cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Håndball-VM 2011 for kvinner
President's Cup (Brasil)
President's Cup ble spilt av de landene som ikke gikk videre fra gruppespillet. Landene som kom på 5.-plass i gruppespillet spilte om 17.- til 20.-plass, mens sekserne spilte om 21.- til 24.-plass.
Plasseringskamper om 21.- til 24.-plass
Beste målvakt
Kilde: IHF.info
Toppscorere
Kilde: IHF.info
Wanda Landowska
Wanda (Aleksandra) Landowska (1879–1959) var en polsk cembalist og pianist.
Riccardo Saponara
Riccardo Saponara (født 21. desember 1991) er en italiensk fotballspiller som spiller for ACF Fiorentina.
Wanda Landowska
Kunstnerisk løpebane
Landowska fikk sin første klaverundervisning i en alder av tre år. Fjorten år gammel avsluttet hun utdannelsen ved konservatoriet i Warszawa (Uniwersytet Muzyczny Fryderyka Chopina w Warszawie). Etter studier i komposisjon med Heinrich Urban i Berlin ble hun lærer ved Schola Cantorum i Paris og beskjeftiget seg med tidligmusikk og cembalospill. Fra 1913 til 1919 underviste hun ved Universität der Künste Berlin. Etter et kort mellomspill i Basel underviste hun fra 1920 ved École Normale de Musique i Paris. De første plateopptakene gjorde hun i 1923. I 1925 grunnla hun skolen École de Musique Ancienne i Saint-Leu-la-Forêt utenfor Paris der hun holdt årlige sommerkurs. Hun underviste blant annet Ralph Kirkpatrick og Rafael Puyana. Fra 1925 til 1928 underviste hun ved Curtis Institute i Philadelphia, USA.
Riccardo Saponara
Han har tidligere spilt for de italienske klubbene Ravenna og Empoli. Saponara signerte for AC Milan den 21. januar 2013.
Wanda Landowska
Kunstnerisk løpebane
Hun ledet skolen i Saint Leu La Forêt fram til andre verdenskrig, men Landowska var jøde, og da Tyskland invaderte Frankrike flyktet hun til USA. Her sto hun på bar bakke, men klarte å starte en ny karriere som lærer og musiker. Avskjedskonserten gav hun i New York, 75 år gammel.
Flukt og kunstplyndring
I Paris måtte hun la et omfangsrikt musikkbibliotek, verdifulle manuskripter og en berømt samling musikkinstrumenter bli igjen. 20. september 1940 beslagla Herbert Gerigk fra avdelingen «Sonderstab Musik» i Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg (ERR) eiendelene hennes. Instrumentene ble pakket ned i 54 spesialkasser og sendt til Berlin. Offisielle protester mot ranet av franske kulturskatter ble tilbakevist med at Landowska ikke var fransk, men jøde med polsk pass.
Musikkhistorisk betydning
Wanda Landowska var ekspert på renessanse- og barokkmusikk. Hun var en pionér under gjenoppdagelsen av historiske klaviaturinstrumenter med knipse- eller klimpremekanikk (jfr cembalo, spinett og virginal) og gav med det en viktig impuls til den historisk oppføringspraksis. I 1933 ble hun den første som oppførte Bachs Goldbergvariasjoner sammenhengende og uavkortet.
Den bulgarsk/franske pianisten Alexis Weissenbergs Bach-fortolkninger er sterkt influert av Landowska.
Anhanguera
Anhanguera er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Jordan under Sommer-OL 1996
Jordan under Sommer-OL 1996. Fem sportsutøvere, tre menn og to kvinner fra Jordan deltok i tre sporter, friidrett, svømming og skyting under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var femte gangen Jordan deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Ankerstokk
Ankerstokk er et langt, kompakt brød laget av rug.
Brødet ble nevnt i skotsk sammenheng i 1821. Desemberutgaven av Blackwood Magazine forteller om krydrede rugbrød kalte «anchor-stocks» som blir lagd i Edinburgh i forbindelse med julehøytida. Disse brødene inneholdt korinter og skal ha fått navn etter stokken i et tradisjonelt anker, som de lignet.
Sally Pearson
Sally Pearson (født Sally McLellan 19. september 1986 i Sydney) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i sprint og hekkeløp. Hun har OL-gull fra 2012 og VM-gull fra 2011 som fremste internasjonale meritter.
Hun er født i Sydney, der hun drev med turn og svømming, men flyttet til Gold Coast da hun var 8 år gammel. Mens hun gikk grunnskole der ble hun «oppdaget» av Sharon Hannan, som trente henne fram til 2013. Hun tok navnet Pearson tidlig i 2010, da hun giftet seg med Kieran Pearson.
Idrettskarriere
I 2001, bare 14 år gammel, markerte hun seg i australsk friidrett ved å vinne 100 meter i U20-klassen ved det australske juniormesterskapet i friidrett. Her satte hun ny personlig rekord, med 11,91 sekunder. På 200 meter kom hun på 4.-plass. 2002-sesongen ble preget av skader, men i 2003 gjorde hun comeback i konkurransesammenheng. Pearson deltok under sitt døpenavn, Sally McLellan, i ungdoms-VM i 2003 der hun tok gull på 100 meter hekk og ble nummer fem på 200 meter. Hun deltok også på medley-stafetten, men der ble Australia diskvalifisert i kvalifiseringsheatet. På nasjonalt nivå vant hun igjen 100 meter i U20-klassen i det australske juniormesterskapet i 2003, med tiden 11,76, og hun kom på 2.-plass 200 meter, bak newzealandske April Brough. I VM i friidrett 2003 deltok hun på Australias stafettlag på 4 x 100 meter, men de endte sist i sitt innledningsheat, og kom ikke til finalen. Hun var da 16 år gammel.
Året etter var hun med i junior-VM i friidrett 2004 i Grosseto i Italia, der hun ble nummer tre på 100 meter, med ny personlig rekord på 11,40. Hun ble nummer fire på 100 meter hekk, kun ett hundredels sekund bak tyske Lichtl Stephanie som fikk bronsen. Hun deltok også på Australias stafettlag, som kom på 5.-plass på 4 x 100 meter. I det australske mesterskapet kom hun på 2.-plass på 100 meter hekk og 3.-plass på 100 meter. Hun deltok også i Samveldelekene for ungdom 2004, der hun kom på 1.-plass på 100 meter hekk, 2.-plass på 4 x 100 meter stafett og 3.-plass på 100 meter og medleystafetten. Tiden hennes på 100 meter hekk ble 14,11, som var ny mesterskapsrekord.
Hun ble australsk juniormester på 100 meter hekk i 2005, og i det australske seniormesterskapet vant hun både 100 meter (11,77) og 100 meter hekk (13,41). Hun ble dermed den første kvinnen som vant både 100 meter og 100 meter hekk ved det australske mesterskapet.
I 2006 ble hun australsk mester på 100 meter hekk. Hun tok bronse i Samveldelekene i 2006 på 4 x 100 meter stafett. Hun deltok også på 100 meter, og satte ny personlig rekord med 11,38 i semifinalen, men i finalen endte hun på 7.-plass. På 100 meter hekk kvalifiserte hun seg også til finalen, men der snublet hun i en hekk, og fullførte ikke løpet. I Verdenscupen i friidrett 2006 satte hun ny personlig rekord på 100 meter hekk, med tiden 12,95, og endte på 4.-plass. Hun kom også på 8.-plass på 100 meter, og deltok på Australias stafettlag som kom på 5.-plass på 4 x 100 meter.
Hun ble australsk mester på både 100 meter og 100 meter hekk i 2007, og på 100 meter hekk slo hun Pam Ryans nasjonale rekord på 100 meter hekk, som var fra 1972. Ryans tid var 12,93, og Pearsons tid ble 12,92. Hun deltok i det melamesiske mesterskapet i friidrett i august, der 100 meter var en del av Oceania Grand Prix 2007. Der vant hun 100 meter med tiden 11,76. Hun deltok på både 100 meter og 100 meter hekk i VM i friidrett 2007 i Osaka, men ble slått ut i semifinalen i begge øvelsene. På 100 meter satte hun personlig rekord i innledningsheatet, med 11,14 sekunder. I Golden League 2007 fikk hun ingen topp 3-plasseringer, men fikk 4.-plass i ISTAF-stevnet i Berlin som beste enkeltplassering.
Hun slet med en skade i 2008, som gjorde at hun ikke deltok i det nasjonale mesterskapet. Men hun deltok i OL i Beijing der hun uventet tok sølvmedaljen. Finalen her ble dramatisk, der favoritten Lolo Jones snublet og endte på 7.-plass, mens det måtte fotofinish til for å skille mellom utøverne som kom på 2.-plass til 6.-plass. Dawn Harper vant denne øvelsen.
I Samveldelekene 2010 deltok hun på både 100 meter og 100 meter sprint. I finalen på 100 meter tyvstartet både Pearson og engelske Laura Turner, men ble ikke diskvalifisert, og kunne stille til start igjen. Da finalen ble gjennomført kom Pearson først i mål, med tiden 11,28, men England leverte inn protest fordi Turner ble diskvalifisert for tyvstarten, mens Pearson unngikk diskvalifikasjon. Protesten ble tatt til følge, og Pearson ble diskvalifisert. Gullet ble da tildelt nigerianske Osayemi Oludamola. Osayemi testet imidlertid positivt på metylheksanamin, og ble diskvalifisert og fratatt gullmedaljen. Natasha Mayers står dermed som vinner av 100 meter i Samveldelekene 2010. Pearson deltok også på 100 meter hekk, der hun vant med tiden 12,67.
Hun fikk én seier i Diamond League 2010 - hun vant DN Galan i Stockholm. I september deltok hun også i Verdenscupen i friidrett i Split, der hun vant 100 meter hekk for Asia/Oceania.
I 2011 ble hun australsk mester på 100 meter, 200 meter og 100 meter hekk. Hun vant tre av løpene på 100 meter hekk i Diamond League 2011, men amerikanske Danielle Carruthers vant sammenlagt, med 19 poeng, mot Pearsons 12 poeng, som holdt til 2.-plass sammenlagt. I VM i friidrett 2011 i Daegu i Sør-Korea løp hun både 100 meter hekk og 4 x 100 meter stafett. På 100 meter hekk vant hun, med tiden 12,28. Denne tiden var den 4. beste i historien på det tidspunktet, og var personlig rekord, australsk rekord og oseaniarekord, samt årsbeste i verden. På stafetten løp Australia på 43,79, som var 10. beste tid, og gikk dermed ikke videre til finalen.
IAAF kåret henne til World Athlete of the Year i 2011. Dette var første gang en australsk utøver mottok denne prisen.
Pearson åpnet OL-sesongen 2012 med seier på 100 meter i Brisbane Track Classic med tiden 11,25. Hun vant også 100 meter i Perth Track Classic 12. februar, og 100 meter hekk i Sydney Track Classic noen dager senere. I mars deltok hun på 60 meter hekk i VM i friidrett innendørs 2012 i Istanbul. Her satte hun ny områderekord for Oceania i innledningsheatet, med 7,85 sekunder, og senket denne ytterligere til 7,73 i finalen. Hun vant VM-gull, foran Tiffany Porter og Alina Talay.
Før sommer-OL 2012 hadde hun vunnet 32 av de 34 siste løpene hun deltok i på 100 meter hekk. I OL løp hun raskest i kvalifiseringsheatet, med 12,57. I semifinalen løp hun på 12,39, som var raskest av alle, og ny sesongbestenotering for hennes del. Hun vant finalen, med tiden 12,35, som var ny olympisk rekord. Dawn Harper (12,37) og Kellie Wells (12,48) fra USA, begge med personlige rekorder, kom på de to neste plassene.
Hun vant to av løpene i Diamond League 2012; Bislett Games i Oslo og Meeting Areva i Paris, men amerikanske Dawn Harper vant 100 meter hekk denne sesongen sammenlagt. Pearson deltok ikke i det australske mesterskapet i 2012.
2013-sesongen ble preget av skader - hun skadet baksiden av låret i februar og mai. Samtidig fortsatt Dawn Harper sine gode resultater, og vant 4 Diamond League-stevner i 2013, og vant denne sammenlagt. Pearson vant imidlertid Diamond League-stevnet i London i juli (London Grand Prix), med sesongbestenotering på 12,65 sekunder. Hun deltok i VM i friidrett 2013 i Moskva, der hun hadde nest beste tid (12,63 SB) i innledningsheatet, og forbedret seg til 12,50 i semifinalen. I finalen kom hun på 2.-plass, bak Brianna Rollins.
I mars vant hun 100 meter i det australske mesterskapet, for syvende gang.
Den 4. juni falt hun og brekte armen i Diamond League-stevnet i Roma, Golden Gala. Hun trakk seg derfor fra VM i friidrett 2015.
Robert Scott
Robert Scott er navnet til flere personer:
Liverpool Street stasjon
Liverpool Street stasjon (også kalt London Liverpool Street) er en jernbane- og undergrunnsstasjon i det nordøstlige hjørnet av City of London, byens finansielle sentrum. Den har inngang fra Bishopsgate og Liverpool Street, og ligger i Londons kollektivsone 1.
Jernbane
Liverpool Street har tog til destinasjoner i det østlige England, inkludert London Stansted Airport, Great Yarmouth, Norwich, Ipswich, Chelmsford, Colchester, Braintree, Harwich og forstedene i det nordøstlige Stor-London. Et daglig ekspresstog til Harwich korresponderer med fergen til Hoek van Holland. I motsetning til hva mange tror går det ikke tog derfra til Liverpool, de går fra Euston stasjon.
De fleste passasjertogene fra Liverpool Street drives av one. Rutene er kjent kollektiv som Greater Anglia network. Det er også to tog fra c2c på hverdager, til Southend og Shoeburyness. Alle andre c2c-tog går fra Fenchurch Street stasjon. Både one og c2c eies av National Express Group.
Historie
Stasjonen ble åpnet av Great Eastern Railway i 1874. Den ble tegnet av selskapets sjefsingeniør, Edward Wilson, og ble bygget der Bethlem Royal Hospital tidligere hadde ligget.
Stasjonen var den første bygningen i London som ble truffet av en flybombe fra et tysk Gotha-bombefly under første verdenskrig. Bombingen fant sted i mai 1917, og stasjonen ble truffet av bomber med ca. 450 kilo sprengkraft. 162 mennesker omkom.
Mellom 1985 og 1992 ble stasjonen sterkt ombygget, men fasaden med jernpillarer fra damplokomotivenes tid, og en ærestavle for ansatte i Great Eastern Railway som falt i første verdenskrig, ble bevart. Den ble formelt gjenåpnet av dronning Elisabeth II i 1991.
Undergrunn
Liverpool Street er stasjon for linjene Central, Circle, Hammersmith & City og Metropolitan.
Central-linjen er en dypgående linje, mens de andre tre enn grunne linjer. Derfor ligger Centrals plattformer, som ble åpnet 28. juli 1912, under de andre.
Det er planer om at Crosslink skal stoppe ved Liverpool Street, med direkte overgang til undergrunn eller jernbane.
Anders B. Werp
Anders Bjørnsen Werp (født 16. desember 1961 i Øvre Eiker, Buskerud) er en norsk Høyre-politiker. Han er tidligere ordfører, stortingsrepresentant og statssekretær.
Biografi
Werp er utdannet skogtekniker fra Statens skogskole i Steinkjer fra 1985 og bedriftsøkonom fra Bedriftsøkonomisk Institutt fra 1986. Werp har sin yrkesbakgrunn fra gårds- og skogsarbeid og var ansatt i Drammensdistriktets Skogeierforening 1987–1988 og Norges Skogeierforbund 1989–1999.
Werp var medlem av Øvre Eiker kommunestyre 1995–2009, i årene 1999–2009 som ordfører. Han var også leder i Øvre Eiker Høyre 1994–1998, leder i Buskerud Høyre 1998–2008 og medlem av Buskerud fylkesting 1999–2007.
Han var stortingsrepresentant for Buskerud fra 2009 til 2017 og er vararepresentant i perioden 2017–2021. Han var vararepresentant til Stortinget også i perioden 1997–2005. Han var medlem av Stortingets justiskomité 2009–2017 og var nestleder 2013–2017.
Fra oktober 2017 til mars 2020 var Werp statssekretær i Samferdselsdepartementet, først for samferdselsminister Ketil Solvik-Olsen, fra august 2018 for Jon Georg Dale og fra januar 2020 for Knut Arild Hareide.
Europavei 82
Europavei 82 eller E82 er en europavei som går mellom Porto i Portugal og Tordesillas i Spania. Veiens lengde er 379 km.
Junior-VM i ishockey 2001
Junior-VM i ishockey 2001 ble arrangert i Moskva og Podolsk i Russland i 2001.
Sluttspill
† eeo.
Enkeltdistanse-VM på skøyter 1996 – 5000 meter menn
Enkeltdistanse-VM på skøyter 1996 – 5000 meter menn ble arrangert fredag 15. mars 1996 i Vikingskipet på Hamar. Nederlenderen Ids Postma ble verdensmester.
Gryta kraftverk
Gryta kraftverk er et vannkraftverk i Rindal kommune i Trøndelag.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 223 meter i en sideelv til Surna.
Installert effekt er 1,5 MW. Årsproduksjon er beregnet til 4,5 GWh.
I Desember 2020 overtok Småkraft AS alle aksjene fra grunneierne.
Skulpturparken i Dazu
Dazu-skulpturparken er en rekke kinesiske religiøse skulpturer og helleristninger, påbegynt tilbake til 600-tallet og utført Under Tang-dynastiet og påfølgende århundrer. Skulpturene er påvirket av buddhistisk, konfuciansk og taoistisk tro. Skulpturene ligger innenfor dagens provinsgrenser til Chongqing. Stedet ble i 1999 utropt til verdensarv av UNESCO. Stedet ble bevart for ettertiden fordi det lå utilgjengelig til under ødeleggelsene under kulturrevolusjonen og ble først åpnet for ikke-kinesiske turister fra 1980-tallet.
A Master Builder
A Master Builder er en amerikansk dramafilm fra 2013 i regi av Jonathan Demme. Den bygger på Henrik Ibsens skuespill, Bygmester Solness, og har Wallace Shawn, Julie Hagerty og Andre Gregory i hovedrollene. Filmen omhandler forholdet mellom en aldrende arkitekt og en yngre kvinne. Skuespillet hadde opprinnelig premiere i 1893.
A Master Builder hadde premiere på filmfestivalen i Roma 11. november 2013 under tittelen Fear of Falling. Abramorama utgav filmen i New York 23. juli 2014. I februar 2015, etter en begrenset utgivelse på flere kinoer i flere byer i USA, ble filmen utgitt for distribusjon på videostreaming via Amazon.
Andre Gregory sa at han ble trukket til skuespillet på grunn av dets alder og temaene om forsoning. Gregory sa om Joyce at hun er «imponerende» og håper at hennes karriere tar av, og Demme sa at de alle ble «meget imponert» av hennes framførelse.
Handling
Halvard Solness (Shawn) er en aldrende arkitekt i en mindre by i Norge. Han har klart å oppnå en viss ry og lokal anseelse. Solness har lenge vært gift med Aline (Hagerty).
En dag, under et besøk av sin venn, doktor Herdal, får han også besøk av Hilde Wangel - en ung kvinne på 24 år fra en annen by som doktoren omgående kjenner igjen etter en nylig reise dit.
Kort etter drar doktoren og Solness blir alene igjen med Hilde. Hun minner ham om at de ikke er fremmede og at de tidligere hadde møttes i hennes hjemby for ti år siden da hun var 14 år. Når Solness ikke svarer henne kjapt nok minner Hilde ham om at han på ett tidspunkt hadde kommet med tilnærmelser overfor henne og tilbudt et romantisk mellomspill under et møte, noe hun trodde på. Han benekter dette. Hilde overbeviser ham gradvis om at hun kan assistere ham med hans hjemlige plikter og han tar henne med seg hjem.
Det er her man vil finne ut at i virkeligheten har mesteparten av filmen utspilt seg inne i Hildes hode, og at Solness aldri har forlatt senga fra den første scenen i filmen og døde i samme øyeblikk som Hilde, i sitt hode, tror at han har hengt opp kransen på det nye huset som han bygde til sin hustru. Dette er symbolsk på den måte at han hadde oppnådd en fredelig og utrolig løsning på sin egen lykke og lykken til de omkring ham.
Anmeldelser
Rotten Tomatoes, som samler anmeldelser, oppgir at 81% av 26 undersøkte anmeldere gav filmen positive anmeldelser. Gjennomsnittskarakteren er 7/10. Metacritic gav den 62/100, bygd på 11 anmeldelser. David Edelstein i New York skrev at filmen «frambringer Ibsens geni på lerretet på en måte jeg aldri trodde var mulig». Jay Weissberg i Variety kalte den «innsnevret og uinspirert». Stephen Holden i The New York Times hevdet at Shawn «anvender listige fingerferdigheter for å score moralske poeng». Jordan Mintzer i The Hollywood Reporter skrev: «Wallace Shawn skinner i dette velspilte stykket av filmet teater». Magasinet Architectural Record gav filmen en blandet anmeldelse og valgte ut Julie Hagertys framførelse mot Wallace Shawn som eksepsjonell.
Tom Hagen
Tom Hagen (født 1950 i Oslo) er en norsk bygningsingeniør, eiendomsbesitter, forretningsmann og milliardær, som er siktet for drapet på sin ektefelle Anne-Elisabeth Falkevik Hagen.
Forretninger
Hagen grunnla selskapet Elkraft AS i 1992, og han har i tillegg drevet utstrakt eiendomshandel. Magasinet Kapital anslo i 2018 at hans formue var på 1,7 milliarder norske kroner.
Drapssiktelse
Den 31. oktober 2018 forsvant hans kone Anne-Elisabeth Falkevik Hagen, og etter at det angivelig ble fremsatt krav om løsepenger på 9 millioner euro antok norsk politi først at hun ble kidnappet av personer med økonomisk vinning som motivasjon. Betalingen ble krevd i kryptovalutaen Monero. Politiet la først lokk på saken, men offentligjorde den i januar 2019.
Anicuns
Anicuns er en kommune i delstaten Goiás i sentral-vestregionen av Brasil.
Sölvesborg kommune
Sölvesborg kommune er en kommune i Blekinge län i landskapet Blekinge i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Sölvesborg.
Kommunen grenser til Bromölla kommune i Skåne län og Olofström kommune og Karlshamn kommune i Blekinge län.
Administrativ historikk
Ved kommunereformen i 1952 ble storkommunen Gammalstorp opprettet av de tidigere kommunene Gammalstorp og Ysane. Samtidig ble Sölvesborg landkommune innlemmet i Sölvesborg by. Den 1. januar 1971 oppsto Sölvesborg kommune gjennom sammenslåing av Sölvesborg by med Mjällby og Gammalstorp landkommuner.
Geografi
Kommunen omfatter i vest det skogkledde Ryssberget. I øst ligger halvøya Listerlandet.
E22 går gjennom kommunen. Kommunen er knytta til det svenske jernbanenettet gjennom Blekinge kustbana som trafikkeres av Øresundstog.
Tettsteder
Sölvesborg kommune har ni tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Luis Muñoz Marín internasjonale lufthavn
Luis Muñoz Marín internasjonale lufthavn (IATA: SJU, ICAO: TJSJ) ble åpnet i 1955 under navnet Isla Verde internasjonale lufthavn (Aeropuerto Internacional de Isla Verde) Lufthavnen ble deretter omdøpt i 1985, da den fikk dagens navn. Lufthavnen dekker hovedstaden San Juan i Puerto Rico, hvor den er eneste internasjonale lufthavn.
Lufthavnen er oppkalt etter den puortoricanske dikteren, forfatteren og politikeren Luis Muñoz Marín.
Pedro López Quintana
Pedro López Quintana (født 27. juli 1953 i Barbastro i Spania) er en spansk katolsk prelat, titulærerkebiskop og diplomat i Den hellige stols tjeneste som apostolisk nuntius i en rekke land.
Prest
Pedro López Quintana ble presteviet den 15. juni 1980 av pave Johannes Paul II for erkebispedømmet Santiago de Compostela, og arbeidet som prest i hans hjemlige bispedømme. Han studerte i Roma, oppnådde lisensiat i dogmatikk fra Det pavelige gregorianske universitet og en doktorgrad i kanonisk rett fra Det pavelige universitet Angelicum. I 1984 gikk han inn i Den hellige stols diplomatiske tjeneste.
Lopez ble postert til de pavelige representasjoner i Madagaskar, Filippinene og India, og virket også i Den romerske kurie. Fra 1998 var han assessor for seksjonen for generelle anliggender i Statssekretariatet i Vatikanet. I dette embede var han i nesten fem år som stedfortreder for de daværende substitutter kardinal Giovanni Battista Re og kardinal Leonardo Sandri.
Titulærerkebiskop, apostolisk nuntius
Pave Johannes Paul II utnevnte ham til titulærerkebiskop pro hac vice av Akropolis den 12. desember 2002. Paven bispeviet ham personlig den 6. januar året etter i Peterskirken i Roma; medkonsekratorer var Leonardo Sandri, substitutt i Statssekreteriatet, og Antonio Maria Vegliò, sekretær for Kongregasjonen for Østkirkene.
Den 8. februar 2003 ble han utnevnt til apostolisk nuntius til India og Nepal.
Pave Benedikt XVI utnevnte ham til apostolisk nuntius til Canada den 10. desember 2009.
Den 8. mars 2014 utnevnte pave Frans ham til apostolisk nuntius til Litauen. Den 22. mars 2014 ble han også utnevnt til apostolisk nuntius for Latvia og Estland.
Den 4. mars 2019 ble han utnevnt til apostolisk nuntius til Østerrike.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
FFI
FFI kan vise til:
Slaget ved North Foreland
Slaget ved North Foreland (engelsk: St. James’ Day Battle; nederlandsk: Tweedaagse Zeeslag)  var et sjøslag under den andre anglo-nederlandske krig (1665–1667) som sto mellom Orford Ness og North Foreland utenfor den engelske østkysten. Partene var Royal Navy ledet av de to joint admirals Rupert av Pfalz og admiral George Monck og den nederlandske krigsflåten under kommando av admiral Michiel de Ruyter. Slaget endte med engelsk seier og førte til at England overtok sjøherredømmet.
I Nederlandene ble overbefalshaveren de Ruyter beskyldt for å ha gjort store feil som hovedsakelig gikk ut over skipene fra provinsene Zeeland og Friesland og nederlaget utløste en politisk krise i republikken.
Etter juliansk kalender, som England brukte på den tiden, foregikk slaget den 25. julijul; Saint James' navnedag (i Norge kalt Jakobsmess).
Historisk bakgrunn
(Merk: I denne artikkelen oppgis datoene etter gregoriansk kalender. Den julianske kalenderen som på den tiden fortsatt ble brukt i England og Danmark/Norge lå ti dager etter.)
Den nederlandske republikken og det engelske kongedømmet hadde vært i krig om handelshegemoniet siden våren 1665 uten at noen av sidene så langt hadde fått en avgjørende seier. 11.–14. juni kom det til et oppgjør som fikk navnet firedagersslaget hvor nederlenderne vant en stor seier over den engelske flåten som mistet 10 skip, mens 30 andre ble sterkt skadet. De måtte trekke seg tilbake til Themsens munning og overlate overherredømmet på sjøen til nederlenderne. Mens nederlenderne blokkerte munningen av Themsen, forberedte de engelske styrkene seg på kampen for å åpne den viktige handelsveien.
Den ledende nederlandske politikeren, raadspensionaris Johan de Witt, ønsket å iverksette en plan nederlenderne hadde arbeidet med i over et år: En landgang i Medway for å ødelegge den britiske flåten mens den lå til reparasjon i dokkene i Chatham. Til dette formålet ble ti handelsfartøyer fylt med 2 700 marineinfanterister fra det nye nederlandske marinekorpset, en av historiens første enheter som var spesialisert på amfibisk ilandstigning. Ideen var også at de Ruyter skulle slå sammen den franske flåten med sin egen.
Christopher Dahl (seiler)
Christopher Johan Dahl (født 8. desember 1898 i Oslo, død 26. desember 1966 samme sted) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Slaget ved North Foreland
Den nederlandske flåten
Kort etter firedagersslaget overvurderte Johan de Witt størrelsen på det engelske nederlaget og tiden engelskmennene trengte for å reparere skadene, han tvilte også på at de hadde nok materiale for hånden. I tillegg regnet han med uro i den engelske befolkningen, noe som ville begunstige en nederlandsk ilandstigning. Men de Witt støtte verken på restene av den engelske flåten eller en opprørsbevegelse. Været hindret en landgang, og franskmennene stilte ikke opp. Det var ikke annet å gjøre for nederlenderne enn å stenge Themsens munning for å forsøke å tvinge fram fred på den måten.
Christopher Dahl (seiler)
Dahl ble olympisk mester i seiling under sommer-OL 1924 i Paris. Han vant sammen med Eugen Lunde og Anders Lundgren olympisk gull i 6-metersklassen med den norske båten «Elisabeth V» foran den danske båten «Bonzo». Seilasene ble gjennomført utenfor Le Havre i perioden 21. til 26. juli.
Slaget ved North Foreland
Den nederlandske flåten
Den nederlandske flåten omfattet 77 krigsskip, 17 enkle fregatter og to tre-mastede fregatter, samt 7 mindre fartøyer og 20 brannskip med tilsammen 22 234 sjømenn og 4 645 kanoner. Tallmessig var de jevnbyrdig engelskmennene, men de nederlandske skipene var mindre og bestykket med kanoner av mindre kaliber. I ildkraft var derfor nederlenderne underlegne. Flåten var delt i tre eskadrer. På den første hadde de Ruyter kommandoen, på den andre kommanderte admiral Johan Evertsen (1600–1666) og på den tredje admiral Cornelis Tromp (1629–1691). Hver av eskadrene var delt inn i fortropp, ettertropp og sentrum.
Den engelske flåten
Den engelske flåten måtte først erstatte persontapene fra firedagersslaget, og Royal Navy grep til drastiske virkemidler, som impressment, for å tvinge sjømenn inn i marinen. Bare i London ble 2 750 mann shanghaiet av pressgjenger, og i tillegg mange fra kystbyene. De skadede fartøyene ble hurtig reparert. Allerede den første uka i juli var det samlet nok skip til å konfrontere den nederlandske flåten. Tross det ventet marineledelsen på at noen nye store krigsskip skulle bli ferdigstilt, som «Loyal London» (92 kanoner), «Warspite» (64 kanoner), «Cambridge» (64 kanoner) og «Greenwich» (58 kanoner). Først da disse var klare besluttet man seg for å angipe på nytt.
Marineledelsen vurderte også tidligere nederlag og utarbeidet et nytt reglement som krevde at de enkelte skip nå måtte holde seg nærmere eget flaggskip for å øke samholdet i eskadren. Flaggsignal måtte alltid sendes videre og til slutt ble det truffet forordninger som regulerte flaggvekslingen (kommanderende admirals overgang fra ett skip til et annet).
Royal Navy rådet over 87 krigsskip fra første til fjerde klasse, det vil si skip med mer enn 30 kanoner, 3 krigsskip av femte og sjette klasse, samt 16 brannskip. Blant skipene fantes også 10 innleide handelsskip. Totalt besto flåten av 23 142 sjømenn og 4 854 kanoner. Skipenes snittstørrelse var større enn nederlendernes, og kanonene av et grovere kaliber. Dermed hadde engelskmennene et kvalitativt overtak. Rupert, hertugen av Cumberland (1619–1682) og George Monck, hertugen av Albemarle (1608–1670), var begge overbefalshavende som joint admirals. Under dem var den engelske flåten delt i tre, White Squadron sto under kommando av admiral sir Thomas Allin (1612–1685) og Blue Squadron ble kommandert av admiral sir Jeremiah Smith († 1675). Red Squadron utgjorde hovedstyrken og sto under kommando av de to joint admirals.
Flåtene nærmer seg hverandre
Prince Rupert og admiral Monck ventet til vinden gjorde det mulig å føre hele den engelske flåten samlet ut av Themsen, for å unngå at de ble atskilt av de ventende nederlandske angriperne. De engelske skipene viste seg i Themsenmunningen den 1. august. Admiral De Ruyter ville unngå kamp i det forholdsvis ukjente kystfarvannet og trakk seg derfor tilbake i sørlig retning for å komme ut i åpent farvann. En storm natten til 2. august hindret enhver aksjon, og 3. august utbedret begge flåtene skadene etter stormen. Begge parter hadde i mellomtiden slått inn på en østlig kurs.
Tidlig på morgenen 4. august oppdaget nederlenderne den engelske flåten på nordlig kurs nær North Foreland. Vinden blåste fra nordvest og nederlenderne opptok forfølgelsen fra sørøst, dvs i le. Ca 20 kilometer sørøst av Orford Ness samlet flåtene seg i parallelle slaglinjer. Vinden snudde brått på nordøst, og Prince Rupert dreide den engelske flåten skarpt i østlig retning for å gjenerobre den gunstige posisjonen i lovart som gjorde at de kunne bestemme avstanden til nederlenderne. De Ruyter fulgte etter, og det viste seg å være en alvorlig feilvurdering, da nederlenderne nå seilte rett inn i sentrum av et høytrykksområde. Den nederlandske teten under kommando av admiral Evertsen, mistet all fart og klarte ikke å opprettholde slaglinjen. Samtidig befant noen av skipene fra sentrumseskadren i admiral Tromps baktropp. Admiralen besluttet å vente til disse hadde kommet seg fri fra ham og stoppet nærmest opp. Dermed oppsto det et stort gap mellom ettertropp og sentrum. Nok et problem var at den nederlandske sentrumseskadren sto et stykke sør for de andre. De Ruyter gjorde ingen anstrengelser for selv å komme i lovart, og forble avventende i le. Årsaken var sannsynligvis at man på nederlandsk side antok at den engelske flåten var svekket etter firedagersslaget og stort sett besto av svake handelsskip med mindre ildkraft enn de nederlandske skipene.
Slaget fram mot ettermiddagen
Den engelske flåten gikk nå til angrep. Prince Rupert og admiral Moncks opprinnelige planer var å angripe motstanderen med alle tre eskadrene samtidig. Dette mislyktes og begge fortroppene kom i kontakt. Admiral Evertsens eskadre begynte allerede kl 09:30 å beskyte admiral Allins' White Squadron fra lang avstand. Denne besvarte ilden fra rundt kl 10:00. En stund senere kom også begge sentrumseskadrene i kamp, og først kl 12:00 startet ildgivningen mellom baktroppene. På dette tidspunktet var nesten 5000 kanoner i aksjon. På grunn av de store lukene i den nederlandske kjøllinjen foregikk slaget nesten fra begynnelsen av på tre separate avsnitt.
Kampen mellom fortroppene viste snart at engelskmennenes White Squadron hadde overlegen ildkraft. Takket være lovart-posisjonen var engelskmennene i stand til å sette inn sine brannskip, men i den svake vinden ble disse for langsomme og ble stoppet av nederlandske bredsider før de rakk fram til sine mål. Likevel fikk de engelske skipenes ildkraft snart nederlendernes fortropp i problemer. Innen kl 14:00 hadde de mistet fem admiraler, deriblant Johan Evertsen. Den fremste delen av den nederlandske eskadren ble deretter presset mot sørøst av den engelske fortroppen under viseadmiral sir Thomas Teddiman. Kl 15:00 startet restene av eskadren en uordnet retrett.
Kampen mellom eskadrene i sentrum så ut til å utvikle seg likedan. Også her hadde engelskmennene overlegen ildkraft. Begge flaggskipene, den engelske HMS «Royal Charles» (82 kanoner, 700 mann) og den nederlandske «Zeven Provinciën» (80 kanoner, 492 mann) viklet seg inn i en heftig duell som de to joint admirals til slutt måtte trekke seg ut av. Deretter ble det nederlandske flaggskipet angrepet av «Royal Sovereign» (102 kanoner, 800 mann). Dette var det største av de engelske krigsskipene, og det hadde allerede nedkjempet «Zeven Provinciëns» følgeskip «Gelderland», «Klein Hollandia» og «Wassenaar». Nå tok det plassen til «Royal Charles» som seilte vekk fra formasjonen. Nederlenderne sendte et brannskip mot «Royal Sovereign» kl 15:00, men det ble senket før det fikk gjort noen skade. På grunn av de store skadene i den nederlandske slagrekken trakk det hardt ansatte nederlandske flaggskipet seg ut kort før kl 16:00. Deretter vendte hele den nederlandske hovedeskadren seg mot fortroppen for å foreta et tilbaketog mot sør.
Baktroppens kamp
Kampen mellom baktroppene fikk et annerledes forløp. Admiral Tromp kommanderte over den sterkeste av de nederlandske eskadrene, og var admiral Smith med Blue Squadron overlegen i antall kanoner og besetning. Blue Squadrons tet under kommando av kontreadmiral John Kempthorne var den første som havnet i den nederlandske ilden, og led snart tap. «Elisabeth» flyktet og «East India London» ble beskutt til det var kampudyktig. Henimot kl 15:00 mistet «Resolution» (58 kanoner, 300 mann) toppmasta og drev hjelpeløst mot den nederlandske linja. Resten av divisjonen forsøkte å komme til hjelp og dreide mot sør, rett inn i nederlendernes linje. Likevel senket et nederlandsk brannskip det britiske skipet og 200 sjømenn druknet. Kontreadmiral Kempthorne brakte sine divisjoner på ny på en kurs parallelt på den nederlandske linja.
Beretningene om det videre kampforløpet mellom baktroppene er motstridende. Admiral Smith hevdet at han tvang nederlenderne på flukt, mens admiral Tromp påsto at han fulgte etter engelskmennene helt til han fikk beskjed om hovedflåtens nederlag. Det eneste som kan stadfestes er at den nederlandske kontreadmiralen Govert’t Hoen falt, at Smiths flaggskip «Loyal London» (92 kanoner, 600 mann), mistet 147 mann, og at admiral Meppels skip «Westfriesland» (78 kanoner, 398 mann) mistet omtrent 100 mann.
Den nederlandske eskadren forfølges
Imens var nederlandsk fortroppen og sentrum opptatt med å trekke seg tilbake til egne kystområder. Siden nederlenderne under kampene hadde konsentrert seg om å skyte i stykker riggen til motstanderne holdt de noe bedre fart. Engelskmennene klarte bare å ta igjen to nederlandske skip, ved 18:00-tiden overgav «Sneek» (65 kanoner, 326 mann) seg til «Royal Charles» og en time senere kapret HMS «Warspite» (64 kanoner, 320 mann) den nederlandske «Tholen» (60 kanoner, 296 mann). Da engelskmenne ikke hadde nok ledige hender til å bemanne skipene ble begge brent.
Nattestid fortsatte flåtene på sin sørøstlige kurs. Om morgenen dreide vinden og blåste fra sørvestlig retning, noe som hjalp de nederlandske skipene til å holde god fart. Likevel fortsatte forfølgelsen morgenen 5. august. Den sterkt skadede «Zeven Provinciën» hang noe etter og sto i fare for å bli kapret. Men engelskmennene klarte ikke å ta henne igjen, da de manglet små og raske fregatter. Også et angrep fra et engelsk brannskip ble avvist. Tilslutt klarte admiral Banckert å danne en ny slaglinje av nederlandske skip som holdt de engelske skipene lenge nok til at admiral De Ruyter kom seg vekk fra flaggkipet. Kort før kl 12:00 nådde skipene den nederlandske kysten ved munningen av Schelde. Bak sandbankene var de i sikkerhet for de dyptgående engelske skipene. Admiral Tromps eskadre ankom i ly av mørket natt til 6. august.
Skipstapet var forunderlig lavt. Den engelske flåten hadde bare mistet «Resolution», mens nederlenderne bare mistet «Sneek» og «Tholen». Personelltapet var tyngre, prince Rupert og admiral Monck oppga offisielt at 1000 til 1200 engelske sjømenn var falt. Anslag for den nederlandske flåten antyder maksimum 2500 mann.
Følger
Etter seieren seilte den engelske flåten langs den nederlandske kysten og hindret all handelsvirksomhet. Flere britiske kapteiner fortsatte å plyndre byer og ta bytte langs kysten. Det mest kjente tilfellet skjedde 20. august da viseadmiral Robert Holmes (1622–1692) brente landsbyen Ter Schelling, dagens West-Terschelling på øya Terscheling og senket 140 til 150 handelsskip i nabobyen Vlie. Denne hendelsen ble i England kjent som Holmes' Bonfire. Deretter dro den engelske flåten seg tilbake til egne farvann.
I Nederlandene utløste nederlaget en politisk krise. Skipene fra Zeeland og Friesland i den fremre eskadre under kommando av admiral Evertsen led de største tapene. Deres representanter la ansvaret på admiral De Ruyters som de hevdet hadde gjort store feil. Også representantene for byen Rotterdam, som admiral Tromp stammet fra, anklaget De Ruyter, mens hans tilhengere påsto at Tromp var sympatisør av Huset Oranien-Nassau, og en forræder. Striden ble så stor at sjømenn som sympatiserte med de forskjellige offiserene barket sammen i gateslag i Vlissingen. Striden endte 13. august med at admiral Tromp ble sparket ut av flåten.
St. James’ Day Battle var det siste store sjøslaget i andre anglo-nederlandske krig. Resten av året 1666 manøvrerte motstanderne sin flåter uten at det kom til større kamphandlinger. Bybrannen i London 1666 anstrengte den engelske økonomien så hardt at Royal Navy ikke var til sjøs følgende år. En stor del av de engelske skipene ble offer for et nederlandsk overfall ved Themsens munning, hvoretter krigen ble avsluttet med freden i Breda 31. juli 1667.
Exekias
Exekias var en gresk keramiker og vasemaler som virket i Athen omkring 550–525 f.Kr. Han arbeidet mest innen svartfigurstil, og regnes som en av de største innen stilen. Exekias eksporterte til andre regioner, spesielt Etruria.
Hans verker kjennetegnes av storslagne komposisjoner, presist håndverk og subtil indivualisering av figurene utover de grenser man ellers ser i svartfigurstilen. Han var også innovativ både som keramiker og maler, og eksperimenterte såvel med nye former som med nye dekorasjonsteknikker som en korallrød glasur som fremhevet leirens farge.
Elleve vasert signert av Exekias er bevart, og i tillegg er omkring 25 andre vaser og plaketter attribuert til ham på stilistisk grunnlag. Et av hans best kjente verker er en amfora i Vatikanmuseene, som viser Ajax og Akhilleus som spiller et spill utenfor Troja. Vasen har innskriften Exekias egraphse kapoiese, «Exekias malte og lagde [meg]».
Han malte også andre scener fra den trojanske krig, som Akhilleus som drepet Penthesileia, og Ajax som forbereder seg til å begå selvmord. Han står også bak en kylix som viser Dionysos på et skip; dette er en av de mest kjente og mest avbildede greske vaser. Den er signert Exekias epoiese, «Exekias lagde [meg]». Gjentagelsen av Ajax som figur kan tyde på at han var fra Salamis.
Det er sannsynlig at han også hadde en større produksjon av enklere vaser, ettersom den kjente produksjonen er for liten til å ha gitt nok inntekt. Disse er det vanskelig å knytte til ham på stilistisk grunnlag, og det er ikke funnet enklere, signerte vaser.
Ulricke Charlotte Todderud
Ulricke Charlotte Todderud (født 18. november 1744 i Danmark, død 1816) var datter av generalmajor Eilert Ditlef von Lowzow. I 1786 flyttet hun til Ry i Vang på Hedmarken, og ble senere gift med major Barthold Henrick Todderud.
For ettertiden er Ulricke Charlotte Todderud mest kjent for sin dagbok, som omhandler perioden 1772–1812. Todderud var i denne perioden bosatt på Åker gård ved Hamar, og dagboken finnes i Åker gårds arkiv som oppbevares hos Statsarkivet i Hamar. En avskrift av dagboka finnes også i bokform, utgitt av Stange historielag.
Martin Fritz
Martin Fritz (født 24. oktober 1994) er en østerriksk kombinertløper som representerer WSV Murau.
Han debuterte i verdenscupen i kombinert 20. januar 2013 i Seefeld i 2012/13-sesongen med en 47.-plass. Fritz ble juniorverdensmester i 2014 i Val di Fiemme, da han deltok på Østerrikes lag som vant lagkonkurransen i kombinert. I samme mesterskap tok han bronse på normalbakke/5 km.
Fritz deltok i normalbakke/10 km i Vinter-OL 2022 i Beijing, der han kom på 12.-plass. Han var også med på Østerrikes lag som kom på 4.-plass i lagkonkurransen.
I Ski-VM 2023 i Planica deltok han på Østerrikes lag som tok bronse i lagkonkurransen.
Chris Poland
Christopher Poland (født 1. desember 1957) er en amerikansk musiker.
Poland var gitarist i det amerikanske thrash metal-bandet Megadeth fra 1984–1987 (og en kort periode i 2004). Chris Poland spilte på de to første studioalbumene til Megadeth.
I 1990 ga han ut soloalbumet Return to Metalopolis, og i 1991 stiftet han progressiv metal-bandet Damn the Machine, som ga ut ett studioalbum før det ble oppløst. Chris Poland ga ut sitt andre soloalbum i 2000 kalt Chasing The Sun.
Chris Poland har også vært gjest i Lamb of God og spiller i progressiv rock-bandet Ohm.
Armenias herrelandslag i ishockey
Armenias herrelandslag i ishockey representerer Armenia i ishockey.
Armenia debuterte i D-VM på Island i 2004 og tapte samtlige av sine kamper, mot Irland, hjemmenasjonen Island, Mexico og Tyrkia. Laget scoret totalt 2 mål og slapp inn hele 73 mål. Lagets første målscore var ved Dmitri Khachatryan og ble scoret i den første kampen mot Irland, der Khachatryan overraskende tok ledelsen med 1-0 til Armenia. Kampen endte 1-15.
I 2006, i D-VM på Island, kom Armenias hittil største fremgang. To kamper ble vunnet mot Irland, der de vant 6-0 og mot Luxembourg med 10-6. De tapte også to kamper, mot Tyrkia og mot vertsnasjonen Island. Laget gjorde totalt 23 mål og slapp inn 19.
I 2007 fikk man ikke nok spillere til å delta i D-VM, så de måtte spille kvalifisering til konkurransen i 2008. Her spilte de mot Bosnia-Hercegovina og Hellas i Sarajevo, Bosnia. De mislyktes, og tapte 8-5 mot Hellas, og 18-1 mot Bosnia. Laget ble i tillegg diskvalifisert på grunn av juks med pass/nasjon. Dermed ble resultatene satt til 5-0 tap i begge kampene.
Armenia ligger i 2008 ranket som nummer 48 (sisteplass) på IIHFs verdensranking.
Vitenskapsåret 1630
Vitenskapsåret 1630 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1630.
Kukorevo
Kukorevo (bulgarsk: Кукорево) er en landsby i Tundzja kommune i Jambol oblast sydøst i Bulgaria.
Landsbyen ligger rett syd for regionhovedstaden Jambol. Hovedveien III-5304 passerer gjennom Kukorevo. Befolkningstallet har vært svakt nedadgående i senere år, og var per 31.12.2016 på 1657 innbyggere.
Kirken i Kukorevo (kalt «Св. Димитър» (Sv. Dimităr), etter Sankt Demetrius) ble bygget i 1892.
Nights in White Satin
Nights in White Satin er en sang av Moody Blues, komponert av Justin Hayward. Den ble først omtalt som segmentet "The Night" på albumet Days of Future Passed. Da den ble gitt ut som singel i 1967, nådde den nummer 19 på UK Singles liste og nummer 103 i USA i 1968.
Bakgrunn
Bandmedlem Justin Hayward komponerte sangen i en alder av 19 år, tittelen på sangen skal være inspirert av at en kjæreste ga ham en gave med satenglaken.
Hayward sa om sangen, "Det var bare en sang jeg skrev og som jeg syntes hadde en veldig kraftig. Det var en veldig personlig sang hvor hver tone, hvert ord betyr noe for meg, og jeg fant ut at mange andre mennesker har følt det på samme måte."
Peter Knight komponerte orkesterpartiet til introduksjonen og London Festival Orchestra fremførte det. Det "orkestrale" lydbilde i hoveddelen av sangen kommer faktisk fra Mike Pinder sin Mellotron, dette kom til å bli Moody Blues sitt signatur-lydbilde.
Teksten
Tekste begynner slik: Nights in white satin, never reaching the end
Letters I've written, never meaning to send
Beauty I'd always missed, with these eyes before
Singel
På de to singelversjonene av sangen ble deler av orkesterdelen og poesidelen på albumversjonen fjernet for å kutte ned på lengden.
Den første versjonen hadde en lengde på 3:06 og en merkbare hakkete partier. På flere senere versjoner er det også oppgitt en lengde på 3:06, men faktisk er lengden på 4:26. Noen versjoner hadde, istedenfor en brå slutt, en kort utgave av orkesterdelen, også disse var også merket med 3:06 men var 4:33.
På den første singelversjonen var låtskriverens oppført som "Redwave" istedenfor Hayward.
Selv om den til å begynne med ikke hadde så stor suksess har sangen siden høstet mye bra kritikk, og rangert som nummer 36 på BBC Radio 2 sin Sold on Song Top 100 liste.
"Late Lament" (Sen klagesang)
Poesidelen man hører etter nesten seks minutter på albumversjonen er oppgitt til å hete "Late Lament". Trommeslager Graeme Edge skrev versene, som ble fremført av keyboardist Mike Pinder. Diktets siste fem linjer er også på slutten av albumets første spor, "The Day Begins". Breathe deep the gathering gloom
Watch lights fade from every room
Kodal skole
Kodal skole er en barneskole i Kodal i Sandefjord kommune. Skolen åpnet i 1966 og overtok etter Hvitstein og Prestbyen skoler.
Nights in White Satin
"Late Lament" (Sen klagesang)
Bedsitter people look back and lament
Another day's useless energy is spent
Impassioned lovers wrestle as one
Lonely man cries for love and has none
Vannfotavtrykk
Vannfotavtrykk (eller vannspor som også brukes som begrep) er et mål på hvor mye vann som forbrukes av en person, nasjon eller bedrift ved å se på vannforbruket i produksjonen av de varer og tjenester som konsumeres. Konseptene vannfotavtrykk og virtuelt vann er nær beslektet.