cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martin Buber
Buber var jødisk og beskjeftiget seg særlig med chassidismen. Dette er en fromhetsretning fra Øst-Europa som baserer seg på den jødiske mystikken, kabbalah, slik den utlegges hos mystikeren Israel ben Elieser, også kalt Baal Shem Tov, «Mesteren av det gode Navn». Denne tradisjonen vektlegger Guds allestedsnærvær, og i Bubers hovedverk Ich und Du (Jeg og Du) fra 1923 kommer denne innflytelsen klart frem, bl.a. i tanken om at ethvert ekte møte – møtet mellom menneske og natur, møtet mellom menneske og kunst, møtet mellom menneske og medmenneske – dypest sett er et møte med Gud. Slike eksistensielle, meningsskapende møter – "Entgegnung" – omtales av Buber som Jeg-Du forhold, mens mer trivielle relasjoner mellom mennesket og verden – "Erfahrung" – omtales som Jeg-Det forhold. Bubers verk har hatt en stor og varig betydning innen pedagogikk, psykologi, filosofi og teologi.
Slaget i Køge bukt
Slaget i Køge bukt fant sted 4. oktober 1710, og var det første større sjøslaget under den store nordiske krig. I ettertid er det særlig blitt kjent for at kommandørkaptein Iver Huitfeldt ofret sitt og besetningens liv da hans skip «Dannebroge» sto i brann, for på denne måten å redde den øvrige dansk-norske flåten fra å bli antent eller overmannet av de svenske marinestyrkene.
Bakgrunnen
Etter krigsutbruddet i oktober 1709 ble den dansk-norske orlogsflåten under generaladmiral Ulrik C. Gyldenløve først satt til å overføre de danske styrkene til Råå i Skåne tidlig i november. Denne flåten var dårlig forberedt for krig, da det var mangel på det meste, også sjøoffiserer. Dette gjorde at forberedelsene tok lenger tid enn forutsatt. Ressursmangelen hadde sin bakgrunn i at flåten med sine 41 orlogsskip, 13 fregatter og flere mindre fartøyer var underfinansiert. Videre var offiserskorpset kompromittert etter sin rolle under et maktvakuum etter generaladmiral Jens Juels død i 1700, og dette bidro til en reduksjon av kompetansenivået. Imidlertid var den svenske flåten med 48 orlogsskip i en liknende forfatning.
Martin Buber
Bakgrunn og virke
Buber ble født i Wien, men tilbragte en del av oppveksten hos besteforeldrene Adele og Salomon Buber i Lemberg i Galicja (senere Lviv i Ukraina). På begynnelsen av 1800-tallet hadde Galicia en stor og voksende jødisk befolkning, og størstedelen av jødene i Det østerrikske keiserrike bodde der (omkring 333,000 av offisielt 467,000 i 1850). Lemberg var på 1800-tallet dominert av jøder (rundt en tredjedel av innbyggerne) og etniske polakker (i overkant av 50 % av innbyggerne); etniske ukrainere utgjorde 10-20 %. Den jødiske befolkningen i Galicia var ved århundreskiftet på over 800,000, samtidig flyttet mange jøder fra Galicia til Wien slik at hovedstaden ved århundreskiftet hadde over 10 % jødiske innbyggere. Lemberg var sentrum for den jødiske opplysningsbevegelsen, haskalá. Borgerskapet i Lemberg, både jøder og etnisk polske, brukte stort sett tysk språk til daglig og i skolene, og relaterte seg i stor grad til det kulturelle livet i Wien. Familien Buber var velstående og blant Lembergs ledende jødiske intellektuelle. Oldefaren, Salomons far, var en kjent rabbiner og Talmud-ekspert. Da oldefaren døde møtte tusenvis opp i begravelsen og Salomon satte av en stor pengesum til etablering av et sykehus til farens minne. Martin Buber flyttet tilbake til fødebyen Wien i 1897 for å studere. I hjemmet hans snakket man jiddisch. På skolen lærte Buber polsk, fransk og hebraisk. Buber lærte også gresk, latin, italiensk og engelsk.
Banff nasjonalpark
Turisme
Attraksjoner i Banff består blant annet av Upper Hot Springs, en 27-hulls golfbane ved Banff Springs Hotel, tre skisteder inkludert Sunshine Village, Lake Louise Mountain Resort, og Mount Norquay ski resort. Selskapet Banff Lodging Co driver mange av tjenestene i parken. Dagsturer, som f.eks. Cory Pass Loop, er populære blant besøkende. Andre aktiviteter er alpint, langrennski og rideturer.
Villmarksaktiviteter i Banff inkluderer fotturer, teltturer, klatring, og skigåing. De som skal bruke leirplasser, hytter eid av Alpine Club of Canada eller andre fasiliteter må kjøpe et såkalt wilderness pass hos Parks Canada. Det må også gjøres forhåndsreservasjoner for å bruke opparbeidede teltplasser.
Slaget i Køge bukt
Bakgrunnen
Ved Bornholm lå Gyldenløve med sin flåte utover sommermånedene, men dårlig proviant og mangel på drikkevann tvang ham til å returnere til København i juli. Der måtte han sende 2,000 mann på land eller til hospitalskip. Forberedelsene ble utsatt flere ganger, men den 14. september 1710 kunne Gyldenløve endelig seile ut fra ankerplassen i Køge bukt som eskorte for flåten på 83 transportfartøyer. De kom imidlertid ut for en storm som gjorde stor skade både på orlogsflåten og transportflåten. Etter å ha underrettet sin halvbror kongen om situasjonen, fikk Gyldenløve ordre om å vende tilbake fra Bornholm med de seksti transportfartøyene han kunne gjøre rede for. Men 27 skip fortsatte videre uten å vite at eskorten hadde snudd, så det kom kontraordre fra kongen om å bli ved Bornholm. Men den kom for sent.
Den 1. oktober hadde Gyldenløve vendt tilbake til ankerplassen i Køge bukt. I mellomtiden var svenskene opptatt med å utruste sin flåte i Karlskrona. De første sammenstøtene kom allerede da den danske fregatten «Hvide Falk» ble jaget bort av fire orlogsskip, som i sin tur ble jaget bort fra Bornholm av seks andre danske krigsskip. Da Wachtmeister fikk vite at den dansk-norske flåten var observert ved Bornholm med et halvt hundre transportfartøyer den 23. september, stakk han ut og nådde Bornholm. Wachtmeister hadde likevel ikke full oversikt over situasjonen, og hans plan var å blokkere transportsflåten, avskjære den dansk-norske orlogsflåten fra dens ankerplass, og om mulig tilintetgjør den. Da Wachtmeister ankret ved Møn den 3. oktober, visste han ikke at Gyldenløve allerede var kommet til Køge bukt i forveien.
Martin Buber
Bakgrunn og virke
I 1892 reiste Buber tilbake til Lemberg. En religiøs krise fikk ham til å bryte med jødisk praksis, og han begynte å lese Kant og Nietzsche. Fra 1897 studerte han filosofi, kunsthistorie og germanistikk i Wien, og i 1898 ble han medlem av sionistbevegelsen. Blant annet deltok han på kongresser og i forskjellige organisasjonsarbeide, og diskuterte sionismens politiske og kulturelle målsetninger med Theodor Herzl. I 1899, mens han studerte i Zürich, møtte han sin fremtidige kone Paula Winkler fra München, en ikke-jødisk sionistisk forfatter som konverterte til jødedommen da hun ble gift med Buber. I 1902 ble Buber redaktør for ukeavisen Die Welt, sionistbevegelsens sentrale organ. Etter Theodor Herzls død i 1904 la imidlertid Buber gradvis vekk det meste av organisatorisk arbeid innen sionismen, og konsentrerte seg om å studere og skrive. Senere samme året utkom hans doktoravhandling, Beiträge zur Geschichte des Individuationsproblems om Jakob Böhme og Nikolaus av Cusa.
Slaget i Køge bukt
Flåtene
Den danske under generaladmiral Ulrik Christian Gyldenløve med 26 linjeskip og 21 andre fartøyer med 1808 kanoner:
Martin Buber
Bakgrunn og virke
1906 utgav Buber Die Geschichten des Rabbi Nachman – en samling fortellinger av Rabbiner Nachmann fra Breslau, en kjent hasiddisk rabbiner. I 1908 utgav han dessuten Die Legende des Baalschem.
Slaget i Køge bukt
Flåtene
4 eller 9 fregatter inkludert «Høyenhald» og 4 snauer, 7 brannskip, to galioter og to hospitalskip
Den svenske flåten under admiral Hans Wachtmeister med 21 linjeskip og 9 andre fartøyer med 1512 kanoner:
Martin Buber
Bakgrunn og virke
Mellom 1910 og 1914 studerte Buber myter og publiserte mytiske tekster. I 1916 flyttet han fra Berlin til Heppenheim. Under første verdenskrig hjalp han til å etablere den jødiske nasjonalkomité for å hjelpe østeuropeiske jøder. I samme tidsrom ble han redaktør for månedsavisen Der Jude. I 1921 innledet han et nært samarbeide med Franz Rosenzweig, og sammen grunnla de det som ble kjent som Freies jüdisches Lehrhaus, en institusjon for jødisk voksenopplæring i Frankfurt.
I 1923 skrev Buber sitt mesterverk Ich und Du, og i 1925 begynte han sammen med Rosenzweig å oversette den hebraiske bibelen til tysk.
Etter annen verdenskrig begynte han igjen å undervise i Europa og USA. I 1951 fikk han Goethe-prisen ved universitetet i Hamburg, og i 1953 de tyske bokhandleres fredspris.
Hans kone Paula døde i 1958. 13. juni 1965 døde Buber i Jerusalem.
Slaget i Køge bukt
Flåtene
9 andre fartøyer inkludert brannskip.
Sjøslaget
Tidlig om morgenen den 4. oktober 1710 observerte danskene, som hadde ved en feil ikke hadde satt ut vaktskip, tretti seilskip med kurs mot Stevns fra sør. De trodde først at dette var transportskipene som hadde vendt tilbake fra Danzig, men måtte snart konstatere at det var krigsskip. Dette kom som en stor overraskelse på skipssjefene, som kl. 9 hadde samlet seg til krigsråd ombord på flaggskipet mens flåten lå på sin ankerplass innerst ved den sørlige stranden av Køge bukt. Overraskelsen var så stor at sjøoffiserene så seg nødt til å gjøre skipene klare for strid i en fart, og ifølge matrosen Niels Danielsen Trosner måtte alt overflødig kastes over bord, selv svin, gjess og får.
Det blåste sydøstlig stiv kuling. Svenskene hadde derfor fordel av akterlig vind, mens danskene var nødt til å varpe seg mot vinden. Da skipene bare la ut ett anker, dreide de rundt etter vinden. De måtte varpe seg fremover ved å hale seg over ankeret for så trekke seg mot vinden for å frigjøre ankeret. Men vinden var sterk, og etter en stund med harde tak så Gyldenløve seg nødt til å beordre alle skip til å kappe ankertauene. Det var da Trosner var vitne til at alt overflødig ble kastet over bord, antakelig for å gjøre skipene lettere. Da ordren kom, var klokken blitt 11.30 om formiddagen.
Etter å ha kappet ankertauene, forsøkte danskene lengst øst på babord side i le å komme i orden, men forvirringen i det trange farvannet var så stor at det bare var to sammensatte styrkekonsentrasjoner, avantgarden og arrieregarden, som kunne slå om til nordøstlig kurs mot midten av bukten. Kommandørkaptein Iver Huitfeldt på sitt 94-kanoners linjeskip «Dannebroge» sammen med «Mars» var først ut, men i sørlig retning. De andre dansk-norske linjeskipene fra den østlige gruppen, inkludert storskipet «Fredericus IV», fulgte Huitfeldts eksempel, så de ble liggende i slagorden midt i bukten med stevnene vendt sørover.
Wachtmeister hadde lagt kursen mot sørvest i kjølvannsorden i den hensikt å stormet inn i ankerplassen som i søndre del av bukten. Men så snart han så «Dannebroge» og flere andre dansk-norske skip i ferd med å krysse mot midten av Køge bukt, måtte han vende flåten i nordlig kurs mot Amager. Han ville tilintetgjøre den sårbare dansk-norske flåten og ville ikke la den kunne slippe unna eller risikere å komme for langt inn i bukten. Men vendingen reddet den dansk-norske flåten, som nå hadde fått tid til å danne en linje. Dessuten ble hans plan om å ødelegge eskadren som hadde fremtvunget vendingen, ødelagt av en uventet hendelse.
«Dannebroge» ble gjenstand for en voldsom bredsidebeskytning fra hele den forreste delen av den svenske linjen, deretter også fra senteret, medregnet alle de fem tredekkers linjeskipene. Men allerede etter at bare fem-seks skudd var avfyrt, kom akterskipet i brann. Huitfeldt var kommet opp i le og hadde sterk vind mot sitt skip. Det er uvisst om det var svensk ild eller gnister og glør fra kruttladningene i kanonene som antente akterskipet øverst oppe. På grunn av den kraftige vinden kom brannen fort ut av kontroll, og den flammet først opp ved mesanmasten. Til tross for dette kjempet Huitfeldt og hans mannskap med dødsforakt og klarte å avfyre hele tre bredsider mot svenskene. Etter at skipet kom i brann hadde Huitfeldt kastet anker. Hensikten med denne handlingen er omdiskutert, men trolig ville han unngå å komme i ukontrollert drift inn mot den dansk-norske linjen. Et linjeskip av denne størrelsen kunne ha minst tre større ankre.
Ikke lenge etter sto hele skipet i lys lue, og øyenvitnene, blant dem matrosen Trosner, så hvordan noen av mannskapet trengte seg ut på baugsprydet. Men også dette tok fyr, så folkene måtte kaste seg i vannet. Mindre enn halvannen time etter at brannen oppsto eksploderte «Dannebroge» så bare småbiter var tilbake. Over 550 mann omkom.
Det brennende krigsskipet hindret svenskene fra å fortsette vestover, og i den sterke vinden nærmet de seg Amagers sørlige ende og det grunne farvannet utenfor. Wachtmeister forsto faren og vendte straks om avantgarden og senteret, men arrieregarden kom for nær grunnen. Admiralskipet «Tre Kronor» og schoutbynachtskipet «Princessa Ulrika» klarte ikke å vende fort nok og grunnstøtte hardt.
Wachtmeister vendte om i sørlig retning og stoppet opp kl. 17 om ettermiddagen, men så da at den overmektige dansk-norske flåten hadde stilt seg opp i en intakt kjølvannsorden. Dessuten blåste det nå opp, slik at en ordnet sjøstrid ikke lenger var mulig – kanonportene på underste kanondekk kunne ikke åpnes i så grov sjø. Han måtte derfor avstå fra et angrepet som kunne gå galt, og han la flåten for anker nordøst for Stevns.
Gyldenløve så dette og trakk deretter sin flåte tilbake til ankerplassen, men nå enda lengre mot nord inne i bukten. Han vil gjenoppta kampen når været hadde roet seg og ga skipssjefene ordre om å forberede seg for ny strid.
Etterspillet
Men en uventet gevinst dukket opp den 6. oktober. Ved å ankre opp ved Stevns ble den svenske flåten liggende midt i en sterk sørlig strøm. Det førte til at en dansk flåte på 20 transportskip, eskortert av fregattene «Ørnen» og «Flyvende Abe» uforvarende kom rett inn i den svenske orlogsflåten. Det brøt ut hard strid, men ved å seile kloss inntil land mot Præstø red klarte transportflåten med eskorten å komme seg gjennom, med unntak av 5 skip som gikk på grunn. Eskorten klarte på et vis å redde transportflåten i sikkerhet i Præstø. De som skipene som gikk på grunn ble tatt av svenskene.
Gyldenløve lettet anker og kunne nå overta ankerplassen ved Stevns, som svenskene hadde forlatt i forfølgelsen av transportflåten. Været hadde roet seg så det nå var mulig å gjenoppta sjøslaget, men Wachtmeister hadde sett hvor sterk den dansk-norske flåten var med sine 46 skip mot bare 28 i hans flåte. Han kunne ikke håpe på å vinne over en overlegen motstander i trange og ukjente farvann. Derfor besluttet han heller å blokkere troppetransporten fra Danzig, som imidlertid på dette tidspunkt var kansellert.
7. oktober satte Wachtmeister derfor kursen ut på åpen sjø. Gyldenløve tok umiddelbart opp forfølgelsen, og i to dager manøvrerte begge flåter i slagorden, klare til kamp, men Wachtmeister holdt seg i lovart og avverget derved et dansk-norsk angrep. Først om ettermiddagen den 8. oktober hadde Wachtmeister kommet seg forbi Falsterbo og kunne ankre opp ved Ystad. Gyldenløve stoppet ved Falsterbo og besluttet seg å holde krigsråd, siden han nå antok at et svensk angrep var i vente.
Da Wachtmeister fikk meldingen om at Gyldenløve var vendt tilbake til København, mente han å ha utført sitt oppdrag, som var å hindre overføring av de russiske styrkene som kunne ha gjort en ny invasjon i Skåne mulig. Men han hadde lidd et strategisk nederlag, for han hadde ikke klart å utnytte den store sjansen som hadde oppstått fordi Iver Huitfeldt på Dannebrog hadde forpurret hans plan ved sin manøvrering og tapperhet. Wachtmeister dro få dager senere tilbake til Karlskrona.
Jess Thorup
Han er mest kjent i Norge for sitt spill for Hamarkameratene. Thorup var spiss, og hadde tidligere spilt for Odense Boldklub, KFC Uerdingen 05, FC Tirol Innsbruck og Esbjerg fB.
Etter sesongen 2005 ble han assistenttrener i Esbjerg. Da Troels Bech fikk sparken i november 2008 tok han midlertidig over som hovedtrener.
Sør-Hålogaland Heimevernsdistrikt 14
Sør-Hålogaland Heimevernsdistrikt 14 ble opprettet ved omorganiseringen 1. august 2005, og er et distrikt i Heimevernet. Det har territorielt militært ansvar fra grensen mot Nord-Trøndelag i sør, opp til og med Tysfjord kommune i nord. HV 14 består av distriktsråd, distriktsstab, innsatsstyrke, Urs områder  geværområderog et stabsområde. Distriksstaben er lokalisert på Drevjemoen, 27 km nordvest for Mosjøen sentrum.
Distriktet omfatter bl.a det tidligere HV-14 Sør-Hålogaland heimevernsdistrikt, som var betegnelsen fram til august 2005. Hovedkvarteret til HV-14 Sør-Hålogaland heimevernsdistrikt var i Mosjøen.
De militære sjefer for Hålogaland HV-distrikt har vært:
Midlertidige sjefer har vært:
Roosevelt
Roosevelt kan referere til:
Thor (film)
Thor er en amerikansk eventyrfilm fra 2011, basert på tegneseriene om Thor og løst basert på den norrøne mytologien om Tor med hammeren. Filmen er regissert av Kenneth Branagh og har Chris Hemsworth, Natalie Portman, Anthony Hopkins og Tom Hiddleston i hovedrollene.
Den har fått to oppfølgere: Thor: The Dark World (2013) og Thor: Ragnarok (2017). En fjerde film er planlagt for 2021.
Om filmen
Filmen har vært en kassasuksess. Den hadde et budsjett på omtrent 150 millioner dollar, og har foreløpig spilt inn det tredobbelte (ca 450 millioner dollar) på verdensbasis. Den har også fått jevnt over gode kritikker. Særlig har Chris Hemsworth og Tom Hiddleston blitt rost for sine rolletolkninger, og regissør Kenneth Branagh har fått skryt for hvordan han har håndtert filmen som det på forhånd var en viss skepsis til.
Handling
Den arrogante og selvsikre tordenguden Thor (Chris Hemsworth) blir forvist fra riket Åsgard av sin far Odin (Anthony Hopkins), fordi han etter en smule overmodighet har kommet til å sette igang en krig mot de fryktede frostkjempene i Jotunheimen. Odin blir mildt sagt svært skuffet, og erklærer Thor for uegnet til å herske over Åsgard og til å holde den magiske hammeren. Han blir sendt til planeten Jorden, der han nesten blir overkjørt av en gjeng forskere, ledet av Jane Foster (Natalie Portman). Ingen på Jorden tror på Thors historier – utenom Jane, som umiddelbart blir fascinert av den underlige mannen som falt rett fra himmelen. Thor prøver å returnere til Åsgard – men i bakgrunnen lurer Thors bror Loke (Tom Hiddleston), som planlegger å ødelegge Jotunheimens eksistens, fordi han vil vise Odin at han er like god som Thor. Men Thor, som forandrer seg mens han er på jorden, akter å stoppe broren før det er for sent.
Vredefort-krateret
Asteroiden som traff Vredefort er en av de største som har truffet jordens overflate, og det er beregnet at den kan ha hatt en diameter på mer enn 10 km. Krateret har en diameter på ca. 300 km. Krateret ble dannet for 2 023 millioner år, i den paleoproterozoiske tidsalderen, noe som gjør krateret til jordens nest eldste, etter Suavjärvi-krateret i Karelia.
Vredefortkrateret er et av få krater med mange ringer, en form som er vanligere andre steder i solsystemet, som f.eks. Valhalla-krateret på Jupiters måne Callisto. De fleste fler-ringformede kratere på jorda er ødelagt av erosjon eller platedrift.
Ann-Sofie Järnström
Ann-Sofie Maria Järnström (født 16. juli 1949 i Kristinehamn) er en svensk tidligere skøyteløper som representerte hjemlandet og klubbene Uddevalla IS, IFK Göteborg og senere IK Wega.
I sitt tredje vinter-OL i 1980 i Lake Placid tok hun en 4.-plass på 500 meter.
Jozef Makúch
Jozef Makúch (født 26. august 1953 i Podhájska i Slovakia) er en slovakisk økonom, som har vært sentralbanksjef for Slovakias nasjonalbank siden 12. januar 2010, da han overtok etter Ivan Sramko.
Makúch er utdannet ved Fakultet for nasjonaløkonomi ved University of Economics i Bratislava i 1976, der han også tok en postgraduate-utdanning i 1985. Han ble utnevnt til universitetslektor samme sted i 1978, og førsteamanuensis i 1989. Fra 1991 til 1994 var han dekanus.
I juli 1976 ble han ansatt hos Tsjekkoslovakias statsbank, som i dag er Tsjekkias nasjonalbank, i deres filial i Bratislava. I januar 1993 fikk han plass i styret i Slovakias nasjonalbank, der han satt fram til desember 1996. I 1994 ble han utnevnt til direktør for sentralbankens forskningsavdeling.
Fra 2000 til 2005 jobbet han for Slovakias finanstilsyn. De siste tre årene var han styreformann. FMA har ansvaret for overvåkning av finansnæringen i landet, samt forsikringsselskaper og pensjonssparebransjen. Her representerte han Slovakia i Committee of European Securities Regulators i Europakommisjonen, som i dag er erstattet av European Securities and Markets Authority. I tillegg var han representant i International Association of Insurance Supervisors (IAIS).
Den 1. januar 2006 var han tilbake i sentralbanken som styremedlem. Et år senere ble han administrerende direktør, og 12. januar 2010 ble han utnevnt til sentralbanksjef (governor). I tillegg til sentralbanksjef er han medlem av Den europeiske sentralbanks Governing Council, direktør (governor) i IMF og visedirektør (Alternate Governor) i Den europeiske bank for gjenoppbygning og utvikling.
Han er gift og har tre barn.
Kormoran
Kormoran kan henvis til flere ting:
Amadou Diallo
Amadou Diallo (født 2. september 1975 i Sinoe i Liberia, død 4. februar 1999 i New York City) var en 23 år gammel immigrant opprinnelig fra Guinea som ble skutt og drept i New York City av fire politimenn i New York City Police Department (NYPD).
Bakgrunn
Amadou Diallous far var reisende handelsmann, og den guineiske familien befant seg i nabolandet Liberia der faren drev forretninger da Amadou ble født. Han vokste opp der familien tok ham, i Togo, Bangkok og Singapore, og gikk på skole i Thailand og senere i Guinea.
Omstendighetene rundt hans nedskyting
Politimennene hevdet at de høylytt identifiserte seg som medarbeidere i NYPD, og at Diallo prøvde å stikke av og ignorerte deres ordre om å stoppe og rekke hendene i været. Diallo skal ha puttet hånden i jakkelommen og trukket frem lommeboken sin. Den ene politimannen så den mistenkte holde en liten kvadratisk gjenstand som han trodde var et våpen, og han varslet sine kolleger om dette. I den tro at Diallo rettet et våpen mot dem på nært hold, åpnet politiet ild mot Diallo. Under skytingen snublet en av politimennene bakover og det førte til at hans kolleger trodde han ble skutt.
Politiet avfyrte tilsammen 41 skudd og traff Diallo 19 ganger. Den senere undersøkelsen fant ingen våpen på Diallos lik.
Etterforskning og rettssak
Den interne etterforskningen i NYPD fastslo at politiet hadde opptrådt innenfor de gjeldende reglene for politiet, basert på hva enhver politimann ville ha gjort i samme situasjon med den informasjonen de hadde på tidspunktet for skytingen.
Alle fire politimenne ble frikjent under rettssaken mot dem som fant sted i Albany, New York i kjølvannet av skyte-episoden. Diallos død og frikjennelsen førte til massive demonstrasjoner mot politivold som igjen resulterte i mer enn 1,700 arrestasjoner i løpet av de kommende ukene.
I filmen Phone Booth og i TV-serier som NYPD Blue, Law & Order, The Boondocks og Tell No One finnes det referanser til Diallo-saken.
Aristide Cavaillé-Coll
Aristide Cavaillé-Coll (født 4. februar 1811, død 13. oktober 1899) var en fransk orgelbygger. Han anses som en av de fremste orgelbyggerne på attenhundretallet. Hans banebrytende håndverk og design la en solid standard for orgelbyggingen videre inn i starten på nittenhundretallet. Orgelbyggerbevegelsen forsøkte å vende tilbake til barokkstilen innenfor orgelbygging, men mot slutten av nittenhundretallet ble Cavaillé-Colls design igjen brakt på moten. Etter hans død videreførte svigersønnen, Charles Mutin, håndverkstradisjonen inn i det tyvende århundret.
Biografi
Cavaillé-Coll ble født i Montpellier, Frankrike, inn i en familie med en lang rekke av orgelbyggere. Han viste tidlig et stort talent for mekanisk design, noe han gjorde om til utsøkt håndverk under konstruksjonen og byggingen av sine verdensberømte instrumenter. Det sies at orgelbyggingen defineres i tiden før, og tiden etter Cavaillé-Coll. Han bygget "symfoniske orgler", noe som innebærer at orglene kan gjenskape lyder og toner fra andre instrumenter, og kombinere dem. Hans aller største, og mest berømte orgel er i Saint-Sulpice, i Frankrike. Med sine 100 stemmer og fem manualer, er dette instrumentet en kandidat til UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder.
Cavaillé-Coll var velkjent for sine økonomiske problemer. Byggingen av hans orgler, som ikke ante sidestykke på den tiden, var ikke nok til å balansere bedriftens økonomi. I 1898 arvet svigersønnen hans, Charles Mutin, bedriften. Han fortsatte med orgelbygging, men i løpet av den andre verdenskrig hadde bedriften så godt som forsvunnet.
Intoleranse
Intoleranse kan ha flere betydninger:
Intoleranse (medisinsk)
Svekket motstand mot enkelte typer medisiner, forhold i naturen (f. eks. pollen), eller matvarer (f. eks. cøliaki). Fellesbetegnelse på medisinsk intoleranse er allergi.
Liebstadt
Liebstadt er en by i Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen er en del av forvaltningsfellesskapet Bad Gottleuba-Berggießhübel og har 1 351 innbyggere (31. desember 2009).
Turk kraftverk
John W. Turk kraftverk er et varmekraftverk under utbygging sørvest i delstaten Arkansas i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 600 MW. Brenselkilden er kull. Operatør og hovedeier er energiselskapet American Electric Power, som også driver en utbedring og utbygging av anlegget.
Intoleranse
Intoleranse (mekanisk)
Overskridelse av en gjenstands tillatte avvik fra en nominell størrelse, der avviket vil føre til mekanisk sammenbrudd.
Liebstadt
Byen befinner seg i overgangen mellom Osterzgebirge og Elbtalschiefergebirge ca 15 km sørvest for Pirna. Med sine 1351 innbyggere er Liebstadt i folketall den minste byen i Sachsen.
Intoleranse
Intoleranse (sosialt)
Mangel på overbærenhet og frisinn overfor annerledes personer (tenkende eller utøvende).
Liebstadt
Liebstadt var en by i Kreis Pirna fra 1952 til 1990, og i Landkreis Pirna fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var byen innlemmet i Landkreis Sächsische Schweiz, og siden 1. august 2008 har byen vært en del av Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge.
Intoleranse
Intoleranse (sosialt)
Intoleranse er gjerne et produkt av en samfunnsmessig struktur bygd opp etter kollektivistiske prinsipper, men kan også være personlig og psykisk betinget.
Personlig betinget intoleranse vil normalt ikke føre til ulemper for andre enn de personer som er involvert, mens samfunnsmessig intoleranse fører til undertrykking og/eller hets både av grupper av mennesker og enkeltmennesker.
Intolerante samfunn vil være sterkt regelstyrte, etter forordninger bestemt av den herskende politiske ledelse. Klassiske eksempler på intolerante samfunn er nazismen på 1930- og 1940-tallet, kommunistiske samfunn, og sterkt religiøse samfunn (kibbutzer i Israel og islamittiske stater).
Det motsatte av sosial intoleranse er toleranse, frisinn og liberalisme.
Intoleranz 不耐
Den amerikanske uavhengighetskrigen
Den amerikanske uavhengighetskrigen (1775–1783), også kjent som den amerikanske revolusjonskrigen og den amerikanske frigjøringskrigen, var en krig mellom Storbritannia og revolusjonære innen tretten britiske kolonier som erklærte sin uavhengighet som Amerikas forente stater i 1776. Krigen var kulminasjonen av den amerikanske revolusjon, en kolonial maktkamp mot politiske og økonomiske krefter i det britiske imperiet. Krigen utvidet seg etterhvert utenfor britisk Nord-Amerika. Mange av det amerikanske urfolket kjempet også på begge sider i denne konflikten.
I løpet av krigen brukte britene sin overlegne marine til å erobre og okkupere kystbyer, men kontrollen over landsbygda, hvor det meste av befolkningen bodde, manglet. Etter en amerikansk seier ved Saratoga i 1777, gikk Frankrike, Spania og Nederland inn i krigen mot Storbritannia. Franskmennenes involvering viste seg å være avgjørende. Fransk seier i sjøslaget ved Chesapeake, førte til at en britisk armé overgav seg i Yorktown i 1781. Parisavtalen i 1783 anerkjente USAs uavhengighet.
Denne artikkelen omhandler den militære utviklingen i krigen. For de politiske og sosiale aspektene, samt opprinnelse og etterspill, se den amerikanske revolusjon.
Arméer, militser og leiesoldater
Kolonistene var delt i hvilken side de skulle støtte i krigen. I noen områder var kampen en borgerkrig. Revolusjonære, også kjent som «amerikanere» eller «patrioter», hadde den aktive støtten fra rundt 40–45 % av befolkningen i kolonien. Rundt 15–20 % av befolkningen støttet den britiske kronen under krigen, og var kjent som lojalister (eller torier). Lojalistene stilte med rundt 50,000 mann i løpet av krigen til støtte for det britiske imperiet. Etter krigen forlot rundt 70,000 lojalister USA; de fleste dro til Canada, Storbritannia eller til britiske kolonier i Karibia.
Da krigen begynte, hadde ikke amerikanerne en regulær armé. Hver koloni hadde tradisjonelt stått for sitt eget forsvar gjennom bruken av lokale militser. Militsmenn tjente bare i noen uker eller måneder om gangen, var nølende i å reise særlig langt fra hjemmet og var dermed vanligvis ikke tilgjengelig for utvidede operasjoner. Militsene manglet treningen og disiplinen til regulære soldater, men var av og til effektive mot regulære styrker. Amerikanske militser var noen ganger dyktige i partisan-krigføring og var særlig effektive i å slå ned lojalistenes aktiviteter når britiske regulære styrker ikke var i nærheten.
I et forsøk på å koordinere den militære innsatsen, etablerte den kontinentale kongress (på papiret) en regulær kontinental hær i juni 1775 og utnevnte George Washington som øverstkommanderende. Utviklingen av den kontinentale hær var et pågående arbeid, og Washington tok nølende militser inn i de regulære styrkene under krigen. Selv om så mange som 250,000 mann kan ha tjent som regulære eller som militsmenn for den revolusjonære sak i de åtte krigsårene, var der aldri mer enn 90,000 væpnede menn totalt for amerikanerne i løpet av et år. Hærene i Nord-Amerika var små i europeisk målestokk på den tiden. Det største antallet menn som Washington personlig kommanderte på slagmarken på en gang, var mindre enn 17,000.
Den britiske hær bestod tidlig i 1775 av rundt 36,000 menn på verdensbasis, men rekruttering i krigstid økte jevnt dette antallet. I tillegg leiet britene 30,000 etniske tyske leiesoldater i løpet av krigen, populært kjent i koloniene som «hessere» fordi mange av dem kom fra Hessen-Kassel. Tyskerne utgjorde rundt en tredjedel av de britiske troppenes styrke i Nord-Amerika. Antallet britiske og tyske tropper stasjonert i Nord-Amerika var innen 1779 på over 60,000, men disse var spredt fra Canada til Florida.
Svarte og indianere
Afroamerikanere, slaver og frie svarte, deltok på begge sider i krigen. Svarte soldater deltok i de nordlige militsene fra utbruddet, men dette var forbudt i sør hvor slaveeiere fryktet bevæpnede slaver. I november 1775 utstedte Lord Dunmore, den kongelige guvernøren i Virginia, en proklamasjon som lovet rømte slaver som kjempet for britene frihet. Henry Clinton utstedte et lignende edikt i New York i 1779. Titusenvis av slaver rømte til de britiske linjene, selv om muligens så få som 1,000 ble bevæpnet. Mange deltok som budbringere, mekanikere, arbeidere, tjenere, speidere og guider, selv om mer enn halvparten døde av kopper-epidemier som herjet de britiske styrkene, og et antall ble drevet ut av de britiske linjene da det ble lite mat. Til tross for Dunmores løfter, fikk ikke majoriteten av slavene sin frihet.
På grunn av mangel på mannskap, hevet Washington forbudet mot svarte i den kontinentale hæren i januar 1776. Svarte enheter ble dannet i Rhode Island og Massachusetts, mange var slaver som ble lovet frihet dersom de deltok sammen med sine herrer. En annen enhet med svarte kom fra Haiti med de franske styrkene. Minst 5,000 svarte soldater kjempet for revolusjonens sak.
Massachusetts
Før krigen hadde Boston vært arenaen for mye av revolusjonsaktiviteten som til slutt førte til at den provinsielle styresmakten i Massachusetts ble avsatt av Storbritannias parlament i 1774. Folkelig motstand mot disse tiltakene gjorde at de nylig utnevnte kongelige embetsmennene i Massachusetts måtte gå av eller søke tilflukt i Boston. Generalløytnant Thomas Gage, som var den britiske øverstkommanderende i Nord-Amerika, hadde kommando over fire britiske regulære regimenter (rundt 4,000 mann) fra sitt hovedkvarter i Boston, men landsbygda var i hendene på de revolusjonære.
Natten til 18. april 1775, sendte general Gage 900 mann for å ta våpenutstyr lagret av militsen ved Concord i Massachusetts. Ryttere varslet landsbygda, og da de britiske troppene ankom Lexington morgenen 19. april, møtte de 75 minutemen ved landsbyens fellesareal. En skuddveksling fulgte og britene flyttet seg til Concord, hvor det ble flere kamper. Innen britene begynte å trekke seg tilbake til Boston, hadde tusenvis av minutemen ankommet arenaen og påførte mye skade på avdelingen. Slagene ved Lexington og Concord innebar at krigen hadde begynt.
Militsen rykket så frem mot Boston og beleiret Boston, de britiske styrkene der fikk forsterkning sjøveien av rundt 4,500 soldater. 17. juni 1775 erobret britiske styrker under general William Howe Charlestown-halvøya i slaget ved Bunker Hill. Amerikanerne trakk seg tilbake, men de britiske tapene var så tunge at angrepet ikke ble fulgt opp. Beleiringen var ikke brutt, og Gage ble snart erstattet av Howe som den britiske øverstkommanderende.
Den nylig utnevnte general Washington ankom utenfor Boston i juli 1775, for å ta ledelsen over kolonistyrkene og for å organisere den kontinentale armé. Stillstanden fortsatte gjennom høsten og vinteren. Tidlig i mars 1776 ble tunge kanoner som patriotene hadde tatt ved Fort Ticonderoga plassert på Dorchester Heights, en høyde med utsikt over de britiske posisjonene. Howes situasjon var nå umulig og britene evakuerte byen den 17. mars 1776 og seilte for midlertidig tilflukt i Halifax, Nova Scotia. Washington tok så det meste av den kontinentale hæren med seg for å befeste New York City.
Canada
Under den lange stillstanden ved Boston, lette den kontinentale kongressen etter en måte å ta initiativet andre steder. Kongressen hadde innledningsvis invitert canadierne til å slutte seg til dem som den fjortende kolonien, men da dette ble avslått, autoriserte kongressen en invasjon av Canada. Målet var å fjerne det britiske styret over den primært fransk-kulturelle provinsen Québec (som i dag utgjør Québec og Ontario).
To ekspedisjonsstyrkerer for invasjonen av Canada ble utrustet. 16. september 1775 marsjerte brigadegeneral Richard Montgomery med rundt 1,700 militsmenn nordover fra Fort Ticonderoga. De erobret Montréal den 13. november. General Guy Carleton, guvernør i Canada, flyktet til Québec. Den andre ekspedisjonsstyrken ble ledet av oberst Benedict Arnold. Den var et logistisk mareritt, og mange menn døde av kopper. Innen Arnold nådde Québec by tidlig i november, hadde han bare igjen 600 av sine opprinnelige 1,100 menn. Montgomerys styrke sluttet seg til Arnold, og sammen angrep de Québec by den 31. desember. Angrepet ble slått tilbake av Carleton, og amerikanerne ble påført et sviende nederlag. De resterende amerikanerne holdt seg ved Québec by til våren 1776 da de trakk seg tilbake.
Amerikanerne gjorde nok et forsøk på å angripe Québec, men mislyktes i Trois-Riviéres den 8. juni 1776. Carleton satte da i gang sin egen invasjon og beseiret Arnold i slaget ved Valcour Island i oktober. Arnold trakk seg tilbake til Fort Ticonderoga hvor invasjonen av Canada hadde startet. Invasjonen av Canada endte som en katastrofe for amerikanerne, men Arnolds forsøk i 1776 forsinket en britisk motoffensiv i full skala frem til Saratogafelttoget i 1777.
New York og New Jersey
General Howe hadde trukket sin hær tilbake fra Boston og fokuserte nå på å ta New York City. For å forsvare byen delte general Washington sine 20,000 soldater mellom Long Island og Manhattan. Mens britiske styrker samlet seg på Staten Island for denne kampanjen, leste Washington opp uavhengighetserklæringen for sine menn. 27. august 1776 drev britene amerikanerne tilbake til Brooklyn Heights etter å ha landet med rundt 22,000 soldater på Long Island. Howe beleiret så befestningen der, men Washington klarte å evakuere sin hær til Manhattan.
Howe landet med rundt 12,000 menn på nedre Manhattan 15. september og tok raskt kontroll over New York City. Amerikanerne trakk seg tilbake til Harlem Heights hvor de to hærstyrkene støtte sammen dagen etter, men de amerikanske styrkene holdt stand. Da Howe beveget seg for å omringe Washingtons hær i oktober, trakk amerikanerne seg igjen tilbake og et slag ved White Plains ble utkjempet 28. oktober 1776. Igjen trakk Washington seg tilbake, og Howe returnerte til Manhattan og tok Fort Washington i midten av november med nesten 3,000 fanger.
General lord Cornwallis fortsatte å jage Washingtons hær gjennom New Jersey til amerikanerne trakk seg tilbake over Delaware inn i Pennsylvania tidlig i desember. Siden kampanjen tydeligvis var slutt for sesongen, gikk britene i vinterkvarter. Selv om Howe hadde mistet flere muligheter til å knuse den reduserte opprørshæren, hadde han drept eller fanget over 5,000 amerikanere. Britene gjorde New York City til deres politiske og militære operasjonsbase for resten av krigen. Regionen ble derfor fokuspunktet for Washingtons særdeles vellykkede etterretningsnettverk, til tross for den berømte arrestasjonen av Nathan Hale. Som en videre konsekvens av britenes okkupasjon, ble amerikanske fanger holdt i fangeskip utenfor byen, hvor mer enn 11,000 døde av bevisst forsømmelse i Wallabout Bay. Dette var flere døde enn antall omkomne i samtlige slag i krigen, til sammen. Britene endte i 1776 med kontroll over store deler av New York og New Jersey og var i en god posisjon til å gjenoppta operasjonene til våren, med opprørshovedstaden Philadelphia innen rekkevidde.
Utsikten for den kontinentale arméen var dystre. «Dette er tidene som prøver mennenes sjeler,» skrev Thomas Paine som var med hæren i tilbaketrekningen. Hæren hadde skrumpet inn til færre enn 5,000 kampklare menn og ville bli redusert til 1,400 etter at vervingstiden gikk ut på slutten av året. Kongressen forlot Philadelphia i fortvilelse, selv om den folkelige motstanden mot britenes okkupasjon var økende på landsbygda.
Washington valgte å gå på offensiven, krysset i stillhet Delaware julaften og tok nesten 1,000 hessere til fange i slaget ved Trenton 26. desember 1776. Cornwallis marsjerte for å ta tilbake Trenton, men ble utmanøvrert av Washington som lyktes i å angripe britene i ryggen i Princeton 3. januar 1777. Washington gikk så i vinterkvarter ved Morristown i New Jersey etter å gi den amerikanske sak en moralsk opptur. Militsen i New Jersey fortsatte å trakassere britene og hesserne vinteren gjennom.
Saratoga og Philadelphia
Da britene begynte å planlegge operasjonene for 1777, hadde de to hovedarméer i Nord-Amerika: Carletons armé i Canada og Howes armé i New York. I London godkjente George Germain felttogene for disse arméene som på grunn av misforståelser, dårlig planlegging og rivalisering mellom kommandantene ikke samarbeidet. Selv om Howe lyktes i å erobre Philadelphia, mistet britene den nordlige arméen i en katastrofal overgivelse ved Saratoga. Både Carleton og Howe trakk seg etter kampanjene i 1777.
Saratogafelttoget
Den første av kampanjene i 1777 var en ekspedisjon fra Canada ledet av general John Burgoyne. Målet var å ta Champlainsjøen og Hudson-korridoren. Han ville dermed i praksis isolere New England fra resten av de amerikanske koloniene. Burgoynes invasjon hadde to komponenter: Han ville lede rundt 10,000 menn langs Champlainsjøen mot Albany, New York, mens en andre kolonne med rundt 2,000 menn, ledet av Barry St. Leger, skulle bevege seg ned Mohawk-elva og slutte seg til Burgoyne i Albany.
Burgoyne satte avgårde i juni og tok tilbake Fort Ticonderoga tidlig i juli. Hans fremmarsj ble forsinket av at amerikanerne ødela bruer og felte trær i hans vei. En avdeling ble sendt ut for å ta forsyninger, men ble knust av amerikansk milits i august. Burgoyne mistet med dette nesten 1,000 menn.
Imens hadde St. Leger beleiret Fort Stanwix hvor halve hans styrke var indianere ledet av Joseph Brant. Amerikanske militsmenn og deres indianske allierte marsjerte for å komme beleiringen til unnsetning, men ble tatt i bakhold og spredt i slaget ved Oriskany den 6. august. Da en ny unnsetningsekspedisjon, denne gang ledet av Benedict Arnold, ankom, brøt St. Leger opp beleiringen og returnerte til Canada.
Burgoynes armé var nå redusert til rundt 6,000 menn. Til tross for deres tilbakeslag, var han bestemt på å rykke frem mot Albany, en skjebnesvanger avgjørelse som senere produserte mye kontrovers. En amerikansk hær på 8,000 menn ledet av general Horatio Gates, hadde slått leir rundt 16 km sør for Saratoga i New York. Burgoyne forsøkte å ta amerikanerne på flankene, men ble stoppet i det første slaget ved Saratoga i september. Burgoynes situasjon var desperat, men han håpet nå at hjelp fra Howes hær i New York City kunne være på vei. Det var ikke tilfellet. Howe hadde i stedet seilt avgårde på en ekspedisjon for å ta Philadelphia. Amerikanske militsmenn strømmet til Gates armé, og den vokste til 11,000 i begynnelsen av oktober. Etter å ha blitt alvorlig slått i det andre slaget ved Saratoga, overgav Burgoyne seg 17. oktober.
Saratoga blir ofte regnet som vendepunktet i krigen. De revolusjonæres selvtillit og målrettethet som hadde fått seg en knekk fra Howes vellykkede okkupasjon av Philadelphia, var fornyet. Viktigere var det at seieren oppmuntret Frankrike til å gå inn i krigen mot Storbritannia. For britene hadde krigen blitt langt mer komplisert.
Philadelphiafelttoget
Imens konsentrerte general Howe seg i 1777 om å erobre Philadelphia, setet til den revolusjonære styresmakten, etter å ha sikret New York City i 1776. Han forflyttet seg sakte og gikk i land med 15,000 menn sent i august ved den nordlige enden av Chesapeake Bay. Washington plasserte sine 11,000 menn mellom Howe og Philadelphia, men ble drevet tilbake i slaget ved Brandywine den 11. september. Den kontinentale kongressen oppgav igjen Philadelphia, og den 26. september utmanøvrerte Howe endelig Washington og marsjerte inn i byen uten motstand. Washington mislyktes i å angripe britenes leir i nærliggende Germantown tidlig i oktober og trakk seg så tilbake for å avvente.
Washington og hans armé slo leir ved Valley Forge i desember, rundt 32 km fra Philadelphia hvor de ville bli værende de neste seks månedene. I løpet av vinteren døde 2,500 menn (av 10,000) av sykdom og kulde. Men den neste våren steg hæren opp fra Valley Forge i god stand, delvis takket et treningsprogram som ble iverksatt og ledet av baron von Steuben.
I mellomtiden var der oppvask i den britiske ledelsesstrukturen, og general Clinton erstattet Howe som øverstkommanderende. Den franske ankomsten forandret britenes strategi, og Clinton oppgav Philadelphia for å forsterke New York City som nå var sårbar for den franske marinen. Washington skygget Clinton i hans retrett og fremtvang slaget ved Monmouth den 28. juni. Dette var det siste betydelige slaget i nord. Clintons hær unnslapp til New York City i juli, rett før en fransk flåte under Admiral d'Estaing ankom den amerikanske kyst. Selv om begge arméene var tilbake der de hadde vært to år tidligere, hadde krigens gang endret seg radikalt.
Internasjonal krig 1778–1783
Opprøret i Nord-Amerika ble i 1778 en internasjonal krig. Frankrike signerte alliansetraktaten med USA 6. februar 1778 etter at de hørte om den amerikanske seieren ved Saratoga. Spania gikk inn i krigen som en alliert av Frankrike i juni 1779. Men i motsetning til Frankrike, nektet Spania å anerkjenne uavhengigheten til USA. Spania ønsket ikke å oppfordre til lignende antikoloniale opprør i det spanske imperiet. Nederland var også en stridende part i 1780. Alle de tre landene hadde i stillhet gitt finansiell støtte til de amerikanske opprørerne siden begynnelsen av krigen i håp om å dempe britenes gryende supermaktstatus.
Utvidelse av krigen til sjøs
Da krigen begynte hadde britene en krigsflåte som størrelsesmessig var de amerikanske kolonistene totalt overlegen; Royal Navy hadde over 100 linjeskip. Men denne flåten var gammel og i dårlig forfatning, en situasjon som lord Sandwich fikk skylden for. I løpet av de tre første årene i krigen, ble marinen hovedsakelig brukt til å transportere tropper for landoperasjoner og til å beskytte kommersiell skipsfart. De amerikanske kolonistene hadde ingen linjeskip og konsentrerte seg hovedsakelig om å ramme den britiske skipsfarten med kaperfart. Den kontinentale kongressen autoriserte den 13. oktober 1775 opprettelsen av en liten kontinental marine, som hovedsakelig ble brukt til å raide kommersielle skip. John Paul Jones ble amerikanernes første berømte marinehelt da han erobret HMS «Drake» den 24. april 1778. Dette var den første seieren noe amerikansk militærfartøy oppnådde i britisk farvann.
Franskmennenes inntreden i krigen utfordret den britiske marinens overmakt. Den fransk-amerikanske alliansen begynte riktignok dårlig, med mislykkede operasjoner i Rhode Island i 1778 og Savannah i Georgia i 1779. Én årsak til problemene var at franskmennene og amerikanerne ikke hadde de samme prioriterte mål. Frankrike håpet å erobre britiske områder i Karibia før de ville hjelpe amerikanerne å sikre uavhengighet. Mens franskmennenes pengestøtte til amerikanernes krigføring allerede var kritisk viktig, ville ikke fransk militærhjelp vise positive resultater før en ekspedisjonsstyrke ankom i juli 1780 ledet av Jean-Baptiste Donatien de Vimeur.
Spania gikk inn i krigen med mål om å invadere England i tillegg til å ta tilbake Gibraltar og Menorca som ble tapt til britene i 1704 under den spanske arvefølgekrigen. Den fransk-spanske invasjonen av England ble det aldri noe av. Gibraltar ble beleiret i mer enn tre år, men den britiske garnisonen der fikk forsyninger etter admiral sir George Rodneys seier i «Moonlight Battle» den 16. januar 1780. Videre fransk-spanske forsøk på å erobre Gibraltar var mislykkede. 5. februar 1782 erobret franske og spanske styrker Menorca som Spania beholdt etter krigen.