cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James Longstreet
Første Bull Run og Peninsula
Tragedie rammet Longstreet-familien i januar 1862. En skarlagensfeber-epidemi i Richmond tok livet av hans ett år gamle datter Mary Anne, fire år gamle sønn James og seks år gamle Augustus («Gus»), alle i løpet av en uke. Hans 13 år gamle sønn Garland var også døden nær. Tapene var knusende for Longstreet, og han ble tilbaketrukket, både personlig og sosialt. I 1861 var hans hovedkvarter kjent for fester, drikking og pokerspill. Etter at han kom tilbake fra begravelsen, ble hovedkvarterets sosiale liv langt roligere, han drakk sjelden, og han ble en hengiven anglikaner.
Under Syvdagersslagene som fulgte sent i juni, hadde Longstreet den operasjonelle kommandoen over nesten halve Lees hær, 15 brigader, mens den drev McClellan bakover ned halvøya. Longstreet presterte aggressivt og godt i sin nye, større kommando, særlig ved Gaines' Mill og Glendale. Lees hær generelt led under den svake prestasjonen fra Longstreets overordnede, inkludert (nokså ukarakteristisk) generalmajor Thomas J. «Stonewall» Jackson, og klarte ikke å ødelegge unionshæren. Moxley Sorrel skrev om Longstreets selvsikkerhet og ro i slaget: «Han var som en klippe da verden virket å gå i stykker en gang i slaget.» General Lee sa at «Longstreet var staven i min høyre hånd.» Han hadde etablert seg som Lees fremste løytnant.
Andre Bull Run, Maryland og Fredericksburg
Det militære ryktet til Lees korpskommandanter er ofte karakterisert med Stonewall Jackson som den fryktløse offensive komponenten, mens Longstreet vanligvis forsvarte og gjennomførte defensive strategier og taktikker. Jackson har blitt beskrevet som hærens hammer, Longstreet som ambolten. I Nord-Virginia-felttoget i august 1862 stemte ikke denne stereotypien. Longstreet ledet høyre flanke (senere ble den kjent som første korps), og Jackson ledet venstre flanke. Jackson startet felttoget under Lees ordrer med en sveipende flankemanøver som plasserte korpset hans bak generalmajor John Popes Army of Virginia, men han inntok så defensive stillinger og inviterte i praksis Pope til å angripe ham. 28. og 29. august, i begynnelsen av det andre slaget ved Bull Run, hamret Pope løs på Jackson, mens Longstreet og resten av hæren marsjerte nordover og nådde slagmarken. Kritikk etter krigen av Longstreet hevder at han marsjerte for sakte med sine menn og lot Jackson ta hovedbyrden av kampene i to dager, men de tilbakela rundt 50 km på litt under 24 timer, og general Lee forsøkte ikke å konsentrere hæren sin raskere.
Da Longstreets menn ankom rundt kl. 12.00 den 29. august, beordret Lee et flankeangrep på unionshæren som konsentrerte sin oppmerksomhet på Jackson. Longstreet ventet resten av ettermiddagen og ba om tid til personlig rekognosering, noe som tvang en frustrert Lee til å utstede sine ordrer tre ganger. Kl. 18.30 rykket divisjonen til brigadegeneral John Bell Hood fremover mot styrkene til unionens V Corps, men Longstreet trakk dem tilbake kl. 20.30. Igjen ble Longstreet kritisert for prestasjonen sin og talsmenn for Lost Cause-bevegelsen etter krigen hevdet at hans treghet, nøling med å angripe og ulydighet mot general Lee, var et tegn på det som skulle komme den 2. juli 1863 i slaget ved Gettysburg. Lees biograf, Douglas Southall Freeman, skrev: «Frøene til mye av katastrofen ved Gettysburg ble sådd i det øyeblikket da Lee gav etter for Longstreet, og Longstreet oppdaget at han gav etter. »
Til tross for denne kritikken, dagen etter, den 30. august, var en av Longstreets beste prestasjoner i krigen. Pope begynte å tro at Jackson var i ferd med å trekke seg tilbake, og Longstreet dro fordel av dette ved å sette i gang et massivt angrep på Unionens venstre flanke med over 25 000 menn. I over fire timer «hamret de som et gigantisk hammer», og Longstreet aktivt styrte artilleriilden og sendte brigader inn i nærkampen. Longstreet og Lee var sammen under angrepet, og begge kom under Unionens artilleriild. Unionsstyrkene utkjempet et energisk forsvar, men Popes hær var tvunget til å trekke seg tilbake på lignende vis som ved det flaue nederlaget ved første Bull Run som ble utkjempet på omtrent den samme slagmarken. Longstreet gav all ære for seieren til Lee og beskrev felttoget som «smart og brilliant.» Det etablerte en strategisk modell som han mente var ideell, bruken av defensive taktikker innenfor en strategisk offensiv.
Suffolk
Longstreet beleiret unionsstyrker i byen Suffolk i april. Dette var en mindre operasjon, men den var svært viktig for Lees armé som fremdeles var stasjonert i det krigsherjede sentrale Virginia. Den gjorde det mulig for konfødererte myndigheter å samle store mengder forsyninger som tidligere var under Unionens kontroll. Men denne operasjonen gjorde at Longstreet og 15 000 menn fra første korps var fraværende i slaget ved Chancellorsville i mai. Til tross for Lees seier ved Chancellorsville, ble Longstreet igjen kritisert da det ble hevdet at han kunne ha marsjert sine menn tilbake fra Suffolk tidsnok til å slutte seg til Lee. Fra scenariene Chancellorsville og Suffolk førte Longstreet derimot frem begynnelsen på en ny konføderert strategi. Disse hendelsene viste at Army of Northern Virginia kunne klare seg med færre styrker i tidsperioder, og enhetene kunne flyttes for å skape muligheter på andre krigsskueplasser. Longstreet talte for de første strategiske bevegelsene som brukte jernbane, indre linjer, og skape midlertidige tallmessige fordeler i Mississippi eller Tennessee før Gettysburg.
Felttogsplaner
Etter Chancellorsville og Stonewall Jacksons død møttes Longstreet og Lee i midten av mai for å diskutere mulighetene for hærens sommerfelttog. Longstreet talte igjen for å skille ut hele eller deler av hans korps og sende det til Tennessee. Rettferdiggjørelsen for dette hastet mer ettersom generalmajor Ulysses S. Grant rykket frem mot den livsviktige konfødererte festningen ved Mississippi-elva, Vicksburg. Longstreet hevdet at en forsterket hær under Bragg kunne beseire Rosecrans og rykke frem mot Ohio-elva, noe som ville tvinge Grant til å bryte sitt tak på Vicksburg. Lee var i mot dette og talte i stedet for en offensiv i stor skala eller raid inn i Pennsylvania. I sine memoarer beskrev Longstreet sin reaksjon til Lees forslag:
Army of Northern Virginia ble reorganisert etter Jacksons død. To divisjonskommandanter, Richard S. Ewell og A.P. Hill, ble forfremmet til generalløytnanter og fikk kommandoen over henholdsvis det andre og det nydannede tredje korpset. Longstreets første korps gav fra seg divisjonen til generalmajor Richard H. Anderson i reorganiseringen. Dermed stod han igjen med divisjonene til Lafayette McLaws, George Pickett og John Hood.
I de innledende bevegelsene i felttoget, fulgte Longstreets korps Ewells gjennom Shenandoah Valley. Han hadde leid en spion, Henry Thomas Harrison, som var grunnen til at de konfødererte ble advart om at Army of the Potomac rykket raskere nordover for å møte dem enn de hadde forventet. Dette fikk Lee til å beordre umiddelbar samling av hæren nær Gettysburg i Pennsylvania.
Slaget ved Gettysburg
Longstreets handlinger i slaget ved Gettysburg skulle bli sentralt i kontroversen rundt ham i mer enn et århundre. Han ankom slagmarken i spissen for sine styrker sent på ettermiddagen den første dagen, 1. juli 1863. På det tidspunktet hadde to unionskorps blitt drevet bakover gjennom landsbyen av Ewell og Hill til de defensive stillingene på Cemetery Hill. Lee hadde ikke tenkt å kjempe før hæren var helt samlet, men tilfeldigheter og tvilsomme beslutninger av A.P. Hill førte til slaget som var en overbevisende konføderert seier den første dagen. Longstreet møtte Lee og uttrykte bekymring for styrken til Unionens defensive stillinger og talte for en strategisk bevegelse rundt fiendens venstre flanke for å «sikre godt område mellom ham og hans hovedstad,» noe som antagelig ville tvinge unionskommandanten generalmajor George G. Meade til å angripe defensive stillinger satt opp av de konfødererte. I stedet uttrykte Lee at «dersom fienden er der i morgen, må vi angripe ham.»
Lees plan for 2. juli krevde at Longstreet skulle angripe Unionens venstre flanke, noe som skulle følges opp av Hills angrep på Cemetery Ridge nær sentrum, mens Ewell skulle holde Unionens høyre side på tå hev. Longstreet var ikke klar til å angripe så tidlig som Lle så for seg. Han fikk tillatelse fra Lee til å vente på at brigadegeneral Evander M. Laws brigade (fra Hoods divisjon) skulle ankomme slagmarken før han rykket frem med noen av sine egne brigader. Law marsjerte raskt med sine menn, men ankom ikke før 12.00. Tre av Longstreets brigader var fremdeles i marsjkolonner, og et stykke fra angrepsposisjonene de trengte å nå. Alle Longstreets divisjoner ble tvunget til å ta en lang omvei mens de ankom de fiendtlige stillingene, siden de ikke hadde rekognosert godt nok til å finne en fullstendig skjult rute.
Kritikk av Longstreet etter krigen hevder at han var beordret av Lee til å angripe tidlig om morgenen og at hans forsinkelser bidro betydelig til at slaget ble tapt. Men Lee gikk med på forsinkelsene for de ankommende styrkene og utstedte ikke sin formelle angrepsordre før kl. 11.00. Longstreets motivasjon har riktignok lenge vært tildekket av bitterheten til Lost Cause-partisaner, men mange historikere er enige i at Longstreet ikke stod på for å utføre Lees ordrer om å angripe så raskt som mulig.
Biografen Jeffry D. Wert skrev at «Longstreet fortjener reprimande for prestasjonene hans om morgenen den 2. juli. Han lot sin uenighet med Lees avgjørelse gå ut over sin oppførsel. Når den kommanderende generalen har bestemt seg for hvordan en skal angripe fienden, krevde plikten at Longstreet skulle følge ordren med styrke og nøyaktighet som tidligere karakteriserte ham som general. Konsentrasjonen for detaljer, respekten for informasjon og behovet for forberedelser var borte.» Militærhistorikerne Herman Hattaway og Archer Jones skrev, «entusiastisk for angrepet, brukte Longstreet så mye tid på å samle og sette opp korpset skikkelig opp at angrepet ikke startet før 16.00. I løpet av tiden som hadde gått, fortsatte Meade å flytte inn styrker som sørget for en stadig mer fullstendig konsentrasjon. Kl. 18.00 hadde han skaffet seg tallmessig overlegenhet og hadde sin vestre kant godt dekket.».
Felttogshistorikeren Edwin Coddington presenterer en lengre beskrivelse av ankomstmarsjen som han beskriver som «en komedie av feil som en kunne forvente av uerfarne kommandanter og råe militser, men ikke av Lees «krigshest» og hans veteranstyrker.» Han kalte episoden «et mørkt øyeblikk i Longstreets karriere som general.» Gettysburg-historikeren Harry Pfanz konkluderte med at «Longstreets sinte trass hadde resultert i ytterligere bortkastet tid og forsinkelser.» David L. Callihan, i revurdering av Longstreets ettermæle i 2002, skrev at «det er forkastelig at en feltkommandant med Longstreets erfaring og kaliber ville marsjere og forberede sine menn så nonchalant og upassende til slaget.»
Den 3. juli beordret Lee Longstreet til å koordinere et massivt angrep på sentrum av unionslinja ved hjelp av divisjonen til George Pickett og brigader fra A.P. Hills korps. Longstreet visste at dette angrepet hadde små muligheter for suksess. Unionshæren var i en stilling som lignet den Longstreet hadde brukt ved Fredericksburg for å beseire Burnsides angrep. De konfødererte måtte tilbakelegge nesten 1,6 km med åpen mark og forsere gjerder under ild. Lee hadde glemt lærdommen fra Fredericksburg og Malvern Hill. I sin bok hevder Longstreet å ha fortalt Lee:
I løpet av artilleribombardementet før infanteriangrepet, begynte Longstreet å få kalde føtter for et angrep som ville bli dyrt. Han forsøkte å gi ansvaret for å sette i gang Picketts divisjon til sin artillerisjef, oberst Edward Porter Alexander. Da tiden kom for å faktisk beordre Pickett fremover, kunne Longstreet bare nikke bekreftende, ute av stand til å si ordren høyt. Angrepet, kjent som Pickett's Charge, led de store tapstallene som Longstreet fryktet. Det var det avgjørende punktet i Konføderasjonens tap ved Gettysburg og Lee beordret en retrett tilbake til Virginia dagen etter.
Kritikk av Longstreet etter krigen var basert ikke bare på hans påståtte oppførsel i slaget ved Gettysburg, men også på bemerkninger om Robert E. Lee og hans strategier, som:
Tennessee
I midten av august 1863 gjenopptok Longstreet sine forsøk på å bli overført til den vestlige krigsskueplassen. Han skrev et privat brev til krigsminister James Seddon og ba om å bli overført til å tjene under sin gamle venn general Joseph E. Johnston. Han fulgte dette opp i samtaler med sin allierte i kongressen, senator Louis Wigfall, som lenge hadde regnet Longstreet som en passende erstatter for Braxton Bragg. Siden Braggs armé var under økende press fra Rosecrans utenfor Chattanooga, gikk Lee og president Davis med på ønsket den 5. september. I en av de mest fryktinngytende logistiske operasjonene til Konføderasjonen, reiste Longstreet med divisjonene til Lafayette McLaws og John Hood, en brigade fra George Picketts divisjon og Porter Alexanders artilleribataljon med 26 kanoner over 16 jernbaner på en 1247 km lang rute gjennom Carolina-statene for å nå Bragg i det nordlige Georgia. Hele operasjonen tok over tre uker, men Longstreet og de første delene av hans korps ankom den 17. september
Veteranene i det første korpset ankom tidlig i slaget ved Chickamauga. Bragg hadde allerede satt i gang et mislykket forsøk på å få sin hær mellom Rosecrans og Chattanooga før Longstreets korps ankom. Da de to møtte hverandre ved Braggs hovedkvarter om kvelden, plasserte Bragg Longstreet i ledelsen for venstre flanke av hæren, generalløytnant Leonidas Polk ledet den høyre. 20. september 1863 satte Longstreet opp åtte brigader i en dyp kolonne mot en trang front, et angrep som var svært likt de fremtidige tyske stridsvogn-taktikkene i andre verdenskrig. Ved en tilfeldighet førte en misforstått ordre fra general Rosencrans til at det ble et gap i unionslinja, og Longstreet dro ytterligere fordel av den for å øke sine muligheter for suksess. Unionens høyre flanke kollapset, og Rosencrans flyktet fra slagmarken, siden enheter begynte å trekke seg tilbake i panikk. Generalmajor George H. Thomas klarte å samle de tilbaketrekkende enhetene og styrke en defensiv posisjon på Snodgrass Hill. Han holdt den stillingen mot gjentatte ettermiddagsangrep fra Longstreet som ikke var godt nok støttet av den konfødererte høyre flanken. Da natten falt på, var slaget over, og Thomas klarte å trekke enhetene under sin kontroll til Chattanooga. Braggs mislykkede koordinasjon av høyre flanke og kavaleri for ytterligere å omslutte Thomas forhindret en total omringning av unionshæren. Bragg lot også være å forfølge de føderale aggressivt, noe som førte til den resultatløse beleiringen av Chattanooga. men Chickamauga var likefullt den største konfødererte seieren på den vestlige krigsskueplassen, og Longstreet fortjente en god del av æren.
Longstreet kom snart i konflikt med Bragg og ble leder for gruppen av de øverste kommandantene i arméen som konspirerte for å få ham fjernet. Braggs underordnede hadde lenge vært misfornøyd med hans lederskap og aggressive personlighet. Ankomsten til Longstreet (den fremdste generalløytnanten i hæren) og hans offiserer gav de tidligere påstandene troverdighet og satte fart mot handling. Longstreet skrev til Seddon, «jeg er overbevist om at ingenting utenom Gud kan redde oss eller hjelpe oss så lenge vi har vår nåværende kommandant.» Situasjonen ble så alvorlig at president Davis ble tvunget til personlig å gripe inn. Det som fulgte var en av de mest bisarre hendelsene i krigen, hvor Bragg satt rød i ansiktet mens en prosesjon av hans kommandanter fordømte ham. Longstreet slo fast at Bragg «var inkompetent til å styre en armé eller sende menn i kamp» og at han «kunne ingenting om affærene.» Davis tok Braggs side og gjorde ingenting for å løse konflikten.
Bragg beholdt stillingen sin og avløste eller flyttet generalene som hadde vitnet mot ham. Han hevnet seg mot Longstreet ved å redusere kommandoen hans til kun de enhetene han hadde med seg fra Virginia. Til trodd for det dysfunksjonelle kommandoklimaet under Bragg og mangelen på støtte fra krigsdepartementet og president Davis med tanke på å få Bragg fjernet, lette Longstreet så godt han kunne etter muligheter i Chattanooga-felttoget. Mens Bragg nøyde seg med å sette hæren sin inn i beleiringen av Unionens Army of the Cumberland i Chattanooga, utformet Longstreet en strategi for å forhindre forsterkninger og en heving av beleiring fra Grant. Han visste at denne reaksjonen var på vei og at det nærmeste jernbanepunktet var Bridgeport hvor deler av to korps snart ville ankomme. Han sendte sin artillerikommandant, Porter Alexander, for å rekognosere landsbyen som var okkupert av Unionen og utformet en plan for å flytte det meste av Army of Tennessee bort fra beleiringen, sette opp logistisk støtte i Rome, gå etter Bridgeport for å ta jernbanen og muligens ta generalmajor Joseph Hooker og ankommende unionsstyrker fra den østlige krigsskueplassen i en ufordelaktig stilling. Planen ble godt mottatt og godkjent av president Davis, men ble ikke godkjent av Bragg som protesterte på de betydelige logistiske utfordringene den bød på. Longstreet aksepterte Braggs argumenter og gikk med på en plan hvor han og hans menn ble sendt til Øst-Tennessee for å ta seg av fremrykningen til generalmajor Ambrose Burnside. Longstreet ble delvis valgt for dette oppdraget på grunn av fiendskapet for Braggs del, men også fordi krigsdepartementet hadde til hensikt å returnere Longstreets menn til Lees armé, og denne bevegelsen var i rett retning.
Longstreet ble kritisert for den trege fremrykningen hans mot Knoxville i november, og noen av hans styrker begynte å bruke kallenavnet Peter den Trege. Burnside unnslapp ham i slaget ved Campbell's Station og slo seg ned i skyttergraver rundt byen som Longstreet beleiret uten å lykkes. Slaget ved Fort Sanders førte ikke til et konføderert gjennombrudd. Da Bragg ble beseiret av Grant ved Chattanooga den 25. november, fikk Longstreet ordre om å slutte seg til Army of Tennessee i det nordlige Georgia. Han protesterte og begynte å bevege seg tilbake til Virginia, snart forfulgt av generalmajor William Tecumseh Sherman i begynnelsen av desember. Arméene la seg i vinterkvarter og det første korpset sluttet seg til Army of Northern Virginia om våren. Den enste reelle effekten av det mindre felttoget var å frarøve Bragg styrker han sårt trengte i Chattanooga. Longstreets andre uavhengige kommando (etter Suffolk) var mislykket og hans selvtillit var skadet. Han reagerte på det mislykkede felttoget ved å legge skylden på andre, slik han gjorde ved Seven Pines. Han avløste Lafayette McLaws fra kommandoen og ba om krigsrett for brigadegeneralene Jerome B. Robertson og Evander M. Law. Han sendte også et oppsigelsesbrev til generaladjutant Samuel Cooper den 30. desember 1863, men hans søknad om å bli avløst ble avslått.
Mens korpset hans led seg gjennom en streng vinter i det østlige Tennessee med for dårlig ly og forsyninger, utviklet Longstreet igjen strategiske planer. Han talte for en offensiv gjennom Tennessee inn i Kentucky hvor hans kommando ville bli styrket med P.G,T. Beauregard og 20 000 menn. Han ble støttet av Lee, men Longstreet klarte ikke å overbevise president David eller hans nyutnevnte militære rådgiver, Braxton Bragg.
Wilderness til Appomattox
Da han oppdaget at hans gamle venn, Ulysses Grant, hadde fått kommandoen for unionshæren, fortalte han sin medoffiserer at «han vil kjempe mot oss hver dag og hver time til krigen er slutt.» Longstreet hjalp til med å redde den konfødererte hæren fra nederlag i sitt første slag etter at han kom tilbake til Lees hær i slaget ved Wilderness i mai 1864 hvor han satte i gang et kraftig flankeangrep langs Orange Plank Road mot Unionens II Corps og nesten drev det vekk fra slagmarken. Igjen utviklet han oppfinnsomme taktikker for å ta seg av vanskelig terreng. Han beordret fremrykningen til seks brigader med tunge trefningslinjer som gjorde det mulig for mennene hans å sende en kontinuerlig ild inn i fienden, mens de selv viste seg vanskelige å treffe. Wilderness-historikeren Edward Steere gav mye av æren for hærens suksess til «fremvisningen av taktisk genistrek av Longstreet som mer enn kompenserte sin forskjellig i tallmessig styrke.» Etter krigen sa kommandanten for II Corps den dagen, generalmajor Winfield Scott Hancock til Longstreet om denne flankemanøveren at «du rullet meg opp som et vått teppe.»
Longstreet ble såret under angrepet, ved et uhell ble han skutt av sine egne menn bare 6 km fra stedet hvor Jackson led samme skjebne et år tidligere. En kule gikk gjennom skulderen hans, skadet nerver og rev opp en flenge i strupen hans. Fremdriften i angrepet avtok uten Longstreets aktive lederskap, og general Lee utsatte ytterligere bevegelser til enhetene kunne stilles opp på linje. Dette gav Unionens forsvarere nok tid til å reorganisere seg, og det påfølgende angrepet ble mislykket. Edward Porter Alexander sa om fjerningen av Longstreet på det kritiske tidspunktet i slaget at «jeg har alltid trodd at, dersom ikke Longstreet falt, ville panikken som var på god vei i Hancocks korps ha forplantet seg og ha resultert i at Grant ble tvunget til å trekke seg tilbake over Rapidan.»
Longstreet gikk glipp av resten felttogene våren og sommeren 1864 hvor Lee sårt savnet hans dyktighet i håndteringen av hæren. Han ble behandlet i Lynchburg og ble rehabilitert i Augusta hos sin niese, Emma Eve Longstreet Sibley, datteren til hans bror Gilbert. Han sluttet seg igjen til Lee i oktober 1864. Armen hans var lam og i tørkle. Til å begynne med var han ikke i stand til å ri. Han hadde lært seg å skrive med sin venstre hånd. Ved jevnlig å dra i armen sin, klarte han å få tilbake førligheten i armen i senere år. I resten av beleiringen av Petersburg ledet han forsvaret foran hovedstaden Richmond, inkludert alle styrker nord for James-elva og Picketts divisjon ved Bermuda Hundred. Han trakk seg tilbake sammen med Lee i Appomattox-felttoget hvor han ledet både første og tredje korps etter A.P. Hills død den 2. april. Mens Lee vurderte oevrgivelse, rådet Longstreet ham etter sin tro på at Grant ville behandle dem mildt, men da Lee red mot Appomattox Court House den 9. april 1865, sa Longstreet «general, dersom han ikke gir oss gode betingelser, kom tilbake og la oss kjempe ferdig.»
Etter krigen
Etter krigen slo Longstreet seg ned med sin familie i New Orleans, et sted som var populært blant et antakk av de tidligere konfødererte generalene. Han gikk inn som partner i et meglerselskap for bomull og ble også president i det nyopprettede Great Southern and Western Fire, Marine and Accident Insurance Company. Han forsøkte aktivt å bli president i Mobile and Ohio Railroad, men mislyktes. Han klarte heller ikke skaffe investorer til en foreslått jernbane fra New Orleans til Monterey i Mexico. Han ble president i det nylig organiserte New Orleans and Northeastern Railroad i 1870. Longstreet søkte benådning hos president Andrew Johnson, noe som ble støttet av hans gamle venn Ulysses S. Grant. Men Johnson avslo og fortalte Longstreet i et møte at «der er tre personer i Sørstatene som aldri kan få amnesti: Mr. Davis, general Lee og du. Du har gitt Unionen for mange problemer.» Kongressen gjenopprettet hans rettigheter som statsborger i juni 1868.
Longstreet var den eneste av de fremste konfødererte offiserene som ble scalawag og sluttet seg til det republikanske partiet under rekonstruksjonen. Han støttet Grants presidentkandidatur i 1868, var til stede på hans innsettelsesseremonier og ble seks dager senere utnevnt som tollinspektør i New Orleans. For disse handlingene mistet han støtte blant mange i sør. Hans gamle venne Harvey Hill skrev til en avis at «vår scalawag er den lokale spedalske i samfunnet.» I motsetning til nordlige carpetbagger, skrev Hill, er Longstreet «innfødt, noe som er så mye verre.» Den republikanske guvernøren i Louisiana utnevnte Longstreet til generaladjutant i delstatsmilitsen, og i 1872 ble han generalmajor i ledelsen for alle militser og statspolitistyrker i New Orleans. I opptøyene i 1874 i protest mot uregelmessigheter i valget, red Longstreet for å møte protestantene, men ble dratt ned av hesten, truffet av en rikosjetterende kule og tatt til fange. Føderale styrker måtte gjenopprette ro og orden. Longstreets bruk av afro-amerikanske styrker under urolighetene økte fordømmelsene fra sørstatsfolkene.
Longstreet-familien forlot New Orleans i 1875 av frykt for helse og sikkerhet og dro tilbake til Gainesville. På dette tidspunktet hadde Louise født ti barn, fem av dem ble voksne. Han søkte forskjellige jobber i løpet av Rutherford B. Hayes-administrasjonen og ble en kort stund vurdert til stillingen som marineminister. Han tjente en kort stund som viseskattefogd og som postmester i Gainesville. Hayes utnevnte i 1880 Longstreet som sin ambassadør i Det osmanske riket, og senere tjente han fra 1897 til 1904 som jernbaneinspektør under presidentene William McKinley og Theodore Roosevelt.
Ettermæle
Knudsen fastholder at fordi Longstreet ble en «rekonstruert opprører», omfavnet like rettigheter for fargede, samling av nasjonen og rekonstruksjonen, ble han skyteskive for de som ønsket å opprettholde rasepolitikken og på annet vis ikke kunne akseptere dommen fra slagmarken. Kritikken fra forfattere i Lost Cause-bevegelsen angrep Longstreets krigskarriere i mange år etter hans død. Angrepene begynte formelt den 19. januar 1872 på fødselsdagen til Robert E. Lee mindre enn to år etter Lees død. I en tale ved Washington College frifant Jubal Early Lee for hans nederlag ved Gettysburg og anklaget Longstreet for å angripe for sent den andre dagen og for å ha ansvaret for spetakkelet på den tredje. Året etter hevdet William N. Pendleton, Lees artillerisjef, på samme sted at Longstreet nektet å utføre en ordre om å angripe ved daggry 2. juli. Begge disse påstanden var fabrikasjoner, men Longstreet klarte ikke å utfordre disse løgnene offentlig før 1875.
Forsinkelsen var ødeleggende for hans rykte, siden Lost Cause-mytologien hadde fått fotfeste i opinionen på dette tidspunktet. I det 20. århundre fastholdt Douglas Southall Freemans biografi over Lee kritikken av Longstreet som den fremherskende blant forskere. Clifford Dowdey, en avismann og romanforfatter fra Virginia, var kjent for sin kraftige kritikk av Longstreet i 1950- og 60-årene.
Etter Longstreets død, publiserte Helen Longstreet på egen hånd Lee and Longstreet at High Tide til hans forsvar hvor hun hevdet at «Sørstatene ble i trass opplært til å tro at den føderale seieren kun skyldtes det heldige utfallet av skyldverdige ulydigheten til general Longstreet».
Publikasjonen av Michael Shaaras roman The Killer Angels i 1974 som var delvis basert på Longstreets memoarer, fulgt av filmatiseringen i 1993, Gettysburg, har vært med på å gjenopprette Longstreets rykte som general og dramatisk hevet hans synlighet i offentligheten Thomas L. Connolly og Barbara L. Bellows verk fra 1982, God and General Longstreet, gav en «ytterligere oppgradering av Longstreet gjennom et angrep på Lee, Lost Cause og revisjonister fra Virginia.».
Mühlhausen (Thüringen)
Mühlhausen er kretsbyen i Unstrut-Hainich-Kreis i det nordvestlige Thüringen. I den fysiske planleggingen av Fristaten Thüringen, har byen rang som et middels sentrum med delfunksjonene til et oversentrum. De nærmeste storbyene er Erfurt 55 km sørøst, Göttingen 60 km nordvest og Kassel 85 km vest. I middelalderen var Mühlhausen, etter Erfurt, den mektigste byen i det geografiske området Thüringen. Mühlhausen er den 9. største byen i Thüringen, etter Suhl. Mühlhausen er kjent for den største kirkefesten i Tyskland (Mühlhausens kirkefester), som første gang fant sted i 1877, og som hvert år feires i den siste uken av august sammen med 31 kirkelige fellesskap.
Byen er kjent for sin rike historiske arv. Den radikale reformatoren og teologen Thomas Müntzer holdt en tale i Mariakirken i 1525, før han ble arrestert og henrettet i byen. Komponisten Johann Sebastian Bach var organist i kirken Divi Blasii («Sankt Blasius») fra 1707 til 1708. Bachs kantate Gott ist mein König (BWV 71) ble uroppført i kirken 4. februar 1708, i forbindelse med innsettelsen av det nyvalgte byrådet.
Fra 1944 til mars 1945 lå det en slaveleir for kvinner rett utenfor Mühlhausen, som en forgreining av konsentrasjonsleiren Buchenwald. I april 1945 ble kvinnene deporterte til utryddelsesleiren Bergen-Belsen.
USA under Sommer-OL 1924
USA under Sommer-OL 1924. USA ble beste nasjon ifølge den uoffisielle medaljestatistikken for de olympiske leker 1924 i Paris med 45 gull-, 27 sølv- og 27 bronsemedaljer. Patrick McDonald var USAs flaggbærer under åpningsseremonien
Skatteliste
Skattelister er et norsk registersystem som gir oversikt over privatpersoners inntekt, formue og skatteinnbetaling.
Ove Bang
Ove Bang (født 13. september 1895 i Røyken, død 21. mai 1942 i Oslo) var en norsk arkitekt. Bang var en av de fremste representantene for funksjonalistisk arkitektur i Norge.
Skatteliste
I Norge er skattelistene tilgjengelige for offentligheten. Privatpersoner kan dermed få innsikt i hva andre privatpersoner har i alminnelig inntekt, nettoformue og utlignet skatt for et gitt år. Hensikten bak offentliggjøringen var i utgangspunktet å kontrollere at alle oppgav riktige opplysninger til skattemyndighetene for å være sikre på at korrekt beløp ble betalt i skatt. I dag som private grunnlagsopplysninger om skattebetalerne danner grunnlag for den forhåndsutfylte skattemeldingen som Skatteetaten sender ut, er den opprinnelige funksjonen på det nærmeste borte.
Skattelister benyttes også for å finne statistikk og historisk-økonomisk-informasjon.
Ove Bang
Liv og virke
Ove Bang begynte sin karriere som assistent hos Magnus Poulsson i 1917. I årene 1919–1923 var han arkitekt hos Norsk Hydro ved Rjukan Byanlegg. 1923–1930 drev han egen praksis på Rjukan. I 1930 flyttet han sin praksis til Oslo.
Skatteliste
Historikk
Offentliggjøring av skattelister har lang tradisjon i Norge (fra midten av 1800-tallet).
Bruno Bauer
Bakgrunn
Brunol Bauer var sønn av porsellenmaleren Friedrich Wilhelm Bauer (død 1853) og hans hustru Caroline Wilhelmine. Hans brødre var Egbert Bauer (født 1809, død etter 1882) og Edgar Bauer. Han var elev ved Friedrich-Wilhelms-Gymnasium i Berlin og studerte så protestantisk teologi ved Universitetet i Berlin under hegelianerne Philipp Konrad Marheineke og Ernst Wilhelm Hengstenberg. Han tok doktorgraden og habiliterte i mars 1834.
Ove Bang
Liv og virke
Han leverte senere en rekke konkurranseutkast sammen med Øyvin Holst Grimsgaard. De oppnådde en rekke gode resultater, blant annet 1. premie i konkurransen om Horten rådhus (1938). Ove Bang bragte med seg nasjonale trekk inn i funksjonalismens moderne formspråk. Funksjonalismen var internasjonal stil som her hjemme fikk trekk av norsk tradisjon. Gjennom innslag av naturmaterial og den naturlige sammenhengen med omgivelsene, ble Ove Bang den kanskje mest fremtredende eksponenten for denne tilnærmingsmåten i norsk funksjonalisme. Han var særlig opptatt av balansen mellom estetikk og nytteverdi, men mente at kostnadene måtte være underordnet estetikken.
Skatteliste
Historikk
Fra 2001 har skattelistene vært tilgjengelige på internett.
Bruno Bauer
Faglig karriere
Bauer begynte sin publisistiske løpebane i 1835, idet han forsvarte den spekulative teologi mot David Friedrich Strauß' evangeliekritikk. Som representant for vendrehegelianismen fikk han overdratt seg utgivelsen av annen og (og i forhold til Marheinkes fullstendig omarbeidede) utgave av Georg Wilhelm Friedrich Hegels Religionsphilosophie.
Ove Bang
Betydning
Ova Bang tegnet Indremisjonsselskapets Storsal, som regnes som funksjonalismens gjennombrudd i Norge. På grunn av hans tidlige bortgang ble Ove Bangs produksjon ikke stor, men flere av hans bygg regnes blant de fremste i norsk funksjonalisme, og hans arbeider øvet stor påvirkning på etterkrigstidens arkitekter. Samfunnshuset i Oslo og Villa Ditlev-Simonsen regnes som hovedverker i norsk funksjonalisme.
Skatteliste
Historikk
I 2003-2004 opphørte masseutlevering til media, og gateadresse og fødselsdag/-måned ble fjernet. I 2006-2007 ble masseutlevering til pressen gjeninnført, denne gang kun med fødselsår/alder, postnummer og bostedskommune/-fylke foruten de sedvanlige økonomiske opplysninger.
Ove Bang
Arbeider (utvalg)
Ove Bangs virke strakte seg over bare 12 år. Han tegnet og fikk oppført over 30 eneboliger, flere tomannsboliger, hytter, mindre næringsbygg og fire viktige offentlige bygninger i funksjonalistisk stil. Et utvalg av hans arbeider er:
Konkurranser sammen med Øyvind Holst Grimsgaard:
Bruno Bauer
Faglig karriere
Bauer, som var hegelianer, diskuterte blant annet forskjellene i gudsoppfatning hos ulike kulturer. Fra og med 1840 utgav Bauer en lang rekke verker der han tok til orde for at Jesus Kristus ikke er en historisk person, men en myte som oppstod i en synkretistisk kontekst.
I skriftene Kritik der evangelischen Geschichte der Synoptiker (1841-42) forsøkte han å påvise at evangeliene var litterære produkter og uten historisk gehalt. Dermed ble han i 1842 nødt til å slutte i undervisninfsstillingen. Under de nærmeste påfølgende år syslet han først og fremst med profanhistorie, men gjenopptok senere til bibelkritiske forfatterskap med verk som Kritik der paulinischen Briefe (1850-52) og Kritik der Evangelien und Geschichte ihres Ursprungs (1850-51), der han fornekter at Jesus eksisterte. I et senere arbeide, ''Christus und die Cäsaren. Der Ursprung des Christentums aus dem römischen Griechtentum'' (1877), fremstiller han kristendommen som et produkt av stoisismen og Filons filosofi. Han markerte seg også med sterke antijødiske standpunkter.
Skatteliste
Historikk
Offentlige skattelister strekker seg ikke lenger frem enn til 2009. Fra og med 2011 var ikke skattelistene lenger offentlige eller tilgjengelige via media, og nordmenns inntekt og formue fra og med 2010 kan kun sjekkes ved å logge seg inn på skatteetatens egne nettsider via ID-kontroll.
Fra og med 2014 var det ikke lenger mulig for privatpersoner å søke anonymt i skattelistene. Søkers navn, fødselsår og bosted, samt tidspunkt for søk, vil være synlig for enhver som har vært utsatt for "snoking". I tillegg er det satt en øvre aldersgrense på 16 år, og antall søk er begrenset til 500 navn per måned. Dette har åpnet for nettsteder som tilbyr anonym skattesøk.
Kontroversiell praksis
Systemet er kritisert på flere punkter, deriblant at det nærer en kikker-mentalitet, og at det gir kriminelle mulighet til å plukke ut potensielle ransofre.
Publiseringen på internett har vært kontroversiell. Stortinget gjennomførte betydelig endringer i reglene for slik publisering i 2003 og 2006, dels ved å redusere mengden opplysninger som publiseres og dels ved å sette grenser for pressens muligheter til å publisere.
Baita
Baita (kinesisk: 白塔区; pinyin: Báitǎ Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Liaoyang i den kinesiske provinsen Liaoning.
Skatteliste
Eksterne lenker
Income tax
Alain Robbe-Grillet
Alain Robbe-Grillet (født 18. august 1922, død 18. februar 2008) var en fransk forfatter og filmregissør. Han var, sammen med Nathalie Sarraute, Michel Butor og Claude Simon, en av de fremste litterære foregangspersonlighetene assosiert til bevegelsen Nouveau Roman («den nye roman»). Alain Robbe-Grillet ble valgt inn som medlem av Académie française, det franske akademi, den 25. mars 2004 og etterfulgte da Maurice Rheims i sete 32. Han var gift med skuespilleren og fotografen Catherine Robbe-Grillet (født Rstakian).
646 Kastalia
646 Kastalia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 11. september 1907 av August Kopff fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter nymfen Kastalia fra gresk mytologi.
Louis van Amstel
Louis van Amstel (født 23. juni 1972) er en nederlandsk selskapsdansmester, profesjonell danser og koreograf og partner til deltagere i Dancing with the Stars. Han var nominert for en Emmy for «Outstanding Choreography» for et «Pasodoble»-nummer (spansk dansestil) i 2007. Han er privattrener for blant annet profesjonelle selskapsdansere som Nick Kosovich, Katarina Marks, Clive Phillips, Karen McDonald, Dmitry Chaplin og Maksim Kapitannikov. Amstel har også vært en viktig koreograf for So You Think You Can Dance (sesong 5).
Alain Robbe-Grillet
Felles for den nye roman var forfatterne så på romanen først og fremst som et språklig kunstverk, sekundært som en fortelling. Robbe-Grillet avviste den psykologiske analysen og gjenga den ytre handling så objektivt som mulig, men den tilsynelatende objektive realismen førte til at virkeligheten løste seg opp i hans romaner ettersom det er alltid observatørens bevissthet som framstilles; derfor er hans mennesker vage og gåtefulle. Deler av forfatterskapet er blitt oversatt til norsk.
Liv og virke
Alain Robbe-Grillet ble født i Brest i Bretagne i en familie av landbruksingeniører. I løpet av Nazi-Tysklands okkupasjon av Frankrike, deltok Robbe-Grillet i årene 1943 og 1944 i service du travail obligatoire, tvangsarbeid, i Nürnberg i Tyskland hvor han arbeidet som maskinist. De første månedene opplevde han som noe av en ferie da han etter kort opplæring kunne operere maskinen, og fikk anledning til å gå teater og opera. I 1945 fullførte han sitt vitnemål ved Institut national agronomique Paris Grignon (det nasjonale agronomiske institutt). Senere førte hans arbeid som agronom ham til Martinique og Guadeloupe i Det karibiske hav, og til Marokko. Han døde i Caen etter å ha blitt rammet av hjerteproblemer.
Forfatterskap
Robbe-Grillets første roman var Les Gommes, utgitt av Les Éditions de Minuit i 1953. Etter denne dedikerte han seg i full tid med skrivingen. Hans første tekster ble lovprist av framstående litteraturkritikere som Roland Barthes og Maurice Blanchot. På tiden rundt hans andre roman var han blitt litteraturkonsulent for Les Éditions de Minuit og hadde denne posisjonen fra 1955 og fram til 1985. Etter å ha utgitt fire romaner, i 1961, arbeidet han med Alain Resnais for å skrive manuset for filmen L'Année dernière à Marienbad. Deretter skrev og regisserte han sine egne filmer.
I 1963 utga Robbe-Grillet boken Pour un Nouveau Roman («For en ny roman»), en samling med tidligere utgitt teoretiske artikler om romanen. Fra 1966 og til 1968 var han medlem av Haut comité pour la défense et l'expansion de la langue française, en komité til forsvaret av det franske språk. I tillegg ledet han også Centre de sociologie de la littérature ved belgiske Université Libre de Bruxelles i Brussel fra 1980 til 1988. fra 1971 til 1995 var Robbe-Grillet også professor ved New York University og forleste over sine egne romaner.
Selv om Robbe-Grillet ble valgt til Académie française i 2004 da han var i åttiårene, ble han aldri formelt mottatt i akademiet grunnet akademiets mottagelsesprosedyrer. Robbe-Grillet nektet både å foreberede og holde en velkomsttale på forhånd. Han foretrakk å improvisere sin tale. Han nektet også å bære akademiet grønne habit vert og sabel, noe han mente var utdatert.
Noen av romanene hans er oversatt til norsk: Sjalusi (1957), Møtestedet (1965) og Topologi over en innbilt by (1976).
Skrivestil
Hans skrivestil har blitt beskrevet som «realistisk» eller «fenomenologisk» (i Heideggers betydning) eller «en teori om ren overflate». Metodisk, geometrisk og ofte gjentatte beskrivelser av objekter som erstatter (og samtidig ofte avslører) den litterære figurens psykologi og indre liv. Leseren må langsom sette sammen fortellingen og eksempelvis de emosjonelle erfaringene av sjalusi i gjentatte beskrivelser, være oppmerksom på særskilte detaljer og brudd på repetisjonene, en metode som minner om den psykoanalytiske erfaring hvor dypere mening i underbevisstheten finnes i strømmen og avbrytelsene i de fri assosiasjonene. Tidslinjer og handlingsganger er brutt opp i biter, og romanen minner om det litterære motstykke til et kubistisk maleri. Likevel er hans verk til sist karakterisert av dens evne til å bety ulikt for ulike lesere.
Romaner
Robbe-Grillet skrev sin første roman Un Régicide i 1949, men den ble avvist av det store franske forlaget Gallimard, og først senere utgitt med mindre endringer av hans livslange forlag Les Éditions de Minuit i 1978. Hans andre roman, Les Gommes, ligner på overflaten om en detektivfortelling, men inneholder en dypere struktur basert på den antikke fortellingen om Ødipus. Detektiven leter etter attentatet i en morder som ennå ikke har skjedd, kun for å oppdage at det er hans egen skjebne å bli den som begår attentatet.
Hans neste og mest roster roman er Le Voyeur i 1955. Romanen forteller om Mathias, en reisende selger av klokker som vender tilbake til sin ungdoms øy med et desperat mål. Som mange av hans romaner dreier fortellingen rundt et tilsynelatende mord. Gjennom hele romanen bretter Mathias ut avisutklipp med detaljer om mordet på en ung pike og oppdaget liket av henne blant steinene i sjøkanten. Hans forhold til den døde, og muligens med hentydninger til i fortellingen, er indirekte avslørt i fortellingens gang slik at leseren kan aldri være sikker på om Mathias er den faktiske morderen eller kun fantaserer om å begå et drap. Det faktiske mordet, om noe slikt eksisterer, er fraværende fra teksten. Fortellingen inneholder lite dialog, og tvetydig bruk av tidslinje og handlingsgang. Faktisk er romanens åpningslinje et vesentlig tegn på romanens toneklang: «Det var som om ingen hadde hørt noe...» Le Voyeur ble belønnet med Prix des Critiques, kritikernes pris.
Deretter utga han La Jalousie i 1957, en av hans få romaner med bakgrunn i en ikke-urban lokalisering, i dette tilfelle ved en bananplantasje. I det første året av dens franske utgivelse, ble kun 746 kopier solgt, til tross for at foregående Le Voyeur var populær. Over tid ble den en stor litterære suksess og oversatt til en rekke språk. Robbe-Grillet selv argumenterte at romanen var konstruert langs linjene til en fraværende og taus forteller i tredje person. I hans egen redegjørelse for romanens fraværende forteller, en sjalu ektemann, observerer han samhandlingen til sin hustru (referert til som «A...») og en nabo, Franck. Den tause fortelleren navngir aldri seg selv (hans tilstedeværelse er kun antydet, det vil si ved et antall av stedsplasseringer som ved middagsbordet eller klappstolene på verandaen) er meget mistenksom om hustruen har en affære på gang med Franck. Gjennom hele romanen fortsetter den fraværende fortelleren å gjenspille sine observasjoner og mistanker, således skape ulike scenarioer om «A...» og Franck, slik det blir umulig å skille mellom de «observerte» øyeblikk og de «mistenkte» øyeblikk.
I 1984 utga Robbe-Grillet hva han selv beskrev som en bevisst tradisjonell selvbiografi, Le miroir qui revient.
Filmer
Robbe-Grillets karriere som skaper av fortellinger var ikke begrenset til å kun å skrive romaner. Å skape fortellinger i form av film var av like stor betydning. Hans filmkarriere begynte da Alain Resnais valgte å samarbeide med ham for filmen L'Année dernière à Marienbad (1961). Filmen ble nominert for Oscar for beste originalmanus og vant Gulløven da den kom ut. I dens kreditering ble den presentert som en film skrevet sammen av Alain Robbe-Grillet og Alain Resnais.
Robbe-Grillet fortsatte med en karriere hvor han både skrev sine egne manus og regisserte en rekke intellektuelle filmer som ofte var seksuelt provokative som undersøkte temaer tilsvarende til hans litterære utgivelser. Han begynte med L'Immortelle (1962) som vant Louis Delluc-prisen i 1962. Denne ble fulgt opp med hans fremste kommersielle suksess, Trans-Europ-Express (1966), med Jean-Louis Trintignant, som fortsatte å arbeide med Robbe-Grillet på hans neste fire filmer: hans fransk-slovakiske film L'homme qui ment/Muž, ktorý luže (1968), L'Eden et après/Eden a potom (1970), Glissements progressifs du plaisir (1974) og Le jeu avec le feu (1975). Det gikk derimot bortimot et tiår før hans neste film, La belle captive (1983), men Alain Robbe-Grillet var heldig nok med å få Henri Alekan som filmfotograf, den visjonære mesteren for bildene i filmene til Jean Cocteau. Deretter gikk det mer enn et tiår før Robbe-Grillet igjen kom seg bak kameraene igjen, denne gangen med en kriminalthriller på en liten gresk øy med amerikanske Fred Ward i rollen som en forvirret Frank i Un bruit qui rend fou (1995). Rett før hans død i 2008 regisserte han enda film, Gradiva (C'est Gradiva qui vous appelle) (2006) som undersøkte enda en gang hans opptatthet med sadisme og bondage.
Kanskje den beste innføringen til filmverkene til Alain Robbe-Grillet er boken The Erotic Dream Machine av Roch C. Smith og Anthony N. Fragola, som består av en rekke intervjuer med franskmannen. Det er også informasjon i boken In the Temple of Dreams: The Writer on the Screen, hvor Robbe-Grillet selv forklarer forholdet mellom hans skjønnlitterære verk og hans filmer.
Baita
Det har et areal på 24 km² og teller 210 000 innbyggere (2004).
Administrative enheter
Subdistrikter:
Qinghemen
Qinghemen (kinesisk: 清河门区) er et bydistrikt i Folkerepublikken Kina, og som tilhører i byprefekturet Fuxin i provinsen Liaoning.
Det har et areal på 105 km² og teller 70 000 innbyggere (2004).
FBC Unione Venezia
Football Club Unione Venezia (tidligere Società Sportiva Calcio Venezia) er en italiensk fotballklubb fra Venezia, Veneto.
Klubbens hjemmebane, Stadio Pierluigi Penzo, er den eneste arenaen i Italias øverste divisjoner som kun kan nås med båt.
Historie
Klubben ble stiftet som Venezia Football Club den 14. desember 1907, etter at de to lokale klubbene Palestra Marziale og Costantino Reyer slo seg sammen.
Sommeren 1990 ble klubben omdøpt til Associazione Calcio Venezia 1907.
Klubben har opp gjennom historien stort sett oppholdt seg i Italias to øverste divisjoner. Sesongen 2002 er imidlertid den foreløpige siste sesongen for klubben i Serie A, og den signaliserte samtidig begynnelsen på slutten for den gamle klubben. Daværende eier Maurizio Zamparini hadde over lengre tid følt seg motarbeidet i forhold til både stadionplanene og det sportslige i Venezia, og solgte derfor klubben etter nedrykket. I stedet kjøpte han Palermo, og tok samtidig med seg en del av spillerne i klubben.
Seieren i Coppa Italia i 1941 er så langt høydepunktet i klubbens historie. Sesongen etter oppnådde de også klubbens hittil beste plassering, da de tok en tredjeplass i Serie A, sesongen 1941/42.
Spillerstall
Oppdatert 22. mars 2023.
Kjente spillere
Runar Berg spilte 30 kamper og scoret 2 mål for klubben i perioden 1999 til 2001. Klubbnomaden Christian Vieri spilte 29 kamper for Venezia i sesongen 1994/95 og scoret 11 mål.
Borghetto di Vara
Borghetto di Vara er en kommune i Provinsen La Spezia i den italienske regionen Liguria. Den ligger ca. 70 km. sørøst for Genova, og ca. 15 km. nordvest for La Spezia. Kommunen har et areal på 27,3 km² og 998 innbyggere (2004).
Borghetto di Vara omfatter også følgende frazioni:
Borghetto di Vara grenser til kommunene Beverino, Brugnato, Carrodano, Levanto, Pignone, Rocchetta di Vara og Sesta Godano.