cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Finlay Mickel
I OL i Torino i 2006 ble han nummer 25 i utfor og nummer 22 i super-G.
Årets spellemann
Vinnere av Årets spellemann
• 2004: Odd Nordstoga
• 2005: Madrugada
• 2006: Vamp
• 2007: Hellbillies
• 2008: Espen Lind
• 2009: Alexander Rybak
• 2010: Karpe Diem
• 2011: Jarle Bernhoft
• 2012: Kaizers Orchestra
• 2013: Ole Paus
• 2014: Nico & Vinz
• 2015: Kygo
• 2016: Marcus & Martinus
• 2017: Astrid S
• 2019: Sigrid
• 2020: TIX
• 2021: Girl in Red
• 2022: Karpe
Michael Musyoki
Michael Musyoki (født 28. mai 1956) er en kenyansk tidligere langdistanseløper, best kjent for å ha vunnet bronsemedalje på 10 000 meter under OL 1984 i Los Angeles.
Vesterbro (København)
Forfatteren Tove Ditlevsen var fra Vesterbro, og brukte dette stedet hyppig i sitt forfatterskap.
Michael Musyoki
I Philadelphia i 1982 satte han ny verdensrekord på halvmaraton med tiden 1.01.36. I 1983 ble han kåret til "Road Racer of the Year" av Running Times.
Lars Rørbakken
Lars Rørbakken (født 17. juli 1979) er en norsk strongman-utøver og håndbakbryter fra Vaksdal utenfor Bergen. Han vant Hongkong Classic i 2016.
Lars Rørbakken ble tatt for doping i 2007, og fikk 2 års utestengelse fra all idrett. Antidoping Norge kontrollerte Rørbakken i forbindelse med trening, og han testet positivt for anabole steroider.
Håndbak
Vinner av Arm Wars Professional Super Heavyweight på Mr.Olympia i Los Angels 2013.
Lagoa Formosa
Lagoa Formosa er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Goolwa (Sør-Australia)
Goolwa er et sted i Sør-Australia. Stedet ligger ved utløpet av Murrayelven omtrent 100 kilometer sør for delstatshovedstaden Adelaide. I 2006 hadde Goolwa nesten 6000 innbyggere.
Historie
Før 1837 ble området vurdert som kolonihovedstad for Sør-Australia og i 1839-40 ble stedet målt opp for det formålet. Men de ustabile farvannene rundt elveoset til Murray gjorde stedet uegnet som havn.
Godsstråket genom Bergslagen
Godsstråket genom Bergslagen er en svensk jernbanestrekning mellom Storvik og Mjölby. Strekningen er en av Sveriges viktigste, og har både person- og godstrafikk selv om den ikke har status som stambane.
Delstrekningen mellom Ervalla og Örebro var opprinnelig del av Sveriges første jernbane med lokomotivdrift fra 1856.
Todalsfjorden
Todalsfjorden er en fjord på indre Nordmøre. Den ligger i Surnadal kommune i Møre og Romsdal og er en fortsettelse av Stangvikfjorden. Fjorden starter ved garden Nausta, som ligger på østsida av fjorden, og strekker seg 4 kilometer sørøstover til bygda Todalen i botn av fjorden.
Riksvei 671 følger østsida av fjorden innover til Todalsøra.
Den botaniske hagen Svinviks arboret ligger på østsida av fjorden, ca. 4 kilometer nord for Todalen.
Elva Toåa munner ut i Todalsfjorden ved Todalsøra.
Kvitsøy kringkaster
Kvitsøy kringkaster var et kringkastingsanlegg bygget i 1981-1982 på Kvitsøy utenfor Stavanger. Anlegget ble bygget for å erstatte mellombølgesenderen Stavanger radio på Ullandhaug og kortbølgesenderne ved Fredrikstad kringkaster. Anlegget hadde blant annet en 1200 kW mellombølgesender. Senderanlegget var etter bygging det kraftigste i Nord-Europa. I tillegg kom flere 500 kW kortbølgesendere for utsending av kringkastingssendinger til sjøfolk og nordmenn i utlandet, den såkalte utenlandssendingen til NRK.
Mellombølge
Mellombølgefrekvensen er 1 314 kHz.
Kortbølge
I desember 2011 ble det meldt at antennene skal rives.
Den 30. mai 2012 begynte rivingen av kringkasteren.
Nålen
Nålen (originaltittel: Eye of the Needle) er en britisk spion-thriller fra 1981 regissert av Richard Marquand. Filmen handler om en tysk agent som lever et dobbeltliv i England mens andre verdenskrig herjer. Hans oppdrag er å avsløre de alliertes planer for invasjonen av Frankrike. Han må i all hast flykte tilbake til Tyskland, men ender opp på en øy utenfor Skottland som kun er bebodd av et ektepar og deres sønn. Hovedrollene spilles av Donald Sutherland, mens sentrale biroller spilles av Kate Nelligan og Christopher Cazenove. Den er basert på en roman av Ken Follett med samme navn fra 1978.
Handling
Faber, alias Nålen, er en tysk spion som lever et dobbeltliv i England mens andre verdenskrig herjer. Hans oppdrag er å avsløre de alliertes planer for invasjonen av Frankrike - D-dagen. Tilnavnet har han fått på grunn av sin effektive håndtering av uforutsette hindringer. Mennesker som kommer i hans vei likviderer han med en stilett.
Parallelt følges livet til Lucy og David, et ungt par som på sin bryllupsdag forulykket under en hasardiøs biltur. Brudgommen blir lam fra livet og ned. Ute av stand til å takle samfunnet som invalid har han overtalt sin hustru Lucy til å leve i total isolasjon på en øy i Skottland.
På slutten av krigen får Faber rede på helt avgjørende informasjon og i all hast forsøker han til ta seg tilbake til Tyskland. Han tar seg ombord et skip i påvente av at en tysk ubåt skal plukke ham opp et stykke ut på sjøen. Men en storm gjør at han ender som skipbrudden på nettopp den øya som er bebodd av Lucy, David og deres sønn, samt en gjeter som hjelper dem. Han blir kjent med ekteparet og får blir boende hos dem inntil videre. Ensom og hånet av sin bitre og invalide ektemann, faller Lucy for den gåtefulle fremmede, uten å vite at han er en forræder fast bestemt på å forhindre invasjonen på D-dagen. Ektemannen er tidligere offiser i RAF og kjøper ikke helt Fabers forklaring om hvorfor han endte opp på øya. Etterhvert begynner han å mistenker at han ikke er den han utgir seg for. Faber forsøker å etablere radiokontakt med Tyskland for å kunne sende den livsviktige informasjonen om invasjonsplanene.
Om filmen
Nålen ble ingen publikumssuksess. Den innbrakte $17,6 millioner i USA.
Både Roger Ebert og Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Tom Carper
Thomas Richard «Tom» Carper (født 23. januar 1947 i Beckley i Vest-Virginia) er en amerikansk demokratisk politiker. Han har representert delstaten Delaware i Senatet siden 2001. Før dette var han finansminister i Delaware 1977–1983 og i fem perioder valgt til Representantenes hus 1983–1993. Ved valget i 1992 «byttet» han med daværende guvernør i Delaware, Michael Castle, som måtte trekke seg på grunn av begrensninger på hvor lenge man kan være guvernør. Castle ble valgt inn i Representantenes hus, mens Carper ble guvernør. Carper ble gjenvalgt i 1996.
Han har bachelorgrad i samfunnsøkonomi fra Ohio State University fra 1968 og Master of Business Administration (MBA) fra University of Delaware fra 1975. Carper tjenestegjorde som navigasjonsoffiser i United States Navy under Vietnamkrigen 1968–1973.
David O. Selznick
David O. Selznick (født 10. mai 1902, død 22. juni 1965) var en av de største Hollywood-filmprodusentene fra de gylne tider. Han er kjent for å ha produsert den episke suksessen Tatt av vinden (1939) som han fikk Oscar for beste film for. Ikke bare tjente Tatt av vinden inn mest penger noen gang (justert etter inflasjon), men den vant i tillegg syv Oscar samt to spesialpriser. Selznic vant også Irving G. Thalberg Memorial Award samme året. Han gjorde historie ved å vinne Beste film andre år på rad med Rebecca (1940).
Danzhou
Danzhou (kinesisk: 儋州; pinyin: Dānzhōu) er et byfylke i Hainan i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 829,567 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Gamlebyen i Danzhou (Danzhou gucheng) og Dongpo-akademiet (Dongpo shuyuan), oppkalt etter Su Dongpo (Su Shi), er oppført på listen over kulturminner i Folkerepublikken Kina.
Samferdsel
Kinas riksvei 225, den vestlige halvdel av ringveien rundt Hainan, løper fra Haikou i nord via Danzhou og Dongfang til Sanya i sør.
Wang Hui
Wáng Huī, også kalt Tzu Shi-ku, (født 1632 i Changshu i provinsen Jiangsu i Kina, død 1717 samme sted) var en ledende kinesisk landskapsmaler, og den best kjente av de fire Wang, en gruppe malere med samme utbredte familienavn.
De regnes alle til en gruppe malere som går under tilnavnet «de seks klassiske mesterne» og som alle fokuserte på revitaliseringen av den tradisjonelle malerstil slik som den var utviklet under det sene Ming-dynasti av Dong Qichang (1555–1636) i hans teori om de nordlige og sørlige malerskoler.
Wang Hui begynte å male i ung alder, og lot seg inspirere av verkene av Huang Gongwang (1269–1354), en berømt landskapsmaler. Senere ble han introdusert av Wáng Jiàn til den store Wáng Shímǐn. Under disse to eldre Wang-malernes ledelse fikk han anledning til å fordype seg i en rekke samlinger av mesterverker fra flere dynastier, og han reiste meget omkring i landet sammen med Wang Shimin.
Sammen med Wu Li ble han en berømt eksponent for det som ble kalt «Yushan-skolen» innen landskapsmalerkunsten. Han ble også en nær venn av maleren Yun Shouping, en annen av «de seks mesterne».
Marianne von Werefkin
Marianne von Werefkin (russisk Марианна Владимировна Верёвкина) (født, død 6. februar 1938) født Marianna Vladimirovna Verjovkina var en russisk-sveitsisk kunstmaler.
Liv og virke
Marianne von Werefkin ble født i Tula i Russland og vokste opp som datter av kommandanten for tsar-regimentet i Jekaterinburg. I 1880 ble hun elev av Ilja Repin, den fremste av de russiske realisme-malerne. Utviklingen som maler ble satt tilbake da hun ved et uhell skjøt seg selv i høyre hånd i 1888.
I 1892 møtte hun Alexej von Javlenskij, som ønsket å gjøre henne til sin protésjé. I 1896 reiste hun sammen med Javlenskij til München. For å gi rom for Javlenskijs utvikling som maler lot hun selv være å male i nærmere ti år.
Hun skapte sine første ekspresjonistiske verk i 1907. I disse fulgte hun Paul Gauguins og Louis Anquetins malerstil med «overflatemaling», men enkelte trekk i bildene viste og påvirkning fra Edvard Munch. I 1909 ble Neue Künstlervereinigung München (Münchens Nye Kunstnerforeining, NKVM) stiftet. Dette ble et forum for utstillinger og kunstdebatt.
To år senere, i 1911, ble gruppen Der Blaue Reiter dannet. Werefkin holdt sin første utstilling vinteren 1911/12. Werefkin og Javlenskij forlot NKVM og ble med i Der Blaue Reiter.
Ved utbruddet av første verdenskrig emigrerte de to til Sveits og bosatte seg i nærheten av Genève. Senere flyttet de til Zürich. I 1918 flyttet Werefkin til Ascona ved Maggioresjøen, hun og Javlenskij hadde da skilt lag. Hun grunnla i 1924 kunstnergruppen Großer Bär.
I sine senere år malte Werefkin reklameplakater for å kunne klare å forsørge seg.
von Werekin er begravet på den russiske gravlunden i Ascona.
Xiuying
Det har et areal på 512 km² og teller 290.000 innbyggere.
Samferdsel
Kinas riksvei 224, den sentrale veiforbindelse tvers over Hainan, går gjennom området. Den begynner i Haikou og ender i Sanya i sør.
1. serierunde i Premier League 2007/08
1. serierunde i Premier League 2007/08 var serieåpninga i Premier League 2007/08. Runden begynte 11. august med Sunderland og Tottenham klokka 13:45, det var fem kamper klokka 16:00. Dagen ble avslutta klokka 18:15 med Aston Villa mot Liverpool. Runden ble avslutta med Arsenal – Fulham, Chelsea mot Birmingham og Manchester United mot Reading den 12. august.
Barnemordet i Betlehem
Barnemordet i Betlehem beskrives i Matteusevangeliet, kapittel 2, vers 16-18:
''Da Herodes forsto at vismennene hadde lurt ham, ble han rasende. Han sendte ut folk og drepte alle gutter i Betlehem og omegn som var to år eller yngre. Dette svarte til den tiden han hadde fått vite av vismennene. Da ble det ordet oppfylt som er talt gjennom profeten Jeremia :''
I Rama høres skrik,
gråt og høylytt klage:
Rakel gråter over barna sine
og vil ikke la seg trøste.
For de er ikke mer.
Ifølge bibelen skal Herodes den store ha slått i hjel barna for å få tatt Jesus av dage, han som ifølge de vise menn og Mika ville bli en stor hersker – og dermed en konkurrent til Herodes. Han sies også å ha slått hjel flere medlemmer av sin egen familie av samme grunn.
Hendelsens historisitet
Matteusevangeliet forteller om Jesu fødsel, inkludert barnemordet i Betlehem, og det viser Jesus som den lovte Messias, som oppfyller profetien i Jer. 31,15 og som sammenligner Jesus med Moses. Barnemordet i Betlehem er ikke nevnt i de andre evangeliene, heller ikke i de tidlige apokryfer. De lærde som er skeptiske til at profetier oppfylles, har tendens til å konkludere med at historien ble oppdiktet for å kaste glans over Jesus.
Forsvar for barnemordets autentisitet
Noen lærde og kristne apologeter forsvarer at Herodes var grusom nok til å kunne ha begått barnemordet, og at barnemordet var en relativt liten hendelse som kunne unnslippe andre forfatteres oppmerksomhet.
Josefus forteller om Herodes' henrettelse av to av sine sønner og sin kone Mariamne, fordi han mente de var en trussel. Henrettelsen av de to sønnene, som Josefus beskriver som unge menn er presentert av Robert Eisenman som et utgangspunkt for fortellingen i Matteusevangeliet.
Josefus forteller om flere eksempler på at Herodes var villig til å utføre slike handlinger for å beskytte sin makt mot det han oppfattet som trusler, men han antyder også at ikke alle disse handlingene ble skrevet ned. Han konkluderer at Herodes "aldri holdt opp med å hevne seg på og straffe alle som hadde tatt motstandernes parti." Det er kommentert at "En slik massakre er helt i overensstemmelse med Herodes' karakter, han som ikke vegret seg for å slå i hjel hvem som helst som kunne være en trussel mot hans makt."
Catholic Encyclopedia drøfter årsaken til at Josefus ikke inkluderte en beretning om barnemordet: "... St. Matteus' positive utsagn motsies ikke av Josefus' taushet. For Josefus følger Nikolaos fra Damaskus, en hoffmann som så på Herodes som en helt." Den siterer også Maas: "Selv så grusomt som barnemordet kan virke for oss, forsvinner det blant Herodes' grusomheter. Det kan derfor ikke overraske oss at historien ikke taler om det."
Tidligste henvisning utenom Bibelen
Den tidligste henvisning til barnemordet i Betlehem utenom Bibelen er av Ambrosius Theodosius Macrobius, en romersk filosof i det 4. århundre. Henvisningen finnes i Macrobius' Saturnalia: "Da Augustus hørte at Herodes, jødernes konge, hadde gitt ordre om å slå i hjel alle gutter i Syria under to år, og at kongens sønn var blant de drepte, sa han: 'Jeg vil heller være Herodes' gris enn Herodes' sønn.'" Det var sannsynligvis et ordspill på gresk: hys betyr svin og hyios betyr sønn. Macrobius plasserer massakren i en syrisk provins og kombinerer den med drapet på en av Herodes' sønner. Da Herodes, som en nominell tilhenger av jødedommen ikke ville spise svinekjøtt, var hans svin sikre, i motsetning til hans sønner. Palestina ble sett på som en syrisk provins under den romerske herredømmet, og det kunne begrunne Macrobius' bruk av "Syria".
Hanne Haugland
Hanne Birgit Haugland (født 14. desember 1967 i Haugesund) er en norsk tidligere friidrettsutøver som konkurrerte i høydehopp og lengdehopp. Hun representerte klubbene Haugesund Idrettslag, IL i BUL, Sportsklubben Vidar og Minerva Friidrett.
Haugeland deltok i flere internasjonale mesterskap, blant annet fem verdensmesterskap og to OL. Det store høydepunktet i karrieren var gullet i høydehopp fra VM 1997 i Athen.
For denne prestasjonen ble hun tildelt Aftenpostens gullmedalje og Sportsjournalistenes statuett som «Årets idrettsnavn». I 1997 mottok hun Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris.
Haugland var gift med den tidligere høydehopperen Håkon Särnblom. Hennes far, Terje Haugland, var lengdehopper og norsk mester fra 1969. Hennes farfar, Eugen Haugland, var tresteghopper, olympisk deltager i Sommer-OL 1936 og seks ganger norsk mester fra 1930-årene.
NM-medaljer
Haugland tok sine første NM-medalje i et seniormesterskap, 17 år gammel, med bronse i både høyde og lengde (1985). Den 16. og siste tok hun 15 år senere, i 2000, med sin siste NM-tittel i høyde.
Tess Merkel
Therése «Tess» Merkel (Eva Therése Margareta Merkel født 18. april 1970 i Nyköping, Södermanlands län) er en svensk artist og regissør. Hun er medlem i pop-discogruppen Alcazar.
Biografi
Merkels store gjennombrudd kom med pop-disco gruppen Alcazar, hvor hun er en av fire medlemmer. Deres første hit "Crying at the discoteque" (2000, 2001) ble en stor hit i flertallet land i europa, i tillegg til latinamerikanske land. Med tre album, og 13 singler, hvorav et flertall solgte til gull eller platina opplevde Tess Merkel store fremaganger med Alcazar, ikke bare ute i europa, men også i hennes hjemland Sverige.
Annet
Merkel fikk i 1998 et tilbud om att bli medlem i musikgruppen som etter hvert skulle bli til Alcazar, hvilket hun takket ja til. Med Alcazar fikk hun sitt store g,enombrudd Med tre album och 13 singler opplevde Merkel store framgångar med gruppen i både Sverige og i resten av Europa. Etter sommarturnéen 2005 tok Alcazar en pause. Den 21. juli 2007 gjorde Alcazar, da bestående av Merkel, Andreas Lundstedt og Lina Hedlund en spilling på klubben G-A-Y i London. År 2007 fortsatte gruppen med Merkel, Lundstedt og Hedlund som medlemmar,
2006 gjestespilte Merkel på The Poodles album Metal Will Stand Tall i en duett med vokalisten Jakob Samuel på tittelmelodien. Denne sangen ble også sluppet som singel.
I september 2006 deltok Merkel i European Poker Tour, EPT, i Barcelona.
Høsten 2006 var Tess Merkel pogramleder for den nordiske finalen av Melodi Grand Prix junior.
Tess Merkel har dubbet flere barnefilmer.
Da Lina Hedlund var en av de tre programlederne av Melodifestivalen 2020 og at Alcazar dette året ble valg inn i "Melodifestivalen Hall of Fame", så ble gruppen (Merkel, Lundstedt og Hedlund) gjenforent for en framtreden under kveldens program fra Eskilstuna der de sang låten «Stay the night».
Privat
År 2017 giftet Merkel seg med Kenny Solomons. Paret søkte om skilsmisse i oktober 2020, men opplyste i februar 2021 at skilsmissen ikke ble noe av.
Diskografi
Acazar album
Alcazar singler (utvalg)
Cecilie Nissen
Cecilie Marie Nissen (født 1966 i Trondheim) er en norsk billedkunstner, skribent, og politiker (V) bosatt i Kristiansand. Hun er utdannet ved Kunstakademiet i Trondheim (1995–1999) og Universitetet i Oslo (1992). Nissen var medlem av medlem av kunstnergruppen Acme fra 1997-2003 og er medlem av kunstnerduoen Zulu. Hun har deltatt på utstillinger på b.l.a. 1998 Galleri F15, 1999 Botkyrka konsthall, 2000 UKS galleri, 2002 Galleri Brandstrup, Oslo, 2003 Hå gamle prestegård, 2004 Rogaland kunstnersente, Trøndelag Senter for Samtidskunst, Konstepedemin, Göteborg, 2008 Galleri Henrik Gerner, 2010 SKMU Sørlandets kunstmuseum
Hun har også deltatt på «Biennale Syd», og hun har deltatt på «Norske Bilder» flere ganger. Hun har utsmykket rom 410 på Refsnes Gods, og hun har mottatt flere stipendier.
Nissen arbeider med maleri som bærer tydelige spor etter den håndverksmessige prosessen, med referanser til maleriets historie. Tradisjonen problematiseres idet hun setter bildene sammen til montasjer. Hun komponerer lerretene til en helhet som kan dekke store veggflater. Maleriene blir slik en del av de arkitektoniske omgivelsene i gallerirommet. Motivene er hentet fra omgivelser vi alle kan relatere til, som interiører fra dagliglivet, «snapshots» av mennesker, eller utsnitt av natur eller arkitektoniske detaljer.
Kunst- og formidlingsprosjektet Zulu fokuserer på det grunnleggende, menneskelige begjær etter å skape figurer og verdener, og ønsker at arbeidene skal utløse en enkel kommunikasjonsprosess, hvor betrakteren skal kunne projisere egne psykologiske eller følelsesmessige assosiasjoner inn i verket. Zulu ble i 2011 nominert til Gullsekken 2011
Nissen er nestleder i Christianssands Kunstforening og styremedlem i Kristiansand Venstre.
Indonesias riksvåpen
Indonesias riksvåpen ble antatt i sin nåværende form 11. februar 1950. Statsemblemet framstiller en gull Garuda-ørn med utslåtte vinger, som en form for flakt ørn. Den har et våpenskjold på brystet.
Blåvier
Blåvier (latin: Salix starkeana) er en liten og krypende busk av pilefamilien (vierfamilien) av maksimalt 1,5 meters høyde, hvor bladene har jevn bølgekant eller er bølget helrandete. Den har små, nyreformede øreblad. Den foretrekker fuktitørr-frisk jord, skogsbryn, kulturmark, steinur eller langs bekker.
Indonesias riksvåpen
Skjoldets fire felter og hjerteskjoldet symboliserer elementene i den statsbærende filosofien Pancasila:
Blåvier
Blåvier er en busk på normalt 30–150 cm meters høyde. Kvistene er snaue og rød-brune, med få furer under barken. Bladskaftene er bare 2–6 mm lange, tidvis brhåret, og bladene er helrandete eller bølgete og 1,5-3,5 cm lange. Bladet er mellomgrønt oppå og blågrønt under, med 5-9 par av sidenerver fra midtnerven og tidvis svakt korthåret oppå. Blomstring i mai-juni, starter like før løvspretten.
Indonesias riksvåpen
Antallet fjær på ørnen viser til tallene i uavhengighetsdagens dato, 17. august (åttende måned) 1945. Hver av vingene har 17 fjær. Ørnen har åtte halefjær. Føtter og bakkropp har 19 småfjær. Halsen er dekket av 45 småfjær.
Blåvier
Raklene er inntil 6 cm lange og står på 5 – 15 mm lange skaft, og dette rakleskaftet har 0-4 blad. Raklene har lyse skjell, gule, gul-brune eller lysbrune og tidvis hårete. Den blanke og korthårede grønne kapselen er 4–8 mm lang, og står på 2–5 mm lange skaft.
Indonesias riksvåpen
Ørnen holder et bånd i klørne og tvers over halefjærene, med mottoet "BHINNEKA TUNGGAL IKA", javanesisk for Enighet i det mangfoldige.
Blåvier
Utbredelse
Blåvier vokser i Eurasia og er i Norden en nordøstlig art med utbredelse i nesten hele Finland, midtre Sverige ned til nordligste Småland, og nordover rundt hele Bottenviken. I Norge spredt fra Sør-Trøndelag i nord til Buskerud hvi sør. I Nord-Fron når den opp til 1250 moh.
Hybrider
Blåvier danner ikke hybrider som er kjente i Norden.
Konflikten mellom Wergeland og Welhaven
Konflikten mellom Johan Sebastian Welhaven og Henrik Wergeland var en kulturpolitisk konflikt og en personlig konflikt som tok til i 1830 med utgangspunkt i studentmiljøet i hovedstaden.
Welhaven og Wergeland
De to prestesønnene Johan Sebastian Welhaven og Henrik Wergeland var jevnaldrende og skulle komme til å bli frontfigurer for hver sin retning innen det gjærende åndsliv i et Norge som kjempet for å finne sin kulturelle og politiske profil etter 1814. Welhaven var utpreget bygutt, født i Bergen i 1807, og hadde gjennom sin skolegang fått en estetisk skolering av Lyder Sagen. Både gjennom denne læreren og sin mor, som var av dansk herkomst, fikk Welhaven en grunnleggende tilknytning til åndslivet i Danmark, for ikke å si i København. Der representerte Johan Ludvig Heiberg den dannede smak og var et typisk uttrykk for den dansk-tyske romantikk-variant som gjerne kalles poetisk realisme. Henrik Wergeland var riktignok født i Kristiansand i 1808, men vokste opp på en landsbygd som han var sterkt knyttet til hele livet, også etter at han hadde slått seg ned i Kristiania for godt i 1834. Han tok dertil sterke inntrykk av sin far, Nicolai Wergeland, som var en akademiker av bondeslekt fra Vestlandet, en forkjemper for et norsk universitet og norsk selvstendighet, Eidsvollsmann fra 1814, erklært i opposisjon til dansk overherredømme både kulturelt og politisk og med dype røtter i opplysningstida på 1700-tallet: Samtidig fulgte han med i europeisk åndsliv i samtida og var orientert mot de romantiske strømningene i England og Frankrike.
Men det fantes også fellestrekk mellom J.S. Welhaven og Henrik Wergeland. De hadde begge del i den klassiske arv, hadde studert teologi (Welhaven tok imidlertid aldri eksamen), var romantikere (riktignok på hver sin måte), og lederskikkelser med temperament og evne til å artikulere seg både i vers og på prosa. Det Norske Studentersamfund ble deres første kamparena. Derfra spredte striden seg til en større offentlighet, som dog ikke var større enn at alle mer eller mindre kjente alle og tok parti. Welhaven og hans gruppering brøt ut av Det Norske Studentersamfund på forsommeren 1832, stiftet «Studenterforbundet» og grunnla tidsskriftet «Vidar» som skulle nedkjempe «Fenrisulven», i form av Wergeland-fløyen og de som sluttet seg til den. «Vidar» greide seg i ca. to år, og arvtakeren ble avisen Den Constitutionelle.
Som kunstnere representerte Henrik Wergeland og Johan Sebastian Welhaven hver sin romantikk. Wergeland kombinerte opplysningstidas ideer med en universalromantikk av grensesprengende karakter. Welhaven var poetisk realist og utviklet seg til en nasjonalromantisk dikter, i slekt med folk som Andreas Munch og Jørgen Moe. Wergeland representerte for Welhaven det motsatte av det han selv sto for. Wergeland fortonte seg som stilløs, rå, primitiv, en utøver av «alle Poesiens Dødssynder» og dermed en trussel mot dannelse og norsk åndsliv, som etter Welhavens mening skulle grunnlegges på estetiske idealer, for en del hentet fra J.L. Heiberg. Wergelands produksjonstempo ble for Welhaven et bevis for at han ikke kunne være noen virkelig kunstner.
I august 1830, kort tid etter at Wergelands kosmologiske dikt Skabelsen, Mennesket og Messias var kommet ut, angrep Welhaven Wergeland i Morgenbladet med diktet «Til Henrik Wergeland». Dette var utløst av Wergelands verk. Angrepet kan betraktes som hans lyriske debut. Men det var først senere Welhaven for alvor framsto som lyriker. Wergeland hadde på det tidspunket allerede en litterær produksjon av stort omfang i ulke genrer, fra kosmologisk dikt, dramatikk (sørgespill og farser), lyrikk og til esayistikk.
Welhaven fulgte i 1832 opp sitt angrep på Wergeland med pamfletten, Henrik Wergelands Digtekunst og Polemikk ved Agtrykker oplyste]. Fra midten av 1830-tallet søkte han selv å praktisere sine forestillinger om beherskelse og gjennomarbeidet form, slik han forsto begrepet form, i lyriske arbeider.
I sine livsskisser, Hassel-Nødder, skrevet på dødsleiet, kunne Wergeland karakterisere Welhavens dikt som Juvelkunst. Welhaven på sin side klarte aldri å anerkjenne Wergeland, skjønt han ifølge muntlig tradisjon skal ha uttalt: «Han var et uhyre i alt, også i geni.» «En kan tenke seg at forholdet til Wergeland representerer en livslang lidelse for Welhaven», skriver Ingard Hauge.(Jf. «J.S. Welhaven – mannen, verket, tiden». I: Demringens tolker side 15–33)
Historikeren Ernst Sars, Welhavens nevø, skriver: «Welhavens Syn paa Nationaliteten; var den æsthetiserende Romantikers. For ham var den store nationale Opgave at gaa tilbage til sig selv, som det heder, – at fordybe sig i Folkets Fortid og drage frem og fornye poetisk eller kunstnerisk de gamle Minder. Fra hans synspunkt maatte Bønderne helst vedbli at være som de var; Bonden i sin gamle Dragt, med sine «uforfalskede» gamle Sæder; sin Overtro, tiltalte ham som noget helstøbt, en interessant Staffagefigur i det store Landskab, mens den politiserende Bonde, – Bonden arbejdende sig frem til den Stilling i Statssamfundet som Grundloven havde bestemt for ham, paa de uharmoniske Overgangsstadier mellem Gammelt og Nyt, – stødte ham fra sig ved at saare hans æsthetiske Sands.» (Sars, Ernst 1904, Norges politiske Historie 1815–1885 s. 188–89.)
Welhaven overlevde Wergeland med mange år, og tida kom til å bli mer preget av ham i en periode etter Wergelands død. Men Wergelands syn på det nasjonale skulle komme til å få sterkere innflytelse senere.
Man kan vanskelig tenke seg en mer stringent dikter enn Wergeland, hevder Aage Kabell i sitt tobindsverk om forfatteren. Han var utadvendt og sosialt engasjert. Han ville bidra til, og satte mange krefter inn på, å forbedre vanlige folks kår. Han var framoverskuende, ville forandre samfunnet og framhevet bøndenes muligheter gjennom grunnloven. Han ville gi dem opplysning så de ble i stand til å ta del i de demokratiske beslutningsprosessene. Han ble også en forløper for at den arbeidende klasse etter hvert skulle få mulighet til å reise seg og bli politisk aktiv. Ernst Sars skriver at den store nasjonale sak for Wergeland var allmennopplysning. Gjennom den skulle folkets evner og krefter frigjøres. Arbeidet for å gjøre bøndene politisk bevisste og arbeidet for å gjøre språket mer norsk ved å ta opp i seg elementer fra folkelig talemål, var sider av samme sak for Wergeland: «Naar han optog det norske Folkemaals Sag og arbejdede paa at faa Skriftsproget mere og mere fornorsket, var det først og fremst med Blikket fæstet paa Fremtiden: jo mere norsk Sproget blev, des mere brugbart vilde det ogsaa bli som Middel til Udbredelse af en højere Almenoplysning.» (Sars, Ernst 1904, s. 188.)
Hvor lenge vil du rase mot fornuften?
I juli 1830 gav Wergeland ut sitt kosmologiske dikt «Skabelsen, Mennesket og Messias». Det er et stort anlagt diktverk i tre hoveddeler som er nevnt i tittelen, dvs. at første del heter «Skabelsen», andre del «Mennesket» og tredje del «Messias». Det er langt på vei et bibeldikt som forteller menneskehetens dramatiske historie fra skapelsen av og fram til Jesus Messias framstår. Siste delen, «Messias», skildrer Jesu historie. I de grunnleggende trekk svarer denne til Det nye testamentets framstilling, men skikkelsen er også forstått ut fra verkets spesielle mystisk-filosofiske åndelære.
Før Welhaven kjente noe særlig til innholdet, hadde han gått med på å lage tittelbildet til verket, en tegning av to himmelske ånder som befinner seg over den nyskapte jord. Verket åpner med to ånders erkjennelsesteoretiske samtale i åndeverdenen. Samtalen er utløst av at skaperen nettopp har slynget en ny klode ut i rommet, en ny «Gaade».
Da verdensdiktet forelå 6. juli 1830, var Wergeland nylig fylt 22 år, hadde gitt ut sin første diktsamling Digte. Første Ring, skrevet fem farser og ett sørgespill, og dessuten fullført sin teologiske embetseksamen. Den seks måneder eldre Welhaven hadde på det tidspunkt verken fullført noen embetseksamen, det fikk han aldri gjort, eller åpenbaret seg som dikter. Verdensdiktet fra 1830 fikk det til å renne over for ham. Hans offentlige debut er et angrep på Henrik Wergeland: «Til Henrik Wergeland». Dette diktet ble opptakten til de feider som siden ble utkjempet mellom Welhaven og far og sønn Wergeland. Diktet ble trykt anonymt i Morgenbladet den 15. august, det vil si vel en måned etter at Wergelands hovedverk kom ut. Det åpner med ordene «Hvorlænge vil Du rase mot Fornuften? / Hvorlænge vil du svinge Donquixotisk Spær?» Wergelands Pegasus karakteriseres som en «Øgle» og hans dikteriske visjoner som «mørke Feberdrømme». Wergeland beskyldes til og med for blasfemi: «Selv Helligdommens Glands du dristig haaner». Diktet slutter på følgende måte: «Din Rang du sikkred Dig med tusind Stemmer; / Rang blant Parnassets Daarekistelemmer.» Diktet oser av arroganse og hån. Likevel kan det hete: «Dog faldt saa mangt et Lyn forbi dit Øie, /og mangt et Mannakorn i dit Skjød-;» Så Wergeland innrømmes tross alt enkelte geniale glimt. Men det fastholdes at hans verk er forfeilet.
Ernst Sars karakteriserer diktet som et trompetstøt og en stridshanske:
«et Trompetstød, som bebuder, at Striden skal begynnde, uden at angi, hvad den skal dreie sig om, – en Hanske kastet til den Mand, som paa en saa iøjnefaldende Maade havde sigtet paa at bli det unge Norrges Bannerfører, med Tilkjendegivelse om, at han ikke skulde bli uden Konkurrance om den Bestilling.» (Johan Ernst Sars i Norges politiske Historie 1815–1885, 1904, s. 159–60)
Wergeland, som ganske sikkert skjønte hvem som var forfatteren, svarte dagen etter med å erklære at han ikke ønsket å forsvare sitt verk, og at det måtte innstevnes for en høyere domstol enn «Anonymens».
Det var imidlertid skapt grobunn for en konflikt, og den kom, i første omgang i den såkalte «Stumpefeiden». (Se nedenfor)
I sin Welhaven en pamflett: Henrik Wergelands Digtekunst og Polemik ved Aktstykker oplyste (1832), gikk han grundig til verks. Han tok for seg Wergelands produksjon verk for verk, og fant at de for det aller meste var i strid med de dikteriske krav til form og stil han selv bekjente seg til. Han kunne også hevde at Wergeland mange ganger knapt forsto hva han selv skrev. Angrepet var så kraftig og usaklig at Henrik Wergelands far,Nicolai Wergeland, rykket ut til forsvar for sin sønn. Boka Retfærdig Bedømmelse av Henrik Wergelands Poesie og Karakteer utkom året etter, i 1833; et avbalansert verk som behersket og med stor innsikt forklarer Wergelands dikteriske praksis ut fra en romantisk poetikk.
Welhavens skrift kaster langt fra noe lys over Wergelands diktning. Derimot er det en velformulert innføring i Welhavens estetiske syn og dettes filosofiske forankring.
Stumpefeiden
I Det Norske Studentersamfund pleide man på denne tida å publisere debattinnlegg på vers, såkalte «stumper», i foreningens håndskrevne avis. Den kjente «stumpefeiden» tok egentlig utgangspunkt i en studentikos fleip, der hverken Welhaven eller Wergeland var innblandet. Etterhvert kom begge med i debatten, og Wergeland lot stort sett sin «halvbror» Siful Sifadda skrive svarene i denne feiden:
Slike stumper ble det etterhvert ganske mange av. Wergeland avslutter med ordene: «Da ingen fortsettelse hidtil har vist seg, så har Siful vel ikke aktet personen videre tuktelse verdt». Wergeland mente nok krangelen hverken var viktig eller avgjørende.
Men ved et uhell ble en del av disse «stumpene» publisert i Adresseavisen i Trondhjem. Med tanke på den stemningen som alt rådet mellom de to, var publiseringen som å helle bensin på bålet. Krangelen utviklet seg etter hvert til en offentlig debatt, i Statsborgeren og i Folkebladet, og varte hele vinteren 1832–33. Innleggene kunne blant annet berøre Wergelands målstrev og kampen for et norskere skriftspråk, eller kampen for en selvstendig norsk litteratur. Proporsjonene vokste altså langt utover de opprinnelige «stumpene». Da Welhaven ga ut sin pamflett mot Wergeland i 1832, sørget han for at boka inneholdt en rekke av de mest ondskapsfulle stumpene han hadde skrevet mot Wergeland.
I debatten hadde både Wergeland og Welhaven støttespillere. Wergeland hadde sine støttespillere blant de såkalte Patriotene, (eller Norskhedspartiet,) mens Welhavens tilhengere gikk under navnet Intelligenspartiet eller Troppen.
Demringsfeiden
Den striden som startet med Welhavens angrep på Wergeland i august 1830. fortsatte med stumpefeiden og gikk videre med Demringsfeiden, nådde et slags klimaks i 1838, da Wergeland fikk oppført sitt skuespill Campbellerne på Christiania Theater.
Demringsfeiden har navn etter Welhavens første større lyriske arbeid, Norges Dæmring i 1834. Det inneholdt 76 sonetter der Welhaven gikk ut mot et åndsfattig Norge han tydeligvis ikke hadde mye til overs for. Boka var et kampskrift, og fikk ikke bare patriotene, men også mange andre til å se rødt. Trønderne skal f.eks. ha blitt mektig vrede over den måte de var omtalt på. Nicolai Wergeland rykket igjen ut, og denne gangen kan hans reaksjon knapt kalles behersket. Han mente Welhavens skrift var verdig til å kastes på bålet! Noen iverksatte også brenning. Mange involverte seg etter hvert. Debatten raste i tidens aviser, Morgenbladet og Den Constitutionelle i innpå to år. I ettertid har man litt vanskelig for å forstå at dette skriftet kunne vekke så stor harme. Men reaksjonene sier mye om samtida.
Da Campbellerne, som innholdsmessig ikke hadde noe som helst med de tidligere konfliktene å gjøre, skulle over scenen første gang, skrev Wergeland en vakker prolog, diktet «Den første Gang», som slutter på denne måten:
28. januar 1838, dvs. andre gang stykket skulle spilles, mobiliserte Intelligenspartiet og startet en massiv pipekonsert. Samtidige kilder viser at det ikke var studenter, men voksne menn i høye stillinger som administrerte det hele og bestilte pipene som ble brukt. Anførerne tilhørte Welhavens nærmeste krets. Redaksjonen i Den Constitutionelle var sterkt representert, like ens to fra den tidligere redaksjon i «Vidar», men det later ikke til at Welhaven deltok personlig. Piperne ble overvunnet av de såkalte klapperne, og sympatien svingte over på Wergelands side. «Mit stolteste Øieblik» kaller Wergeland det i sine erindringer fra dødsleiet.
Etter Campellerslaget (Campbellerfeiden) ble det ikke utkjempet flere offentlige feider mellom Wergeland og Welhaven, men Intelligenspartiet hevnet seg. Welhavens estetisk-filosofiske artikkelserie i Den Constitutionelle: «Om norske Presseanliggender» var rettet mot Wergeland, for ikke tale om hvordan Peter Jonas Collett sablet ned Wergeland i samme avis og påsto at han aldri mer ville kunne prestere diktning, en påstand som Wergelands produksjon overbevisende motbeviser. Det ligger forøvrig en viss ironi i at Welhavens dikteriske debut er direkte knyttet til konflikten med Wergeland.
Det tjener ellers Wergeland til ære at han tross alt kunne gi Welhaven uttelling for hans poetiske produksjon. Da han vikarierte som amanuensis på Universitetsbiblioteket, anbefalte han Welhavens diktsamling for et par svensker på jakt etter god norsk litteratur. Det er ikke kjent at Welhaven foretok seg noe tilsvarende. Han skal ha vært «trofast i fiendskap».
Camilla i kryssilden
En som tok konfliktene tungt, var Henriks yngre søster, Camilla Collett. Hun var dengang voldsomt forelsket i Welhaven, og måtte tåle at hans motparter var hennes far og bror, to personer som hun sto meget nær. Hun led stille kvaler, ubehjelpelig plassert som hun var midt i kryssilden. Partenes piler råkte hennes hjerte med usvikelig sikkerhet på veien til sine mål.
Camilla giftet seg senere med Welhavens venn Peter Jonas Collett, som til tross for at han kolporterte mange av Welhavens negative karakteristikker av Wergeland og hans diktning, etter mangt å dømme må ha beundret ham innerst inne.
Provinsielle forhold
Innenfor et trangt geografisk område der alle mer eller mindre kjente hverandre og møttes daglig, var det at Wergeland og Welhaven ble symbolfigurer for tidens viktigste kulturpolitiske debatter i Norge på 1830-tallet. Forholdene var ytterst provinsielle, man hadde vanskelig for å skille mellom person og sak.
Christiania var på den tiden en småby med rundt 20 000 innbyggere, og avgrenset til området mellom Pipervika, som var forstad, og Bjørvika. Vaterland, Hammersborg og Grønland var alle forsteder, og Gamlebyen lå godt og vel utenfor bygrensa.
Kjenge
Kjenge er drikkekar til øl. Kjenger har først og fremst vært brukt i Hordaland og Sogn, og på Voss var den bortimot det eneste brukte drikkekar til øl. De fleste bevarte kjenger er fra 1700- og 1800-tallet. En kjenge fra Sogndal har form og dekor som kan tyde på at den er skåret tidlig på 1600-tallet eller slutten av 1500-tallet, og dette er trolig en av de aller eldste bevarte.
Hvedekorn
Hvedekorn er et dansk tidsskrift for poesi og kunst, og utgis av Rosinante & Co. Det er utkommet siden 1920, og redigeres fra 2008 av Lars Bukdahl (lyrik) og Christian Vind (billedkunst). Hvedekorn har hatt andre navn: Klinte, Ung Dansk Litteratur og Vild Hvede.
Mount Paget
Mount Paget er en fjelltopp i fjellkjeden Allardyce Range på øya Sør-Georgia i Sør-Atlanterhavet. Mount Paget er med sine 2 934 moh det høyeste fjellet på øya og det høyeste fjellet i De britisk oversjøiske territoriene, med unntak av det britiske kravområdet i Antarktis.
Fjellet er synlig fra Grytviken og King Edward Point (Sauodden).
Tutta Rolf
Jenny Rolf, kjent som Tutta Rolf, (født Solveig Jenny Berntzen 7. oktober 1907 i Kristiania, død 26. oktober 1994 i Los Angeles) var en norsk-svensk sanger, skuespiller og revyartist.
Biografi
Hun debuterte som revyartist i Kristiania (dagens Oslo) i 1923, og ble i 1928 lansert i Sverige av Ernst Rolf, som hun giftet seg med i 1930. I 1930-årene ble hun filmstjerne og hadde i 1935 to roller i Hollywood. Hun medvirket dessuten i revyer av Ernst Rolf, Karl Gerhard og Kar de Mumma.
Tutta Rolf ble hyllet som skuespillerinne i flere filmer, blant annet Kärlek och kassabrist, En stille flirt og Sara lär sig folkvett.
Hun spilte også Ofelia mot Gösta Ekman d.e. i Hamlet på Vasateatern i 1934 og hadde suksesser med sanger som Nu ska vi opp, opp, opp, En sjöman till häst är ingenting, Den stora, stora, stora, stora kärleken og En stilla flirt.
Ola O. Røssum
Ola O. Røssum (1926–2012) var en norsk politiker (Sp) og bonde fra Nord-Fron. Han var stortingsrepresentant fra Oppland i tre perioder fra 1969 til 1981. Han hadde vært vararepresentant i perioden 1965–1969. Han var politisk nestformann i Senterpartiet i perioden 1977–1981.
Tutta Rolf
Biografi
Tutta Rolfs ektemann Ernst døde i 1932 etter å ha avbrutt et forsøk på å drukne seg. Han pådro seg lungebetennelse etter sitt møte med det kalde vannet og døde. Da Tutta Rolf deretter ville heve den livsforsikringen han hadde tegnet, bedømte Högsta domstolen at Ernst Rolf ikke døde som følge av selvmord og påla forsikringsselskapet å utbetale forsikringsvilkår på 40,000 med renter til Tutta Rolf. Med Ernst Rolf fikk hun sønnen Tom Rolf (1931–2014), som ble en fremgangsrik filmklipper i Hollywood.
Hun giftet seg i 1936 med Jack Donohue og fikk med ham datteren Jill Donohue, født 1940. Ekteskapet ble oppløst i 1950. Den siste ektemaken var den svenske skuespilleren Hasse Ekman som hun giftet seg med i 1953. I 1964 flyttet paret til Spanias solkyst der de bodde sammen i et hus i Benalmadena frem til de separerte seg i 1972. Ekteskapet med Hasse Ekman ble oppløst i 1974.
Ola O. Røssum
For sin innsats for Senterpartiet fikk han i 1994 partiets hederstegn. Røssum var lokalhistorisk interessert, og var æresmedlem av Fron historielag.
Tutta Rolf
Biografi
Tutta Rolf flyttet senere til USA for å være nær sine barn og ble der resten av sitt liv.
Langeland (Kongsvinger)
Langeland er en bydel i Kongsvinger, umiddelbart vest for sentrum. Den grenser til Glomma i sørvest, Gjemselund i sørøst, Skriverskogen nordøst og Vangen i vest. På Langeland ligger en av byens tre barneskoler og et av byens to sykehjem.
Selva (Orkland)
Selva (også skrevet Selven) er et gårdsnavn og tettsted i Orkland kommune i Trøndelag. Selva-gårdene ligger ved Selvbukta, en vik av Trondheimsfjorden like innenfor Agdeneset. Neset sønnenfor Selvbukta heter Selvneset. Tettstedet Selva ligger i skråningen nord for Selvbukta.
Selvbukta er ifølge Amund Helland «den bedste havn paa strækningen mellem Agdeneset og Trondhjem for middelstore og mindre fartøier» Stedet passeres av fylkesvei 710 mellom Orkanger og fergestedet i Valset.
Historie
Rygh antar at gårdsnavnet opprinnelig har vært brukt om Selvbukta. Agdenes og Selva ble i middelalderen regnet til fylket Nordmøre. Grjotgard Herlaugsson, en sønnesønn av Harald Naumdølajarl og av håløygjarlenes slekt, bodde på Selva og ble der drept av en berserk. Selva nevnes en gang i Heimskringla. Kong Eirik Blodøks tok veitsle på Selva, hvor han ble overrasket av sin fiende Halvdan Svarte. Eirik rømte til skogs, men Halvdan lot gården og de folkene som ikke kom seg vekk brenne opp. Siden nevnes Selva igjen i Sverres saga. I 1197 besøkte baglerne for første gang Trøndelag. Kong Sverres seilte dem i møte sydfra, og han erobret ett av baglernes skip på havnen utenfor Selva.
Gunhild Halle Haugen
Gunhild Halle Haugen (født 1. juni 1972 i Sandefjord) er en norsk lærer og tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg på langdistanseløp. Hun representerte IL Runar. Hun vant 12 NM-gull på 1500 meter, 5000 meter, 10000 meter og terrengløp.
Thermos (Aitolia)
Thermos (også kjent som Thermon eller Thermum) var en oldtidshelligdom i Hellas som tjente som et fast møtested for det aitoliske forbundet. Stedets viktigste fokus var tempelet for Apollon Thermios, berømt for sine arkaiske metoper av terrakotta dekorert med malte scener fra gresk mytologi og som var blant de tidligste eksemplene på denne formen for kunst i Hellas.
Thermos var allerede et viktig regionalt senter i forhistorisk tid: en lang bygning med apsis (med en avrundet ende, elliptiske og kvadratiske hus med funn av keramikk i den midterste helladiske tradisjon sammen med import av keramikk av høy kvalitet fra Mykene som alle kan bli datert til sen helladisk tid, selv etter ødeleggelsen av de mykenske palassene da et fint kratér (stor bolle), dekorert med krigere i samme stil som den velkjente krigervasen som ble funnet av Heinrich Schliemann ved Mykene, ble fraktet til dette stedet.
En stor rektangulær bygning som ligger under Apollontempelet var lenge tenkt som å demonstrere den hypotetiske utviklingen av den arkaiske greske tempelformen fra mykenske palass med tillegget av en peristyl (søylegang). Nyere utgravninger, utført av professor I. Papapostolou for Athens arkeologiske samfunn (Archaiologike Etairia Athenon), har derimot vist til at bygningen sannsynligvis er reist ved slutten av den mykenske perioden rundt 1000-900 f.Kr. og at den underlige hesteskoformete rammen av steinheller som synes omgi megaron var satt på plass etter at megaron var gått ut av bruk, og sist at det brente lag av typisk ofring fra sen geometrisk tid (800-700 f.Kr.), dokumentert ved mange greske helligdommer som Olympia og Delfi, kommer mellom steinhellene og fundamentering av det arkaiske tempelet som bærer de malte metopene. Således, selv stedet med tempelet øyensynlig var av stor betydning fra i det minste slutten av den mykenske perioden var det ingen demonstrert arkitektonisk fortsettelse.