cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jose Maria Sison
Partikrise 1985 til 1993
I denne kampen kunne det i begynnelsen virke som om Sison var dårlig informert og hadde begrenset innflytelse. Ifølge PKP var initiativer fra Sison avgjørende for å få bevegelsen på rett kjøl og vinne over partikrisa, slik at PKP og NDF fortsatte å være den helt dominerende opposisjonelle politiske bevegelsen i landet.
Sison i eksil
Fra 1986 reiste Sison på flere lange utenlandsturneer for å snakke på universiteter, i grupper av filippinere i utlandet og for forskjellige politiske organisasjoner.
Utenlandsreisene ble langvarige, også fordi hæren nå begynte å likvidere mange kjente ledere i Filippinene. Det gjaldt blant andre tidligere leder for NPA Bernabe Buscayo og ei rekke folkevalgte. PKP advarte derfor Sison mot å komme hjem.
16. september 1988 gjorde Corazon Aquino Sisons pass ugyldig, etter at hun hadde reist tiltale mot ham for undergravning. Dette tvang Sison til å søke politisk asyl i Nederland. I eksil fikk Sison den formelle posisjonen som den Nasjonaldemokratiske Frontens politiske sjefskonsulent. Dette ble brukt av den filippinske regjeringa for å stemple ham som medskyldig for voldshandlinger i Filippinene og få asylet hans opphevd, noe Nederland avviste. Det ga ham også frihet til å fungere som en slags legal sjefsforhandler for opprøret. Det hemmelige politiet/militæret i hjemlandet prøvde nemlig på den ene sida å infiltrere omgivelsene hans og likvidere ham. Eksempler på det blei blant annet avslørt av nederlandsk fjernsyn.
På den andre side gjorde flere filippinske regjeringer framstøt for å få til fredsforhandlinger gjennom Sison. Han fikk tilmed tilbud om å komme hjem for å sitte i regjering. Dette førte blant annet til forhandlinger i Oslo med den norske regjering som vertskap, som førte til perioder med våpenhvile og at det ble arbeidet med intensjonsavtaler.
Sison etablerte seg som det filippinske opprørets internasjonale sjefsambassadør, samtidig som han fortsatte å skrive politiske artikler for pressen i Filippinene.
Terroristerklæringen fra USA i 2002
9. august 2002 satte USA PKP og NPA på lista over «utenlandske terroristorganisasjoner». 23. august ga USA ordre til at PKPs, NPAs, Jose Maria Sisons og Julia de Limas bankkontoer skulle sperres. Dagen etter fulgte Nederland opp denne ordren, senere med støtte fra EU. Dette førte også til at ekteparet Sison/de Lima heller ikke kunne få den nederlandske sosialhjelpen som de hadde levd av.
Det skjedde til tross for at Sison og de Lima ikke var anklaget for noe i Filippinene, Nederland eller USA. PKP og NPA var deltakere i en borgerkrig i Filippinene, men den Nasjonaldemokratiske Fronten hadde på vegne av opprørerne undertekna erklæring om at de ville følge genevkonvensjonen. Ingen av disse organisasjonene er anklaga av USA eller EU for å ha foretatt noen form for terrorhandling utafor Filippinenes grenser.
Vedtaka ble fulgt med økt press fra USA og Filippinene for at Sison skulle utleveres. Det utløste også en solidaritetskampanje og protester fra menneskerettighetsforkjempere i mange land.
Tross terroriststemplet hadde Filippinene flere ganger etter 2002 tatt kontakt med Sison for å forhandle om fred, og partene møtte hverandre i Oslo som den norske regjeringas gjester.
Legale partier som uformelt støtter den illegale Nasjonaldemokratiske Fronten fikk over 20% av stemmene og mange representanter valgt i 2004. PKPs og Frontens hær NPA opererer over hele Filippinene, og ser ut til å ha overvunnet tilbakeslaget fra rundt 1990.
Sison var den norske regjeringas gjest i Oslo for siste gang i juli 2006, da han kom etter avtale med filippinske regjeringsrepresentanter som uteble i siste øyeblikk.
Den 28. august 2007 ble Sison arrestert av nederlandsk polii, anklaget for planlegging av to mord. Anklagene ble imidlertid avvist, og Sison ble satt fri 3. oktober samme år.
Sison privat
Jose Maria Sison og Julieta de Lima fikk fire barn.
Han sluttet å røyke etter over 30 år i mai 2001 etter at en av sønnene hans hadde mast lenge, og flere leger hadde pekt på at han fikk dårligere lungekapasitet. Dette førte til at han underskrev en ed med seks vitner tilstede (blant dem tre leger og en advokat!). Han påstod at han aldri har tatt en sigarett etterpå.
Han var kjent blant gamle venner for å like det som på engelsk kalles practical jokes.
Sison var glad i å danse selskapsdans. Han ble framstilt i ryktene som litt av en selskapsløve, noe han avviste. Sison sa at han likte å hygge seg med venner, men sjelden fikk tid til det.
Han likte karaoke. Som en typisk ungdom fra det tidlige 1950-tallet var han fan av Frank Sinatra, og hans yndlingsnummer er My Way. Men da sang han den avsluttende linjen slik:
- I did it Mao's way!
Siste år, død
I 2017 hevdet president Rodrigo Duterte at Sison hadde endetarmskreft. Sison sa at han riktignok hadde vært innlagt på Utrechts universitetssykehus i mars det året, men det var ikke for kreft, men for rheumatoid arthritis og sweet syndrome-symptomer.
Tidlig i 2022 ble det hevdet at Sison var død; Sison kunne personlig avkrefte det.
Den 16. desember kunngjorde Communist Party of the Philippines og partiets nyhetsorgan Ang Bayan at Sison var død etter å ha ligget på sykehus i Utrecht i Nederland i to uker.
Bøker av J.M. Sison
Som Amado Guerrero (mellom 1968 og 1977):
Urban II
Urban II (født ca. 1035 i Châtillon-sur-Marne, død 29. juli 1099) var pave fra mars 1088 til 1099. Han het opprinnelig Odo av Lagery (også stavet Otho eller Otto) og var fra en adelsfamilie fra Châtillon-sur-Marne i Frankrike.
Trinity (Jersey)
Trinity (jèrriais: La Trinneté) er et av tolv parishes (distrikter) på Jersey. Det ligger nordøst på øya. Les Platons er det høyeste punktet på Jersey. Trinity har omdømme for å være det mest rurale og landbrukspregete av Jerseys parishes. Det er det tredje største i areal, dekker 6,817 vergées (12.3 km²) og har den tredje største befolkningen. Folketellingen i 2011 viste en folkemengde på 3,156.
Urban II
Tidlig liv
Han ble utdannet innen den katolske kirke, og virket en tid som erkediakon i Reims. En av hans lærere var St Bruno, som påvirket ham til å gå i kloster i Cluny i 1068. Der ble han med tiden valgt til prior. I 1078 ble han kalt til Roma av pave Gregor VII, som i 1080 utnevnte ham til kardinalbiskop av Ostia.
Som kardinal var han en av de mest aktive støttespillere for den gregorianske reform. Blant annet var han pavelig legat til Det tysk-romerske rike i 1084–85. Den var på den tiden vanlig at en pave nominerte kandidater til neste pavevalg, og han var blant de få Gregor VII nevnte. I 1086 ble i stedet Desiderius, som var abbed i Monte Cassino, valgt til pave og tok navnet Viktor III.
Pontifikatet
Viktor IIIs pontifikat ble kortvarig. Han døde i Monte Cassino 16. september 1087. Først den 12. mars 1088 ble Odo valgt under en samling av kardinaler i Terracina. Han gjenopptok Gregor VIIs reformer, og brukte sine diplomatiske evner til å vinne gehør for dem.
Trinity (Jersey)
Trinity er lokaliseringen av States Farm («Myndighetenes gårdsbruk»), Durrell Wildlife Park ved herregården Les Augrès Manor, hovedkvarteret for Royal Jersey Agricultural and Horticultural Society («Det kongelige samfunn for landbruk og hagebruk») ved Royal Jersey Showground, og et mekanisk kulturarvmuseum i form av Pallot Heritage Steam Museum.
Urban II
Pontifikatet
Siden 1084 hadde motpave Klemens (III) sittet i Roma, og dette ble en utfordring for Urban II. Klemens hadde allerede vært årsak til at det tok et halvt år å velge ny pave. Urban hadde selv ledet synoden som bannlyste motpaven, som var alliert med den tysk-romerske keiseren Henrik IV. Gjennom å avholde en rekke synoder, en av dem i Roma, klarte Urban å få støtte fra mange biskoper for sitt reformarbeid, og kunne derfor fortsette striden mot keiseren og motpaven.
Urban kom til Roma i 1088, men måtte da bosette seg på Tiberøya. Først året etter klarte han å få kontroll over byen. Da keiseren 1090–92 invaderte Italia, måtte han forlate byen igjen, og holdt en tid i Sør-Italia. Henrik IVs krigslykke snudde, og i 1093 kunne Urban vende tilbake til Roma, denne gang for godt. Han fikk kontroll over Lateranpalasset i 1094, ved hjelp av bestikkelser. I 1098 fikk han også kontroll over Castel Sant'Angelo, og kontrollerte dermed en viktig innfartsåre til byen.
Trinity (Jersey)
Våpenskjoldet
Prestegjeldets våpenskjold viser Scutum Fidei (latin for «Troens skjold») som er et tradisjonelt kristent symbol. Trinity er engelsk for Triniteten, eller Den hellige treenighet. Symbolet uttrykker de mange aspekter ved treenighetens lære. I sen middelalder i England og Frankrike ble dette emblemet betraktet å være selveste Guds våpenskjold.
Urban II
Sicilia
Urban II hadde lenge hatt et godt forhold til normannerne i Sør-Italia og på Sicilia. Særlig fikk han viktig støtte fra greve Roger I av Sicilia. Urban ga gode gjenytelser. Hauteville-familien fikk sin maktposisjon på Sicilia bekreftet, og det sicilianske monarki besto helt til pave Pius IX trakk det tilbake i 1867 i forbindelse med Italias samling. I avtalen inngikk det at Sicilia og Sør-Italia skulle være pavelige len, slik at Roger og hans etterkommere styrte på pavens vegne.
Spania
I Spania oppmuntret Urban til fortsatt gjenerobring fra maurerne, den såkalte reconquista. Som del av dette tok han Aragón-Navarra og Catalonia som pavelige len, og reorganiserte landet kirkelig. I 1088 gjenopprettet han erkebispesetet i Toledo, og gjorde erkebiskopen der til primas for hele Spania.
Trinity (Jersey)
Historie
Le Câtel de Rozel er et jordverk og en festningsvoll som representerer et gammel forsvarsanlegg. Det ligger 500 meter vest bukten Rozel Bay. Det er ikke blitt utgravd, men likevel er det funnet mynter og en dolk gjort av bronse som antyder menneskelig aktivitet på 100-tallet f.Kr. Levninger av en neolittisk voll har blitt påvist under verk fra tidlig jernalder.
Urban II
Første korstog
I mars 1095 mottok Urban utsendinger fra den bysantinske keiseren, Alexius I Comnenus, som ba om hjelp mot muslimene. Paven, som nå var anerkjent som den virkelige pave av de fleste i vest, samlet konsilet i Clermont for å diskutere spørsmålet. Synoden ble holdt i november 1095, med 13 erkebiskoper, 225 biskoper og 90 abbeder til stede. Der holdt paven det som av mange historikere har blitt kalt den mest effektive tale i Europas historie. Han oppfordret franskmennene til å reise fra det han kalte deres «overfylte hjemland», og ta «Kanaan, Det hellige land som fløt av melk og honning».
Korstoget ville også bety økt vestlig innflytelse i et område som lå under ortodokse patriarken av Konstantinopel. Urban ønsket å gjøre dette på en måte som kunne fremme en forsoning etter øst-vest skismaet fra 1054. Blant annet løste han patriark Alexios av Konstantinopel fra ekskommunikasjon.
Trinity (Jersey)
Historie
Sognekirken er et kjent landemerke med sin særskilte hvite pyramideformede spir.
Urban II
Første korstog
Responsen på Urbans tale var overveldende, og det første korstog var et faktum. Korsfarerne reiste i 1096, og nesten fire år senere, i juli 1099 erobret de Jerusalem. Urban fikk ikke selv oppleve dette. Han døde to uker etter erobringen av byen og nyheten hadde enda ikke nådd Italia.
Filip I av Frankrike
Kong Filip I av Frankrike (1060–1108) utløste i 1092 en krise. Han skilte seg da fra sin kone Bertha, og giftet seg med Berthrade. Hans nye kone var også tidligere gift, med greven av Anjou. Kongen var allerede i konflikt med paven, fordi han hadde solgt kirkelige embeter. Simoni var en praksis som Urban sterkt fordømte. Paven ekskommuniserte Filip. I 1104 måtte Filip og Berthrade møte barbent for en forsamling av biskoper i Paris, og love å holde seg borte fra hverandre. Urbans etterfølger Paschalis II opphevet da bannlysningen.
Trinity (Jersey)
Historie
Også i Rosel ble det reist en festning på odden som forsvar mot fransk invasjon under napoleonskrigene. Brakkene ble bygd i 1820, men solgt til privat eier i 1924, konvertert til et hotell på 1950-tallet, men er i dag omgjort til et privat boligkompleks.
Urban II
Urbans død, og etterspill
Urban II døde den 29. juli 1099 i Roma.
Motpave Klemens (III) døde i januar 1100, men siden 1095 hadde hans innflytelse vært sterkt begrenset. Keiser Henrik IV hadde lidd nederlag, og keiserens krav om å være overhode for kirken hadde stilnet. Paschalis II tok derfor over under betraktelig lettere forhold enn Urban hadde gjort.
Trinity (Jersey)
Historie
Moulin de Rozel var en mølle som ble bygd i 1799, men demontert i 1916. Det ble under den andre verdenskrig omgjort til en artilleripost av Nazi-Tysklands okkupasjonsstyrker. Det er i dag bevart som vernet kulturarv, og fungerer også som maritim navigasjonsmerke.
Urban II
Urbans død, og etterspill
Urban ble tidlig regnet som helgen, men ble ikke formelt helligkåret. Først i 1881 ble han saligkåret av pave Leo XIII. Hans minnedag er dødsdagen, 29. juli.
Sitat av Urban II
«Mannens anger er falsk hvis han ikke slutter som advokat, et yrke det ikke er mulig å utøve på noen måte uten å begå synd.»
Trinity (Jersey)
Historie
Herskapshuset Trinity Manor er hjemmet for Seigneur of Trinity («herren av Trinity»). Salmeforfatteren Athelstan Riley (1858–1945) kjøpt eiendommen i 1909. Da herskapshuset var i meget dårlig forfatning fikk han gjennomført en omfattende ombygging som siden ble kritisert for sin uhistoriske rekonstruksjon og tilføyelse av en fransk château-stil. Den fantasifulle rekonstruksjonen ble utført i årene 1910-1913 av C. Messervy til design av den profilerte engelske arkitekten Reginald Blomfield (1856–1942). En av de gjenværende føydale pliktene til eieren av dette lenet er å overrekke den engelske monarken med et par villender om monarken besøkte Jersey. Den nåværende tittelholderen er Pamela Bell som Dame of Trinity («Frue av Trinity»).
Kultur
Blant de mer prominente fra sognet er Arthur de la Mare (1914–1994), tidligere ambassadør og diplomat i Japan, Thailand og Singapore, og som skrev litteratur på jèrriais i den stedegne dialekten i Trinity.
Folkeminnet hevder at området rundt bukten Bouley ble hjemsøkt av en fantomhund, Tchian d'Bouôlé («Den svarte hund fra Bouley»), og som varslet storm når den ble sett. Det er antatt fortellingen om den fryktelige hunden har blitt spredt av smuglere som ville avskrekke og forhindre at lokalbefolkningen nærmet seg deres aktiviteter i havnen i Bouley. En rekonstruert maske som smuglerne kunne ha benyttet og en utstilling av folkeminnet er utstilt i Det maritime museum i Saint Havier.
Musikkfestivalen Jersey Live Music Festival har blitt avviklet årelig ved Royal Jersey Showground siden 2004.
Vingtainer
Trinity er inndelt vingtainer for administrative årsaker. En vingtaine (fransk: «gruppe av tjue») er et politisk inndelingssystem av prestegjeldene på Jersey.
Prestegjeldet er valgdistrikt og velger en representant.
Demografi
Trinity er Jerseys tredje mest befolkede prestegjeld. Folketallet har vært stabilt, men med en svak økning det siste tiåret.
468 Lina
468 Lina er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaga den 18. januar 1901 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Wolfs tjenestejente.
Gåsøyane fuglereservat
Gåsøyane fuglereservat er et naturreservat i indre del av Isfjorden, like nordøst for Longyearbyen, på Svalbard. Naturreservatet har siden 1985 status som ramsarområde, på grunn av sin betydning for trekkfugler. Reservatet ble opprettet ved kongelig resolusjon 1. juni 1973, for å sikre et viktig hekke- og oppholdsområde for fugl, spesielt ærfugl og gjess. Fredningen var en del av en større vernepakke for Svalbard, som omfattet tre nasjonalparker (Sør-Spitsbergen nasjonalpark, Forlandet nasjonalpark og Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark), to ordinære naturreservat (Nordaust-Svalbard naturreservat, Søraust-Svalbard naturreservat) og 15 fuglereservater langs vestkysten av Spitsbergen. Øygruppa består av tre små øyer med gressvegetasjon og noen få ferskvannsdammer. Gåsøyane er et viktig hekkeområde for hvitkinngås og ærfugl. Den kanskje viktigste bestanden her er likevel måkefuglen havhest, som har Gåsøyane som en av sine aller viktigste hekkeplasser.
Man skal holde lang avstand fra fuglereservatene i hekketiden for å unngå at fugleforeldre blir skremt bort og rovfugl eller fjellrev tar eggene. Fuglene kan forstyrres selv på flere hundre meters hold.
Louis-Sébastien Le Nain de Tillemont
Louis-Sébastien Le Nain de Tillemont (født 30. november 1637, død 10. januar 1698) var en fransk katolsk kirkehistoriker. Han var jansenist, og beskrev kirkens seks første århundrer i de store verkene Histoire des empereurs durant les six premiers siècles de l’Église (1690–) og Mémoires pour servir à l’histoire ecclésiastique des six premiers siècles (1693–).
Schnappi, das kleine Krokodil
Schnappi, das kleine Krokodil (tysk «Schnappi, den lille krokodillen») er en tegnefilmfigur som er en liten krokodille som bor ved Nilen i Egypt. Navnet Schnappi henspiller på det tyske verbet schnappen, som betyr å snappe (til seg). Schnappi ble kjent gjennom en barnesang med samme navn, som i begynnelsen av 2005 nådde førsteplass på hitlistene i flere land. Sangerinnen er Joy Gruttmann, som var fem år gammel da opptaket ble gjort. Hun er niese av komponisten Iris Gruttmann, som har skrevet musikken.
Sammen med Rosita Blissenbach skrev Iris Gruttmann også teksten til sangen og offentliggjorde den første gang i 2001. I sangen synger Schnappi om seg selv og sitt liv ved Nilen. Det fengende refrenget og den enkle teksten har vært hovedårsaken til sangens popularitet.
Schnappis opphav er ARDs barnesending Die Sendung mit der Maus (direkte oversatt «Sendingen med musa»). Schnappi var ment å være en barnefilmfigur, men har nå fått kultstatus blant mange Internett-brukere i alle aldre.
I løpet av sommermånedene i 2004 ble sangen «Schnappi» plutselig populær. I begynnelsen ble den spilt om igjen og om igjen på Internettradio. I juli 2004 spredde sangen seg via forskjellige websider, chatforum og webforum og ble så kjent at man besluttet, i slutten av 2004, å gi ut en single. For TV ble det laget en musikkvideo.
Sangen nådde førsteplass på hitlistene i Tyskland første uken i 2005, og nådde siden førsteplass i Østerrike, Sveits, Nederland, Norge med flere. Den belgiske technogruppen Dynamite laget en coverversion som nådde sjuendeplass i Belgia og andreplass i Nederland.
Fenomenet at barnesanger plutselig blir populære utenfor den egentlige målgruppen har skjedd flere ganger før, blant annet med musikken fra Byggmester Bob på 1990-tallet.
Jørgensdag
Jørgensdag (23. april) er en minnedag som er avmerket på den norske primstaven som et kors eller en hest. Markeringen er til minne om Sankt Georg (også kjent som Sankt Georg av Kappadokia, Sankt Jøran og Sankt Jørgen), som etter legenden bekjempet en drage. Han ble deretter katolsk helgen som led martyrdøden under kristenforfølgelsene på begynnelsen av 300-tallet.
Benedikt XVI
Benedikt XVI (latin Benedictus PP. XVI, født Joseph Alois Ratzinger; født 16. april 1927 i Marktl i Bayern i Tyskland, død 31. desember 2022 i Vatikanet) var biskop av Roma, og Den katolske kirkes 265. pave fra 2005 til 2013, hvorpå han tok tittelen «pave emeritus». Som pave ble han omtalt med den tradisjonelle betegnelsen «hans hellighet», som fortsatt ble brukt efter hans avgang.
Benedikt var en av de mest innflytelsesrike katolske teologer siden 1950-årene, og regnes i likhet med forgjengeren pave Johannes Paul II som teologisk konservativ. Fra 1958 til 1977 var han virksom som professor ved flere tyske universiteter (Freising, Bonn, Münster, Tübingen og Regensburg) og ble tidlig en anerkjent akademiker. I 1977 ble han utnevnt til erkebiskop av München og Freising og samme år også til kardinal av pave Paul VI. I 1981 ble han kalt til Roma som prefekt for Kongregasjonen for troslæren, et av de viktigste embedene i Den romerske kurie. I 2002 ble han også valgt til leder (dekanus) for kardinalkollegiet, og dermed den fremste blant kardinalene. Benedikt XVI var som kardinal svært innflytelsesrik og en nær medarbeider og venn av Johannes Paul II i det meste av hans periode som pave.
Benedikt forfattet en lang rekke bøker og akademiske arbeider. Som pave vektla han særlig Europas behov for å finne tilbake til sine kristne røtter.
Den 11. februar 2013 kunngjorde han at han ville gå av den 28. februar 2013 på grunn av sin høye alder (85), og noe sviktende helse. Han ble dermed den første paven på over 700 år som abdiserte. Bare noen timer senere slo to lyn ned i Peterskirken, noe som reiste spørsmål om hvor ofte noe slikt egentlig skjer.
Bakgrunn og barndom
Joseph Ratzinger ble født i 1927 som sønn av Joseph og Maria Ratzinger (pikenavn Peintner). Morens familie stammet fra Syd-Tirol (som senere ble del av Italia). Joseph den yngre var den yngste av tre barn; hans eldre søsken var Georg som også ble prest i tillegg til musiker og middelalderforsker og døde i 2020, og Maria som ble musiker og musikklærer, og døde i 1991.
I 1941 ble han innmeldt i Hitler-Jugend, et lovfestet krav for alle ariske tyske unggutter. 16 år gammel ble han i 1943 innkalt til krigstjeneste i en luftvernavdeling, blant annet som assistent ved et flaktårn der han beskyttet en BMW-fabrikk i München. Senere ble gruppen hans sendt til å sette opp antitankskyts mot den ventede sovjetiske invasjonen ved den ungarske grensen i Østerrike. I november 1944 ble han sendt hjem i tre uker, før han gjennomgikk hærens rekruttskole i Traunstein. Han tjenestegjorde forskjellige steder i Bayern, men ble aldri sendt til fronten. Våren 1945 gikk enheten hans i oppløsning, og han begav seg hjemover. Han ble tatt som krigsfange av amerikanske soldater. I juni 1945 ble han satt fri.
Studier
Han begynte så å studere teologi sammen med sin bror Georg. Mellom 1946 og 1951 studerte Ratzinger ved Den filosofisk-teologiske høyskole i Freising og ved Herzogliches Georgianum ved Ludwig-Maximilian-universitetet i München.
Prest og professor
Han ble – sammen med sin bror – presteviet den 29. juni 1951 av kardinal Michael von Faulhaber, erkebiskopen av Munchen og Freising, og studerte deretter videre i Roma i to år. Han tok doktorgraden i teologi, og i 1953 utkom hans avhandling Mennesker og Guds hus i den hellige Augustins lære om kirken. Hans Habilitationsschrift (en postdoktoral avhandling) innenfor fundamentalteologi, om St. Bonaventura, var klar i 1957.
I 1958 ble han professor ved Freisings filosofisk-teologiske høyskole, der han hadde undervist siden 1952. Så fulgte Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn 1959–1963 og Westfälische Wilhelms-Universität i Münster 1963–1969.
Rådgiver under Annet Vatikankonsil
Under Annet Vatikankonsil (1962–1965) var Ratzinger også rådgiver og taleskriver for Kölns erkebiskop, kardinal Joseph Frings. Ratzinger var kun 35 år da konsilet begynte. Han var eksponent for den reformorienterte oppfatning. I sin første tale forlangte Frings – som også Lilles kardinal Achille Liénart – at man ikke skulle gå til avstemninger med det samme, men la konsilsdeltakerne først bli bedre kjent med hverandre før det ble fastlagt hvem som skulle sitte i de forskjellige kommisjoner. Den andre talen, medformulert av Ratzinger, bad om en fullstendig ny gjennomarbeidelse av den teksten som Den romerske kurie hadde ferdigstilt som utkast om Guds Åpenbaring. Den tredje talen Frings holdt, rettet kritikk mot det han betegnet som en nyskolastisk tilstivning i Roma, og mot misforhold ved Det hellige Officium og krevde at dets prosedyrer måtte være mer transparente. Denne talen ble alminnelig oppfattet som en trommevirvel, en brannfakkel, og ble møtt av et sterkt bifall blant flertallet av konsilsfedrene. Denne talen gjorde at Ratzinger også ble kjent utenfor de engere kirkelige kretser.
Perioden som professor
Noen biografer har ment at Ratzinger forandret teologisk tendens mot slutten av 1960 årene til mer konservativ. Selv har han imidlertid sagt at han i løpet av disse årene aldri endret teologisk retning.
Ratzinger ble fram til rundt 1969 gjerne oppfattet som en liberal teolog, en som var tilhenger av en rekke reformer. De som hadde slike meninger eller oppfatninger av ham, mener at Ratzinger endret seg. Dette er ikke nødvendigvis riktig; det kan like gjerne ha vært at det var andre som oppfattet konsilet som en dramatisk brudd med tidligere katolisisme, mens Ratzinger ikke ble med på dette.
Etter konsilet merket han tidlig at dets dokumenter ikke i særlig grad ble lest, men at mange fulgte en innbilt «konsilets ånd». Allerede på slutten av sekstitallet ba han innstendig om at dokumentene måtte leses, for kun der kan man finne konsilets åndelige dybde. Derfor insisterte han på kontinuitetens hermeneutikk for å vurdere konsilet korrekt.
Tiden i Tübingen var preget av studentprotester, og Ratzingers forelesninger ble av og til avbrutt av radikale studenter. Det kom også til heftige sammenstøt under forelesninger. Ratzinger forteller selv at han fikk traumatiske opplevelser av å se studentene med bilder som viste «sadomasochistisk glorifisering av lidelse» samtidig som de sang «Jesus være fordømt». Erfaringene i Tübingen gjorde at han på kort tid endret synspunkt til å bli «en troens vokter». Etter eget utsagn ble han i «68-tiden» urolig for at troen ble svekket av at en tar til seg det som passer ens egen smak, og lar annet ligge. Ratzinger sa: «I disse årene lærte jeg når en diskusjon måtte opphøre, hvis den ikke skulle slå om i en løgn». Han inntok en holdning der han ville bevare det han så på som umistelige trossannheter. Han ble dermed regnet som konservativ. Denne innstillingen holdt han fast på også som professor og senere som erkebiskop av München og Freising.
Han ble i 1969 medlem av Vatikanets internasjonale teologiske kommisjon. I 1969 ble han ansatt ved det mer konservative universitetet i Regensburg, der han underviste i dogmatikk til 1977.
I 1972 grunnla han det teologiske tidsskriftet Communio sammen med Hans Urs von Balthasar, Henri de Lubac og andre. Communio, som nå utkommer på bl.a. tysk, engelsk og spansk, er blitt et av de viktigste tidsskriftene for katolsk kristentro.
Erkebiskop av München
24. mars 1977 ble han utnevnt av pave Paul VI til erkebiskop av München og Freising av pave Paul VI. Han ble bispeviet den 28. mai samme år i München; hovedkonsekrator var biskop Josef Stangl av Würzburg, og medkonsekrerende var biskop Rudolf Graber av Regensburg, og biskop Ernst Tewes, C.O., hjelpebiskop i München.
Katolske biskoper velger seg alltid et motto som settes under deres heraldiske bispevåpen. Ratzinger valgte det latinske Cooperatores veritatis (norsk: Sannhetens medarbeidere). Se også under Våpenskjold nedenfor.
Kardinal
Pave [Paul VI kreerte ham den 27. juni 1977 til kardinal og gav ham kirken Santa Maria Consolatrice al Tiburtino som tittelkirke. thumb|[[Palais Holnstein, Benedikts erkebispebolig i München]] Som kardinal mottok han den polske bispekonferansen i München, deriblant også kardinal Karol Wojtyła som skulle bli valgt til pave kort tid etterpå. Ratzinger deltok på begge konklavene i 1978, både august- og oktoberkonklavet. Hans navn var såvidt framme som mulig pave i spekulasjonene før det siste konklavet.
Prefekt for Troskongregasjonen
Som prefekt for denne kongregasjonen ble Joseph Ratzinger i embeds medfør knyttet til en rekke av de teologiske kontroversspørsmål som har vært fremme innen katolsk kirkeliv siden 1980-tallet, men også til en rekke av de uttalelser som har hatt sin innretning videre enn teologenes rekker, for eksempel innen samfunnsmoralen. Kardinal Ratzinger forsvarte og bekreftet den katolske lære, inklusive lærer angjeldende prevensjonsmidler både med og uten abortiv effekt, homoseksuell kjønnslig utfoldelse, spørsmål vedrørende den økumeniske dialog med andre kristne kirker og trosretninger (som overfor anglikanere og overfor lutherdommen spesielt om rettferdiggjørelseslæren), og interreligiøs dialog.
Noen skrifter av den avdøde jesuittpresten Anthony de Mello ble gjenstand for en notifikasjon - Ratzinger og kongregasjonen anså at mange av bøkene, særlig hans senere, hadde elementer av religiøs indifferentisme (det vil si at Kristus var «én mester blant mange»). Især i dokumentet Dominus Iesus som kongregasjonen publiserte i jubelåret 2000 bekreftet Ratzingers kongregasjon en rekke ideer som var i ferd med å bli «upopulære», som den katolske kirkes standpunkt at frelsen er å finne i noen annen enn Jesus, «for det er intet annet navn under himmelen gitt til mennesker ved hvem vi kan bli frelst» Dokumentet frustrerte dessuten mange protestantiske kirker ettersom det ble fremholdt at de ikke var kirker i full forstand, men «kirkelige fellesskap». Det ble hevdet fra noen hold at Ratzinger hadde gått lenger enn det pave Johannes Paul II hadde ønsket. Men den 1. oktober 2000 ble dette avkreftet, da paven offentlig bekreftet at han på særlig vis hadde approbert Dominus Iesus, og tilla at «Denne bekjennelse nekter ikke frelsen til ikke-kristne, men peker på at dens ultimate kilde er i Kristus, i hvem menneske og Gud er forenet.»
Ratzinger var i Troskongregasjonen og senere som pave opptatt av tilnærmingen med andre trossamfunn, og ikke minst med nylige utbrytere etter Andre Vatikankonsil for å gjenetablere full kommunion med noen av de tradisjonalistiske katolikker, og gi den tridentinske messe en legitimitet som i endel år i praksis var blitt nektet den.
I 1993 ble Ratzinger forfremmet til kardinalbiskop av Velletri-Segni, og i 1998 ble han visedekanus for kardinalkollegiet. Foruten å være prefekt av Kongregasjonen for troslæren var han medlem av Statssekretariatets annen seksjon (Relasjoner med statene, tilsvarende utenriksdepartement), kongregasjonen for biskoper, kongregasjonen for gudstjenesten og sakramentsordningen, kongregasjonen for Østkirkene, kongregasjonen for folkenes evangelisering, kongregasjonen for katolsk utdannelse, det pavelige råd for fremme av kristen enhet, det pavelige råd for kulturen og den pavelige kommisjon for Latin-Amerika
Forut for 2001 var det de forskjellige bispedømmer, eller de forskjellige ordenssamfunn, som hadde førsteansvaret for å etterforske påstander om seksuelle misbruk foretatt av kirkefolk, og å disiplinere dem i henhold de straffetiltak kirkeloven gav. I 2001 fikk Ratzinger gjennomslag overfor pave Johannes Paul II om å tillegge Troskongregasjonen oppgaven og kompetensen for å etterforske alle beskyldninger om seksuelle overgrep begått av prester. I følge vatikanisten John L. Allen jr. vant Ratzinger i de påfølgende årene et kjennskap til problemets konturer som knapt noen annen skikkelse i den katolske kirke hadde. Det han da ble kjent med, og innsikten om at omfanget av det kan senere beskrev som skitten innen kirken ('filth' in the Church), gjennomgikk Ratzinger (ifølge Allen) en konversjonsopplevelse i løpet av 2003–04. «Fra da av syntes han og hans stab drevet av en konvertittens intensitet for å få renset opp.» Imidlertid er dette å ansette «sannhetens øyeblikk» for sent - Ratzinger var klar over at mange av de lokale bispedømmer ikke hadde kapasitet eller evne til å behandle slike saker, blant annet fra godt kjente tilfeller fra USA, og at høyereinstanmsbehandlinger i Vatikanet var for fragmenterte mellom forskjellige kurieorganer, og lenge hadde abeidet for at Troskongregasjonen skulle få samlet fullmaktene. Han hadde også i 2001 fått gjennom ny kirkelig lovgivning som tilrettela for bedre behandling av sakene.
Én av de sakene Ratzinger drev frem, var om den meksikanske presten Marcial Maciel, grunnlegger av Kristi legionærer. En rekke beskyldninger florerte, men en tid ble Ratzinger bremset av andre i den romerske kurie. Da Maciel ble hedret i 2004, utløste det at atter flere tok motet til seg og presenterte anklager, og da var reglene slik at Troskongregasjonen fikk sakene til seg : Ratzinger autoriserte en grundig etterforskning og viktige avhør ble foretatt i USA mens pave Johannes Paul lå på sitt siste. Etter at Ratzinger ble pavefortsatte etterforskningen, og i 2006 ble Maciel tvunget ut av ledelsen av Kristi legionærer nedlegge allre sine kirkelige embeder. I mai 2010 fulgte etn uttalelse fra Vatikanet som fordømte dan da avdøde Maciels graverende og umoralske adferd, bekreftet av pålitelige vitnemål, som utgjør ekte kriminalitet og en levemåte uten skrupler eller autentisk religiøs ånd.
Ratzinger og Troskongregasjonen sendte i 2003 ut til verdens biskoper en fremstilling av kirkens standpunkt, med argumentasjonshjelp, om avvisning av rettslig anerkjennelse av homoseksuelle livsfellessskap. En rekke vestlige stater med betydeliug katolsk befolkningsandel endret sine lover i større eller mindre grad i det tidsrom Ratzinger/Benedikt var i kirkens ledelse, for eksempel Frankrike, Spania, Portugal, Belgia, Luxembourg og Canada (Quebec) EBenedikt betegner i dokumentet Overveielser vedrørende fremlegg om å gi rettslig anerkjennelse til livsfellesskap mellom homoseksuelle personer et slik anererkjennelse er «et foruroligende moralsk og sosialt fenomen».
Forsøk på fratreden: Ratzinger fylte 75 år i 2002, og leverte i henhold til kirkerettens sterke anbefalinger sin avskjedssøknad, i det minste to ganger. Han kunne også vise til et fall som hadde svekket ham. Pave Johannes Paul II aksepterte ikke hans søknader.
I Stasis etterlatte papirer står det at Joseph Ratzinger skal ha vært en av de «skarpeste motstandere av kommunismen» i Vatikanet. Han beskrives også, etter pave Johannes Paul II og statssekretær Casaroli, som «den mest innflytelsesrike politiker og ledende ideolog». Stasi antok Ratzinger ville ha «økende innflytelse på den antikommunistiske retningen i den katolske kirke, særlig i Latin-Amerika».
I 2002 ble han valgt til ny dekanus for kardinalkollegiet, da hans forgjenger Bernardin Gantin ønsket å flytte hjem til Benin etter å ha fylt 80 år. Som dekan fikk han da også, i henhold til sedvane, kardinalbispesetet Ostia i tillegg til Velletri-Segni som han innehadde fra før.
Ratzinger de siste årene før pavevalget
Den 30. september 2003 sa Ratzinger at «vi bør be for paven» og skapte overskrifter over hele verden og spekulasjoner om at Johannes Paul II var dødssyk. Han ville nådd aldersgrensen for stemmerett ved pavevalg, 80 år, først den 16. april 2007, og var derfor stemmeberettiget ved konklavet 2005.
Som dekanus hadde han en rang som gjorde at kardinalkollegiet naturlig ville vurdere hans egnethet til pavestolen, og han hadde mange av de egenskaper en pave forventes å besitte. Men ikke alle oppfattet ham som virkelig valgbar, på grunn av hans nasjonalitet, alder og det forhold at han i 1991 skulle ha hatt en hjerneblødning (ble det sagt), og året etter hadde hatt fall som slo ham i svime. Andre antok at hans konservative holdninger kunne tale mot ham. Det ble også hevdet at han manglet karisma. Like fullt var han en av Johannes Paul IIs mest fortrolige, og under pavens langvarige sykdom i 2004 og 2005 fikk han en stadig mer fremskutt rolle, og måtte overta mange av pavens plikter.
Våren 2005 ble Ratzinger stadig oftere nevnt som en favoritt til å etterfølge Johannes Paul II som pave.
Kardinal Ratzinger hadde tidligere uttrykt et ønske om å trekke seg tilbake for å skrive flere bøker, men sa før han ble valgt til pave til venner at han var «rede til å akseptere enhver byrde Gud legger på hans skuldre».
Pavevalget
Hovedartikkel: Konklavet 2005 Som leder (dekanus) for kardinalkollegiet ledet Ratzinger selv overgangsukene etter Johannes Paul IIs død og dessuten forberedelsene til konklavet som begynte 18. april 2005. Ratzinger og den amerikanske kardinal William Wakefield Baum var de eneste kardinalene som deltok på konklavet og som ikke var utnevnt av Johannes Paul II, og som dermed hadde deltatt på konklaver tidligere (de to konklavene i 1978).
I sin siste preken rett før konklavet utmyntet Ratzinger et av sine best kjente uttrykk da han talte om relativismens diktatur. Blant annet:
I ettertid ble det sagt at talen hadde en effekt som bidro til pavevalgets utfall. De tre første avstemningene resulterte ikke i nødvendig flertall for én kandidat, men ved fjerde avstemning, på den andre dagen, ble valget avklart. Ratzinger ble valgt med mer enn de 77 stemmer som ville ha vært tilstrekkelig for to tredels flertall.
19. april 2005 annonserte kardinal Jorge Arturo Medina Estévez at Ratzinger var valgt til pave, og at han ville ta navnet Benedikt, som den 16. pave med dette navnet. Deretter holdt den nye paven en kort takketale. I likhet med Johannes Paul II holdt han talen på italiensk. Tidligere paver hadde holdt sin første tale på latin.
Juridisk sett ble han pave i det øyeblikk han aksepterte valget under konklavet. Den formelle innsettelsen fant sted i en høytidelig messe på Petersplassen 24. april 2005. Under messen overrakte kardinal Medina Estévez ham palliet, mens Angelo Sodano overrakte ham Fiskerringen.
Politisk orienterte observatører betraktet Benedikt XVI mest som en overgangspave etter den sterke Johannes Paul II.
Benedikt XVI var den første tyske pave siden Hadrian VI (1522–1523).
I endel lands medier ble valget av kardinal Ratzinger straks ansett som et særdeles dårlig valg. Noen utslag var outrerte: En fransk satire som fremstilte Benedikt XVI som «Adolf II» møtte skarp kritikk fra Frankrikes kringkastingsråd CSA. Programmet sendt ved Canal Plus dagen etter pavevalget overtrådte regelen om å «respektere de forskjellige politiske, kulturelle og religiøse sensitiviteter i offentligheten,» het det. CSA advarte Canal Plus med at det vil resultere i stive pengebøter dersom selskapet bryter regelen igjen, rapporterte Reuters.
Navnevalget
Under sin første generalaudiens sa den nye paven: ''«Jeg vil fortelle hvorfor jeg valgte navnet Benedikt. For det første ihukommer jeg pave Benedikt XV, denne modige fredens profet som ledet kirken gjennom krigens urolige tider. I hans fotspor vil jeg ved min tjeneste gå inn for forsoning og fred mellom folkene. Dessuten tenker jeg på den hellige Benedikt av Nursia, en av Europas vernehelgener. Hans liv minner oss om Europas kristne røtter. Jeg ber ham om å bistå oss alle så vi holder fast på Kristus som midtpunkt for vårt kristenliv: Måtte Kristus alltid innta første plass i våre tanker og i vår gjerning».''
Benedikt XV (1914-1922) var pave under første verdenskrig.
Teologi
Joseph Ratzinger ble vanligvis tilregnet den augustinske skole.
På linje med sine forgjengeres forsvar av naturretten og av sannheten som mulig kategori hadde Ratzinger/Benedikt XVI uttalt at samtidens verden preges av hva han kalte relativismens diktatur. Som teolog hadde han blant annet fokusert på spørsmålet om forholdet mellom begrepene sekularisme og rasjonalisme, der hans standpunkt var at den sanne rasjonalitet ikke utelukker troen, til forskjell fra det naturalistisk-positivistiske fornuftsbegrep som stammerfra opplysningstiden.
Teologisk arbeid før pavevalget
Blant Ratzingers teologiske arbeider kan nevnes det digre fundamentalteologiske arbeide Theologische Prinzipienlehre (1982), de begge ekklesiologiske arbeidene Kirche, Ökumene und Politik (1987), Zur Gemeinschaft gerufen (1991) samt det moralteologiske arbeidet Wahrheit, Werte, Macht (1993), det dyptloddende liturgiske verket Der Geist der Liturgie (2000) og den kristologiske studien Unterwegs zu Jesus Christus (2003). Det felles med disse arbeidene er at de forener dypsindig teologisk-filosofisk analyse med reflksjon over kirkens og den kristne tros stilling i det moderne samfunn og alle de problemer som det kristne fellesskap stilles overfeor verden rundt. Ratzinger behandlet her alt fra dåpens, eukaristiens og bønnens spesifikke betydning, de store trosbekjnnelser og forholdet mellom skrift og tradisjon og mellom tro og viten i et historisk perspektiv til økumenikken, frigjøringsteologien og den islamske utfordring, frihets- og samvittighetsbegrepet samt betydningen av kristne verditradisjoner for demokratet og forsvaret av menneskelige rettigheter.
Kontinuitetens hermeneutikk
Som en rød tråd gjennom pave Benedikt XVIs pontifikat løper spørsmålet om den katolske kirkes kontinuitet med og troskap mot den kristne åpenbaring og tradisjon. Som en konsekvens har Ratzinger både som kardinal og som pave fra «progressivt» hold blitt kritisert for sitt syn på Det andre Vatikankonsil (1962–1965), som mange hadde betraktet som «en ny pinse», en ny begynnelse for den katolskw kirke, en brudd med det forgangne. I sin juletale til kardinalskollegiet den 22. desember 2005 understreket Benedikt XVI betydningen av at Andre Vatikankonsil ikke tolkes som en brudd med den kirkelige tradisjonen («bruddets hermeneutikk»), men i stedet skal leses i tradisjonens lys («kontinuitetens hermeneutikk»). Allerede i en tale til biskopene i Chile av den 13. juli 1988 hadde kardinal Ratzinger fremhevet farene ved å betrakte Andre Vatikankonsil «som et slags superdogme» og «en ny begynnelse for kirken».
Joseph Ratzinger har både som kardinal og som pave fra «progressivt» hold blitt anklaget for å ha villet underminere arven fra Andre Vatikankonsil. Av St. Pius X-broderskapet beskrives han derimot ikke sjelden som alt for progressiv. På sin side vektla Ratzinger kontinuitetens hermeneutikn og påpekt et skille mellom kirkemøtets tekster på den ene side og hva man iblant kalte «konsilets ånd» (slik dette uteskes av progressive teologer) på den andre side. Til dette spørsmål om brudd contra kontinuitet er den i dagens (2022) katolske kirke kontroversielle spørsmål om liturgien og Benedikt XVIs skriv Summorum pontificum tilknyttet.
2005: Avvisning som prestekandidater av personer med dypt rotfestede homoseksuelle tilbøyeligheter
Kort etter at han var blitt pave approberte Benedikt XVI en instruksjon fra det vatikanorgan som gir regler for seminarer og presteutdannelse om at personer som har dypt rotfestede homoseksuelle tilbøyeligheter ikke kan være aktuelle prestekandidater.
2006: Regensburgforelesningen og forholdet til islam
I 2006 besøkte pave Benedikt Bayern i Tyskland, og holdt der en akademisk forelesning i Regensburg den 12. september til temaet Tro, fornuft og universitet – erindringer og refleksjoner. Paven siterte den bysantinske herskeren Manuel II Palaiologos som i samtale med en muslimsk lærd sa: «Vis meg bare hva Muhammed brakte som var nytt, og alt du vil finne er slett og umenneskelig, slik som hans ordre om å spre med sverdet den troen han forkynte». Noe som bidro til det opprør som ble utløst, kunne tildels tilskrives BBCs gjengivelse, der det tyske ordet «schlecht» (slett, dårlig) i nær et døgn ble oversatt med evil (ondskap) på engelsk og tilsvarende på andre språk som blant annet arabisk. Påstander som fikk raskt fotfeste om at han selv ikke distanserte seg fra keiserens ord, så bort fra hva paven i forelesningen faktisk omtalte og karakteriserte keiserens uttrykksform i Regensburg - at keiseren fremførte sitt spørsmål i et «overraskende grov [«schroff»], en for oss uakseptabelt grov form».
En rekke voldsutbrudd og voldstrusler fulgte raskt etter at talen med feiloversetting og utenfor kontekst ble kjent i mediene. I palestinske områder ble en rekke kirker angrepet. Al-Qaeda og iraks Mujahideen Shura-råd lovet blodige hevnaksjoner. Lashkar-e-Taiba i Pakistan utstedte en fatwa som oppfordret muslimer å ta livet av Benedikt. I Irak ble en rekke vestlige lands flagg, kristne kors og tøydukker av pave Benedikt brent. En rekke kirker ble bombet, og en salafistgruppe truet å drepe alle kristne i landet dersom ikke paven bad Muhammed om tilgivelse innen tre dager. Etter at to kristne ble knivdrept i Bagdad bad kristne ledere sine sognebarn om å holde seg innendørs. Den 17. september 2006 ble en 65 år gammel italiensk nonne, sr. Leonella Sgorbati, skutt og drept av to somaliske våpenmenn - hun arbeidet på et barnesykehus i Mogadishu. Fra somalisk islamistisk hold og Sheikh Mukhtar Robow i Islamic Courts Union fremholdt at det sannsynligvis var represalie for pavens tale.
2007: Motu proprio om tridentinsk messe
Den 7. juli 2007 utferdiget pave det før nevnte motu proprio Summorum pontificum. I dette skrivet fikk den så kalte tridentinske liturgi, den gudstjensteform som var gjengs i den katolske kirken frem til den liturgireform som ble gjennomført ved årsskiftet 1969/1970, status som en «ekstraordinær» gudstjenesteform innen den latinske kirke. Helt ny var denne åpning ikke, men den tidligere bestemmelse gav biskopene en styringsrett som nå nesten bortfalt. Essensielt gikk beslutningen om å tillate bruk at 1962-versjonen bort fra biskopen, og den lokale prest for ansvar for en kirke kunne bestemme dette selv.
Synspunkter
Benedikt var i pakt med den katolske kirkes avvisning av nattverdsfellesskap med protestantiske kirkesamfunn før enighet var nådd ikke bare om nattverdteologien men om ekklesiologien. Mellom den katolske kirke og en rekke protestantiske kirkesamfunn skiller også spørsmål som synet på prestedømmets karakter, skilsmisse, sølibatet, tradisjonen som normativ og delvis også homofilt samliv. Valget av Ratzinger som pave ble mottatt med stor glede og entusiasme blant konservative katolikker, mens liberale uttrykte skuffelse over manglende utsikt til endringer på en rekke områder som abort, prevensjon, gjengifte etter skilsmisse, prestenes sølibat, homoseksuelle forbindelser. Kort etter pavevalget ble det av Associated Press lagt merke til at valget av den tyske pave ble mer positivt mottatt i Polen enn i Tyskland.
Diskusjonene om abort er spesielt heftige i land med mange katolikker, på grunn av kirkens holdninger. Benedikt støttet absolutt forbud mot abort. Han mente at menneskelivet begynner når en sædcelle befrukter en eggcelle, at livet har begynt allerede før det befruktede egget fester seg til livmorveggen, og at det er ingen forskjell mellom et fullt utviklet menneskes og et befruktet eggs rett til å fortsette sine liv. Mange er sterkt kritiske til at selv ikke voldtatte kvinner kan ta abort. Selv når barn ned til niårsalderen har tatt abort etter voldtekter, har det blitt reagert med bannlysning.
Reiser som pave
Benedikt XVI avla et statsbesøk i USA i april 2008. Der talte han også til FNs generalforsamling, og han formante til globalt samarbeid mot kriser i verden og løftet spesielt frem problemene med brudd mot menneskerettighetene. Paven tok også opp seksuelle misbruk som var blitt avdekket.