cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cipriano Calderón Polo
Prest
Calderón ble sendt til Latin-Amerika til bispekonferanser og kirkemøter og deltok også i den tredje CELAM-generalforsamlingen i Puebla i desember 1979, som ble åpnet av pave Johannes Paul II.
Titulærbiskop
Den 3. desember 1988 gjorde pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Thagora og utnevnte ham til visepresident for Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika. I denne funksjon, som han innhadde til han gikk av i 2003, koordinerte han Vatikanets aktiviteter i Latin-Amerika sammen med den overordnede Bispekongregasjonen. Johannes Paul II bispeviet ham den 6. januar 1989 i Peterskirken; medkonsekratorer var kurieerkebiskopene Edward Idris Cassidy, substitutt i Vatikanets utenrikssekretariat, og Jose T. Sanchez, sekretær for Kongregasjonen for folkenes evangelisering.
Calderón Polo fulgte paven på alle hans reiser til Latin-Amerika og fulgte ham til Den IV. Generalforsamling for Biskopekonferansene i Latin-Amerika og Karibia i Santo Domingo i 1992, som han spilte en nøkkelrolle i å forberede.
Han deltok også i desember 1997s spesielle sesjon for synoden av biskoper for Amerika i Vatikanet, og var vertskap for den latinamerikanske kontinentalsynoden i 1999 i Casa Santa Marta i Roma, kombinert med et to ukers symposium til minne om det første møtet med latinamerikanske biskoper i 1899.
Cessna 172
Produksjonen stoppet tidlig på 80-tallet på grunn av de amerikanske produktansvarslovene. De siste årene er samme flyet igjen satt i produksjon med tilnærmet samme vinge og skrogform, men med mer moderne motor og elektronikk. På de siste modellene er det vanlig med 180hk motor med direkte innsprøyting i stedet for forgasser.
Cessna 172 har vært en svært vanlig modell som klubbfly i norske flyklubber. En stor del av dagens flygere har fått sin grunnopplæring på Cessna 172. Skogbrannovervåkning i Norge er utført nesten utelukkende med denne flytypen.
Cipriano Calderón Polo
Fratreden
Den 4. oktober 2003 innvilget pave Johannes Paul II biskop Calderón Polos aldersbetingede fratreden. Hans etterfølger som visepresident for Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika ble den meksikanske erkebiskopen Luis Robles Díaz, som ble den første i embedet som selv kom fra Latin-Amerika. I de siste årene av sitt liv forble Calderón Polo aktiv som konsulent for Bispekongergasjonen, som han hadde vært medlem av siden 1989.
Død, begravelse
Cipriano Calderón Polo døde i en alder av 81 omgitt av sine nærmeste slektninger etter å ha tilbrakt flere dager på sykehus i Roma.
Requiemmessen fant sted den 6. februar 2009 i korkapellet i Peterskirken i Roma og ble ledet av kardinal Giovanni Battista Re. Han ble gravlagt i hjembyen Plasencia i sognekirken El Salvador.
Pitney
Pitney er en landsby og et verdslig sogn i distriktet South Somerset i grevskapet Somerset, sør i England. Landsbyen er lokalisert rundt 5 km vest for Somerton og 4 km øst for Langport. I landsbyen ligger butikken Pitney Farm Shop og puben Halfway House som i 1996 ble kåret til årets pub av CAMRA, kampanjen for ekte ale.
I henhold til folketellingen i 2011 består landsbyen og sognet av en befolkning på 374 innbyggere.
Cipriano Calderón Polo
Død, begravelse
Calderón Polo ble ansett som Paul VIs og Johannes Paul IIs viktigste Latin-Amerika-ekspert. Vatikanets Latin-Amerika-kommisjon, som ble omorganisert av Johannes Paul II i 1988 og som han ledet frem til han gikk av med pensjon, ble skreddersydd rundt hans person.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Pitney
Historie
Landsbyens navn Pitney har en angelsaksisk opprinnelse, første ledd henviser antagelig til et person navn, «Pytta», mens andre ledd henviser til «øy», hvilket gir betydningen «Pyttas øy». Langport var tidligere tilgjengelig fra havet, men hele området ble drenert på 1600-tallet, noe som kan redegjøre for fraflytning fra Pitney. Pitney er omtalt i Domesday Book av 1086, da som Petenie. Det støtter en alternativ betydning som «kryssende elv», fra angelsaksisk pæþþan og ea.
Det er dog bevis på en langt eldre bosetning ved stedet enn fra angelsaksisk tid ved at et sverd fra bronsealderen, datert til rundt 200 f.Kr., ble funnet ved Pitney Moor.
Jernbane i Russland
Jernbanen i Russland drives av det nasjonale, statseide jernbaneselskapet Russlands Statsbaner (russisk: Российские железные дороги (РЖД), Rossijskije zjeleznye dorogi (RŽD eller RZhD). RZhD er organisert som et åpent aksjeselskap (russisk: otkrytoje akzionernoje obsjtsjestvo, forkortet OAO). Selskapet er blant de største jernbaneselskapene i verden med 1,2 millioner ansatte og et monopol innenfor Russland. Det har sitt hovedkvarter i Moskva. Den samlede lengden av jernbanenettet er 85 500 km, noe som gjør det til verdens nest største jernbanenettverk etter USA. I 1970- og 1980-årene stod Sovjetunionens Statsbaner (forgjengeren til Russlands Statsbaner) for mer godstrafikk på jernbane enn resten av verden til sammen. Denne trafikken ble drevet på et jernbanenettverk som utgjorde kun 10 % av verdens samlede jernbanelengde.
Russlands Statsbaner overtok mesteparten av sin infrastruktur og sitt rullende materiell fra den sovjetiske jernbanen. Sporvidden er i all hovedsak 1,520 mm, det vil si bredspor. Dessuten finnes også smalsporede (1 067 mm) baner. Av den samlede jernbanelengden på 85 500 km er 22 000 km elektrifisert ved 25 kV 50 Hz AC og 18 800 km elektrifisert ved 3 kV DC. Russlands Statsbaner driver også et forskningsinstitutt for jernbane med en eksperimentell bane ved Sjtsjerbinka, sør for Moskva.
Det russiske keiserdømmet (1721-1917)
Tidlig på 1830-tallet konstruerte de russiske oppfinnerne Cherepanov (far og sønn) de første russiske damplokomotivene. Det første jernbanesporet ble anlagt mellom St. Petersburg og Tsarskoje Selo i 1837. Jernbanedepartementet, senere en del av det russiske kommunikasjonsministeriet, ble opprettet i Det russiske keiserdømmet i 1842 for å overvåke utbyggingen av Russlands første store jernbanelinje. Denne banen forbandt den keiserlige hovedstaden St. Petersburg med Moskva, og ble bygget mellom 1841 og 1851.
Den 15. juni 1865 etablerte et edikt utgitt av Alexander 2. kommunikasjonsministeriet, og jernbanedepartementet ble inkludert i dette ministeriet. I 1860- og 1870-årene spilte Pavel Melnikov, Russlands første kommunikasjonsminister, en nøkkelrolle i utvidelsen av jernbanenettverket gjennom europeisk Russland.
På 1880- og 1890-tallet ble den transkaspiske jernbanen bygd, og den forbandt det russiske rikets sentralasiatiske provinser (nå de uavhengige statene Turkmenistan og Usbekistan) med den kaspiske havnen i Krasnovodsk. I løpet av 1906 var Sentral-Asia direkte forbundet med europeisk Russland via Kasakhstan, langs den transaralske jernbanen.
Den transsibirske jernbanen ble bygget i perioden 1891-1916, og forbinder europeisk Russland med Russlands fjernøstlige provinser ved Japanhavet. Det russiskbygde systemet inkluderte den kinesiske østjernbanen, en snarvei tvers gjennom Kinas Mandsjuria, og senere ble østjernbanens sørlige sidebane forbundet med andre kinesiske jernbanelinjer.
Under første verdenskrig, og spesielt den russiske borgerkrigen, ble mer enn 60 % av det russiske jernbanenettet og mer enn 80 % av rullende materiell ødelagt. Med den tyske og tyrkiske blokaden av de russiske havnene langs Østersjøen og Svartehavet, fikk den transsibirske jernbanen en ny rolle som en transportarterie som knyttet Det russiske keiserdømmet til sine allierte i første verdenskrig. For å gi en kortere vei til ententemaktene ble det i tillegg bygget en jernbane til den nybygde, isfrie havnen i Murmansk. Denne ble ferdiggjort i 1916.
Sovjetunionen (1917-1991)
I sovjettiden utvidet Folkekommissærenes råd for kommunikasjon jernbanenettverkets samlede lengde til 106 100 km i løpet av 1940. Et bemerkelsesverdig prosjekt i slutten av 1920-årene og ett av de sentrale målene i første femårsplan var den turkestan-sibirske jernbanen, som forbandt Vest-Sibir med Usbekistan via Øst-Kasakhstan.
Under den store fedrelandskrigen (andre verdenskrig) spilte jernbanenettet en viktig rolle i krigsinnsatsen ved at det stod for transport av militært personell, utstyr, forsterkninger og gods til frontlinjene og ofte også evakueringen av hele fabrikker og byer fra europeisk Russland til Ural og Sibir. Tap av gruvedrift og industrielle sentre i vestlige Sovjetunionen gjorde det nødvendig å bygge nye jernbanelinjer raskt i krigstid. Spesielt kjent blant de banene som ble bygget under krigen var banen som gikk til kullgruvebyen Vorkuta, som etter krigen ble forlenget til Labytnangi ved elven Ob. Byggingsarbeidet for å forlenge banen helt til Jenisej fortsatte på 1950-tallet, men ble avbrutt av Josef Stalins død.
Som et resultat av seieren over Japan i andre verdenskrig, ble den sørlige halvdelen av Sakhalin returnert til Sovjetunionen i 1945. Det smalsporede (1 067 mm) jernbanenettverket som Japan hadde bygd i Sør-Sakhalin i løpet av sin 40 års regjeringstid der, ble nå en del av Sovjetunionens jernbane (Sovjetunionens Statsbaner) ved at det ble gitt status som en selvstendig jernbane (Sakhalin-banen). Dette var og er fortsatt den eneste smalsporede jernbanestrekningen i Sovjetunionen (eller dagens Russland) med en sporvidde på 1 067 mm (såkalt kappspor).
Etter andre verdenskrig ble det sovjetiske jernbanenettet bygd opp igjen og videre utvidet til mer enn 145 000 km med spor, med mange store utbygginger som for eksempel Bajkal-Amur-jernbanen.
Elektrifisering
Sammenlignet med USA fikk Sovjetunionen en meget treg start på elektrifisering, men senere gikk landet langt forbi USA. Elektrifisering i USA nådde sitt maksimum i slutten av 1930-tallet, som var da Sovjetunionen så vidt hadde begynt elektrifisering av sin jernbane. I 1932 åpnet Sovjetunionen sin første korte elektrifiserte strekning (3 kV DC) i Georgia (fødestedet til den sovjetiske herskeren Stalin) på Suramsk-passet, beliggende mellom hovedstaden Tbilisi og Svartehavet. Stigningsgraden på denne jernbanestrekningen var 2,9%, noe som blir regnet som bratt. Den opprinnelige flåten av åtte lokomotiver ble importert fra USA og laget av General Electric (GE). Sovjetunionen fikk også GE til å sende over konstruksjonstegninger, slik at sovjetiske ingeniører ble i stand til å bygge lignende lokomotiver. Merkelig nok var det første sovjetiske lokomotivet som ble konstruert ikke en kopi av USAs lokomotivtyper, men et lokomotiv med sovjetisk utforming som ble fullført i november 1932 under stor fanfare. Senere i samme måned konstruerte Sovjetunionen den andre lokomotivmodellen, som var en kopi av GE-lokomotivet. I begynnelsen ble det bygd langt flere eksemplarer av lokomotiver med amerikansk design enn med sovjetisk design, ettersom nye sovjetisk-designede lokomotiver ble laget først to år senere.
I 1941, før andre verdenskrig kom til Sovjetunionen, hadde landet kun elektrifisert 1 865 km av jernbanenettet sitt. Dette var langt bak USA som hadde elektrifisert nesten 5000 km. Men siden Sovjetunionens jernbanenettverk var mye mindre enn USAs, var prosentandelen av elektrifisert jernbane større i Sovjetunionen enn i USA.
Elektrifisering ble satt på venting under andre verdenskrig, siden de vestlige områdene av Sovjetunionen (inkludert Russland) ble invadert av det tredje riket. Etter krigen var gjenoppbygging av fysisk ødelagt infrastruktur som følge av kampene høyeste prioritet for Sovjetunionen. Dermed ble elektrifisering av jernbanen ytterligere utsatt i rundt ti år.
På midten av 1950-tallet besluttet Sovjetunionen å lansere et todelt program for å erstatte sin utrangerte flåte av damplokomotiver. Landets ledere ønsket å elektrifisere linjer med høy trafikktetthet og langsomt konvertere resten av linjene til diesel. Resultatet var en langsom, men jevn innføring av både elektrisk og diesel trekkraft som varte frem til ca. 1980 da deres siste damplokomotiver ble tatt ut av drift. I USA ble dampkraft tatt ut av drfit rundt 1960, 20 år tidligere enn hva som var tilfellet for Sovjetunionen. Men når innføringen av elektrisk og diesel trekkraft hadde erstattet damplokomotiver fullstendig (rundt 1980), begynte Sovjetunionen å bygge om noen diesellinjer til elektriske, men tempoet på elektrifiseringen avtok. Resultatet var at i løpet av 1990 ble 60 % av jernbanetransporten trukket av elektrisk trekkraft. Dette utgjorde om lag 30 % av all jernbanegods i verden og om lag 80 % av jernbanetransporten i USA (hvor jernbanegods stod for omtrent 40 % av den samlede jernbanetransporten). Sovjetunionen fraktet mer jernbanegods enn noe annet land i verden, og mesteparten av dette gikk på elektriske jernbaner.
Etter at Sovjetunionen ble oppløst i 1991 ble jernbanetrafikken i Russland sterkt redusert, og nye store elektrifiseringsprosjekter ble ikke satt i gang med unntak av linjen til Murmansk, som stod ferdig i 2005. Arbeidet med å fullføre elektrifiseringen av den transsibirske jernbanen fortsatte, men i et roligere tempo frem til 2002. Imidlertid har prosenten av antall tonnkm trukket av elektriske tog økt til ca. 85 % i dag.
Russland (1991-)
Etter Sovjetunionens sammenbrudd ble det tidligere landets jernbanenettverk delt opp i flere nasjonale jernbanenettverk tilhørende de nydannede republikkene.
I 2003 ble en enorm omorganiseringsreform iverksatt for å bevare enheten i jernbanenettet og skille funksjonene til den statlige reguleringen fra operativ ledelse: Den 18. september 2003 bestemte den russiske regjeringen etter resolusjon nr. 585 å etablere det offentlige selskapet Russlands Statsbaner, som staten eier fullstendig.
Det smalsporede nettverket på Sakhalin med sporvidden 1 067 mm ombygges nå til bredspor (1,520 mm), som er den russiske standarden.
Den nåværende administrerende direktøren i selskapet er Vladimir Jakunin. Det er planer om delprivatisering av selskapet i fremtiden for å øke svært nødvendig kapital fra aksjesalg. I 2009 påpekte Russlands Statsbaner at det forventet et underskudd på 49,7 milliarder rubler i året, sammenlignet med et overskudd på 13,4 milliarder rubler i 2008, og at selskapet planlegget å fjerne 53 700 arbeidsplasser fra arbeidskraften på 1,2 millioner ansatte.
Det russiske keiserdømmet: tonnkm
Ved begynnelsen av første verdenskrig i 1916 (da Tyskland invaderte Russland), nådde godstrafikk på russisk jernbane nesten 100 milliarder tonnkm (trafikk på USAs jernbane var ca. fem ganger større). Men på grunn av krigen falt den russiske trafikken til ca. 20 milliarder tonnkm noen år senere. Deretter begynte borgerkrigen der kommunistene (de røde) kjempet mot den hvite armé (de hvite). Kommunistene vant, noe som resulterte i opprettelsen av Sovjetunionen (USSR). Alt dette forsinket gjenopprettelsen av jernbanetrafikk.
Sovjetunionen: tonnkm
Sovjetunionen gjenoppbygde jernbanesystemet gjennom industrialisering med sine femårsplaner. Som en følge av denne industrialiseringen økte jernbanetransporten med omtrent 20 ganger fra 20 til 400 milliarder tonnkm i 1941. Men så ble landet rammet av nok en katastrofe: Andre verdenskrig i 1941, da det tredje riket invaderte Sovjetunionen. I det første året eller så av krigen falt trafikken til omtrent halvparten av dens førkrigsnivå. Men så begynte Sovjetunionen å gjenopprette og konstruere jernbanelinjer i krigstid, slik at landet ved slutten av krigen hadde klart å gjenopprette rundt halvparten av den tapte trafikken. Etter at krigen var over tok det noen år å gjenoppbygge jernbanelinjer og komme tilbake til førkrigsnivå med tanke på trafikken.
Etter at Sovjetunionen la ut flere femårsplaner økte togtrafikken raskt. Innen 1954 tok godstrafikken til Sovjetunionen på jernbane (ca. 850 milliarder tonnkm) igjen USAs, og Sovjetunionen fraktet nå mer gods enn noe annet land i verden. Togtransport fortsatte å øke i raskt tempo i Sovjetunionen, og innen 1960 stod landet for omtrent halvparten av verdens godstransport (i tonnkm). Den høye statusen som verdens største godstransportør på jernbane fortsatte i nesten 30 år, men i 1988 nådde godstrafikken sin høyde på 3 852 milliarder tonnkm (nesten 4 trillioner). Deretter ble Sovjetunionen utsatt for nok en katastrofe, da landet kollapset i 1991 og ble etterfulgt av dets største republikk, Den russiske føderasjon. Russland fraktet deretter omtrent to tredjedeler av trafikken i det tidligere Sovjetunionen.
Russland: tonnkm
Togtrafikken var til å begynne med kun ca. to tredjedeler av hva det hadde vært i Sovjetunionen, siden alle de tidligere republikkene i Sovjetunionen nå var blitt selvstendige land og stod for en tredjedel av godstransporten i det tidligere Sovjetunionen. Men Russland fraktet fortsatt mer gods enn noe annet land i verden. Imidlertid førte alvorlig depresjon i Russland i 1990-årene etter Sovjetunionens oppløsning, at godstransporten i 1997 falt til ca. 40 % av dens 1988-verdi, eller til bare 1 020 milliarder tonnkm. Dette var bare en fjerdedel av hva som en gang ble fraktet av Sovjetunionen på sitt høyeste i 1988.
Russland var ikke lenger nummer én når det kom til godstransport. I 1993 ble Russland tatt igjen av USA, og ett år senere passerte også Kina forbi. Når det gjelder jernbanetransport har Russland falt fra en sterk førsteplass til tredjeplass, og landet ligger på denne plassen per i dag. Dette til tross for at landet har klart å øke jernbanetransporten noe etter den svake statistikken fra 1997.
Dagens jernbanenett
Per 2009 har Russland et aktivt jernbanenettverk på 86 000 km med som er beregnet for alminnelig togtrafikk. Omtrent halvparten av dette er elektrifisert frakter og det er denne halvdelen som står for det meste av trafikken. Nesten halvparten av den samlede lengden er dobbeltspor eller bedre. Per 2006 hadde også Russland en 957 km smalsporet (1 067 mm) del i sitt jernbanenett, denne ligger i sin helhet på øya Sakhalin og bygges for tiden om til bredspor.
Statistikk
Russlands Statsbaner (RŽD) står for mer enn 3,6 % av Russlands BNP. Prosentandelen av gods- og passasjertrafikken som går med tog er ukjent, ettersom ingen statistikk er tilgjengelig for privat transport som f.eks. private biler eller selskapseide lastebiler. Nærmere 1,3 milliarder passasjerer og 1,3 milliarder tonn gods blir transportert med Russlands Statsbaner hvert år. Selskapet eier 19 700 lokomotiver, 24 100 langdistanse passasjervogner, 15 600 kortdistanse passasjervogner og 624 900 godsvogner. Ytterligere 270 000 godsvogner i Russland er privateide. Se startsiden for den russiske regjeringens transportstatistikk (på russisk). Russlands Statsbaner opererer pendlertog/regionaltog over hele landet, for det meste ved hjelp av elektriske togsett (kjent i Russland som elektrisjka) samt enkelte dieseltog på ikke-elektrifiserte jernbanestrekninger. I 2007 kjørte 4 085 pendlertog på nettverket til Russlands Statsbaner; 1 069 av dem kjørte i Moskvas storbyområde.
Den russiske jernbanen ble for det meste modernisert i sovjettiden og utviklet mye jernbaneutstyr i verdensklasse. SA3-koblingen som Russland i dag bruker på sine tog er mer avansert enn Janney-koblingen brukt i USA.
Industribaner
I tillegg til jernbanelinjene som er beregnet for alminnelig passasjer- og godstrafikk og som er godt dekket av offentlig statistikk, finnes det mange (privateide) industribaner som har egne statistikker. Denne oppføres separat. Disse industribanene hadde i 1981 en samlet lengde som nesten var lik lengden på den alminnelige jernbanen. I dag (2010) utgjør de kun omtrent halvparten av lengden på det «vanlige» jernbanenettverket. I 1980 ble omtrent to tredjedeler av godsen til industrifabrikkene fraktet til og fra det vanlige nettverket, mens den resterende delen utgjorde intern transport kun på industribaner. (F.eks. bruker et trelastselskap sin private industribane til å transportere tømmer fra skog til sagbruket sitt.) I 1981 fantes det 33 400 km smalsporet bane i Sovjetunionen. Ca. 4 % av trafikken gikk på industribaner som var «eid» av to selskaper i fellesskap.
Baner under planlegging eller utbygging
Russland har flere jernbanestrekninger som er under planlegging eller utbygging. Disse inkluderer:
I tillegg planlegges det å bygge en høyhastighetsbane mellom byene Nizjnij Novgorod, Moskva, St. Petersburg og Helsingfors. RŽD har også planer om forbinde det russiske jernbanenettet med det europeiske ved å endre sporvidden til normalspor på enkelte av landets strekninger. Dette vil tillate Russland å øke handelen med Kina og Sentral-Asia mange ganger. Dette er også tenkt om den transsibirske jernbanen, noe som vil gjøre det enklere å frakte varer og passasjerer siden et boggibytte ikke vil være nødvendig. Blant de mest lovende i øyeblikket regnes traséen Moskva–Wien. Økt belastning på den transsibirske jernbanen vil blant annet kreve noe omorganisering av trafikken.
Jernbaneadministrasjon
Det er RŽD med Vladimir Jakunin i spissen som leder det russiske jernbanenettverket, men nettet er videre delt inn i 17 regionale undervadelinger:
Alle regionsavdelinger har egne kontorer (unntatt Krasnojarsk, Sakhalin og Kaliningrad). Retningslinjer, innføring og utvikling av høyhastighetsbaner følges opp av et eget styreorgan, Direktoratet for høyhastighetskommunikasjon.
Strukturell omlegging
I første fase fra 2001 til 2002 ble statens og selskapets funksjoner atskilt. Sistnevnte ble et såkalt åpent aksjeselskap (ru. otkrytoje akzionernoje obschtschestvo, forkortet OAO) den 3. oktober 2003 og skilte seg dermed fra det tidligere jernbanedepartementet. Den russiske staten eier fortsatt alle aksjene.
Den andre fasen fra 2003 til 2005 hadde som mål å fremme konkurranse innen godstransport, øke driftseffektiviteten og redusere kryssubsidiering passasjertransport. I denne perioden ble en rekke datterselskaper etablert og det ble innført et nytt tariffsystem. Siden 2004 har hvert selskap sin egen føring av regnskap.
Russlands statsminister Vladimir Putin godkjente et program for utvikling av jernbane frem til år 2030 med en investeringsverdi på ca. 380 milliarder euro. Med disse midlene skal det kjøpes nye lokomotiver og bygges 20 000 km med skinnegang. For første gang i Russlands historie skal avsidesliggende områder få jernbaneforbindelser.
Utenlandsvirksomhet i RŽD
I mars 2008 ble markedsføringen av det planlagte containertoget Trans-Eurasia-Express tilhørende fellesforetaket Trans Eurasia Logistics GmbH (TEL) mellom DB Mobility Logistics og RŽD satt i gang. Dette selskapet har som mål at blokktoget Trans-Eurasia-Express skal frakte gods mellom Europa (først og fremst Tyskland) og Kina, via Russland. Selskapet skal etter hvert overta koordineringen av jernbaneselskapene i de involverte landene. Gitt den globale økonomiske krisen begynte ikke Trans-Eurasia-Express sin drift som planlagt i 2009. Derfor vil trafikken i utgangspunktet bli satt opp mellom Tyskland og Russland.
RŽD opererer også jernbanen i Armenia under navnet Sør-kaukasiske jernbaner (SKJ) siden 1. juni 2008, etter å ha vunnet en anbudskonkurranse for de 30 neste årene. RŽD vil dermed drive den armeniske jernbanen frem til 2038, og i løpet av denne perioden vil det bli investert minst 570 millioner euru (hvorav 90 % går til infrastruktur og resterende 10 % til rullende materiell).
I Nord-Korea deltar RŽD i oppgraderingen av strekningen Tumangang–Rason ved Japanhavet og i utbyggingen av en containerterminal i Rason.
I mai 2009 etablerte RŽD et fellesforetak med den ukrainske og slovakiske jernbanen, samt ÖBB, for å utforske muligheten for å forlenge den bredsporede jernbanelinjen Uzhhorod–Košice 600 km til Wien. I tillegg ble selskapet Breitspur Planungs GmbH opprettet i Østerrike, som fire jernbaneselskaper eier like mye.
Jernbaneforbindelser til naboland
Russland har jernbaneforbindelser til følgende land:
Siden jernbanestrekningene fra det tidligere Sovjetunionen har bredspor med 1,520 mm sporvidde, må internasjonale tog som skal kjøre på jernbanenettverk med normalspor (1 435 mm) i Sentral- og Vest-Europa samt Kina, bytte hjul (boggier) på disse grensene. Vognenes karosseri løftes opp og boggiene tas av, og andre boggier blir plassert på sporene med andre sporvidden. Automatiske sporvekslingssystemer har også kommet, men disse er fortsatt på utviklingsstadiet og ikke i vanlig bruk. Med disse trenger man ikke å bytte boggier. Alle vognene som RŽD har satt inn på normalspornettverket er sovevogner.
RŽDs sovevogner med mulighet for sporveksling har blitt utviklet og produsert av Waggonbau Görlitz, og kan kjøre over alt i Sentral- og Vest-Europa.
Huaneng Dandong kullkraftverk
(Huaneng) Dandong kullkraftverk er et kullkraftverk i Dandong i regionen Liaoning i det nordøstre Kina, ved Gulehavet. Det har en installert produksjonskapasitet på 700 MW fordelt på 2 enheter à 350 MW hver. Her nede ved Yalu-elvens ytterste utløp kan man se over til Nord-Korea fra kraftverkets område.
The Heart of Nora Flynn
The Heart of Nora Flynn er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Cecil B. DeMille.
Handling
Nora arbeider som sykepleier for en velstående familie, og forelsket i sjåføren deres Nolan.
Men når hun forsøker å gjemme kjæresten sin på rommet hennes, skyter en veldig misunnelig Nolan både Nora og kjæresten.
Pudderfly
Pudderfly (Ammoconia caecimacula) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er nokså vanlig på Sørlandet og det sørlige Østlandet i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 37 – 46 mm), kraftig, grått nattfly. Kroppen og forvingen er lyst grå, forvingen med spredte, mørkere skjell. Forvingen er trekantet med markerte hjørner, nyre- og ringmerkene er store og lyse. Vingen har to, noe uregelmessige, brune tverrlinjer (mellomlinjer) og to smale, svarte tverrflekker nær roten. Bakvingen er gråhvit med mørk ytterkant hos hannen, mørkgrå hos hunnen.
Levevis
Arten kan finnes både i åpne områder og i skog, som dog ikke bør være for tett. Larvene utvikler seg på forskjellige urter i april – juni. De voksne sommerfuglene flyr fra slutten av august til oktober. Pudderflyet ovevintrer som egg.
Utbredelse
Arten finnes i Europa, bortsett fra de vestligste og nordligste områdene, og videre østover til det sentrale Sibir. I Norge forekommer den bare i de sørligste delene, nordover til Stavanger på Vestlandet og til Numedal og det sørlige Hedmark på Østlandet.
Torkel Hurvenes
Torkel Hurvenes (født 22. mai 1933) er en norsk tidligere friidrettsutøver som representerte IK Grane og Froland IL.
Operahus
Operahus er betegnelsen på bygninger og institusjoner som framfører hovedsakelig opera, ballett og gjerne klassiske konserter.
Amphimela
Amphimela er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Små, bredt ovale, blanke jordlopper, kan være rødbrune eller mørke med gulaktige tegninger. Antennene er rundt halvparten så lange som kroppen. Pronotum er kort og bredt, dekkvingene rundede og hvelvede med tydelige punktrader. På bakbeina er lårene kraftig utvidete.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter, kjente vertsarter er i kattostfamilien, Rutaceae og Velianthaceae. Noen kan gjøre skade på sitrus-trær-
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i den Gamle verden.
Konnerudgruvene
Konnerudgruvene er et sett gruver på Konnerud i Drammen hvor det ble utvunnet sølv, bly og kobber. Det ble også funnet noe vismut, arsen og kobolt.
Historie
Gruvedriften ved Konnerudverket ble satt i gang i 1731 av brødrene Ulrich Friderich og Johan Friderich Cicignon, barnebarn av Johan Caspar de Cicignon. I 1736 overtok grev Frederik Anton Wedel Jarlsberg rettighetene til området, og han bygde malmknuseri, smelteovn og vaskeri på stedet. I 1738 døde greven, og hans sønn, grev Frederik Christian Otto Wedel Jarlsberg (178-1776) tok over. I 1748 forsøkte den nye greven å selge gruvene til Kong Fredrik den 5., men forsøket var mislykket. Gruvedriften opphørte i 1770. Grev Frederik Christia Otto døde i 1776, og sønnen, grev Frederik Anton (II) Wedel Jarlsberg (1748-1811) overtok farens eiendommer, også verket på Konnerud. Grev Frederik Anton II kvittet seg med verket etter at han var blitt eier. I 1777 blei verkets eiendommer solgt på en stor auksjon.
Christen Hichmann kjøpte vassdrag og verkets dammer og en forholdsvis stor jordeiendom i tilknytning til vassdraget. Han anla en del industri ved vassdraget. Hichmann oppgav i 1780 at han hadde 376 arbeidere ansatt ved virksomheten. Indiustrivirksomheten var ikke lønnsom, og Hichmann opparbeidet stor gjeld. Han døde i 1789. Etter det var det til dels stillstand og til dels noe mindre industrivirksomhet på Konnerud,
i 1851 ble gruvedriften gjenopptatt etter 80 års stillstand. Denne gangen var det et engelsk selskap, Pinto Perez & Co som startet opp. Gruveeventyret ble imidlertid svært kortvarig og driften opphørte allerede i 1852. I 1966 ble så driften tatt opp igjen av det engelske selskapet Dillwyn & Co. Driften opphørte i 1875. I denne perioden var tallet på arbeidere i gjennomsnitt 80.
I 1905 ble gruvene leid av et belgisk firma som opprettet et aksjeselskap, "Mines de Jarlsberg". Anlegg og drift medførte store tap, og verket ble på nytt nedlagt. I 1940 og 1941 ble det utført undersøkelser av de gamle gruvefeltene. Gjenopptagelse av driften fant ikke sted, og i 1942 ble planene om å gjenoppta driften oppgitt, Gruvene lå deretter urørt fram til 1991, da Stiftelsen Konnerudverket startet gjenoppbygging av anlegget for å skape "et  aktivt museum i og utenfor gruvehullene i Konnerudkollen".
Funn
I tipphaugene etter gruvedriften er det funnet en rekke mineraler som:
Operahus
Betegnelsen brukes også om selve operabygningen som brukes av institusjonene. Den doble bruken av begrepet byr normalt ikke på problemer der operahuset alltid har brukt samme bygning. I en del tilfeller har operahus imidlertid hatt tilhold i forskjellige bygninger, slik at det kan være hensiktsmessig å skille mellom begrepene operahus og operabygning.
På 1600- og 1700-tallet ble operahus ofte finansiert av herskere, adelsmenn og velstående mennesker som brukte beskyttelse av kunsten for å støtte deres politiske ambisjoner og sosiale posisjon. Med framveksten av borgerlige og sosiale reformer på 1800-tallet, beveget europeisk kultur seg bort fra det tradisjonelle systemet med adelens beskyttelse og støtte til et offentlig støtte og finansiering.
Mens noen arenaer er konstruert spesielt for operaer, er andre operahus en del av større scenekunstsentre. Begrepet «operahus» blir faktisk ofte brukt som et prestisjebegrep for ethvert stort scenekunstsenter. I USA på 1800-tallet fikk mange teatre navnet «operahuset», selv om opera sjelden eller aldri ble framført. Opera ble sett på som en mer respektabel kunstform enn teater. Å kalle et lokalt teater for et «operahus» tjente derfor til å gi prestisje og overvinne innvendinger fra de som fant teatret moralsk kritikkverdig.
Torkel Hurvenes
Han vant ett NM-gull, ett NM-sølv og en NM-bronse i lengde i perioden 1954–1956.
The Rolling Stones
The Rolling Stones er et britisk rockeband som hadde sin første konsert på Marquee Club i London 12. juli 1962. Brian Jones, Mick Jagger, Keith Richards, Ian Stewart og Dick Taylor opptrådte da. Hvem som spilte trommer er omstridt. Noen kilder hevder det var Tony Chapman, andre Mick Avory. Blant dem som hevder det var Mick Avory, er Keith Richards i sin selvbiografi Life (2012). Avory var også nevnt som bandmedlem i forhåndsomtale i bladet Jazz News 11. juli 1962. Blant de som hevder det ikke var Mick Avory, er Mick Avory selv, som har svart i intervjuer at han kun var på et par øvinger med bandet. Bassisten og trommeslageren ble kort tid etterpå erstattet av henholsvis Bill Wyman og Charlie Watts. I mai 1963 ble Stewart kastet ut av gruppen fordi manageren mente han ikke hadde det rette utseendet.
Gruppen var i begynnelsen inspirert av amerikansk rhythm & blues og tok navnet sitt fra en av Muddy Waters' låter, «Rollin' Stone». De startet som et coverband. Men utover i 1964 og 1965 begynte Jagger og Richards å skrive egne låter. Fra og med januar 1965 er alle singlene skrevet av dem, og fra 1966 også albumsporene.
1962–1967
The Rolling Stones ble startet etter at Brian Jones satte inn en annonse etter musikere å øve med i bladet Jazz News i mai 1962, en annonse Ian Stewart svarte på. Noen dager senere ble de gamle skolekameratene Mick Jagger og Keith Richards med. De hadde gått på barneskole i Dartford sammen, men hadde mistet kontakten. Da de tilfeldigvis møttes igjen på en togstasjon i 1961, ble Richards fascinert av blues-platene Jagger holdt i hånden. Brian Jones fant på band-navnet, som han hentet fra Muddy Waters' låt «Rolling Stone» fra 1950 og fra en verslinje i sangen «Mannish Boy». Dette skjedde over telefonen, da Jones skulle sette inn en annonse i Jazz News. Tidlig i karrieren spilte The Rolling Stones coverlåter av kjente artister som Chuck Berry, Bo Diddley, Screamin' Jay Hawkins, Muddy Waters, Larry Williams og Howlin' Wolf. De utvalgte sangene var hentet fra mange ulike sjangere: blues, rhythm and blues, country og rock.
Perioden januar-mars 1963 var spesielt viktig for gruppen. Da ankom Bill Wyman medbringende sin Vox-forsterker, selv om Brian Jones mislikte ham for å være en teddyboy med hårsleik. Stones kjempet også for å få med seg Charlie Watts, og lyktes til sist.
Bandets første album ble utgitt i 1964 under navnet The Rolling Stones i Storbritannia, men som England's Newest Hit Makers i De forente stater. Albumet inneholdt låter som «Route 66» (originalt en Nat King Cole-låt, men det er Chuck Berrys versjon som ligger til grunn for Stones' innspilling), «I Need You Baby (Mona)» (Bo Diddley) og «Carol» (Chuck Berry). «Tell Me (You're Coming Back)» er den eneste låten på albumet som er signert Jagger/Richards. Enkelte låter var imidlertid signert Nanker Phelge, som var pseudonymet bandet brukte når låtene var laget av gruppen som helhet.
4. mai 1963 signerte Stones kontrakt med Decca Records i Carnaby Street. Beatles som de alltid hadde et godt forhold til, hadde anbefalt dem. Oldman kom med trange svarte jeans, svarte rullekragegensere og spanske støvler som inngikk i det image han mente ville kle dem best.
Selv mente Stones at de fikk kontrakt med Decca Records rett og slett fordi selskapet tidligere hadde sagt nei til Beatles, som da gikk til EMI i stedet. En slik tabbe hadde ikke Decca råd til to ganger. I 1965 brakte Oldham gruppen sammen med Allen Klein, som sørget for å reforhandle kontrakten med Decca. «Ta på solbriller og ikke si et ord.» Ifølge Richards stod de der tause «som skremsler», og det fungerte.
Gruppen gav ut flere album de neste årene, både i Storbritannia og USA, alle med stor suksess. I 1965 kom Out of Our Heads, som skulle bli deres siste album i Storbritannia som hadde et flertall av coverlåter. Den amerikanske utgivelsen av albumet inneholdt også slageren «(I Can't Get No) Satisfaction», som nådde førsteplassen på hitlistene både i Storbritannia, USA og Norge. I Storbritannia ble den kun utgitt som singel, fordi det på denne tiden ikke var vanlig å gi ut låter både som singel og på album. 24. juni 1965 spilte The Rolling Stones to konserter i Messehallen på Sjølyst i Oslo.
Da albumet Aftermath kom ut i 1966, besto det kun av egenproduserte låter. Albumet ble en suksess, og tidsskriftet Rolling Stone kåret i 2002 albumet til det 108. beste albumet noensinne.
På denne tiden begynte samholdet innad i gruppen å slå sprekker. Mens Brian Jones i starten fremsto gruppens leder, overtok Mick Jagger og Keith Richards i større grad utover 1960-tallet, siden de ble gruppens sangskrivere. Keith Richards skrev at dette var «Brians åpne sår»: «Han mistet status, og deretter mistet han interessen.» Jones følte seg tilsidesatt og henfalt etter hvert til narkotikamisbruk. At Richards også overtok Jones' kjæreste, Anita Pallenberg, hjalp heller ikke på samarbeidsklimaet.
Etter hvert ble narkotikamisbruk vanligere i bandet. 10. mai 1967 ble Jagger og Richards siktet for ulovlig narkotikabesittelse, og Brian Jones arrestert hjemme i sin leilighet. Det hele var opplagt en samkjørt aksjon, ettersom presse og fjernsynsteam møtte frem flere minutter før politiet banket på hos Jones med arrestordren. Rettssaken ble holdt i Chichester. Richards ble av dommeren kalt «avskum» og «pakk», og 29. juni funnet skyldig og dømt til ett års fengsel for å ha tillatt bruk av narkotika i hjemmet sitt. Dommen ble anket, og han slapp ut mot kausjon etter én dag i Wormwood Scrubs, som spionen George tidligere hadde rømt fra over de seks meter høye fengselsmurene. Mick Jagger ble dømt til fire måneders fengsel for besittelse av amfetamin-tabletter, enda disse var skrevet ut på legeresept. Da rykket redaktør William Rees-Mogg ut i selveste Times på lederplass, i protest mot urimeligheten i dommen.
Samme år gav bandet ut albumet Their Satanic Majesties Request, som var et forholdsvis utypisk Rolling Stones-album. Albumet var inspirert av psykedelisk rock. Det huskes kanskje spesielt for at det er den eneste gangen Bill Wyman fikk med en av sine låter på et Rolling Stones-album. «In Another Land» var hans komposisjon, og han sang også låten på utgivelsen. Man kan også høre John Lennon og Paul McCartney synge i låten «Sing This All Together (See What Happens)» (som ikke må forveksles med «Sing This All Together» fra samme album). Their Satanic Majesties Request ble ingen stor suksess, til tross for at det nådde tredjeplass på hitlistene i Storbritannia og andreplass i De forente stater.
1968–1972
Singelen «Jumpin' Jack Flash» er fortsatt en av Stones' mest kjente låter. I 1968 ga de også ut Beggars Banquet, som regnes blant de ypperste av bandets utgivelser. På albumet finnes «Sympathy for the Devil» og «Street Fighting Man». Beggars Banquet ble Brian Jones' siste hele album. Han fikk sparken under innspillingen av Let It Bleed året etter og døde kort tid senere. Mick Taylor tok over hans plass. Da Let It Bleed kom ut i slutten av 1969, spilte både Jones og Taylor på to låter hver. Albumet inneholdt den første låten der Keith Richards var hovedvokalist på en hel låt – «You Got the Silver». Siden har Richards sunget minst én låt på alle studioalbumene, med unntak av Sticky Fingers. Let It Bleed ble en suksess både i Storbritannia og i De forente stater, og albumet regnes i dag som et av Stones' beste.
Sticky Fingers, som kom ut i 1971, ble Mick Taylors første hele album som gitarist. Også dette albumet fikk svært god respons, både fra kritikere og publikum. Åpningssporet «Brown Sugar» er en av de mest kjente Rolling Stones-låter, og det er også en av dem som spilles mest på konserter. Mick Taylor hadde en aktiv rolle på dette albumet, kanskje spesielt på låten «Can't You Hear Me Knocking». Han ble likevel ikke kreditert som låtskriver på noen av låtene.
Dobbeltalbumet Exile on Main St. regnes av mange som bandets beste, og i 2002 kåret bladet Rolling Stone albumet til det 7. beste albumet noensinne. Det lå på topp på hitlistene i de fleste land rundt om i verden.
1973–1977
Turnéen påbegynt 3. juni 1972 viste hvor langt unna idealismen fra 1969-turneen var kommet. Truman Capote, kjent for sin roman Med kaldt blod, fikk betalt for å være følge på turen. Da han kom med en sur kommentar om høyt lydnivå, ble Richards så ergerlig at han utpå kvelden sparket i døren til Capotes hotellrom og ropte: «Kom ut, din gamle homo, vil du ha litt kaldt blod?» og sprutet ketsjup på døren. Dokumentarfilmen fra turneen innledes med en selvmotsigelse: «Except for the musical numbers, the events depicted in this film are fictitious». Jim Jarmusch kalte den «en av de beste filmer om rock'n'roll jeg har sett - den får deg til å tenke at å være en rock'n'roll-stjerne er noe av det du minst ønsker å være.»
The Rolling Stones klarte ikke å følge opp suksessen fra Exile on Main St. I 1973 kom albumet Goats Head Soup, men det slo ikke helt an. Det huskes kanskje best for låten «Angie», som feilaktig ble hevdet å omhandle David Bowies kone. Men i april 1972 hadde Keith Richards og Anita Pallenberg fått datteren Dandelion Angela Richards. Richards som hadde gjennomgått en hard avvenning fra heroin i forkant av farsrollen, gjenopptok sangskrivingen og lekte seg med navn, også datterens. Pallenberg stod for navnet Dandelion (= løvetann), men barnet ble født på et katolsk sykehus der det ble forlangt at hun fikk et ordentlig navn i tillegg, og hun var ikke gammel da hun sa: «Dere kaller meg aldri Dandy igjen.» «Angie» ble spilt i bryllupet hennes.
Christel Alsos
Christel Alsos Monsen, kjent under artistnavnet Christel Alsos, (født 20. desember 1984) er en norsk sanger fra Fauske i Nordland fylke.
The Rolling Stones
1973–1977
Stones turnerte utstrakt i denne perioden. Det neste albumet, It's Only Rock 'n Roll, kom i 1974. Det skulle vise seg å bli Mick Taylors siste album. Han trakk seg kort tid før innspillingen av Black and Blue startet, og innspillingen av dette albumet fungerte samtidig som audition for å finne Taylors erstatter. Valget falt til slutt på Ron Wood fra The Faces. Heller ikke dette albumet ble noen stor suksess, enda Stones forble populære gjennom hele 70-tallet.
Christel Alsos
Etter videregående skole med eksamen i 2003, flyttet hun til Gjøvik for å gå på Viken Folkehøgskole og satse på musikken. I 2004 flyttet hun til Oslo. Etter å ha opptrådt på TV-programmet Noen bedre med Tore Strømøy på NRK høsten 2004, tegnet hun kontrakt med plateselskapet Sony BMG.
The Rolling Stones
1973–1977
Da Wood begynte å spille med The Rolling Stones i april 1975, var han fortsatt et medlem av The Faces. Dette bandet sluttet å spille året etter, og Wood ble kunngjort som fast medlem av Stones den 20. mai 1976. Han hadde kjøpt eiendommen The Wick av John Mills, og innredet et studio i kjelleren. Dette var første gang Richards hadde sett noen ha et studio hjemme hos seg.
Christel Alsos
Hennes første utgivelse var singelen «Come On» i 2006. Denne ble tatt godt imot av norske radiostasjoner og kom inn på Hit40 i november 2006. Debutalbumet Closing the Distance kom ut 15. januar 2007. Hun er blitt nominert til Spellemannprisen fire ganger: til Spellemannprisen 2006 i klassen årets musikkvideo for «Come On», til Spellemannprisen 2007 i klassene årets nykommer og kvinnelig artist for albumet Closing the Distance og til Spellemannprisen 2010 i klassen kvinnelig artist for sitt andre album Tomorrow Is.
The Rolling Stones
1973–1977
I februar 1977 ble Richards arrestert i Toronto og tiltalt for besittelse av heroin. Først etter 19 måneder kom saken for retten i oktober 1978. Richards erklærte seg skyldig og fikk utsatt dom med ett års prøvetid, forutsatt at han fortsatte behandlingen for å bli kvitt sin avhengighet, og holdt en veldedighetskonsert til inntekt for blinde. (Han holdt to.) I årevis hadde den blinde Rita Bedard haiket til Stones-konsertene. Da Richards hørte om henne backstage, orket han ikke tanken på hva hun kunne komme ut for, og ba sjåførene sine sørge for skyss og mat til henne på turneene. Da han ble arrestert, oppsøkte hun dommeren og fortalte ham dette, og derfor dette pålegget om en konsert for blinde. Richards mente selv at han slapp såpass lett for å dysse ned skandalen med den kanadiske førstedamen Margaret Trudeau som da ble koblet til Jagger. Jagger hadde vært urokkelig optimist: «Hvis det verste skjer, og Keith må sone livstid på åpen avdeling med fru Trudeau, kommer jeg forsatt til å turnere. Kanskje vi legger en turné til kanadiske fengsler? Ha ha ha.»
1978–1981
Albumet Some Girls ble en enorm suksess, og fikk svært gode kritikker i pressen. Det var inspirert av strømningene i musikken på denne tiden, spesielt disco (på åpningssporet «Miss You») og punkrock (spesielt «Respectable» og «Lies»).
Christel Alsos
Alsos' sanger «Found» og «When the Light Dies Out» har blitt brukt i TV-serien The Vampire Diaries.
The Rolling Stones
1978–1981
«Miss You» ble den største slageren fra Some Girls, og havnet på henholdsvis første- og andreplass i USA og Storbritannia. Også «Beast of Burden», «Respectable» og «Shattered» ble utgitt som singler og fikk gode mottakelser, om enn ikke like god som «Miss You».
Halo Wars
Halo Wars er et strategispill utviklet av Ensemble Studios og utgitt av Microsoft Game Studios, eksklusivt til Xbox 360. Spillet er satt til det populære Halo-universet, og ble utgitt den 27. februar 2009 i Europa.
The Rolling Stones
1978–1981
Tattoo You kom ut året etter og fikk langt bedre kritikk. Det består primært av låter som ble til overs i tidligere innspillinger, enkelte helt tilbake til Goats Head Soup i 1973. Åpningssporet «Start Me Up» ble utgitt som singel en uke før albumet og fikk en svært god mottakelse. Dette bidro i stor grad til at Tattoo You beholdt førsteplassen på albumlisten i USA i ni uker. Også «Waiting on a Friend» og «Hang Fire» kom inn på Topp 20-listen i USA. «Start Me Up» er fortsatt en av de mest populære Stones-låtene.
Halo Wars
Halo Wars tar for seg handlingen 21 år før det første skytespillet fra Halo serien, Halo: Combat Evolved.
The Rolling Stones
1982–1999
Etter Tattoo You fulgte en nedtur for The Rolling Stones. Mick Jagger og Keith Richards hadde et anstrengt forhold, og Ron Woods narkotikaproblemer var også en belastning for bandet. Da Jagger inngikk en lukrativ avtale med plateselskapet om å gi ut soloalbum, følte Richards at Jagger var illojal, og forholdet deres forverret seg ytterligere.
Bandets første utgivelse etter Tattoo You mottok likevel gode kritikker. Albumet Undercover ble utgitt i 1983, men ble ingen publikumssuksess. Utover på 1980-tallet ble det tydelig at Jaggers solokarriere gikk utover bandet. Da Dirty Work kom ut i 1986, var det Keith Richards som sto bak mye av materialet. Albumet ble ingen suksess, og Jagger ville ikke dra på turné i forbindelse med utgivelsen fordi han heller ville arbeide med sin andre soloplate, mens Charlie Watts var til behandling for alkoholproblemene sine.
Halo Wars
Handlingsreferat
Spillet finner sted i det science fiction-universet fra Halo-serien, i løpet av det 26. århundre. I år 2525 angrep et kollektiv av fremmede raser, og erklærte mennesker en fornærmelse mot deres guder - forløperne. Kommandanten for krigsskipet Spirit of Fire heter kaptein James Cutter, en sterk leder som har fortjent beundring av sine underordnede. Men hans mangel på politiske ambisjoner hindrer ham fra å klatre lenger opp i rekkene.
Jarle Nyheim
Jarle Nyheim (født 30. november 1972) er en norsk skuespiller og sanger fra Larvik. Han spilte den lille rollen som "Kåre", Gjertrud Krogstads elsker og trommeslager i Svein Krogstads band i Hotel Cæsar i 2006. På 1980-tallet var Nyheim vokalist og trommeslager i popbandet Daylight. Han er nå vokalist i Bad Budget Band, som vesentlig spiller musikk fra 1970- og 1980-tallet, med hovedvekt på funky soul og disco. Nyheim har også sunget med Larvik Storband.