cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velfjord
Sosialistisk valgskred i 1961
Ved Stortingsvalget i 1961, der det nystiftede Sosialistisk Folkeparti stilte til valg for første gang, fikk partiet i Velfjord 46,9 % av stemmene. Dette var partiets høyeste oppslutning i hele landet.
Kultur
Den tidligere kommunen Velfjord stiller i særklasse når det gjelder å bevare musikkarven fra fortiden. Det skal være nedskrevet rundt 200 slåtter i Velfjord. I tillegg til dette kommer viser og sanger, samt låter for bukkehorn, lur og traller, hvor det i Velfjord er bevart og skrevet opp melodier for disse instrumentene. I dag finnes det her et bredt spekter av kulturtilbud fra kor, korps, trekkspillklubb og ulike band, samt et aktivt revymiljø og tilbud fra Kulturskole. Både Velfjordrevyen og Nordstrømmen / Velfjord Trekkspillklubb har gjort seg bemerket med mange priser fra nasjonale og Nord-Norske mesterskap og festivaler. På Nevernes står flerbrukssenteret Nevernes Havn med fokus på kystkulturen på Helgeland i fred- og krigstid, med et eget krigsmuseum og kunstutstillinger.
Velfjord bygdemuseum ligger der.
Padre Marcos
Padre Marcos er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Aggregasjon
Aggregasjon er en betegnelse på blodets evne til å koagulere, altså stivne og lage skorpe på et blødende sår. Mennesker som ikke har denne evnen er kjent som blødere.
Gausvik
Gausvik er ei bygd i Harstad kommune, mellom Haukebø i sør og Fauskevåg i nord, med ca. 200 innbyggere. Bygda ligger i Gausvika, som har fått navnet etter halvøya Gausøya, som har form som minner om ei gås.
Gausvik skole er en barneskole med elever fra 1. til 7. klasse fra Sandtorg i sør til Lilleng i nord. I 2008 ble Smeskogan barnehage, som tidligere hadde holdt til i underetasjen til Gausvik kirke, flyttet til et nytt bygg knyttet til skolen. Høsten 2012 ble skolen nedlagt.
Omkring 1990 var det postkontor og to landhandlere i bygda – alle er nå nedlagt.
Gausvik har i de siste år opplevd en vekst i innbyggertall, da flere barnefamilier har valgt å flytte til bygda. Dette er folk som overhodet ikke har noen tilknytning til bygda og tidligere innbyggere som har valgt å flytte hjem for å stifte familie. Dette har ført til en lang kamp for å få gang og sykkelsti i bygda, et arbeid som pågår (2013).
I tillegg til skolen har bygda også sitt eget sangkor, Gausvik Blandakor, som ofte stiller til konsert både i hjembygda og andre plasser.
Abu Qir kraftverk
Abu Qir kraftverk er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk i Egypt. Det har en installert produksjonskapasitet på 930 MW, fordelt på 5 blokker / turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1983, og stod ferdig i 1991. Brenselkilden er naturgass og tungolje.
Oscar for beste filmatisering
Oscar for beste filmatisering eller best tilrettelagte/adapterte manus (engelsk: Academy Award for Writing Adapted Screenplay) gis hvert år ved Oscar-utdelingen til en manusforfatter som har skrevet det beste filmmanuskript basert på et tidligere publisert materiale (som oftest en roman, et skuespill eller en novelle).
Vinnere
Årstallene angir tidspunktet for filmens premiere (i California, USA) og dermed året før selve Oscar-utdelingen.
Miklós Németh (politiker)
Miklós Németh (født 14. januar 1948) i Monok, Ungarn) var statsminister i Ungarn fra den 23. november 1988 til den 23. mai 1990. Han var den siste statsministeren fra det ungarske kommunistpartiet (MSZMP) og ledet dermed landet i den turbulente perioden som ledet til kommunismens fall i Øst- og Sentral-Europa.
Som statsminister tok Németh den for store deler av omverdenen overraskende beslutningen om å la østtyskere få passere gjennom Ungarn og til friheten i Vest-Tyskland. Denne beslutningen var avgjørende for den videre utviklingen mot Berlinmurens fall.
Ataka kraftverk
Ataka kraftverk er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk ved Suez i Egypt. Det har en installert produksjonskapasitet på 900 MW, fordelt på 4 blokker / turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1985, og stod ferdig i 1989. Brenselkilden er naturgass og olje.
Kowtow
Kowtow, fra det kinesiske kòu tóu (叩頭: kantonesisk: kau tàuh, standard mandarin: kē tóu), betegner den dype respektgestus som uttrykkes ved å knele og bøye seg så dypt at man lar hodet støte gulvet/bakken.
Beskrivelse
I kinesisk dagligtale benyttes ofte i stedet ordene kè tóu (磕頭), men da er meningen en litt annen: kòu betød opprinnelig «å banke med ærefrykt», mens  kè har betydningen «å berøre (en overflate)».
Gesten er kinesisk, men forplantet seg i noen grad til noen østasiatiske naboland.
Ifølge keiserlig protokoll skulle kowtow utføres én gang foran keiseren (ikke ni ganger, som det av og til er blitt hevdet). Ifølge kinesisk etikette var keiseren den eneste levende person man normalt skulle «kowtowe» for. Men skikken ble langt mer utbredt, som i forbindelse med at man tryglet noen om tilgivelse eller fremførte sin dypeste beklagelse overfor noen. Det kunne også skje under tradisjonelle begravelser. På skoler for kinesiske kampsporter inngikk gjerne «kowtow» ved de seremonielle opptak av disipler. Det var vanlig også å utføre gesten overfor regionale og lokale embedsbærere.
Tiggere utfører kowtow nesten kontinuerlig (skjønt sjelden i Folkerepublikken Kina).
Kowtow ble ofte utført i grupper på tre foran buddhistiske statuer og bilder, eller foran gravmæler. I visse seremonier kunne en person utføre tre sett på tre kowtower som et dypt uttrykk for respekt. Derav kommer uttrykket tre knelinger og ni hodebankinger (三跪九叩).
Mange tidlige vestlige besøkende trodde at at gesten var et tegn på tilbedelse, men kowtow har ikke nødvendigvis noen religiøse overtoner i tradisjonell kinesisk kultur.
Etter Xinhairevolusjonen (1911/1912) og utropelsen av Republikken Kina ble kòu tóu offisielt avskaffet. Hoffetiketten overfor den unge «ikke-regjerende» keiser Puyi tilsa imidlertid fortsatt at man burde hilse ham med et slikt kroppsbukk.
Skikken levde til en viss grad videre ved at en del folk av gammel vane og av en følelse av anstand fortsatte med det i visse situasjoner. Under Folkerepublikken Kinas kommunisme ble kòu tóu strengt forbudt, og under de strengeste tider risikerte man ikke bare livstruende pryl, men også domfellelse med strenge straffer hvis man ble tatt når man utførte æresbevisningen. Det var særlig vanskelig for folk på landsbygda der skikken var svært rotfestet.
Vestlige besøkere og kowtow
Kowtow var på ingen måte det eneste mulige anstøt som kinesisk embedsetikette kunne representere for europeiske besøkende. Men ingen annen gest satte problemene slik på spissen. Ved å gjøre kowtow kunne en utenlandsk sendemann fremstå som en representant for en fremmed potentat som anerkjente sin underordnede stilling og sin tributtplikt overfor den kinesiske keiser eller det kinesiske rike.
Under Martin de Radas sendeferd i 1575 skulle spanjolene falle på kne foran guvernøren av provinsen Fujian. Dette utløste heftige diskusjoner innad i delegasjonen. Soldatene fornemmet at dette minnet om religiøse prostrasjoner og ville av respekt for sin egen fyrstes verdighet ikke være med på seremonien. Men de katolske misjonærene gikk derimot inn for at de skulle gjøre det – for ikke å true misjonens stilling. De fremholdt at hilsningsgester er forskjellige fra land til land, og at slik kneling i Kina ikke var å forstå som krenkelse av Herren, og med dette argumentet vant de tilslutt frem.
Ved den engelske Macartneysendeferden i 1793 nektet lederen å gjøre kowtow overfor Qianlong-keiseren og nøyde seg med et knefall. Dette ble av keiserhoffet sett på som manglende respekt, og sendeferden slo feil og nådde ikke sine mål. To år etterpå kom den nederlandske sendemann Isaac Titsingh; han og hans følge ble meget vel mottatt, og Titsingh gjennomførte hele den kinesiske hoffetikette da han møtte keisere, inklusive kowtow.
Den britiske Amherstsendeferden i 1816 gikk det dårlig med, idet William Pitt Amherst, Earl av Arakan, gjorde det klart at det ikke var aktuelt for ham å gjøre kowtow overfor en dragefigur som var å forstå som symbol på keiseren. Som mottrekk krevde han at en mandarin knelte ned foran et portrett av kong Georg III, noe som ble avvist som umulig fra kinesisk side. Sendeferden slo feil i etterkant av dette, på grunn av en situasjon som nok var konstruert fra kinesisk side nettopp for å uleilige sendeferden.
Man kan, i lys av hvor meget som stod på spill for britene, undres over hvorfor de tviholdt så sterkt på ikke å hilse keiseren etter landets skikk. Ett svar, som forsterker det som ligger i deres lojalitet til egen trone og eget land, kan ligge i at datidens engelske protestantisme, som i alle fall George Macartney var sterkt preget av, var sterkt antikatolsk, og så på all kneling som tilbedelsesgester, og oppfattet en rekke kinesiske skikker som beslektet med og dermed like «fordervet» som de katolske.
Den kinesiske kowtow forble et anstøt for en rekke vestlige stater gjennom hele 1800-tallet. Det gav seg gjentatte utslag. Menig John Moyse var en britisk soldat som ble tatt til fange av kinesiske tropper under annen opiumskrig – han ble henrettet etter at han hadde nektet å gjøre kowtow overfor en lokal mandarin. Hendelsen ble fastholdt i heltediktet The Private of the Buffs av Francis Hastings Doyle.
Intet skulle gjenstå som kunne minne om utenlandske sendemenns kowtow.
Being John Malkovich
Being John Malkovich er en amerikansk surrealistisk komedie fra 1999. Den ble regissert av Spike Jonze, og hadde John Cusack, Catherine Keener, John Malkovich og Cameron Diaz i hovedrollene. Manuskriptet ble skrevet av Charlie Kaufmann. Det var debutfilmen til både Jonze og Kaufmann.
Filmen ble nominert til tre Oscar-priser: beste regissør, beste kvinnelige birolle og beste originalmanus.
Det kostet 13 millioner dollar å lage Being John Malkovich, og den spilte inn 22 863 596 dollar i USA.
VGs anmelder gav den terningkast fem.
Brødrene Montgolfier
Brødrene Montgolfier, Joseph Michel Montgolfier (26. august 1740 – 26. juni 1810) og Jacques Étienne Montgolfier (6. januar 1745 – 2. august 1799) var oppfinnerne av varmluftballongen, som etter dem kalles montgolfière.
De var sønner av en papirfabrikant i Annonay, syd for Lyon i Frankrike. Mens de lekte med lette papirposer snudd opp ned over åpen varme, oppdaget de at papirposen steg mot taket. Dette førte til eksperimenter med større sekker laget av andre materialer. I løpet av 1782 prøvde de innendørs med sekker av silke og lerret. Den 14. desember 1782 lyktes de utendørs med en ballong av silke som steg til 250 meter.
4. juni 1783 demonstrerte de ved fabrikken i Annonay for et stort publikum en oppstigning med en ballong av strie og papir, med et volum på 790 m³ og en vekt på 225 kg. Den fikk oppdrift ved å bli oppvarmet over et bål mens den ble holdt tjoret. Ballongen gjennomførte i løpet av ti minutter en flukt på ca. 2 km og nådde en høyde på 1600-2000 meter.
Nå gikk brødrene i kompaniskap med tidens ledende tapetfabrikant, Jean-Baptiste Réveillon. Etter to måneders arbeid hadde de ferdig en kjempeballong med et volum på mer enn 1000 m³. Den var laget av taft som ble impregnert med brannhemmende alun. Réveillon sto for dekoren, gylne soler og stjernetegn på himmelblå duk. Ballongen gikk til værs i tjoret tilstand fra hagen til Réveillons eiendom Folie-Triton utenfor Paris, først en prøveoppstigning 11. september, og så den avgjørende demonstrasjonen for en komité fra Vitenskapsakademiet neste dag. Vind og regn skadet ballongen, men vitenskapsmennene ble så imponert at en oppstigning i kongens nærvær ble fastsatt til 19. september i Versailles.
Etter bare fem arbeidsdager var en ny og enda større ballong ferdig, med et volum på 1400 m³. Den ble kalt «Le Réveillon» etter tapetfabrikanten som kledde den med 24 tapetbaner limt på lerret og dekorert med kongens navnesiffer og solskiver med hans portrett i gull på blå bunn. Kong Ludvig XVI, dronning Marie-Antoinette, hele hoffet og en stor tilskuerskare fikk se ballongen med sauen Montauciel (Stig-til-himmels), en and og en hane som passasjerer sveve til en høyde av 500 m før den landet 5 minutter senere, 3 km fra startplassen. Alle dyrene kom uskadd fra det, og dermed ble det ansett som sannsynlig at også mennesker ville tåle luftseilas.
Så fulgte den første bemannede ballongferd i fri flukt den 21. november 1783 med Pilâtre de Rozier og markien av Arlandes ombord. De steg opp fra Bois de Boulogne vest for Paris og nådde 1000 meters høyde over Tuileriene, før de begynte å tape høyde og landet i god behold etter 26 minutter, 9 km fra utgangspunktet, på Butte-aux-Cailles sydøst for Paris.
Varmluftballonger ble snart erstattet av vannstoffballonger. Varmluftballonger kom ikke i bruk igjen før på 1960-tallet, etter at det var kommet lette og tette sterke stoffer som nylon og kraftige varmekilder som propangass.
Vannstoffballonger ble brukt under beleiringen av Paris i 1870 for å sende meldinger med kurérer ut fra den beleirede by. En av disse ballongene, «La Ville d’Orléans», kom ut av kurs og havnet i Norge, på Lifjell.
Nye Talkha kraftverk
Nye Talhka kraftverk er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk ved Ad Daqhaliyah i Egypt. Det har en installert produksjonskapasitet på 760 MW, fordelt på 2+1 blokker / turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 2006, og stod ferdig i 2007. Brenselkilden er naturgass og olje. Det eldre Talkha kraftverk samme sted ble installert 1979-80 med 8 turbiner på 24 MW hver, i alt 192 MW effekt.
Blagnac
Blagnac er en kommune i departementet Haute-Garonne i regionen Occitanie sør i Frankrike. Blagnac er den tredje største forstaden til Toulouse og ligger nordvest for byen. Flyplassen Toulouse-Blagnac lufthavn ligger i kommunen. Museet er vert for Aeroscopia Aviation Museum.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Blagnac
Novyj Oskol
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Colomiers
Colomiers er en kommune i departementet Haute-Garonne i regionen Occitanie sør i Frankrike. Colomiers er den største forstaden til Toulouse, og ligger vest for byen.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Colomiers
El Nubaria kraftverk
El Nubaria kraftverk er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk ved Nubariakanalen 60 km sør for Alexandria (al Iskandariyah) i Egypt. Det har en installert produksjonskapasitet på 1 500 MW, fordelt på 2 like store blokker / turbiner a 750 MW hver. Anlegget ble påbegynt omkring 2005, og stod ferdig i 2006. Brenselkilden er naturgass og olje.
Amara aenea
Amara aenea er en av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Amara aenea finnes i hele Europa og Asia, Afrika, Nord-Amerika. Finnes i Norge.
Utseende
Amara aenea er 6,2-8,8 mm lang. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avsatt, men uten å være markert utstikkende. Sidene er ikke innsvinget og bakhjørnene er like brede som dekkvingenes skuldre, slik at billen får et ovalt utseende. Dekkvingene tredje rille-mellomrom (fra midtlinjen / sømmen) mangler helt børstepunkter, en fordypning med ett stivt oppstående hår. Antennene er mørke, men de første leddene (rotleddene) er med lyse. Beina er ensfarget, lyse, men med en mørkere flekk midt på låret (femora). Ligner Amara communis, men hos den er rillene på dekkvingene svake bakerst mot spissen.
Levevis
Amara aenea tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres. Larvene og de voksne (imago) lever som plantespisere.
Den portugisiske patronatsretten
Den portugisiske patronatsretten (Jus Patronatus, Padroado), som gav den portugisiske krone mange rettigheter og privilegier over kirkelige affærer innen sitt kolonivelde, var et arrangement mellom Pavestolen og Portugal. Patronatsretten går tilbake til begynnelsen av de portugisiske oppdagelselsesreiser på midten av 1400-tallet og ble bekreftet av pave Leo X i 1514.
Bullene
De forskjellige bestemmelser ble nedfelt i en rekke pavelige buller:
Patronatsretten gjaldt kun de timelige sider ved det kirkelige arbeide; den kanoniske investitur, dvs «ikledning» i embedet, forble pavens eksklusive rett.
Padroadosystemets tiltagende svakheter
Roma var allerede nokså irritert over den måten Portugal lot de rent egennyttige politiske hensyn bestemme hvem som skulle bli biskoper, og det var ofte snevre portugisiske handelsinteresser som avgjorde hvor bispesetene skulle ligge. Det spanske patronatssystemet ble ikke utøvet like ekstremt. Derimot er det ikke riktig at de spanske misjoner var mer åpen overfor kulturell tilpasning til de lokale seder. Selv om bildet innen de portugisiske misjoner er svært sammensatt, var det her de mest grensesprengende kulturåpne misjonsmetoder ble utviklet og gjennomført.
Roma mente at patronatet rent rettslig måtte betraktes som et privilegium gitt av paven, og som dermed kunne trekkes tilbake. Portugiserne mente at rettigheten var avtalefestet mellom likeverdige parter og at en opphevelse av systemet kun var mulig dersom begge parter gikk med på det.
Padroadosystemet i India
I India ble det på et tidlig tidspunkt opprettet fire padroadobispedømmer: Goa midt på vestkysten (opprettet 1534), Cochin i sørvest (1557); Cranganore (Damão) i nordvest, 1600 og San Thomé/Meliapore i sørøst (1606). Den romerske misnøye meldte seg mot midten av 1600-tallet, og likesom i Kina ble det opprettet noen apostoliske vikariater som dels demmet opp for, dels innskrenket, padroadobispedømmenes utbredelse. Og likesom i Kina nektet Portugal å anerkjenne de apostoliske vikarer som ble sendt til India av Propaganda Fide, og på sin side nektet Roma å ratifisere de bispevalg som portugiserne foretok. Dette førte til at padroadobispedømmene Meliapore og Cochin var uten biskoper fra og med år 1800, bispedømmet Cranganore siden 1823, og erkebispedømmet Goa uten patriark og primas fra 1831. Pave Gregor XVI (1831–1846) begynte å skjære igjennom i stor stil, og opprettet i den følgende femårsperioden fem nye apostoliske vikariater:   Madras, Bengal, Ceylon, Madura og Koromandelkysten, og Pondicherry, noe som innebar en drastisk beskjæring av padroadobispedømmenes geografiske utstrekning. Men padroado-geistligheten bare ignorerte det, og dermed var det nå en svært uryddig situasjon med dobbeltjurisdiksjoner: Både propagandaens «romerske» biskoper og portugisernes padroadobiskoper hevdet myndighet over de samme områder. Etter mye grubling bestemte paven seg for en mer diktatorisk tilnærming, og i skrivet Multa Praeclare av 24. april 1838 innskrenket han padroadobispedømmenes områder kraftig og regulerte grensene. Padroado-tilhengerne var fremdeles standhaftige, noe som Roma oppfattet som skismatisk (dvs. kirkesplittende) oppførsel, og det er nå kjent at paven i 1839 var svært nær ved å ilegge dem ekskommunikasjonsstraff.
Det skulle enda ta noen år før faren var over, men etter det apostoliske brev Probe Nostris i 1853 og konkordatet av 1857 roet det seg ned. Helt bilagt ble ikke striden før i 1886, med et nytt konkordat og den samtidige formelle opprettelse av hierarki i India. Dette avskaffet i og for seg ikke padroadosystemet helt, tvert i mot ble to suspenderte padroadojurisdiksjoner restaurert, men systemet ble nå regulert til bare et fåtall bispeseter og alle de utestående stridsspørsmål løst.
Roma fortsatte å utnevne Portugal-nominerte biskoper av portugisisk bakgrunn både til de padroado-bispestoler i det som nå var Britisk India, ikke bare til de to i portugisisk India. Et brudd med dette kom i 1950, da en konflikt i kirken i Meliapore ble bilagt ved at Roma erklærte padroadoordningen som et helt tilbakelagt stadium og ved at biskopen der, en portugiser, året etter ble forflyttet til Nampula i det portugisiske Mosambik. På denne tid var Goa fremdeles portugisisk område, noe det forble til desember 1961. Selv om padroadosystemet da formelt var opphørt, var en rest av det igjen i betegnelsene, helt frem til slutten av 2006, da erkebispedømmet Goa ble et metropolitanerkebispedømme med et suffraganbispedømme i India fra utenfor den gamle kolonigrense mellom portugisisk og britisk India.
Patronatsbispedømmet Malakka
Malakka ble opprettet av pave Paul IV som et bispedømme under det portugisiske patronat i 1557 som en avlegger fra Goa, og det var fra Malakka at Macao (se nedenfor) ble utskilt noe senere. Malakka er en by sør på Malayahalvøya, og kan ved sin beliggenhet med Malakkastredet sammenlignes handelsstrategisk med dagens Singapore.
Noen vesentlige gnisninger oppstod ikke her, og det var det for så vidt knapt tid til. For allerede i 1641 mistet den portugisiske krone kontrollen over byen, som så fikk over i nederlandske og senere engelske hender. Bispesetet bestod til tross for dette, men med det ovennevnte pavelige skriv «Multa Preclare» av 1838 ble patronatet opphevet, og bispedømmets områder overført til det burmesiske apostoliske vikariat Ava and Pegu.
Senere ble Malakka igjen eget bispedømme, med navnet Melaka-Johor, men uten noen bindinger til Portugal.
Padroadosystemet i Kina
Kina var et annet av de landene der det portugisiske padroadosystemet etterhvert førte til forviklinger. Pavelige beslutninger bidro også til dette. Bispedømmet Macao var Østasias første padroadobispedømme. Det ble utskilt fra padroadobispedømmet Malakka i Sørøstasia og opprettet i 1576. (Malakka på sin side var blitt opprettet i 1557). Macao hadde da etter portugisisk oppfatning da kirkelig jurisdiksjon ikke bare over Kina, men også de tilgrensende områder som i dag er Indokina, Mongolia, Mandsjuria, Korea og Japan (skjønt Japan ble utskilt som et eget og nokså kortlivet patronatsbispedømme i 1588: Funai (ved dagens Oita nord på øya Kyushu). Det viste seg med tiden at et slikt stort ansvarsområde var meget mere enn det padroado-presteskapet kunne makte å ta seg av. Men i Macao var man slett ikke glad for at Vatikanet forsøkte å styrke misjonen med prester utsendt fra Propagandakongregasjonen. De ble ikke godtatt; snarere ble de stigmatisert som inntrengere. I 1660 begynte Roma å slå hull på padroadosystemet i Kina. Da ble det apostoliske vikariat Nanjing dannet, for en rekke provinser som samtidig ble unntatt fra padroadobispedømmet Macao: Provinsene Jiangsu, Shanxi, Shaanxi, Shandong, Henan og områdene Korea og Tartaria (dvs. Mandsjuria, Mongolia, Suiyuan, Chahar og Ningxia). Samtidig ble det i sør opprettet apostoliske vikariater for Tonkin og Cochinkina for Indokina, Siam og en rekke sørkinesiske provinser: Tonkin omfattet således Yunnan, Guizhou, Sichuan, Huguang og Guangxi; Cochinkina tok hånd om Fujian, Zhejiang, Jiangxi og størstedelen av Guangdong (med unntak av restene av Macao).
Dette ville ikke Portugal vite noe av, og fremholdt at de nye overhyrder måtte anse seg som undergitt Macao. Pave Klemens X var imidlertid helt klar i sin erklæring av at disse overhyrder ikke var understilt den portugisiske krone, men – som han skrev i en pavelig bulle i 1673, var immediate missis a Sancta Sede – umiddelbart utsendt av Den hellige stol.
Macao mistet samtidig det meste av sitt omland i Guangdong, men ble aldri helt avviklet, og består som bispedømme den dag i dag. Etter 1940, da bispedømmet Díli i den portugisiske kolonien Øst-Timor ble utskilt fra Macao, har dette en gang så territorielt enorme bispedømme bare igjen en snipp av Guangdong.
Padroadosystemet i andre verdensdeler enn Asia
Også de katolske bispedømmer i portugisiske områder i Afrika og Sør-Amerika var under padroadosystemet. Det skulle ta nokså lang tid før det ble opphevet i de afrikanske koloniområder, og lenge etter at andre kolonimakter hadde etablert seg langs kyster som Portugal anså som sine, for eksempel i britene i Nigeria, bidro portugisernes insistering på sitt kirkelige patronat til forsinkelser og en viss forvirring.
Visse elementer av systemet bestod helt til det portugisiske afrikanske kolonivelde (Angola, Mosambik, Guinea-Bissau og Kapp Verde, São Tomé og Príncipe) brøt sammen etter den portugisiske revolusjon i 1975.
I Brasil opphørte det som en portugisisk innretning i og med den brasilianske uavhengighet i 1822. Det som skjedde var at det brasilianske keiserdømmet anså seg å ha «arvet» de portugisiske rettigheter, og den brasilianske krone utøvde full kontroll over kirken. De keiserlige myndigheter betraktet kirken som statens forlengede arm, og den katolske kirke klarte ikke å ta opp kampen mot denne instrumentaliseringen før i 1870- og 1880-årene, helt mot slutten av det brasilianske monarkiets tid. Etter at republikken ble utropt bestemte den allerede i 1890 å skille kirke og stat, og dermed falt den brasilianske videreføring av padroadosystemet.
The Jerusalem Post
The Jerusalem Post er en israelsk avis som blir gitt ut daglig (unntatt lørdag (sabbat)) på engelsk i fullformat. Avisen ble grunnlagt 1. desember 1932 av Gershon Agron som The Palestine Post.
Mens opplaget (15 000, weekend 40 000) på langt nær er så stort som for de største hebraiske avisene, har The Jerusalem Post en mye større rekkevidde i og med at leserkretsen består av israelske politikere, utenlandske journalister, turister med videre, og at avisens internasjonale utgave er distribuert over store deler av verden. Avisens internasjonale nettutgave publiseres dessuten på fransk.
Den viktigste konkurrenten er Haaretz.
Muret
Muret er en kommune i departementet Haute-Garonne i regionen Occitanie sør i Frankrike. Muret ligger sørvest for Toulouse, og er en av de ytre forstedene selv om kommunen ikke er en del av kommunesamarbeidet Communauté urbaine du Grand Toulouse slik mange av de andre forstedene er.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Muret
Deva (Romania)
Deva er hovedstad i fylket Hunedoara i Transilvania, Romania. Byen har en befolkning på 70 407 innbyggere (2016).
Csíkszereda
Csíkszereda (ungarsk uttale: ; rumensk: Miercurea Ciuc ) er hovedstad i fylket Hargita, Transilvania, Romania. Byen hadde per 2012 en befolkning på 37 980 innbyggere. 84,8 % av disse var ungarere, 13,3 % var rumenere, og 1,75 % roma. 0,059 % ville ikke oppgi etnisitet.
Pauline av Württemberg (1800–1873)
Pauline Therese Luise av Württemberg (født 4. september 1800 i Riga, død 10. mars 1873 i Stuttgart) var dronning av Württemberg fra 1820 til 1864, og siden enkedronning.
Biografi
Pauline Therese Luise var datter av hertug Ludwig Friedrich Alexander av Württemberg-Teck og prinsesse Henrietta av Nassau-Weilburg.
Senter mot etnisk diskriminering
Senteret ble opprettet i 1998 og var underlagt Kommunal- og regionaldepartementet. Det ble lagt ned 31. desember 2005, og deler av senterets ansvarsområder og oppgaver ble overtatt av det nye Likestillings- og diskrimineringsombudet.
Pauline av Württemberg (1800–1873)
Biografi
Paulines far var en yngre bror av kong Fredrik I av Württemberg. Ludwig Friedrich – kalt Louis – hadde gode forbindelser til den russiske tsarfamilien, ettersom hans søster var tsarinaen Maria Feodorovna (født Sophia Dorothea av Württemberg), og tjenestegjorde både i den russiske arméen og som guvernør i Riga. Her ble Pauline født, som parets tredje datter.
Etter ønske fra kongen reiste familien tilbake til Württemberg. 15. april 1820 ble Pauline gift med sin fetter, Vilhelm I av Württemberg, sønn av kong Fredrik. Pauline skal ha lignet sin forgjenger, den idealiserte dronning Katharina (Katharina Pavlovna), men hadde ikke hennes intellekt.
Sine siste leveår tilbragte dronning Pauline overveiende i Sveits. Etter kongens død ble kongeparets distanserte forhold offentlig kjent; kongen hadde gjort dronningen arveløs i sitt testament.
Pauline døde i mars 1873 i Stuttgart, 72 år gammel.
Dronning Pauline nøt en betydelig folkelig popularitet. Flere gater, plasser og karitative institusjoner ble oppkalt etter henne.
Terneuzen
Terneuzen er en by og kommune som ligger på sørsiden av Westerschelde (også kjent som Honte) i regionen Zeeuws-Vlaanderen i den nederlandske provinsen Zeeland, med hensyn til antall innbyggere er den provinsens største kommune. Terneuzen fikk byrettigheter i 1584.
Byen har Nederlands tredje største havn, etter Rotterdam og Amsterdam, og er dessuten forbundet med Gent i Belgia via Gent-Terneuzenkanalen. Langs denne kanalen ligger flere industribedrifter i den kjemiske sektoren. En av dem er Dow Chemical som har sitt hovedkontor her, Dow er også Zeelands største arbeidsgiver. Byen Terneuzen er kommunens sentrum, blant annet ligger et teater og et regionalt sykehus her.
I årenes løp har det som tidligere var byens havn, blitt dens torv og det finnes spor av de gamle festningsverkene i Lange Kerkstraat og Nieuwstraat.
Geografisk sett ligger Terneuzen inneklemt mellom Gent-Terneuzenkanalen og Othense kreek. På den andre siden av Othense kreek ligger tettstedet Othene og der har bydelen Othenepolder blitt bygget.
Terneuzen er også kjent som byen «den flygende hollender»s, kaptein van der Decken, kom fra. Ifølge overleveringer skulle han, etter å ha forbannet Gud, ha blitt dømt til å seile for evig. Historien ble kjent via Frederick Marryats roman Spøkelsesskipet og Richard Wagners opera den Flyvende Hollender.
Fylkesveiene N61 og N62 (Westerscheldetunnelen) forbinder Terneuzen med øyene i Zeeland og Belgia. Westerscheldetunnelen mellom Terneuzen og Ellewoutsdijk på Walcheren ble tatt i bruk 15. mars 2003.
Fra 1325 til åttiårskrigens begynnelse i 1568
Ter Nose (Terneuzen) nevnes i 1325 som en strategisk viktig havn i forhold til Gent, som stedet var forbundet med vannveien, av en kanal kalt Gentse Vaart. Havnen nevnes for første gang i 1460, og brukes da som omlastingshavn. Varer lastes fra sjøgående skip over på skuter trukket av hester, som bringer varene til Gent. I 1491 forsterkes byen, antagelig på grunn av den strategiske posisjonen den har ved kanalen til Gent.
Åttiårskrigen
I 1575 bygget Filip II et fort ved Terneuzen. Han håpet på denne måten å beskytte Zeeuws-Vlaanderen mot de i Vlissingen baserte vanngeusenes gjentatte raid. I denne perioden hørte Terneuzen vekselvis til De forente Nederlandene og Spania.
Servaas van Steelant, baljuw i Land van Waas (herskerens representant i byer og områder under Ancien Régime) gikk i 1583 over fra De forente Nederlandene til Spania. Dermed falt Hulst, Axel og Sas van Gent under spansk regime, og økte muligheten for at Terneuzen kunne bli spansk område. I 1583 tok skutetrafikken mellom Gent og Terneuzen slutt. Gentse Vaart ble stengt da Hohnelohe bygget «Moffenschans» ved Terneuzen etter at han hadde inntatt byen med 10 vendels (hovedsakelig tyske) leiesoldater 6. november 1583. Det lyktes ham å holde spanjolene borte fra byen, der også en garnison ble forlagt.
Terneuzen kan takke Hohnelohe og hans innsats som sørget for at spanjolene ikke inntok byen for at de fikk byrettigheter av Vilhelm av Oranien 23. april 1584. Flere ting skjedde som et resultat av det spanske herredømmet over de omliggende landsbyene og stedene:
Disse årene var tunge for Terneuzen og dens innbyggere. Under åttiårskrigen lå byen i frontlinjen, fattigdommen var stor og bøndene hadde ikke hatt noen god høst siden mye av avlingene hadde gått tapt på grunn av krigshandlinger. Mye av avlingene som fantes, ble ødelagt da hele områder ble satt under vann.
Det attende og nittende århundre
Helt frem til den østerrikske arvefølgekrigen ble Terneuzen ikke truffet av andre kriger som Nederlandene deltok i. I november 1747 ble Zeeuws-Vlaanderen besatt av franske tropper, men byens magistrat forhindret at Terneuzen måtte innkvartere tropper ved å betale 200 dukater. Troppenes kommandant ble noe senere tilbudt 8 – 10 000 dukater for å trekke fire rytterkompanier ut av området, de siste franske troppene forlot området rundt Axel og Terneuzen 28. januar 1749.
45 år senere, i oktober 1794 inntok franske tropper Terneuzen. Frankrike hadde inntatt hele Zeeuws-Vlaanderen, og innlemmet det i det franske riket. Grensen mellom fransk område og den Bataviske Republikken lå i fjorden Westerschelde. De siste franske soldatene forlot byen 2. februar 1814.
En ny trussel kom i juli 1809, da England hadde lagt en flåte utenfor kysten ved Vlissingen med 40 000 mann og 6000 hester ombord. Flåten hadde fått i oppdrag å uskadeliggjøre skipsverftene og arsenalene i Terneuzen, Vlissingen og Antwerpen. I august entret skipene Westerschelde, og seks tomastere slapp anker ved Ellewoutsdijk ved Terneuzen – men angrepet uteble. Terneuzen hadde vært heldig, kun 23 døde etter at en engelsk granat hadde truffet et batteri Napoleon hadde opprettet i Margarethapolder ved Zaamslag. De siste engelske skipene forlot fjorden i desember 1809.
I 1827 ble det etter mer enn 240 år igjen mulig for skip å fare mellom Gent og Terneuzen da Gent-Terneuzenkanalen ble åpnet. Takket være denne kanalen vokste byen til et viktig handelssted, noe den fremdeles er. Havnene langs kanalen og kanalen selv spiller en viktig rolle i Terneuzens økonomi.
Det tyvende århundre
Den første verdenskrig rammet ikke byen i nevneverdig grad. Fra august 1914 frem til Antwerpens fall 9. oktober samme år sørget den hovedsakelig for en jevn strøm av flyktninger fra Belgia til Zeeuws-Vlaanderen. Etter at Antwerpen ble inntatt økte antallet flyktninger sterkt.
Under den annen verdenskrig ble byen besatt av tyske tropper fra 24. mai 1940 frem til 20. september 1944 da den ble befridd av en del av en polsk panserdivisjon.
Knapt ti år etter den annen verdenskrig ble Terneuzen og Zeeland igjen rammet av en katastrofe. Natten mellom 31. januar og 1. februar 1953 ble området truffet av en springflo, med påfølgende oversvømmelse, som kom til å bli hetende de watersnood van 1953. Dette er en av de største katastrofene som har truffet Zeeuws-Vlaanderen og provinsen i moderne tid. For å forhindre at dette skulle gjenta seg ble byggingen av det såkalte Deltaprosjektet (ned.: Deltawerken) startet i 1960.
De lavereliggende delene av byens sentrum var i flere dager oversvømt. Takket være hjelp fra mange frivillige hjelpere, det lokale brannvesenet og rundt hundre militære som ble sendt fra Weert i provinsen Limburg, ble sporene etterhvert fjernet og byen igjen mer beboelig.
I 1968 ble Gent-Terneuzenkanalen igjen tatt i bruk etter at den hadde blitt gjort bredere, samtidig som de nye slusene ble tatt i bruk. Disse forbedringene forårsaket en ny økonomisk vekst for byen og kommunen. Rundt denne tiden åpnet kjemikonsernet Dow Chemical en ny fabrikk her. De har i dag (2005) 2085 ansatte og er en medvirkende årsak til at Terneuzen er Zeeuws-Vlaanderens største kommune og dessuten et viktig handels- og industrisentrum.
Tettsteder og landsbyer i kommunen
Til kommunen hører, etter herindelingen som fant sted 1. januar 2003, byen Terneuzen og tettstedene Axel, Biervliet, Hoek, Koewacht, Overslag, Philippine, Sas van Gent, Sluiskil, Spui, Westdorpe, Zaamslag, Zandstraat og Zuiddorpe.
Oslo Byforum
Oslo Byforum er et tverrpolitisk nettverk med Oslo som base og fokus. Miljøet samles rundt en mailingliste med nærmere 300 deltakere. Disse deltar i ulik grad i forumets 20 ulike grupper og aksjoner. Aktiviteten spenner fra politiske bardebatter ved konseptet «InterCity Politisk Bar» til Metateateret, en teatergruppe for og med rehabiliterende rusmiddelavhengige. Forumet er også arnested for Oslo Byaksjon, som stilte liste i kommunevalget i Oslo i 2003.
Oslo Byforum startet i 2001 med Erling Fossen som initiativtaker. Han er i dag styreleder.
Gausvik skole
Gausvik skole er en barneskole med klassetrinn fra 1. til 7. som ligger i Gausvik i Harstad kommune. Rektor er Odd Ingvald Mikalsen.
Omkring 1964 ble det besluttet å slå sammen skolene i Gausvik og nabobygda Sandtorg, og elevtallet var på midten og slutten av 1970-tallet omkring 70-80. Skolebygningen som har skolekjøkken, sløydsal og gymnastikksal ble påbygget på 1990-tallet i forbindelse med skolefritidsordningen. I 2008 ble bygningen utvidet, og Smeskogan barnehage flyttet inn i den nybygde delen. Tidligere hadde barnehagen holdt til i kjelleren til Gausvik kapell.
Elevene i Gausvik overføres til ungdomsskole ved Sørvik skole.
Høsten 2012 ble Gausvik skole nedlagt etter vedtak i Harstad kommune.
Arkont
Arkont (gresk: ἄρχων arkhon; flertall ἄρχοντες) er en gresk betegnelse som har betydningen «hersker» eller «herre», hyppig brukt som tittelen på en særskilt offentlig høyere myndighetsperson. Det er hankjønn av presens partisipp av verbstammen ἀρχ-, i betydningen «å herske», avledet fra samme rotord som monark.
Antikkens Hellas
I antikkens Hellas var den øverste øvrighetsperson i ulike greske bystater (polis) kalt for arkont. Begrepet ble også benyttet gjennom gresk historie i mer generell betydning, fra «klubbleder» til «bordets herre» ved syssitia (fellesmåltidet for menn og unge gutter i religiøse sammenhenger).
I Athen utviklet det et republikansk system med ni samtidige arkonter, ledet av tre respektive områder: borgerne, militæret og religiøse affærer. Det tre posisjonene var kjent som eponymos arkont (Ἐπώνυμος ἄρχων; «navnherskeren», som ga sitt navn til året som hadde posisjonen); polemark («krigsherskeren»); og arkont basileus («kongeherskeren»). De seks andre var thesmothétai (lovmenn eller juridisk offiserer). Opprinnelige ble disse posisjonen rekruttert fra de rikere samfunnsklassene ved valg hvert tiende år. I løpet av denne perioden var den eponymiske arkont den øverste myndighetspersonen, polemark var leder av de væpnede styrker, og arkont basileus var ansvarlig for en del av de religiøse oppleggene i polis og for overvåkingen av en del større rettssaker i domstolene. Etter 683 f.Kr. ble posisjonene begrenset for kun ett år, og de enkelte år var navngitt etter arkhōn epōnymos (men mange antikke kalendersystemer var ikke konsekvente i nummereringen av deres år).
Etter 487 f.Kr. ble posisjonen som arkont utpekt ved loddtrekning til en hvilken som helst borger, hovedsakelig fra en gruppe av hundre tidligere valgte kandidater, og polemarks militære plikter ble overtatt av en ny klasse av hærførere kalt for strategoi. De ti strategoi (en per stamme) ble valgt, og posisjonen som polemark ble rotert blant dem på daglig basis. Disse fikk deretter kun mindre religiøse plikter og kun i navnet sto de over strategoi. Arkhōn epōnymos forble en titulær statsoverhode under demokratiet, men med svært redusert betydning. Arkontene ble assistert av en for underarkonter som ble kalt for thesmothétai (Θεσμοθέται, «stiftere»). Etter 457 f.Kr. ble tidligere arkonter automatisk innrullert som livsvarige medlemmer av Areopagos (Areios Pagos, Ἄρειος Πάγος, «Ares' høyde»), i klassisk tid fungerte denne som den viktigste domstolen i Athen i saker som hadde med mord å gjøre, men denne forsamlingen var ikke lenger viktig politisk på denne tiden.
Det bysantinske rike
Bysantinske historikere beskrev vanligvis utenlandske herskere som arkonter. Herskerne av bulgarne, sammen med deres egne titler, hadde ofte tittelen «Arkont plassert av Gud» i greske inskripsjoner.
Innenfor riket kunne begrepet bli benyttet for å referere til enhver mektig adelsmann eller magnat, men i teknisk forstand ble den benyttet for en klasse av provinsguvernører. På 700- og 800-tallet var disse guvernører av en del mer fjerntliggende provinser underlegen i status i themata (det bysantinske forvaltningssystem): Dalmatia, Kefallinia, Kreta og Kypros. Arkonter fikk også ansvaret for en del marinebaser og handelsstasjoner, foruten også delvis selvstyrte slaviskbebodde områder (sclaviniae) under bysantinsk overherredømme. På 900- og 1100-tallet ble arkonter også nevnt som guvernører av særskilte byer. Området til en arkonts jurisdiksjon ble kalt for en arkhontia (ἀρχοντία). Tittelen ble også benyttet for flere ulike finansielle posisjoner, slikt som overhodet av myntvesenet (ἄρχων τῆς χαραγῆς), foruten også direktører av ulike keiserlige arbeidsplasser, verksteder, våpenlagre og lignende.
Tittelen megas arkhon («storarkont») er også attestert som en oversettelse av utenlandske titler som «storfyrste». På midten av 1200-tallet ble betegnelsen også etablert som en særskilt rang ved det keiserlige hoff, holdt av den øverst rangerte myndighetsperson i keiserens selskap. Det eksisterte gjennom hele perioden til det Palaiologiske dynasti, men hadde ingen særskilte funksjoner.
Den økumeniske patriark av Konstantinopel
Fra tid til tid har lekfolk i den ortodokse kirke i kommunion med patriarken av Konstantinopel blitt gitt tittelen arkont av den økumeniske patriarkat for å ære deres tjenester til kirken. I 1963 ble arkontene organisert i et samfunn dedisert den hellige Andreas. Denne statusen er ikke en del av kirkehierarkiet og er kun en æresbevisning. Arkonten sverger en ed på å forsvare og fremme kirkens tro og tradisjon. Også menneskerettigheter og kirkens generelle velferd er del av de tradisjonelle oppgavene til denne posisjonen.
Gnostisisme
I senantikken ble begrepet arkont benyttet av gnostikere for å referere til flere tjenere av Demiurg, det vil si «skaperguden» eller «verdensskaperen», det som var plassert mellom menneskene på den ene siden og den transcendente Gud på andre siden, og som kunne bare bli oppnådde via gnosis («kunnskap»). I denne sammenhengen hadde arkontene rollene til engler og demoner fra Det gamle testamente. De ga sitt navn til en sekt kalt for arkontikker (Arkhontiki). Disse oppsto mot slutten av 100-tallet e.Kr. i Palestina og Armenia.
Sandtorg kirke
Sandtorg kirke er en langkirke i tre som ligger i Sørvik i Harstad kommune.
Kirken ble bygget i 1932 og er en sognekirke for Sandtorg prestegjeld. Altertavlen er av Conradi.
Knut Nordahl
Nordahl ble olympisk mester i fotball i Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som vant fotballturneringen. Sverige vant åttendedelsfinalen med 3-0 over Østerrike og i kvartfinalen beseiret de Korea med 12-0. I semifinalen møtte de som de beseiret med 4-2 og finalen vant de med 3-1 over Jugoslavia.
Knut Nordahl spilte 26 landskamper for 1945–50.
Utlendingsnemnda
Utlendingsnemnda (UNE) er en norsk, statlig, domstollignende nemnd som ble opprettet 1. januar 2001 og som er underlagt Justis- og beredskapsdepartementet. Nemnda behandler klager på Utlendingsdirektoratets vedtak i tråd med reglene i utlendingsloven og utlendingsforskriften, og med statsborgerloven og statsborgerforskriften.
Nemnda ledes av en direktør og to assisterende direktører, og har omkring 350 ansatte, inkludert 37 nemndledere.
Utlendingsnemnda behandler enkelte saker i nemndmøter, hvor en nemndleder som har dommerkompetanse, deltar sammen med to nemndmedlemmer som er legfolk. Det er oppnevnt 300 nemndmedlemmer. De har blitt oppnevnt etter forslag fra Justis- og beredskapsdepartementet, Utenriksdepartementet, Norges Juristforbund og humanitære organisasjoner. I nemndmøtene representerer imidlertid medlemmene kun seg selv.
Medium og kommunikasjon
Noen fylker har valgt å bruke ordet Medium i sitt materiell. Derfor denne redirect-siden.
Jill
Jill er et opprinnelig engelsk kvinnenavn, en variant av Gill, som er en kortform av Gillian, den engelske formen av Juliana. Juliana er dannet av det romerske mannsnavnet Julianus, som igjen er avledet av Julius. Navnet har opprinnelse i det latinske ordet iovilius, «dedikert til guden Jove».
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Jill i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Lockheed Constellation
Lockheed Constellation («Connie») var et firemotors, propelldrevet langdistanse-passasjerfly som ble bygget hos Lockheed mellom 1943 og 1958 ved fabrikkene i Burbank, California, USA. Til sammen 856 fly ble bygget i fire hovedversjoner, alle lett kjennelig på de tre sideror og en elegant, delfinlignende kropp. Flyet ble tatt i bruk av flere av de største flyselskapene og også brukt av det amerikanske flyvåpen. Det ble brukt under Luftbroen til Berlin og som presidentfly for Dwight D. Eisenhower. Som de samtidige Douglas DC-6 og DC7 ble Constellation-flyene fra slutten av 1950-årene av etter hvert utkonkurrert av jetpassasjerflyene.
Excalibur: forløperen til Constellation
Siden 1937 hadde Lockheed arbeidet med utviklingen av en modell kalt L-044 Excalibur,  et firemotors fly med trykkabin. L-044 kom ikke lenger enn til tegnebrettet, for i 1939 anmodet Trans World Airlines (TWA) om et transkontinentalt passasjerfly for 40 passasjerer og med en rekkevidde på 5 630 km – godt over den maksimale kapasiteten til Excalibur. TWAs krav førte til utviklingen av L-049 Constellation
Vingene til Constellation var i realiteten de samme som på P-38 Lightning, bare forstørret. Den lett kjennelige halen med tre ror bidro til at at flyets totale høyde ikke var større enn at flyet kunne komme gjennom i datidens hangardører.
Flytypen i bruk
Som et av de første fly med trykkabin bidro Constellation til å fremme overkommelige billettpriser og komfortabel reise for det store publikum. Noen av de mest kjente operatører var TWA, Eastern Air Lines, Pan American World Airways, Air France, BOAC, KLM, Qantas, Lufthansa, Iberia Airlines, Panair do Brasil, TAP Portugal, Trans-Canada Airlines (senere kjent som Air Canada), Aer Lingus og VARIG. Pakistan International Airlines var det første selskap på det asiatiske kontinent som tok Super Constellation i bruk.
Rekorder
Elegant og kraftig som den var, satte Constellation en serie med rekorder. Den 17. april fløy den andre prototypen, med Howard Hughes og TWAs president Jack Frye i cockpit fra Burbank, California til Washington D.C. på 6 timer og  57 minutter (dvs. 4 260 km i en fart på 611 km/t). På returen landet flyet på Wright Field for å gi Orville Wright sin siste flytur, over 40 år etter hans første, historiske flyvning. Orville kommenterte at vingespennet på en Constellation var lenger enn hans første flyvning.
Den 29. september 1957, gjennomførte en L-1649A Starliner turen fra Los Angeles til London på 18 timer og 32 minutter. Den lengste non-stop passasjerflyvning ble gjennomført med en L-1649A og varte nesten et døgn; 23 timer og 19 minutter, under TWAs åpningstur fra London til San Francisco den 1-2. oktober 1957