cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dvergplanet
Offisielle og «nesten sikre» dvergplaneter
Per 2013 er fem objekter anerkjent som dvergplaneter av Den internasjonale astronomiske union, mens fire andre anses som «nesten sikre». To av disse – Ceres og Pluto – er kjent gjennom direkte observasjoner. De andre syv antas å være tilstrekkelig massive til å være i hydrostatisk likevekt selv om de er kompakte (primært bergarter) og i den lavere enden av de estimerte diameterne. Eris er mer massiv enn Pluto; Haumea og Makemake ble akseptert som dvergplaneter basert på absolutte størrelsesklasser. I relativ avstand fra solen er disse fem:
Brown identifiserer ytterligere fire objekter som «må være dvergplaneter selv om overveiende steinete»:
Ingen romsonder har besøkt noen av disse. Dette vil endres dersom NASA-sondene Dawn og New Horizons når frem til henholdsvis Ceres og Pluto. Planene for Dawn er å gå i bane rundt Ceres, og New Horizons skal etter planen fly forbi Pluto – begge i 2015. Dawn gikk inn i bane rundt den potensielle dvergplaneten 16. juli 2011.
Tilleggskandidater
Etter Ceres er det nest mest massive legemet i asteroidebeltet, og kan kanskje også klassifiseres som en dvergplanet siden formen synes å avvike fra hydrostatisk likevekt hovedsakelig på grunn av et stort nedslagskrater som oppstod etter at den ble fast. Definisjonen av en dvergplanet omtaler ikke slike tilfeller, men romsonden Dawn, som har gått i bane rundt Vesta siden juli 2011, kan bidra til å klare opp i problemstillingen.
Mange TNOer antas å ha kjerner av is og at de derfor vil måtte ha en diameter opp mot 400 km – bare 3 % av jordens – for å oppnå gravitasjonell likevekt og bli dvergplaneter av plutoideklassen. Selv om diameterne til disse objekte bare er kjent gjennom grove estimater, var det i 2011 antatt at over hundre av de kjente legemene utenfor Neptun var sannsynlige dvergplaneter. Et lag undersøker tretti av disse, og det antas at antallet vil vise seg å være ca. 200 i Kuiperbeltet og mange flere utenfor.
Måner med planetmasse
Nitten måner er tilstrekkelig massive til å ha fått en avrundet form på grunn av deres egen gravitasjon. De har ingen betydelig fysisk forskjell fra dvergplanetene, men er ikke medlem av den klassen i henhold til IAUs definisjon fordi de ikke går i bane direkte rundt solen. Disse objektene er jordens måne, de fire galileiske månene til Jupiter (Io, Europa, Ganymedes og Callisto), syv av Saturns måner (Mimas, Enceladus, Tethys, Dione, Rhea, Titan og Iapetus), fem av Uranus' måner (Miranda, Ariel, Umbriel, Titania og Oberon, en av Neptuns måner (Triton) og en av Plutos måner (Charon). Begrepet planemo («planet-masse-objekt») dekker både dvergplaneter og slike måner, i tillegg til planeter. Alan Stern betrakter dem som en spesiell kategori av planeter – «satellittplaneter».
Til tross for kravet om at dvergplaneter skal gå i bane direkte rundt solen, fastslår resolusjonsforslag (5) som ble presentert for IAU, og som anså dvergplaneter for å være en kategori av planeter, at Charon skulle anses som en planet fordi den dreier med Pluto rundt et felles massesentrum som ligger mellom de to legemene (snarere enn i et av dem). Merk imidlertid at massesenteret til Jupiter-solen-systemet ligger utenfor solen, og at Jupiter ifølge den definisjonen ikke ville ha blitt regnet som en satellitt til solen, og derfor ikke en planet. Denne definisjonen ble imidlertid ikke tatt med i IAUs endelige resolusjon.
Stridigheter
I kjølvannet av IAUs definisjon for dvergplaneter, uttrykte en rekke forskere sin uenighet med resolusjonen. Flere kampanjer inkluderte klistremerker på biler og klær med som uttrykte uenigheten. Mike Brown (oppdageren av Eris) er enig med reduksjonen av antall planeter til åtte.
NASA har annonsert at de vil bruke de nye retningslinjene etablert av IAU. Alan Stern, direktøren for NASAs oppdrag til Pluto, avviser imidlertid den nåværende definisjonen av planeter, både i form av å definere dvergplaneter som noe annet enn en type planeter og i å bruke muntlige karakteristikker (snarere enn reelle karakteristikker) av gjenstander for å definere dem som dvergplaneter. Dermed har Stern og hans lag fortsatt å omtale Pluto som den niende planeten med virkning fra januar 2008, og akseptert andre dvergplaneter som Ceres og Eris som tilleggsplaneter. Flere år før IAUs definisjon brukte han baneegenskaper for å skille «überplanets» (de åtte dominerende) fra «unterplanets» (dvergplanetene), og anså begge typene for å være 'planeter'.
Periscopus
Periscopus er et investeringsselskap eid av Trygve Hegnar. Det eier blant annet Hegnar Media, som igjen eier tidsskriftet Kapital og avisen Finansavisen. Periscopus eier også 29 prosent av aksjene i Gyldendal-forlagets eiendommer. I mars 2009 kjøpte Periscopus også kurs- og konferanseleverandøren Positiv Opplæring, og i 2017 ABC Startsiden.
Trygve Hegnar begynte i 1970/71 som journalist i Farmand, hvor redaktør Trygve Hoff gav ham pseudonymet «Periscopus».
Østerøya
Østerøya er en halvøy i Sandefjord kommune. Den avgrenses i vest av Mefjorden og i øst av Tønsbergfjorden. Sjømerket Tønsberg tønne ligger ytterst på halvøya.
På sydspissen av halvøya ligger Yxney, et turområde med bade- og fiskeplasser. Her ligger også Strandvika naturreservat. Dette er en «svartor-sumpskog» som er en sjelden og artsrik biotop. Her finnes store mengder ramsløk, sverdlilje og orkideen vårmarihånd.
Historie
Østerøya og nabohalvøya Vesterøya var tidligere ekte øyer, slik at det på 800-tallet var mulig å seile innaskjærs mellom Sandefjord og Tønsbergfjorden. Øyene het da Yxney og Veløy. Østerøya var befestet under siste verdenskrig.
Annet
Spillefilmen Hodet over vannet, regissert av Nils Gaup, ble spilt inn på sydspissen av Østerøya.
Veli-Matti Savinainen
Veli-Matti Savinainen (født 5. januar 1986) er en finsk ishockeyspiller.
Han representerte Finland i Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det finske landslaget.
Jugoslavia under EM i friidrett 1986
Jugoslavia deltok i EM i friidrett 1986 som ble arrangert 26.–31. august 1986 i Stuttgart. Tre sjuendeplasser var de beste resultatene for Jugoslavia som altså ikke tok noen medaljer i mesterskapet.
Jukka Peltola
Jukka Peltola (født 26. august 1987) er en finsk ishockeyspiller.
Han representerte Finland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det finske landslaget.
Molecule Man
Molecule Man er en serie skulpturer utført av amerikaneren Jonathan Borofsky. Skulpturen er oppført i Berlin og i Council Bluffs, Iowa.
Skulpturen illuderer tre menn som møtes. Hullene i skulpturen forestiller molekylene som når de settes sammen, skaper vår eksistens.
Berlin
Skulpturen i Berlin er 30 meter høy, utført i aluminium og veier ca 45 tonn. Den er oppført i elven Spree nær broen Elsenbrücke hvor elven utgjorde grensen mellom Vest-Tyskland og DDR. Plasseringen er i nærheten av grensepunktet mellom de tre tidligere bydelene Friedrichshain, Kreuzberg og Treptow. Idag møtes de to administrative bydelene Friedrichshain-Kreuzberg og Treptow-Köpenick omtrent på samme sted.
Molecule Man ble betalt av Allianz SE som har sine kontorer i Treptowers like ved.
Is VII
Vitenskapsmenn spekulerer i om is VII kan utgjøre en fast bunn på planeter rundt andre stjerner, for eksempel på Gliese 436 b som stort sett består av vann.
Her Triumph
Her Triumph er en amerikansk stumfilm fra 1915.
Rhagonycha
Rhagonycha er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) «storbløtvinger» i familiegruppen bløtvinger. Det er sju arter i Norge, alle er ganske vanlige.
Levevis
Rhagonycha finnes på blomster, trær og busker. vanligvis i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
De tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Systematisk inndeling med europeiske arter
Oversikten har med europeiske arter, samt hvilke som er registrert fra Norge.
Motregning
Motregning er en alternativ oppfyllelsesmåte til betaling for et pengekrav. Dette gjøres ved å regne to krav mot hverandre. Motregningens funksjon er å forenkle betaling og inndrivelse mellom to parter. For å kunne motregne pengekrav, det vil si opparbeide seg en motregningsrett, må kravene oppfylle visse vilkår:
Det er sikker rett at det foreligger adgang til motregning etter alminnelige ulovfestede motregningsregler, men motregningsretten fremgår også av lov og avtale. Et eksempel på lovhjemmel for motregning er kommunelovens § 53 nr. 1 og nr. 2. Videre begrunnes motregning i prinsippet om avtalefrihet.
Motregning som rettsinstitutt har blant annet blitt begrunnet med at en slipper å gå veien om domstolene for å få tvangsinndrevet et krav mot en motvillig skyldner. Videre gir motregning sikkerhet for begge parter da kravene står mot hverandre.
Hovedargumentet mot motregning er at reglene for tvangsinndrivelse tilsidesettes. Dette er regler som beskytter skyldneren i et kravsforhold.
Dóra Antal
Dóra Antal (født 9. september 1993) er en ungarsk vannpolospiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på fjerdeplass med det ungarske landslaget.
Senter for avanserte konstruksjonsanalyser
Senter for avanserte konstruksjonsanalyser (også CASA – Centre for Advanced Structural Analysis) er et senter for forskningsdrevet innovasjon (SFI) ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Senterets hovedmål er å etablere seg som et ledende internasjonalt senter for multiskala testing, modellering og simulering av materialer og strukturer for bruk i blant annet bilindustrien, olje- og gassindustrien og virksomheter som arbeider med fysisk sikkerhet.
Vertsinstitusjonen NTNU samarbeider med forskningspartneren SINTEF. Bedriftspartnerne omfatter 11 store bedrifter. I tillegg er disse offentlige partnere med: Statens vegvesen, Forsvarsbygg, Nasjonal Sikkerhetsmyndighet (NSM) og Kommunal- og moderniseringsdepartementet (KMD).
I september 2017 var senteret vertskap for den internasjonale konferansen DYMAT, som ble arrangert for 23. gang.
SFI CASA ble etablert i 2015, og ledes av professor Magnus Langseth. Prosjektperioden utløper i 2023.
Serumløpet til Nome
Serumløpet til Nome var en stafett med sledehunder som gikk til den lille byen Nome i Alaska vinteren 1925 for å forsyne det lille samfunnet med difterimedisin. Hendelsen er også kjent som «the Great Race of Mercy» eller «kappløpet med døden». Serumløpet er også inspirasjonskilden til verdens lengste hundesledeløp, Iditarod.
Innledning
Bakgrunnen var at det i Nome og distriktet rundt hadde komme et utbrudd av difteri. Tyve hundekjørere med hundespann kjørte medisin mot sykdommen 1 085 kilometer gjennom Alaskas ødemark på rekordtiden fem og et halvt døgn, for å stoppe epidemien. Etter denne bragden ble både hundekjørerne og sledehundene omtalt som helter i aviser og på radio i hele USA. Den sorte huskyen «Balto» som førte det siste hundespannet inn til Nome ble mektig populær, kun Rin Tin Tin var mer kjent. Statuen av han er i dag et velkjent landemerke i New York Citys Central Park. All oppmerksomheten denne bragden utløste var med på å sparke i gang en vaksinasjonskampanje i USA som dramatisk reduserte trusselen fra denne sykdommen.
Det er noe diskusjon rundt «Balto»s rolle i hundeløpet og statuen som står i Central Park. I henhold til hva Seppala forteller så var han en scrub freight dog som han etterlot når han startet. Mange mener at Seppalas lederhund «Togo» var den virkelige helten. Seppala ble sendt ut på det han trodde var en solotur for å møte toget med serum i Nenana. Etter at han hadde startet så ble det bestemt å sende ut flere sledespann som en stafett. Seppala kjørte over 270 kilometer gjennom noe av det farligste av villmark som finnes i Alaska. På veien møtte han en av deltakerne i stafetten, overtok stafettpakken, og gjennomførte ytterligere 146 km. Totalt tilbakela han 420 km gjennom isødet og stormen som raste. Han overlot deretter serumet til Charlie Olson.
Han brakte det 40 km til Bluff hvor han leverte det videre til nordmannen Gunnar Kaasen. Det var meningen at han skulle gi det videre til Rohn i Port Safety, men Rohn hadde fått beskjed om at løpet var midlertidig stoppet pga. snøstorm og lå derfor fortsatt og sov. Denne beskjeden hadde ikke Kaasen fått og han bestemte seg for å fortsette videre til Nome.
Totalt kjørte Kaasen og «Balto» 85 kilometer, og mange mener at avgjørelsen om å ikke vekke Rohn var motivert utfra ønsket om å selv motta æren.
Statuen av «Balto» er modellert etter sledehunden, og viser ham med «Togo»s utmerkelse. Dette likte ikke Seppala, og i sine siste år uttrykte han sin dype skuffelse over hvordan all oppmerksomheten hadde gått til «Balto». Han mente at «Togo» var den virkelige helten i serumløpet. En fremstilling av hva som virkelig fant sted finnes i The Cruelest Miles av Gay og Laney Salisbury.
Sledehunder var tidligere et primært transportmiddel i subarktiske strøk verden rundt, og denne stafetten ble et siste jubelløp før historien om hundekjøring ble avsluttet. I 1930 ble de første flyvningene i ødemarken igangsatt og i 1960 gjorde beltegående kjøretøy og enda noe senere snøscootere at sledehunder ble et sjeldent syn. Som fritidsaktivitet ble hundekjøring igjen vanlig i 1970, mye på grunn av den enorme oppmerksomheten rundt hundeløpet Iditarod. Dette løpet er blitt en tradisjon for å hedre deltakerne i den opprinnelige stafetten som ble kjent som Serumløpet.
Innefrosset om vinteren
Nome ligger på sydsiden av Sewardhalvøya ved Beringstredet, bare to grader syd for polarsirkelen. Stedets folketall hadde vært på sitt høyeste ved begynnelsen på 1900-tallet under Klondike-gullrushet med 20 000 gullgravere, og var i 1925 fremdeles den største byen i den nordlige delen av Alaska med sine 455 inuitter og 975 nybyggere av europeisk avstamning.
I løpet av det kommende tiåret ble bushflyvninger den dominerende transportmetoden gjennom vintermånedene, primært for posten og livsviktige forsyninger, men i 1925 var hundesleder eneste alternativ for å få frem post og forsyninger.
Posten fra «Outside» (utenfor Alaska) ble fra 1923 transportert 676 kilometer med tog fra Seward til Nenana på den nylig fullførte jernbanelinjen til Alaska Railroad (som går til Fairbanks). Så ble den transportert videre 1 085 km fra Nenana til Nome med hundespann, noe som normalt tok 25 dager.
Epidemien
Den eneste legen i Nome og nærområdene var Curtis Welch. Han hadde hjelp av fire sykepleiere på Maynard Columbus Hospital, et sykehus med 24 sengeplasser. Sommeren 1924 gikk legens lager med 80 000 enheter motgift mot difteri, ut på dato. Han bestilte ny motgift fra Juneau, men den rakk ikke fram før havnen stengte for vinteren.
21. januar fikk sju år gamle Bessie Stanley diagnosen i sykdommens siste faser, og hun fikk injisert 6 000 enheter med motgift. Hun døde senere samme dag. Den samme kvelden ringte Welch til ordfører George Maynard, og organiserte et hastemøte i byrådet. Welch fortalte at han trengte minst en million enheter for å forhindre en epidemi. Byrådet iverksatte straks en karantene, og Emily Morgan ble utnevnt til karantenesykepleier.
Innen 24. januar var det to til dødsfall, og Welch og Morgan stilte ytterligere 20 bekreftede diagnoser, og 50 fryktede tilfeller. Antallet personer som var truet i området det nordvestlige Alaska omkring Nome var om lag 10 000, og den forventede dødeligheten var nær 100 % uten motgiften. En tidligere influensaepidemi i 1918 og 1919 tok livet av halvparten av den innfødte befolkningen i Nome, og 8 prosent av Alaskas innfødte. Over 1 000 mennesker døde i det nordvestlige Alaska, og dobbelt så mange i staten totalt, hvorav flertallet var inuitter. Alaskas innfødte hadde ingen resistans mot noen av disse sykdommene.
Vinger kontra poter
På et møte som ble holdt den 24. januar foreslo den ansvarlige helsesjef for  Hammon Consolidated Gold Fields, Mark Summers om å bruke to raske hundeslede-spann. Det ene skulle starte i Nenana og det andre i Nome, slik at de kunne møtes i Nulato. En av hans ansatte, den kvenskættede Leonhard Seppala fra Nord-Norge, var uten tvil den eneste tenkelige hundekjører for den 1 014 km lange rundturen fra Nome til Nulato og tilbake. Han hadde tidligere gjort denne turen på rekordtid; fire dager og vunnet All Alaska Sweepstakes tre ganger, og var blitt en slags legende for sine sportslige prestasjoner og håndteringen av sine Siberian huskies. Hans lederhund «Togo» var tilsvarende kjent for sine lederegenskaper.
De eneste flyene som opererte i Alaska i 1925 var tre Standard J-1 todekkere fra Første verdenskrig. Flyene tilhørte Bennet Rodebaugh's Fairbanks Airplane company (senere Wien Air Alaska) og var demontert og stuet bort for vinteren. Det var fly med åpen cockpit som hadde vannkjølt motor og var upålitelige å bruke i kulde. Siden begge flyverne oppholdt seg i Continental United States for vinteren, så forsøkte Alaskas Delegat til Kongressen, Dan Sutherland å få tillatelse til å bruke en uerfaren flyver fra Fairbanks, Roy Darling.
U.S. Public Health Service hadde et lager på 1,1 million enheter i sykehus på Vestkysten som kunne sendes til Seattle, og deretter til Alaska. «Alameda» var første båt nordover og hun ville ikke komme til Seattle før 31. januar, og så ville det ta ytterligere  6 –  7 dager frem til Seward. Men den 26. januar, fant man 300 000 enheter med vaksine i  Anchorage Railroad Hospital, da sjefskirurgen, John Beeson, hørte om behovet. På ordre fra guvernør Bone ble de pakket og overlevert til konduktøren Frank Knigh på toget til Fairbanks som ankom Nenana den 27. januar. Uten noe annet å bekjempe epidemien med, så ville disse 300 000 enhetene holde den i sjakk inntil det store partiet kunne komme opp fra Vestkysten.
Temperaturen i Alaska var den laveste på 20 år med temperaturer ned til minus 45 °C. med vindstyrke på 40 km/t. Vinden kunne blåse snøen opp til tre meter høye fonner. All transport langs kysten var innstilt og minimal transport innenlands. I tillegg hadde de korte timer med dagslys på grunn av mørketiden.
Mens den første forsendelsen med vaksine var på vei til Nenana, gav guvernør Scott Bone sin autorisasjon til en hundestafett med postkjørere, og gav ordre til Edward Wetzler, inspektøren for U.S. Post Office, om å arrangere en stafett med de beste hundekjørere og de beste hunder som fantes i Alaska. Spannene skulle reise dag og natt til de kunne overlevere pakken til Seppala i Nulato.
Beslutningen ble mislikt av William Fendtriss «Wrong Font» Thompson (som han ble kalt), redaktør og utgiver av Daily Fairbanks News-Miner. Han var iherdig talsmann for flyvning. Han bistod for å få de demonterte fly satt i stand, og brukte sin avis for å fremme sitt syn.
Stafetten
Postruten fra Nenana til Nome krysset tundraen i Alaskas innland. De første 220 km av strekningen gikk langs Tanana-elva til tettstedet Tanana der Tanana-elva renner inn i Yukon-elva. De neste 370 km gikk langs Yukon fram til Kaltag. Deretter gikk ruten vestover gjennom skog og over fjellpass de neste 145 km til den nådde Unalakleet ute ved kysten. Fra Unalakleet gikk de neste 335 km av postruten nordvestover rundt Sewardhalvøya. På denne delen var det svært vanskelig å søke ly for storm eller snøstorm, spesielt på en 68 km strekning som krysset isen over Beringsjøen. Den totale strekningen på postruten var 1 085 km.
Wetzler kontaktet Tom Parson, en forretningsfører i Northern Commercial Company som leverte post mellom Fairbanks og Unalakleet. Telefon og telegram fikk kjørerne til sine anviste vertshus. Postbudene hadde høy status i dette området, og var de beste hundekjørerne. Flertallet av stafettkjørerne over innlandet var innfødte athabaskere, direkte etterkommere av de opprinnelige hundekjørerne.
Den første kjøreren i stafetten var «Wild Bill» Shannon, som fikk den ni kilo tunge pakken ved jernbanestasjonen i Nenana klokken ni om kvelden den 27. januar. Selv om temperaturen da var 45 minusgrader celsius forlot Shannon togstasjonen umiddelbart med kurs mot Minto. Spannet hans bestod av ni uerfarne hunder som ble ledet av «Blackie». Temperaturen falt i løpet av natten, og spannet ble også tvunget ut på den kalde elveisen fordi løypen var blitt ødelagt av hester.
Selv om Shannon jogget ved siden av sleden for å holde varmen fikk han hjerteproblemer. Han nådde Minto klokken tre om morgenen, og temperaturen var da på 52 minusgrader celsius. Det iskalde været hadde sørget for at deler av ansiktet hans var svart på grunn av frostskader. Etter å ha varmet opp serumet ved peisen, og hvilt i fire timer, satte Shannon fra seg tre hunder før han fortsatte med de seks andre.
Edgar Kallands, som var halvt athabasker, hadde ankommet Minto kvelden før. Han dro derfra til Tolovana der han skulle overta serumet. I svært dårlig forfatning ankom Shannon og hundespannet hans vertshuset hvor Kallands ventet. Klokken var elleve om formiddagen da Kallands overtok serumet. Etter å ha varmet opp serumet forsvant han inn i skogen på vei mot Manley.
Temperaturen var 49 minusgrader celsius da han kom til Manley klokken fire på ettermiddagen. Ifølge minst et vitne måtte eieren av vertshuset Manley Hot Springs helle varmt vann over hendene til Kallands for å få dem vekk fra håndtaket på hundesleden hans da han ankom stedet.
Ingen nye tilfeller av difteri ble oppdaget den 28. januar, men to personer fikk diagnosen den 29. januar. De som hadde fått diagnosen hadde blitt satt i karantene, men mangel på måleinstrumenter og at sykdommen var svært smittsom gjorde at karantenen ikke var effektiv nok. Flere enheter av serumet ble oppdaget ved Juneau den 29. januar. Selv om det ikke var foretatt noen eksakt opptelling ble antallet anslått, basert på vekten til enhetene, til å være rundt 125 000 enheter. Dette var nok til å behandle 4-6 pasienter.
Krisen hadde nå fått hovedoppslag i aviser, blant annet i San Francisco, Cleveland, Washington D.C. og New York, som igjen førte til at nyhetssendinger i radio også ble opptatt av mangelen på serum. Stormene fra Alaska hadde nå også nådd USA der det hadde blitt målt kulderekord i New York samtidig som Hudsonelva hadde frosset til.
Et femte dødsfall skjedde den 30. januar. Maynard og Sutherland argumenterte nok en gang sterkt for å fly serumet med fly. Et forslag som ble lansert var å fly et stort fly 3 200 km fra Seattle til Nome. Et annet var å ha et lite fly ombord på en marinebåt. Båten skulle kjøre fram til pakkisen og deretter skulle flyet ta av fra båten.
Det opprinnelige forslaget om å fly serumet fra Fairbanks ble også foreslått. Til tross for at slike alternativ ville få hovedoppslag i hele landet, støtte fra flere departement i regjeringen og fra polfareren Roald Amundsen, ble planene forkastet av erfarne piloter, marinen og guvernør Bone. Dette førte til at det nok en gang dukket opp hatske artikler i avisen til «Wrong Font» Thompson.
Dermed bestemte Bone seg å øke tempoet på stafetten. Dette skulle gjøres ved å sette flere kjørere på Seppala sin del av etappen, slik at de kunne kjøre uten pauser. Fortsatt skulle Seppala ha ansvaret for den farligste delen, snarveien over Norton-sundet. Seppala fikk imidlertid ikke beskjeden om at han skulle vente i Shaktoolik da telefon og telegrambeskjeder ikke kom til de små landsbyene han passerte. Planen var avhengig av at kjørerne fra nord skulle treffe Seppala langs løypen.
Nå hadde Summers også skaffet kjørere til den siste delen av stafetten, blant andre Seppalas kollega Gunnar Kaasen. Fra Manley Hot Springs ble serumet levert videre via ni hundekjørere, stort sett athabaskere, før Charlie Evans overtok ved Bishop Mountain klokken tre om morgenen den 30. januar.
Temperaturen var på dette tidspunktet 52 minusgrader celsius. Evans stolte på sine lederhunder da han passerte Koyukuk River, men han hadde glemt å beskytte sine lederhunder med kaninskinn. Begge hundene kollapset og døde senere på grunn av frostskader. Den siste delen til Nulato måtte Evans selv lede spannet, og han ankom Nulato klokken ti om morgenen. Mindre enn en halvtime senere hadde neste hundekjører, Tommy Patsy, forlatt Nulato sammen med serumet.
Ferden videre mot Unalakleet ble gjennomført av Patsy fram til Kaltag, av «Jackscrew» fram til Old Woman Shelter og av inuitten Victor Anagick. Han leverte serumet til sin landsmann Myles Gonangnan ved stranden til sundet ved Unalakleet. Dette skjedde den 31. januar, klokken fem om morgenen.
Gonangang så at det var uvær i vente, og bestemte seg derfor for ikke å ta snarveien over den farlige isen i sundet. Han reiste klokken halv seks, og nådde Shaktoolik klokken tre om ettermiddagen. Der var ikke Seppala, men Henry Ivanoff, ventet som en reserveløsning.
Den 30. januar hadde antall sykdomstilfeller i Nome nådd 27, og motgiften brukt opp. Ifølge en reporter som bodde i Nome «lå alt håp nå i hundene og deres heroiske kjørere. Nome ser ut til å være en folketom by». Etter å ha fått informasjon om hvor langt Gonangang hadde kommet den 31. januar, regnet Welch med at serumet ville komme fram til Nome dagen etter.
Leonhard Seppala og hans hundespann hadde kjørt 274 km på fire dager. Hundespannet, med lederhunden «Togo» i spissen, hadde kjørt fra Nome mot Shaktoolik. De hadde tatt snarveien over Norton-sundet, og kjørt rett inn i stormen som herjet i Alaska. I Nome var det relativt mildt med 30 minusgrader, og i Shaktoolik var temperaturen 34 minusgrader. Den kraftige vinden gjorde imidlertid at den effektive temperaturen i Shaktoolik var på 65 minusgrader.
Samtidig med at Seppala var på vei sørøstover hadde spannet til Henry Ivanoff kjørt inn i et reinsdyr noe som førte til at de måtte stoppe opp en liten stund. Seppala trodde fortsatt at han hadde mer enn 160 km å kjøre før han kunne overta serumet. Derfor kjørte han hardt på for å komme over Norton-sundet før været ble enda verre. Da han passerte Ivanoffs hundespann hørte han Henry Ivanoff rope «Serumet! Serumet! Jeg har det her!»
Etter å ha fått nyheten om at epidemien snart kunne bryte ut, bestemte Seppala seg for å utfordre stormen. Han krysset nok en gang isen til Norton Sound og nådde Ungalik etter at det hadde blitt mørkt. Temperaturen er anslått til å ha vært rundt 35 minusgrader, men den kraftige vinden sørget for at den reelle temperaturen lå rundt 65 minusgrader.
Lederhunden «Togo» ledet spannet i en rett linje selv om det var mørkt, og de ankom vertshuset Isaac’s Point klokken åtte om kvelden. I løpet av en dag hadde de kjørt 135 km med en gjennomsnittsfart på 13 km/t. Seppala og hundespannet hans hvilte fram til klokken to om morgenen den 1. februar. Da reiste de videre selv om det var full storm i området.
En av de mer dramatiske hendelsene som viser hva lederhunden var god for, skjedde da Seppala og «Togo» skulle krysse isen over Norton-sundet. Spannet var midlertidig strandet etter at isen som de sto på hadde brutt seg løs, og fløt som et isflak i flere timer. Da isen drev tilbake til den faste isen over sundet, fikk Seppala «Togo» til å hoppe over det halvannen meter store gapet, i seletøyet slik at han kunne dra flaket tettere inntil. Seletøyet røk og falt i vannet, men «Togo» hoppet etter. Han tok selene i munnen og trakk flakene sammen, til det var trygt å hoppe for resten av spannet.
I løpet av natten hadde temperaturen sunket til 40 minusgrader, og vindstyrken var langt over orkan styrke. Hundespannet kjørte over isen som var i ferd med å bryte opp, mens de fulgte kystlinjen. Etter å ha passert Little McKinley Mountain som ligger rundt 1 500 meter over havet kom de fram til Golovin. Her fant Seppala vertshuset hvor han skulle gi serumet videre til neste hundekjører klokken tre om ettermiddagen den 1. februar.
På denne dagen hadde antall sykdomstilfeller steget til 28. Serumet som hundekjørerne fraktet var nok til å behandle 30 mennesker. På grunn av de forferdelige værforholdene bestemte Welch seg for å beordre en midlertidig stopp i stafetten inntil været hadde løyet. Tanken var at en forsinkelse var bedre enn risikoen for å miste alt serum. Beskjeden ble formidlet ved Solomon og Point Safety før linjene ble døde.
Charlie Olsen, som hadde overtatt serumet etter Seppala, slet i det dårlige været. Han fikk blant annet alvorlige frostskader på hendene mens han la tepper over hundene sine. Han ankom Bluff i svært dårlig forfatning klokken sju om kvelden den 1. februar. Gunnar Kaasen var neste hundekjører. Han ventet ved vertshuset i tre timer i håp om at vinden skulle løye, men det ble bare verre. Siden det bare vare et tidsspørsmål når snøfonner ville blokkere løypa la han i vei i motvinden klokken ti om kvelden.
Kaasen nådde Point Safety foran skjema den 2. februar klokken 3 om morgenen. Ed Rohn, som skulle kjøre den siste etappen, regnet med at Kaasen hadde tatt seg en pause i Salomon. Derfor sov han da Kaasen ankom Point Safety. Det ville derfor ta litt tid før hundespannet til Rohn var klart. Siden været hadde blitt bedre, og hundespannet hans var i fin form, bestemte Kaasen seg for å kjøre de resterende 40 km til Nome. Han nådde Front Street klokken halv seks om morgenen.
Dr. Welch åpnet pakken og fastslo at ingen ampuller med motgiften var blitt knust i løpet av stafetten. Serumet var imidlertid frosset, og han ble slått av et øyeblikks panikk. Var alt forgjeves? En rask telegramveksling med helsemyndighetene beroliget ham, vaksinen ville være virkningsfull etter opptining. Den var klar til bruk klokken tolv. Doktorens kone og hans fire sykepleiersker spente på seg trugene og gikk fra eskimohytte til eksimohytte, inntil hele befolkningen var vaksinert.
Til sammen hadde de forskjellige spannene kjørt 1 085 km på 127 timer og 30 minutter. Dette ble regnet som ny verdensrekord. Med tanke på de forferdelige værforholdene er dette virkelig en imponerende prestasjon. Noen av hundene som deltok, frøs i hjel i løpet av turen.
Den andre stafetten
Margaret Curran fra Solomon-vertshuset var smittet, noe som skapte frykt for at sykdommen ville spre seg fra vertskapet der til andre samfunn. De 1,1 millioner enheter hadde forlatt Seattle 31. januar, og var ikke ventet med hundeslede før 8. februar. Welch bad om at halvparten av serumet ble levert med fly fra Fairbanks. Han kontaktet Thompson og Sutherland, og Darling gjorde en testflyvning neste morgen. I samråd med sin helserådgiveren konkluderte guvernør Bone med at tilfellene i Nome faktisk var på retur, og gav ikke tillatelse, men forberedelsene gikk sin gang. Den amerikanske marinen flyttet en minesveiper nordover fra Seattle, og signalkorpset ble beordret til å tenne bål for å vise riktig vei for flygerne.
3. februar viste det seg at de opprinnelige 300 000 fremdeles var virkningsfulle, og epidemien var under kontroll. Et sjette dødsfall, som sannsynligvis ikke hadde noe med difteri å gjøre, gjorde at det ble rapportert om et nytt utbrudd av sykdommen. Sendingen fra Seattle ble lastet om bord i Admiral Watson 7. februar. Guvernør Bone gav etter for presset og beordret at halvparten skulle leveres med fly. 8. februar begynte den første halvdelen av den andre sendingen turen med hundeslede, mens flyet ikke startet på grunn av at en ødelagt radiatorhette førte til overoppheting av motoren. Flyet streiket også neste dag, og turen ble skrinlagt.
Mange av de samme hundekjørerne deltok i den andre stafetten, og opplevde også barske forhold. Serumet var fremme 15. februar.
Etterspillet
Alle menneskene som deltok mottok hedersbrev fra president Calvin Coolidge, og det amerikanske senatet stoppet arbeidet for å anerkjenne hendelsen. Hver hundekjører gjennom den første stafetten mottok en gullmedalje fra H. K. Mulford-firmaet, og territoriet premierte dem med 25 amerikanske dollar hver. Dikt og brev fra barn strømmet inn, og spontane pengeinnsamlinger fant sted rundt omkring i landet.
Gunnar Kaasen og spannet hans ble berømte og turnerte USAs vestkyst fra februar 1925 til februar 1926. De ble til og med stjerner i en 30 minutters film ved navn Balto's Race to Nome. En statue av «Balto», utført av Frederick Roth, ble avduket i Central Park i New York under et besøk 15. desember 1925, og en ble satt opp midt i Anchorage.
«Balto» og de andre hundene ble del av et sideshow og levde under elendige forhold til de ble reddet av George Kimble og en pengeinnsamling av barna i Cleveland, Ohio. Den 19. mars 1927 fikk «Balto» en heltevelkomst da hundene kom fram til sitt endelige hjem i Cleveland Zoo. Etter «Balto»s død 14. mars 1933 ble han stoppet ut og utstilt i Cleveland Museum of Natural History.
Mange hundekjørere i dag anser imidlertid Seppala og «Togo» som de virkelige heltene i løpet, da de sammen dekket den lengste og farligste etappen. De tok en rundtur på 420 kilometer fra Nome til Shaktoolik og tilbake til Golovin, og kjørte serumet tilsammen 146 kilometer, nesten dobbelt så langt som noen av de andre spannene. Etter Kaasens retur ble han anklaget for å ha stjålet all æren. Seppala ble oppskaket da media fremstilte «Togo»s bedrifter som de var «Balto»s. «Det var nesten mer enn jeg kunne bære, da ‘avishunden’ ‘Balto’ fikk en statue for sine ‘fantastiske bedrifter’» «Togo» mottok en gullmedalje fra Roald Amundsen.
I oktober 1926 dro Seppala med «Togo» og spannet på turne fra Seattle til California, deretter gjennom Midtvesten til New England. Folk strømmet til, og de var på Madison Square Gardens i New York i ti dager. I New England kjørte Seppalas huskyspann mange løp, hvor de enkelt slo de lokale chinook-hundene. Seppala solgte mesteparten av spannet til en kennel i Poland Spring i Maine.
Seppala besøkte «Togo» til han ble avlivet den 5. desember 1929. Etter «Togo»s død fikk Seppala ham utstoppet, og i dag står hunden i en glassmonter i Iditarod-museumet i Wasilla, Alaska. Ingen av de andre hundekjørerne fikk like mye oppmerksomhet, skjønt «Wild Bill» Shannon hadde en kort turne med «Blackie». Media overså stort sett athabasker- og inuitt-kjørerne, som dekket to tredeler av avstanden til Nome. Ifølge Edgard Kallands, var det «bare en hverdagslig hendelse så langt det vedrørte oss.»
Hundekjøring ble gjenopplivet som sport på 70-tallet, med Iditarods enorme popularitet. Selv om Iditarod egentlig er basert på All-Alaska Sweepstakes, har det mange tradisjoner som minner om serumløpet, og spesielt Seppala og «Togo». Hederskjøreren for de sju første løpene var Leonhard Seppala. Andre deltakere i serumløpet, som «Wild Bill» Shannon, Edgar Kallands, Bill McCarty, Charlie Evans, Edgar Nollner, Harry Pitka og Henry Ivanoff har også blitt hedret.
Iditarod 2005 hedret Jirdes Winther Baxter, den siste kjente overlevende etter epidemien. Stillingen er nå kjent som Leonhard Seppalas heders-kjører, og Leonhard Seppala Humanitære pris gis til den kjøreren som tar best vare på hundene sine og fortsatt er konkurransedyktig. Leonhard Seppala Heritage Grant er et Iditarod-stipend. De to løpene følger samme rute fra Ruby til Nome.
Et historisk skuespill over serumløpet ble avholdt i 1975. Dette løpet tok seks dager lengre enn det opprinnelige løpet i 1925. Mange av deltakerne var etterkommere etter de opprinnelige tjue. I 1985 sendte president Ronald Reagan et hedersbrev til Charlie Evans, Edgar Nollner og Bill McCarty, de eneste gjenlevende. Nollner var den siste som døde; den 18. januar 1999 døde han av et hjerteinfarkt.
Stafettdeltakere og distanser
Hundekjørere i rekkefølge og den distansen de kjørte:
Seminole kullkraftverk
Seminole kullkraftverk er et kullkraftverk i Putnam County, delstaten Florida i det sørøstlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1430 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er delstatens fjerde største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1984 og stod ferdig i 1988. Brenselkilden er kull.
Totale utslipp av CO2 i 2007 var 8,71 mill tonn.
Pentodon quadridens
Pentodon quadridens er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).
Utseende
En middelsstor (ca. 20 millimeter), tettbygd, hvelvet, blank, brun til svart hornbille. Den mangler horn og kan minne sterkt om en tordivel (Geotrupidae). Kroppen er kraftig og ganske tett punktert. "Snuten" (clypeus) har fire tenner, arten har to små knøler i pannen.
Levevis
De lever i forholdsvis tørre biotoper, som steppe og ørkener.
Utbredelse
Arten er utbredt fra områdene øst for Det kaspiske hav til Mandsjuria.
Systematisk inndeling
Pentodon distantidens blir noen ganger plassert som en underart av P. quadridens.
Big Bend kullkraftverk
Big Bend kullkraftverk  er et kullkraftverk i Hillsborough County i delstaten Florida i det sørøstlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1822 MW, fordelt på 4 turbiner. Dette er delstatens nest største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1968 og stod ferdig i 1985. Brenselkilden er kull. Kraftverket leverer kraft til storbyen Tampa.
Totale utslipp av CO2 i 2007 var på 10,7 millioner tonn.
Nederland under EM i friidrett 1986
Nederland deltok under EM i friidrett 1986 som ble arrangert 26.–31. august 1986 i Stuttgart. Nederland tok to medaljer under mesterskapet.
DS «Polarlys»
DS «Polarlys» (kallesignal MHFV / LEPY) var et hurtigruteskip som ble overlevert Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) i april 1912. Skipet var byggnummer 282 ved Burmeister & Wain Maskin- & Skibsbyggeri i København, Danmark. DS «Polarlys» gikk i fast rotasjon i hurtigruten i perioden 1912 til 1951, bare avbrutt av andre verdenskrig. Fra 1952 ble skipet brukt som forsyningsskip av den norske marinen. I 1963 ble hun solgt til opphugging.
Det Bergenske Dampskibsselskap hadde som tradisjon å navngi skipene sine etter fenomener og objekter på nattehimmelen. Polarlys er det norske navnet på sør- og nordlys; Aurora polaris.
Historie
Etter forliset til Det Bergenske Dampskibsselskabs hurtigruteskip DS «Astræa» i januar 1910, besluttet rederiet å kontrahere et nytt skip. Kontrakten med det danske verftet Burmeister & Wain ble undertegnet i 1910. Da Bergensbanen ble åpnet i 1909, ble Bergens posisjon som kommunikasjonsknutepunkt styrket. I tillegg til jernbaneforbindelsen med hovedstaden hadde byen skipsforbindelse med Newcastle upon Tyne i Storbritannia. Ved siden av å være stamrute mellom Nord-Norge og Sør-Norge, ble hurtigruten stadig viktigere for turisttrafikken. Disse faktorene tilsa et stort, raskt og komfortabelt skip, og ved overleveringen i april 1912 var DS «Polarlys» det største hurtigruteskipet til da. På veien hjem fra København seilte skipet innom Oslo for å bli vist frem for Stortinget og regjeringen.
I hurtigruten
I april 1912 ble DS «Polarlys» satt inn i fast rotasjon i hurtigruten. Skipet satte en støkk i kystbefolkningen 14. februar 1930. Klokken 19:00 kvelden før hadde hun på sørgående gått fra Rørvik i sørvest storm. Klokken 06:00 neste morgen skulle skipet ha vært inne i Trondheim, men hun var ikke å se. Folk fryktet at skipet hadde gått ned på Folda i løpet av natten. Kapteinen på DS «Polarlys» hadde besluttet å legge om kursen og gå mot været til åpent farvann, for å ri av stormen der. Til alles lettelse ankom skipet Brattøra i Trondheim 01:00 natt til 15. februar. Hun var 19 timer forsinket, men i god behold.
Under angrepet på Norge 9. april 1940 lå DS «Polarlys» i Bergen. Hun ble straks rekvirert av den tyske Kriegsmarine og flyttet til Marineholmen for å gjøre tjeneste som losjiskip. Tyskerne malte navnet «Satan», på henne, men navnet ble senere endret til «Tan». Ved juletider 1940 ble skipet levert tilbake til BDS og fikk straks tilbake sitt opprinnelige navn. Ikke lenge etter var DS «Polarlys» tilbake i hurtigrutetrafikk igjen, og gikk uten uhell fram til vinteren 1944/45, da hun ble rekvirert på ny av den tyske okkupasjonsmakten i oktober/november 1944. I mars 1945 gikk skipet i opplag ved Stamnes i Osterfjorden, og ble liggende her til freden kom. Sommeren 1945 var hun tilbake i hurtigruten, og etter nødvendig vedlikehold og utbedringer fortsatte hun til 11. oktober 1951 da passasjersertifikatet løp ut.
Etter hurtigrute-karrieren
Skipet ble lagt i opplag i Bergen i påvente av interesserte kjøpere. I april 1952 ble det tredje Ålborgskipet sjøsatt, og gamle DS «Polarlys» måtte gi fra seg navnet til nye MS «Polarlys». Hun ble omdøpt DS «Sylvia», men allerede 1. juli 1952 ble skipet solgt til den norske marinen og sendt til ombygging ved Bergen Mekaniske Verksteds avdeling i Laksevåg. Utseendemessig ble hun ikke mye forandret ved denne ombyggingen (bortsett fra marinegrå farge), og silhuetten var fortsatt lett gjenkjennelig. I juni 1953 ble hun tatt i bruk under navnet KNM «Valkyrien». Hun fikk pennantnummer A535 (støttefartøy), og fungerte som forsyningsskip/moderskip for torpedobåter fram til 1963, da hun ble solgt til opphuggere i Danmark.
Skipet
DS «Polarlys» hadde ved levering en tonnasje på 1 070 bruttoregistertonn, 611 nettoregistertonn, og lasteevnen var 536 dødvekttonn. Lasterommene var plassert foran og aktenfor maskin- og kjelerommet, og hadde totalt 584 m³ volum. Skipets hovedmaskin var plassert midtskips, og var en kullfyrt trippel ekspansjon dampmaskin bygd av Burmeister & Wain. Oppgitt ytelse var 1 473 ihk (indikerte hestekrefter) og 221 nhk (nominelle hestekrefter), noe som ga en toppfart på 13 knop. Ved levering hadde hun 141 køyeplasser fordelt på 65 på 1. plass (1. klasse), 32 på 2. plass, og 44 på 3. plass. Lugarene på 1. plass var plassert akter, 2. plass lugarer lå midtskips, og 3. plass lugarer var plassert forut. Broen var plassert over promenadedekk, noe som muliggjorde en utkikkssalong med forovervendte vinduer.
Haubitz Hall Salongen
Haubitz Hall Salongen er en konsertsalong på toppen av Odderøya i Kristiansand som drives av musiker Kjetil Grande. Huset ble oppført som offisersmesse i 1918 da Odderøya fort fungerte som byens festning for Norges nøytralitetsvern under første verdenskrig, men ble på 1960-tallet ombygget til kino for rekruttskolen på Odderøya fort. Konsertsalongen ble innviet i 2014 med en publikumskapasitet på 55 mennesker. Blant artister som har avholdt konsert i salongen er Thom Hell, Jonas Alaska, Mikhael Paskalev, Farmers Market, Hanne Kolstø, Asbjørn Ribe, Marte Wulff, Erlend Ropstad, Monica Heldal, Marit Larsen, Elvira Nikolaisen, Mathias Eick, Knut Reiersrud, Minor Majority, Jim Stärk, Ingrid Olava, Silje Nymoen, Ida Jenshus og mange flere.
Haubitz Hall Salongen er innredet med inspirasjon fra amerikanske 1940-talls jazz/cabaretklubber, såvel som fra husets egen historie, og er kjent for sin unike atmosfære.
Haubitz Laaven ble innlemmet i Haubitz-konseptet høsten 2017, og huser konserter og andre eventer med mellom 100 og 600 mennesker. Bygget ble reist av tyskerne sommeren 1940 på tomten hvor det gamle ammunisjonslageret lå. Ammunisjonslageret ble ødelagt i luftangrepet på Odderøya fort 9. april 1940 under Angrepet på Norge i 1940
Kevin Duffy
Kevin Thomas Duffy (født 10. januar 1933 i New York i USA, død 1. april 2020 i Greenwich i Connecticut) var en amerikansk jurist og dommer i New York som var dommer under en rekke fremtredende rettssaker.
Tidlig karriere
Fra 1955 til 1958 virket han som Law Clerk for dommer Joseph E. Lumbard i andre distrikts appelldomstol i United States Court of Appeals-systemet. Deretter var han fra 1958 til 1961 Assistant United States Attorney i New Yorks sørlige rettsdistrikt og samtidig fra 1959 til 1961 stedfortredende leder for kriminalavdelingen i samme distrikt. Deretter praktiserte han fra 1961 til 1969 som advokat i New York City. Fra 1969 til 1972 var han Regional Administrator av New Yorks Regional Office for United States Securities and Exchange Commission.
Dommer
Den 25. september 1972 ble han nominert av president Richard M. Nixon til dommer ved United States District Court for staten New Yorks sørlige rettsdistrikt, på den plass som var blitt ledig etter dommer Irving Ben Cooper. Den 12. oktober 1972 ble dette bekreftet av Senatet. Den 17. oktober ble han tatt i ed i embedet.
I løpet av hans dommervirksomhet var han dommer i en rekke saker av stor allmenn og offentlig interesse. Det gjaldt for eksempel Black Liberation Armys forsøk på å rane Brink's med hjelp av en pansret vogn i 1981, da to politimenn og en vaktmann mistet livet under ildvekslingen; i 1985 en rettssak mot en rekke medlemmer av Gambino-familien; to rettssaker i sammenheng med bombingen av Verdens handelssenter i New York i 1993, og en rettssak mot Ramzi Ahmed Yousef, hovedmannen bak Bojinka-planen som tok sikte på å drepe pave Johannes Paul II i Manila og bombe et stort antall passasjerfly på vei fra Asia over Stillehavet til USA.
Den 10. januar 1998 gikk han over til seniorstatus og gikk dermed over til en halvveis pensjonisttilværelse. Hans plass ved domstolen ble fylt med dommer Richard M. Berman. Den 30. september 2016 sluttet han helt som dommer. Fra 2017 var han aktiv som rådgiver for advokatfirmaet til hans sønn Kevin T. Duffy junior, Duffy & Staab.
Professor
Ved siden av sin juridiske yrkesutøvelse underviste Duffy som Adjunct Professor ved Brooklyn Law School, ved New York University School of Law, ved Pace Law School og ved er Fordham University School of Law.
I 1984 mottok Duffy og hans hustru sammen Fordham Law School Alumni Medal of Achievement.
Duffy var gift og fikk fire barn, tre sønner og én datter. Hans kone var dommer ved Family Court of the State of New York. Han bosatte seg i Greenwich i Connecticut. Han døde i april 2020 i en alder av 87 år av covid-19.
The High Road
The High Road er en amerikansk stumfilm fra 1915 regissert av John W. Noble.
Ligue 1 1997–1998
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
It Happened at the World’s Fair (album)
It Happened at the World's Fair er et soundtrackalbum av Elvis Presley med musikk fra filmen av samme navn, utgitt 10. april 1963.
Polen under EM i friidrett 1986
Polen deltok under EM i friidrett 1986 som ble arrangert 26.–31. august 1986 i Stuttgart. Polen tok en medalje under mesterskapet og 11 andre plasseringer blant de åtte beste.