cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anett Pötzsch
Pötzsch ble verdensmester i kunstløp to ganger, 1978 og 1980, begge i single for damer.
Fylkesvei 1830
Fylkesvei 1830 går mellom Tomter og Lund i Løten.
Kommuner og knutepunkter
Erstattet av riksvei 25 ca. 60 m
Parelhas
Parelhas er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
TV 2 (andre betydninger)
TV 2 eller TV2 har flere betydninger:
Koronaløkke
Koronaløkker danner grunnstrukturen i den nedre koronaen og overgangsregionen til solen. Disse løkkene er en direkte konsekvens av solens vridde magnetiske fluks innenfor sollegemet. Antallet koronaløkker kan være direkte knyttet til solsyklusen; det er på grunn av dette koronaløkker ofte er funnet ved solflekker. Den oppstrømmende magnetiske fluksen presses gjennom fotosfæren og blottlegger det kjøligere plasmaet under. Kontrasten mellom fotosfæren og solens indre gir inntrykk av mørke flekker, eller solflekker.
Jorge Luis Borges
Jorge Francisco Isidoro Luis Borges Acevedo (født 24. august 1899 i Buenos Aires, Argentina, død 14. juni 1986 i Genève, Sveits) var en argentinsk forfatter og direktør for det argentinske nasjonalbiblioteket fra 1955 til 1973.
Liv og arbeid
Jorge Luis Borges er mest kjent for sine fantastiske fortellinger, men har også oversatt flere bøker. I tillegg til bøker under eget navn har han gitt ut under pseudonymer som B. Suarez Lynch og H. Bustos Domecq i samarbeid med Adolfo Bioy Casares.
I likhet med Gabriel García Márquez regnes han som en av grunnleggerne av den latinamerikanske litterære retningen magisk realisme, og han er blant 1900-tallets største forfatterne fra denne delen av verden.
Borges hadde stor allmennkunnskap, noe som nok skyldtes miljøet rundt ham. Både farmor og mor var engelske, faren underviste i filosofi og psykologi på engelsk. Fra 1914 av tilbragte han atskillige år i Sveits og Spania, der han blant annet lærte seg tysk, latin og fransk. Han var fortrolig med nordiske sagaer, Kinas litteratur, antikken, den tyske middelalderen, det gamle Fjerne østen og Kabbalaen.
Hans fiksjon er lærd og presis i språket. Historiene handler gjerne om tidens karakter, det uendelige, speilinger, encyklopedier og andre labyrinter, virkeligheten og personers identitet – ofte med personene plassert i fantastiske sammenhenger. Fortellingene dreier seg om livet i Syd-Amerika, beretninger om folkehelter, soldater, gauchos, detektiver eller historiske personer i en blanding av virkelighet og fantasi.
I Umberto Ecos roman Rosens navn opptrer klosterbibliotekaren Jorge av Burgos; navnet er en referanse til Borges.
Oversettelser
Borges oversatte i løpet av sin karriere adskillige forfatteres hovedverker til spansk. Blant dem kan nevnes:
Holmen Ishall
Holmen Ishall er en ishall på Holmen i Asker i Viken som ble åpnet i 1989, som den 21. ishallen i Norge. Hallen er hjemmebanen til ishockeylaget Holmen Ishockey og har en publikumskapasitet på 350 sitteplasser og 200 ståplasser.
Parnamirim (Rio Grande do Norte)
Parnamirim er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Karel Čapek
Karel Čapek (uttales IPA: (/ˈtʃɑːpɛk/; født 9. januar 1890 i Malé Svatoňovice, død 25. desember 1938 i Praha) var en innflytelsesrik tsjekkoslovakisk forfatter og journalist. Čapek var på sin tid kjent som  en fremstående journalist og forkjemper for demokrati, men er i dag mest kjent som forfatteren av skuespillet R.U.R. (Rossumovi univerzální roboti, Rossums universelle roboter) fra 1920, og romanen Salamanderkrigen fra 1936.
Karel Čapek hadde to søsken: forfatteren Helena, og den kjente kunstneren Josef. I likhet med sin bror var Karel flink til å tegne og illustrerte flere av bøkene sine (hovedsakelig reisebøker) med artige motiver. Som unge dro brødrene Karel og Josef til Praha, som begynte å bli preget av intellektuelle. Karel begynte å studere filosofi og estetikk, samtidig som han publiserte humoristiske og informative prosa sammen med broren under navnet Čapek-brødrene. Karel studerte senere germansk kultur ved Sorbonne i Paris. Karel begynte sin karriere med å skrive kritikk av kunst og litteratur for aviser. Han mente alle forfattere burde interessere seg for journalistikk, fordi det gav et bedre syn på dagliglivet og et mer universelt syn. Čapek lærte seg å snakke fem språk flytende. Han var også aktiv i Utvalget for kunst og litteratur ved Folkeforbundet i Genève.
Karel Čapek begynte å jobbe som journalist sammen med broren for høyrefløy-avisa Národní listy i 1917, men begge gikk over til den liberale avisen Lidové noviny i 1921, hvor Karel var redaktør fram til han døde i 1938. Čapek ble en ledende talsperson for moderne tsjekkisk kultur i bl.a. nyhetsartikler, politiske kommentarer og essay. Han var inspirert av pragmatismen, forsvarte demokrati og kritiserte det han mente var to av de største truslene mot verdenssamfunnet: Sovjetunionens kommunistiske parti og Tysklands nasjonalsosialistiske parti.
Karel Čapek giftet seg med Olga Scheinpflugová i 1936, som senere gav ut biografien En tsjekkisk roman: mitt liv med Karel Čapek, da under navnet Olga Čapek.
Forfatterskap
Som forfatter var Karel Čapek opptatt med å ha med samfunnsbudskap, med advarsler om potensielle konsekvenser av ny teknologi, diktatur og overmektige selskaper. Han skrev både romaner, skuespill, barnebøker og reiseskildringer. Han skrev bl.a. reiseskildringen En reise til Norden, hvor han skildret reisen og tegnet motiver fra besøk i Norge, Sverige og Danmark. Hans første samling tekster var Martyrsøylen som ble utgitt i 1917. Karel Čapeks debuterte på Nationalteateret i Praha i 1921, med skuespillet Insektliv. Samme år ble også skuespillet R.U.R. satt opp på samme teater.
R.U.R.
Skuespillet R.U.R. (Rosumovi Univerzální Roboti) ble ferdigskrevet våren 1920 og hadde premiere på Nasjonalteateret i Praha tidlig i 1921. Skuespillet tar plass i fremtiden og omhandler roboter, som var «kunstige mennesker» som kunne tenke for seg selv, besto av kjøtt og blod, men manglet en sjel: de manglet både følelser og kreativitet. Robotenes produktivitet fører til at mennesker blir ubrukelige, og gjør så opprør mot menneskeheten. Med skuespillet ønsket Karel Čapek å skape tanker om hvordan utviklingen av revolusjonerende teknologi kunne påvirke samfunnet. Skuespillet gjorde Karel Čapek verdenberømt, og markerer også introduksjonen av ordet «robot», som ble funnet opp av broren hans Josef. Robot kommer fra det tsjekkiske ordet «robota», som betyr pliktarbeid.
Første og andre verdenskrig
Karel Čapek ble fritatt fra militærtjeneste da første verdenskrig brøt ut i 1914, fordi han hadde en lidelse i ryggen, som senere ble diagnostisert som Bekhterevs sykdom. Mange andre intellektuelle ble likevel sendt i krigen, og litteraturen som ble gitt ut etter at krigen var over i 1918 bar preg av dette. En annen viktig følge av første verdenskrig var at Tsjekkoslovakia ble løsrevet fra Østerrike-Ungarn. Karel Čapek var også preget og inspisert av verdenskrigen, og hans seneste bøker omhandler og advarer om fremgangen av diktatur, fascisme, konkurransesamfunn, masseproduksjon og konsekvenser av krig.
Død
Čapek var ansett som en av det nasjonalsosialistiske Tysklands største fiender i Tsjekkoslovakia, på grunn av de negative tekstene han skrev om regimet. Han ble oppfordret til å forlate landet da det så ut til at Tyskland kom til å invadere Tsjekkoslovakia. Čapek nektet å forlate landet, men døde av dobbeltsidig lungebetennelse 48 år gammel, 25. desember 1938, tre måneder før landet ble okkupert. Broren Josef døde i den tyske konsentrasjonsleiren Bergen-Belsen i april 1945.
Bekjentskap med president Masaryk
Til tross for den store aldersforskjellen ble Karel Čapek en nær venn av Tsjekkoslovakias første president, Tomáš Garrigue Masaryk. Čapek skrev den bestselgende biografien Samtaler med president Masaryk om presidenten, som opprinnelig ble gitt ut i tre deler i henholdsvis 1928, 1931 og 1935. Masaryk døde i 1937, 87 år gammel. I en undersøkelse gjennomført på 1970-tallet kom Masaryk på førsteplass over de viktigste personene i moderne tsjekkisk historie, mens Karel Čapek kom på andre.
Karel Čapek tok aldri selv aktiv del i politikken, men ble likevel sett på som en slags «åndelig leder» for det tsjekkiske folk.
Pioneer-anomalien
Pioneer-anomalien er et uttrykk for et avvik fra den forventede hastigheten som er målt på ubemannede romfartøyer som har blitt sendt ut i solsystemet.
Pioneer 10 var ved siste kontakt med sonden 400 000 km ute av kurs. Pioneer 11, som befinner seg i den motsatte siden av solsystemet, 22 milliarder kilometer fra den andre sonden, mister også hastighet hurtigere enn forventet.
Det er som om noe uforklarlig holder sonden tilbake med en styrke som svarer til en akselerasjon på aP = (8.74 ± 1.33) × 10−10 m/s².
Man vet dette fordi signalene man mottar, ikke stemmer overens med beregningene. Dette kan beregnes ut fra dopplereffekten. Bestemmelsen skjer ved at det fra Jorden sendes et signal som omgående returneres fra sonden. Ved returnering til Jorden inneholder signalet et tidspunkt som viser signalets avsendelse fra sonden. Problemet er at klokken på Jorden ikke passer med sondens ur.
Fordi begge sondene mister hastighet, må muligheten for eksistensen og gravitasjonspåvirkningen av uoppdagede planeter utelukkes.
Flyby-anomalien
Pioneer-anomalien er kun kjennetegnet ved deakselerasjon. Nært beslektet med denne er flyby-anomalien.
Flyby brukes for å akselerere et fartøy ytterligere ved gravity assist manøvre. Dette vil si at man bruker en planets tyngdekraft for videre akselerasjon.
Flyby-anomalien er i motsetning til Pioneer-anomalien akselererende. Førende forskere innenfor fagfeltet har oppdaget at det formentlig er en matematisk sammenheng mellom disse anomaliene og det himmellegemets rotasjon hvor manøveren foretas.
Følgende romsonder passerte forbi Jorden enten for å få mer fart eller for å bremse opp på deres vei til destinasjonene:
Den eneste av de fem undersøkte romsondene som oppførte seg nøyaktig som forventet, var Messenger. Messenger nærmet seg jorden utenfor 31° grader og passerte forbi utenfor 32° syd. Ifølge den amerikanske forskeren John Anderson hadde denne sonden den nesten perfekte symmetrien omkring ekvator, hvorved hastighetsendringen var så liten at eksistensen av anomalien ikke med sikkerhet kunne bekreftes. De fire andre romsondenes inn- og utgående bane var alle asymmetriske i forhold til deres orientering med Jordens ekvator. Near nærmet seg utenfor 20° syd og passerte forbi utenfor 72° syd. Dermed fløy den 13 millimeter per sekund hurtigere enn forventet. Pioneer 10 mistet i løpet av ca. 30 år i rommet 400 000 km – noe som betyr at den i gjennomsnitt gikk 400 mm/s langsommere enn forventet. Til sammenligning vinner sonder i elliptiske kretsløp (ved flyby) avstander per tid, – i samme størrelsesorden som det Pioneer-sondene tapte.
Til tross for at kreftene som påvirker sondene ved flyby er akselererende og kreftene som påvirket Pioneer-sondene er deakselererende (og dermed er motsetninger), så mener førende eksperter på området allikevel at årsaken neppe kan være den samme.
I 2011 skal romsonden Juno sendes ut i rommet, og den forventes å nå Jupiter i år 2016. Den skal kretse om Jupiter i ett år hvis alt går som planlagt, deretter forventes ferden avsluttet i 2017. En av de mange viktige oppgavene som Juno har er systematisk å måle hastighetsvariasjonen under turen. Til dette medbringer Juno et ur som er svært presist. Ut over dette tar også Juno med et trianguleringsutstyr (utviklet av DTU), som også i høy grad forventes å kunne medvirke til å innsnevre årsaksproblemstillingen med tanke på disse merkelige anomalienes mysterium.
Mulige hypotetiske årsakssammenheng
Den uforklarlig akselerasjon aP er en konstant blåforskyvning, og dermed uavhengig av avstanden fra solen, og synes å være lik lysets hastighet c ganger H0 (Hubbles konstant). Dette har blitt tolket som akselerasjonen vil bli gitt av en kosmologisk kontekst av noe slag. Det har vært mange spekulasjoner til mulige årsaker. Noen av disse inkluderer:
Sag
En sag er et redskap for å skjære i materialer (f.eks. treverk). Det primære for en sag er å sage igjennom materialet. Den består av et tynt blad med en kant av tenner, og drivkraften er enten med muskelkraft, elektrisitet, bensin, vann eller vanndamp. Bladet er fremstilt av et metall, ofte stål.
Historie
De tidligste sager man kjenner til (definert ut ifra det man forstår med en sag), er fra Egypt i det 18. dynasti, ca. 1480 f.Kr. Sagene var av kobber, og en av dem har et 50 cm langt blad, med tenner på den ytterste halvdel av bladet. Det er funnet eksempler på sageredskaper fra tidligere tider enn dette, laget bl.a. av flintstein. Men slike redskaper kan kun brukes til å sage spor og merker med, så de går ikke under sagens rette betydning. En sag må lages av metall for å oppnå muligheten til å sage tvers gjennom et emne. Kobber ble brukt til fremstilling av sager i rundt 2000 år. Fordi kobber er et bløtt metall, ble utformingen og bruksområdet noe begrenset. Først ved innføringen av jern og stål, kunne man bøye tennene fremover. En sag fra Sibir (ca. 600 f.Kr) ligner i stor grad på moderne sager.
Kløyv- eller kappsag
Sager kan generelt deles inn kløyvsag eller kappsag. På en kløyvsag er sagbladet er optimalisert for kløyving langs med trefibrene, mens på en kappsag er sagbladet optimalisert for skjæring på tvers av trefibrene. Eksempler på en vanlig kløyvsag er bordsirkelsagen, mens eksempler på vanlige kappsager er kapp- og gjærsag eller sirkelsagen.
Det finnes også universalblader som er mer eller mindre egnet til begge oppgaver. Mange «snekkersager» kommer i dag med universalblad, mens håndsager til møbelsnekring gjerne er av den ene eller andre typen. Ved å benytte spesielle sagblader kan man i noen tilfeller bruke en maskindrevet kappsag til kløyvsaging, men dette må gjøres med forsiktighet siden sagen i utgangspunktet er mindre egnet til formålet. Av sikkerhetsmessige og praktiske årsaker er det derfor vanlig at snekkere har både en kløyvsag (f.eks. bordsirkelsag) og en kappsag (f.eks. kapp- og gjærsag, eller sirkelsag).
Maskin- og hånddrevne
Videre kan man dele inn sagene i to grunntyper. En der muskelkraft er drivkraften (typisk håndsag), og en der en form for maskineri er drivkraften (maskindrevet sag).
For en sag som er konstruert for muskelkraft, er tennene formet slik at det er størst sageffekt i enten trekk eller skyv. I Europa og Nord-Amerika er det mest vanlig at sagen har mest effekt på skyv, mens i Japan og ellers i Asia er det mest effekt i sagen på trekk.
Joseph E. Stiglitz
Joseph E. Stiglitz (født 9. februar 1943 i Gary i Indiana) er en amerikansk samfunnsøkonom og professor ved Columbia-universitetet. 27 år gammel ble han professor ved Yale University. Stiglitz vant Prisen i økonomi til minne om Alfred Nobel i 2001, og John Bates Clark Medal i 1979. Stiglitz er en vitenskapsmann som har produsert svært mye ny og verdifull forskning, samt en ivrig samfunnsdebattant og politisk aktør. Han ledet president Clintons råd av økonomer fra 1995-97, og var sjeføkonom i Verdensbanken fra 1997-2000.
Stiglitz er forhenværende skribent i Aftenposten.
Finanskrisen i 2008
I september 2008 uttalte han at Irak-krigen har skylden for den globale finanskrisen. «Finanskrisens syndere finnes ikke blant dårlige betalere på den amerikanske prærien, men i Det hvite hus. Beslutningen om invasjonen i Irak er årsaken». Han uttalte videre at «krigshungrige republikanske presidenter legger frøet til de store økonomiske krisene i verden», og «Krigen i Irak var dårlig planlagt. Det slo bunnen ut av statskassen at USA ble tvunget til å bli i landet i lang tid. Krigen var for dyr, og det skapte et underskudd på statsfinansene. For å dekke dette underskuddet måtte regjeringen ta opp lån».
David Belle
Biografi
David Belle ble født i byen Fécamp i Frankrike den 29. april 1973. Han vokste opp med sin bror, Jeff Belle, og sin mor og far, Monique og Raymond Belle. Belle bodde i Fécamp de 14 første årene av livet sitt. Der fikk han interessen for action og forskjellige former for raske bevegelser. I 1988 flyttet han til Lisses i Paris. Da var han 15 år gammel, og begynte å avtjene førstegangstjenesten.
Museo del Prado
Museo del Prado er et stort kunstmuseum i Madrid, hovedstaden i Spania. Museet har blant annet en svært god samling av europeisk kunst fra 1300-tallet og fram til tidlig 1800-tall.
Prado-museet åpnet i 1819 som den spanske kong Ferdinand VIIs eiendom, og ble i 1868 overdratt staten som Spanias Nasjonalgalleri. Hovedbygningen ble oppført på 1700-tallet, som en del av kong Karl IIIs visjoner om et mer monumentalt Madrid.
Velázquez' verker er viet flere rom i Prado-museet, og her finner man blant annet et av hans hovedverker, Las Meninas, malt i 1656. Velázquez skal også ha mye av æren for at det spanske kongehuset tilegnet seg store kunstsamlinger fra renessansen og barokken, gjennom den betrodde posisjonen han hadde ved hoffet i Madrid.
Prado-museet har i dag rundt 8600 malerier i sitt eie, i tillegg til en betydelig samling tegninger, skulpturer og kunsthåndverk.
Europatouren i golf for menn 2006
2006-sesongen på Europatouren startet med turneringen HSBC Champions Tournament i november 2005 og endte med Volvo Masters Andalucia i oktober 2006.
Alle turneringene frem til mars fant sted utenfor Europa, og de fleste av disse har offisiell status også på andre tourer. 2006-sesongen innbefatter fem turneringer i Kina (inkludert én i Hongkong), to i Syd-Afrika, og enkeltturneringer i Singapore, Australia, New Zealand, Malaysia, Indonesia, De forente arabiske emirater og Qatar. Fra rundt slutten av mars spiller touren hovedsakelig i Europa, og disse turneringene har som regel større premiepotter enn de som arrangeres andre steder (bortsett fra USA). Sesongen ble avsluttet med Volvo Masters Andalucia – motstykket til The Tour Championship på PGA-touren – som arrangeres i slutten av oktober.
Gestaltterapi
Gestaltterapi er en eksistensiell og eksperimentell form for psykoterapi. I Norge regnes gestaltterapi som en komplementær eller alternativ behandlingsform fordi ikke alle utøvere av behandlingsformen i utgangspunktet er autorisert helsepersonell. Det er på den bakgrunn uklart om gestaltterapi utført av autorisert helsepersonell eller i psykiatriske institusjoner er alternativ behandling. I norsk psykologisk litteratur plasseres gestaltterapi som en retning innen psykoterapi og ikke blant retninger innen alternativ behandling. Det finnes enkeltstudier som viser at gestaltterapi kan være like effektiv som andre psykoterapeutiske retninger, men det foreligger ikke solid vitenskapelig dokumentasjon på at behandlingsformen har effekt.
Historikk
Humanistisk psykologi er en strømning som igjen er på fremmarsj ifølge American Psychological Association. Gestaltterapi er en retning innen den humanistiske psykologien og ble grunnlagt av den tyske legen og psykoanalytikeren Frederick Perls, hans kone, psykoanalytiker Laura Perls, og filosofen Paul Goodman på slutten av 40-tallet og begynnelsen av 50-tallet i USA.
Frederick Perls ble utdannet nevrolog ved flere tunge medisinske institusjoner og som freudiansk psykoanalytiker ved de viktigste internasjonale institusjonene for faget på den tiden i Berlin og Wien. Han jobbet som analytiker i flere år med offisiell anerkjennelse fra The International Psychoanalytic Association (IPA) og må betraktes for å ha vært en erfaren kliniker. Gestaltterapi ble i så måte utviklet fra psykoanalysen.
George Isac Brown, professor i pedagogikk, gikk i trening hos Fritz Perls og lærte gestaltterapien fra ham. Brown satte gestaltteorien inn i pedagogisk sammenheng og kalte denne pedagogiske retningen for Confluent Education. Ekteparet Judith og George I. Brown ble hentet til Norge av psykologen Axel Schmidt og pedagogen Nils Magnar Grendstad på 70-tallet og særlig Grendstad var foregangsmann for konfluentpedagogikk også kalt erfaringslæring, eller involveringspedagogikk i Norge. Påvirket av Brown, Grendstad og Schmidt startet Grete Kandahl, Gro Skottun og Daan van Baalen i 1986 en 4-årig utdanning i gestaltterapi. Denne utdanningen heter i dag Norsk Gestaltinstitutt Høyskole. Skolen har hatt stor betydning for utviklingen av gestaltterapifaget i Norge og har til nå utdannet ca. 1500 terapeuter og coacher. Høsten 2015 kom boken Den tomme stolen. Fortellinger fra gestaltterapi, skrevet av Vikram Kolmannskog, førsteamanuensis ved instituttet. Den er foreløpig en av få bøker på norsk innen faget.
Prinsipper
Grunnleggende ideer i gestaltterapi er at hvert menneske selv er ansvarlig for sine valg og handlinger innenfor de begrensninger omgivelsene gir. Gestaltterapi har utviklet metoder for å bevisstgjøre mennesker på egne følelser, reaksjoner og handlinger slik at de tydeligere kan erkjenne og se seg selv og sine valg. Denne bevisstgjøringen skapes gjennom samtale, eksperimenter og rollespill. Metodene brukes også til bearbeidelse av tidligere, uferdige opplevelser (som blir kalt uavsluttede gestalter), kriser, og i egenutvikling.
Gestaltterapi bygger på den tro at økt erkjennelse om seg selv skjer i øyeblikket, i situasjoner der klient og terapeut møtes. Det kan ikke planlegges inn i fremtiden, men kommer spontant i arbeidet mellom klient og terapeut. Et av de viktigste redskapene i gestaltterapi er derfor terapeuten selv. Terapeuten er ikke objektiv eller nøytral, men er selv villig til å gå klienten i møte i et jeg-du-forhold. Dette betyr at det er viktig for terapeuten å bearbeide egne uferdige opplevelser for å kunne være tilgjengelig for det klienten trenger i situasjonen som oppstår. Gestaltterapi er derfor en opplevelsesorientert, prosessorientert og eksperimentell psykoterapi.
Gestaltterapi skiller seg fra psykoanalyse ved å være opplevelsesorientert fremfor å være fortolkende eller analytisk. I motsetning til det psykoanalytiske utgangspunkt, der "pasienten" tar til seg analytikerens tolkninger, må klienten i gestaltterapi "smake" sin egen erfaring, og enten godta eller avvise den, men ikke introjisere eller "svelge rått". Derfor legges det vekt på å unngå tolkning, men i stedet oppmuntres det til oppdagelse. Dette ble raskt det sentrale i forskjellen på gestaltterapi og tradisjonell psykoanalyse - veksten skjer gjennom gradvis assimilering av erfaring på en naturlig måte, snarere enn ved å akseptere tolkninger av analytikeren. I gestaltterapi søker derfor terapeuten ikke å tolke, men heller å føre klienten til oppdage for seg selv. Det anvendes ofte samtale, eksperimenter og øvelser for å bevisstgjøre klienten på egne følelser, reaksjoner og handlinger, og gestaltterapi kan dermed sies å være en eksperimentell psykoterapi og metodene som benyttes er opplevelsesorientert snarere enn fortolkende, og på denne måten skiller gestaltterapi seg fra psykoanalysen.
Sentralt i gestaltterapien er prinsippet om at "å lære er å oppdage". I terapien regisserer terapeuten "eksperimenter" sammen med klienten slik at klienten kan prøve ut forskjellige tilnærminger til problematikken, og derigjennom gjøre erfaringer. Viktig i dette arbeidet er terapeutens autentiske tilbakemeldinger til klienten om hvordan terapeuten blir påvirket av klienten. Dette gir klienten erfaringsgrunnlag for å kunne velge å fortsette det han/hun gjør, eller velge noe annet. På sett og vis handler dette om å få klienten til å ta tilbake sin kreativitet og ikke være fanget i sine mønstre.
Organisering
I Norge kan gestaltterapeuter være organisert i Norsk Gestaltterapeut Forening (NGF) og kan kalle seg Gestaltterapeut Medlem i Norsk Gestaltterapeut Forening (MNGF), eller være organisert i Forening for Gestaltterapeuter (FGT) og kalle seg Gestaltterapeut Medlem i Forening for Gestaltterapeuter (MFGT). Organisasjonene pålegger sine medlemmer flere krav for å praktisere som terapeut, bl.a. at terapeuten går i regelmessig veiledning for å sikre faglig, etisk riktig og trygg praksis med sine klienter. Terapeutene er også forsikret gjennom kollektive ordninger i foreningene. NGF er igjen medlem av Norsk Forbund for Psykoterapi og European Association for Gestalt Therapy (EAGT) og European Association for Psychotherapy (EAP), og utgir magasinet Gestalt.
Det finnes to utdanningsinstitusjoner for gestaltterapeuter i Norge, Norsk Gestaltinstitutt - Høyskole (NGI), og Gestaltakademiet i Kristiansand. NGI ligger i Oslo og er en privat høyskole med offentlig godkjent eksamensrett. Studiet her gir godkjente studiepoeng og rett til studielån. NGI utgir Norsk Gestalttidsskrift som er godkjent som vitenskapelig publiseringskanal på nivå 1 av Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste (NSD) og utgis 2 ganger i året.
TV 2 Zulu
TV 2 Zulu er den mindre søsterkanalen til den danske TV-stasjonen TV 2. Zulu gikk på luften den 15. oktober 2000 med Palle Strøm og Keld Reinicke som kanalsjefer.
TV 2 Zulu sendes via satellitt og har siden 2003 vært en betalingskanal.
Zulu har stått bak programmer som Langt fra Las Vegas, Klovn og FC Zulu. Zulu sender også en del sportsgrener som kun kan sees på Zulu. Det dreier seg f.eks. om amerikansk fotball fra NFL og Touring Car fra DTC.
Hammer
Hammer er et verktøy som brukes til å slå og banke med. Det finnes et mangfold av hammertyper i forskjellige størrelser og utforminger som benyttes innen forskjellige håndverksfag og industri. To hovedkategorier er håndhammere og maskinhammere. En hammer kan enten benyttes i direkte kontakt med materialer eller indirekte via andre verktøy som meisler, stempler eller lignende.
Innen yrker som driver med metallbearbeiding benyttes hammere ofte til å forme eller smi materialer. I forbindelse med trearbeid brukes hammere blant annet til å feste materialer sammen ved å slå inn festemidler som spiker, og til demontering og riving ved å slå materialer fra hverandre, eller ved å knuse eller deformere dem, og til fjerning av spiker og andre festemidler. Steinhuggere og murere anvender også hammere til bearbeiding av stein.
Håndhammere
En håndhammer består av to deler: Et hode og et skaft (eller håndtak). Begge delene kan være lagd av forskjellige typer materialer alt etter bruksområde. Det vanligst materiale for hammerhodet er et hardt metall som stål, men det finnes også hammerhoder av mykere metaller som messing og bly, eller av andre materialer som tre, plast og gummi. Hammerskaft har tradisjonelt vært lagd av tre, men nå til dags benyttes like gjerne metall eller glassfiber.
Et hammerhode er ofte todelt. Hver av disse to delene kan enten ha forskjellig form (det vanligste), eller de kan være like. Delen av hodet som slår kalles «banen» mens den motsatte siden kalles «pennen».
Håndhammere benyttet innen forskjellige håndverksfag:
Håndhammere benyttet på andre områder:
Maskinhammere
For tyngre bearbeiding er det utviklet en rekke maskinelle hammere. De tidligste maskinhammerne var drevet av vannkraft, senere ble det introdusert damphammere. I nyere tid har trykkluftdrevne hammere blitt vanlige.
Noen varianter av maskinhammere er:
Kraftforsterkning
Når hodet treffer målet oppstår det to motstående krefter i treffpunktet. En kraft fra hodet og lineært inn i målet, og en motstående kraft fra målet og lineært inn i hammerens hode. Da målet normalt står stille i trefføyeblikket (vi forutsetter her at målet er hardt og solid), fører summen av disse to kreftene til at målet settes i bevegelse. Målet flyttes da en avstand l. Av fysikkens lover vet vi at energien som oppstår i målet må være like stor som den kinetiske energien til hammeren. Grovt regnet blir stoppkreftene som oppstår i målet definert av forholdet mellom «svingets» lengde og lengden målet beveger seg:
Hvor l er avstanden målet flyttes, og f er den påførte kraft som blir påført målet.
Energien i hammerens hode
Hvis vi går ut ifra at hammerens hode har så stor masse (les tyngde) i forhold til skaftet at vi helt kan se bort fra skaftets masse, kan vi regne energien i hodet også på en annen måte. Slegger er et eksempel på en hammer med en tilnærmet effekt av dette.
Baccara
Baccara er en spansk discogruppe som opprinnelig besto av Mayte Mateos (født 7. februar 1951) og María Mendiola (4. april 1952–11. september 2021). I 1977 solgte duoen 16 millioner eksemplarer av singelen «Yes Sir, I Can Boogie» og ble registrert i Guinness rekordbok som den første kvinnelige duoen som ble nummer én i Storbritannia.
Baccara representerte Luxembourg i Eurovision Song Contest i 1978 med «Parlez-Vous Francais» og ble nummer syv, etter å ha fått toppoeng fra Italia, Portugal og Spania. Sangen ble likevel det mestselgende konkurransebidraget det året.
Mateos og Mendiola gikk hver sin vei i 1982. Begge har startet hver sin «nye» Baccara, med nye sangpartnere.
Mens Mendiola, som kun var en slags annensanger, ganske snart ga opp, sørget Mateos for å opprettholde Baccara med ulike sangpartnere. Dels har hun også fremstått som soloartist. Den spanske sangeren Paloma Blanco deltok sammen med henne i svenske Melodifestivalen i 2004 med «Soy tu venus», og det er disse to som fremdeles utgjør Baccara. Mateos er gift med den norske bassisten, manageren og plateprodusenten Tore Syvertsen.
Albert Finney
Albert Finney jr. (født 9. mai 1936 i Pendleton i Salford i Lancashire, død 8. februar 2019 i London) var en britisk skuespiller.
Han var blant mye annet kjent for rollene som Oliver «Daddy» Warbucks i filmversjonen av musikalen Annie, og som Hercule Poirot i filmen Mord på Orientekspressen (1974).
Otto Lagarhus
Otto Lagarhus (født 30. oktober 1945) er en tidligere Luftfartsdirektør og flyger i SAS.
Albert Finney
Han ble nominert til fem Oscar-priser for sine roller, men vant aldri. Finney ble imidlertid tildelt en rekke andre priser.
Otto Lagarhus
Lagarhus var flyger i SAS i 30 år og innehadde flere lederstillinger i flyselskapet. Fra 1979 til 1985 hadde han ansvaret for trening av nye piloter, deretter for all pilottrening til 1988. Deretter var han sjef for SAS Flight Academy. I 1993 kom han inn i konsernledelsen med ansvar for produksjon (vedlikehold, piloter, kabinpersonale osv.), en stilling han hadde frem til omorganiseringen i 1997. Han startet deretter eget rådgivningsfirma med større internasjonale flyselskaper som kunder.
Albert Finney
Bakgrunn
Finney var sønn av en bookmaker. Han gikk på Salford Grammar School og utdannet seg videre ved Royal Academy of Dramatic Art.
Teater
Han hadde sin scenedebut i 1958 med Birmingham Repertory Theatre. Til å begynne med spilte han bare Shakespeare-roller, men i 1960 hadde han suksess på Londonscenen som rebelsk ung mann i  Billy Liar.
Otto Lagarhus
I mars 2007 ble han valgt til president i Norges Luftsportforbund og i 2010 til styremedlem i Fédération aéronautique internationale.
Albert Finney
Film
Han filmdebuterte i 1960 med Saturday Night and Sunday Morning regissert av Karel Reisz. Motspilleren Rachel Roberts vant en BAFTA for innsatsen i denne filmen, som var basert på Alan Sillitoes prisbelønte debutroman med samme tittel. En rekke roller i teaterstykker og filmer med manus av John Osborne og regissert av Tony Richardson, bidro også til at Albert Finney etablerte seg som en av Storbritannias fremste filmskuespillere av den yngre garde.
Han spilte den alkoholiserte konsulen i Under vulkanen. Finney ble kalt «en ny Laurence Olivier». Han spilte hovedrollen som Winston Churchill i The Gathering Storm og vant en Emmy for beste skuespiller. Finney ble oscarnominert for sin rolletolkning som Hercule Poirot i Mord på Orientekspressen (1974).
Sammen med skuespilleren Michael Medwin grunnla Finney filmproduksjonsselskapet Memorial Enterprises, som sto bak de egenregisserte filmene Charlie Bubbles, Gumshoe og Lindsay Andersons If.....
Ordener
Finney takket nei til ordenen Commander av Order of the British Empire i 1980, og takket nei til å bli slått til ridder («knighthood») tjue år senere.
Ekteskap
Finney var gift med Jane Wenham 1957–1961 og Anouk Aimée 1970–1978. I 2006 giftet han seg for tredje gang, med Pene Delmage.
Olathe (Kansas)
Olathe ( O-Lay'-tha) er en by som ligger i nordøstre Kansas. Den er den nest største byen og hovedstad i Johnson County i Kansas. Den er den femte største i staten. Som en forstad til Kansas City, Missouri er Olathe den femte største byen i Kansas City Metropolitan Area. Den grenser til byene Lenexa, Kansas i nord og Overland Park i øst og Gardner, Kansas i sørvest.
I 2005 hadde Olathe en anslått befolkning på 111 334. Den er ikke bare en av statens hurtigst voksende byer, men en av de byer som vokser fortest i hele USA. En artikkel i magasinet Midwest Living i 2005 utropte byen til å være nest best å bo i av byer i Midtvesten av byer med befolkning på mer enn 100 000.
Historie
Olathe ble grunnlagt av Dr. John T. Barton våren 1857. Han red til sentrum av Johnson County i Kansas og gjorde krav på land som byen skulle anlegges på. Senere beskrev han turen for venner på denne måten: .«..The prairie was covered with verbena and other wild flowers. I kept thinking the land was beautiful and that I should name the town Beautiful». Følgelig spurte Barton en Shawnee tolk om hvordan han skulle si Beautiful (vakker) på hans språk. Tolken svarte «Olathe».
Selv om Olathe ikke var den første byen som ble etablert i Johnson County, ble den fort den største og utnevnt til hovedstad. Byens tidlige dager var fylt med vold, da styrker som var for slaveriet i nærliggende Missouri ofte støtte sammen med lokale motstandere. Disse konfliktene ble kjent i større målestokk som Bleeding Kansas.
Olate var en stopp på flere ruter vestover. Oregon Trail, California Trail og Santa Fe Trail hadde alle stopp her, noe som fremdeles avspeiles i byen. Men etter at den transkontinentale jernbanen ble bygget, mistet disse rutene sin betydning, og Olathe forsvant i glemsel og ble en liten, søvnig prærieby. Ved byggingen av I-35 i 1950-årene ble byen imidlertid direkte forbundet med Kansas City. Resultatet var en stor vekst i boligutbyggingen. I 1980-årene har byens befolkning vokst mye, og man antar at veksten vil fortsette når byen vokser ut i jordbruksområdene sør, vest og nord for byen.
Simon de Montfort, 6. jarl av Leicester
'''Simon de Montfort, 6. jarl av Leicester''' (født 23. mai 1208, død 4. august 1265), var en fransk-engelsk adelsmann, kjent for å være den vesentligste lederen av adelens opposisjon til kong Henrik III av England. Etter opprøret i 1263 og 1264 ble Montfort den faktiske herskeren av England og som innkalte indirekte det første valgte parlament i middelalderens Europa. Av den grunn er Montfort i dag regnet som en av forløperne til dagens moderne parlamentariske demokrati.
Familie og tidlig liv
Montfort var den yngste sønnen til Simon de Montfort, en fransk adelsmann og korsfarer, og Alix de Montmorency. Hans bestemor på farsiden var Amicia de Beaumont, den eldste medarvingen til jarledømmet Leicester og en stor eiendom eid av hennes far Robert de Beaumont, 3. jarl av Leicester, i England, men kong Johan av England ville ikke tillate at en fransk undersått kunne holde eierskap av en slik stor besittelse i England.
Som gutt fulgte Montfort sine foreldre i løpet av hans far krigføring mot katarene. Han var sammen med sin mor ved beleiringen av Toulouse i 1218, hvor hans far ble drept etter å ha blitt rammet i hodet av stein kastet av en mangonell (kastemaskin). Ved sin fars død ble faren etterfulgt av Montforts eldre bror Amaury. En annen bror, Guy, ble drept i beleiringen av Castelnaudary i 1220. Da han selv var en ung mann deltok han antagelig i albigenserkorstoget tidlig på 1220-tallet.
I 1229 kom de to brødrene Simon og Amaury til en ordning hvor Simon avga alle sine rettigheter i Frankrike og Amaury oppga alle sine rettigheter i England. Fri for alle forpliktelser overfor den franske konge kunne Simon de Montfort med hell søke sin engelske arv som han mottok året etter, skjønt han tok ikke full besittelse av den for flere år, og ble ikke formelt anerkjent som jarl.
Kongelig ekteskap
I januar 1238 giftet Simon de Montfort seg med Eleanor, datter av kong Johan og Isabella av Angoulême, og søster av kong Henrik III. Mens dette ekteskap skjedde med kongens godkjennelse, ble bryllupet i seg selv utført i all hemmelighet og uten å konsultere de store baronene, noe et ekteskap av slik betydning krevde. Eleanor hadde tidligere vært gift med William Marshal, 2. jarl av Pembroke, og hun sverget en ed på evig kyskhet ved hans død, skjønt hun var kun 16 år på den tiden, og eden ble således brutt da hun giftet seg med Montfort. Erkebiskopen av Canterbury, Edmund Rich, fordømte ekteskapet av denne grunnen. Den engelske adelen protesterte mot at kongens søster giftet seg med en utlending av beskjeden rang; mest kjent var Eleanors bror, jarl Rikard av Cornwall, som gikk til opprør da han fikk høre om ekteskapet. Kong Henrik kjøpte til sist Rikards godkjennelse for 6000 mark og freden var blitt gjeninnført.
Forholdet mellom kong Henrik og Montfort var hjertelig i begynnelsen. Henrik lånte ham sin støtte da Montfort dro til Roma i mars 1238 for å søke pavens godkjennelse for sitt ekteskap. Da Simon og Eleanors første sønn ble født i november 1238 (til tross for ondsinnet rykter, ble barnet født mer enn ni måneder etter bryllupet), ble han døpt av Henry i ære av hans kongelige onkel. I februar 1239 ble Montfort endelig forfremmet til jarledømmet Leicester. Han fungerte også kongens rådgiver og var den ene av ni gudfedre til Henriks eldste sønn, prins Edvard som kom til arve tronen som Edvard I av England.
Korstog og motstand til kongen
Kort etter at prins Edvard ble født begynte kongen og Simon å bli mindre gode venner. Simon skyldte en stor sum penger til Thomas II av Piemonte, greve av Flandern, onkel av dronning Eleanor, og Simon hadde oppgitt Henrik som sikkerhet for betalingen. Kong Henrik har øyensynlig ikke blitt informert om dette, og da han oppdaget at navnet hans hadde blitt brukt, ble han rasende. Den 9. august 1239 konfronterte kongen Simon de Montfort, kalte ham en bannlyst og truet med å fengsle ham i Tower of London. «Du forførte min søster,» skal kong Henrik ha sagt, «og da jeg oppdaget dette ga jeg henne til deg, mot min vilje, for å unngå skandale.» Simon og Eleanor flyktet til Frankrike for unnslippe kongene raseri.
Etter å ha annonsert om sin hensikt å dra i korstog to år tidligere skaffet Simon seg midler og reiste til Det hellige land, men det synes ikke som om han kom i kamp der.
Den høsten forlot han Syria og reiste til Frankrike hvor han gikk med i kong Henriks krigstokt i Poitou (Se Saintongekrigen). Krigen ble en total fiasko, og en sterkt forbitret Simon de Montfort erklærte at Henrik burde ha blitt innestengt slik Karl den enfoldige ble det. Som sin far var Montfort en hard og hensynsløs soldat og en dyktig militær administrator. Hans krangel med kong Henrik kom grunnet kongens bestemmelse om å overse den økende misnøye innenfor riket, forårsaket av en kombinasjon av en rekke faktorer, inkludert sult og en følelse blant de engelske baronene om at kong Henrik var for rask til gi begunstigelser til sine slektninger i Poitou og inngifte i Savoia.
Han hjalp kong Henrik i saken med misnøyen i Gascogne, men deres forsoning var svært hul, og i parlamentet av 1254 ledet Montfort opposisjonen som ikke ville etterkomme kongens krav på økte tilskudd. I 1256-57 da misnøyen til de fleste samfunnsklassene toppet seg ble Montfort formelt tilsluttet til den kongelig sak. Han tok på seg, sammen med dronningens onkel, Peter II av Savoia, den vanskelige sak å frigjøre kongene fra de forpliktelser han hadde gitt til paven med referanse til Sicilias krone. Kongens skrivere nevner for denne datoen navnet Montfort i vennlige benevnelser. Men ved «gale parlamentet» i Oxford i 1258 opptrådte Montfort side ved side med jarlen av Gloucester som ledere av opposisjonen. Det er sagt at Montfort var motvillig til å godkjenne oligarkisk konstitusjon som ble skapt ved forskriftene i Oxford, men hans navn opptrer på listen av de femten som utgjorde det øverste styre over administrasjonen. Det er bedre grunner til å tro at han mislikte den smale klasseånd som de triumferende baronene benyttet i sin seier; og at han ville gledelig ha inngått et kompromiss med de moderate rojalistene. Men kongens suksess i å skille baronene og i fostre en reaksjon, gjorde slike prosjekt håpløse. I 1261 trakk kongen tilbake sin godkjennelse av konstitusjon i Oxford. I fortvilelse forlot Simon de Montfort landet.
Krig mot kongen
Simon de Montfort kom tilbake til England i 1263 på invitasjon fra baronene som nå var overbevist om at kongen var motstander av alle reformer; og gikk til opprør med den hensikt å gjeninnføre den form for regjering som konstitusjon i Oxford hadde fremmet. I løpet av noen få uker synes det som om rojalistene var i ferd med å bli knekket, men Montfort gjorde den tabbe å akseptere kongens tilbud om å underkaste voldgiftsdommen til kong Ludvig IX av Frankrike. Ved Amiens i januar 1264 besluttet den franske kongene at konstitusjon i Oxford var ulovlig og ikke gyldig. Montfort som hadde blitt igjen i England i påvente av avgjørelsen, fortsatte krigen, og utsatte seg da for anklagelser av mened, hvor den eneste unnskyldningen som kan fremmes til hans forsvar er den hypotese at han blitt forledet til å tro på et ekte kompromiss.
Selv med støtte fra noen byer og noen få av de yngre baronene triumferte Montfort i slaget ved Lewes den 14. mai 1264 på grunn av sin hans egen overlegne lederskap. Både prins Edvard og Rikard av Cornwall ble tatt til fange. Montfort benyttet denne seieren til å opprette en regjering hvor hans rykte som en statsmann ville stå eller falle. Det svake punktet i hans ordning var etableringen av et triumvirat, bestående av ham selv, den unge jarlen av Gloucester, og biskopen av Chichester. Dette feilskjæret ble dog mildnet av at han samtidig etablerte et gjennomgående parlamentarisk kontroll over den utøvende myndighet hvor triumviratet ikke var unntatt. Parlamentet av 1265 (De Montforts parlament) som han sammenkalte var ikke den første samling i England, men hva som adskilte det var at Montfort insisterte på at representantene skulle være valgte. Ridderne som representerte grevskapene hadde blitt sammenkalt til en del tidligere parlamenter som ikke hadde krevd at de var utvalgt ved valg. Montfort sendte ut representanter til hver grevskap og til en utvalgt liste av borougher hvor han ba hver til å sende to representanter. Det er fra dette hvor den moderne ideen om et demokratisk representativt parlament er avledet. Listen over borougher som hadde rett til å velge et medlem vokste langsom i århundrenes løp etterhvert som kongene delte ut flere kongelige charter. Det siste charter ble gitt til Newark i 1674.
Retten til å stemme i parlamentariske valg for grevskapenes valgkretser var ensartet gjennom hele landet, ga rett til en stemme til alle de som eide selveie av land til en årlig rente på 40 shillinger («Forty-shilling Freeholders»). I boroughene varierte stemmeretten og de enkelte borough hadde forskjellig ordninger.
Reaksjonen mot hans regjering kom fra baronene enn fra folket; og grenseherrene mot Wales var særlig motstandere av Montforts allianse med Llywelyn ap Gruffydd, prins av Wales. Få hensyn til engelske interesser ble vist i Traktaten i Pipton, noe som forseglet denne alliansen den 22. juni 1265.
Mange av de baronene som opprinnelig hadde støttet ham begynte nå å føle at Montforts reformer hadde gått alt for langt, og mange av hans fiender vendte hans triumf til katastrofe. Prins Edvard greide å rømme fra fangenskapet, og Montforts allierte, Thomas de Clare, forlot ham og med seg hans garnison. Til tross for han var støttet av walisisk infanteri som ble sendt av hans allierte Llywelyn ap Gruffydd, var Montforts styrker betydelig redusert. Prins Edvard angrep Montforts styrker ved Kenilworth og tok til fange flere av Montforts allierte. Simon de Montfort hadde selv krysset elven Severn med sin hær med den hensikt å samles med sin sønn Simon. Da han så den hæren som ventet på ham ved Evesham trodde Montfort opprinnelig at den tilhørte hans sønn, men det viste seg at den var ledet av prins Edvard som benyttet seg av Montforts bannere som han hadde erobret ved Kenilworth for å lede Montfort inn i en felle.
Slaget ved Evesham ble det endelige nederlaget til Simon de Montfort i møte med prins Edvard, den senere Edvard I av England, som ledet sin fars styrker den 4. august 1265 i nærheten av byen Evesham i Worcestershire. Simon de Montfort møtte en hær som var dobbelt så stor som hans egen. Fra inne i kirken i Evesham ledet Montfort det siste angrep som førte fram til hans egen død. Etter et angrep oppover en bakke mot de overlegne motstanderne ble Montforts hær fullstendig knust. Slaget ble snart en massakre. Slaget har blitt beskrevet som «mordet ved Evesham for det var ikke noe slag». Montfort selv ble drept og hans lik mishandlet og kuttet opp i småbiter som ble sendt til de herrene som oppnådd mest. Selv om slaget gjeninnførte kongens selvstyre fortsatte det med spredt motstand fram til Dictum (diktatorisk avgjørelse) i Kenilworth ble signert i 1267.
Montforts død
Montforts hode ble sendt til Wigmore Castle av Roger de Mortimer, 1. baron Wigmore, som en gave til sin hustru Maud. Slike levninger ble siden funnet gravlagt under alteret til klosteret Evesham Abbey. Det ble besøkt som et hellig sted av mange vanlige folk inntil kong Henrik ble klar over det. Han erklærte at Simon de Montfort ikke fortjente noen grav på hellig grunn og fikk hans levninger nedgravd på nytt under en ubetydelig tre. Levningene fra noen av hans soldater ble funnet ved en nærliggende landsby til klosteret Cleeve Prior etter å ha forsøkt flykte fra slaget.
Matthew Paris har rapportert at biskopen av Lincoln, Robert Grosseteste, en gang sa til Montforts eldste sønn Henry: «Mitt kjære barn, både du og din far vil møte deres død en dag, og ved en form for død, men den ville være i navnet til rettferdighet og sannhet.»
Evesham Abbey og stedet for Montforts grav ble ødelagt under oppløsningen av Englands klostre på 1500-tallet. I 1965 ble en minnestein nedlagt på stedet hvor det alteret av ordstyreren for Underhuset, sir Harry Hylton-Foster og erkebiskopen av Canterbury, Michael Ramsey. Se inskripsjon nedenfor.