cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Upton Sinclair
Politikk
Han stilte som kandidat for sosialistpartiet ved kongressvalgene i 1920 og 1922, uten å oppnå noe mandat. I 1934 var han kandidat til delstatsguvernør i California for Det demokratiske partiet.
Flerumettet fettsyre
Flerumettede fettsyrer, og spesielt de lange omega-3-fettsyrene fra fiskefett, har en rekke positive effekter på helsen:
Upton Sinclair
Parapsykologi
Sinclair var interessert i parapsykologi og gjennomførte en rekke eksperimenter der han hevdet å ha påvist slike fenomener som telepati og levitasjon. Eksperimentene er skildret blant annet i boka  Mental Radio (1930).
Belvedere
Belvedere (tysk: Schloss Belvedere) er et palassområde fra barokken, bygd av prins Eugene av Savoia. Palasset ligger i distriktet Landstraße i Wien, sørøst for byens sentrum.
1700-tallet
Etter at han kjøpte landområdet i 1697 fikk Eugene en stor park bygd. Schloss Belvedere startet som en forstadsvilla, men i 1714 startet han arbeidet med å bygge det som i dag kalles Nedre Belvedere; ikke som palass, men som en villa, med et oransjeri og galleri med malerier, med boliger som stod i stil. Arkitekten var Johann Lukas von Hildebrandt, en av Østerrikes viktigste arkitekter i barokken. Denne bygningsmassen representerer hans største mesterverk. Som assistent hadde han skulptøren Giovanni Stanetti fra Venezia, bragt til Wien av prins Eugene. Nedre Belvedere ble ferdigstilt i 1716. Taket i den sentrale Marmorsaal («Marmorsalen»), malt av Martino Altomonte, hyller prins Eugene som den nye Apollon. Rommet inneholder også skulpturen «Prins Eugenes oppstandelse», skulpturert av Balthasar Permoser. Mot vest i Nedre Belvedere ligger «Paradesoverommet» (Paradeschlafzimmer), med en omfattende grotesk i Jean Bérain-stil lagd av Jonas Drentwett. Mot vest ligger også et marmorgalleri med gipsfigurer av Domenico Parodi. Det indre marmor-rommet har takmalerier av Giacomo del Po fra 1720. «Tordensalen» (Donnersaal) har takfresker malt av Altomonte og arkitektur av Gaetano Fanti. I østfløyen ligger den offisielle spisesalen.
Mens Belvedere ble bygd ble også hagen ble lagt ut, på formelt fransk vis, med gruslagte stier og vannspill, omgitt av hekker. Ansvarlig for hagen var Dominique Girard, som tidligere hadde jobbet med hagen i Slottet i Versailles, som elev under André Le Nôtre. Det store vannbassenget i det øvre parterret, trappene og vannfallene med nymfer og gudinner eksisterer fortsatt den dag i dag, men det mønstrede blomsterbedet har grodd igjen. Dette er i ferd med å restaureres.
Komplekset ble solgt i 1752 til Maria Theresa av Østerrike, av prinsens arving. Maria Theresia døpte palasset Belvedere. Under Huset Habsburg ble det ytterligere utvidet. Siden 1775 har Belvedere huset en samling av kongelige malerier, på vegne av keiser Josef II.
1800-tallet
I 1806 ble også kunstsamlingen fra slottet Ambras flyttet til Nedre Belvedere. Begge samlingene ble flyttet til Kunsthistoriemuseet i 1890. Den siste som bodde her var Franz Ferdinand av Østerrike-Este.
1900-tallet
Siden 1. verdenskrig har Belvedere fungert som museum (Österreichische Galerie Belvedere).
2000-tallet
På begynnelsen av 2000-tallet ble det iverksatt omfattende renoveringsarbeider som omfattet både hagen og palasset.
Rufus (Kim Possible)
Rufus er en fiktiv figur fra den animerte TV-serien Kim Possible. Rufus er en nakenrotte, som er kjæledyret til Ron Stoppable. På engelsk spilles Rufus av Nancy Cartwright, mens den norske stemmen tilhører Sarah MacDonald Berge og Siri Nilsen.
Personlighet og evner
Rufus og Ron er uatskillelige. Rufus er til enhver tid i Rons lomme. Rufus har fellesinteresser og personlighetstrekk med Ron (som Bueno Nacho-mat og videospill), han imiterer ofte Rons handlinger, følelser og ansiktsuttrykk. Trass i å være en gnager, har Rufus vist seg å være både kompetent og snartenkt og har ved flere anledninger kommet Kim og Ron til unnsetning når de har vært i ei knipe. Han har veldig god teknisk innsikt, og Ron får ham ofte til å reparere ødelagte maskiner. Han har også ekstremt sterke tenner, og kan faktisk tygge seg gjennom enkelte metaller. Han er til og med en talentfull utøver av kampsport, og har Ape Kung Fu-krefter, som Ron; faktisk er Rufus flinkere til å kontrollere kreftene sine enn Ron.
Rufus later til å ha større hjernekapasitet og temperaturtoleranse, og muligens lengre livssyklus, enn sine virkelige artsfrender. Han har også vist smerte, en evne nakenrotter ikke har (han kan rett og slett ape etter Rons reaksjoner). Han har også ved flere anledninger hatt enorm appetitt, og spist mer enn fullvoksne mennesker, noe som langt på vei kan forklare hvorfor Ron alltid er blakk.
Referanser
List of Kim Possible characters Luettelo televisiosarjan Kim Possible hahmoista
New Zealands historie
New Zealands historie går tilbake minst 700 år da landet ble oppdaget og bosatt av polynesiere som utviklet en særegen maorikultur sentrert rundt slektforbindelser og landområder. Den første europeiske utforskeren som fikk se New Zealand var nederlenderen Abel Janszoon Tasman den 13. desember 1642. Den engelske kaptein James Cook, som nådde New Zealand i oktober 1769 på den første av hans tre sjøreiser, var den første europeer som seilte rundt og kartla landet.
Fra slutten av 1700-tallet ble landet jevnlig besøkt av utforskere og andre sjøfolk, misjonærer, handelsmenn og eventyrere. I 1840 ble Waitangi-avtalen signert mellom den britiske kronen og ulike høvdinger for maoriene, noe som forte New Zealand inn under det britiske imperiet og ga maoriene like rettigheter som britiske borgere. Det var deretter en omfattende britisk bosetning over hele landet. Krig og innføring av det europeiske og juridiske system førte til at det meste av eierskapet til New Zealands landområder gikk fra maoriene og til pākehā (europeere), og de aller fleste maorier ble svært fattige.
Fra 1890-tallet innførte parlamentet i New Zealand en rekke progressive initiativ, blant annet kvinnelig stemmerett og alderdomspensjoner. Fra 1930-tallet ble økonomien sterkt regulert og omfattende velferdsstat ble utviklet. I mellomtiden gikk maorikulturen gjennom en renessanse og fra 1950-tallet begynte også maorier å flytte til de store byene. Det førte til utviklingen av en maorisk protestbevegelse som igjen førte til en større anerkjennelse av Waitangi-avtalen på slutten av 1900-tallet. En rekke sosialliberalistiske politiske vedtak, som blant annet avdiskriminering av homofili, ble innført. Utenrikspolitikken involverte støtte for Storbritannia i de to verdenskrigene, og nære politiske forbindelser med USA og Australia etter 1940. Utenrikspolitikken etter 1980 har derimot tatt en mer uavhengig retning, særlig i å fremme en atomfri sone. De påfølgende regjeringene har opprettholdt denne politikken.
Før europeisk ankomst
New Zealand ble opprinnelig oppdaget og bosatt av polynesiere en gang mellom år 1000 og 1300 e.Kr. Noen historiske bevis tyder likevel på at det kan ha skjedd før dette. Menneskene som slo seg ned på hovedøyene ble til maorifolket. En annen befolkning som bosatte seg på Chathamøyene øst for New Zealand ble til maorifolket. Det er usikkert om maorienes forfedre kom direkte fra Polynesia eller om de var maorier fra hovedøyene som dro øst.
Noen av maoriene, særlig på Nordøya, kalte sitt nye hjemland «Aotearoa». Dette blir ofte oversatt som «Den lange hvite skyens land»
De opprinnelige beboerne var moa-jegere. Moa var en stor fugl som veide opp til 250 kilo og som hadde mistet evnen til å fly. Den døde ut på 1700-tallet eller tidligere da den ikke greide å tilpasse seg jakt fra mennesker og andre pattedyr. Før menneskene ankom var moa byttedyret til den nå utdødde moaørnen. Moa-jegerne kan ha assimilert med senere ankomne innvandrere fra Polynesia som ifølge maorisk tradisjon ankom mellom år 952 og 1150 e.Kr.
New Zealand har ingen innfødte landpattedyr bortsett fra to flaggermusarter. Etter at moaen var utdødd spiste maoriene for det meste kumara, en type søtpotet de hadde med seg fra Polynesia. Kannibalisme, som andre steder i stillehavsområdet, utgjorde en meget begrenset del av dietten.
Europeiske oppdagelsesreisender
De første europeere vi vet nådde New Zealand ble ledet av den hollandske oppdageren Abel Tasman. De ankom med skipene Heemskerck og Zeehaen, som ankret opp i nordenden av Sørøya i desember 1642 men som seilte nord til Tonga etter et sammenstøt med lokale maorier. Tasman tegnet skisser av hovedøyenes vestkyster og kalte dem «Nova Zeeland». Navnet «Nieuw Zeeland» finnes på sjøkart over området like etter dette. Tidligere beskrev sistnevnte en øy nær Ny-Guinea. Løytnant James Cook gjennomførte en full oppdagelsesferd av begge øyers kyster i 1769 og 1770. Cook vendte tilbake til New Zealand i løpet av begge sine to senere reiser til Stillehavet.
Hval- og selfangere
Fra 1790-årene ble New Zealand besøkt av britiske, franske og amerikanske hvalskuter. Mannskapene deres kom iblant i konflikt med maoriene. Fra rundt 1800 ankom handelsmenn og misjonærer og forsterket konfliktene. Den første «fullblods»-europeeren født på territoriet var Thomas King i 1815 i Bay of Islands. Dette ble fulgt av stor europeisk innvandring og i 1839 kjøpte «The New Zealand Company» mye land. Samtidig viste franskmennene interesse for øyene. Disse faktorene gjorde at den britiske regjeringen bestemte seg for å ta kontroll.
Koloni
New Zealand ble en britisk koloni i 1840 da Waitangi-traktaten ble underskrevet av maorihøvdinger og den britiske monarks stedfortreder. Den britiske monark var representert av William Hobson, som var viseguvernør av New Zealand. På denne tiden var New Zealand underordnet og styrt fra New South Wales, Australia
Storbritannias motivasjon for å kolonisere var å komme andre europeiske nasjoner i forkjøpet. Frankrike hadde i 1840 opprettet en liten bosetning på Banks Peninsula på Sørøya. Samtidig var det mye lovløshet blant de hovedsakelig britiske hvalfangere og handelsmenn. Maorihøvdingene skrev under fordi de søkte beskyttelse for sine eiendeler og eiendommer (noe som bare ble delvis gjennomført). En annen årsak var løftet om beskyttelse mot andre maoristammer som angrep med musketter kjøpt fra europeiske hvalfangere og handelsmenn. Foranledningen for sistnevnte var de såkalte «Musket Wars» eller «muskettkrigene» i 1820 og 1835. En tidlig kolonist, Frederick Edward Maning, skrev to fargerike samtidige bøker om livet i New Zealand på denne tiden. Old New Zealand og History of the War in the North of New Zealand against the Chief Heke er senere blitt regnet som klassikere i newzealandsk litteratur.
En betydelig europeisk kolonisering fulgte. Disse innvandrerne var hovedsakelig fra England, men også mange fra Skottland og Irland foretok den lange reisen og opprettet etterhvert provinser. Disse var fra sør til nord:
Provinsen Southland (hovedstad Invercargill) brøt først med Otago for så senere å gå under denne igjen.
Kolonistene (kalt pākehā (europeere) av maoriene som igjen ble kalt newzealendere av kolonistene) var allerede i 1859 i flertall. I 1911 hadde disse igjen mangedoblet til å overskride en million.
Mange beboere på Sørøya så seg lei av å støtte Nordøya finansielt uten å få noe særlig igjen for det. Spesielt var bitterheten mellom de to provinsene Auckland og Otago stor da Dunedin-journalisten Julius Vogel startet en kampanje for å gjøre Sørøya uavhengig. Den 19. september 1865 stemte 17 medlemmer av parlamentet for oppløsning mens 31 stemte for samhold. New Zealand forble dermed samlet. Vogel ble senere statsminister for et samlet New Zealand.
Sørøya hadde det meste av den hvite befolkningen fram til rundt 1900 da Nordøya overtok. Denne har også hatt en stadig voksende andel av hele landets befolkning gjennom hele nittenhundretallet og fram til i dag.
Maoribefolkningen sank drastisk etter 1820 som følge av stammekriger (muskettkrigene) og på grunn av nye sykdommer smittet fra kolonistene. Meslinger, kikhoste, influensa og senere tyfus reduserte en opprinnelig maoribefolkning fra rundt 100 000–120 000 til kun 62 000 i 1857 og 44 000 i 1891. Veksten begynte sakte å tilta etter spanskesyken i 1918. Rundt 1900 hadde maoriene mistet det meste av eiendommene sine gjennom salg, konfiskeringer og etter væpnet konflikt med kolonistyret.
I 1841 ble New Zealand en selvstendig koloni. Før det hadde den vært en del av og blitt administrert av den Australske kolonien New South Wales
Selvstyre ble gitt til nybyggerbefolkningen i 1852 under det britiske parlamentets New Zealand Constitution Act 1852. I 1867 fikk maoriene et reservert antall plasser i parlamentet. I denne perioden begynte kvegindustrien å utvikle seg og fundamentet for New Zealands moderne økonomi tok form. På slutten av 1800-tallet gjorde den nye skipstrafikken det mulig å drive eksport i stor skala av ull, kjøtt og meieriprodukter.
I 1890-årene hadde et parlamentarisk styre langs demokratiske linjer slått rot og New Zealands sosiale institusjoner fikk sin nåværende form. I 1893 ble New Zealand det første vestlige landet i verden som ga kvinner rett til å stemme i nasjonale valg. På begynnelsen av 1900-tallet ble det gjennomført store sosiale reformer som la fundamentet for New Zealands versjon av velferdsstaten.
Maoriene ble gradvis flere og gjennom sosialt samvær og giftemål med kolonister og misjonærer tok de til seg mye av den europeiske kulturen. I de senere årtier har maoriene blitt mer og mer urbanisert. Samtidig er mange blitt politiske aktive og kulturelt bevisste.
Dominion og domene
New Zealand (som Fiji) bestemte seg for ikke å gå inn i et samvelde med Australia i 1901. I stedet gikk landet fra å være en koloni til å bli en egen dominion i 1907 med samme status som Australia og Canada. New Zealand beholdt en sterk lojalitet til Samveldet som det utgjorde en del av. Landet bidro med befolkningsmessig proporsjonale tropper til boerkrigen (1899–1902), første verdenskrig og andre verdenskrig. New Zealands fulle uavhengighet ble formalisert av Balfour-deklarasjonen i 1926 og Statue of Westminster i 1931. Sistnevnte ble ratifisert 25. november 1947. Samveldets monark er fremdeles også New Zealands majestet, som har vært et uavhengig konstitusjonelt monarki. I 1951 ble det legislative tinget Legislative Council avskaffet da det ble oppfattet som ineffektivt. Derav har New Zealand bare et parlamentarisk nivå. (En sammenligning kan være Over- og Underhuset i britisk styresett, der Overhuset ville blitt avskaffet.)
I 1983 ble ordet dominion erstattet med realm eller domene og dronningen ble gitt et formelt forhold til det Executive Council som er det samme som det forholdet hun har til Privy Council i Storbritannia. I 1986 ble loven The Constitution Act 1986 vedtatt. Denne ugyldiggjorde Statue of Westminster fra 1931 og trådte i kraft 1. januar 1987. Fram til dette tidspunktet kunne det britiske parlamentet vedta lover for New Zealand hvis det ettertrykkelig var slått fast i loven at New Zealand hadde bedt om og godtatt dette.
Akkurat som Australia innså New Zealand at Storbritannias dager som en førsterangs verdensmakt var talte. I 1951 skrev de derfor under ANZUS-pakten med Australia og USA. Men i 1986 frasa USA seg sine forsvarsforpliktelser overfor New Zealand da den daværende arbeiderpartiregjeringen forbød atomdrevne fartøy å fortøye i landets havner.
Frem til 1973 hadde New Zealand nære økonomiske forbindelser med Storbritannia. Dette innebar at de var et foretrukket land for eksport av lam og meieriprodukter. Dette samarbeidet endte brått da Storbritannia ble en del av EU og New Zealand ble tvunget til å se til nabostatene i stillehavsregionen av Asia for eksportmarkeder. I 1985 inngikk New Zealand en økonomisk samarbeidsavtale med Australia kalt Closer Economic Relations eller bare CER. Landet har også deltatt i økonomiforumet Asia Pacific Economic Cooperation (APEC), og var vert for dets møte i 1999.
Den asiatiske stillehavsregionen har også overtatt for Storbritannia som kilde for immigranter. Tradisjonelt har New Zealand betraktet seg som bi-kulturelt, satt sammen av de av europeisk avstamning (pakeha) og maori. Dette i motsetning til land som Australia og Canada som ser seg selv som multikulturelle. Selv om de kulturelle båndene til Storbritannia fremdeles er sterke, og de fleste pakeha har røtter derfra, er det nesten ingen som fremdeles ser på det som «hjemme» eller «moderlandet». Da statsministeren i 1994 Jim Bolger foreslo at New Zealand skulle kutte alle bånd til det britiske monarkiet og bli en republikk fant dette liten støtte i befolkningen.
I de senere år har de fleste regjeringer forsøkt å rette på klagene fra maorier som har blitt urettferdig behandlet. I 1975 ble tribunalet Waitangi Tribunal opprettet. Dette skulle høre klager på brudd på Waitangi-traktaten fra statens side. I 1985 fikk tribunalet også makt til å høre klager mot staten så langt tilbake som til 1840.
Under arbeiderpartiregjeringen fra 1984 til 1990 begynte en omlegging av økonomien mot frimarked og privatisering av offentlig eierskap. I 1986 trådte loven Constitution Act i effekt og i 1993 stemte flertallet av innbyggerne for å forandre et britisklignende valgsystem til et basert på proporsjonal representasjon som i Norge. Dette ble kalt Mixed Member Proportional eller MMP.
I 1996 ble MMP for første gang tatt i bruk ved et valg. Systemet er laget slik at mindre partier har større mulighet for å få representanter valgt til parlamentet. Det virker også å ha fungert slik i praksis etter som de tradisjonelt to største partiene arbeiderpartiet Labour og høyre partiet National ikke har fått absolutt majoritet siden den gang. Siden har også New Zealand hatt mindretallsregjeringer bortsett fra ett år. Den nåværende Labour-regjeringen fikk 41 % av stemmene mot National sine 21 % i valget i juli 2002. Etter valget dannet Labour en mindretallsregjering med det venstreorienterte fremskrittspartiet Progressive Coalition. Regjeringen fører et løst samarbeid med det kristenkonservative partiet United Future for å skape flertall.
New Zealand ble brukt som setting for Midgard i trilogien Ringenes herre basert på Tolkiens bøker. Dette har brakt mange ekstra turister til landet i den senere tid.
Act of Supremacy
Act of Supremacy (Loven om overhøyhet) er betegnelsen på to lover vedtatt av Det engelske parlamentet i 1534 og 1559, under henholdsvis Henrik VIII og Elizabeth I. Begge lover regulerte hvem som var overhode for Den engelske kirke. Loven har fortsatt gyldighet i dag etter at den ga kong Henrik VIII og påfølgende engelske monarker kongelig overhøyhet. Det betydde at han ble erklært som den øverste hersker av den kristne kirken i England. Kongelig overhøyhet er i dag særskilt benyttet for å beskrive den rettslige suverenitet av sivilretten over kirkelovene til kirken i England.
Loven om overhøyhet av november 1534 (Act of Supremacy 26 Hen. VIII c. 1) var en lov vedtatt av det engelske parlamentet under Henrik VIII som erklærte at han var «det eneste overhode på jorden for den engelske kirke» og at den engelske kronen skal ha «alle æresbevisninger, verdigheter, fortrinn, domsmakt, privilegier, immuniteter, inntekter, og eiendeler til den nevnte dignitet». Ordlyden i loven gjorde det klart at parlamentet ikke bevilget kongen tittelen (således antydet at de hadde retten til å trekke den tilbake senere); isteden var det anerkjennelse av et etablert faktum. I loven forlot kongen Roma og den hellige stol fullstendig. Han forsikret således uavhengigheten av Ecclesia Anglicana. Han utpekte seg selv og sine etterfølgere som øverste herskere av den engelske kirke. Henrik VIII hadde blitt erklært æresbevisningen Troens forsvarer (engelsk: Defender of the Faith; latin: Fidei Defensor) i 1521 av pave Leo X for hans pamflett som anklaget Martin Luther for kjetteri. Parlamentet overdro senere denne tittelen til Henrik i 1544.
Loven av 1534 har blitt vurdert som en markering på begynnelsen av den engelske reformasjonen, skjønt andre kilder antyder at reformasjonen hadde brygget mer enn et århundre. Det var et antall årsaker til loven, hovedsakelig for at Henrik VIII trengte å få annullert sitt ekteskap til Katarina av Aragón, ettersom dronningen ikke hadde skaffet ham en sønn og en arving. I tillegg grunnet Henriks påståtte bange anelser om rettmessigheten til å gifte seg med sin brors enke. Pave Klemens VII nekte å gi godkjennelse for annullering av ekteskapet med henvisning til katolsk lære som hevdet at en lovlig ekteskapelig kontrakt var udelelig (bindende) inntil døden, og således kunne paven ikke annullere et ekteskap grunnet en kirkerettslig hindring tidligere tildelt. Med denne loven ble bruddet med Den hellige stol bekreftet, og reformasjonen i England var et faktum. Den betydde av Thomas Cranmer kunne annullere ekteskapet mellom kongen og Katarina av Aragón, slik at han kunne gifte seg med Anne Boleyn.
Senere ble Loven om forræderi (Treasons Act 1534; 26 Hen. 8. c. 13) vedtatt av parlamentet: den sørget for at den som nektet for gyldigheten av Loven om overhøyhet, nekte for at kongen var kirkens øverste leder, eller fremme pavens gyldighet, de gjorde seg skyldig i høyforræderi, belagt med dødsstraff. Blant de meste kjente offentlige figurer gjorde motstand Loven om overhøyhet og ble henrettet for forræderi var Thomas More og John Fisher da nektet å sverge en ed på at de aksepterte Henrik VIII som kirkens overhode.
I 1537 ble Irish Supremacy Act vedtatt av Det irske parlamentet, og det etablerte Henrik VIII som overhode av den irske kirke, slik som tidligere hadde blitt gjort i England.
Andre Act of Supremacy
Loven ble trukket tilbake i 1554 av Henriks katolske datter Maria I.
Den andre Act of Supremacy var en gjeninnføring av den første. Forskjellen var at dronning Elisabeth ikke ble kalt overhode, men «øverste guvernør» for kirken. Dette beroliget både protestanter som ikke ønsket et kvinnelig overhode for kirken, og katolikker.
Alle som fikk et offentlig eller kirkelig embete måtte avlegge ed på at de anerkjente loven, den såkalte Oath of Supremacy. Det var straffer for å ikke anerkjenne denne, men Elisabeth valgte å ikke straffeforfølge legfolk såfremt de ikke drev åpent opprør mot hennes autoritet.
Nannacara quadrispinae
Nannacara quadrispinae er en art i gruppen ciklider. Det er en liten fisk som lever i ferskvann. Den finnes i Orinoco-deltaet i Venezuela.
Den er trolig nært beslektet med Nannacara anomala, da den bare har 14 finnestråler i halefinnen, mot normalt 16. Den har vanligvis fire pigger på gattfinnen, noe man ikke ser hos andre Nannacara-arter.
Før den ble vitenskapelig beskrevet, gikk den i akvariehandelen under navnet 'Nannacara sp. Venezuela'.
Nicholas Vansittart
Nicholas Vansittart, 1. baron av Bexley, (født 29. april 1766, død 8. februar 1851) var en britisk politiker og den av Storbritannias finansministre som har innehatt denne posisjonen lengst.
Sanatoriebakken (Oslo)
Sanatoriebakken (1–5, 2–22) er en vei på Nordstrand (bydel Nordstrand) i Oslo. Den går fra Vingolfveien til Solveien.
Navnet ble vedtatt i 1907. Sanatoriet det vises til, er Nordstrand tuberkulosehjem i Vingolfveien 12.
Hernes Idrettslag
Hernes Idrettslag (Hernes IL, HIL) er et idrettslag fra Elverum. Klubben har egne grupper for idrettene fotball, håndball, langrenn og skiskyting.
Sven Rydell
Sven Åke Algot Rydell (født 14. januar 1905 i Göteborg, død 4. april 1975) var en svensk fotballspiller og avisskribent.
Rydell var en av Sveriges beste fotballspillere i 1920- og 1930-årene. Han spilte 43 landskamper og scoret hele 49 mål. Med det var han tidenes toppscorer på det inntil Zlatan Ibrahimovic slo rekorden i 2014.
Rydell vant en olympisk bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på Sveriges lag i fotballturneringen, som kom på tredjeplass, bak og. Sverige vant åttendedelfinalen 8-1 over, og i kvartfinalen beseiret de med 5-0. Sverige tapte semifinalen for Sveits 1-2. I bronsefinalen mot spilte de uavgjort 1-1, og omkampen, som ble spilt 9. juni 1924 på Stade de Colombes foran 40 522 tilskuere, vant de med 3-1.
Som skribent skrev han i Göteborgs-Tidningen under signaturen Dribbler. Han utga i 1935 selvbiografien Mitt livs match.
Jianghan
Jianghan (kinesisk: 江汉区; pinyin: Jiānghàn Qū) er et bydistrikt i den subprovinsielle by Wuhan i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det dekker en del av det bymessige område som før var i byen Hankou – én av de tre byene som ble sammenslått i 1953 for å danne den nye storbyen Wuhan.
Jianghan har et areal på 33 km² og teller 460 000 innbyggere.
Victor Liu Hede
Victor Liu Hede (født 3. mai 1912 i Kina, død 10. desember 2001 i Wuhan) var katolsk undergrunnsbiskop av Hankou i provinsen Hubei i Folkerepublikken Kina.
Liv og virke
Liu Hede trådte inn i fransiskanerordenen i 1929 og ble presteviet i 1936. I 1950, som var en svært vanskelig tid, ble han utnevnt til administrator av bispedømmet Hankou. Han ble arrestert og kastet i fengsel 16. januar 1954, og slapp ikke ut før etter kulturrevolusjonen.
Etter sin løslatelse var han sjelesørger i provinsen Hubei. Han ble hemmelig bispeviet i 1984 med bispedømmet Hankou som hovedansvar.
Etterhvert ble han og den «offisielle» biskopen av Hankou forsonet og samarbeidspartnere. Det skjedde tidlig i 1990-årene. Biskop Liu og Anthony Yang Shaohuai, også han fra undergrunnskirken i Hubei, ble enige om å komme «til overflaten» og samarbeide med biskop Bernardine Dong Guangqing av den «offisielle» kirke. Biskop Liu flyttet inn i Sentral- og Sørkinas seminar i Wuchang, mens biskop Yang residerte i katedralen i Hankou til sin død 10. desember 1999.
Etter at biskop Liu trakk seg tilbake til presteseminaret, virket han som spiritual for prestekandidatene.
Nannacara taenia
Nannacara taenia er en art i gruppen ciklider. Det er en liten fisk som lever i ferskvann i nærheten av Belém i Pará i Brasil. Den er en av de minste Nannacara-artene og blir opptil 5 cm lang.
Lydia (navn)
Lydia er et kvinnenavn etter oldtidsriket Lydia. Navnet Lidia er en variant av Lydia. Lydia har norsk navnedag den 13. desember.
Utbredelse
Lydia var et populært navn i USA på første halvdel av 1800-tallet.
I England var Lydia et populært navn på midten av 1800-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Det Norske Akademis Pris
Det Norske Akademis Pris til minne om Thorleif Dahl utdeles årlig av Det Norske Akademi for Språk og Litteratur. Den er innstiftet og finansiert av Thorleif Dahls Kulturbibliotek, der halve styret oppnevnes av familien Dahl og halve av Det Norske Akademi. Kitty Dahl er styreleder (2022). Prisvinneren utpekes av en jury, som i 2022 består av Tom Lotherington, Christine Amadou, Christian Janss (som representerer Akademiet), Kaja Schjerven Mollerin og Hilde Susan Jægtnes. Prisen er en påskjønnelse for fremragende skjønnlitterært eller faglitterært forfatterskap på riksmål/bokmål, eller oversettelse til riksmål/bokmål av skjønnlitteratur eller faglitteratur. Fra og med 1991 er prisen på 100 000 kroner. Prisen ble første gang utdelt i 1983.
Kjell Holler
Statsråd
Holler ble utnevnt til industriminister i Einar Gerhardsens tredje regjering. Han satt i stillingen i perioden (9. april 1959-4. juli 1963). Han var bare 34 år da han ble minister og ble dermed en av de yngste som er blitt utnevnt til statsråd til da. Sommeren 1963 søkte han avskjed som følge av at den såkalte Kings Bay-saken. Bare noen dager før han søkte avskjed hadde regjeringen på hengende håret unngått å bli felt på et mistillitsforslag som gjaldt de store budsjettoverskridelsene ved byggingen av Norsk Koksverk.
Etter politikken
Kjell Holler kom ikke tilbake til norsk politikk etter sin periode som statsråd. Etter nok en periode i Landsorganisasjonen (1962–66) var han engasjert hos Samvirke Forsikring (1966–80), for Televerket som styreformann (1974–80) og sist som Televerkets generaldirektør (1980–91).
Holler hadde en rekke verv, som avgiftskomiteen (1953–59), frihandelsutvalget (1963–66), skatteprogresjonsutvalget (1963–64), styreformann i Norsk Film (1971–79), leder for Utvalget for industriøkonomisk institutt (1971–72), i representantskapet for Årdal og Sunndal Verk A/S (1971-74, 1981-), leder av Utvalget for medbestemmelsesrett i offentlig sektor (1972–94), medlem av Markedsrådet (1973–85), styreleder for Kreftregistreret (1990–95) og medlem av styret for Flyktningerådet (-2000).
Bannkulturen
Bannkulturen er et generelt begrep for den senmesolittiske flintindustrien i nordlige Irland og på øya Man i Irskesjøen. Kulturen er navngitt etter elven Bann, den lengste elven i Nord-Irland.
Arkeologen professor Peter Woodman fra University College Cork mener at Bannkulturens steinindustri var en del av et omfattende nettverk og distribusjon til andre mesolittiske kulturer i Irland mellom 5500 og 3800 f.Kr.
Kjennetegn og levninger
Kulturen utmerket seg særlig med bruken av store steinflak, såkalte «bann-flak», og av en spesiell arbeidsteknikk med larnittflint. Bann-flak var store bladformede flintblader, spisse i den ene enden og butte i den andre. De ble brukt som spydspiss festet til skaft av tre. Woodman definerte spydspissene som enkelt bearbeidede store flak, uten tange av betydning. De kom i to former, langstrakte eller bladformet på mindre enn 3,2 cm på tvers.
Jadwiga Jędrzejowska
Jadwiga Jędrzejowska Galert (født 15. oktober 1912 i Kraków, død 28. februar 1980) var en polsk tennisspiller.
Jadwiga Jędrzejowska er Polens mest fremgangsrike tennisspiller. Hun var i sju Grand Slam-finaler i perioden 1936–1947. Tre single-, tre double- og en mixed double-finale. Hun vant kun én, damedoublen i French Open i 1939 sammen med Simone Mathieu.
I 1936 nådde hun for første gang en finale i en Grand Slam-turnering, damedoublen i French Open. Året etter, i 1937, var hun i to singlefinaler i Grand Slam-turneringer; Wimbledon-finalen tapte hun til Dorothy Round med 6-2, 2-6, 7-5 og i US Open til Anita Lizana fra Chile med 6-4, 6-2.
I 1935 og 1936 ble hun kåret til årets idrettutøver i sitt hjemland.
Vindusbehandler
En vindusbehandlers (engelsk window manager) oppgave i operativsystemet er å holde orden på og behandle vinduene på skjermen. De fleste operativsystemer har en eller annen form for vindusbehandler, men det er stor forskjell på hvilke funksjoner de har og hvordan de oppfører seg. Noen vindusbehandlere er minimalistiske og utelater alt som kan minne om dekorasjoner rundt vinduene, et godt eksempel er Ratpoison, hvor det ikke finnes noe slikt; mens andre gjerne også har som mål at det skal være pent å se på skjermen. Et annet skille er mellom vindusbehandlere på Microsoft Windows-systemer, hvor det bare finnes en vindusbehandler som ikke kan byttes ut, og på Unix-systemer, hvor det finnes flere hundre med hver sine spesialfelt som man kan velge i mellom.
Det er viktig å skille mellom vindusbehandlere og skrivebordsmiljøer.
Konsepter
De fleste vindusbehandlere dekorerer vinduene med en tittellinje man kan bruke for å flytte vinduet rundt på skjermen med, og en knapp til å lukke vinduet, en knapp til minimering og i de fleste tilfeller en statuslinje. I tillegg finnes det flere konsepter for hvordan vindusbehandleren behandler vinduene og hvordan de blir organisert, som ikke er like mye brukt.
Vindusbehandlere med arkfaner
Vindusbehandlere med arkfaner gjør at man kan gruppere flere forskjellige programvinduer i det samme vinduet. I de fleste vindusbehandlere som benytter seg av denne teknikken er det mulig å skifte mellom de forskjellige programmene ved å trykke på faner i tittellinjen, og å gruppere vinduer ved å dra tittellinjen til det ene vinduet over i tittellinjen på det andre. Tuomo Valkonens PWM var den første vindusbehandleren som benyttet seg av konseptet. I ettertid har Fluxbox og Pekwm også benyttet seg av det.
Rutebaserte vindusbehandlere
De såkalte rutebaserte vindusbehandlerne er det også den samme finnen, Valkonen, som har vært med å bidra til oppmerksomhet med sin andre vindusbehandler Ion som opprinnelig var en videreutvikling av PWM. Men den originale vindusbehandleren som benyttet seg av det var Siemens RTL Tiled Window Manager. Konseptet går ut på at ingen vinduer overlapper hverandre, men derimot blir plassert i ruter ved siden av hverandre. Programmene tar plassen i hele denne ruten og slik får man utnyttet absolutt all plassen på skjermen. Det er som oftest mulig å ha flere vinduer i samme rute med et lignende konsept som de tabulerte vindusbehandlerne bruker.
Formålet med å organisere vinduene på denne måten er hovedsakelig to ting. For det første er det mye lettere å navigere et slikt system med tastaturet enn hva et vanlig design er, rutebaserte vindusbehandlere er myntet på tastaturbrukere. Den andre grunnen er tanken om at det er vindusbehandleren sin jobb å organisere hvor de forskjellige vinduene skal være på skjermen. I Ion er det for eksempel mulig å konfigurere hvilke ruter de forskjellige vinduene skal dukke opp i, slik at man slipper å flytte om på vinduene manuelt, fordi de plasserer seg der de skal.
Vindusbehandlere som benytter seg av dette konseptet er for eksempel det tidligere nevnte Ion og Siemens RTL Tiled Window Manager, i tillegg har man Window Manager Improved, TrsWM og FvwmPartition som lager en lignende funksjonalitet til Fvwm. Larswm har også benyttet seg av et lignende konsept. I Larswm er skjermen usynlig delt opp i to områder på 60% og 40%. Det programmet man bruker blir plassert i det største området, mens de andre blir tilsidesatt. Larswm bruker flytende vinduer og blir således en mellomting mellom en rutebasert vindusbehandler og det tradisjonelle designet.
Virtuelle skrivebord
Virtuelle skrivebord er noe de fleste vindusbehandlere til vindussystemet X støtter i dag. Denne funksjonen lager en illusjon av at man har flere forskjellige skrivebord man kan plassere programmene sine på. Dette virker noe lignende som når man bruker flere enn en skjerm, bortsett fra at man bare kan se en av gangen.
Vendomveien (Oslo)
Vendomveien (1–7, 2–10) er en vei på Nordstrandshøgda i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørøstover fra Ole Moes vei.
Navnet ble vedtatt i 1954.
Carta Marina
Carta marina (latinsk for «sjøkart») er et kart tegnet av den svenske presten Olaus Magnus og trykt i Venezia i 1539. Det er regnet for å være det tidligste noenlunde riktige kartet over landene i Norden. Carta marina er overdådig illustrert med vesener og forestillinger fra landenes folkeliv og folketro.
Historikk
Veggkartet er omkring 1,70 meter høyt og 1,25 meter bredt. Det ble tegnet av Olaus Magnus (Olof Månsson, 1490–1557), svensk naturforsker, etnograf og titulærbiskop i Uppsala, over en periode på rundt tolv år fram mot 1539. Han tegnet kartet på sitt kontor i Venezia, der det ble skåret ut som tresnitt, trykt og utgitt.
Kartet inneholder folketro, detaljer og navn. Magnus har prøvd å illustrere folk og natur i ulike deler av Norden. Det er verdt å merke seg at i Nordsjøen og andre hav er det tegnet inn kraker og andre havmonstre som sjøfarende kunne møte på. Det finnes bare et tidligere kart over Skandinavia (Skandia eller Schondia), tegnet av Jakob Ziegler. Andre kart fins, men det er uvisst om de er ekte middelalderkart. Omkring 1574 forsvant Carta marina uten spor. Lenge ble kartet regnet som tapt. I 1886 ble det funnet igjen på Hof- und Staatsbiliothek i München av Oscar Brenner, og der er kartet fremdeles. I 1961 ble en annen kopi funnet i Sveits. Uppsala universitet fikk tak i kartet året etter. Dette kartet er lagret på Carolina Rediviva i Uppsala.
På kartet er grensene til Norge og Danmark ikke helt riktig inntegnet, men kartet anses likevel som det mest nøyaktige kartet over Norden fra middelalderen.
Navnet Carta marina er latinsk og utgjør den første delen av kartets fullstendige overskrift: Carta marina et Descriptio septemtrionalium terrarum ac mirabilium rerum in eis contentarum, diligentissime elaborata Annon Domini 1539 Veneciis liberalitate Reverendissimi Domini Ieronimi Quirini, det vil si «Sjøkart og beskrivelse av de nordiske landene og minneverdige ting der. Nøyaktig og utførlig nedtegnet i Venezia i året 1539 med generøs hjelp av den ærverdige Herren og patriarken Hieronymus Quirini».
Olaus Magnus utga i 1555 sitt patriotiske 20-bindsverk Historia de Gentibus Septentrionalibus, «De nordiske folkenes historie», der han forteller videre om mange av de folkelige forestillingene som er illustrert på kartet.
Codex Manesse
Codex Manesse eller Manessiske håndskrift (også kalt Grosse Heidelberger Liederhandschrift) er et manuskript skrevet og illustrert mellom 1305 og 1340 i Zürich. Det inneholder kjærlighetsdikt (minnesanger) på middelhøytysk av viktige poeter som f.eks. Meister Rumelant og mange kjente herskere. Den tyske minnesangtradisjonen var påvirket av provençalsk trubadurtradisjon. Manuskriptet inneholder 137 portretter av forfatterne, som alle vises som idealiserte riddere, kledd i drakter med heraldiske farger og figurer, til dels med våpenskjold og lansefaner, noe som gjør det mulig å identifisere dem.
Scattered Ashes: A Decade Of Emperial Wrath
Scattered Ashes: A Decade Of Emperial Wrath (utgitt 2003) er det tredje samlealbumet til det norske black metal bandet Emperor. Plateomslaget benytter et bilde av Gustave Doré. Albumet inneholder to låter (spor 11 og 12) fra EP-en As the Shadows Rise.
Himno Nacional de Chile
Tekst
<div style="font-family: Georgia, Palatino, Palatino Linotype, Times, Times New Roman, serif;">
I
II
III
IV
V
VI
Den store sammensvergelsen
Den store sammensvergelsen med undertittel Historien om det hemmelige selskapet Illuminatus og dets mange ugjerninger (ISBN 978-82-03-23382-1) er en bok av historieprofessor Øystein Sørensen utgitt i 2007 av Aschehoug. Boken undersøker en del utbredte konspirasjonsteorier sett fra en faghistorikers saklige og akademiske perspektiv.
Krampe
Krampe er en ufrivillig, og ofte smertefull, sammentrekning av en muskel. Årsaken til krampe er ofte overanstrengelser eller kulde, men kan også forekomme av forgiftning eller sykdom.
Berthel Ulrichsen
For Norges landslag scoret han mot Sverige i den ene landskampen han fikk (1923). Ulrichsen var en glimrende skytter og bommet i løpet av sin karriere kun på ett av de 53 straffesparkene han tok.
Trooping the Colour
Trooping the Colour er en militær seremoni som utføres av British Army og regimenter fra Samveldet av nasjoner. Det er en tradisjon som går tilbake til Karl IIs tid. En Colour er en regimentsfane, som i tidligere tid ble brukt som samlingspunkt på slagmarken. Hvert regiment hadde i tillegg til sine symboler en egen farge eller kombinasjon av farger på fanen, slik at den lett kunne gjenkjennes i kampens hete.
Alfonso Cuarón
Alfonso Cuarón Orozco (født 28. november 1961 i Mexico by i Mexico) er en meksikansk filmregissør.
Trooping the Colour
Fanen ble et symbol på regimentets bånd til monarken, et symbol for regimentet og et symbol for falne kamerater. Tapet av en fane var en stor skam, og tilsvarende var det en stor ære å erobre en av fiendens faner. Det var kun bataljoner fra infanteriregimenter som bar faner på slagmarken. Artilleriet hadde kanonene som samlingspunkt, og rifleregimentene brukte ikke den tradisjonelle linjeformasjonen og brukte derfor i stedet trommer.
Alfonso Cuarón
Bakgrunn
Alfonso Cuarón vokste opp i Mexico by, og studerte både filmproduksjon og filosofi på Universidad Nacional Autónoma de México.
Trooping the Colour
I seremonien stilles bataljonen opp i kompanier, og fanebæreren og hans vakter marsjerer, troops, mellom rekkene slik at alle kan se at fanen er intakt. Dette ble gjort før og etter hvert slag, og seremonien har blitt beholdt selv om den ikke lenger har en praktisk betydning ettersom fanen ikke lenger bæres i kamp.
Alfonso Cuarón
Karriere
Etter at han gikk ut fra skolen, begynte Cuarón å arbeide innen TV-produksjon i Mexico, først som tekniker, senere som regissør. I 1991 regisserte han sin første spillefilm, «Sólo con tu pareja».
Trooping the Colour
Trooping the Colour i London
I Storbritannia forbindes seremonien spesielt med seremonien i forbindelse med Dronningens offisielle fødselsdag, og den kalles også Dronningens fødselsdagsparade. Siden 1748 har seremonien markert monarkens offisielle fødselsdag. Siden 1820 har den vært fastlagt som en årviss seremoni, mens den tidligere ble utført med ujevne mellomrom. Unntakene er dersom det er svært dårlig vær, dersom det er landesorg eller dersom andre spesielle omstendigheter inntreffer. Edvard VII la den til juni, ettersom det er en av de mest stabile månedene i forhold til været.
Alfonso Cuarón
Karriere
Solo con tu pareja er en svart komedie om en skjørtejagende businessmann som etter hvert forstår at han er smittet av aids. Filmen ble godt mottatt i Mexico, og senere også i resten av verden.
Trooping the Colour
Trooping the Colour i London
Under seremonien viser Household Division og King's Troop ære til monarken. Det er en parade på The Mall til Buckingham Palace, med militærkorps og divisjonen. Det er også en salutt med 41 skudd fra Green Park og Royal Air Force flyr over. Etter seremonien følger gardens vanlige vaktskifte.
Alfonso Cuarón
Karriere
I 1995 lanserte Cuarón sin første spillefilm produsert i USA, Den lille prinsessen, en innspilling av Frances Hodgson Burnetts roman. Cuaróns neste spillefilm var også en innspilling av en roman, en moderne versjon av Charles Dickens' Store forventninger, med Ethan Hawke, Gwyneth Paltrow og Robert De Niro i hovedrollene.
Trooping the Colour
Trooping the Colour i London
Elisabeth II har vært til stede hvert år unntatt i 1955, da en jernbanestreik forhindret henne fra å nå frem til London i tide. I et tilfelle ble hun utsatt for et attentatforsøk på vei til seremonien. På hennes 80-årsdag i 2006 ble seremonien utvidet med en større overflyvning og en feu de joie.
Alfonso Cuarón
Karriere
I 2013 kom Gravity, med Sandra Bullock i hovedrollen. Filmen foregår i verdensrommet, og Cuarón vant Oscar for beste regi.
I 2018 kom skrev, regisserte, filmet og produserte Cuarón filmen Roma, som var løst basert på hans egen oppvekst i Mexico by. Filmen vant Gulløven under filmfestivalen i Venezia. Netflix kjøpte distribusjonsrettighetene til filmen i april 2018, men ga regissøren lov til å sette den opp på utvalgte filmfestivaler og kinoer før den fikk premiere på strømmetjenesten. Filmen ble nominert til ti Oscar-priser, blant annet for beste film. Cuarón selv ble nominert til prisene for beste regi, beste manus og beste kinematografi. Han vant sin andre Oscar for beste regi. Han fikk også Oscar for beste kinematografi, og ble med det den første som vant kinematografiprisen for en film han eller hun regisserte.
Nordiske grener under Vinter-OL 1976
Under Vinter-OL 1976 i Innsbruck ble det arrangert ti øvelser i nordiske grener.
15 km langrenn
Dato: Søndag 8. februar 1976
30 km langrenn
Dato: Torsdag 5. februar 1976
50 km langrenn
Dato: Lørdag 14. februar 1976
4 x 10 km stafett
Dato: Torsdag 12. februar 1976
5 km langrenn
Dato: Mandag 9. februar 1976
10 km langrenn
Dato: Tirsdag 10. februar 1976
4 x 5 km stafett
Dato: Torsdag 12. februar 1976
Normalbakke
Dato: Lørdag 7. februar 1976
.
Kombinert
Dato: Søndag 8. februar 1976
Verdensmesterskap
Under FIS-kongressen i 1965 ble det besluttet at nordiske grener under vinter-OL fra og med vinter-OL 1924 også skulle ha status som verdensmesterskap. Det siste vinter-OL som også var verdensmesterskap i nordiske grener var vinter-OL 1980 i Lake Placid i USA.
Resultatene og medaljefordelingen for verdensmesterskapet er nøyaktig den samme som for OL. Den eneste forskjellen er resultater og medaljer oppnådd i OL av Det forente Tyskland (EUA) i perioden 1956–1964, hvor FIS har registrert resultatene og medaljene under Tyskland (GER).
Shark
Shark er en amerikansk krim- og dramaserie som gikk på CBS fra 2006 til 2008. Serien handlet om Sebastian Stark, en beryktet forsvarsadvokat som hadde gått lei av å spille «på feil side». Han tok derfor en jobb som leder av en statlig gruppe advokater som jobbet for å forhindre at rike personer skulle slippe fengsel bare for det de hadde penger til gode forsvarsadvokater. Hovedrollen ble spilt av James Woods.
Hugh Dancy
Hugh Dancy (født 19. juni 1975) i Stoke-on-Trent, Staffordshire, England) er en britisk skuespiller.
Shark
Den ble i Norge sendt på TV3.
Hugh Dancy
Biografi
Hans mor, Sarah, er forlegger og hans far, Jonathan, er forfatter og filosofiprofessor.
Den første filmen han spilte i var Black Hawk Down, der han hadde rollen som legen Kurt Schmid. Sammen med resten av skuespillerne var han på treningsleir for militære, og trente sammen med andre leger som jobber i krigsfelt.
Han er gift med skuespilleren Claire Danes. Han er best kjent fra rollen som Will Graham i NBC-serien Hannibal.
Vennersborgveien (Oslo)
Vennersborgveien (3A–21B, 2–30) er en vei på Bestum i bydel Ullern i Oslo. Den går fra Drammensveien under Drammenbanen og til Bestumveien. Veien er imidlertid stengt i undergangen under jernbanelinjen, slik at nedre del for det meste brukes som parkeringsareal. Dermed unngås gjennomfartstrafikk i øvre del av veien.
Mikael Flygind Larsen
Mikael Flygind Larsen (født 18. september 1982 i Tønsberg) er en norsk tidligere skøyteløper som representerte Norge og Holmestrand og Botne Skøyteklubb. Spesialdistansene hans er 1000 og 1500 meter. Han har deltatt i 2 påfølgende vinter-OL. Hans beste olympiske resultat individuelt er åttendeplasser på 1500 m både i OL 2006 i Torino og OL 2010 i Vancouver. Dessuten deltok han på det norske laget som ble nummer fire i lagtempo i OL 2006, en plassering som de kopierte i Vancouver 2010. Larsens karrierebeste er 3.-plass på 1000 meter i verdenscup-løpet i Sport Komplex Krylatskoje, Moskva i januar 2011.
Han ble norsk juniormester på skøyter tre år på rad (1999–2001), og i 2005 ble han norgesmester sprint.
Personlige rekorder
Oppdatert pr 27. januar 2012
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i 2 OL (ved 6 konkurranser)
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 3 VM (ved 6 konkurranser)
Junior-VM på skøyter deltatt i 4 VM (ved 4 konkurranser)
Sammenlagt i Verdenscupen
Svart rubrikk = ingen konkurranser avholdt på distansen for nevnte sesong.
– = ikke deltatt på distansen i nevnte sesong.