tindane er et fjell i Sauda kommune i Rogaland. Det ligger øst for Berdalen og har tre topper på over 1 500 meter over havet. Søre Tinden har en høyde på 1 564 moh. og er det niende høyeste fjellet i fylket av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter. 900 meter mot sørvest ligger Heimste Tinden med 1 538 moh., mens Inste Tinden på 1 527 moh. ligger rundt tre kilometer mot nordøst.
Meteorologiåret 1933
Meteorologiåret 1933 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til meteorologi i 1933.
Visent
Visent eller europeisk bison (Bos bonasus) (av norr. visundr fra ghty. wisunt) er et stort drøvtyggende (Ruminantia) oksedyr (Bovinae) i slekten Bison. Arten er det tyngste landdyret som lever i Europa. Visent regnes med blant Europas fem store, som dessuten inkluderer ulv, brunbjørn, gaupe og jerv.
Beskrivelse
Visent er Europas største drøvtygger og er ulik amerikansk bison (Bison bison) og moskusfe (Ovibos moschatus), som blant annet lever på Dovrefjell i Norge.
En typisk hann (okse) blir cirka 290–300 cm lang og 180-195 cm i skulderhøyde (målt på skulderpukkelen). Halen utgjør omkring 80 cm og vekten ligger rundt 400–1 000 kg på voksne dyr, avhengig av kjønn. Hunnen blir betydelig mindre. Arten regnes dessuten som noe mindre fysisk enn amerikansk bison, som den ellers er nært beslektet med. Den har også mindre pels i nakken, på hodet og på overkroppen, men den har noe lengre hale og større horn.
Atferd og utbredelse
Visent er et terrestrisk flokkdyr som trives i blandet lauvfellende, fuktig skog, som har omkring 20 % åpne gressganger. Arten er stort sett dagaktiv, men ikke territorial. Den beiter på urter (Aegopodium podagraria, Urtica dioica, Ranunculus lanuginosus og Cirsium oleraceum), gress (Calamagrostis arundinaceae, Carex sylvatica og Carex hirta), trær (bark av Quercus robur, Carpinus betulus, Fraxinus excelsior og Picea abies) og kjerr (Carpinus betulus, Salix caprea, Fraxinus excelsior og Betula pubescens). Dessuten ser eikenøtter ut til å være en favoritt i kosten. I vinterhalvåret fôres dessuten dyra kunstig enkelte steder.
Flokkene består typisk av 8–13 dyr og er blandingsflokker, men ikke familiegrupper. Blandingsflokkene består gjerne av kuer med kalver og ungdyr opp til 2–3 år gamle. Oksene ferdes gjerne som solitære dyr eller to og to sammen. Ulike flokker kommer ofte sammen for en kort stund, og da kan dyr flytte mellom flokkene.
Arten er utbredt i naturreservater i Polen, Belarus, Russland (Vest-Kaukasus) og Baltikum, men regnes som truet av utrydning. Totalbestanden besto per januar 2014 av 5 046 individer, hvorav cirka 1 600 lever i fangenskap, snaut 300 i en semi-fri tilværelse, og 3 100 lever helt fritt. Omkring 2 600 av dyra tilhører underarter B. b. bonasus og resten (cirka 2 400) varianten B. b. bonasus x B. b. caucasicus.
Arten har en økende trend. Den største enkeltbestanden befinner seg i grensestrøkene mellom Polen og Belarus, i den såkalte Białowieżaskogen.
Historie
For 2 000 år siden levde visentene i mesteparten av Europa – fra England i vest til Sibir i øst, og fra Spania i sør til Sverige i nord. Men, så langt man vet har det ikke levd visent i Norge.
I Vest-Europa ble visenten utryddet i det 11. århundre, unntatt i Ardennene, hvor den overlevde frem til det 14. århundre. Den siste visenten i Transilvania døde i 1790. I øst tilhørte visentene de polske kongene, litauiske storfyrstene og de russiske tsarene. På 1500-tallet innførte kong Sigismund I av Polen dødsstraff for drap på visenter. Til tross for dette og en rekke andre tiltak fortsatte visentpopulasjonen å minke i de neste fire århundrer. Særlig under og rett etter første verdenskrig led bestanden store tap, da tyske soldater, krypskyttere og sovjetiske marodører utryddet visenten på de tidligere polske områdene. I 1927 ble verdens siste viltlevende visent drept i Vest-Kaukasus. På daværende tidspunkt fantes kun 54 visenter i ulike dyrehager rundt om i verden. Disse stammet alle fra 12 dyr (5 okser og 7 kuer), hvorav 11 (4 okser og 7 kuer) var av underarten B. b. bonasus. Det 12. dyret var verdens siste okse av underarten B. b. caucasicus, som altså døde ut med denne. Den ble født i Kaukasusfjellene i 1907 og ført til Tyskland i 1908.
Avlsarbeid
I dag drives et stort avlsarbeid for å bevare arten. Polen har vært ledende i lang tid gjennom Białowieża nasjonalpark, der restitueringen begynte i 1929 fra kun fire individer. Syv individer ble også forsøksvis utsatt på Bornholm i 2012, i et dansk rewilding-prosjekt (2011–2017) i regi av Naturstyrelsen. Siden har det kommet til elleve nye individer, men noen har også avgått. Prosjektet er imidlertid kontroversielt, for det har ikke levd visent i Danmark på svært lang tid.
Inndeling
Tre underarter er identifisert, men to av dem må regnes som utdødd. Dette gjelder kaukasisk visent (B. b caucasicus) og ungarsk visent (B. b. hungarorum). Den siste ungarske visenten ble skutt og drept i Maramureș i Romania i cirka 1852. Kaukasisk visent døde ut i 1927, da de tre siste individene ble skutt og drept av krypskyttere. I dag overlever kun B. b. bonasus, som gjerne kalles lavlandsvisent. Imidlertid overlever det også en hybrid mellom B. b. bonasus (ku) og B. b caucasicus (okse), som altså er et produkt av avlarbeidet som har pågått. Denne varianten, som naturlig nok er genetisk verdifull, kalles gjerne lavlandsvisent-kaukasisk linje.
Svetlograd
Svetlograd (russisk: Светлогра́д) er en by i Stavropol kraj i Russland. Den ligger rundt 80 km nordøst for Stavropol. Innbyggertall: 39 370 (folketelling 2002), 37 213 (folketelling 1989).
Den ble grunnlagt i 1750 som landsbyen Petrovskoje (russisk: Петро́вское). Den fikk bystatus og sitt nåværende navn, Svetlograd, i 1965.
Olympia
Olympia kan vise til:
Reimund Kvideland
Reimund Kvideland (født 28. januar 1935 i Høyland i Rogaland, død 6. juni 2006 i Bergen) var professor i folkloristikk ved Universitetet i Bergen. I tiden 1957 til 1964 studerte han nordisk filologi, litteratur, historie og folkloristikk ved Universitetet i Oslo, København og Frankfurt. I 1964 tok han magistergraden ved Universitetet i Oslo. I 1966 ble han tilsatt som universitetslektor ved Universitetet i Bergen.
Reimund Kvideland hadde et stort faglig nettverk, særlig i tysktalende land og i USA.
I forskningen konsentrerte han seg først og fremst om eventyr, sagn, folkeviser og barnetradisjon.
Han var foregangsmann innen viseforsknng og lanserte sangaktivitet som forskningsområde, studium av sang som kulturell handling.
Som en av redaktørene la han opp prinsippene for den vitenskapelige utgaven av norske folkeeventyr: Norsk eventyrbibliotek som utkom i 12 distriktvist ordnede bind fra hele landet.
B-gjengen (supporterklubb)
B-Gjengen er Bryne Fotballklubbs offisielle supporterklubb. B-Gjengen ble stiftet i 1992 som Bryne supporterklubb. I 1998 skiftet de navn til B-Gjengen. Supporterklubbens motto er Ett liv, én klubb
Pål Hanssen
Pål Hanssen (født 14. september 1972) er norsk bandyspiller fra Bærum som spilte mange år i Stabæk og satte norsk scoringsrekord i 2001 med 84 mål på 18 kamper. Han begynte sin karriere i Frem-31 på Stabekk. Han er et av de største talentene Frem-31 har fostret.
Som spiller har han vært innom Stabæk, Vänersborg, Västerås, Boltic, Kazan og Boltic/Göta. Han har også spilt 109 kamper på det norske herrelandslaget. I 1995 avgjorde han den svenske bandyfinalen med to scoringer da hans Boltic slo Vetlanda 2-1.
Brandon (Manitoba)
Brandon er en by sørvest i Manitoba i Canada. Den er kjent som «hvetebyen», fordi den ligger i et område med mye jordbruk. Området rundt kalles ofte «Westman».
Brandon er Manitobas nest største by, med 39.716 innbyggere.
Sankt Paul utenfor murene
Sankt Paul utenfor murene (italiensk Basilica di San Paolo fuori le mura) er den største katolske basilikaen i Roma etter Peterskirken.
Den går tilbake til keiser Konstantin den store, men det byggverket som står i dag, er en gjenoppbygning etter den nesten fullstendige ødeleggelsen i 1823, da kirken brant ned til grunnen.
Kirken er i henhold til Lateranoverenskomsten en eksklave under Vatikanstaten.
Junilistan
Junilistan er et svensk tverrpolitisk parti som ble stiftet 11. februar 2004. Det ble stiftet av EU-skeptikere som var redd for opprettelsen av en EU-stat foran Europaparlamentsvalget i Sverige 2004. Under EU-valget ble Junilisten det tredje største partiet i Sverige med 14,5%, og fikk tre seter i Europaparlamentet. I Riksdagsvalget i 2006 fikk partiet bare 0,47% av stemmene. I Europaparlamentsvalget i 2009 mistet Junilisten alle sine tre mandater i Europaparlamentet. De fikk 3,55% av stemmene.
Sören Wibe ledet partiet frem til 29. desember 2010 da Birgitta Swedenborg overtok. Jörgen Appelgren ble leder i 2014.
Toppscorere i Eliteserien i fotball for menn
Oversikt per sesong
• 1948-49: Arvid Havnås, Sandefjord (12)
• 1949-50: Reidar Dørum, Ørn (13)
• 1950-51: John Sveinsson, Lyn (19)
• 1951-52: Jan Arne Tangen, Strømmen (15)
• 1952-53: Gunnar Thoresen, Larvik Turn og Per Jacobsen, Odd (15)
• 1953-54: Gunnar Thoresen, Larvik Turn (15)
• 1954-55: Harald Hennum, Skeid (13)
• 1955-56: Willy Fossli, Asker (17)
• 1956-57: Per Kristoffersen, Fredrikstad (15)
• 1957-58: Harald Hennum, Skeid (17)
• 1958-59: Reidar Sundby, Larvik Turn (13)
• 1959-60: Per Kristoffersen, Fredrikstad (13)
• 1960-61: Per Kristoffersen, Fredrikstad (15)
• 1961-62: Rolf Birger Pedersen, Brann (26)
• 1963: Leif Eriksen, Vålerenga (16)