cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jiaozhou
Geografi
Bukta er 32 km lang og 27 km bred med et vannareal på 362 km², noe som er ca. 2/3 av hva det var for 100 år siden. Ifølge offisielle data, er vannområdet forminsket fra 560 km² i 1928 til 362 km² i 2003 på grunn av vedvarende oppdemning i de senere tiårene. Dyrelivet i bukta har falt med 2/3 i løpet av de siste 50 årene på grunn av by- og industriell utvikling i de tilgrensende områdene.
Jiaozhoubukta er en naturlig innskjæring i kysten med 10-15 meters vanndybde eller mer. Det er mudret kanaler til de tre store havnene omkring bukten; Qingdao, Huangdao og Hongdao, som alle er isfrie om vinteren.
Historie
Jiaozhoubukta ble tidligere kalt Jiao'Ao. Området ble godt kjent av europeere etter at det ble inngått en leieavtale for 99 år mellom det tyske keiserriket og Qing-dynastiet i Kina.
Republikken Kina erklærte krig mot det tyske keiserriket den 23. august 1914, samtidig med Japan, etter at et ultimatum om betingelsesløs tysk evakuering av Kiautschou hadde utløpt. Dermed avsluttet Kina den tyske leieavtalen for Jiaozhou. Området ble etterfølgende besatt av japanske og britiske styrker etter beleiringen av Tsingtao. Som alliert med de seirende maktene forventet Kina en formell tilbakelevering av området ved slutten av første verdenskrig, men Versaillestraktaten imøtekom japanske krav og landet fikk overdra alle tyske territorier nord for ekvator, herunder Jiaozhoubukta. Dette førte til protester i hele Kina, som ble kjent som 4. mai-bevegelsen, noe som allment anses for å ha vært en viktig begivenhet i moderne kinesisk historie. På grunn av press fra alle kinesiske regioner avslo regjeringen i Beiyang å underskrive Versaillestraktaten.
Forbindelsesprojektet
Jiaozhoubukta ligger i sin helhet innenfor Qingdao-prefekturet. Mot klokka er de omkringliggende områdene: Shinan-distriktet, Shibei-distriktet, Sifang-distriktet, Licang-distriktet, Chengyang-distriktet, Jiaozhou byfylke, Jiaonan byfylke og Huangdao-distriktet. Innseilingen til bukta er 6,17 km bred. I 1993 besluttet Qingdao by å bygge en trafikkorridor i Jiaozhou-området som omfatter en tunnel under innløpet og en bro over Jiaozhoubukta. I desember 2006 begynte byggingen.
Jiaozhoubuktbroen
Broen over Jiaozhoubukta er 35,4 km lang, noe som er lengre enn Donghaibroen, men kortere enn den lengste, Hangzhoubuktbroen. Den kostet 10 milliarder yuan (ca. 7,5 milliarder kr (okt. 2009)). Broen reduserer reisetiden fra Qingdao til den omkringliggende regionen med over 50 % og letter presset på den eksisterende Jiaozhoubukt-motorveien.
Qing-Huang-tunnelen
Tunnelen forbinder Qingdao med Huangdao og har en lengde på over 7 km, og den kostet 3 milliarder yuan. Etter ferdiggjørelsen tar det ca. 10 minutter å komme fra Qingdao til Huangdao-distriktet i bil.
Samferdsel
Qingdao-Taiyuan høyhastighetstog stanser her på sin vei fra Qingdao til Taiyuan.
Dodecosini
Utseende
Middelsstore, spinkle, gul- eller brunaktige trebukker. De er forholdsvis lite sklerotiserte (med tynt hudpanser, myke) til biller å være. Antennene er vanligvis lengre enn kroppen. Pronotum er omtrent så langs som bredt, tønneformet, vanligvis tydelig smalere enn dekkvingene og ofte rød- eller gulfarget. Dekkvingene er lange og forholdsvis smale, parallellsidige, oftest mørkere enn resten av dyret. Beina er slanke.
Mo herredsstyre 1848–1850
Mo herredsstyre 1848–1850 er en oversikt over representanter i Mo herredsstyre, etter herredsstyrevalget i 1848. Valget ble avholdt den 25. mai 1848.
I 1848 var det direkte valg på personer. De som fikk flest stemmer ble herredsstyremedlemmer.
Dodecosini
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Saladin
Ṣalāḥ ad-Dīn Yūsuf ibn Ayyūb (kurdisk: سه‌لاحه‌دین ئه‌یوبی, Selahedînê Eyûbî født 1137/1138 i Tikrit, død 4. mars 1193 i Damaskus) mest kjent som Saladin var en muslimsk politisk og militær leder av kurdisk opprinnelse som grunnla Ayyubide-dynastiet''.
Liv og virke
Saladins far, Najm ad-Din Ayyub, som var guvernør i Baalbek under seldsjukkene, sendte ham til Damaskus for utdannelse. Da Saladin ble eldre begynte han å tjenestegjøre for den syriske sultanen Nur ad-Din slik som hans far og farbror hadde gjort før ham. Han fulgte med sin farbror som hadde befal over en del av Nur ed-Dins arméer til Egypt. Her steg han til rangen av kaptein og fikk befal over en del av hæren. Da hans styrke ble beleiret i Al Iskandarīyah (Alexandria) av de kristne palestinerne viste han seg som en fremragende leder.
Nur ed-Din begynte å bli misunnelig på Saladins voksende makt, hvilket førte til en vanskelig balansegang for Saladin - som ikke ville forarge sultanen. Nur ed-Din døde i 1174 og Saladin ble etterhvert stilt opp mot hans etterfølger, som han beseiret. Dermed ble han sultan over Syria og Egypt. Han grunnla Ayyubide-dynastiet, som på sitt største hadde kontroll over Egypt, Syria, Irak, Hijaz, Jemen og Kurdistan.
De følgende ti år tilbragte Saladin for det meste i mindre kriger med kristne samtidig som han befestet sine territorier. Han bygde et citadell i Al Qāhirah (Kairo) og stod for en stor del av infrastrukturen i området. Han forente også de forskjellige stridende fraksjonene i området mot de kristne, noe som ikke hadde skjedd tidligere.
De kristne korstogene hadde pågått en lengre tid innen Saladin kom til makten. Mange kristne festninger var blitt bygget og med dem en infrastruktur både for pilegrimer som var på vei til Jerusalem og også for handel.
I krigen ble kongeriket Jerusalem stormet, og dets kristne konge, Guy av Lusignan, samt hans to stormestre og en rekke andre personer av høy rang ble tatt til fange. Nå fantes det knapt noen kristne befestninger igjen i området og Jerusalem var under islamsk styre.
Da disse nyheter nådde Europa ble det etter folkelig påtrykk besluttet at et tredje korstog skulle initieres for å gjenerobre Jerusalem. Korstoget ble ledet av Frankrikes kong Filip II August, Fredrik I Barbarossa, keiser av det tysk-romerske rike (som imidlertid døde på vei til krigsskueplassen) og Englands kong Rikard I Løvehjerte. I 1191 inntok det Akko. Rikard Løvehjerte vant to ganger over Saladin og inntok Caesarea og Jaffa. En avtale ble så inngått dem i mellom og i 1192 ble hele området fra Jaffa til Sūr (Tyros) langs kysten overlatt til de kristne. Rikard kunne imidlertid aldri marsjere inn i Jerusalem for det ble ansett for alt for risikabelt. Hans arméer hadde allerede blitt svekket vesentlig og et inntog i Jerusalem skulle kunne føre til en total kollaps.
De to kongene forlot Midtøsten og dro tilbake til Europa og et halvår senere, i 1193, døde Saladin i Damaskus i Syria. Han var da en fattig mann, fordi han hadde gitt bort hele formuen sin til sine fattige underståtter, islamske interesser, og veldedige formål. Sønnene overtok, og delte dynastiet seg imellom. Han hadde tre sønner, og disse fikk makt over hver sin by:
Saladin i litteraturen
Saladin inngår som en romantisert ridderfigur i Walter Scotts roman Talismanen (1825). Ridderlighet er også figurens viktigste egenskap i bøkene om Arn av Jan Guillou og Kamelskyer av Thorvald Steen.
Saladins heltemot og lederskap har gjort ham ideell som kulturfigur ved framveksten av særlig kurdisk nasjonalisme i det 20. århundre.
Thorvald Steen og Tariq Ali skrev teaterstykket Ørkenstormene som hadde utpremiere på Litteraturhuset i Oslo 5. mars 2010. Stykket handler om kampen mellom korsfareren Richard Løvehjerte og Saladin. Det blir et møte mellom to kulturer med klare paralleller til dagens krig mot terror, til striden om Jerusalem og Palestina og til troens problem. Men først og fremst er det et stykke om mennesker som rives mellom fundamentalistisk tro og menneskelig tvil.
Just Nuts
Just Nuts er en amerikansk stumfilm fra 1915 regissert av Hal Roach.
Multnomah County
Multnomah County er et fylke i den amerikanske delstaten Oregon. Det ligger nord i staten og grenser mot Hood River County i øst, Clackamas County i sør, Washington County i vest og mot Columbia County i nordvest. Det grenser også mot delstaten Washington i nord der Columbia River danner en naturlig grense.
Carlos Forsberg
Carlos Asbjørn Forsberg (født 6. januar 1919, død 6. juni 1988) var en norsk journalist. Han ble født i Argentina og var sønn av Asbjørn Forsberg.
Han arbeidet blant annet for Morgenbladet og var Aftenpostens London-korrespondent. I hele sin karriere i Aftenposten var han knyttet til utenriksredaksjonen, og arbeidet i de fleste av disse årene som avisens korrespondent utenfor Norges grenser, først i en periode i Paris på slutten av 1950-tallet. Lengst tid var han Aftenpostens mann i London, fra 1960 til 1976.
1,2-Dikloroetan
1,2-dikloroetan, vanligvis kjent ved sitt gamle navn etylendiklorid (EDC), er en klorert hydrokarbon som vanligvis brukes til å fremstille vinylklorid monomer (VCM, kloroeten), hovedingrediensen for PVC produksjon. Det er en fargeløs væske med en kloroform-lignende lukt. 1,2-dikloretan er også brukt som mellomprodukt for andre organisk forbindelse og som et løsningsmiddel.
Tysklands samling
Tysklands samling til en politisk og administrativt integrert nasjonalstat skjedde offisielt den 18. januar 1871 ved Versaillespalassets speilsal i Frankrike. De forskjellige fyrstene av de forskjellige tyske småstater samlet seg for å erklære Vilhelm I, kongen av Preussen, til tysk keiser etter den franske kapitulasjonen etter den fransk-tyske krig. Uoffisielt hadde den faktiske overgangen til en føderal stat foregått i en lengre periode gjennom offisielle og uoffisielle allianser mellom de forskjellige tyske fyrstene. Dette skjedde dog i en ukontrollert form, da interessene til de forskjellige partene hindret en utvikling i å skje med over et århundre med aristokratisk eksperimentering, fra oppløsningen av Det tysk-romerske riket i 1806, og den følgende bølgen av tysk nasjonalisme over de drøyt tjue årene Napoleonskrigene raste i Europa.
Samlingen blottla de forskjellige religiøse, språklige, sosiale og kulturelle forskjellene blant innbyggerne i den nye staten, og skapte konflikt. Dette antyder at året 1871 i tysk historie kun representerer én del av en større samlingsprosess. Den tysk-romerske keiseren ble ofte kalt «keiser over alle tysklandene», nyhetsberetninger refererte ofte til «tysklandene», og innad i riket ble de fremste adelige referert til som «fyrster av Tyskland», eller «fyrster av de tyske land». Gitt det kuperte terrenget i mye av området utviklet det seg kulturelle, utdanningsmessige, språklige og religiøse forskjeller gjennom en lang tid. Tyskland ville på 1800-tallet oppleve en stor forbedring innen transport og kommunikasjon – som mye av Europa gjorde gjennom den industrielle revolusjon – og det tyske folket ble dermed videre forent til en felles kultur.
Det tysk-romerske keiserrike av den tyske nasjon, som hadde vært utgjort av mer enn 500 selvstendige stater, ble oppløst da keiser Frans II abdiserte den 6. august 1806, i den tredje koalisjonskrigen. På tross av de administrative, politiske og rettslige problemene knyttet til keiserrikets oppløsning, beholdt de tysktalende områdene til keiserriket en felles språklig, kulturell og rettslig tradisjon som videre ble styrket av deres delte opplevelse i de franske revolusjonskrigene, samt Napoleonskrigene. Europeisk liberalisme tilbød en intellektuell base for samling, gjennom å utfordre de dynastiske og absolutistiske politiske og sosiale modellene; dens tyske manifestering vektla viktigheten av tradisjon, utdannelse og språklig fellesskap blant folk i et geografisk område. Økonomisk var dannelsen av det prøyssiske Zollverein («tollforening») i 1818, og de påfølgende utvidelser til å inkludere andre tyske stater, en viktig brikke i å redusere konkurransen mellom de forskjellige statene, samt innad i statene. De nye transportmetodene gjorde det lettere å drive forretninger, handelsvirksomhet og turisme, noe som førte til kontakt, og av og til konflikt, mellom tysktalende gjennom Sentral-Europa.
Innflytelsessfæremodellen ble utviklet gjennom Wienerkongressen i 1814-15, etter Napoleonskrigene banet vei for østerriksk hegemoni i Sentral-Europa. Men deltakerne på Wienerkongressen tok ikke inn over seg kongeriket Preussens voksende styrke, både innenrikspolitisk og som leder for de mindre tyske statene. Dermed forutså ikke Wienerkongressen at Preussen ville utfordre Østerrike om lederrollen blant de tyske statene. Denne dualismen gav to potensielle løsninger på samlingsproblemet: Den «lilletyske løsning» (tysk: Kleindeutsche Lösung) som bestod av et «Tyskland uten Østerrike», eller den «stortyske løsning» (tysk: Großdeutsche Lösung) der Østerrike ville være en del av et forent Tyskland.
Historikere er uenige om hvorvidt Otto von Bismarck – Preussens statsminister – hadde en større plan om å utvide Det nordtyske forbund av 1866 til å også innbefatte de gjenværende tyske statene til én stat, eller bare styrke Kongeriket Preussens makt. De konkluderer med at faktorer i tillegg til styrken av Bismarcks Realpolitik førte til at et utvalg av tidligmoderne politiske enheter reorganiserte politiske, økonomiske, militære og diplomatiske forhold på 1800-tallet. Reaksjonen på dansk og fransk nasjonalisme førte til et brennpunkt for uttrykk av tysk pan-nasjonalisme. Militære suksesser – særlig Preussens – i tre regionale kriger førte til entusiasme og stolthet som politikerne kunne høste for å fremme samling. Denne opplevelsen speilet minnet av den felles bragden det tyske folk hadde følt på i Napoleonskrigene, særlig frigjøringskrigen mellom 1813 og 1814. Ved å etablere et Tyskland uten Østerrike løste den politiske og administrative samlingen i 1871 i hvert fall de midlertidig problemer knyttet til den tysk dualismen.
Det tyskspråklige Sentral-Europa tidlig på 1800-tallet
Før 1806 inneholdt det tysktalende Sentral-Europa over 300 politiske enheter, hvorav mesteparten var del av Det tysk-romerske rike, eller de utbredte arvelige herredømmer av Habsburgmonarkiet. De varierte i størrelse fra de små og komplekse territorier av den fyrstelige Hohenlohe-familiens avgreninger, til veldefinerte territorier som kongerikene Bayern og Preussen. Deres styre varierte: de inkluderte frie rikssteder, også i forskjellige størrelse, som det mektige Augsburg og det lille Weil der Stadt; kirkelige territorier, også av forskjellige størrelse og innflytelse, som det rike Reichenau-klosteret og det mektige Erkebispedømmet Köln; og dynastiske stater som Hertugdømmet Württemberg. Disse landene (eller deler av dem – både Habsburg-herredømmer og Hohenzollern-Preussen, inkluderte også områder utenfor deres rikers strukturer) utgjorde territoriet til Det tyske-romerske riket, som på forskjellige tidspunkt inkluderte mer enn 1000 enheter. Siden 1400-tallet, med få unntak, hadde rikets kurfyrster valgt de etterfølgende overhoder av Huset Habsburg til å være Den tysk-romerske keiser. Blant de tysktalende stater gav Det tysk-romerske rikets administrasjon og rettsvesen en plass for å løse uenigheter mellom bønder og landeiere, mellom jurisdiksjoner, eller innad i jurisdiksjoner. Gjennom organisasjonen av rikskretser (Reichskreise), konsoliderte grupper av stater ressurser og promoterte regionale og organisatoriske interesser, som økonomisk samarbeid og militær beskyttelser.
Den andre koalisjonskrigen (1799–1802) endte med tap for de keiserlige og allierte styrker. Freden i Lunéville (1801) og freden i Amiens (1802) og Reichsdeputationshauptschluss overførte store deler av Det tyske -romerske rike til de dynastiske stater og sekularisterte kirkelige territorier. De fleste rikssteder forsvant som politiske og juridiske enheter, og befolkningen i disse territorier fikk ny tilhørighet til hertuger og konger. Denne overføringen forstørret særlig Württemberg og Baden. I 1806, etter en vellykket invasjon av Preussen, og seier over Preussen og Russland i de to slagene ved Jena-Auerstedt, dikterte Napoleon freden i Pressburg, hvor keiseren oppløste Det tysk-romerske riket.
Den tyske nasjonalismens fremvekst under Det napoleonske system
Underlagt Det første franske keiserrikets hegemoni (1804-1814) blomstret en folkelig tysk nasjonalisme i de nyorganiserte tyske statene. De felles opplevelsene (dog under fransk dominans) gjorde at det gav mer og mer mening å tenke på «Tyskland» som én enkelt stat.
Et felles språk kan ses som en nasjons grunnlag, men som samtidige historikere på 1800-tallet bemerket seg tok det mer enn språklig likhet for å forene de flere hundre stater. Erfaringen av det tysktalende Sentral-Europa under årene av fransk hegemoni bidro til en felles kampsak å fjerne de franske inntrengerne, og gjenvinne kontrollen over sine egne land. Nødvendigheten av Napoleons felttog i Polen (1806–07), Den iberiske halvøy, Vest-Tyskland, og hans katastrofale invasjon av Russland i 1812 desillusjonerte mange tyskere, både fyrste og bonde. Napoleons kontinentalblokk ødela nærmest den sentraleuropeiske økonomi. Invasjonen av Russland inneholdt nesten 125,000 soldater fra tyske land, og tapet av hæren oppfordret mange tyskere, både høytstående og lavtstående, til å forestille seg et Sentral-Europa fritt fra Napoleons innflytelse. Opprettelsen av slike studentmilitser som Lützow Frikorps eksemplifiserte denne tendensen.
Katastrofen i Russland løsnet det franske grepet om de tyske fyrster. I 1813 iverksatte Napoleon et felttog i de tyske stater for å føre dem tilbake i den franske innflytelsessfære; den påfølgende sjette koalisjonskrigen kulminerte i det storslagne Folkeslaget ved Leipzig. I oktober 1813 barket over 500,000 stridende sammen i bitter kamp over tre dager, noe som gjorde det til det største landslaget på 1800-tallet. Slaget endte med en avgjørende seier for koalisjonen bestående av Østerrike, Preussen, Russland, Sachsen og Sverige, og det endte den franske kontrollen øst for Rhinen. Suksessen oppfordret koalisjonsstyrkene til å følge etter Napoleon over Rhinen; hans hær og hans regjering kollapset, og den seirende koalisjon fengslet Napoleon på Elba. Under den kortvarige restaurasjonen av Napoleon kjent som De hundre dager i 1815, var styrker av Den sjuende koalisjon, blant annet en engelsk-alliert hær under hertugen av Wellington, og en prøyssisk hær under ledelse av Gebhard von Blücher, seirende i slaget ved Waterloo den 18. juni 1815. Den sentrale rolle spilt av Blüchers tropper, særlig etter å ha gjort retrett fra Ligny dagen før, hjalp til å vende slagets hell mot franskmennene. Det prøyssiske kavaleri forfulgte de beseirede franskmennene kvelden 18. juni, noe som befestet den allierte seier. Fra det tyske perspektiv gav Blüchers troppers handlinger ved Waterloo, og den samlede innsats ved Leipzig, et felles raljeringspunkt for stolthet og entusiasme.
Reorganiseringen av Sentral-Europa og fremveksten av tysk dualisme
Etter Napoleons fall etablerte Wienerkongressen et nytt europeisk politisk-diplomatisk system basert på maktbalanse. Dette systemet reorganiserte Europa inn i interessesfærer, som, i noen tilfeller, undertrykket de forskjellige nasjonaliteters aspirasjoner, inkludert tyskere og italienere. Generelt sett ble et forstørret Preussen og de 38 andre stater av de medierte territorier av 1803 ble konføderert innen Det østerrikske keiserrikets interessesfære. Kongressen etablerte et løst tysk forbund (1815–1877), ledet av Østerrike, med en føderal riksdag (kalt Bundestag eller Bundesversammlung, en samling av valgte ledere) som møttes i byen Frankfurt am Main. Anerkjennende av den keiserlige posisjon tradisjonelt innehavet av Habsburgerne ble de østerrikske keisere de titulære presidenter av dette parlamentet. Problematisk tok ikke den ibygde østerrikske dominansen i betraktning Preussens fremvekst på 1700-tallet i keiserlig politikk. Helt siden kurfyrsten av Brandenburg gjorde seg selv «Konge i Preussen» på begynnelsen av 1700-tallet, hadde deres territorier stadig vokst gjennom krig og arv. Preussens konsoliderte styrke hadde blitt særlig tydelig under Fredrik den store i den østerrikske etterfølgerkrigen og sjuårskrigen. Siden Maria Theresa og Josef forsøkte å reetablere det østerrikske hegemoniet i Det tysk-romerske rike, kontret Fredrik med opprettelsen av Fürstenbund («Fyrsteforbundet») i 1785. Østerriksk-prøyssisk dualisme gikk langt tilbake i gammel keiserlig politikk. Disse maktbalansemanøvrene nådde sitt høydepunkt av den bayerske etterfølgerkrigen, eller «potetkrigen» blant lekfolk. Selv etter Det tysk-romerske keiserrikets oppløsning fortsatte denne konkurranseånden veksten og utviklingen av nasjonalistiske bevegelser på 1800-tallet.
Reorganiseringens problemer
På tross av nomenklaturen «riksdag» (forsamling eller parlament), bør ikke denne institusjonen tolkes som et bredt eller populært valgt gruppe av representanter. Mange av statene hadde ikke forfatninger, og de som hadde det, som Hertugdømmet Baden, baserte stemmerett på strenge eiendomskrav som effektivt begrenset stemmerett til en liten del av den mannlige befolkning. Videre speilet ikke denne upraktiske løsningen Preussens nye status i denne generelle helhet. Selv om den prøyssiske armé hadde blitt dramatisk beseiret i slaget ved Jena-Auerstedt i 1806, gjorde den et spektakulær comeback ved Waterloo. Som konsekvens av dette forventet prøyssiske lede å spille en sentral rolle i tysk politikk.
Fremveksten av tysk nasjonalisme, som var stimulert av det tyske folks erfaringer og opplevelser under Napoleon og var opprinnelig alliert med liberalisme, skiftet politiske, sosiale og kulturelle forhold innad i de tyske stater. I denne kontekst kan man spore dens røtter i tyskeres opplevelser i den napoleonske periode. Burschenschaft-studentorganisasjoner og folkedemonstrasjoner, som de holdt ved Wartburg slott i oktober 1817, bidro til en voksende enhetsfølelse blant tysktalende i Sentral-Europa. Videre avlet indirekte og direkte løfter gjort under frigjørelseskrigen en forventning av folkesuverenitet og utstrakt deltakelse i den politiske prosess, løfter som stort sett gikk uoppfylt hen etter fred ble oppnådd. Agitasjon av studentorganisasjoner gjorde at konservative ledere, som Klemens von Metternich, å frykte de nasjonalistiske følelser; likvideringen av den tyske dramatikeren August von Kotzebue i mars 1819 av en radikal student som ønsket forening ble etterfulgt av en proklamasjon av Karlsbadbeslutningene den 20. september, noe som hindret intellektuelt lederskap av nasjonalistbevegelsen.
Økonomisk samarbeid: tollforening
En annen institusjon som var viktig for å forberede foreningen av de tyske stater var tollforeningen, eller Zollverein, som bidro til å skape en større følelse av økonomisk forening. Ideen ble opprinnelig tenkt ut av Preussens finansminister Hans von Bülow som en prøyssisk tollunion i 1818, og tollforeningen knyttet de mange prøyssiske og hohenzollernske territorier sammen. Gjennom de etterfølgende tretti år (og mer) ble andre tyske stater med. Unionen hjalp til å redusere proteksjonistiske barrierer langs de tyske stater, og forbedret særlig transporten av råmaterialer og ferdige varer, noe som gjorde det enklere å transportere varer på tvers av statsgrenser, og mindre kostbart å kjøpe, transportere, og selge råmaterialer. Dette var særlig viktig for de fremvoksende industrielle sentre, hvorav de fleste lå i Rhinland, samt Saar- og Ruhrdalen.
Veier og jernbane
Innen tidlig på 1800-tallet hadde tyske veier forfalt til en veldig dårlig grad. Reisende, både utlendinger og lokale, klaget bittert om tilstanden til Heerstraßen, de militære veier tidligere vedlikeholdt for å flytte tropper enklere. Mens tyske stater opphørte å være militære gjennomfartsveier, derimot, ble veiene forbedret; lengden av hardoverflateveier i Preussen økte fra 3800 kilometer i 1816, til 16600 kilometer i 1852, delvis hjulpet av oppfinnelsen av macadam. Innen 1835 skrev Heinrich von Gagern at veiene var «vener og årer av kroppens politikk...» og spådde at de ville promotere frihet, selvstendighet og velstand. Mens folk flyttet på seg, kom de i kontakt med andre, på tog, ved hoteller, i restauranter, og for noen, ved fasjonable feriesteder som spaet i Baden-Baden. Vanntransport forbedret seg og. Blokadene av Rhinen hadde blitt fjernet på Napoleons ordre, men innen 1820-tallet hadde dampmotorer frigjort elvebåter fra det tungvinte systemet basert på menn og dyr som tauet dem oppstrøms. Innen 1846 arbeidet 180 dampbåter de tyske elver og Bodensjøen, og et nettverk av kanaler strakk seg fra elvene Danuber, Weser og Elbe.
Så viktig som disse forbedringene var kunne de ikke konkurrere med jernbanens påvirkning. Den tyske økonomen Friedrich List kalte jernbanene og tollunionen for «siamesiske tvillinger», og la vekt på deres viktige forhold til hverandre. Han var ikke alene i slike uttalelser: dikteren August Heinrich Hoffmann von Fallersleben skrev et dikt hvor han berømmet tollforeningens dyd, et dikt han innledet med en liste over råvarer som hadde bidratt mer til tysk enhet enn politikk og diplomati. Historikere i Det andre riket anså senere jernbanen som den første tegnet på en forent stat; den patriotiske romanforfatteren Wilhelm Raabe skrev: «Det tyske riket ble grunnlagt gjennom konstruksjonen av den første jernbane...» Men ikke alle møtte «jernmonstret» med entusiasme. Preussens konge Fredrik Vilhelm III så ingen fordeler med å reise fra Berlin til Potsdam et par timer raskere, og Metternich nektet å kjøre i en i det hele tatt. Andre lurte på om jernbanene var et «onde» som truet landskapet: Nikolaus Lenaus dikt fra 1838, An den Frühling (Til Våren) klaget over måten tog ødela de tyske skogers uberørte stillhet.
Den bayerske ludvigsjernbane, som var den første passasjer- og fraktjernstrekke i tyske land, knyttet Nürnberg og Fürth i 1835. Selv om den kun var seks kilometer lang, og kun opererte i dagslys, viste den seg både profitabel og populær. Innen tre år hadde 141 kilometer spor blitt lagt, innen 1840, 462 kilometer, og innen 1860, 11,157 kilometer. I mangel på en geografisk sentrert organiseringsegenskap (som en statshovedstad), ble jernbanen lagt i nett, og knyttet byer og markeder innen regioner, regioner innad i større regioner, og så videre. Mens jernbanenettverket utvidet seg ble det billigere å transportere gods: i 1840, 18 Pfennig per tonn per kilometer, og i 1870, fem Pfennig. Jernbanens påvirkning var umiddelbar. For eksempel kunne råmaterialer fare opp og ned Ruhr-dalen uten å måtte stadig bli lesset av og på. Jernbanelinjer oppfordret til økonomisk aktivitet ved å skape etterspørsel etter varer og legge til rette for handel. I 1850 fraktet innenlandsshipping tre ganger mer enn frakt enn jernbaner; innen 1870 var situasjonen omvendt, og jernbanen frakter fire ganger mer. Jernbanereise forandret hvordan byer så ut, og hvordan mennesker reiste. Dens påvirkning nådde ut gjennom alle sosiale lag, og påvirket både høyt- og lavtstående. Selv om noe tysk utmark ikke ble betjent av jernbane før i 1890, var majoriteten av befolkningen, industrisentre og produksjonssentre knyttet til jernbanenettverket innen 1865.
Geografi, patriotisme og språk
Mens reise ble enklere, raskere, og billigere, begynte flere og flere tyskere å se enhet i andre faktorer enn språk. Brødrene Grimm, som samlet sammen en massiv ordbok kjent, samlet også sammen et stort kompendium av folkeeventyr og -fabler, som fremhevet parallellene i historiefortelling mellom de forskjellige regionene. Karl Baedeker skrev guidebøker til de forskjellige byer og regioner i Sentral-Europa, og indikerte steder å oppholde seg, steder å besøke, og ga en kort historie om slott, slagfelt, kjente bygninger og kjente personer. Hans guider inkluderte også avstander, veier å unngå, og vandreveier å følge.
Ordene til August Heinrich Hoffmann von Fallersleben ga ikke bare uttrykk for den språklige enheten til det tyske folk, men også deres geografiske enhet. I Deutschland, Deutschland über Alles, offisielt kalt Das Lied der Deutschen («Tyskernes sang»), kaller Fallersleben på de forskjellige herskere på tvers av de tyske stater til å anerkjenne de forenende karakteristikkene til det tyske folk. Slike andre patriotiske sanger som Die Wacht am Rhein («Vakten/overvåkningen av Rhinen») av Max Schneckenburger begynte å fokusere oppmerksomheten på geografisk område, og begrenset ikke «tyskheten» til et felles språk. Schneckenburger skrev Die Wacht am Rhein som en egen patriotisk respons på franske påstander om at Rhinen var Frankrikes «naturlige» østre grense. I refrenget «Kjære fedreland, kjære fedreland, la ditt sinn falle til ro / vakten står fast på Rhinen», og i andre lignende patriotiske poesier som Nicholaus Beckers Das Rheinlied, ble tyskere kalt på for å forsvare sitt territoriale hjemland. I 1807 argumenterte Alexander von Humboldt at nasjonal karakter reflekterte geografisk innflytelse, noe som knyttet landskap til folk. Samtidig med denne ideen oppstod bevegelser for å bevare gamle festninger og historiske steder, og disse fokuserte særlig på Rheinland, åstedet for mange konfrontasjoner med Frankrike og Spania.
Vormärz og 1800-talls liberalisme
Perioden av østerrikske og prøyssiske politistater og utbredt sensur før Revolusjonene i Tyskland i 1848 ble senere vid kjent som Vormärz, «Før-mars», noe som refererte til marsmåned 1848. I denne perioden fikk den europeiske liberalisme fremdrift; agendaen inkluderte blant annet økonomiske, sosiale og politiske saker. De fleste europeiske liberale i Vormärz siktet på forening under nasjonalistprinsipper, promoterte overgangen til kapitalisme, etterlyste utvidelsen av mannlig stemmerett, blant andre saker. Deres «radikalhet» var avhengig av hvor de stod i spekteret av mannlig stemmerett: desto videre definisjon av stemmerett, desto mer radikal.
Hambacherfesten: liberal nasjonalisme og konservativt svar
På tross av en betydelig konservativ reaksjon ble ideer om enhet knyttet sammen med tanker om folkesuverenitet i tysktalende land. Hambacherfesten (Hambacher Fest) i mai 1832 hadde et oppmøte på mer enn 30,000. Promotert som et dyrskue, feiret deltakerne brorskap, frihet og nasjonal enhet. Festdeltagerne samlet seg i byen nedenfor, og marsjerte til ruinene av Hambach slott på høyden over den lille byen Hambach, i palatinatprovinsen Bayern. Mens de bar flagg, slo på trommer, og sang, brukte deltakerne morgenen og starten av midtdagen på å nå slottområdet, hvor de lyttet til taler av nasjonalisttalere fra hele det politiske spekteret – fra konservative til radikale. Det overordnende innhold i talene foreslo at det var en fundamental forskjell mellom den tyske nasjonalismen på 1830-tallet, og den franske nasjonalisme i Juli-revolusjonen: fokuset til den tyske nasjonalismen lå i folkeutdanning; med en gang en befolkning var utdannet til den grad som var nødvendig, kunne de klare det. Hambachretorikken vektla den fredfulle naturen til den tyske nasjonalisme: poenget var ikke å bygge barrikader, en veldig «fransk» nasjonalismemåte, men å bygge emosjonelle broer mellom grupper.
Som han hadde gjort i 1819, etter drapet på Kotzebue, brukte Metternich demonstrasjonen ved Hambach til å presse gjennom konservativ sosialpolitikk. De «seks artikler» fra 28. juni 1832 bekreftet i all hovedsak kongemakten. Den 5. juli stemte Frankfurt-riksdagen for ti nye artikler, som stadfestet de allerede eksisterende lovene om sensur, begrenset politiske organisasjoner, og begrenset annen offentlig aktivitet. Videre ble medlemstatene enige om å sende militærhjelp til enhver regjering som ble truet av uro. Fyrst Wrede ledet halvparten av Den bayerske armé til Pfalzgrevskapet for å ta kontroll over området. Flere av talerne ved Hambach ble arrestert, stilt for retten og fengslet; en av de, Karl Heinrich Brüggemann (1810–1887), en jusstudent og representant for det hemmelige Burschenschaft, ble sent til Preussen, hvor han først ble dømt til døden, før senere benådet.
Liberalisme og svaret på økonomiske problemer
Flere andre faktorer kompliserte nasjonalismen i de tyske stater. Menneskeskapte faktorer var blant annet politisk rivalisering mellom medlemmer av Det tyske forbund, særlig mellom østerrikerne og prøysserne, og sosial-økonomisk konkurranse blant kommersielle- og handelsinteresser og de gamle landeiende og aristokratiske interesser. Naturlige faktorer inkluderte omfattende tørke på tidlig 1830-tall, og igjen på 1840-tallet, og en hungersnød på 1840-tallet. Videre komplikasjoner oppstod som et resultat av industrialisering; mens mennesker søkte jobber, forlot de landsbygda for å arbeide i byen om uken, før de vendte hjem i en og en halv dag i helgene.
De økonomiske, sosiale og kulturelle endringene for folk flest, den økonomiske motgangen i en skiftende økonomi, og press fra værkatastrofer bidro alle til voksende problemer i Sentral-Europa.
De fleste regjeringers manglende evne til å håndtere matnøden på midten av 1840-tallet forårsaket tørråten (beslektet med Den store hungersnøden i Irland) og flere årstider med dårlig vær, oppfordret mange til å tenke at de rike og mektige ikke brydde seg om problemene til vanlige folk. Makthaverne var bekymret over den voksende uroen, den politiske og sosiale oppvåkningen i arbeiderklassen, og uoverensstemmelsen med middelklassen. Det virket ikke som om noen grad av sensur, bøter, fengslinger eller bannlysning kunne stagge kritikken. Videre ble det enda tydeligere at både Østerrike og Preussen ønsket å lede en mulig tysk samling, og begge gjorde sitt beste i å hemme rivalens samlingsplaner.
De tyske revolusjonene i 1848 og Frankfurtparlamentet
De utbredte – hovedsakelig tyske – revolusjonene i 1848-49 forsøkte tysk samling med en felles grunnlov. Mange revolusjonære la press på de forskjellige statene, særlig de i Rhinland, for å få til et parlament som der man kunne bli enig om en slik grunnlov. Til syvende og sist håpet mange venstreorienterte revolusjonære at denne grunnloven ville medføre allmenn mannlig stemmerett, en permanent nasjonalforsamling, og et forent Tyskland, muligens under ledelse av den prøyssiske kongen. Dette virket å være den mest logiske veien, siden Preussen var den sterkeste av de tyske statene, samt den største rent geografisk. De fleste sentrumshøyre-revolusjonære ønsket derimot utvidet (men ikke nødvendigvis allmenn) stemmerett, og et løsere tysk forbund av stater. Press fra sistnevnte gruppe gjorde at mange av valgene til parlamentet ble gjennomført med begrenset stemmerett og skjeve modeller for valgbarhet, noe som sørget for at rikere, landeiende grupper ble overrepresentert.
Den 27. mars 1849 vedtok Frankfurtparlamentet Paulskirchenverfassung (Paulskirke-forfatningen), og måneden etter gav de keiser-tittelen til Preussens konge Fredrik Vilhelm IV. Han nektet å ta imot av flere grunner. Offentlig sa han at han ikke kunne akseptere kronen uten samtykke fra de forskjellige tyske statene, i praksis de tyske fyrstene. Privat fryktet han motstand fra de andre tyske fyrstene og en militær intervensjon fra Østerrike eller Russland. Han hadde også en grunnleggende motvilje mot ideen om at han skulle akseptere en krone fra et folkevalgt parlament: han ville ikke akseptere en «leirkrone». På tross av at stemmerettskravene og legitimitetsproblemene dette medførte i mange liberales øyne, lyktes Frankfurtparlamentet i å bli enig om en grunnlov, og kom til enighet om en «lilletysk» løsning. Selv om man ikke klarte å samle landet i denne omgang, var arbeidet i alle fall en delvis seier for de liberale, og mange av de tyske fyrstene gikk med på reformer.
1848 og Frankfurtparlamentet i historiografen
I historikermiljøer har man lenge debattert hvordan Frankfurtparlamentet bidro til byggingen av en tysk nasjon. Den ene hovedteorien oppstod etter første verdenskrig og går ut på at de liberales nederlag i Frankfurtparlamentet gjorde at borgerskapet og landeierne fant sammen. Dette ledet så til Sonderweg (spesialvei)-utviklingen på 1900-tallet. Argumentasjonen går ut på at manglende enighet i 1848 første til en sen samling i 1871, som igjen ledet landet bort fra en positiv samfunnsutvikling. Adolf Hitlers nasjonalisme er ifølge denne teorien ikke ny, men kun en videreføring av en slags iboende kultur i det tyske samfunnet, som finnes selv i dag. Videre skal «fiaskoen» i 1848 ha oppmuntret middelklassens ubevisste dragning mot aristokratiet, slik at denne gruppen aldri ble selvbevisst og fornyet seg.
Nyere historieforskning har avvist disse ideene, og hevder at Tyskland ikke har hatt noe mer «spesialvei» enn andre land. Slike ideer avvises som eksepsjonalistiske. De som argumenterer for den nyere hypotesen mener derimot at liberalerne i 1848 faktisk fikk utrettet mye, og at mange av ideene deres ble tatt inn i Bismarcks sosiale programmer (som for eksempel velferdsstaten, utdanningsprogrammer, og mer inkluderende stemmerettsregler). Videre kritiseres ideen om en «spesialvei» for at den impliserer at andre lands utvikling (i dette tilfellet Storbritannias) er «normalen». Hele denne modellen for lands utvikling kritiseres som britisk-sentrisk, siden moderne nasjonalstater ikke vokste fremt lineært i jevn hastighet. Nasjonalstater vokste vanligvis heller ikke frem før på andre halvdel av 1800-tallet. Siden slutten av 1990-årene har dette synet blitt allment akseptert, selv om enkelte historikere fortsatte finner Sonderweg-modellen nyttig i analysen av nasjonalsosialismen.
Interessesfærer, Erfurtunionen og Olmütztraktaten
Forslaget om en Erfurtunion og hendelsene ved Olmütz gjorde at det etterhvert ikke ble et spørsmål om det skulle bli en tysk samling, men derimot om når dette skulle skje. Dette truet samfunnsordenen man hadde hatt siden slutten av Napoleonskrigene. Ved Wienerkongressen i 1815 hadde seierherrene over Napoleon satt opp et system der Europa var delt inn i «interessesfærer», hvor hver av de fire stormaktene Storbritannia, Frankrike, Russland og Østerrike skulle ha politisk og økonomisk kontroll over naboområdene. Frankrikes sfære bestod av Den iberiske halvøy og deler av Italia, Russlands bestod av de østre delene av Sentral-Europa og deler av Balkan, Østerrikes bestod av mesteparten av det som hadde vært Det tysk-romerske rike, mens Storbritannias sfære var resten av verden, spesielt verdenshavene.
Et slikt system var avhengig av at de tyske og italienske statene var svake og fragmenterte, og systemet ville trues av tyske og italienske nasjonalstater. Det var derfor problematisk for stormaktene med en tysk samling, og en eventuell samling medførte også mange uløste spørsmål: Det var ikke helt entydige definisjoner av hvem som egentlig var tysk, og hvor grensene til et samlet Tyskland skulle gå. Det var heller ikke klart hvem som var best egent til å lede et samlet tysk rike. Det var to modeller som ble foreslått som løsninger på dette: Den lilletyske løsning, og den stortyske løsning. I en «lilletysk» løsning ville de tyske småstatene samles under det prøyssiske Hohenzollern-dynastiets ledelse, mens i en «stortysk» løsning ville de samles under det østerrikske Habsburg-dynastiet. Denne prøyssisk-østerrikske dualismen hadde dominert tysk politikk og diplomati helt siden opprettelsen av Kongeriket Preussen i 1701, og stridighetene skulle nå sitt klimaks de neste tjue årene.
Preussens voksende styrke: Realpolitik
Etter at han fikk slag i 1857 kunne ikke lenger den prøyssiske kong Fredrik Vilhelm IV regjere, og året etter ble broren Vilhelm regent. Samtidig var Helmuth von Moltke blitt sjef for den prøyssiske generalstaben, mens Albrecht von Roon ble prøyssisk krigsminister i 1859. Det nye lederskapet i det prøyssiske militærvesenet kom til å få store følger, og von Roon og Vilhelm begynte snart en reform av hæren. Samtidig omorganiserte Moltke hærens kommandostrukturer. Disse reformene – og spesielt hvordan de skulle finansieres – førte til en forfatningskrise i 1860, da både det prøyssiske parlamentet og Vilhelm (via krigsministeren) ønsket kontroll over militærbudsjettene. Etter at Vilhelm var blitt konge (som Vilhelm I) i 1861 utnevnte han Otto von Bismarck til prøyssisk statsminister året etter, og Bismarck sørget for at krigsministeren fikk kontroll på militærbudsjettene, slik at forfatningskrisen gikk over.
Krimkrigen i 1854-55 og den andre italienske frigjøringskrigen i 1859 kom til å ødelegge det gode forholdet mellom stormaktene Storbritannia, Frankrike, Østerrike og Russland. De prøyssiske militærreformene og Bismarcks aktive diplomati bidro til at det oppstod en ny maktbalanse, der Preussen ble den ledende tyske staten. Bismarcks diplomati (om nødvendig støttet av våpenmakt) og den pragmatiske prøyssiske konservatismen gav opphav til begrepet Realpolitik.
Bismarck ga uttrykk for kjernen i Realpolitik i den berømte «Blod og jern»-talen den 30. september 1862, kort tid etter at han ble statsminister: «Denne tids store spørsmål blir ikke avgjort gjennom taler eller avstemninger – den store feilen fra 1848 og 1849 – men derimot av jern og blod.» Bismarcks «jern og blod»-uttrykk (eller «blod og jern», som det ofte gjengis som), har ofte blitt misbrukt som argument for et tysk begjær etter blod og makt. Setningen om «taler eller avstemninger» tolkes ofte som at Bismarck avviser politiske prosesser, men dette gjorde aldri Bismarck selv. «Jern og blod»-uttrykket handler heller ikke om den prøyssiske militærmaktens uovervinnelighet, men derimot om de tyske statenes evne til å produsere jern og annet krigsmateriell, og at de om nødvendig var beredt til å bruke militærmakt.
Grunnleggingen av en forent stat
Det ble etterhvert tydelig at det var behov for både blod og jern. Da Bismarck holdt talen sin i 1862 hadde allerede ideen om en tysk nasjonalstat skiftet fra de liberale og demokratiske idealene fra 1848 til en mer konservativ Realpolitik-konstruksjon. Bismarck var som vanlig pragmatisk, og forstod både hva som kunne forhindre en tysk nasjonalstat, og hva man kunne oppnå med en samling. Bismarck forstod også viktigheten av å knytte ideen om et samlet Tyskland til Hohenzollern-dynastiet, og noen historikere trekker frem dette som Bismarcks største bidrag til dannelsen av Det tyske keiserrike i 1871. De eksisterende traktatene og avtalene mellom de tyske statene var til hinder for at Bismarck kunne handle på egenhånd, og som politiker og diplomat skjønte han at ensidig prøyssisk press ikke var noen fornuftig fremgangsmåte. For å få alle de mindre tyske statene med på en samling trengte man ytre fiende som kunne erklære krig mot en av disse, slik at man fikk noe som kunne samle folket. Den fransk-tyske krig i 1870 ble en slik mulighet. Historikere har lenge diskutert Bismarcks rolle i hendelsene som ledet opp til denne krigen. Det tradisjonelle synet, som det gjerne har blitt argumentert for av pro-prøyssiske historikere på slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, er at Bismarck alltid hadde tysk samling i tankene. Etter 1945 har man imidlertid fått nye syn på Bismarck, der historikere heller trekker frem Bismarcks opportunisme og kynisme. Ifølge disse teoriene hadde Bismarck aldri noen konkrete langsiktige planer for hvordan man skulle samle Tyskland, men brukte heller samtidens hendelser på opportunt vis for å tvinge frem kriger som kunne hjelpe på veien dit. Bismarck var uansett hverken helt eller skurk, men ved å bruke hendelsene i 1866 og 1870 til egen fordel viste han sine sterke politiske og diplomatiske ferdigheter, noe som var grunnen til at Vilhelm gjorde ham til statsminister i 1862.
Tre hendelser viste seg nødvendig for den administrative og politiske samling av Tyskland. Først førte bortgangen til Frederik VII av Danmark, som ikke hadde mannlig arvinger, til den andre slesvigske krig i 1864. For det andre gav Italias samling en ny alliert for Preussen mot Østerrike i den østerriksk-prøyssiske krig i 1866. Til slutt erklærte Frankrike, som fryktet Hohenzollern-omringing, krig mot Preussen i 1870, noe som førte til den fransk-prøyssiske krig. Gjennom en kombinasjon av Bismarcks diplomati og politisk lederskap, Albrecht von Roons militære omstrukturering, og von Moltkes militære strategi, demonstrerte Preussen at ingen av de europeiske underskriverne ved freden i Paris i 1815 kunne garanterte Østerrikes interessesfære i Sentral-Europa, og gav dermed prøyssisk hegemoni i Tyskland, og avsluttet dualismedebatten.
Slesvig-Holstein-spørsmålet
Den første delen i sagaen om tysk samling under Bismarck kom ved Slesvig-Holstein-spørsmålet. Den 15. november 1863 ble kong Christian IX av Danmark konge over Danmark, og hertug over Slesvig og Holstein. Den 18. november 1863 signerte han den danske novemberkonstitusjonen, og erklærte Hertugdømmet Slesvig en del av Danmark. Det tyske forbund så dette som et brudd på London-protokollen av 1852, som vektla Kongeriket Danmarks status som separat fra de selvstendige hertugdømmene Slesvig og Holstein. Befolkningene av Slesvig og Holstein verdsatte sterkt denne separate status. Det tyske forbund kunne bruke disse hertugdømmers etnisitet som et kamprop: store deler av både Slesvig og Holstein var av tysk opphav, og snakket tysk i det dagligdagse liv (selv om Slesvig hadde en betydelig dansk minoritet). Diplomatiske forsøk på å få novemberkonstitusjonen opphevet kollapset, og kamphandlinger begynte da prøyssiske og østerrikske tropper krysset grensen inn i Slesvig den 1. februar 1864. Innledende forsøkte danskene å forsvare sitt land ved å bruke en eldgammel jordvegg kjent som «Danevirke», men dette viste seg å være fåfengt. Danskene kunne måle seg med den kombinerte prøyssisk-østerrikske styrken, og de fikk ikke støtte fra sine allierte i de andre skandinaviske stater, fordi Danmark hadde annullert avtalen ved å bryte Londonprotokollen. Tennålsgeværet, en av de første bakladerriflene som ble brukt i strid, hjalp prøysserne i både denne krigen, og den østerriksk-prøyssiske krig to år senere. Riflen gjorde at en prøyssisk soldater kunne avfyre fem skudd liggende nede, mens dens munnladnings motstykke kunne kun avfyre ett skudd, og måtte lades om stående. Den andre slesvigske krig endte i seier til de kombinerte prøyssisk-østerrikske styrker, og de to landene vant kontroll over Slesvig og Holstein i den påfølgende freden i Wien, signert den 30. oktober 1864.
Krig mellom Østerrike og Preussen, 1866
Den andre delen av Bismarcks samlingsforsøk hendte i 1866. I samspill med det nylig forente Italia skapte Bismarck et diplomatisk miljø hvor Østerrike erklærte Preussen krig. Det dramatiske forløpet til krigen utspilte seg hovedsakelig i Frankfurt, hvor de to maktene hevdet å prate for alle de tyske stater i parlamentet. April 1866 skrev den prøyssiske delegaten i Firenze en hemmelig avtale med den italienske regjering, hvor begge forpliktet seg til å støtte den andre i en krig med Østerrike. Dagen etter dette la den prøyssiske delegaten til Frankfurtparlamentet frem en plan som etterlyste en nasjonal forfatning, en direkte valgt nasjonal riksdag, og universell stemmerett. Tyske liberale hadde en berettiget skepsis til denne planen, etter å ha vært vitne til Bismarcks vanskelige og tvetydige forhold til Den prøyssiske Landtag (statsparlament), et forhold definert av Bismarcks smiger og overkjøring av representantene. Disse skeptikerne så forslaget kun som et spill for å forsterke prøyssisk makt, heller enn en progressiv reformagenda.