cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Amerikanere også blant de katolske misjoner
De utenlandske protestantiske misjonærkorps var i motsetning til sine katolske motstykker overveiende nordamerikansk. Men fra rundt 1920 ble den nesten totale europeiske dominans på katolsk side gradvis brutt. Vel hadde det kommet enkelte amerikanere også tidligere, som jesuitten William Hornsby som ble presteviet i Kina etter at han var reist ditt som engelsklærer i 1891 var det ikke før i det annet tiår av det nye århundre at Vatikanet oppfordret nordamerikanske (og irske) ordensfellesskap å trå støttende til i Kina. Mye av grunnen var at første verdenskrig reduserte tilgangen på europeiske misjonærer. En annen var at nordamerikanere og irer kunne styrke det katolsk skolevesen på høyere nivå, der det engelske språk var det foretrukne fremmedspråk blant kineserne. Amerikanske vincentinere fikk et felt rundt Ganzhou i Jiangxi, der de også fikk en resolutt biskop, John A. O'Shea, som skulle få tidlig nærkontakt med kinesisk kommunisme da «Den kinesiske sovjetrepublikk» ble opprettet akkurat i de traktene. Han brukte situasjonen for å vise at «vi ikke er en rase av dollarjegere, men har en nidkjær tro...».. Amerikanske prester og søstre fra Maryknollordenen kom også, likeså amerikanere og kanadiere fra en rekke andre ordener (pasjonistene, prester fra The China Mission Seminary ved Toronto, Canadian Sisters of Charity , med flere).
Konservative og liberale strømninger blant de protestantiske misjonærer
Den protestantiske misjon var, naturlig nok når man tenker på at det etter hvert var 130 misjonnselskaper involvert fra svært mange land, ikke ensartet i sin metodikk eller teologiske og missiologiske tenkning. Den tyske liberale teologi som hadde gjort spranget over Atlanterhavet til Nord-Amerika og var begynt å gjøre seg gjeldende blant annet ved store teologiske læresteder og innen YMCA, fulgte også med en del av det tidlige 1900-tallets amerikanske misjonærer til Kina, ikke minst til deres universiteter og teologiske seminarer. En forsøksvis skjematisering av utviklingen kunne se slik ut:
(1) De pastorer og kateketer som først var kommet til Kina, og nesten alle de som misjonerte i Kina på 1800-tallet, kunne karakteriseres som representanter for en linje preget en den ortodokse linje innen tradisjonell protestantisme. (2) Også de kvinnelige forkynnere («Bible Women») og det store gross av hjelpestyrkene som ikke hadde mottatt noen seminarutdannelse lå også på denne linjen. (3) Fra århundreskiftet av ble det liberalteologiske element svært aksentuert blant professorer på kollegier og universiteter og blant lederne for organisasjonene for ungdom og for sosial aksjon. (4) Dette ble også tilfelle for en god prosentandel av de kinesiske pastorer som hadde studert ved utenlandske universiteter eller ved teologiske seminsarer i sitt eget land. (5) I den nye generasjon misjonærer var det en stor andel som representerte ofte uklare teologiske tanker vedrørende de sannheter som tradisjonell protestantisme hadde betraktet som uforanderlige. (7) Mange kinesiske protestantiske ledere som var blitt slik preget ble på en ensidig måte opptatt av det som ble kalt «the social Gospel», til fortrengsel eller skade for andre grunnleggende prinsipper ved Jesu lære.
En slik oppsummering er kun gyldig som en grov generalisering. Man skal være klar over at en god del av de amerikanske trossamfunn som misjonerte i Kina ikke i samme grad tok del i denne teologiske utvikling, og tenker man på de norske misjonærer er det enda vanskeligere å gjenkjenne disse utviklingstrekkene. Imidlertid var denne utviklingen påtagelig i de store og tunge miljøene som drev universitetene og de fleste protestantiske seminarene, som for eksempel blant de episkopale. Deres sammensatte studentmasse hadde også et stort innslag av studenter som var blitt inspirert av 4. mai-bevegelsen og den radikale sekularisme og nasjonalistiske sosialisme som miljøet som hadde invitert Bertrand Russell til Kina var preget av.
Som eksempler på protestantiske misjonærer som etter noe tid forandret sin innstilling til den misjon de bedrev, kan nevnes dr. Edward Hicks Hume, pastor Frank Joseph Rawlinson og den senere forfatter og nobelprisvinner Pearl Sydenstricker Buck. Edward H. Hume, som var legemisjonær ved Yale-in-China-misjonen i Changsha og grunnla et sykehus og en medisinsk høyskole, forlot Kina i 1927 med nye holdninger av respekt og ydmykhet for kinesisk kultur. Frank J. Rawlinson oppviste en slik åpenhet for kinesisk religion at han ble nødt til å finne seg et annet misjonsselskap; han forsvarte kinesisk nasjonalisme til og med under antiutlendingutskeielsene i 1927 og ble temmelig isolert. Pearl S. Buck, som var skolemisjonær, brøt med misjonen, ble grunnleggende avvisende til misjonsvirksomheten og angrep den som «subtil imperialisme», og kunngjorde at Konfucius betød like så meget for henne som Jesus Kristus.
De antikristne bevegelser 1920-1928
Fra 1920 gjorde den anti-kristne bevegelse som hadde vokst frem under de forutgående tiårene seg sterkt gjeldende. Denne bevegelse hadde lange røtter, og hadde hentet næring fra nasjonalistisk forargelse over de ulikeverdige traktatene, de store reparasjoner som måtte betales etter bokseropprøret, men også i den senere tid av vestlige religionsfiendtlige ideologier. Mange av eksponentene hadde også tilhørt 4. mai-bevegelsen.
Bertrand Russells religionskritiske foredrag under hans årslange opphold i Beijing fra 1920-1921 gav næring til bevegelsen. Det ble til og med opprettet et Russelselskap som utgav et månedstidsskrift (Lo-su yueh-k'an) som gjorde hans foredrag i Beijing med hans analyser kjent for et bredere publikum. Russell delte religion i to kategorier, institusjonell og individuell, og fant begge typene skadelige. Kinesiske disipler av Russell fulgte opp i aviser og tidsskrifter.
I utgangspunktet var den anti-kristne bevegelse også anti-kommunistisk. Dette skyldes en ideologisk antijødisk innstilling de hadde overtatt fra sine utenlandske forbilleder. De mente at både kristendommen og kommunismen var vokst fem fra den samme rot av «jødisk intoleranse», og derfor var begge deler farlige for menneskeheten. Ettervert hang også en del marxister med på den anti-kristne bevegelse; de var tilhengere av læren om den dialektiske materialisme og naturligvis ikke antikommunistiske.
I mars 1922 kom bevegelsen inn i en ny fase: Da organiserte en gruppe studenter i Shanghai en anti-kristen føderasjon, som fremholdt at kristendom og vitenskap var uforenlig, og at kristendommen var alliert med kapitalismen og imperialismen, som undertrykket svakere nasjoner. Noen dager etter organiserte studenter i Beijing en antireligiøs føderasjon, og erklærte at all religion var utelukket av vitenskapelige grunner. Til tross for det mer utvidede navnet var det kristendommen som var bevegelsens hovedfiende. Bevegelsen spredte seg raskt til andre byer, og det ble utgitt kristendomsfiendtlige skrifter, ofte av primitiv og grovkornet karakter. Det var særlig studenter ved de statlige skoler som gikk i bresjen. I 1924 ble angrepene fokusert på misjonsskolene. Stadig mer antikristen litteratur ble utgitt, og det ble organisert demonstrasjoner og protester, noen steder blant annet for å forstyrre julefeiringen (1926, 1927).
Jaber al Ahmad al Jaber al Sabah av Kuwait
Sjeik Jaber al Ahmad al Jaber al Sabah (noen ganger stavet Jabir al Sabah, (, født 29. juni 1926, død 15. januar 2006) var emir av Kuwait fra Kuwait ble selvstendig i desember 1977 til sin død i januar 2006.
Slekten til emiren er al Sabah-dynastiet, som har hatt makten i Kuwait siden midten av 1700-tallet. Emiren var den tredje sønnen av sjeik 'Ahmad al Jabir al Sabah av Kuwait (1885–1950), som styrte Kuwait fra 1921 til 1950. Mellom august 1990 og mars 1991 var han i eksil i Saudi-Arabia, under den irakiske okkupasjonen av Kuwait (Gulfkrigen).
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
De antikristne bevegelser 1920-1928
Nettopp under denne periode utgav protestantene en bok med en tittel som egentlig ikke betød det som ordene kunne gi inntrykk av (The Christian Occupation of China – om fordelingen av misjonsområder over hele Kina), og dette ble lagt merke til og fikk sin plass i den anti-religiøse propaganda og kristendommen som redskap for imperialismen.
Ideologisk gikk det tråder mellom 4. mai-bevegelsen, Russell, 30. mai-bevegelsen og den anti-religiøse bevegelse som stadig ble tilført radikaliserende elementer fra tidens ateistiske marxisme og frem til Mao Zedongs kommunisme. Ikke desto mindre skulle maoistene i sin tid ta avstand fra den anti-religiøse bevegelse, som de mente kom til kort.
Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
Etter tilbakeslaget i 1918, da Frankrikes press fikk Kina til å avbryte sitt annet forsøk på å opprette diplomatiske forbindelser, gikk Vatikanet på offensiven. Den 30. november 1919 kom en klinkende klar encyklika fra pave Benedikt XV, «Maximum illud», et dokument som er blitt kalt «den katolske missiologis Magna Charta», som beklaget den effekt som europeisk nasjonalisme hadde på kirken i mange misjonsland og fremholdt viktigheten av å få den kirkelige ledelse over på de aktuelle folkenes egne  hender. I februar 1922 ble den pavelige diplomaten kardinal Achille Ratti valgt til pave (Pius XI), og han klarte i løpet av få måneder det hans forgjengere siden 1881 hadde prøvd: Å få opprettet de facto diplomatiske forbindelser med Kina. Hver eneste tidligere tilnærming var blitt forpurret av Frankrike som ville hegne om sin innflytelse over kirken som dens protektormakt i Kina.
Ønsket om forbindelser var gjensidig; på 1800-tallet var ett slikt initiativ utgått fra Kinas side. Vatikanet så med voksende utro på at misjonene mer og mer fremstod som en side ved kolonimaktenes virke, og var fortvilt over at franskmennene forhindret de viktigste grep som måtte til for å bryte dette. Fremtredende misjonærer som pater Vincent Lebbe hadde rapportert om farene, og pavene var ivrige i å komme i gang med å sinifisere kirken ved å promovere kinesiske prester til bispembedet.
Tove Bull
Tove Bull (født 31. oktober 1945 i Alta) er en norsk akademiker og språkforsker.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
I august 1922 ble den italienske biskopen Celso Costantini utnevnt til apostolisk delegat og sendt til Kina. Han installerte seg i Hankou, midt i landet. Hans tittel var rett nok ikke en diplomatisk tittel. Men det var en kolonimaktsuavhengig pavelig utsending som i meget oppfylte den rolle som en fullstendig nuntiaturløsning skulle innebåret. Selv om det skulle gå helt til 1943 at Kina sendte en ambassadør til Pavestolen, betød i praksis Costantinis komme at det franske patronatsystem havnet på historiens skraphaug. Et av hans viktigste prosjekter var å finne egnede kinesiske bispeemner, og å sørge for at misjonene i Kina var på linje med de modernere retningslinjer som avdøde pave Benedikt XV hadde trukket opp i «Maximum Illud». Men først måtte han gjøre seg kjent med forholdene, og hjelpe biskopene til å områ seg uten fransk mellomkomst. Disse mål ble langt på vei nådd ved den første kinesiske bispesynode, som han innkalte til mai 1924. Synoden fant sted i Sikawei i Shanghai. Den kom i grevens tid; antagelig ville det bare ett år senere vært umulig å samle så mange kirkeledere (42 biskoper og en rekke andre misjonsledere) fra hele Kina på ett sted, på grunn av at landet ble stadig mer oppslitt av lovløse bander og av nasjonalistiske voldsutbrudd, også i Shanghai.
Tove Bull
Hun var rektor ved Universitetet i Tromsø (UiT) fra 1996 til 2001. Fra 1984 var hun førsteamanuensis i nordisk språkvitenskap, og siden 1990 har hun vært professor ved Det humanistiske fakultet, Institutt for nordisk språk og litteratur ved UiT. Som forsker har Bull vært spesielt opptatt av leseopplæring og språkkontakt.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
Blant spørsmålene som ble behandlet var forholdet mellom innenlandsk og utenlandsk presteskap, utvikling av apostolater på nasjonalt nivå, og overvinnelsen av det franske apostolat. De bad også Roma om å foreta en ny granskning av ritespørsmålet; selv ville de ikke bruke synoden til å diskutere det fordi de fryktet at det ville være som å stikke hånden inn i et vepsebol.
Tove Bull
Tove Bull var medlem av Norsk språkråd i perioden 1980-1995. Hun var eksternt medlem av styret for Høgskolen i Finnmark i årene 2003-07, og eksternt medlem av styret for Samisk høgskole (Sámi allaskuvla) i årene 2007-2015.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
I mars 1926 styrket paven misjonene med en ny misjonsencyklika, «Rerum ecclesiae» som igjen viste at her var det ingen plass til noe usunt samarbeid med kolonimakter og deres interesser. Den kom bare måneder før de seks første kinesere (siden 1600-tallet) ble bispeviet den 28. okober. Det skjedde i Peterskirken i Roma, for paven selv ville gjøre det. Costantini og pater Lebbe hadde reist med gruppen til Roma for anledningen.
Tove Bull
Hun har skrevet en rekke vitenskapelige artikler og bidrag til bokutgivelser innen sitt fag.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Offisielle forbindelser med Pavestolen fra 1922
....
Tove Bull
Æresbevisninger og utmerkelser
I 2006 ble Tove Bull utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Misjonene og den annen sino-japanske krig
Hvordan det gikk med de kristne under den annen sino-japanske krig og den annen verdenskrig, var sterkt avhengig av en rekke faktorer. Var man kinesisk kristen, var det én sak, var man utenlandsk misjonær var det et annet sett av omstendigheter som slo ut. Tid og sted var også av stor betydning. Kirkene hadde også varierende holdning til om misjonærene skulle trekkes ut, eller bli på sine poster.
Brunburkne
Brunburkne (latin:  Asplenium adulterinum ) er en art av klatrende og nøysomme bregner innenfor småburkneslekten i småburknefamilien. Den kan danne sjeldne hybrider med både svartburkne og grønnburkne.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Misjonene og den annen sino-japanske krig
Likesom også de tidligere årtiers uro og krig, bidro den sino-japanske krig til mer praktisk samarbeid og gjensidige håndsrekninger melloom katolikker og protestanter. På 1930-tallet og tidligere var dette egentlig ikke noen selvsagt sak; man så på hverandre i teologisk forstand med den aller største skepsis. Man var slett ikke så overbevist om at den annen part egentlig fortjente kristennavnet fullt ut. Å tale om en bakenforliggende fiendskap er vel kanskje å gå for langt, men under normale omstendigheter omgikkes man ikke hverandre, eller bare så lite som mulig. Man ignorerte hverandre. Et lite utslag av denne holdning kan nok forklare hvordan norske lutherske misjonærer ved valg av misjonsmarker dro til steder der de mente at det kristne budskap ennå ikke var blitt forkynt; de underslo for seg selv at det kanskje i århundrer hadde vært et katolsk nærvær der. Lignende holdninger kunne man også finne i den annen lei.
Brunburkne
Brunburkne er 5–20 cm høy, og kjennes på at den har brun vingekant om skaftets midtribbe. Bladskaftet er mørkt brunt med unntak av 1–2 cm helt øverst som er grønt, dette i motsetning til grønnburkne som har helt grønt skaft i hele lengden av bladplatens seksjon.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Misjonene og den annen sino-japanske krig
Dette ble vesentlig oppmyket under tider med krig og lovløse tilstander. Misjonærene samarbeidet mer og mer om praktiske ting, og kom gjennomgående temmelig godt overens.
Brunburkne
Brunburkne vokser i rosett fra bakken, med svært kort stilk før bladene begynner. Den har slanke og smale bladplater som er enkelt fliket. Skaftet har skjell og mangler midtnerve, og det er om lag så langt som 1/3 eller 2/3 av bladplatens lengde.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Misjonene og den annen sino-japanske krig
....
Brunburkne
Bladstilken kan oppleves å ha mange, parallellstilte småblader snarere enn én, enkeltfliket bladplate. Bladene er 6–12 mm lange, og de og stilkene er vintergrønne. Bladene er tynne og mørkegrønne, med riller eller grunne tagger, og noen få, korte kjertelhår på undersiden.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Forhistorie
En rekke faktorer gjorde at det på 1900-tallet lå til rette for en revisjon av riteforbudet. Støtet til Vatikanets nye beskjeftigelse gav situasjonen i Japan, de riteforbudet også gjaldt og representerte en potensielt delikat situasjon dersom Meijiperiodens militarister, som klart styrte mot å gjøre shintoismen til statsreligion, skulle presse katolikker til å ta del i æresbevisningene for avdøde nasjonalhelter i jinja-helligdommene, og at deres nekt kunne utsette kirken for problemer på grunn av manglende patriotisme. Den katolske kaptein og senere kontreadmiral Shinjiro Yamamoto, som i 1918 var kommet til Europa for å delta på Versailleskonferansen, benyttet sitt europaopphold til å orientere msgr. Tiberghien, en saksbehandler i Kongregasjonen for Troens Utbredelse, om saken. Han var kjent med noen ferske forskningsarbeider (av abbed Emile Beurlier og en Boisier) om kristendommens adaptasjoner for å redusere konfliktflaten mot gammel romersk religion. Tiberghien henvendte seg til den franske historiker Pierre Batiffol med det japanske dilemma og bad om en vurdering ut fra historiske paralleller, og denne trakk inn en autoritet innen bysantinske studier, Louis Bréhier. Resultatet ble en studie ved navn Les Survivances du Culte Impérial Romain, à propos des rites shintoïstes (1920). Disse to arbeider og øvrige studier foretatt av msgr. Thibergien viste hvordan kirken i Østromerriket etter grundig gjennomtenkning hadde kunnet fastslå at gamle opprinnelig religiøse hylningsriter overfor keiseren forlengst var blitt sekularisert til rent borgerlige seremonier, og derfor ikke hadde noen særlige problemer med å la de troende ta del i dem. Denne historiske forskning synliggjorde at dilemmaet kirken hadde kommet opp i var løsbart, lignende dilemmaer hadde den løst allerede da den skulle slå rot i den greske og romerske antikke kultur. Resultatet ble at man i Vatikanet skaffet seg teologisk og teologihistorisk faglig ryggdekning for en mer åpen holdning til Den hellige ånds latente virke i ikke-kristne kulturer. Man forstod nå også bedre Østens filosofi og kultur.
Brunburkne
Sporehushopene (sori) er linjeformede og litt bøyde, med slør (indusium). Sporehushopene framstår som rødhvite eller rødt spraglete og sitter under bladet hvor de danner streker og buemønstre. De når ikke ut til bladkanten. Kromosomtallet (n) er 72.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Mandsjukuo 1935 og Japan 1936
Men ritespørsmålet meldte seg ikke konkret igjen før i 1935. I den japanskdominerte marionettstaten Manchukuo (dannet i Mandsjuria i 1932) gjorde regjeringen Konfuciuskulten (kalt Wangtao – «den kongelige vei») obligatorisk for alle innbyggere. Dette representerte en samvittighetskonflikt for katolikkene der. Vatikanet, ved Kongregasjonen for Troslæren, bad da biskopene om å vurdere ritene. Den apostoliske vikar for Nord-Mandsjuria, biskop Auguste Gaspais M.E.P., som var bosatt i hovedstaden Xinjing, svarte i februar 1935 at seremoniene hadde en religiøs utforming, men var likevel «en rent borgerlig æresbevisning til en fremragende mann og filosof», og sammen med de øvrige biskoper bad han måneden etter om en avklaring fra Romas side. Pave Pius XI gav sin tilslutning til ritene i mai, men stilte tre betingelser, som var lette å oppfylle.
Brunburkne
Arten har kort jordstengel og er ofte klatrende på grunnfjell, i bergsprekker og i ur. Den opptrer i tette tuer eller «buketter». Den vokser nesten bare på bergarter som inneholder det magnesiumholdige mineralet olivin.
Brunburkne vokser meget sjelden i Norge, og forekommer spredt på Vestlandet fra Ryfylke til Møre. Det er også en mindre forekomst på Alstadhaug og i Vevelstad i Nordland. Ellers er det helt spredte forekomster i sørlige Sverige og sørlige Finland, ellers i deler av Europa og det vestlige Nord-Amerika.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Mandsjukuo 1935 og Japan 1936
Året etter, i 1936, gav samme pave gjennom Kongregasjonen for Troens Utbredelse en rekke tillatelser til kirken i Japan. Problemet var blitt akutt ved det at de japanske styresmakter hadde krevet at også de katolske skoler skulle innføre besøk ved slike nasjonale shintohelligdommer for å ære døde og falne, med pliktig oppmøte for alle elever. Under et besøk ved Yasukuni-helligdommen i 1932 hadde noen katolske studenter nektet å presentere gevær, og dermed begynte det å komme mer og mer truende lyder fra kempeitai og annet militaristhold. Dette ble løst med de nye vatikaninstruksjoner.
Republikken Kina
Den 8. desember 1939 kom så den definitive avklaring, under pave Pius XIIs pontifikat (1939–1958). I en Instructio circa quasdam caeremonias super ritibus sinensibus modifiserte og i praksis opphevet Vatikanets øverste organ for misjonene, Kongregasjonen for troens utbredelse, da ledet kardinal Pietro Fumasoni Biondi og erkebiskop Costantini, som begge hadde mangeårig erfaring som apostoliske delegater i henholdsvis Japan og Kina, visse aspekter ved Klemens XIs and Benedikt XIVs dekreter:
Den 8. desember 1939 kom så den definitive avklaring, under pave Pius XIIs pontifikat (1939–58). I en Instructio cirka quasdam caeremonias super ritibus sinensibus modifiserte og i praksis opphevet Vatikanets øverste organ for misjonene, Kongregasjonen for troens utbredelse, da ledet kardinal Pietro Fumasoni Biondi og erkebiskop Celso Costantini, som begge hadde mangeårig erfaring som apostoliske delegater i henholdsvis Japan og Kina, visse aspekter ved Klemens XIs and Benedikt XIVs dekreter:
Ifølge biskop Jan Olav Smit, som etter en korttid som biskop i Norge kom til Vatikanet og skrev en tidlig biografi om pave Pius XII i 1949, innebar dette at de aktuelle kinesiske skikker ikke lenger var å vurdere som overtro, men som ærlige uttrykk for å hedre sine slektninger, og derfor akseptable for katolske kristne. Konfucianisme var slik også anerkjent som en filosofi og en integrert del av kinesisk kultur snarere enn som en hedensk religion i konflikt med katolisismen. Kort tid etter, i 1943, etablerte den kinesiske regjering diplomatiske forbindelser med Den hellige stol. Det pavelige dekret endret den kirkelige situasjon iKina på en nesten revolusjonær måte. Som kirken fikk en ny blomstring etablerte Pius XII et lokalt kirkelig hierarki, og i 1946 utnevnte han Thomas Tien Ken-sin (田耕莘) SVD, da apostolisk vikar av Qingdao, som den første kineser i kardinalskollegiet, og promoverte ham senere samme år til erkebispedømmet Beijing.
Den katolske kirkes infrastruktur før kommunismen
Det er meget lettere å få et overblikk over den katolske kirke i Kina rundt 1948/49 enn over de mange uensartede protestantiske, på grunn av de enhetlige og detaljerte rapportskjemaer fra hvert bispedømme (eller tilsvarende) og hvert ordenssamfunn som ble sendt til Vatikanet. Katolikkene var på dette tidspunkt fremdeles langt flere enn protestantene i Kina (over 3,2 mill. mot ca. 0,7 mill).
Det er imidlertid blitt satt spørsmålstegn om de statistiske opplysninger om katollikkenes (og forsåvidt protestantenes) antall reflekterte deres reelle styrke. Frafall var ikke uvanlig, og ikke alltid registrert og justert for i statistiske årsmeldinger; det var også frafall blant kinesiske kateketer.
I 1949 fantes det 144 katolske territorielle jurisdiksjoner (og en personaljurisdiksjon for russisk-bysantinske katolikker med teoretisk sete i Harbin). I 1947-48 var det 5.788 prester, hvorav 2.698 kinesere, og 7.463 ordensbrødre og (for det meste) -søstre (nonner) hvorav 5.112 kinesiske. Det var samme statistiske år 3 274 740 katolikker, noe som i kinesisk sammenheng ikke var mye, bare 0,7 prosent av befolkningen. Men denne ubetydeligheten var i utakt med nærværet av katolske institusjoner. Antallet katolske skoler var sunket fra 12.739 før den japanske bombingen og de øvrige krigsødeleggelser til 4.446 skoler, med 319.444 elever og studenter. Bare bispedømmet Shanghai drev 509 utdannelsesinstitusjoner med over 50 000 studenter, hvorav minst 75 % var ikke-katolikker. Og kirken drev tre universiteter i Shanghai, Beijing og Tianjin.
Kirken drev 209 hjem for foreldreløse barn, med 2.020 gutter og 13.676 piker. Bare i løpet av 1948 ble 17.357 spedbarn, mange av dem på dødens rand, lagt ved nonnenes porter. Det var den derav følgende høye dødeligheten blant dem (under 2 000 overlevde de første dager og uker) og dermed mange mange begravelser som kommunistene senere fant å kunne forvrenge til sine propagandaformål senere. De 216 katolske sykehus behandlet i 1948 mer enn 81 000 pasienter. Man drev fire leprosarier, og 781 helsestasjoner som i 1948 hadde over 11 mill. behandlinger eller konsultasjoner. Nær 5 000 gamle var på 150 gamlehjem, og man hadde 103 enklere håndverkskoler for ungdom, og en rekke skoler for blinde, døve og stumme.
Så omfattende var den katolske kirkes institusjonelle nærvær at en opptelling viser at det før krigen var flere kirkelige bygninger i Kina (32.930) enn i USA (32.091).
I 1946 var det en viss optimisme å spore i Kinas katolske kirke. En situasjonsanalyse som den franske jesuitt F.X. Legrand la frem for kirkeledelsen i 1946, sa at pavens prestisje og moralske innflytelse da var større enn noensinne, og at han var høyt respektert i Kina. De tre katolske universiteter blomstret, og trass i de vanskeligheter de stod overfor i de trange årene etter krigen ville deres fremtid være sikret – og lys. Pater Legrand påviste hvordan den katolske presse utviklet seg; det var aviser i Tianjin, Beibing, Shanghai, Nanjing, Chongqing og Xi'an, med flere planlagt for Kanton eller Hongkong.
Men det var ingen naiv optimisme. Det er imidlertid interessant at en gjenopptakelse av borgerkrigen, ennsi med en kommunistisk seier, ikke ble forutsett tidlig 1949. Derimot gav p. Legrand en kritisk analyse av de åndsstrømninger som hadde vunnet frem mange steder:
Problemer, og nytt liv, for de protestantiske misjonærer
De urolige årene fra sent 1920-tall og fremover en tid med atskillige tilbakeslag for protestantisk misjon. De antikristne angrepene som toppet seg i 1927 hadde ført til over en halvering i misjonærer, fordi de hadde søkt tilflukt utenlands. Tallet steg raskt frem til midten av 1930-tallet, men nådde ikke helt opp til gamle høyder. Den japansk-kinesiske krig fra 1937 førte til at det meste av misjonens arbeid i de japanskokkuperte områder måtte innstilles; de fleste misjonærer ble enten fordrevet derfra eller plassert i interneringsleirer.
Elve av de tretten protestantiske universiteter (noen av dem colleges, men på universitetsnivå) ble tvunget av krigshandlingene og den japanske okkupasjonen av de østlige landsdeler til å sette opp nød-campuser dypt inn i landet; slik var for eksempel fem av dem i Chengdu. Frem til vestmaktene kom med i krigen mot Japan kom det fremdeles vesentlig støtte fra USA, Canada og i mindre grad fra Storbritannia. Høsten 1941 var én av fem studenter på universitetsnivå i Kina immatrikulert ved et eller annet av disse protestantiske lærestedene. Da krigen var over i 1945 var det lite igjen av det protestantiske misjonsarbeid som hadde vært. Det var på mange måter som å begynne forfra. Det var mange observatører som mente at protestantismen umulig kunne hevde seg på nytt, og gjenvinne sin gamle dynamitt. Som regel var det ikke mulig å gjenoppta arbeidet umiddelbart. Mange misjonærer som hadde vært i Kina så langt stod klar for hjemreise, men de som skulle overta etter dem hadde ofte et langvarig språkstudium foran seg. Særlig sant var dette for europeisk, deriblant norsk, misjon.
Ajayi Agbebaku
Ajayi Agbebaku (født 6. januar 1955) er en tidligere nigeriansk tresteghopper.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Problemer, og nytt liv, for de protestantiske misjonærer
Likevel avtegnet det seg snart et bilde av en sterk gjenoppliving av protestantisk misjon. At en kinafødt misjonærsønn, ordinert protestantisk kinamisjonær og skolemann (første president for det ledende Yenching-universitetet), dr. John Leighton Stuart, ble utnevnt til USAs ambassadør i Nanjing innvarslet fornyelsen. Dr. Stuart ble å se på de fleste misjonskonferanser, som predikant i kapeller, som taler ved semesteråpninger på protestantiske universiteter, og hans nærvær styrket utvilsomt protestantismens prestisje i nasjonalistregjeringen. Det ble inngått en avtale den 13. november 1946 mellom USA og Kina om handel, navigasjon og vennskap, og den hadde en seksjon om vitenskapelig, utdannelsesmessig og religiøs virksomhet, som gav amerikanske borgere en privilegert stilling i Kina. Av enda større betydning var U.S.-China Education Fund Agreement (9. november 1947) som, selv om den ikke spesifikt hadde protestantisk misjon for øye, åpenbart ville gagne denne misjon ved den store støtte som avtalen ville dirigere primært til deres universiteter. Det var også en sterk misjonsentusiasme blant de amerikanske protestantiske misjonsstyrer; store grupper gamle og nye misjonærer la på vei for å fylle de stillinger som misjonen måtte evakuere tidligere, og de amerikanske misjonsstyrene sprøytet inn store pengesummer til infrastruktur. Entusiasmen smittet: I desember 1946 holdt det kinesiske nasjonale kristne råd sin første etterkrigskongress i Shanghai der man lanserte en djerv treårsplan for evangelisering, utdannelse og sosialt arbeid. YWCA avholdt i oktober et knapt år etter sin verdenskongress i Hangzhou, med talere som den amerikansk-utdannede Madame Chiang Kai-shek (metodist, som hadde fått sin ektemann til å konvertere fra buddhisme til metodistisk kristendom i 1929) og andre ledende protestantiske kinesiske personligheter. Radioforkynnelse ble tatt i bruk i stor målestokk i arbeidet, og optimismen var stor.
Ajayi Agbebaku
Han har en personlig bestenotering på 17.26 meter, fra Edmonton i juli 1983, som fortsatt er nigeriansk rekord. Dette er det nest lengste hoppet av en afrikansk utøver, kun slått av Ndabazinhle Mdhlongwa. Han har fortsatt den afrikanske innendørs-rekorden på 17.00 meter, fra Dallas i januar 1982.
Pyithu Hluttaw
Pyithu Hluttaw (, ; «Representantenes hus») er underhuset i Pyidaungsu Hluttaw, Burmas bikammerlige politiske forsamling. Det består av 440 plasser, hvorav 330 velges direkte og 110 utpekes av Burmas væpnede styrker. Det første valget til Amyotha Hluttaw på 20 år ble avholdt 7. november 2010. Forsamlingen kom sammen første gang 31. januar 2011, og Thura Shwe Mann ble valgt til parlamentspresident. 1. april 2012 ble det holdt suppleringsvalg på 45 plasser.
Kinesisk kirkehistorie fra 1911 til 1949
Problemer, og nytt liv, for de protestantiske misjonærer
For tysk misjon var situasjonen særlig tung. Andre misjonsselskaper trådte til etter evne; slik gikk for eksempel Det Norske Misjonsselskap i 1947 med på å hjelpe på Berlinermisjonens bibelskole og seminar blant hakka-kinesere i Guangdong.
Før borgerkrigens sluttfase
På sin fremmarsj kom kommunistiske opprørere stadig i kontakt med lokale kristne. I Mao Zedongs hjemlige trakter var det misjonsstasjoner, og det var kristne menigheter i den «sovjetrepublikken» i Jiangxi som kommunistene etablerte. Denne republikken gav seg en konstitusjon i november 1931 som skulle videreføres i senere lovgivning også etter kommunismens seier:
Fra «den lange marsjen» 1934-1935 kan det nevnes at katolske kirker ofte ble tatt i bruk for kommunistenes formål. Det gjelder fremst møtet for kommunistenes politbyrå i den katolske kirke i Zunyi (Guizhou) i januar 1935, en rådslagning som bidro til å føre Mao mot toppen i den kommunistiske bevegelse. Et legendeomspunnet militært sammenstøt noe senere, slaget ved Luding-broen, skal ha funnet sted rundt den katolske kirke i Luding i provinsen Sichuan, og turistguidene der forteller at sognepresten der etterpå «konverterte» til kommunismen og fulgte Mao, som hadde overnattet i kirken. Nå er kirken er minnehall tilegnet Mao. Vel fremme i Yan'an ble byens katolske domkirke, Qiao'ergou-kirken, i 1937 omgjort til Lu Xun-akademiet for opplæring av kommunistiske kadre. Der fikk de opplæring blant annet om viktigheten av å utrydde religionene. Alle de tre kirkene er fremdeles (2004) nasjonale kommunistiske minnesmerker, og etter de verste kristenforfølgelsene har katolikkene på stedene kunnet bygge nye kirker i begge byer. ; i Yan'an bygges det nå (2007/2008) en større katolsk kirke for byens 1 000 katolikker på offentlig bekostning ettersom erstatningskirken viste seg å være for liten.
Fra 1925 til 1941 ble 312 katolske misjonærer fanget og drept av kommunistene. Under den kinesiske borgerkrig ble det således klart at det var et viktig og selvstendig mål for kommunistene å knuse kristendommen.
Etter det japanske nederlag (1945-1948)
I løpet av de første 18 måneder etter V-J-dagen (Japans kapitulasjon i september 1945) ble 327 kirker plyndret og mer enn 1.600 katolske skoler omgjort til annen bruk av kommunistene i Nordkina alene. Henimot slutten av 1947 var over 500 kirker blitt desakrert eller ødelagt, og 1.071 katolske skoler og hjem for foreldreløse barn konfiskert. Tolv av dem var blitt brent ned til grunnen.
Tiden 1947-1948 var særdeles blodig, og eksemplene er mange. Trappistenes store kloster Yangjiaping i fjellene nordvest for Beijing ble grundig utplyndret i juli 1947, og også bønder i området ble invitert/tvunget til å delta og gå løs på munkene, som egentlig hadde en høy stjerne lokalt. De ble stilt for en ad hoc «folkedomstol» og fler dømt til døden, og bønder som nektet å vitne slik de var blitt instruert til ble offentlig pisket. De overlevende munkene, nesten utelukkende kinesere, ble dratt rundt på dødsmarsj og de svakere døde en etter en av tortur, sult og utmattelse. Nær Chifeng ble en kinesisk prest før sin henrettelse torturert ved at han avkledd og slept i to timer over steinete og røft terreng i et rep etter bena mens en kar satt på ryggen hans – stedets kristne ble tvunget til å delta. To andre prester i samme strøk, en av dem en 70-åring, ble slept rundt i timevis før henrettelsen. Lignende grusomheter fant sted også over store deler av Mandsjuria og det nordlige Kina for øvrig. I juli 1948 offentliggjorde Shanghai-tidsskriftet China Missionary en liste de (med rette) kalte «ufullstendig» over 87 prester og nonner som var blitt drept de siste 18 måneder, oversikt over drepte lekfolk var det umulig å gi.
Protestantisk misjonseksodus
Mange av dem som forlot Kina, ble misjonærer i Hongkong, Taiwan eller i land med stor eksilkinesisk befolkning i Sørøst-Asia. Også amerikanske misjonsstiftelser for finansiering av universitets- eller helsearbeid ble omdirigert på lignende vis. Slik endret det amerikanske «United Board for Christian Colleges in China» sitt navn og fokus til «United Board for Christian Higher Education in Asia» og understøttet nye universiteter som Tunghai University på Taiwan og Ch'ung Chi University i Hongkong.
Mao bremser forfølgelsene (1948-1949)
Redaktørene av den katolske China Missionary i Shanghai kunne registrere det samme for den katolske kirkes del, og lurte på om slutten på forfølgelsene kunne
Den innstilte kristenforfølgelsen (som likevel foregikk mange steder lokalt, særlig i nord) må forstås på samme måte. For Mao lærte også at
Etter hvert som kommunistene rykket sørover fra 1949 og utover ble det klart at de kommunistiske feltherrer der var fullt på det rene med linjeskiftet. De oppførte seg utsøkt korrekt, vennlig og høflig i sin kontakt med kirkens folk. I Chengdu i Sichuan dukket det opp plkater som proklamerte religionsfrihet, ytringsfrihet, samvittighetsfrihet, beskyttelse av utlendinger, og templers og kirkes ukrenkelighet. China Missionary Bulletin (nå flyttet til Hongkong) la merke til dette, misforstod grunnen, men hadde en anelse om at det kanskje var situasjonsbestemt: «Faktisk er kommunistene for travle med å reorganisere de enorme territorier de har erobret til å bekymre seg med en så ubetydelig minoritet som vi katolikker i Kina» og uttrykte et håp om at misjonærene vil bli «latt noenlunde i fred for en viss tid».
Opplevelsene fra kommunistenes fremferd mot katolikker under borgerkrigen, hadde befestet de troendes antikommunisme. Mange av de geistlige hadde godt greie på kommunistisk religionsforfølgelse i Øst-Europa, og var også kjent med den kommunistiske ideologis religionssyn, nemlig at religion i sitt vesen hemmet fremveksten av revolusjonære krefter og derfor måtte utryddes. Pavestolen fordømte «den ateistiske kommunisme», selv om man påpekte at kommunismen og kirken faktisk var enige om visse verdier som rettferdig pris, rettferdig lønn, og statens plikt til å beskytte allmennheten mot å bli utbyttet av de rike og mektige.
Plakaten på veggen
Plakaten på veggen er et folkelig navn på direktiver for militære befalingsmenn og militære sjefer ved væpnet angrep på Norge, et norsk regelverk for alt befal og militære sjefer ved et militært angrep på Norge.
Direktivene ble fremmet av Forsvarsdepartementet og fastsatt ved kongelig resolusjon 10. juni 1949.
Bakgrunn
Situasjonen ble heller ikke bedre da Nygaardsvold-regjeringen var uklar i sine ordrer om mobilisering til de norske styrkene, mens Vidkun Quisling, leder i det lille, nasjonalistiske fascistpartiet Nasjonal Samling (NS), gjennomførte sitt radiokupp på NRK og ga ordre om at mobiliseringen skulle innstilles. Dette, sammen med hjelpen fra de som samarbeidet aktivt eller passivt med fienden, førte til fullstendig forvirring og at mobiliseringen ble forsinket med 36 timer fra de første tyske krigsstyrkene ble observert inne i norske farvann. Den mislykkede mobiliseringen ble i etterkrigstiden påpekt som en av hovedårsakene til at tyskerne klarte å gjennomføre okkupasjonen av Norge.
Ved starten på den kalde krigen ønsket man å forhindre at en lignende situasjon skulle oppstå. Derfor, i forbindelse med forarbeidet til beredskapslovgivningen, ble kongelig resolusjon av 10. juni 1949, «Direktiver for militære befalingsmenn og militære sjefer ved væpnet angrep på Norge», vedtatt.
Direktivene
Direktivene spesifiserer og bekrefter plikten for alt befal og militære sjefer i Forsvaret:
Tradisjon
Direktivene er kjent som «Plakaten på veggen», da det er uskreven tradisjon i Forsvaret at et eksemplar av disse direktivene skal henge synlig på hvert militært kontor i Norge.
Alarmberedskapen 7. juni 1968
Bare én gang i norsk historie har direktivene nesten blitt satt i kraft.
3. juni 1968 ble Leningrads militære distrikt (LEMD) i Sovjetunionen satt i alarmberdeskap. Innen få dager hadde en total styrke på 11 000 soldater fra Den røde armé, 4 000 marineinfanterister, 210 stridsvogner, 500 stormpanservogner, 265 drevne eller selvdrevne artillerienheter, 1 300 lastevogner, 50 jagerfly og 20 transportfly av typen AN-12 Cub samlet i Petsjenga-Murmansk-området.
Natt til 7. juni hørte grensevakter som tilhørte Garnisonen i Sør-Varanger (GSV) sterk motordur langs hele den norske og sovjetiske grensen. På grunn av dårlig vær var det ingen mulighet til å observere over grensen, så samme natt besluttet Sjef GSV å sette sine styrker i alarmberedskap og rykket ut til sine respektive alfa-beredskapsstillinger.
Se også
Sovjetisk demonstrasjon av militær styrke ved den norsk-russiske grensen i 1968
Aspartam
Aspartam er et kunstig, ikke-karbohydrat-type intenst søtningsstoff. Aspartams systematiske navn er aspartyl-fenylalanin-1-metyl ester. Stoffet er et dipeptid sammensatt av aminosyren asparaginsyre og en modifisert (metylert) utgave av den essensielle aminosyren fenylalanin. (Fenylalanin-molekylene er ved forbehandling med metanol omformet (forestret) til fenylalanin-1-metyl ester.) Søtningsstoffet kom på markedet i 1981 og har en relativ søthet på 200, noe som betyr at det er 200 ganger søtere enn vanlig sukker, som er referanseverdien, og derfor har en relativ søthet på 1,0.
EU har gitt aspartam E-stoffnummer E951. Aspartam benyttes i et stort antall næringsmidler, og er et av de vanligste søtningsmidlene i bruk. Det er derimot dårlig egnet til baking, da molekylet ikke er varmestabilt.
Forbrenning
I kroppen brytes aspartam ned i tynntarmen slik at det dannes asparaginsyre, fenylalanin og små mengder metanol. Ved inntak av større mengder aspartam vil metabolittene brytes ned annerledes, og kan da inkludere formaldehyd og maursyre. Som for andre peptider gir aspartam energi ved nedbrytning (17 kJ/g), men aspartam brukes i så små mengder at denne energien er uvesentlig.
Oppdagelsen og godkjenningen av FDA
Aspartam ble oppdaget av den amerikanske kjemikeren James M. Schlatter. I 1965 arbeidet han med å skape et middel mot magesår, og da han omkrystalliserte aspartam fra etanol, fikk Schlatter litt av pulveret på hendene. Senere slikket han fingrene sine for å plukke opp et papirstykke og merket at dette pulveret hadde en veldig søt smak. Han antok at den søte smaken kunne være smaken av aspartam. Så prøvde Schlatter litt av selve stoffet, og forsto at han hadde gjettet riktig. I løpet av denne tiden jobbet James M. Schlatter i et internasjonalt farmasøytisk selskap, G. D. Searle & Company. Etter den store oppdagelsen hans, bestemte selskapet seg for å forske mer på aspartam.
I 1974 ble aspartam godkjent av FDA (Food and Drug Administration) til bruk som sukkererstatning og i tørre matvarer som tyggegummi. Først var det ikke tillatt å bruke aspartam til baking, matlaging eller i karboniserte drikkevarer. Senere ble det også godkjent til tross for at FDA-forskere oppdaget at det kunne oppstå negative bivirkninger, som genetiske skader, ved bruk av aspartam.
I 1975 fastsatte FDA at det må gjennomføres flere undersøkelser på aspartam. Derfor måtte FDA gjennomføre kontroll av de rapportene og undersøkelsene G.D Searle & Company hadde lagt fram for å få aspartam godkjent.
FDA holdt også offentlige høringer der det oppsto sikkerhetsmessige bekymringer om aspartam. En professor ved Universitetet i Washington i St. Louis påsto at når aspartam brukes sammen med natriumglutamat, kan det forårsake alvorlige hjerneskader i barn. Det ble bekreftet, men samtidig ble det også stadfestet at bare en liten del av befolkningen har anlegg for slike hjerneskader.
Som et resultat av de offentlige høringene og den gjennomførte kontrollen, ble aspartam i 1975 tatt bort fra markedet, men allerede i juli 1981 ble bruk av aspartam i tørre matvarer igjen godkjent av FDA.
I 1983 ble det lov å bruke aspartam i karboniserte drikkevarer. Samme år ble det også gitt lov til å bruke aspartam i vitaminer til barn.
Inntak
Den mengden av aspartam vi kan konsumere per dag uten negative helseeffekter er satt til 40 mg/kg kroppsvekt ifølge EFSA (The European Food Safety Authority), som regulerer tilsetningstoffer i matvarer i Den europeiske unionen. Den mengden vi kan konsumere per dag kalles også gjerne for akseptabelt daglig inntak (ADI). Det vil si at en person som veier 70 kilogram, kan konsumere 2800 mg aspartam hver dag som ADI.
FDA (Food and Drug Administration), som regulerer alle kunstige søtningssmiddel i USA, har derimot satt ADI for aspartam til 50 mg/kg kroppsvekt.
ADI er fastsatt etter en sikkerhetsmargin på 100, som vil si at det ikke er oppdaget noen negative helsemessige problemer ved et inntak på hundre ganger ADI.
Produkter som inneholder aspartam
For det meste benyttes aspartam i lettsaft og lettbrus, hovedsakelig fordi aspartam har søt smak og det kan brukes uten å tilføye kroppen unødvendige kalorier. Det finnes mange forskjellige produkter som inneholder aspartam, for eksempel energidrikker, te, jus, smaksatt melk osv.
Av og til kan til og med ulike sauser, marinader og ketchup inneholde aspartam. Som oftest brukes det sukker i disse produktene, men når lavt kaloriinnhold er ønskelig, benyttes gjerne aspartam.
Ofte er aspartam også brukt i proteinbarer, i yoghurt som har lavt fettinnhold, og i pudding. Til og med iskrem kan inneholde aspartam. I tillegg er tyggegummi nesten alltid sukkerfri og det betyr vanligvis at aspartam er brukt som søtningsmiddel istedenfor sukker. Men aspartam tåler ikke varmbehandling, og derfor er det ikke mulig å bruke det i bakverk. Dessuten fungerer ikke aspartam som fyllmasse, da det trengs svært små mengder for å oppnå samme søtningseffekt som et større volum sukker.
I tillegg til matindustrien brukes aspartam også i farmasøytisk industri. Det finnes nemlig  mange legemidler som inneholder aspartam, for eksempel smertestillende og ulike kosttilskuddsprodukter.
Helsesikkerhet og godkjenning via Mattilsynet og EFSA
Siden 1980-tallet har aspartam vært godkjent i EU for bruk i mat og som et søtningsmiddel. Aspartam har blitt undersøkt og vurdert av JECFA (joint FAO / WHO Expert Committee on Food Additives), SCF (EU Scientific Committee for Food ) og EFSA (European Food Safety Authority). SCF fastsatte et akseptabel daglig inntak (ADI) på 40 mg/kg kroppsvekt (kv)/dag.
Den norske vitenskapskomiteen for mattrygghet (VKM) vurderte også aspartam i 2013. VKM brukte ADI-­verdiene som ble fastsatt av EFSA og SCF, og har basert sine vurderinger på norske kostholdsundersøkelser. VKM mangler nye kostholdundersøkelser for barn og ungdommer i aldersgruppen 3 til 17, og derfor har VKM ikke oversikt over om aspartam medfører helseskade i aldergruppen 3 til 17. VKM konkluderte med at aspartam ikke medfører noen helseskaderisiko for barn som er 2 år og voksne som er over 18 år så lenge grensen for inntaket ligger på ADI.
Myter og misforståelser om helsefare
Det er mange hypoteser og me­­­ninger om helsefare ved aspartam, men i hovedsak bygger dette på myter og misforståelser. Media har til dels bidratt til å spre slike myter.