cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alf Prøysen
Miljø, språk og stil
Torhild Viken har sammenlignet miljø og tema i den første og siste visesamlinga Prøysen utga: Drengstu'viser i 1948 og Så seiler vi på Mjøsa i 1969. Hun mener at Drengstu'viser forteller om tilknytninga til husmannskulturen og grendefolket; visene «fortel om ei utprøvande og kritisk holdning til den rådande ideologien både i bygda og i samfunnet elles.» Boka fra 1969 er ei «tematisk breiare visesamling enn 'Drengstu'viser'»; det handler ikke lenger bare om småkårsfolk: personene i de nye visene «kan ein ikkje karakterisere anten som over- eller underklasse, [men med] eit så rundt omgrep som 'folk flest'.» De nye visene handler om «det vi kan kalle sentrallyriske tema. Dette er viser om kjærleik og naturoppleving og om det forgjengelege menneskelivet.» Denne forandringa kan delvis forklares med at husmannskulturen var i ferd med å forsvinne, men også med at Prøysen etterhvert hadde fått et bredere publikum. thumb|I «Peppersvenn-vise» fra samlinga [[Drengstu'viser (1948) bruker Prøysen en stige som metafor for opplevelsene av rang og standsforskjeller som folk bruker for å holde hverandre nede og gjøre seg fremmede for hverandre: Jeg tenkje meg en stæga med mange mange trinn Det giftegærn ungdom ska finna maken sin Så finn du den du meine Er den eneste og eine og syns at ho står jevnhøgt med stægaplassen din
Så kjæm det rare verset je nesten itte kæin For æille har sin stæga i sin egen tankes læind Og om du står på stægan din med jinta jevnhøgt trinn ved trinn står jinta på sin egen, ved himmelrikes grind [visa har i alt 5 vers].]] En lignende endring skjer også med lørdagsstubbene: De eldste handler om det gamle bygdemiljøet og gårdsarbeiderne, mens flere av stubbene fra 1960-tallet handler om emner fra samtiden: «om moter og miniskjørt, om popmusikk og syndige bøker, om fjernsynet og korleis det påverkar folks kvardagsvanar, han skriv om sport og masseturisme til Syden.»
Alf Prøysens mor Julie ble en gang spurt om hun mente sønnen hennes skrev om bestemte personer. Hennes svar var dekkende og treffende nok: «Hæin har skrivi om oss æille, akkurat som vi er...».
Tema og budskap
Prøysens forfatterskap har blitt oppfattet og brukt på forskjellige måter. Noen skriver at «Prøysen er kjent for å være en koselig, lun og snill forfatter.» Andre skriver: «Spørsmålet er om Prøysen er idylliker og nostalgiker, eller om det også er et opprør i Prøysens diktning, et opprør mot den lagdelte samfunnsordenen på bygdene i tidligere tider, og et opprør mot all undertrykkelse av de som er små også svake og annerledes.» Magne Lindholm og Jørn Simen Øverli åpnet en debatt om dette i en serie radioprogram i NRK våren 1992; «deres budskap er at Prøysen under den sjarmerende og humoristiske overflaten aktualiserer allmennmenneskelige og eksistensielle grunnproblemer, og at det finnes mye tvil, disharmoni og uro under den smilende overflaten». Denne diskusjonen hadde pågått tidligere også: Alf Cranner sa noe av det samme i et intervju med Jan Erik Vold i 1975, og Ove Røsbak sa noe lignende i 1988.
I de tidlige tekstene, som i novellesamlinga Dørstokken heme, viser han fram klasseforskjellene på flatbygdene. Det handler ofte om klasseforskjellene mellom storbønder og husmenn; enda oftere handler det om hvordan husmanns- og tjenestefolk passer på at ingen av dem får prøve å gjøre seg bedre enn de andre. Det er en streng jantelov som møter dem som prøver å bryte med innarbeidede mønster. I visa «Griskokktrøsta» formuleres denne innarbeidede janteloven slik: «For vi skal villig glømme du er grishusknøl, men det på en betingels': Du ska kåmmå hau det sjøl!». Mange av stubbene er triste; de handler om folk som mislykkes med det de prøver på, eller som misunner og baksnakker hverandre.
Hans eneste roman, Trost i taklampa, handler om ulike former for undertrykkelse. Her gikk Prøysen imot de fleste som skrev om bygda på denne tida, og framstilte flukten fra landsbygda som et frigjøringsprosjekt. Det ironiseres over bygderomantikere og maktpersoner som prøver å framstille utflytterne som svikere, mens hovedpersonen Gunvor Smikkstugun er en tvetydig helt; enten frigjører eller opptatt av å skryte av seg selv.
Interesse for Prøysen etter hans død
Det er skrevet tre biografier om Alf Prøysen. Den første ble skrevet av to journalister fra Hedmark, Helge Hagen og Dag Solberg. Den andre ble skrevet av dattera Elin. Den utkom i 1989, da det var 75 år siden Alf Prøysen ble født. Den siste er skrevet av Ove Røsbak, og utkom i 1992. , som er stipendiat ved Høgskolen i Hedmark, tok i 2014 ta den første doktorgraden på Prøysens forfatterskap, med vekt på klasseperspektivet og slektskapet til arbeiderlitteraturtradisjonen.
To av Hans Normann Dahls tegninger til Snekker Andersen og julenissen ble i 2012 brukt som motiv på norske julefrimerker, jfr Liste over kunstverk på norske frimerker. I 2014 kom et nye Prøysenfrimerker til 100-årsjubileet: et portrett, og et frimerke med en av Borghild Ruds tegninger av Teskjekjerringa.
Hus og statuer
Barndomshjemmet Prøysenstua var i privat eie fram til 1985; det var Alf Prøysens søstersønn Rolf Ove Hagen som da eide huset. Ringsaker kommune kjøpte det og tilbakeførte det til den stilen og standarden det hadde hatt under Prøysens oppvekst på 1920-tallet. Huset var åpent for omvisninger både før og etter 1985. Opplevelsessenteret Prøysenhuset ved E6 på Rudshøgda åpnet i 1987.
Inge Haukvik fra Børsa i Sør-Trøndelag har landets største samling av Prøysen-gjenstander; og har etterhvert også samarbeidet med Prøysenhuset om å utvikle deres samling.
Utenfor NRKs lokaler på Marienlyst ligger «Steinrøysa neri bakken», et minne som ble etablert i 1971 på initiativ fra NRK. Steinrøysa består av én stein fra hver kommune i Norge. Steinrøysa er siden utviklet til en minnelund over Prøysen, Erik Bye og Otto Nielsen; de tre som samarbeidet i radioprogrammet Søndagsposten.
Skulptøren Sivert Donali har laget to helfigur-statuer av Alf Prøysen: Statuen hvor Prøysen går gjennom grinda ble avduket på Rudshøgda i 1989. En statue av Prøysen som spiller gitar, ble avduket i Nittedal i 2001. Donali døde i 2010, men en byste av Prøysen som han hadde laget, ble avduket i Moelv i 2011. Svein Tore Kleppen har laget en helfigur-statue som står i Det norske teatret; den ble avduket i 1988. Kleppen har også laget byster av Prøysen; de står i Prøysenhuset. Gravsteinen på Vår Frelsers gravlund i Oslo er en naturstein med Prøysens navnetrekk. Ved Præstvegen finnes en minnestein med et portrett i relieff, laget av gravøren Øyvind Hansen
Fritz Røeds bronseskulptur av Teskjekjerringa fra 1973 finnes på Domkirkeodden i Hamar, og på Rykkinn, i Ski og i Porsgrunn.
Prøysens Venner
Medlemsforeningen Prøysens Venner ble stiftet i Ringsaker i juli 1985, og arbeider «for å ivareta Alf Prøysens minne og for å opprettholde og styrke interessen for hans forfatterskap». Foreningen samarbeider med Ringsaker kommune og Prøysenhuset. Foreningen begynte i 1996 å utgi bladet PrøysenVennen. Siden 2002 har foreningen også vært medutgivere av Prøysenårbok annenhvert år.
Utmerkelser
I 1970 mottok Prøysen Norsk kulturråds ærespris; denne prisen fikk han vite om de siste dagene han levde. I 1970 fikk han også Kultur- og kirkedepartementets hederspris for barne- og ungdomslitteratur. Departementets hederspris ble tildelt posthumt, det vil si etter at han var død, og er bare utdelt denne ene gangen.
I 2011 ble Prøysen innlemmet i Rockheim Hall of Fame sammen med a-ha, Åge Aleksandersen, Jokke & Valentinerne og Wenche Myhre.
Plater med Prøysen-sanger
Mens Alf Prøysen levde, fikk han aldri utgitt noen LP-plater med sine egne sanger, bare EP-plater og singler. Det å utgi LP-plater var ikke så vanlig for norske artister på den tiden.
Den første LP-plata hvor han sang sine egne sanger, var Alf Prøysen i 1971. I 1980 kom samlealbumet Graset er grønt for æille på 3 LP-plater. I 1993 ble det utgitt 2 store samlealbum hvor han sang selv: Original Prøysen var 5 CD-plater med opptak fra NRKs arkiver, mens På grammofon inneholder komplette plateinnspillinger.
Mange andre artister har spilt inn Prøysens sanger:
Det er også mange artister som har med enkelte sanger av Prøysen på sine plater; særlig barnesangene og julesangene.
Nye Prøysen-forestillinger på teater
Noen av de teaterstykkene som Prøysen selv skrev, spesielt Trost i taklampa og Sirkus Mikkelikski, har blitt spilt mange ganger. I tillegg har mange teater laget egne, nye Prøysenforestillinger med utgangspunkt i andre av hans sanger og fortellinger. På Det norske teatret har Prøysens samarbeidspartner Asbjørn Toms laget tre kabareter basert på Prøysens viser og stubber, karakterisert som «ein slags prøysensk ønskekonsert» : Kjæm du i kveld (1974), Når groværet kjem (1980) og Nå seile vi på Mjøsa (1988). Nationaltheatret viste i 2001 kabareten Kjæm æiller att! Teater Innlandet viste i 2012 forestillinga Skaff meg en synder av Morten Joachim, basert på Prøysens noveller.
Toms og Det norske teatret har også laget barneforestillingene I bakvendtland (1972) og Hompetitten (1977). Teskjekjerringa ble teater i 1989 med Teskjekjerringa på camping og senere også med Teskjekjerringas julestrid i 2003 og senere. Oslo Nye Teater har vist dukketeaterforestillingen Jul med Prøysen og snekker Andersen mer enn 1000 ganger siden premieren i 1991.
Utgaver av bøkene
Etter at Alf Prøysen døde, har det kommet mange nye bøker med sangene og fortellingene hans. Det begynte med fire bøker med lørdagsstubbene (1972–75). I 1978 kom samlede verker i 12 bind; det var 7 bind med fortellinger for voksne, 3 bind med sanger og 2 bind med barnebøker.
En bok som kom i spesielt stort opplag var Alf Prøysen, et portrett i tekst og bilder (1989) ; den ble sendt ut som gave fra Norsk Kommuneforbund til alle medlemmene i forbundet, og fikk dermed et opplag på 210 000 eksemplarer. Boka hadde to deler: en del med bilder fra Prøysens liv, og en del med tekster av Prøysen, med nye kunstfotografier til.
Det er laget tema-utvalg av Prøysens sanger og fortellinger for barn:
Seksuell legning
I 2004 skrev Ove Røsbak en artikkel i Dagbladet, like før 90-årsdagen til Alf Prøysen. Røsbak hadde skrevet en biografi om Alf Prøysen i 1992. I 2004 skrev han at han angret på at han ikke hadde fortalt i biografien om at Alf Prøysen var bifil – det vil si at han kunne forelske seg i både kvinner og menn. Røsbak tok opplysningene med i en oppdatert utgave av biografien i 2014.
Det førte til en langvarig debatt. Noen mente at det ikke var sant, noen mente at det ikke passet seg å snakke om det, og noen mente at det ikke gjorde noen forskjell. Noen mente også at man ville forstå Prøysen bedre etter at dette var blitt kjent. Kim Friele ble intervjuet i Dagbladet 23. juli. Hun sa at Røsbak snakket sant, og at hun hadde snakket med Alf Prøysen om å være bifil i 1967, og at han var flau fordi han ikke turde å fortelle andre om det. Mange trodde på henne.
Senere har man funnet fram tekster av Alf Prøysen som kan tolkes som hint om legningen som han ikke ville fortelle om. «Vise om løgna» er en sang om å ha hemmeligheter, mens «Mannen på holdeplassen» kan oppfattes som en sang om to menn som blir forelsket ved første blikk. «Trassvisa hennes Tora» er en sår vise om forbudt kjærlighet, og den er tvetydig om det handler om kjønn eller andre samfunnsforhold.
Symreveien
Symreveien finnes flere steder:
Wisława Szymborska
Wisława Szymborska (født Maria Wisława Anna Szymborska 2. juli 1923 i Bnin [nå en del av Kórnik] i Polen, død 1. februar 2012 ) var en polsk poet, essayist og oversetter av fransk litteratur.
I 1931 flyttet familien hennes til Kraków, der hun bodde hele livet. I mars 1945 publiserte Szymborska sitt første dikt, «Szukam słowa» («Jeg søker ordet») i avisa Dziennik Polski. Fra 1945 til 1948 studerte hun polsk og sosiologi ved Det jagellonske universitet i Kraków. I 1953 begynte hun å arbeide for det litterære magasinet Życie Literackie (Litterært liv), der hun var fram til 1981. I 1980-årene deltok hun i den polske bevegelsen «samizdat» og skrev under pseudonymet Stanczykówna i Arka og i eksilmagasinet Kultura, som kom ut i Paris.
Hun ble tildelt Nobelprisen i litteratur i 1996.
Gallmidder
Gallmidder (Eriophyoidea) er en gruppe med edderkoppdyr innen ordenen midder, de har det til felles at de er parasitter som lever av og i planter og trær, hvor de danner galler.
Utseende
Gallmidder har bare fire bein, selv om de tilhører edderkoppdyrene. Andre midder og resten av edderkoppdyrene har som voksne åtte bein.
Like bak beina har de på undersiden av kroppen forplantningsorganene (genetialia). Formering kan være ukjønnet (partenogenese) eller kjønnet (hanner og hunner). Hanner er ofte i mindretall og utgjør bare noen prosent av individantallet.
Gallmidder er svært små, bare 0,1-0,3 millimeter lange. For- og bakkropp er vokst sammen, slik at det ikke er noe tydelig skille mellom kroppsavsnittene. Kroppen er vanligvis langstraktog rund med tydelig markering mellom hvert ledd. Antall ledd har betydning ved artsbestemmelse. Hos de galledannende artene er den pølseformet og uten et ryggskjold. Mens den er mer kjegleformet og har et ryggskjold, hos de frittlevende gallmiddene.
Munndelene er sugende og kan stikke hull på plantens bladceller.
Levevis
Gallmidder er herbivorne, det vil si at de lever på og av levende planter. De suger ut plantesaft fra bladenes epidermiceller. Mange av artene er spesialisert til å leve på en planteart, eller innen en planteslekt.
Overvintringen er i sprekker i bark og i knopper. Antall arter som overlever vinteren er få, men øker raskt utover sommeren. Varmt og fint vær utover sommeren kan føre til at individantallet blir svært stort.
To grupper
Galmidder deles inn i to grupper etter levevis.
Utvikling
Gallmidder er leddyr og vokser ved hudskifte. Gallmidder legger egg som utvikler seg til en seksbeint larve. Deretter følger ett eller flere hudskifte, stadier, hvor de blir mer og mer lik de voksne individene.
Sykdomsspredere
Gallmidder har noen arter som overfører smitte i form av sykdom. Solbærgallmidd er en slik art.
Systematisk inndeling / europeiske arter
Systematisk er gallmidder plassert i den store gruppen Acariformes, som omfatter 300 familier og over 30 000 beskrevne arter.
Eksterne lenker
Gubacsatka-félék
6. serierunde i Tippeligaen 2009
6. serierunde i Tippeligaen 2009 startet lørdag 25. april klokken 19:00 med Molde mot Viking. Runden fortsatte med seks kamper søndag 26. april, fem kamper klokken 18:00 og én kamp 20:00. Runden ble avsluttet mandag 27. april klokken 19:00 med Bodø/Glimt mot Brann.
Crust punk
Crust punk eller crustcore er en form for hardcore punk. Det er en ekstremt undergrunns form for musikk, og er en av punkens minst gjenkjennelige former, men fans av stilen finnes over hele verden og er en av de mange ekstreme utviklingene av anarko-punk og hardcore punk.
Historie
Den musikalske malen Amebix skapte var en langsom, grumsete sound, veldig fjernt fra den forrykende hastigheten til vanlig punk. Dette skulle danne grunnlaget for senere stenchcore-band. Det finnes mange musikalske forskjeller mellom stenchcore og crust punk/crustcore-band. Crustcore-band er ofte sterkt påvirket av 1980-tallets skandinavisk hardcore-miljø, hvor de tok den sounden og la på mer forvrengning, skriking og raskere tempo, noen ganger med blastbeats. Band som Doom, Excrement Of War, Electro Hippies og Extreme Noise Terror var blant de første bandene som hadde den tradisjonelle britiske «crust»-sounden. Noen ganger er skillelinjene mellom mer D-beat-sentrerte band og crustcore-band uklare. Crust punk-sjangren hadde en enorm innvirkning på grindcore, og i sin tidlige form var grindcore lite annet enn en raskere, brutalisert variant av crust punk. Det kan hevdes at de mest betydningsfulle crust punk-bandene fra Amerika var New Yorks Nausea og Disrupt fra Massachusetts, som låt mye som det britiske Extreme Noise Terror, og av og til ble kalt «crustgrind», en trend som har vokst de siste årene. 1990-tallet var en interessant tid for crust punk, og det dukket opp flere band som var mer hardcore punk-orientert og mindre metalliske, da spesielt Aus-Rotten. Imidlertid hadde crust punk på 1990-tallet i Minneapolis (hvor den hadde en lang historie med band som blant andre Misery og Destroy) og på Vestkysten resultert i en stor crust-eksplosjon som influerte hundrevis av band og fortsatte den tunge metalliske påvirkningen som er nevnt over. Dystopia og plateselskapet Life is Abuse var avgjørende elementer sammen med de tidlige 90-talls sørcaliforniske bandene Apocolypse, Glycine-Max og Mindrot, for å nevne noen få. Oppe i Oakland startet band som Skaven et sterkt crust-miljø i 1994, sammen med El Dopa og flere (om ikke dusinvis) av band som var påvirket og (hvis de var heldige) ble spilt inn av storebror-bandet Neurosis. Oakland er fortsatt en av crust punk-miljøets festninger. (Denne informasjonen finnes på plateselskapet Life is Abuse’ nettsted). Crust punk er fortsatt sterk i sitt eget miljø på 2000-tallet, og gruppenes tekster dreier seg ofte rundt politikken til George W. Bush. Crust punk har vært ignorert av de store plateselskapene og har ikke hatt noen kommersiell suksess i det brede markedet. Notable crust-band på 2000-tallet er Resistant Culture, Iskra, Against Empire, Behind Enemy Lines, Extinction of Mankind og Tragedy. I de siste år har det vært et betydelig antall ska- og reggae-influerte crust-band, som Toxic Narcotic spinoff’en Mouth Sewn Shut og San Diego's Basura.
Mange elementer av crust punk kunst og billedbruk kan ses i fredspunk-bevegelsen som den utviklet seg fra. Crust punk-kunst er typisk collager eller grove tegninger som henter mye av sitt apokalyptiske billedbruk fra Icons of Filth og mye av sine tekstmessige retninger fra Discharge.
Musikkstil
Crust punk er en avledet form for hardcore punk og anarko punk blandet med ekstrem metal-riffing. Hastigheten til crust punk er ofte ganske høy, men sjelden på nivå med thrashcore eller grindcore. Vokaler er ofte doble (ofte mannlig og kvinnelig), veldig skrikende og/eller dype og gutturale, ropt ut i høy hastighet. De duellerende mannlige og kvinnelige vokalene er hentet fra anarcho punk. Gitararbeidet er vanligvis svært kornete, upolert, basstungt og sterkt metallisk. Gitarsoloer er imidlertid sjelden brukt, og noen band bruker ikke spesielt mye metal i sin sound, som Aus-Rotten. Trommebruken er typisk skandinavisk-influert tromming utført i høy fart, av og til med bruk av blast beats. Tekstene i crust punk er oftest dystre og nihilistiske og sterkt politiske. Crust punk er en av punkens minst gjenkjennbare former på grunn av de metalliske elementene og dens ekstreme vokalstil, og den blir av og til feilaktig sett på som en form for metal.
Klesdrakt
Klesdrakten innen crust punk representerer en svært gjør-det-selv-orientert gren av punkmoten. Den er også svært konfronterende på grunn av den krigsrelaterte og nihilistiske billedbruken. Som for mange andre punk-sjangre omfatter også klesdrakten innen crust punk svært mye bruk av band- og politiske t-skjorter. Et element av crust punkens klesdrakt som er ganske godt kjent er bruken av denimjakker eller -vester dekt av pigger, nagler og bandmerker. Crust punk-merker er vanligvis også politiske. Enkelte crusties, som de kalles, trykker sine egne merker. Et annet felles element ved crust er bruken av tanntråd for å sy sammen stoffer, på grunn av dens varighet. Bukser er vanligvis arbeidsbukser eller stretch jeans dekt med merker. Naglebelter er også vanlige hos crust punks. Smykker varierer mye, fra hamp-armbånd til naglebånd til lenker festet med hengelås eller karabinkroker. Fottøy er vanligvis enten militære boots eller brukte sko. Frisyrer finnes i mange varianter, mohawks i skarpe farger er vanlige, dreadlocks er også vanlige, sammen med varianten dread hawk. Piercinger og tatoveringer i store menger er typiske, og mange er utført av crusties hjemme.
Ideologi
Crust punk-ideologi (eller kanskje mer presist, bruken av nevnte ideologi) er en mer ekstrem versjon av anarko-punkens ideologi. Crustpunkere prøver å leve ut anarkismen så langt det er mulig, ved å bo i anarkistiske husokkupant-samfunn, og å prøve å unngå å ta del i det kapitalistiske samfunn.
Den fremtredende ideologien i crust punk kan best ses i deres sangtekster. Vanlige temaer er: anarkisme, anti-undertrykkelse, samtidshendelser, finansiell og følelsesmessig depresjon, miljøsaker, vegetarianisme, rasisme, husokkupasjon, feminisme og avskaffelse av sexisme, religiøs kontroll, sensur og kjernefysisk ødeleggelse.
Crust punks er enda mer militant opponert til religion enn anarko-punkerne før dem. Mange crust punkere er ateister, Men noen crust punkere velger en hedensk spiritualitet på grunn av dens forbindelse til naturen, Jorden, og miljøet, spesielt former for innfødt nordamerikansk spiritualisme er blitt mer vanlige innen crust punk-kulturen, og enkelte band har endog tatt opp i sin musikkstil innfødt amerikansk musikk. Et godt eksempel er Los Angeles-bandet Resistant Culture.
Gjør-det-selv etikk
Crust punk-band har adoptert en gjør-det-selv etikk. På denne måten kan de gå forbi de tradisjonelle innspillings- og distribusjonsveiene, og materiale blir ofte gjort tilgjengelig i bytte mot «en blank tape pluss selv-adressert konvolutt». Anarko punk og crust punk-bevegelsene har også sine egne nettverk av ziner, som sprer nyheter, ideer og kunst fra punkmiljøet. Igjen, dette er i svært stor grad gjør-det-selv-greier, produsert i opplag på noen hundre heller enn tusenvis (i de fleste tilfeller), trykket på kopimaskiner og distribuert fra hånd til hånd ved konserter og samlinger.
Påvirkning utenfra
Crust ble påvirket av en ny bølge på 1990-tallet, hvor noen band ble mer påvirket av tidlig black metal. Iskra for eksempel, er sannsynligvis det mest åpenbare nyere eksempelet på black metal-influert crust punk. Iskra fant opp sitt eget uttrykk «blackened crust» for å beskrive denne nye stilen. Tidligere eksempler kan finnes i Black Kronstadt (spesielt LP-en Free Spirit). Blackened crust blir imidlertid stort sett avvist av fans av black metal, ettersom de hevder at fordi den er politisk så er det ikke black metal.
Mange crust punkere med akustiske gitarer har funnet inspirasjon i «outlaw country» og den venstreorienterte folkemusikken fra 1960- og 70-tallet, så vel som en stor påvirkning spesifikt fra Woody Guthrie så vel som tradisjonell irsk musikk. Denne blandingen av crust og folk blir vanligvis referert til som folk-punk. Dette er mer vanlig blant «tog-hoppere» enn blant crusties som bor i større byer.
En annen fotnote verdt å merke seg er at de tidlige crust punk-bandene fra tidlig 1980-tall influerte thrash metal-band som ble populære på slutten av 1980-tallet. Det skal imidlertid påpekes at deres påvirkning på sjangeren ikke på langt nær var like gjennomtrengende som hardcore punk-bandene som fantes på samme tid.
Ærø Folkehøjskole
Ærø folkehøjskole er en folkehøgskole i Ærøskøbing på den danske øya Ærø. Skolen, som ble etablert i 1978, underviser hovedsakelig i kreative fag som musikk, sang og teater. Den er etablert i et gammelt badehotell og har plass til 45 elever. I dens lokaler er det rom med musikkinstrumenter, scene, kostymerom, sminkerom, lyd- og lysutstyr og innspillingsstudioer.
Skolens forstander er Henrik Hartvig. Lærerne er profesjonelle musikere
Linjer og fag
Alle elevene har også fellesfagene «menneske og eksistens», «sport & bevegelse», fellestime og samlinger. De har også et variert tilbud av valgfag, fra musikkteori og hørelære til mat og mirakler. I tillegg er det mulighet til å få individuell undervisning på eget instrument. Elevene setter også opp en musikkteaterforestilling som de selv har utarbeidet.
Dornier Do 17
Dornier Do 17, med kallenavn Fliegender Bleistift («flyvende blyant»), var et tysk to-motors lett bombefly. Flyet ble produsert av Dornier som passasjerfly, og fløy for første gang i 1934. De første flyene ble levert i 1937, og produksjonen varte frem til 1940. En oppdatert versjon under betegnelsen Do 215 ble også produsert med tanke på eksport, deriblant til Sverige, men endte opp i Luftwaffe-tjeneste ved krigens utbrudd. Flytypen ble brukt av Luftwaffe som bombefly i de tre første årene av andre verdenskrig, og ble deretter enten sendt til andre tysk-allierte land eller konvertert til nattjagere. De siste Do 17 ble tatt ut av Luftwaffe-tjeneste i 1944. Etterfølgeren, Dornier Do 217 fløy første gang i 1938, og ble satt inn i tjeneste i 1940.
Bakgrunn
Da nazistene kom til makten i Tyskland på begynnelsen av 1930-tallet var en av hovedprioriteringene en kraftig modernisering av luftflåten i landet. Tysk opprustning ble imidlertid kraftig begrenset av Versaillestraktaten, og regimet brukte ulike metoder for å skjule opprustningen. Nesten hver flyprodusent fikk ordre om å komme frem til nye flydesign under dekke av at disse skulle bygges som sivile fly. Jagerfly ble derfor designet som «kurerfly», mens bombefly ble bygget som «passasjerfly».
I 1933 begynte Dornier utviklingen av et raskt to-motors fly som et svar på Lufthansas anbud. Resultatet var Do 17, et smalt fly med sylindrisk kropp. Det ble bygget tre prototyper som ble testet i 1935. Disse ble imidlertid returnert til Dornier da test-passasjerene hadde klaget over dårlig plass og komfort. Til tross for klagene ble det bestilt 10 fly. Tre av disse var passasjer-/postfly for Lufthansa, mens resten var bombefly. Prototypen hadde hatt ett sideror, men dette viste seg å være et ustabilt design, og de serieproduserte flyene fikk doble sideror. En annen fordelen med dette var at haleskytteren fikk bedre sikt.
Do 17E og F
Prototypene hadde Daimler-Benz DB 600 motorer, men disse var ikke tilgjengelige for serieproduksjon, så de første flyene ble utstyrt med BMW VI rekkemotorer. Disse fikk betegnelsene Do 17 E-1 (bombefly) og Do 17 F-1 (rekognoseringsfly). E-1 hadde en lastekapasitet på 500 kg bomber, og var bestykket med to MG 15 maskingevær.
Flyvraket i Hansakollen
Den 2. juli 1942 styrtet et Dornier Do 17M-1 i Hansakollen i Maridalen. Flyet var på vei til Gardermoen, men krasjet i en fjellside på Hansakollen. Alle de tre tyske soldatene om bord mistet livet. De er begravet på den tyske krigskirkegården på Alfaset. Flyvraket er godt bevart og restene sees tydelig, over 80 år etter ulykken.
Do 17 nedskutt 9.april
En Do 17 kom i luftkamp med Gloster Gladiator 9. april. Flyet måtte nødlande på et jorde ved Bryn kirke i Bærum. Det ble skutt i brann av besetningen.
Rude boy
Rude boy, rudeboy, rudie, rudi eller rudy var vanlige termer brukt på ungdomsforbrytere i 1960-tallets Jamaica, og har siden blitt brukt i andre kontekster. På slutten av 1970-tallet, under 2 Tone ska revival i England, ble rude boy/rude girl og andre variasjoner brukt til å beskrive fans av denne genren og denne nye definisjonen fortsatte å bli brukt. I Storbritannia på 2000-tallet har rude boy og rude girl blitt brukt i slang til å referere til mennesker på samme måte som Gangsta og Badman.
Immigrant Song
Immigrant Song er en sang av det britiske hard-rock bandet Led Zeppelin. Den er åpningssporet på deres tredje plate, Led Zeppelin III.
Sangen ble skrevet av Jimmy Page og Robert Plant da bandet turnerte på Island. Den handler om de norske vikingenes invasjon av England. Den er en av de hardeste sangene til Zeppelin, og er kjent for sitt gitar- og bassriff samt for Plants særpregede skrik. Den er også med på livealbumene BBC Sessions og How The West Was Won.
Brunt langvingefly
Brunt langvingefly (Actebia fennica) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet spredt nord til Nord-Trøndelag i Norge.
Levevis
Den finnes i åpne områder. Larvene lever på ulike busker, urter og gras, blant andre blokkebær, vier, melder, syrer og strandrug). De voksne sommerfuglene flyr i juli – september.
Utbredelse
Arten er utbredt i Fennoskandia, det nordlige Russland, Asia øst til Japan og Korea, og den nordlige delen av Nord-Amerika. I Norge er den funnet spredt fra Vest-Agder til Nord-Trøndelag.
João Pacheco
João Pacheco eller Guo Tianpang (født 8. mars 1668 i Macao i Kina, død 4. april 1725 i Macao) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. Han ble født i Macao av japanske foreldre. I 1688 trådte han inn i jesuittordenen. Han virket først som misjonær på Hainan og fra 1694 i Fatshan i Guangdong. Senere virket han også i Kanton.
Solstad Offshore
Solstad Offshore (ose: SOFF) er et norsk rederi innen forsyningsbransjen som er leverandør av maritime tjenester til oljerelatert offshorevirksomhet over hele verden basert på spesialtonnasje. Selskapet har en flåte på 150 skip (2018). Rederiet har en av verdens største flåter for konstruksjonsskip og ankerhåndteringsfartøyer (AHTS).
Vektløfting under Sommer-OL 1956
Vektløfting under Sommer-OL 1956. Det var tiende gang som vektløfting var på det olympiske programmet under OL i Melbourne. Det ble konkurrert i sju ulike vektklasser alle kun for menn. USA ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Sovjetunionen med tre.
Solstad Offshore
Siden 1999 har Solstad Offshore spesialisert seg på levering av fartøyer for serviceskip (OCV/CSV) i ulike oppgaver innenfor offshore oljeproduksjon.
Historie
I april 2007 kjøpte Solstad Offshore seg opp til å bli største eier i Rem Offshore. Etter en langvarig eierstrid med selskapets andre hovedaksjonær, Åge Remøy, ble det i 2009 inngått en avtale mellom partene som endte med en deling av REM Offshore, hvor Solstad Offshore fikk syv skip og én nybyggingskontrakt, og REM satt igjen med fem skip og én nybyggingskontrakt.
Administrasjon
Selskapet har sitt hovedkontor i Skudeneshavn, men har også kontorer i Aberdeen, Rio de Janeiro og Singapore.
Administrerende direktør i selskapet er Lars Peder Solstad.
Liste over ordførere i Hemnes
Liste over ordførere i Hemnes er en liste over ordførere og varaordførere i Hemnes kommune (i Nordland) siden den ble slått sammen med Korgen kommune i 1964.
Harry Fett
Harry Per Fett (født 8. september 1875 i Christiania, død 13. september 1962 i Oslo) var kunstsamler, kunsthistoriker, riksantikvar og fabrikkeier.
Familie og bakgrunn
Fett var sønn av tyske Frans Eduard Fett (1849–1911) og svenske Ester Carolina Emilia Fischer (1852–1933), datter av bankdirektør Per Adolf Fischer og Christine Rickert, fra Lidköping. Fett giftet seg i 1903 med Harriet Emilie von Trepka Rode (1880–1967), datter av lege Emil Ferdinand Rode (1852–1929) og Inga Marie Caroline Sundt (1853–81) av Sundt (slekt). Deres første barn var Hugo Emil Fett (1904–1993) som jobbet i Eduard Fett & Co, Oslo, takpapp- og vattfabrikk 1930–1984. De fikk så sønnen Per Harry Fett (1909–1996), som ble arkeolog og giftet seg med Eva Nissen Meyer (1910–2003), Norges første kvinnelige arkeolog. Senere fikk de døtrene Inga Marie, gift Gulseth, (1918–2012) og Harriet, gift Flaathen (1919–2006).
Sønnen Per var en kjent kartlegger av vestnorske fornminner i sitt arbeid for Bergen Museum. Sønnesønnen Tryggve Fett (1943-2020) var seniorrådgiver ved Bergen Museum.
Ifølge Aavitslands biografi var Fett politisk konservativ i tråd med den borgerlige bakgrunnen. Han tilhørte et sjikt som var begeistret for Fridtjof Nansen og Fedrelandslaget. Etter krigen ble han politisk mer åpen, ble venn av den radikale Sigurd Hoel, og fikk respekt for Einar Gerhardsen, ifølge Aavitsland. Harry Fett var en nær venn av den svenske Prins Eugen, yngste sønn av Oscar II.
Utdanning
Etter examen artium i 1894 og annenrangs eksamen tilbrakte han fire år på studietur i Europa på anbefaling fra sin veileder Lorentz Dietrichson (1835–1918) som var kunsthistoriker og i 1880-årene hadde turnert Europa for å studere eldre trearkitektur. Fra 1899 gjorde Fett seg gjeldende i avisenes kunstspalter og ble i 1901 engasjert av Hans Aall (1869–1946) som i 1896 hadde etablert Norsk Folkemuseum. Der ble Fett amanuensis og disputerte i 1908 til dr.philos. på avhandlingen  Billedhuggerkunsten i Norge under Sverreætten. Fett grunnla i 1910 tidsskriftet Kunst og kultur, sammen med Haakon Shetelig og ga seg ved folkemuseet i 1911 for å ta over sin avdøde fars Eduard Fett & Co.. Han var også svært sentral i Fortidsminneforeningen som han også ledet fra 1911 til 1913. Der tok Fett initiativet til en katalogisering av nettopp fornminner.
Riksantikvar
I 1913 ble det kjent at Fett skulle overta etter arkitekt Herman Major Schirmer (1845–1913), som hadde sittet kun fem måneder som den unge nasjonens første riksantikvar. Fett, som også i 1912 hadde søkt på stillingen og tapt, vant nå i konkurranse med historikeren Frederik Macody Lund (1863–1943) og arkitekten Holger Sinding-Larsen (1869–1938). Harry Fett ble av arkitekt Håkon Christie blant annet karakterisert som en energisk, handlingsorientert, lekende virvelvind. Sentralt i Fetts arbeid var vern av merkantile og industrielle miljø som Bryggen og Røros, en type miljø nasjonalromantikken hadde vist mindre interesse for. Fett fikk vernet Bryggen i Bergen, bergstaden Røros og Basarhallene i Oslo. Fett tok initiativ til det mobile galleriet Kunst på Arbeidsplassen i 1950, fire år etter at han gikk av som riksantikvar. Blant Fetts nederlag var rivingen av Empirekvartalet i Oslo for å gi plass til Regjeringskvartalet.
Fabrikkeieren
Som fabrikkeier drev han takpapp-fabrikken Høienhall fabrikker som faren hadde etablert i Kristiania i 1891, etter å tidligere (fra 1871) ha holdt det gående som Vallø Pap & Uldfabrik på Vallø utenfor Tønsberg inntil en brann i 1889. Eiendommen ble kjøpt fra Eduards venn, Peter W. Kildal som hadde drevet krittmølle her. Høienhall fabrikker ble landets eldste takpappfabrikk og hadde på det meste 200 ansatte. Fabrikken lå på området som i dag er mellom dagens Bryn Senter og Østensjøveien. Harry Fett var kjent for sosiale tiltak og velferdstilbud for fabrikkens arbeidere. Etter hans død overtok eldstesønnen Hugo Fett (1903–1983) som eier i 1963 og fabrikken ble kontorlokaler. Hugo Fett var styreleder for Kunst på Arbeidsplassen fra 1963 til 1974. Fabrikken ble nedlagt i 1973. I 2007 ble Christinedal solgt ut av familien. Bygningene revet, og i 2011 ble det oppført boligblokker. Hovedbygningen Christinedal og parkanlegget ble fredet i 2009 og består. Den er per 2013 Christinedal barnehage.
Hovedbygningen på Christinedal ble oppført i 1901 av faren som tok navnet Christine etter sin svigermor. Det bærer preg av å være tyskinspirert, med grønnmalt bindingsverk og murstein. Fett flyttet inn etter farens død i 1911, da han også overtok driften. Det var her Harry installerte sin etterhvert betydelige malerisamling. Han hadde dekorert «Krohg-salen» med verker av Christian Krohg. Ellers gikk det mye i Erik Werenskiold og Gerhard Munthe. Hans boksamling var ved hans død i 1962 på rundt 40 000 bind. Han ga selv ut en mengde bøker og skrifter med et sterkt kulturfilosofisk preg, blant annet Norges malerkunst i middelalderen (1917) og Vort nationale enevelde (1925). Ellers foretok Fett flere renoveringer av hovedbygningen, blant annet i 1937 assistert av arkitekt Arnstein Arneberg og hans bror Einar Arneberg. Etter fabrikken brant i 1917 brukte man stein fra hagen til gjenoppmuring, og i steinbruddet anla han en kunstnerisk terrasse i mosaikk sammen med malervennen Oluf Wold-Thorne, direktør for Kunstindustrimuseet i Oslo Hans Dedekam (1878–1928), Carl Berner (arkitekt) (1877–1943), maleren Henrik Sørensen (1882–1962), redaktør Rolf Thommessen (1879–1939) og arkitekt Magnus Poulsson (1891–1958), så han hadde mange venner med innflytelse i alle aldre.
I 2014 utkom en biografi om Harry Fett.
Frimanns gate (Oslo)
Frimanns gate (16-26 ) er en kort gate på Meyerløkka i Oslo. Den går fra Ullevålsveien ved Oslo katedralskole til Langes gate. Nord for gaten ligger Pilestredet park.
Den fikk sitt navn i 1864 og er oppkalt etter dikteren og sogneprest i Davik i Nordfjord i perioden 1781–1822 Claus Frimann (1746–1829). Frimann var kjent for sin skrivekunst, diktet om fjellet Hornelen fra 1776 og hans skildringer om sjøfolk og fiskerens liv og virke Poetiske Arbeyder fra 1788 og 1826. Almuens Sanger kom i 1790, Den syngende Søemand i 1792 og Søekabinet i 1793.
Plan 9 from Outer Space
Plan 9 from Outer Space er en science-fiction-film fra 1959, regissert av Ed Wood. Filmen er kjent for å være en av tidenes verste filmer. Den regnes også for å være en kultfilm. Filmens originale tittel var Grave Robbers from Outer Space.
Handling
Filmen starter med at fortelleren The Amazing Criswell advarer seerne om hva som venter dem og at filmen viser situasjoner som kan oppstå i fremtiden.
Piloten Jeff Trent ser noe «utenom denne verden» en dag han er ute på flytur. Flere lysglimt viser seg på himmelen. Det viser seg å være ikke-jordiske romfartøy.
Mens to menn graver en grav for en gammel manns avdøde kone, dukker en skummel kvinne opp. Hun er stiv, kritthvit i fjeset og lager underlige lyder. Hun er en død kvinne. Graverne skriker.
Den gamle mannen som har mistet kona si blir etter hvert gal og blir påkjørt og dør. Etter hans begravelse blir likene av graverne funnet. Inspektør Daniel Clay blir tilkalt for å etterforske saken.
Jeff Trent og hans kone, Paula, vandrer også på kirkegården. Plutselig kjenner de en sterk kraft fyke over himmelen. Alle på kirkegården blir slått i bakken.
I de følgende ukene viser flere romfartøy seg på himmelen. Myndighetene prøver å bekjempe dem under kommando av oberst Thomas Edwards. De angriper romfartøyene uten noe stort resultat. Romfartøyene returnerer til Romstasjon 7. Romvesenene avgir rapport til Eros, kommandøren. Han gir Herskeren beskjed om at han ikke har fått kontakt med jordens myndigheter. Romvesenene setter derfor i gang plan 9. Den går utpå på å vekke nylig avdøde personer til live og la de herje fritt til jordboerne overgir seg. De tre romfartøyene returnerer til jorden.
Jeff Trent skal ut på oppdrag igjen, men vil ikke la Paula være alene hjemme. Han råder henne til å bo hos moren til han er tilbake. Hun nekter og blir hjemme. Mens Jeff er borte kommer tre zombier på besøk. Det er inspektør Clay, den gamle mannen og hans kone. De jager Paula inn på kirkegården. De mislykkes i å fange henne og returnerer til romskipet.
Oberst Edwards blir innkalt til møte med myndighetene. Der får han vite at de har mottatt beskjeder fra romvesenene. Disse blir oversatt til engelsk ved hjelp av en nylig oppfunnet «språkdatamaskin». Oberst Edwards fortsetter med sitt arbeid.
På Romstasjon 7 får Eros vite at de ligger bak Herskerens tidsplan. Han vil vise Herskeren inspektør Clay-zombien, men det går ikke knirkefritt. Clay kveler nesten Eros, men han blir reddet av sin assistent Tanna. Herskeren blir imponert. Han beordrer Eros til å skyte den gamle mannen med en nedbrytningsstråle og fortsette med å vekke døde til live.
I California blir Jeff og Paula Trent intervjuet av politiet og oberst Edwards angående UFOene. En av politimennene møter på liket av den gamle mannen og blir jaget bort til Trent-familiens hus. Politimannen blir slått ut, men akkurat da kommer romvesenene og skyter den gamle mannen med nedbrytesesstrålen. Et lysglimt følger og Jeff, Edwards og løytnant Harper kommer styrtende til. Imens venter Paula og en politimann i bilen. Clay-zombien kommer og slår ut politimannen og kidnapper Paula.
Jeff, Edwards og Harper får komme inn i romskipet. Eros avslører grunnen til at de har prøvd å overta jorden. Deres oppdrag var å hindre menneskene å utvikle «the solarbenite». Dette er den største og kraftigste bomben som noensinne vil bli laget. Eros forteller om menneskenes utvikling av eksplosiver. Det startet med små kinaputter, deretter håndgranater som kunne drepe andre mennesker, så større og større bomber før atombomben og hydrogenbomben. The Solarbenite er en bombe som vil ødelegge hele universet og dets eksistens.
Etter at Eros er ferdig med å forklare, prøver Jeff og gjengen å ta med romvesenene ut av UFOen. Det nekter romvesenene og en slåsskamp oppstår. Eros blir skadd og mye teknisk utstyr blir ødelagt. Jeff og de andre menneskene forlater romskipet før det tar av. Romskipet har pådratt seg store skader og går i lufta. Eros og Tanna blir drept.
Fortelleren, den synske TV-personligheten Criswell, konkluderer med at vi ikke kan gjøre annet enn å tro vitnene som så hva som skjedde og at trusselen fra rommet ennå er der. Han avslutter med: «God save us in the future».
Tabber
Plan 9 from Outer Space er kjent for sine mange klare tabber. Noen av dem er følgende:
Jæren folkehøgskule
Jæren folkehøgskule er en frilynt folkehøgskole som ligger på Kleppe i Klepp kommune på Jæren i Rogaland.
Folkehøgskolen tilbyr linjene Art, design & travel, Dyreomsorg, Surf, Sosialt arbeid, Multisport psykologi, Bo og fritid. Skolen tar årlig imot vel 90 elever.
De forskjellige linjene reiser på egne studieturer til relevante destinasjoner.
Skolen driver utleie til kurs, konferanser og selskap, primært om sommeren.
Kortkurset «Sommer på Jæren» for psykisk utviklingshemmede har vært arrangert i snart 40 år og er fulltegnet hvert år.
Tony Scott
Anthony David «Tony» Scott (født 21. juni 1944 i North Shields i England, død 19. august 2012 i San Pedro i California i USA ) var en britisk filmregissør og -produsent som laget de fleste av filmene sine i USA. Scott startet sin karriere som reklamefilmregissør på 1970-tallet og lagde over 1000 reklamefilmer for sin eldre bror, regissør Ridley Scott. På 1980- og 1990-tallet hadde Tony Scott regien på filmsuksesser som Top Gun, Days of Thunder og Enemy of the State.
Jæren folkehøgskule
Skolen eies av den selveiende stiftelsen Jæren folkehøgskule som med 20 ansatte har en omsetning på ca. 18 millioner årlig.
Tony Scott
Tidlig karriere
Etter at Ridley Scott, samt andre britiske reklamefilm-regissører som Alan Parker og Adrian Lyne, hadde gjort suksess i spillefilmformatet, var også Tony Scott klar for å forsøke seg som spillefilmregissør.
Jæren folkehøgskule
Skolen har som målsetning å drive folkehøgskole på grundtvigiansk tradisjon, og skolen har ingen bestemte politiske eller religiøse føringer.
Tony Scott
Actionfilm-regissør
Tony Scotts filmer var alltid svært actionfylte. Stilen hans kjennetegnes ved effektiv historiefortelling, mye bruk av nærbilder og hurtig klipping. Produksjonsdesignet fra filmene hans kjennetegnes også ved å være spektakulære. Det høye tempoet i filmene hans kan beskrives med en uttalelse Scott kom med i bakomfilmen av hans actionfylte film Spy Game (2001): «Vanligvis tilsvarer én side i et filmmanus ett minutt filmtid. I mine filmer tilsvarer én side i et filmmanus et ⅔ minutt.»
Kjente filmer
De filmene han er mest kjent for er Top Gun (1986), True Romance (1993) (etter et manus av Quentin Tarantino), Rødt Hav (1995), Enemy of the State (1998), Spy Game (2001) og Man on Fire (2004). Tematisk sett har flere av filmene hans plot rundt spionasje på en eller annen måte. Han arbeidet ofte med skuespillerne Denzel Washington, Christopher Walken, Brad Pitt og Gene Hackman. Komponist Hans Zimmer laget ofte musikk til filmene hans. Klipper Chris Lebenzon, som også er fast klipper for regissør Tim Burton, klippet de fleste av filmene til Tony Scott.
Jæren folkehøgskule
Skolens rektor er Monica Cecilie Høien.
Tony Scott
Dødsfall
Han ble funnet død etter at vitner så ham hoppe utfor Vincent Thomas Bridge i San Pedro, Los Angeles, årsaken er mest sannsynlig selvmord.
AMD K8
AMD K8 er AMDs 8. generasjons x86 mikroprosessor-arkitektur. AMD K8 var den første mikroprosessor-arkitekturen som implementerte AMD 64. AMD 64 er et 64-bit instruksjons-sett, og representerte den største utvidelse av x86-arkitekturen siden lanseringen av 32-bit prosessoren Intel 80386 i 1985.
En rimeligere og nedskalert utgave, AMD Sempron, ble lansert som en erstatning for AMD Duron, og en konkurrent til Intel Celeron.
K8 arkitekturen omfatter også mobile prosessorer for bærbare datamaskiner: Mobile Athlon 64, AMD Mobile Sempron og AMD Turion 64
Boeing X-37
Boeing X-37 er et eksperimentelt romfly bygd på oppdrag fra NASA. Det er et gjenbrukbart, ubemannet romfartøy med lasterom. Programmet ble i 2004 overtatt av forsvarsdepartementet. 22. april 2010 foretok romflyet sin første flyvning. X-37B var det første USA-bygde romfartøyet som foretok en tilbakevending fra rommet og landet på en rullebane utelukkende på autopilot.
Taddeo Gaddi
Taddeo Gaddi er navnet til flere personer:
Boeing X-37
Historie
I 2001 trakk flyvåpenet seg fra prosjektet, og i 2004 annonserte NASA at X-37 ikke lenger hadde noen plass i fremtidsplanene deres. I mellomtiden hadde prosjektet blitt utvidet til 2 fartøyer, et for testing i atmosfæren: X-37A Approach and Landing Test Vehicle (ALTV), og et for testing i rommet: X-37B Orbital Test Vehicle (OTV). I september 2004 ble styringen av prosjektet overført til forsvarsdepartementets forskningsavdeling Defense Advanced Research Projects Agency. I 2006 kunngjorde flyvåpenet at de ville fortsette utviklingen av X-37B OTV, og på det tidspunktet var første oppskytning planlagt med en Atlas 5-rakett i 2008. Flyvåpenets avdeling Air Force Rapid Capabilities Office tok samtidig over prosjektstyringen.
Forberedelsene til de første testene av X-37A begynte i 2005, og 7. april 2006 ble jomfruturen gjennomført med hjelp fra SpaceShipOnes moderfly «White Knight». X-37A ble sluppet i en høyde på 11 278 meter (37 000 fot) og gjennomførte en selvstyrt glideflukt og landing. Landingen gikk fint, men flyet rakk ikke å stoppe før enden av rullebanen, noe som resulterte i et skadet nesehjul, ifølge DARPA-talsmann Jan Walker.
Formål
X-37 er det tredje X-flyet som utforsker avanserte gjenbrukbare romfartøyer. De to første, X-33 og X-34, var designet for å teste ut nye teknologier ved lavere høyder og hastigheter, mens X-37 skulle bli det første til å testes i rommet, og i tilbakevendingsfasen. Etter at NASA trakk seg fra prosjektet og DARPA tok over, er målene noe mer uklare, men hovedmålet er fremdeles at X-37B skal i jordbane og tilbake igjen på egen hånd, samtidig som nye teknologier skal testes ut.
Design
X-37 var opprinnelig designet for å bli fraktet til rommet i romfergens lasterom, og dette dikterte utformingen og de fysiske målene. X-37 har et avansert varmeskjold-system basert på nye materialer, helt ulikt romfergens system. Det er bygd av lettvekts komposittmateriale og er utstyrt med et avansert navigasjons- og kontrollsystem. Fartøyet er designet for å kunne oppholde seg i rommet 21 dager sammenhengende. Landingsunderstellet er tre-punkts, og består av innfellbare gummihjul. X-37 er utstyrt med et lasterom som er 2,13 meter langt og 1,22 meter i diameter.
Fylkesvei 7828
Fylkesvei 7828 går mellom Reiersætra og Rossvoll i Målselv kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 177 (Troms).
Boeing X-37
Spesifikasjoner
NB: Forskjellige kilder oppgir varierende tall, så spesifikasjonene oppgitt her kan være unøyaktige eller foreldede.
Dimensjoner
Ytelse