cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inessa Armand
Armand og den russiske revolusjonen
I 1918 lyktes hun, med Jakov Sverdlovs hjelp, mot motstand fra Grigorij Zinovjev og Karl Radek, i å få arrangert en nasjonal kongress for yrkesaktive kvinner, med Lenin som taler. Ifølge historikeren Ralph C. Elwood var grunnen til at partiets ledere støttet Armands agitasjon for kommunale fasiliteter, at borgerkrigen trengte kvinnene til å gjøre fabrikkarbeid og ulike hjelpeoppgaver i Den røde armé. Dermed måtte de frigjøres fra en del tradisjonelle oppgaver.
Historikeren Michael Pearson skrev om henne: «Rundt 1919 var hun blitt den mektigste kvinnen i Moskva.»
Våren 1920 ble et nytt tidsskrift, Kommunistka, etablert, på Armands initiativ. Tidsskriftet fokuserte på «de videre aspekter av kvinnefrigjøring og behovet for å endre forholdet mellom kjønnene hvis en varig det skal bli en varig endring». Samme år ledet hun også den første internasjonale konferansen for kommunistiske kvinner.
I den første utgaven av den store sovjetiske encyklopedien som ble publisert i 1926, ble hun hedret som en «overordnet og engasjert bolsjevik» og som «Lenins nære venn og hjelper», men i løpet av 1930-årene ble arbeidet hennes bortimot glemt. Zhenotdel ble nedlagt i 1930.
Død
Det femte nummeret av tidsskriftet Kommunistka utkom i 1920 og inneholdt sin grunnleggers nekrolog. Lenin hadde innsett at Armand var utmattet og overbelastet av arbeid, og oppfordret henne til å reise til Kaukasus på ferie. Han var ikke klar over at området ennå ikke var brakt under kontroll av Den røde armé, og at det dessuten var rammet av en epidemi. Armand og andre pasienter måtte evakueres fra området der de oppholdt seg. Om kvelden den 21. september våget hun seg utenfor dette området, muligens for å få hjelp med overnatting for gruppen sin. Etter dette ble hun smittet under koleraepidemien, og hun døde 24. september, 46 år gammel.
Armand ble gravlagt i Kremlmurens nekropolis i Moskva i en statsbegravelse, som den første kvinnen som ble vist denne æren.
Armands forhold til Lenin
Armand og Lenin var svært nære venner fra 1911 til 1912 eller 1914. Forskerne diskuterer om de også hadde et kjærlighetsforhold.
Den politiske aktivisten Bob Gould (1937–2011) uttalte at «Det er ganske klart fra Armand siste dagbok, og fra det faktum at Lenin var helt knust etter hennes død, at de begge har hatt tanker om å gjenoppta den fysiske siden av forholdet på et mer gunstig tidspunkt i fremtiden, slik folk ofte gjør i slike situasjoner».
En egenskap Inessa Armand hadde, var at hun, til tross for sitt intense følelsesmessige engasjement med Lenin, var i stand til å være uenig med ham i prinsipielle politiske spørsmål. Hun var for eksempel en aktiv deltaker i Arbeidernes opposisjon, til tross for at dette innebar en dyp politisk uenighet med Lenin».
Ifølge Elwood har vestlige forskere, etter at Lenins biograf Bertram Wolfe i 1963 beviste at det hadde eksistert et romantisk forhold, fokusert så mye på dette, at alt Armand oppnådde som revolusjonær og feminist er kommet helt i bakgrunnen. Elwood forsøkte å rette oppmerksomheten mot hennes innsats i illegalt arbeid; som bolsjevik og, til slutt, som forkjemper for kvinners rettigheter på arbeidsplassen og i samfunnet.
I litteratur og film
Inessa Armand antas å være modell for den fiktive heltinnen i tittelhistorien i trilogien Bol'shaia liubov, skrevet i 1923 av Aleksandra Kollontaj, (oversatt til engelsk som A great love i 1981). Kollontaj kjente både Lenin og Armand. Heltinnen i historien er forelsket i en revolusjonær leder, som skal være basert på Lenin. Han «tar hennes hengivenhet til ham for gitt, og returnerer den med motvilje og mistenksomhet».
Glittre sanatorium
Glittre sanatorium  i Nittedal ble opprettet som en statlig institusjon i 1925, og var et stort sanatorium for behandling av tuberkulose. Det hadde da allerede eksistert som et privat sanatorium i flere år, men staten overtok eiendommen i 1920-årene og bygget et nytt sanatorium med kapasitet til rundt 160 pasienter, og kunne ved stor pågang ta imot inntill 180 pasienter.
Etter at legemidler som Streptomycin nærmest tok knekken på tuberkulosen tidlig på 1950-tallet gikk det over til å bli en mer generelt lungesykehus. Dette ble drevet av staten fram til fram til 31. desember 1990, da institusjonen ble overtatt av Landsforeningen for hjerte- og lungesyke (LHL) 1. januar 1991.
Virksomheten er videreført av LHL under navnet Glittreklinikken som et spesialsykehus for utredning, behandling og rehabilitering av pasienter med lungesyke. Spesialsykehuset ble nedlagt våren 2018.
Bygningen sto tom til våren 2022 da den ble tatt i bruk som hastemottak og asylmottak for ukrainske flyktninger.
Air Afrique
Air Afrique var et Pan-afrikansk flyselskap som hovedsakelig var eiet av mange vestafrikanske land i det meste av sin historie. Det ble etablert som offisiell transportør for det frankofone Vest - og Sentral-Afrika fordi mange av disse landene ikke hadde evne til å etablere og drive et nasjonalt flyselskap. Det hadde sitt hovedkvarter i Abidjan, Elfenbenskysten og var medlem av International Air Transport Association (IATA), så vel som den Franske Union's mindre IATA, ATAF.
Inessa Armand
I litteratur og film
Armand var også heltinnen i boken Seven Days to Petrograd (1988 av Tom Hyman, Penguin Books). Dette er en roman basert på Lenins retur til Russland. (Se avsnittet Den russiske revolusjonen)
Air Afrique
De første årene
Air Afrique ble opprettet i 1960 av Air France og Union Aéromaritime de Transport (UAT) for å overta disse selskapers regionale ruter i Afrika. Det nye selskap ble registert i september 1960 som Air Afrique (Société de Transports Aériens en Afrique) under den første konferanse av de frankofone land som ble holdt i Abidjan i 1960, hvor Elfenbenskystens president, Felix Houphouët Boigny foreslo å etablere et multinasjonalt flyselskap for disse land. Eleve regjeringsjefer som deltok i den neste konferanse i Brazzaville samme år var enige og selskapet ble etablert av Gambia og Ghana. Mali bestemte seg for ikke å delte da det hadde planer om sitt eget, med hjelp fra Soviet. Selskapet ble stiftet under den tredje konferanse i Yaoundé tidlig i1961. Air Afrique (Société de Transports Aériens en Afrique) endret sitt navn til Société pour le Développement du Transport Aérien en Afrique (SODETRAF). De elleve land i SODETRAF etablerte det nye selskap. Air Afrique ble dannet som et joint venture mellom Air France og UAT, begge med en 17 % aksjepost, mens de eleve nye uavhengige tidligere franske kolonier i Vest-Afrika, nemlig  Benin, Burkina Faso, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Tsjad, Elfenbenskysten, Gabon, Mauritania, Niger, Republikken Kongo og Senegal bidro med de resterende  66 % av kapitalen, Om lag 500 million franc. Léopoldine Doualla-Bell Smith, en tidligere flyvertinne ble invitert til å lede Air Afrique i 1960. Hun var den eneste kvalifiserte afrikaner I fransk luftfart og ble den første ansatte i Air Afrique. Cheikh Fall ble utnevnt som den første administrerende direktør i selskapet i 1961. Air Afrique startet sin virksomhet i 1961 med 12 innleide DC-4 fra Air France og UAT. I 1961 fløy en Air France Lockheed Constellation Paris–Port Etienne–Dakar–Abidjan–Cotonou–Douala på vegne av selskapet og åpnet langdistanserutene. Douglas DC-6 fly med trykk-kabin kom på begynnelsen av 1960-tallet, også innleid fra UAT. I 1962 ble en Boeing-707 innleid fra Air France og satt inn på rutene Paris–Dakar–Abidjan og Paris–Douala–Brazzaville og disse var de første jetfly på flyselskapets interkontinentale ruter. To DC-8 var de første jet som ble bestilt av flyselskapet. Også i 1962 ble selskapet medlem av International Air Transport Association.
Eier flåten
Air Afrique ble eier av hele sin flåte i 1963 etter en avtale med UTA.Også i 1963 begynte  Hajj flyvninger, fløy pilgirmer til Mekka og begynte å bruke Starliners fly. I 1964 fikk Air Afrique fly til USA og i Paris–Abidjan med mellomlanding i Genève med en ukentlig flyvning
I 1965 hadde Air Afrique 2 500 ansatte. På denne tiden var det to DC-8-50 i tjeneste, sammen med tre DC-4 og fire og DC-6. I samme måned ble ruten fra Paris til Dakar med mellomlanding i Genève også å anløpe Roberts internasjonale lufthavn. En måned senere begynte Air Afrique passasjerflyvning til USA i poolordning med Pan American World Airways. Også i 1965 bestilte selskapet to Caravelle, en tredje DC-8, en DC-8F som ville bli brukt til å øke fraktkapasitet ble bestilt i 1965. I 1966 kom DC-8F inn flåten og selskapet startet med å trekke DC-6 ut fra tjeneste. Togo ble den 12. staten i å delta i konsortiet i 1965, men det var ikke før i 1968 at de kom aktivt inn i selskapet.På midten av 1960-tallet overtok Air France og UTA vedlikeholdsanlegget på Dakar-Yoff Airport.Selskapet som hadde utført vedlikehold  (unntatt jet-flåten) og foretok vedlikehold for utenlandske selskaper, inkludert Air Mauritanie og Air Senegal, og også i nabo landene. Den andre vedlikeholdsbasen lå på Douala internasjonale lufthavn. Imidlertid måtte større vedlikehold utføres av UAT på Le Bourget lufthavn.
Air Afrique fikk to Sud Aviation Caravelle, en kombinert passasjer/frakt versjon av Caravelle 10R, .i september 1967. ble to DC-4 solgt på tidspunktet da selskapet ikke hadde råd til kostnadene ved disse nye fly. Caravelle ble utplassert på Afrikanske ruter, erstattet DC-6. I 1968 kom en annen DC-8-50 inn i flåten. Da omfattet nettverket 22 afrikanske land, sammen med Bordeaux, Lyon, Marseille, Nice og Paris i Frankrike, Genève i Sveits og New York i USA (etter avtale med Pan Am)
1970-tallet
Selskapet bestilte to McDonnell Douglas DC-10 30-årene i februar 1970, økte ordren med ett fly av typen samme år for å møte den økende turismen i Afrika, og i mars samme år ervervet selskapet en 51 % eierandel i Société de Développement Hôtelier & Touristique no Afrique l ' Ouest. Air Afrique hadde interesser i reisebyråer. I april samme år var antall ansatte  3 370 og flyetparken bestod av tre DC-8, en DC-8F, to Caravelle 11Rs, en DC-3 og fire og DC-4. I desember kom en DC-8-63CF inn flåten og to NAMC YS-11As ble kjøpt. Disse turboprop-fly ble overført til Air Ivoire i 1972.
Air Afrique startet flygninger til New York i sin egen rett i januar1971 med DC-8-63. I august samme år uttalte Den sentralafrikanske republikks president Jean-Bedel Bokassa at hans land ville forlate konsortet for å danne sitt eget flyselskap, Air Centrafrique. Planene ble skrinlagt kort tid etterpå, Kameruns president Ahmadou Ahidjo var misfornøyd med flyselskapet både for mangel på kamerunere i topp ledende stillinger og for plassering av hovedkontoret i Abidjan, da Douala var den byen med høyest trafikk i Afrika på den tiden, og Ahidjo mente hovedkontoret skulle ligge der. I september trakk Kamerun t sin støtte til konsortiet og dannet sitt eget nasjonale flyselskap, Cameroom Airlines,ble grunnlagt 26. juli 1971.Eierskap ble omorganisert som følge av at Kamerun trakk seg ut med de resterende land som deltok med 6,18 % hver og SODETRAF som hadde en 28 % aksjepost I 1971 ble en tredje Caravelle innlemmet i flåten og regionalt hovedkvarter for Sentral-Afrika ble flyttet fra Douala, Kamerun til Libreville i Gabon. En sint Chad president François Tombalbaye truet også med å trekke støtten til det multinasjonale foretak i 1972, noe som til slutt ikke ble materalisert. Selskapet ble også tilknyttet Air Frances bookingsystem i 1973. Det første bredbuksfly, DC-10-30 som fikk navnet «Libreville» ble levert i 28. februar og kom til Dakar 2. mars. Startet 13. mars og erstattet DC8 og ble gradvis innført på Paris–Bordeaux–Nouakchott–Dakar, Paris–Dakar–Abidjan, Paris–Fort Lamy–Dakar–Brazaville, Paris–Marseille–Niamey–Cotonou–Abidjan ruter. Sent 1973 ble en fjerde Caravelle kjøpt fra Royal Jordanian Airlines og en Douglas DC-8-55F kom inn flåten.Cheikh Fall ble etterfulgt av Aoussou Koffi som selskapets leder  i 1974. I mars 1975 hadde antall ansatte vokst til 3 726 og flyselskapets flåte bestod av tre Caravelle, en DC-3, fem DC-8 (en DC-8-63CF, en DC-8-30 og tre DC-8-50) og en DC-10-30. I august ble en tredje DC-8-55F kjøpt. Den andre DC-10-30, «Cotonou» sluttet seg til flåten i 1976. Før det ble tatt i bruk hadde flyet blitt levert i juni 1975 og leid ut til Thai Airways International.Gabon forlot konsortiet og dannet Air Gabon;Sierra Leone ble med i 1978. En tredje DC-10-30 ble bestilt i 1977 og en Boeing 747-200C i 1978. I 1979 hadde selskapet lagt inn en bestilling hos Airbus for en Airbus A300B4, som var ment å fly Dakar–Paris  og to Airbus A310s; Ordren ble senere endret til å omfatte tre A300B4. En Boeing 747F ble også bestilt dette året.
1980-tallet
I juli 1980 hadde flyselskapet 5 100 ansatte og en flåte som bestod av et par Sud Aviation Caravelle, tre DC-8-50, to DC-8-50F, en DC-8-63 og tre DC-10 30 som fløy til 22 afrikanske land og interkontinentale ruter til Bordeaux, Genève, Lyon, Marseille, Nice, New York, Paris, Roma og Zürich. Tre fly (en Airbus A300, en Airbus A310 og en Boeing 747-200F) var i bestilling. En DC-8-55F ble solgt i 1981 i forkant av nye fly som kom det året, tre Airbus A300, en Boeing 747-200C og den tredje DC-10-30 «Niamey» sluttet seg til flåten. Flyselskapet måtte nå selge tre Caravelle og to DC-8-63 for å motvirke de økonomiske vanskeligheter som oppstod fra nedgangen passasjerer i 1983. Den 1. mars 1984 ble en Boeing 747-200F utleid til National Airlines, som i sin tur leide den til Saudi Arabian Airlines. Business class ble innført på de fleste fly i løpet av 1984 Selskapet fikk en bratt nedgang i løpet av tiåret, like etter «afrikaniseringen» av flyselskapet, dvs. afrikanere i topp-stillinger var gjennomført. Siden den gang, ble overbookede fly hyppig, billetter reservert for medlemslandene ble aldri betalt, og ruteplaner manglet i en slik grad at noen flyvninger gikk en halv dag senere eller reiste for tidlig, uten noen forklaring. Tapet steg til 20 millioner franc. Derimot tjente det 20 millioner franc i løpet av 1985. Antall passasjerer det året var 757 000 en 9,5 % økning fra året før, i stor grad på grunn av kjøp av nye fly eller leie fra andre selskaper. Tidlig i 1985 hadde selskapet en samlet gjeld på 250 millioner dollar, og om lag en femtedel av dette beløpet var ubetalte bidrag fra medlemslandene. Generaldirektør Koffi Aoussou tilskrev også tapet til økningen i drivstoffprisene (Afrique brukte 35 millioner dollar til drivstoff i 1978 og nesten 63 millioner dollar i 1984) til overstaffing, til økning i konkurranse (hovedsakelig fra UTA i de europeiske ruter), og manglende bidrag fra medlemslandene. I 1985 ble Auxence Ickonga, tidligere leder av det kongolesiske statlige oljeselskap, Hydrocongo, lykkedes Elfenbenskystens Aoussou Koffi som president og direktør i flyselskapets planer om å redusere lønn, krympe en 5 600-sterk stab med 515, selge en Boeing 747 for 60, millioner dollar for å gjøre selskapet mer økonomisk forsvarlig. I juli 1986 var gjeld-til-egenkapitalandel på 8:1, med forpliktelser som steg til 1 800 millioner franc. På samme tid bestod flåten av tre A300s, to Boeing 727s, to DC-8 og tre McDonnell Douglas DC-10, en Boeing 747 frakt som Ickonga hadde til hensikt å selge for å avhjelpe den økonomiske krisen ble kjøpt av Korean Air Lines for 60 millioner dollar.
1990-tallet
Billecart forlot Air Afrique i 1997 og ble etterfulgt av Sir Harry Tirvangadum, en mauritianer som direktør. Billecarts ledelse ble plaget av beskyldninger. Han hevdet at han ikke klarte å restrukturere selskapet på grunn av overdreven innblanding fra myndighetene, mens de ansatte anklaget ham for forverring Air Afriques finansielle posisjon gjennom oppkjøp av fire Airbus A310-300. Tirvangadum reduserte gjelden til bare 31milliarder franc. Av alle medlemsland, var det bare Elfenbenskysten, Mali og Senegal som fylte sin kvote fra en total på 20 milliarder franc som var nødvendige for å hjelpe på selskapets økonomiske probleme på det tidspunktet. Under Tirvangandums mandat inngikk Air Afrique et samarbeid med Verdensbanken som krevde at operasjoner skulle begrenses til Afrika. I juli 1998 reduserte selskapet sin flåte fra 15 til 11 da fire Airbus A310-300 ble returnert til kreditorene. Sent på året økte gjelden til om lag 300 000 dollar. På det tidspunktet var elleve land i CFA-sonen den største aksjonærer i flyselskapet (70,4 %), afrikanske og franske investorer hadde en deltakelse på 13,7 %, Air France hadde en 12,2 % eierandel, og DHL eide 3,2 %.
De siste årene
I 2000 hadde selskapet 4 440 ansatte. Flåten bestod av en Antonov An-12, to Airbus A300-600R, tre Airbus A300B4-200s, to Airbus A310-300s, to Boeing 707-320Cs, fem Boeing 737-300s og en Boeing 767-300ER med to Airbus A330-200s I bestilling.
På samme tid omfattet rutenettveket Abidjan, Abu Dhabi, Accra, Athen, Bamako, Bangui, Banjul, Beirut, Bissau, Bordeaux, Brazzaville, Casablanca, Conakry, Cotonou, Dakar, Douala, Geneva, Jeddah, Johannesburg, Lagos, Libreville, Lisboa, Lomé, Malabo, Marseille, Monrovia, Nairobi, N'Djamena, New York, Niamey, Nouakchott, Ouagadougou, Paris, Pointe Noire, Roma og Zürich. I 2001 forsøkte Jeffrey Erickson tidligere leder for Trans World Airlines å re-strukture det tungt forgjelde selskap, støttet av både en konsulentgruppe og lån fra Verdensbanken og å gjennomføre en 14-måneders privatiserigsplan. På den tid forkom hyppige kanselleringer på grunn av mangel på fly. I juni 2001 rangerte Air Afrique blant de topp fem afrikanske selskaper, EgyptAir, Kenya Airways, Royal Air Maroc og South African Airways, men gjelden hadde steget til 431 million dollar. Senere på året appellerte selskapet til Air France – fremdeles en minoritetsaksjonær i Air Afrique – om forhandlinger. Air France ble majoritets aksjonær da deres aksjepost ble hevet til 35 % etter kontantinnsprøyting. De elleve afrikanske regjeringer reduserte sin post i Air Afrique til 22 %. 5 % tilhørte de ansatte og resten var eiet av andre investorer. Air France hadde i tankene å legge ned Air Afrique og etablere nytt selskap med samme navn. Tross dette Air Afrique ble nedlagt i 2002 som følge av dårlige tider for flyindustren etter Terrorangrepet 11. september 2001 og ble aldri gjenreist. Mindre enn et år tidligere hadde selskapet 4 600 ansatte og en flåte på seks fly. Selskapet ble erklært konkurs 7. februar 2002. Air France overtok det meste av Air Afrique ruter.
Destinasjoner
I sine glansdager drev flyselskapet et omfattende nettverk innen Sentral- og Vest-Afrika, samt ruter til Europa og Nord-Amerika. Nettverket da selskapet ble lagt ned omfattet 22 destinasjoner: Abidjan, Athen, Bamako, Bangui, Banjul, Brazzaville, Casablanca, Cotonou, Dakar, Douala, Genève, Libreville, Lomé, Marseille, N'Djamena, New York, Niamey, Nouakchott, Ouagadougou, Paris, Pointe-Noire, og Roma.
Émile Nadeau
Émile Nadeau (født 13. januar 2004) er en canadisk freestylekjører.
Han representerte Canada under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Storbritannias geografi
Storbritannia ligger nordvest i Europa og består av England, Skottland, Wales og en sjettedel av øya Irland, samt en rekke mindre øyer. Fastlandsområdene ligger mellom 49°N og 59°N (Shetlandsøyene strekker seg nesten opp til 61°N) og fra 8°V to 2°Ø. Royal Greenwich Observatory, i Sørøst-London, er utgangspunktet for nullmeridianen.
Storbritannia ligger mellom den nordre delen av Atlanterhavet og Nordsjøen, og ligger på det nærmeste bare 35 km fra nordvestkysten av Frankrike. De to landene er skilt av Den engelske kanal, men er siden 6. mai 1994 knyttet sammen av den undersjøiske Kanaltunnelen. Nord-Irland deler en 360 km lang grense med Irland.
Areal
Det totale arealet til Storbritannia er omtrent 245 000 km² når man også regner med de mange mindre øyene. England er det største landet i Storbritannia og står med sine 130 410 km² for litt over halvparten av det totale arealet. Skottland står for en tredjedel av arealet med totalt 78 772 km², og Wales og Nord-Irland har henholdsvis 20 758 km² og 14 160 km².
Topografi
Storbritannias topografi er sterkt varierende, men beskrives ofte som fjellrikt i nord og sør og flatere lavlandsterreng i England. Englands geografi består for det meste av lavland, med noen fjellområder nordvest for Tees-Exelinjen, blant annet fjellene i Lake District, Penninene og kalksteinsfjellene i Peak District, Exmoor og Dartmoor. Skottlands geografi skiller seg ut ved Highlandforkastningen, en forkastning som skjærer gjennom det skotske fastlandet fra Helensburgh til Stonehaven. Forkastningen deller de to distinktet regionene kalt det skotske høylandet i nord og vest og lavlandet i sør og øst. Wales' geografi er for det meste fjellrikt, selv om det er mindre fjell i de sørligste delene. Nord-Irlands geografi har både høye fjell og Storbritannias største innsjø, Lough Neagh.
Fjell
De ti høyeste fjellene i Storbritannia ligger alle i Skottland. Det høyeste fjellet er Ben Nevis på 1344 moh, i Wales strekker Snowdon seg 1085 meter opp, i England er Scafell Pike (978 m) det høyeste og i Nord-Irland er det høyeste fjellet Slieve Donard med 849 m.
Storbritannias Grand Prix 2013
Storbritannias Grand Prix 2013 (offisielt navn: 2013 Formula 1 Santander British Grand Prix) var et Formel 1-løp som ble arrangert 30. juni 2013 på Silverstone Circuit i Northamptonshire og Buckinghamshire, England. Det var det åttende løpet i 2013-sesongen.
Storbritannias geografi
Fjell
Fjellkjeder verdt å merke seg er Cairngorms og Grampian-fjellene i Skottland, Cambrianfjellene i Wales og Mournefjellene i Nord-Irland. I England er Lake District et fjellrikt område, og Penninene kalles ofte Englands ryggrad der de strekker seg Peak District i Derbyshire opp til grensen mot Skottland.
Storbritannias Grand Prix 2013
Løpet
Noter til tabellene:
Stillingen i mesterskapene etter løpet
Førermesterskapet
Storbritannias geografi
Vann
Severn med sine 354 km er Storbritannias lengste elv der den renner fra Llanidloes i Wales til Bristolkanalen og Irskesjøen i England. Bare noen få kilometer kortere er Thames (346 km), som er den lengste elven som bare renner i England. Skottlands lengste elv er Tay på 193 km, i Nord-Irland er Bann (129 km) den lengste og i Wales Tywi (103 km).
Som følge av Storbritannias industrielle historie finnes det et godt utbygd system av kanaler. De fleste av dem ble bygget i de tidlige årene av den industrielle revolusjon, før jernbanen ble en alvorlig konkurrent. Storbritannia har også en rekke dammer og reservoarer til lagring av både drikkevann og vann til industrien. Landet produserer helle lite elektrisitet fra vannkraft, kun to prosent av kraftproduksjonen kommer fra dette. Det lille som produseres kommer for det meste fra det skotske høylandet.
Kysten
Storbritannias kystlinje er på 12 429 km, omtrent dobbelt så lang som Italias kystlinje. Grunnen til dette er alle de små øyene i landet, mer enn 1000 i alt. I tillegg har hovedøya Storbritannia utallige bukter og fjordarmer. Alle disse gjør også at uansett hvor du befinner deg i Storbritannia så er du aldri mer enn 125 km fra tidevannet.
Den eksklusive fiskerisonen til Storbritannia strekker seg 200 nautiske mil (370 km) fra land. Territorialfarvannet er på 12 nautiske mil (22 km).
Klima
Det at man aldri er langt i fra havet i Storbritannia påvirker i stor grad klimaet. Klimaet er maritimt og fuktig, og det kan regne forholdsvis ofte, men sjelden lenge av gangen. Enkelte områder sentralt i England har i snitt bare en time med regn om dagen. Lavtrykkene i Atlanterhavet streifer ofte innom Irland og Skottland på vei østover, så disse områdene er en god del våtere og mer vindfulle enn England. Wales og Lake District får også mer nedbør enn sørøstlige delene av England. Regn som varer flere dager kan i noen tilfeller føre til flom i elvene, men perioder på over en uke uten regn kan også forekomme.
Det regner mindre om sommeren, og mest sol finner man gjerne langs kysten. Skyene danner seg gjerne litt innenfor kysten om dagen, og siger ut mot kysten om natten. Tordenvær er ikke uvanlig om sommeren, og disse kan i enkelte tilfeller gi hagl og til og med svake tornadoer. Storbritannia er faktisk det landet i verden som har flest tornadoer og skypumper per areal, men de fleste av disse er av det svakeste slaget. Et par ganger i løpet av sommeren pleier vanligvis høytrykk å parkere over Storbritannia. Det kan gi en uke og to med svært fint og varmt vær. Skottland er vanligvis et par grader kaldere enn England, og i Det skotske høylandet blir en dag med 20ºC regnet som en varm dag. Shetland og de ytre Hebridene har enda kjøligere forhold og ofte en god del vind, om vinteren opp mot orkan styrke i tillegg til en god del skyer og regn.
Høsten og vinteren er som regel skyet i Storbritannia. I desember 1890 hadde faktisk ikke London et eneste glimt av sola. De vestlige og nordlige områdene av øya er utsatt for kraftig vind i vinterhalvåret. Vinteren blir derimot sjelden kald på De britiske øyer. Varmest om vinteren er det faktisk på nordøstkysten som kan få temperaturer godt over 10 ℃, og i spesielle fønvindlignende situasjonar kan temperaturen komme opp i 15 ℃ midtvinters.
De vestlige områdene av Cornwall og Pembroke har så godt som aldri snø om vinteren. De høyereliggende områdene av Wales og Penninene kan derimot ha rundt 40 snødager i løpet av et år, mens Grampianfjellene har over 70. Snøen kan ligge på de høyeste toppene til langt ut på våren. Fjellet Ben MacDhui i Skottland hadde tidligere snø året rundt, men denne smeltet i september 1933. Enkelte år kan fjellet likevel ha snø året gjennom. Kulde er mest vanlig i februar og mars, når lavtrykkene i Atlanterhavet blir svakere. Om våren begynner nedbøren å minke igjen, og i mai har temperaturene allerede begynt å nærme seg sommerlige nivåer.
Belfast i Nord-Irland er et av de våteste områdene i Storbritannia med en årlig nedbørsnormal på 846 mm, men vest- og nordkysten av Skottland har mer enn 1000 mm. London har en årlig nedbørsnormal på 593 mm.
Økoregioner i Storbritannia
Storbritannia omfatter to økoregioner:
Finn Schiander
Fin Schiander (født 7. mai 1898 i Oslo, død 7. juni 1967 i Ringsaker) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Schiander vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass i klassen 8 meter type 1919 med den norske båten «Lyn» bak «Sildra», en annen norsk båt. Det var kun tre båter i denne klassen, to norske og en belgisk, «Antwerpia V» som kom på tredje og siste plass. Mannskapet på «Lyn» var, Schiander, Jens Salvesen, Lauritz Schmidt, Nils Thomas og Ralph Tschudi.
Sun Jiaxu
Sun Jiaxu (født 1. juni 1999) er en kinesisk freestylekjører.
Han representerte Kina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Brochmanns gate (Oslo)
Brochmanns gate (3-9, 2-14) er en gate på Bjølsen i Oslo. Den går mellom Maridalsveien og Treschows gate.
Gaten fikk navn i 1864 etter Jørgen Wilhelm Brochmann (1766–1829), som i sin tid eide Vøienvolden gård.
Bebyggelsen består av leiegårder og blokker av varierende art. På nordsiden (partallssiden) er et par klassiske bygårder helt i vest. Nr. 6 er en leiegård oppført for USBL i 1992, mens nr. 8-14 er OBOS-blokker fra 1940-årene. På sørsiden er bl.a. høyblokken (12 etasjer) i nr. 7, som på folkemunne ofte kalles Gulosten.
Kunståret 1768
Kunståret 1768 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1768.
CraveOnline
CraveOnline er en livsstilsorientert nettside rettet mot menn med hovedkontor i Los Angeles. Nettsiden er eid av Evolve Media, LLC. CraveOnline eier rundt et dusin nettsider og har partnerskap med flere. Hver av nettsidene fokuserer på forskjellige ting.
CraveOnline.com ble lansert sent i 2004 av nettmediaselskapet AtomicOnline. Det opprettholder et nettverk med andre nettsider, blant annet ComingSoon.net, Spiked Humor, Sherdog, ActionTrip, WrestleZone, Hockey's Future, HoopsVibe, DrinksMixer og andre.
Edvard Griegs allé (Oslo)
Edvard Griegs allé (1-27, 6-28) er en gate på Torshov i Oslo. fra Hans Nielsen Hauges gate til Johan Svendsens gate, avbrutt av Haarklous plass, som har karakter av et parkområde som bryter opp gateløpet. Nederste del mot Sæveruds plass og Johan Svendsens gate går gjennom en bueportal i bygget med adresse Nordkappgata 21-31.
Gaten fikk sitt navn i 1933 etter pianisten og komponisten Edvard Grieg. I området finnes også en rekke andre gater som er oppkalt etter musikere og komponister.
Sjerzod Khasjirbajev
Sjerzod Khasjirbajev (russisk: Шерзод Хаширбаев, født 14. april 2003) er en kasakhstansk freestylekjører.
Han representerte Kasakhstan under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Leicy Santos
Leicy Santos (født 16. mai 1996) er en colombiansk fotballspiller.
Hun representerte Colombia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i gruppespillet med det colombianske kvinnelandslaget.
Marooned Hearts
Marooned Hearts er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av George Archainbaud og med Conway Tearle i hovedrollen.
Filmen anses å ha gått tapt.
Handling
Bortskjemte Marion Ainsworth misliker det faktum at hennes forlovede, den unge kirurgen Dr. Paul Carrington bruker mye mer tid på jobben sin enn på henne. Så når et nødanrop fra sykehuset truer med å forstyrre pikniken deres, avskjærer Marion denne meldingen. Dette fører til Carrington kommer alt for sent til en kritisk operasjon, noe som ødelegger hele karrieren hans. Etter råd fra vennen Dr. Matthews, bryter Carrington forlovelsen og reiser til en øde øy hvor han har tenkt å fortsette sin videre forskning.
Men Carrington blir deretter rapportert som forsvunnet til sjøs. Ett år senere gjennomfører Marion og hennes nye frier, Cyrus Carter, et cruise sammen for å bekrefte doktorens død. Underveis eksploderer lystbåten deres, og Marion blir skylt i land på den samme øya hvor Carrington nå holder til. Etter en rekke komplikasjoner tilgir Carrington henne, og de vender endelig tilbake til sivilisasjonen sammen.
The Even Stevens Movie
The Even Stevens Movie er en amerikansk komedie fra 2003. Filmen er regissert av Sean McNamara, og har Shia LaBeouf og Christy Carlson Romano i hovedrollene.
Om filmen
Filmen fungerer som en helaftens avslutning av TV-serien Even Stevens, som pågikk i tre sesonger fra 2000 til 2003.
Angela Clavijo
Angela Clavijo (født 1. september 1993) er en colombiansk fotballspiller.
Hun representerte Colombia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i gruppespillet med det colombianske kvinnelandslaget.
Sandliljeslekta
Sandliljeslekta (Anthericum) er ei slekt med flerårige urter i aspargesfamilien.
De har en kort jordstengel. Bladene er grunnstilte, linjeformede og graslignende. Blomsterstengelen er mye lenger enn bladene. Den endestilte blomsterstanden er en tosidig klase eller topp. Blomstene er tvekjønnede, tretallige og undersittende. Det er seks hvite blomsterdekkblad og seks pollenbærere. Frukten er en kapsel med svarte frø.
Slekta har 65 arter som er utbredt i Europa, nordlige og østlige deler av Afrika, Vest-Asia, Mellom- og Sør-Amerika. I Europa er det tre arter: Storsandlilje (A. liliago) og småsandlilje (A. ramosum) er vanlige i store deler av verdensdelen, men mangler lengst sør og nord. Anthericum baeticum vokser i fjellene i Sør-Spania og finnes ellers i Marokko, Algerie og Tunisia.
Khaos Kontrol
Khaos Kontrol er det første studioalbumet til den amerikanske rapperen Ladell Parks. Albumet hadde han opprinnelig tenkt å kalleThe Rebirth LP men han endret det til Khaos Kontrol.
We On ble hans første offisielle singel og den ble sluppet 24. september 2014. Det var knyttet lave forventninger til albumet, men det klarte likevel å toppe de amerikanske hitlistene. Albumet ble sluppet 10. april 2015.
Nicole Regnier
Hun representerte Colombia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i gruppespillet med det colombianske kvinnelandslaget.
Jens Salvesen
Jens Johan Salvesen (født 8. september 1883 i Dypvåg, død 21. september 1976 i Oslo) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Salvesen vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass i klassen 8 meter type 1919 med den norske båten «Lyn» bak «Sildra», en annen norsk båt. Det var kun tre båter i denne klassen, to norske og en belgisk, «Antwerpia V» som kom på tredje og sisteplass. Mannskapet på «Lyn» var, Salvesen, Lauritz Schmidt, Finn Schiander, Nils Thomas og Ralph Tschudi. Han deltok også i Sommer-OL 1928 i Amsterdam med 4.-plass i 8-metersklassen med båten «Noreg».
Salvesen var dessuten aktiv i flere idretter. Han vant andre premie klasse B under Holmenkollrennene i 1905, spilte fotball for Spring og Akademisk Fotballklub og tennis for Oslo Tennisklubb.
Carolina Arias
Carolina Arias (født 2. september 1990) er en colombiansk fotballspiller.
Hun representerte Colombia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble utslått i gruppespillet med det colombianske kvinnelandslaget.
Sara Isaković
Sara Isaković (født 9. juni 1988) er en slovensk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Hun representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i semifinalen på 200 meter fri. Hun tok sølv på samme distanse i Sommer-OL 2008.
Mooreana
Mooreana er en gruppe (slekt) av sommerfugler som tilhører familien smygere (Hesperiidae).
Utseende
Middelsstore (vingespenn 35-45 millimeter), slanke, forholdsvis bredvingede smygere. Vingene er brunspraglete bortsett fra bakre del av bakvingen som er gul.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Sulawesi i øst.
Pirmin Werner
Pirmin Werner (født 10. januar 2000) er en sveitsisk freestylekjører.
Han representerte Sveits under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 4 i hopp.
Martin Pringle
Martin Pringle (født 18. november 1970) er en svensk tidligere fotballspiller.
Pringle ble oppdaget av på sommeren i 1993 da de spilte en treningskamp i Lysekil mot et samlet lag av lokale spillere. Helsingborgs trenere lot seg imponere av hvordan Pringle på midtstopperplass håndterte deres stjernespiss Henrik Larsson. Til hverdags spilte Pringle på den tiden klubbfotball for Stenungsunds IF i Division 2. Foran påfølgende sesong var Pringle på plass i Helsingborg og Allsvenskan, hvor han var hentet inn for å bekle en rolle som midtstopper. Nyankommet hos Helsingborg ble han av trener Bo Nilsson sammenlignet med Frank Rijkaard. Selv om han gjorde han god første sesong for klubben som midtstopper, var det som spiss han for alvor fikk sitt gjennombrudd, etter å ha blitt flyttet fram på topp i juni 1995 som makker til Magnus Powell. Det gikk så bra at han i oktober samme år ble innkalt til av Tommy Svensson, hvorpå han fikk seg landslagsdebut som innbytter i en tomåls hjemmeseier mot. Fire måneder senere fikk han en ytterligere opptreden for landslaget da han i februar 1996 kom inn som innbytter mot i Hong Kong.
På høsten i 1996 ble Pringle klar for den portugisiske storklubben på fireårskontrakt. Konkurransen om plassene på laget var tøff. Etter en brukbar start på oppholdet i Benfica, fant han det gradvis vanskeligere å komme med i startoppstillingen.
Da Pringle omsider ønsket seg mer spilletid enn han fikk i Benfica, samtidig som s manager Alan Curbishley var på jakt etter en hurtig spiss som kunne hjelpe klubben beholde plassen i Premier League, kom partene i januar 1999 til enighet en utlånsavtale, som senere ble gjort til en permanent overgang.
Etter å ha vært et års tid på sidelinjen med skade gikk han 21. februar 2002 på utlån til. Han hadde gjort en god figur for Grimsby inntil han i sin andre opptreden for laget ble påført et benbrudd som følge av en stygg takling av Dave Challinor hos motstanderlaget. Skaden tvang Pringle til å legge opp karrieren som fotballspiller. Kontrakten hans med Charlton ble avsluttet 1. november 2002.
Toaletter i Japan
Toalett i Japan deles ofte inn i to ulike typer. Den eldste typen er en enkel type toalett, hvor brukeren sitter på huk over toalettet som er plassert i gulvhøyde. Etter andre verdenskrig ble vannklosett og pissoarer stadig mer vanlig. Dagens moderne japansk toaletter er bidé-toaletter og finnes i mer enn halvparten av alle husstander i Japan. Disse moderne japanske toalettene har mange ulike funksjoner, blant annet vannspyler som kan rengjøre i anus og en vifte som kan tørke. Mange av disse moderne toalettene har også dolokk som lukkes og åpnes automatisk. Grunnet disse funksjonene er japanske toaletter berømt over hele verden.
Martin Pringle
Pringle ble født i Göteborg til en svensk mor og jamaicansk far, som hadde møtt hverandre i London.
Silke Lippok
Silke Lippok (født 31. januar 1994) er en tysk svømmer som spesialiserer seg i fristil. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun røk ut i semifinalen på 200 meter fri. Hun har en bronsemedalje fra VM i svømming 2011.
Nils Thomas
Nils Marius Thomas (født 9. juli 1889 i Oslo, død 13. november 1979 samme sted) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Thomas vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass i klassen 8 meter type 1919 med den norske båten «Lyn» bak «Sildra», en annen norsk båt. Det var kun tre båter i denne klassen, to norske og en belgisk, «Antwerpia V» som kom på tredje og sisteplass. Mannskapet på «Lyn» var, Thomas, Jens Salvesen, Lauritz Schmidt, Finn Schiander og Ralph Tschudi.
Married to Order
Married to Order er en amerikansk stumfilm fra 1920 regissert av Charley Chase.
Voldsminde holdeplass
Voldsminde var en trikkeholdeplass på Lademoen i Trondheim fra Lademolinjens forlengelse i 1913 til linje 2 ble lagt ned i 1983.
Axel Rudi Pell
Axel Rudi Pell (født 27. juni 1960 i Bochums bydel Wattenscheid, Nordrhein-Westfalen, Tyskland) er en tysk heavy metal-gitarist som oppnådde moderat suksess med bandet Steeler (som ikke skal forveksles med det amerikanske bandet Steeler som Yngwie Malmsteen var med i) gjennom fire album i perioden 1984-87, men oppnådde for alvor anerkjennelse hovedsakelig fra sitt andre soloalbum, Nasty Reputation fra 1991.
På soloutgivelsene har Pell samarbeidet med sangerne Charlie Huhn, Rob Rock, Jeff Scott Soto og Johnny Gioeli.
Hans album fra 2007, Diamonds Unlocked, kom ut etter at Pell hadde kollapset på scenen og havnet på sykehus og inneholder kun coverlåter.
Madinat al-Zahra Museum
Museo de Madinat al-Zahra er et arkeologisk museum vest for Córdoba i Spania.
Madinat al-Zahra
Madinat Al-Zahra, «blomstenes by», er ruinene etter en vidstrakt, befestet arabisk palassby som ble bygd av Córdobas kalif Abd ar-Rahman III i perioden 912–961. Byen var hovedstaden i Al-Andalus, det arabiske Spania. I byen fantes seremonibygninger, moskeer, hager, regjeringskontor, et myntverk, verksteder, kasserer, boliger og bad. Byen ble forsynt med vann via akvedukter.
Bygningen
Museet ble tegnet av Fuensanta Nieto og Enrique Sobejano på Sobejano Arquitectos i 2001. Byggingen startet i 2005, og museet ble innviet i oktober 2009.
Utstillingene har et areal på 9 125 kvadratmeter.
Priser
Museet ble i 2010 tildelt prisen Aga Khan Award for Architecture.
I 2012 mottok det prisen Årets museum i Europa.
Oleksandr Okipnjuk
Oleksandr Oleksandrovytsj Okipnjuk (ukrainsk: Олександр Олександрович Окіпнюк, født 4. september 1998) er en ukrainsk freestylekjører.
Gaspar Becerra
Gaspar Becerra (født 1520 i Baeza i Jaén, død 1568 eller 1570 i Madrid) var en spansk kunstner.
Oleksandr Okipnjuk
Han representerte Ukraina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 9 i hopp.
Gaspar Becerra
Becerra utdannet seg i Italia og bidrog i høy grad til å innføre den italienske renessansen i Spania. For det anatomiske studiet ble to av hans statuer viktige, liksom hans mange tegninger. Becerra framstilte som maler hovedsakelig store dekorasjonsarbeider og altertavler, men arbeidet også som arkitekt. Han hadde allikevel mest suksess som treskulptør.
Rotherham
Rotherham er en stor by i South Yorkshire, England, som sammen med konurbasjon (storbyområde) og ytre bosetninger i nord, sør, og sørøst utgjør det administrative distriktet Rotherham. I henhold til folketellingen i 2012 hadde distriktet Rotherham en befolkning på 258 400 innbyggere, mens byen alene har en befolkning på 109 691 innbyggere i 2011.
Dmytro Kotovskyj
Dmytro Volodymyrovytsj Kotovskyj (ukrainsk: Дмитро Володимирович Котовський, født 8. november 2001) er en ukrainsk freestylekjører.
Rotherham
Historisk var Rotherham i West Riding av Yorkshire, dets sentrale område er ved bredden av elven Don nedenfor dens samløp med sideelven Rother ved den tradisjonelle veien mellom Sheffield og Doncaster. Rotherham er i dag den største byen i et sammenhengende urbant område med Sheffield, uformelt kalt for Sheffields urbane område, og er som sådan et økonomisk senter for mange Sheffields forsteder — sentrum i Sheffield er kun 9 km fra sentrum i Rotherham.
Dmytro Kotovskyj
Han representerte Ukraina under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvalifiseringen i hopp.
Rotherham
Historie
Bosetninger fra jernalderen og romersk tid er spredt tett over hele distriktet, inkludert en liten romersk festning, castrum, i sørvest oppstrøms av Don. Rotherham ble opprettet i angelsaksisk tid. Dens navn har en også angelsaksisk opprinnelse, første ledd er et personnavn, Rother, mens siste ledd, hām, har betydning «eiendom», «gårdsbruk», således i betydningen «Rothers gård». Byen etablerte seg selv som angelsaksisk by ved en romersk vei nær et sted å krysse elven Don.
Ralph Tschudi
Ralph Tschudi (født 26. februar 1890 i Oslo, død 11. oktober 1975 samme sted) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Rotherham
Historie
Domesday Book har nedtegnet i 1086 at en normanner tok plassen fra stedets tidligere herre ved navn Hakon (som antagelig er det norrøne navnet Håkon) som hadde holdt stedet i tjue år før normannernes erobring i 1066. Godset var av mellomstor størrelse, åtte husholdninger, og en prest. Godset andre ressurser var en kirke, foruten åkerland og skogland, og en mølle. Hans etterfølgere besøkte sjeldent stedet, bygde ikke en festning for å kontrollere området, men opprettholdt et fredagsmarked. På midten av 1200-tallet ga godsherren alle deres besittelser i området til klosteret Rufford Abbey. Munkene samlet inn avgifter fra byen og skaffet seg rettigheter til en ekstra markedsdag på mandager.
På 1480-tallet sørget erkebiskopen i York, Thomas Rotherham, og som navnet hans indikerer, født i Rotherham, for at det ble bygget en videregående skole, College of Jesus. Det var for at byen skulle kunne å konkurrere med de tilsvarende skolene ved Cambridge og Oxford. Det ble den første bygning reist i murstein i det området som nå heter South Yorkshire. Det ble undervist i teologi, religiøs sang, grammatikk og skriving.
Ralph Tschudi
Tschudi vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på andreplass i klassen 8 meter type 1919 med den norske båten «Lyn» bak «Sildra», en annen norsk båt. Det var kun tre båter i denne klassen, to norske og en belgisk, «Antwerpia V» som kom på tredje og siste plass. Mannskapet på «Lyn» var, Tschudi, Jens Salvesen, Lauritz Schmidt, Finn Schiander og Nils Thomas.
VM i alpint 2019 – Utfor menn
Utfor for menn under VM i alpint 2019 ble arrangert 9. februar 2019 i Åre.
Rotherham
Historie
Skolen og en nye sognekirke, All Saints Church, eller Rotherham Minster (Rotherhams katedral), gjorde Rotherham til en misunnelsesverdig og for sin tid en moderne by ved begynnelsen av 1500-tallet. Skolen ble oppløst i 1547 under styret til kong Edvard VI og dens besittelser gitt bort. Lite gjenstår av den opprinnelige bygningen i College Street. Seksti år etter at skolen ble nedlagt ble byen beskrevet av besøkende som en tidligere skoleby som nå hadde forfalt til gambling og synd. Da en skole ble opprettet i 1967 ble det knyttet bånd tilbake til erkebiskopen i Yorks forsøk på å gi sin fødeby en fasjonabel skole ved å døpe den til Thomas Rotherham College.
Regionen hadde nyttegjort seg jern siden romersk tid, men det var kull som brakte den industrielle revolusjon til Rotherham. Kulldriften var drivkraften bak utbedringen av skipsfarten med opprettelser av sluser på elven Don. Industrialisering av jernmalm, og senere stål, ble den fremste industrien i Rotherham som varte inn på 1900-tallet. Walkerfamilien bygde et jern- og stålimperium på 1700-tallet med støperier som produserte kanoner av høy kvalitet, inkludert en del for skipene i rekken av HMS «Victory». Det ble også støpt støpjern for jernbroer, en av dem ble bestilt av Thomas Paine.
VM i alpint 2019 – Utfor menn
Kjetil Jansrud vant gull, 0,02 sekunder foran Aksel Lund Svindal, som tok sølv i sin karrieres siste renn.
Resultater
Rennet ble utsatt på grunn av dårlig vær, og startet klokka 13:30. , og starten ble flyttet ned til Super-G-starten.
The Devil Next Door
The Devil Next Door er en dokumentarserie om John Demjanjuk som hadde premiere på Netflix 4. november 2019.
Rotherham
Historie
Et glassverk ble etablert i Rotherham i 1751, og ble til Beatson Clark & Co, en av byens største produsenter som eksporterte medisinske glassflasker verden over. Firmaet var en familiebedrift fram til 1961 da det ble et offentlig selskap. Det er nå eid av Newship Ltd, holdingselskap knyttet til industrialisten John Watson Newman. Det fortsetter å framstille glass for farmasøytisk bruk, og mat og drikkeindustriene.
The Devil Next Door
Serien dreier seg om den amerikanske statsborgeren John Demjanjuk fra Cleveland som i 1986 ble deportert fra USA til Israel og stillt for retten for å ha vært vakt i Treblinka med kallenavnet Ivan the Terrible. Rettssaken ble sendt direkte på nasjonalt fjernsyn og serien drar store veksler på opptak fra rettssalen. Serien gir bred dekning av rettssaken i Israel hvor Demjanjuk tilslutt ble frikjent. Demjanuk kom tilbake til USA i 1993, men ble i 2001 anklaget for å ha vært vakt i Sobibór.
Rotherham
Samferdsel
Motorveiene M1 og M18 går forbi Rotherham.
The Devil Next Door
I 2009 ble Demjanuk deportert til Tyskland  og hvor han i 2011 ble  dømt til 5 års fengsel for medvirkning til drap på 27 900 jøder i Sobibor. Demjanuk døde i 2012 før dommen ble rettskraftig. Fienberg mener at serien gir en god presentasjon av den israelske rettssaken, men ikke bringer frem noe nytt og at forhistorien til Demjanjuk i Cleveland er tynn og at den er dårlig på historien etter rettssaken i Israel. Fienberg mener også at et etterord på nærmere 30 minutter introduserer ytterst provoserende idéer uten tilstrekkelig tid til å behandle dem.
Rotherham
Vennskapsbyer
Rotherham har flere vennskapsbyer, men skiller mellom «tvillingbyer» og «partnerbyer»:
The Devil Next Door
Seriens hovepersoner er Demjanjuk selv og hans forsvarsadvokat i Israel Yoram Sheftel. serien har omfattende intervju med Sheftel og nesten alle de involverte som fortsatt lever: aktorene Michael Shaked og Eli Gabay, dommerne Zvi Tal og Dalia Dorner, forsvarsadvokat Mark J. O’Connor, Demjanjuk’s barnebarn og svigersøknn samt amerikanske tjenestemenn, nazijegere og juridiske eksperter. Serien viser også opptak fra konsentrasjonsleirene.
Kallali
Kallali (også skrevet Kalleli) er et lite sted langs Lysefjorden i Sandnes kommune i Rogaland. Stedet ligger på sørsiden av fjorden, rundt to kilometer vest for Flørli.