cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Provinsen Westfalen
Grunnleggelse og struktur
Provinsen omfattet i det vesentlige fyrstedømmet Minden, grevskapet Mark, grevskapet Ravensberg og grevskapet Tecklenburg, som siden 1800 hadde tilhørt Preussen, såvel som fyrstbispedømmet Münster og fyrstbispedømmet Paderborn, som hadde vært prøyssisk territorium siden 1802 og 1803, og enkelte mindre herskapsområder, herunder grevskapet Limburg. Under Wienerkongressen ble Preussen i 1815 tildelt deler av fyrstedømmet Salm og de sørlige delene av hertugdømmet Arenberg (tidligere Vest Recklinghausen) som i 1810 ble annektert fra Frankrike. I 1816 ble hertugdømmet Westfalen innlemmet i provinsen, og i 1817 fulgte to hertugdømmer fra den rhinske adelsslekten Sayn-Wittgenstein – Sayn-Wittgenstein-Berleburg og Sayn-Wittgenstein-Hohenstein. I tillegg omfattet provinsen deler av fyrstedømmet Salm, de sørlige delene av hertugdømmet Arenberg (det tidligere katolske territorium og det middelalderske Gogericht Vest Recklinghausen i det tysk-romerske rike) som i 1810 ble annektert av Preussen fra Frankrike, såvel som deler av fyrstedømmet Nassau-Siegen.
Med grunnleggelsen ble den nye administrative inndelingen i kommuner, kretser, Regierungsbezirke innført som en del av den prøyssiske statsreformen. Den administrative integreringen i den prøyssiske statsforvaltningen ble fremfor alt ledet av overpresident Ludwig von Vincke. I 1939 hadde provinsen Westfalen et areal på 20 215 km² og var inndelt i de tre Regierungsbezirke Arnsberg, Minden og Münster. Provinsens grenser ble modifisert noe i 1851 og deretter under Weimarrepublikken.
Totalt sett sørget den prøyssiske forvaltningen for en nyordning av de politiske institusjoner og forvaltningsorganer. Innenfor rettsvesenet ble det foretatt enkelte forandringer. I de fleste delene av Westfalen ble den allmenne landretten det rettslige grunnlag. I hertugdømmet Westfalen og begge de Sayn-Wittengsteinske grevskapene ble de gamle regionale rettstradisjoner hovedsakelig videreført, selv om den borgerlige lovbok fra slutten av 1800-tallet ble innført med virkning fra 1. januar 1900.
Reaksjoner på grunnleggelsen
Opprettelsen av provinsen Westfalen utløste forskjellige reaksjoner i ulike regioner. I de allerede gammelprøyssiske territoriene som Minden-Ravensberg og grevskapet Mark utspant det seg tildels gledesscener over at området igjen var en del av Tyskland. I Siegerland var det stort sett aksept for den prøyssiske regjeringen blant de protestantiske områdene. Derimot fantes det en utbredt skepsis til de nye makthaverne i de tidligere katolske fyrstbispedømmet Münster, fyrstbispedømmet Paderborn og hertugdømmet Westfalen. Spesielt den katolske adelen, som hadde spilt en fremtredende rolle i de gamle geistlige statene, stilte seg overveiende negative. Jacob Venedey fortsatte i tyve år etter grunnleggelsen å snakke kritisk om «Musspreußen», mens myndighetene fryktet en smitte-effekt fra den belgiske revolusjonen i de vestlige prøyssiske provinsene.
Innlemmelsen av området i kongeriket Preussen var forbundet med en rekke problemer. Den forvaltningsmessige enheten stod i de første årene av provinsens historie under de såkalte standsherrene. Denne gruppen av mediatiserende fyrster bevarte enkelte privilegier til lenge inn i 1800-tallet. De beholdt i en viss utstrekning retten til (Gerichtsrecht) tilsyn med skoler og kirker. Det andre sentrale problemet bestod i å danne et forent rettsvesen gjennom oppløsning av godsherrenes rettigheter over bøndene under bondefrigjøringen i Tyskland. Selv om det i 1820 kom en lov som opphevet lovligheten av naturalytelser (Geldrenten), fantes det tallrike enkeltreguleringer og lokale forskrifter. Deres avskaffelse var kontroversielle frem til 1848 og førte til at Provinsiallanddagen frem til Vormärz regelmessig behandlet store konflikter, som i hovedsak bragte riddergodseierne store fordeler. Usikkerheten omkring eierskapet til land var en av årsakene til opptøyene på landsbygden i begynnelsen av marsrevolusjonen i 1848. På lengre sikt ble ikke bøndenes bekymringer for å bli fortrengt av de store grunneierne bekreftet. I stedet ble begge de vestlige provinsene i Preussen – Westfalen og Rhinprovinsen, etablerte som de prøyssiske områdene med den laveste andelen av godseiendommer.
Begynnelsen av reformpolitikken bidro til aksept av Preussen ved gjennomføringen av en «borgerlig orden». Denne innebar etableringen av en forutsigbar forvaltning og rettspleie i form av kommunalt selvstyre, en fordrivelse av jøder og frigjøring av næringslivet fra markedshemmende laugsregler. Eliten fra dannelsesborgerskapet, både blant protestanter og katolikker, betraktet den prøyssiske regjeringen som den fremste motoren for fremskritt. På lengre sikt hadde sammenslåingen av forskjellige territorier til én enkelt provins også identitets- og bevissthetsdannende følger. I løpet av 1800-årene holdt man erindringene om de gamle territoriene levende, selv om den prøyssiske regjeringen bevisst oppmuntret til en westfalisk selvbevissthet. I noen tilfeller skjedde dette også i konkurranse med tanken om den tyske nasjonalstaten.
Forfatningsdiskusjon og restaureringstid
Westfaliske borgerlige samtidige som Johann Friedrich Joseph Sommer og Franz Leo Benedikt Waldeck håpet på en rask adopsjon av en grunnlov, og dette ønsket ble først tydelig uttrykt i aviser som «Rheinisch-Westfälischen Anzeiger» og Hermann. Viktige bidragsytere til forfatningsutkast – ved siden av Sommer, var Arnold Andreas Friedrich Mallinckrodt fra Dortmund, Philip Adam Storck og Freiherr Friedrich Alexander von Hövel. Den velvillige holdning til de styrende endret seg betydelig i begynnelsen av restaureringstiden i fraværet av en felles statlig forfatning og sensuren av pressen. Den senere innvalgte i den prøyssiske nasjonalforsamlingen, Dietrich Wilhelm Landfermann, skrev som skolegutt i 1820 at de ikke hadde kjempet i 1813 på grunn av den «ulykkelige fyrstehandel», men snarere for «retten og loven til statslivets prinsipp, som borgerskapet må gjøre». Kritikk endret lite, heller ikke etter innrettingen av Provinsiallanddagen i 1823, ettersom dens sentrale parlamentarikere manglet kompetanse. De hadde ingen rett til å vedta skatter, var ikke involverte i lovgivningen og hadde i hovedsak bare en rådgivende funksjon. Delegatene hadde taushetsplikt om forhandlingene, og protokollene var underlagt sensur. I tillegg vanskeliggjorde valgretten til middelklassen helt tydelig dens innflytelse i forhold til adelen.
Den første westfaliske Provinsiallanddagen inntok i 1826 rådhuset i Münster. Den relativt høye valgdeltagelsen viste at borgerne – de lavere klasser hadde uansett ingen stemmerett – betraktet Landdagen som et forum for å fremme sine interesser, til tross for de parlamentariske restriksjonene som var lagt. Landtagshauptmann (landdagsordfører) Freiherr Heinrich Friedrich Karl vom Stein begrenset ikke diskusjonene til de regionale spørsmål, men tillot at forfatningsspørsmålet spilte en stor rolle fra 1826 til den nye Landdagen i 1828. Enda tydeligere ble dette i Provinsialdagen fra 1831, ettersom den innvalgte fra fjerdestanden – og bemerkelsesverdig nok også den høyadelige Friherre av Fürstenberg, Franz Anton Bracht, helt fra begynnelsen fremmet krav om å etablere en forfatning for Preussen. De fleste adelige, deriblant Bracht von Fürstenberg, kjempet for en restaurering av den gamle føydale samfunnsorden, mens borgerskapet fremmet liberale ideer. Bracht fikk i så måte støtte av blant annet Friedrich Harkort og forleggeren Johann Hermann Hüffer fra Münster. Andre talsmenn for «opposisjonen» var Hagens borgermester Christian Dahlenkamp, og borgermesteren fra Telgte, Anton Böhmer. Endog blant riddergodseierne fantes det enkelte liberale stemmer som for eksempel Georg von Vincke.
Tydelig inspirert av ånden i de prøyssiske reformene, vedtok Landdagen også i 1827 en ny kretsordning. Under valget av Landrat, som i prinsippet skulle komme fra kretsen til de lokale riddergodseierne, hadde kretsstanden kun en enkelt presentasjonsrett, som etter avtalen ble forbeholdt kongen. Litt mindre anakronistisk var revisjonen av byordningen i 1831. Valgretten hadde høye hindringer, og fra de selvstyrte forvaltningsorganene ble det valgt personer fra de statlige myndighetene. Det var ikke mye annerledes for ordningen av landkommunene.
Vormärz
Såpass viktig var forfatningsspørsmålet for Westfalen, at det i lang tid dempet interessen for en enhetlig nasjonalstat. Borgermesteren i Rhede og Dingen i Münsterland, skrev i 1833 at – «Betydningen av Hambacherfesten og Burschenschaftfargene er fremmede for den fredselskende landbefolkningen». Opinionen var neppe annerledes i Sauerland eller i Minden-Ravensberg. Først i 1840-årene våknet det en nasjonal bevegelse i Westfalen. I mange kommuner dannet det seg sangforeninger som brukte den nasjonale myten; også den westfaliske deltagelsen under Kölner Dombaufest og samlingene rundt Hermannsdenkmal var betydelig. Overalt utviklet det seg et aktivt foreningsliv.
Skuffelsene over at reformene stort sett uteble i det katolske Westfalen, kombinert med pågripelsen av Kölns erkebiskop Clemens August Droste zu Vischering i 1837, førte under den såkalte Kölnuroen til en viss politisering av den regionale katolisismen. Den liberale og moderne katolske journalisten Johann Friedrich Joseph Sommer formulerte det slik: «Tidens hendelser, som de i de siste tiårene (uroen i Köln), har vekket den godmodige Westfalenborger, og bidratt til at en viss religiøs søvn [...] er i ferd med å bringes til opphør.» Samtidig betraktet han folkebevegelsen under Köln-uroen som en budbringer om revolusjonen i 1848: ''«Staten må gi etter. For første gang ryster volden gjennom stemmen til folket.»'' I løpet av 1830- og 1840-årene dukket det opp liberale, demokratiske og tidvis også sosialistiske diskusjonsgrupper. De sistnevnte utga fra 1844 tidsskriftet Weserdampfboot, som siden 1845 fikk navnet Das Westphälische Dampfboot.
I tillegg førte landbruksreformene til voksende misnøye blant flere landlige grupper. Flere dårlige avlinger i 1840-årene fikk matvareprisene til å stige betydelig, spesielt i byene. Kombinert med strukturelle kriser i den tradisjonelle industrien, ga det en prekær sosial situasjon. Mellom 1845 og 1854 emigrerte ca 30 000 personer, hovedsakelig til Amerika, og nesten halvparten kom fra de kriserammede lindistriktene.
Revolusjonen i 1848
Reaksjonene på utbruddet av revolusjonen i 1848 var svært forskjellige. Det demokratiske venstre i «Rhedaner Kreis» feiret den nye tiden entusiastisk i tidsskriftet Westphälisches Dampfboot: «Folkene i Europa er befridd fra det undertrykkende marerittet, som nesten hadde kvalt deres pust». Etter forbilde fra den franske revolusjon tok tidsskriftet Hermann i Hamm til orde for innføringen av en ny tidsregning. I sitt politiske program støttet venstresiden seg til Frankrike med krav om «Velstand, Utdannelse og Frihet for alle». Men det fantes også motstandere, deriblant den lutherske pastoren, og senere konservative politikeren i den prøyssiske nasjonalforsamlingen, Clamor Huchzermeyer. Han kalte den for en «skammelig hendelse» som var utløst av de «snille filistrene». Han fryktet «at en forfatning ville bli frembragt for all elendigheten og urettferdigheten i verden», som også ville føre til «oppløsning av all orden» og til en generell «lovløshet». Etter bekjentgjørelsen av februarrevolusjonen i Paris og marsrevolusjonen i forskjellige tyske stater, såvel som i Berlin og Wien, kom det til uroligheter blant bønder i deler av Westfalen, fremfor alt i Sauerland, Wittgensteiner Land og Paderborner Land. Den såkalte Renteigebäude til Schloss Bruchhausen ved Olsberg ble knust og forvaltningens dokumenter (Akten) ble brent, mens angriperne sang frihetsanger. Også andre slott ble angrepet, som f.eks. i Dülmen. Opprøret blant bøndene ble raskt slått ned av de militære. I de tidlig industrialiserte delene av Westfalen, deriblant i grevskapet Mark, kom det noen steder til storming av fabrikkene. I byene så man seg etter liberale personer som de kunne utnevne til «marsministre», og nesten overalt ble revolusjonen feiret med svarte, røde og gyldne flagg. Den antirevolusjonære retningen var hovedsakelig innflytelsesrik i de såkalte gammelprøyssiske områdene. I grevskapet Mark ble entreprenøren Friedrich Harkort velkjent for sine politiske synspunkter gjennom sine Arbeiterbriefen i 1844.
Ved valgene til nasjonalforsamlingene i Berlin (Preußische Nationalversammlung) og Frankfurt (Frankfurtparlamentet) var den politiske retningen til kandidatene ikke det avgjørende spørsmålet; deres prestisje blant befolkningen spilte en mer sentral rolle for nominasjonene. I Sauerland ble det derfor valgt personer med vidt forskjellige politiske synspunkter, riktignok ikke nødvendigvis fra de samme valgkretsene. Den konservative politikeren Joseph von Radowitz ble innvalgt sammen med Johann Friedrich Joseph Sommer – som svingte mellom liberalisme og ekstrem montanisme, og den katolske juristen og demokraten Carl Johann Ludwig Dham. Førende personer fra Westfalen i Berlins nasjonalforsamling var blant annet demokratene Benedikt Waldeck og Jodocus Temme. Under forfatningsdiskusjonen i Berlin spilte Benedikt Waldeck fra venstresiden (gjennom Charte Waldeck) og Johann Friedrich Joseph Sommer fra høyresiden betydningsfulle roller.
I Frankfurt ble Westfalen blant annet representert av de liberale politikerne Georg von Vincke og Gustav Höfken og den katolske biskopen Wilhelm Emmanuel von Ketteler. Innad i Westfalen dannet det seg politiske klubber og aviser av alle politiske avskygninger. Spekteret spennet fra katolske og liberale blader til den radikale demokratiske avisen Neue Rheinische Zeitung. Like mangfoldig som presselandskapet var det politiske meningsspekteret. Konservative sammenslutninger dannet et unntak og omfattet for det meste bare protestantiske offiserer og embedsmenn i regjerings- og garnisonsbyer. Et visst unntak var den konservative grunnholdningen i landbruksdistriktene i det pietistiske miljøet i Minden-Ravensberg. Det store flertallet av de politisk aktive borgerne fant hverandre i konstitusjonelle eller demokratiske klubber. På en kongress i Dortmund den 7. juli og i Duisburg den 16. juli 1848, grunnla de liberale en selvstendig konstitusjonell forening for Rhinland og Westfalen. Bare i Regierungsbezirk Arnsberg fantes det i oktober hele 28 foreninger; i de to andre Regierungsbezirke var tallene betydelig lavere og i Münster ble den lokale foreningen ødelagt av indre konflikter. Først i september 1848 dukket det opp foreninger som kom til enighet på en demokratisk kongress. I Münster hadde den lokale demokratiske foreningen mer enn 350 medlemmer. Arbeiderbevegelsen i form av Allgemeine Deutsche Arbeiterverbrüderung hadde liten oppslutning i forhold til i Rhinprovinsen. En sterk arbeiderforening i Hamm spilte en førende rolle både innenfor den westfaliske demokratibevegelsen såvel som i arbeiderforbrødningen. Totalt hadde de demokratiske eller republikanske foreningene en betydelig lavere oppslutning enn de katolske, liberale foreningene. I de katolske delene av Westfalen ble også den første organisasjonen dannet som fremmet politisk katolisisme. Dette førte mange steder til såkalte Piusforeninger, som i sine politiske programmer orienterte seg etter foreningen i provinshovedstaden. I henvendelser til de folkevalgte, ba yrkesgrupper og kommunale representanter om at bestemte fordringer skulle behandles politisk. I de påfølgende månedene ble den politiske agitasjonen merkbar. Spesielt i katolske områder ble valget av erkehertug Johann av Østerrike til riksforstander svært godt mottatt, og ble feiret med patriotiske fester i blant annet Winterberg og Münster. Reaksjonene på dette valget var likevel forskjellige i de katolske og protestantiske delene av Westfalen. De evangelisk kristne i de gammelprøyssiske områdene betraktet dette som et skritt mot en enhetlig tysk stat, men spesielt i Preussen så de det også som en plikt å håndheve enhet og frihet. I det katolske Westfalen betraktet de vedtaket i nasjonalforsamlingen som et skritt mot et samlet Tyskland under katolsk lederskap. På denne måten overlappet motsetningene mellom tilhengerne av den lilletyske løsning og den stortyske løsning seg innenfor de regionale konfesjonelle grenser.
Først under den gryende motrevolusjonen forsterket den politiske spenningen seg ytterligere. I mange områder av Westfalen slo den demokratiske bevegelsen an, mens antiliberale som Johann Sommer synliggjorde den folkelige misnøyen. I Westfalen ble det truet med revolusjonære bestrebelser gjennom samarbeidet mellom demokrater og konstitusjonelle liberale. Den 18. og 19. november 1848 kulminerte dette i «Kongressen for saken og rettighetene til den prøyssiske nasjonalforsamling og det prøyssiske folk» (Kongress für die Sache und Rechte der preußischen Nationalversammlung und des preußischen Volkes) i Münster, med representanter for 68 demokratiske, konstitusjonelle og andre foreninger. Etter oppløsningen av den prøyssiske nasjonalforsamlingen, seiret demokratiske kandidater som Johann Matthias Gierse i valget til det prøyssiske andrekammer. Revolusjonens høyde- og sluttpunkt ble den voldelige undertrykkelsen av oppstanden i Iserlohn i 1849. Enkelte førende revolusjonære som Temme og Waldeck ble senere politisk forfulgt av myndighetene. Sommeren 1849 utvandret de første demokratisk tenkende i Westfalen til Amerika.
Den førindustrielle tiden
Westfalen var allerede på begynnelsen av 1800-tallet en overordentlig variert region, både i næringslivet og det sosiale liv. Den dominerende næringen var landbruket, som på mange steder fortsatt ble drevet på en svært tradisjonell og lite effektiv måte. De fleste områdene var dominert av små og mellomstore bygder. Større gårder var bare vanlige i regionene rundt Münster og Paderborn. Sammen med Soester Börde var disse områdene også spesielt egnet for landbruk. Landbruket i Minden-Ravensberg og i de sørlige fjellområdene var derimot lite produktivt. Allerede i før-industriell tid ble enkelte landbruksvarer distribuert av lokale bønder. Et kjent eksempel er eksporten av Westfalisk skinke. Industrialiseringen oppmuntret markedet til å flytte landbruksvirksomhetene inn i de industrielle områdene. Etterspørselen førte også til utvidelse av svineproduksjonen. Kornet som ble produsert i provinsen, var et viktig råstoff for ølindustrien i Ruhrområdet og senere også i andre områder. Alene i Dortmund fantes det tidvis mer enn 80 forskjellige bryggerier. Nærheten til markedet i de industrielle områdene, bidro til at landbruket i regionens gode jordbruksområder ble dominerende og lønnsomme virksomheter til helt inn i 1900-årene. Ved begynnelsen av 1800-tallet strakk ikke avkastningen til på mange steder, på grunn av det voksende folketallet på 1700-tallet. Antallet fattige og jordløse mennesker gikk opp, og mange søkte etter inntjeningsmuligheter utenfor hjemmene sine. Handelsmenn brukte de vordende Kiepenkerle og «de sauerlandske vandrende handelsmenn» som symbol på Westfalen. De såkalte Hollandgänger og Frieslandgänger i de nordlige delene av provinsen og «de vandrende mursteinsarbeidere» i det østlige Westfalen og nabolandet Lippe tjente til livets opphold som vandrende arbeidere. En spesiell form for Hollandgängere utgjorde de såkalte Tödden eller taterne fra Westfalen; om vinteren fremstilte de lintøysprodukter i sine hjem, som i de påfølgende somrene ble solgt i Nederland, og deretter i hele Nord-Europa, fra England i vest til Riga i øst.
Innenfor Westfalen muliggjorde den billige arbeidskraften et oppsving av førindustrielle bedrifter, som produserte for et overveiende lokalt marked. I det såkalte «nordvesttyske linbeltet» (nordwestdeutschen Leinengürtel) som strakk seg fra det vestlige Münsterland, over Tecklenburg, Osnabrück og Minden-Ravensberg, til inn i det nåværende Niedersachsen, utviklet det seg en hjemmebasert protoindustrialisering. Spesielt i Minden-Ravensberg spilte den førindustrielle produksjonen av lintøy en viktig rolle. Råmaterialene ble kjøpt gjennom såkalte forleggere.
Innenfor Sørwestfalen eksisterte det en arbeidsdeling mellom regionene Siegerland, det tidligere hertugdømmet Westfalen og det tidligere grevskapet Mark, som fortsatte utover provinsgrensen til Bergisches Land og Landkreis Altenkirchen. I Siegerland og gruvene i det østlige Sauerland ble jernet først produsert (deriblant i Wendener Hütte) og deretter videreforedlet til ferdigvarer i de vestlige delene av regionen, deriblant i Altena, Iserlohn og Lüdenscheid eller i det historiske fabrikkanlegget Maste-Barendorf i Iserlohn, hvor det ble produsert synåler. Deler av disse virksomhetene var organiserte i korporativer og organiserte som forleggersystemer ledet av en Reidemeister. I den sørlige delen av det senere Ruhrområdet ble det produsert steinkull for de tilgrensende naboregionene. Et eksempel på dette er kullgruven Alte Haase i Sprockhövel.
Industrialiseringen
Enkelte områder av provinsen var i de første tiårene av 1800-tallet å regne som pionérområder innenfor Tysklands industrielle revolusjon, og tilhørte det økonomiske sentrum under høyindustrialiseringen i det tyske keiserrike.
Opphevelsen av kontinentalblokaden åpnet regionen for de engelske industriprodukter. Fremfor alt var den hjemmebaserte tekstilindustrien ikke sterk nok i denne konkurransen, og forsvant til slutt fra markedet. Gjennom en tidsriktig overgang til den industrielle produksjonsformen, greide områdene i og omkring Bielefeld å tilpasse seg den nye tiden. Spinneriet i Ravensberg (grunnlagt i 1854 av Hermann Delius) var det største lintøyspinneriet i hele Europa. I 1862 fulgte Bielefelder Actiengesellschaft für mechanische Weberei. Senere ble etterspørselen etter tekstilprodukter en av årsakene til fremveksten av jern- og metallprosessindustrien i området. Imidlertid hadde den nye mekaniserte industrien ikke det samme arbeidskraftpotensialet som den gamle hjemmeindustrien. Spesielt i linområdene av Westfalen var pauperismen i de landlige områdene og utvandringen til Amerika under Vormärz et utbredt fenomen.
Fremveksten av en moderne prosessindustri i Westfalen, ble en trussel mot de gamle hyttene og den manuelle metallproduksjonen (Hammerwerke) i Westfalen. Dens basis var steinkullet som ble funnet i Ruhrområdet. Kritisk for utviklingen av gruvedriften i Ruhrområdet var fremveksten av underjordisk gruvedrift, som også tillot drift under mergelskiktene. Dette skjedde første gangen i 1837 i Rhein-Ruhr i nærheten av Essen. I Westfalen var Zeche Vereinigte Präsident fra 1841 den første bedriften av dette slaget. I 1818 grunnla Friedrich Harkort sammen med Heinrich Kamp et mekanisk verksted i Wetter, og i 1826 grunnla de på samme sted det første puddelverket i Westfalen. Senere ble verket lagt til Dortmund og utviklet seg til smelteverket Rothe Erde. Snart fulgte lignende etableringer i Hüsten (Hüstener Gewerkschaft), Warstein, Lünen (Westfalia Hütte), Hörde (Hermannshütte), Haspe (Hasper Hütte), Bochum (Bochumer Verein) og andre steder. Disse nye selskapene som baserte produksjonen på steinkull var betydelig mer produktiv enn den førindustrielle virksomheten som var avhengig av trekull.
En forutsetning for den industrielle utviklingen var utbyggingen av en infrastruktur for transport. Siden slutten av 1700-tallet begynte byggingen av asfalterte chausséer, endringer av elvene for å gjøre dem farbare for båter, spesielt i nedløpet av elven Ruhr, og byggingen av kanaler. Fremfor alt ble jernbanen en drivkraft for industriell vekst. Øst-vest hovedstrekningen til Köln-Mindener Eisenbahn-Gesellschaft ble ferdigbygd i 1847. I 1849 fulgte ruten for strekningen til Bergisch-Märkische Eisenbahn-Gesellschaft og i 1850 strekningen til Königlich-Westfälische Eisenbahn-Gesellschaft.
Delregioner som Sauerland kom ikke inn i den økonomiske vekstregionen, ettersom de ikke ble koblet til jernbanenettet før i 1860- eller 1870-årene. I deler av disse regionene pågikk det derfor en veritabel avindustrialisering. I stedet dukket det mange steder opp rasjonelle metoder for drift av skogbruket. Bare noen få steder tok del i den nye industrielle utviklingen. To eksempler er Schmallenberg, hvor deler av tekstilindustrien ble industrialisert av Störmann & Bitter i 1850-årene, og gruvedriften i Sauerland, som fikk et midlertidig oppsving med industrialiseringen.
Under århundrets videre gang, flyttet gruveindustrien seg stadig nærmere kullgruvene i Ruhrområdet. I 1850-årene gjaldt dette Rothe Erde i Dortmund, Hermannshütte i Neuwied, Aplerbecker Hütte og Hörder Bergwerks- und Hütten-Verein i Dortmund og Henrichshütte ved Hattingen. På denne måten havnet enkelte av de tidlig industrialiserte områdene i det sørlige Westfalen på sidelinjen, og kunne ofte bare konsentrere seg om bestemte produkter; blant eksemplene kan nevnes tynnplateproduksjonen i Hüsten. I de påfølgende tiårene dukket det opp tallrike nye gruver og metallproduserende selskaper i Ruhrområdet, deriblant Schalker Verein i Gelsenkirchen. I tillegg vokste eldre bedrifter til å bli store selskaper med tusenvis av ansatte. Siden miden av 1800-tallet var den westfalske delen av Ruhrområdet, med sine kullgruver og sin gruveindustri, blitt det største økonomiske sentrum i hele provinsen.
Sosiale omveltninger og fagforeninger
De allmenne gruvelovene (allgemeinen Berggesetzes) av 24. juni 1865 opphevet de tidligere privilegiene til de såkalte Bergknappen, og gruvearbeiderne skilte seg ikke lenger arbeidsrettslig fra andre yrkesgrupper. I begynnelsen reagerte arbeidsgiverne med lønnskutt, lengre arbeidstid og – for det meste uten hell, med opprop til myndighetene. Samtidig begynte gruvearbeiderne i økende grad å orientere seg mot arbeidsformene til andre yrkesgrupper. Fra 16. juni til 28. juli 1872 var gruveindustrien rammet av en storstreik med krav om høyere lønn og redusert bruk av skift. Streiken omfattet på det meste 20 000 arbeidere. Samtidig oppstod den første lokale, men dog begrensede streikebevegelsen. Den mislyktes imidlertid i å bli noen massebevegelse.
I 1889 brøt flere tiårs oppsamlet spenning ut i en streik, som på det meste omfattet omkring 90 % av de daværende 104 000 gruvearbeiderne. Oppstanden begynte i Bochum 24. april og i Essen 1. mai, og bredte seg spontant til andre steder. En sentral streikekomité ble dannet, og arbeiderne krevde lønnsøkninger, innføring av åtte timers arbeidsdag, og la frem en rekke andre krav. Streikekomitéen sendte også en deputasjon til keiser Vilhelm II av Tyskland for å legge frem sine krav. Selv om han kritiserte streiken, innrømmet han retten til å overprøve klagene offentlig. Da foreningen for gruvedriftens interesser i Oberbergamtsbezirk Dortmund signaliserte imøtekommenhet overfor kravene, dabbet streiken langsomt av.
Oppstanden i steinkullindustrien samme år i Westfalen og Rhinland, ble forbilder for gruveindustrien i Sauerland, gruveområdet i Aachen, og endog i Schlesien. I tillegg hadde streiken tydeliggjort behovet for interesseorganisasjoner. De såkalte Hirsch-Dunckerske fagforeninger hadde foretatt spede organisatoriske forsøk siden 1880-årene. Den 18. august 1889 ble det sosialdemokratiske «gamle forbund» grunnlagt av forskjellige fagforeninger i Dorstfeld, som idag er en del av Dortmund. Dets egentlige navn var «Forbundet for vern og fremming av gruvearbeidernes interesser i Rhinland og Westfalen» (Verbandes zur Wahrung und Förderung der bergmännischen Interessen in Rheinland und Westfalen). Den 28. oktober 1894 fulgte det kristne gruvearbeiderforbundet – Gewerkverein christlicher Bergarbeiter für den Oberbergamtsbezirk Dortmund, under ledelse av August Brust, og den 9. november 1902 ble det polske fagforbundet Zjednoczenie Zawodowe Polskie grunnlagt. Også med hensyn til fagforeningsutdannelsen var gruvearbeiderne et forbilde for andre yrkesgrupper.
Den 6. januar 1905 brøt det igjen ut en oppstand i Ruhrområdet, som kulminerte i omfattende streiker, som til slutt munnet ut i en generalstreik som omfattet alle gruvearbeiderforeningene. Totalt 78 % av gruvearbeiderne var involvert i denne streiken. Selv om streiken ble avbrutt, lyktes den i stor utstrekning på en indirekte måte, ettersom den prøyssiske regjeringen oppfylte mange av arbeidernes krav gjennom de alminnelige gruvelovene. Den 11. mars 1912 brøt den såkalte treforbundstreiken ut, med krav om høyere lønn. Streiken ble støttet av det gamle forbund, den polske fagforeningen og Hirsch-Duncker forbundet. Den ble imidlertid avvist av de kristne fagforeningene, og deltagelsen var derfor på bare 60 %. Streiken ble gjennomført med stor bitterhet, og voldelige sammenstøt førte til slutt til inngripen fra politi og de militære. Til slutt ble streiken avblåst uten at de streikende fikk gjennomslag for sine krav.
I tillegg til gruveindustrien var det også arbeidskonflikter i andre næringer i Westfalen. Innenfor metallindustrien var konfliktene fokusert til små og mellomstore bedrifter, mens arbeiderbevegelsen av forskjellige grunner ikke fikk fotfeste i storindustrien. Spesielt innenfor selskapene i jern- og stålindustrien ble arbeidsgivernes standpunkter om nødvendig forsvart med oppsigelser. Denne industrien hadde en svært differensiert indre struktur, som hindret fremveksten av en tilsvarende følelse av fellesskap som den man kunne finne i gruveindustrien.
Verdenskrig og revolusjon
Også i Westfalen hersket det i begynnelsen av første verdenskrig en overveiende nasjonal begeistring. Den stod i sterk motsetning til den utbredte krigsskepsis som rådet i Westfalen under den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 og den fransk-prøyssiske krig i 1870-1871. Begeistringen omfattet ikke bare de protestantiske, men tidvis også de katolske delene av provinsen, og arbeiderklassen var intet unntak. Lokalavisen Central-Volksblatt für den Regierungsbezirk Arnsberg i Arnsberg skildret den østerrikske mobiliseringen på følgende måte den 28. juli 1914:
Også aviser i andre deler av provinsen kunne fortelle lignende historier.
Hverdagen under krigen, spesielt den korte perioden med økt arbeidsledighet umiddelbart etter krigen, høy prisøkning, matmangel og direkte sult i industribyer i andre halvdel av krigen, gjorde at entusiasmen for krigføringen forsvant raskt. Gradvis begynte også provinsens eksisterende politiske system å miste sin legitimitet. Den såkalte «Burgfrieden» (borgfreden) i tysk innenrikspolitikk fra 1914, førte til indre konflikter i den sosialdemokratiske arbeiderbevegelsen. I 1917 brøt antimilitaristiske krefter ut av Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD) og dannet Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands (USPD). Overalt i Westfalen gikk medlemstallene til SPD sterkt tilbake, men bare noen få lokallag – deriblant i Hagen og Schwelm, meldte overgang til det nye partiet. Også det katolske Deutsche Zentrumspartei, som helt til krigens slutt støttet monarkiets regjering, erfarte en økende krigstretthet blant sine velgere.
Fra tidlig i 1918, kom det også i Westfalen til økt sosial uro og tallrike streiker i forskjellige deler av provinsen. Novemberrevolusjonen startet i kretser utenfor regjeringspartiene. Den 8. november 1918 ankom revolusjonære matroser Westfalen. De var tilhørende Hochseeflotte innenfor den tyske keiserlige flåte, og seks dager tidligere var de involvert i matrosopprøret i Kiel. De slo seg ned i Bielefeld, Münster og ganske snart i hele provinsen, og dannet arbeider- og soldatråd i mange byer. Den 11. november samme år dannet matroser den væpnede militsen Volksmarinedivision i Berlin. Arbeiderrådene stod i overveiende grad bak revolusjonsregjeringen til Friedrich Ebert og forfektet et parlamentarisk demokrati. I Westfalen bestod rådenes deltagere hovedsakelig av tilhengere av de to sosialdemokratiske partiene. I katolske områder hadde de i noen tilfeller også medlemmer fra de kristne fagforeningene.
Den brede støtten til revolusjonen endret seg da den prøyssiske minister for vitenskap, kunst og utdanning, Adolf Hoffmann (USPD), gikk inn for avskaffelsen av den kristne undervisningen i Preussen. Hans anti-kirkelige utsagn skapte røre i katolske miljøer. Av frykt for en gjentagelse av Otto von Bismarcks Kulturkampf, mobiliserte de katolske kreftene seg i det tyske Zentrumspartei under valgene til Weimarrepublikkens nasjonalforsamling. I frykt for et «rødt diktatur» erklærte endog rådet for Rhinens sentrum den 4. desember 1918 opprettelsen av den selvstendige Rheinisch-Westfälischen Republik. Det ble imidlertid ingenting av disse separatistiske tendensene.
Provinsen i Weimarrepublikken
Mens arbeiderne i Ruhrområdet ikke var spesielt radikale i første verdenskrig, endret dette seg etter revolusjonen. Ved utgangen av januar 1919 hadde det i forbindelse med sosialiseringsbevegelsen i Ruhrområdet vært større streiker i gruveindustrien i Ruhr. Dette forstyrret energiforsyningen i mange deler av Preussen og ellers i riket og førte også til transportproblemer. I Ruhrområdet oppstod det en streik den 1. april 1920 med base i Hamborn med krav om bedre arbeids- og levevilkår. Uroen oppstod ved begynnelsen av Kappkuppet, og var konsentrert i byene Bochum, Wetter, Witten, Herne, Haltern og Hagen. Det ble også rettet krav om en nasjonalisering av gruveindustrien. I tillegg til USPD og KPD, spilte den syndikalistiske fagforeningen Freie Arbeiter-Union Deutschlands en betydelig rolle under streiken. Riksregjeringen svarte med å sette Freikorps Lichtschlag inn mot arbeiderne i Ruhrområdet, hvoretter streikeledelsen (Neunerkommission) utløste en generalstreik. Majoriteten av gruvearbeiderne – i alt 350 000 – gikk til streik. Riks- og statskommissariatet ga Carl Severing i oppdrag å roe ned situasjonen, og han klarte å bryte gjennom isfrontene og til slutt bringe streiken til en ende.
Normaliseringen i Ruhrområdet var likevel bare midlertidig, for den 11. januar 1923 invaderte franske og belgiske tropper området ved Lippe og innledet Ruhrokkupasjonen. Konsekvensen var proklameringen av passiv motstand fra riksregjeringen, men også et avbrudd i normaliseringspolitikken. Invasjonen ble en avgjørende faktor i utløsingen av hyperinflasjonen i Weimarrepublikken. I inflasjonstiden preget provinsen Westfalen sine egne nød-sirkulasjonsmynter med portretter av Annette von Droste-Hülshoff, Heinrich Friedrich Karl vom Stein og våpenskjoldet Westfalenroß med hesten.
Etter valutareformen av 1923 stabiliserte de politiske og økonomiske forholdene i provinsen seg i enda noen år. Men i 1928 gjorde jernstriden i Ruhrområdet og lockout av 200 000 arbeidere det tydelig at den sosiale freden var brutt.
Riks- og kommunalreformer
Under Weimarrepublikken dukket spørsmålet opp om en riksreform, og også om provinsens territoriale eksistens. Provinsens administrasjon forsvarte sin eksistens gjennom en etnologisk og historisk legitimering. Dette førte fra 1931 og fremover til publikasjonen av fembindsverket Raum Westfalen. Der ble spørsmålet diskutert om det Westfaliske område omfattet større deler enn provinsen. Fristaten Lippe, Regierungsbezirk Osnabrück og deler av Land Oldenburg ble regnet som en del av «Raum Westfalen».
I republikkens dager fortsatte kommunesammenslåingene og storbydannelsene, som var påbegynt i 1875 i Münster. Prosessen nådde sitt høydepunkt ved «Lov om kommunal nyinndeling i Rhinens og Westfalens Ruhrområde» (Gesetz zur kommunalen Neugliederung des rheinisch-westfälischen Ruhrgebiets). Den 1. august 1929 ble en lang rekke landkretser oppløst – deriblant Landkreis Dortmund, Landkreis Hörde og Landkreis Bochum, og deres tilhørige områder ble stort sett overført til kretsfrie byer. De delene av Landkreis Hattingen og Landkreis Hagen som ikke ble innlemmet i Hagen og Bochum, ble samtidig omdannet til Ennepe-Ruhr-Kreis med byen Schwelm som administrativt sete, og delvis også innlemmet i bykommunen Oberhausen. I 1920 ble Siedlungsverband Ruhrkohlenbezirk dannet som et kommuneforbund mellom byer i Ruhrområdet.
Nasjonalsosialismens tid
Et hovedkjennetegn ved provinsens historie fra 1933 til 1945, var at utviklingen i kjølvannet av Gleichschaltung og etableringen av diktaturet ikke skilte seg ut fra andre deler av Tyskland. De nye makthaverne kunne allerede før 1933 innta posisjonene i de tallmessig sterke nasjonalsosialistiske NSDAP-Gau Gau Westfalen-Nord (sete i Münster) under gauleiter dr. Alfred Meyer (siden 1938 også overpresident) og Gau Westfalen-Sør (sete i Bochum) under Josef Wagner.
Under Riksdagsvalget i 1928 var NSDAP fortsatt et ubetydelig utbryterparti i Westfalen, liksom ellers i Tyskland. I Regierungsbezirk Arnsberg fikk de bare 1,6 %. Under den store depresjonen økte partiet raskt i oppslutning. I Bezirk Arnsberg oppnådde det nesten 14 % i 1930. Sosiale og konfesjonelle strukturer spilte en signifikant rolle. Under Riksdagsvalget i 1933 fikk partiet 43,9 %. Resultatet for den overveiende katolske Regierungsbezirk Münster var bare 28,7 %. I Regierungsbezirk Arnsberg, hvor katolikker og protestanter var noenlunde likt fordelt, var oppslutningen 33,8 %. Oppslutningen i den overveiende protestantiske Regierungsbezirk Minden var 40,7 %.
Partiets oppslutning ved Riksdagsvalget den 5. mars 1933 viser en klar forskjell mellom den protestantiske Kreis Iserlohn og Lüdenscheide, og de katolske Kreis Meschede og Olpe.
Ensretting og diktatur
Umiddelbart etter maktovertagelsen ble politikere og embedsmenn fra Zentrum og SPD avsatte fra sine stillinger. Blant disse var regjeringspresidenten i Regierungsbezirk Arnsberg, Max König (SPD). Enkelte medlemmer av Landdagen eller borgermestere som Karl Zuhorn i Münster, Curt Heinrich Täger i Herne og Cuno Raabe i Hagen, ble fjernet fra embedene fordi de nektet å ha flagget med hakekorset på sine rådhus. Landeshauptmann Franz Dieckmann (Zentrum) ble erstattet av nasjonalsosialisten Karl-Friedrich Kolbow. Overpresident Johannes Gronowski (Zentrum) ble erstattet av den nasjonalkonservative Ferdinand Joseph Meinolph Anton Maria friherre von Lüninck, som var katolikk og medlem av DNVP. Som en person som ikke var nasjonalsosialist, bidro han til å øke den folkelige aksepten til regimet de første årene.
Mange funksjonærer fra de to sosialdemokratiske partiene ble arresterte og midlertidig deporterte til en konsentrasjonsleir. Befolkningen i tallrike kommuner deltok den 1. april i boikotten av jødiske forretninger. Etter 1. mai 1933 ble også hovedkvarterene til de frie fagforeningene i Westfalen okkupert. I Neheim ble den lokale fagforeningslederen drept. Den 10. mai 1933 ble bøker brent i Münster og andre byer.
Tilpasning og motstand
Som andre steder i Tyskland, var majoriteten av befolkningen villige til å tilpasse seg det nasjonalsosialistiske regimet. De strengt kristent orienterte fagforeningene håpet på å raskt kunne overta plassene til de forbudte, uavhengige organisasjoner, og de adlød underdanig kravene til nasjonalsosialistene, før de ble en del av Tysk arbeidsfront.
En liten minoritet motstandsfolk var også aktive i Westfalen. Deres konfesjonelle binding var et sterkt motiv. Omkring 1 000 prester innenfor den katolske kirke led av vilkårlige arrestasjoner og straffeforfølgelser. Noen av dem ble sendt til utryddelsesleirene, og minst 15 døde der. Også avgangen til overpresident Ferdinand von Lüninck i 1938 og det påfølgende 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler i 1944 var religiøst motivert. Biskopen og senere kardinalen av Münster, Clemens August von Galen, ble rikskjent da han i sine prekener fordømte det nasjonalsosialistiske eutanasiprogrammet.
Av lignende grunner ble også mange protestantiske pastorer arrestert, og noen av dem ble sendt til konsentrasjonsleirene. Forøvrig var kirkene innenfor den gammelprøyssiske kirkeprovinsen Westfalen berørt av kirkekampen mellom bekjennelseskirken og den pseudoreligiøse, rasistiske og nasjonalsosialistiske organisasjonen «de tyske kristne». «De tyske kristne» var i begynnelsen av regimets tid var mest tilknyttet de presbyterske og synodekirkene. Valget som president i Westfalen av Karl Koch i 1934 markerte et skille, ettersom han som leder av kirkeprovinsen var resolutt motstander av nazifiseringen av kristendommen.
Tydeligst politisk motivert var motstanden i den sosialistiske og kommunistiske delen av arbeiderbevegelsen. Dortmund var, til tross for arrestasjoner, stadig en bastion for kommunistisk, politisk motstand. Så sent som tidlig i 1945 arresterte Gestapo 28 kommunister, som sammen med 280 andre fanger og krigsfanger ble henrettet i mars / april i den sørlige bydelen Dortmund-Bittermark i Dortmund. I 1960 ble det reist en minnestein i Bittermark over disse ofrene for regimet.
Tilhengerne av SPD var generelt mindre aggressive, ettersom de hovedsakelig var opptatte av å opprettholde de gamle kontaktene og å utveksle informasjon. Deres oppsplittede organisering under ledelse av Fritz Henßler gjorde disse gruppene vanskelige å oppspore for Gestapo. Først i 1937 var sosialdemokratenes nettverk delvis knust av Gestapo gjennom et nitid arbeide.
I Dortmund og andre større byer i Westfalen, fantes det i tillegg grupper av Edelweisspiratene – ungdomsgrupper som ytet både passiv og aktiv motstand, spesielt rettet mot Hitlerjugend. I Köln markerte de seg ved å sabotere militære anlegg og sette opp regimekritiske plakater.
Jødeforfølgelser og eutanasi
Under krystallnatten under og etter 9. november 1938 ble det satt fyr på synagoger i provinsen, og – som tilfellet var i Lünen, ble jødiske borgere også myrdet. Hendelsesforløpet i Medebach er godt dokumentert. Liksom ellers i riket ble de jødiske fellesskapene nesten helt utslettet. I 1933 fantes det omkring 4 000 jøder i Dortmund; av disse ble 44 ofre for regimets forskjellige former for forfølgelse frem til 1939. Fra 1940 til 1945 døde mer enn 1 000 jøder i utryddelsesleirene, og ytterligere 200 døde av sult i månedene etter krigen. En del av dem flyktet til utlandet frem til 1941. I hele Westfalen sank antallet jødiske innbyggere fra ca 18 000 i 1933 til ca 7 000 i 1939. Før begynnelsen på den systematiske deportasjonen til utryddelsesleirene, sank tallet til 5 800 (1941).
Under Wannsee-konferansen, der ledere i det tyske nasjonalsosialistiske partiet NSDAP diskuterte «den endelige løsningen på jødespørsmålet», deltok også Westfalens overpresident Alfred Meyer i egenskap av statssekretær for Ministerium für die besetzten Ostgebiete. I Westfalen startet deportasjonene den 10. desember 1941 med transporter fra Münsterland; en dag etterpå fulgte Bielefeld og Regierungsbezirk Arnsberg. I slutten av mars 1943 var det bare ca. 800 jøder igjen i Westfalen. Dette var primært personer som var beskyttet av blandingsekteskap eller såkalte Geltungsjuden. Bare et fåtall vendte tilbake etter krigen. Blant disse var Hans Frankenthal fra Schmallenberg, som senere berettet om sine erfaringer, og Paul Spiegel fra Warendorf, som frem til sin død i 2006 var formann for Zentralrat der Juden in Deutschland.
Innenfor helse- og pleieanstaltene, som var direkte underlagt provinsen, var antallet drepte spesielt høyt innenfor rammene av eutanasiprogrammet Aktion T4, hvor mentalt syke og fysisk funksjonshemmede ble systematisk avlivet. De fleste voksne pasientene i provinsen ble avlivet innenfor tukthuset Brandenburg. Fra februar til oktober 1940 ble omkring 10 000 syke mennesker gasset ihjel innenfor institusjonen. Avlivninger av psykisk funksjonshemmede barn ble også foretatt i Niedermarsberg i Sauerland innenfor provinsialanstalten for barne- og ungdomspsykiatri. Omkring 3 000 pasienter fra Westfalen ble berørt, hvorav ca 1 350 ble avlivet i den psykiatriske anstalten NS-Tötungsanstalt Hadamar. Inkludert senere offer, ble totalt 3 000 pasienter avlivet. Det var først og fremst innenfor den kristent orienterte, diakoniske innretningen Von Bodelschwinghsche Stiftungen Bethel at de ansatte, med noen få unntak, greide å forhindre avlivinger av sine pasienter frem til krigens slutt.
Andre verdenskrig
Som en første indikasjon på at andre verdenskrig hadde nådd provinsen, var overgangen til krigsøkonomi, innføringen av rasjoneringskort og bruken av krigsfanger og tvangsarbeidere i landbruket, i fabrikkene og i gruvene. De største leirene med krigsfanger var Stalag 326-VI-K ved Stukenbrock og Stalag 326-VI-A i Hemer. I tillegg kom andre leirer i den samme provinsen. I Stukenbrock døde mer enn 65 000 sovjetiske soldater. Lignende beregninger er gjort for leiren i Hemer, men de offisielle dødstallene er betydelig lavere. Med de alliertes luftangrep mot Ruhrområdet ble sivilbefolkningen direkte berørt av krigen. Det første luftangrepet fant sted mot Münster i 1940, og byen ble enda en gang angrepet i nattlige bombardementer i 1941. Totalt kostet dette mer enn 1 000 menneskeliv i Münster. I Bochum talte man mer enn 4 000 døde, og av bygningsmassen fra 1939 var bare 35% uskadd i 1945. Forholdene var stort sett identiske i andre byer innenfor og i periferien av Ruhrområdet. Byene Soest og Meschede var nesten totalt ødelagte; også små landkommuner som Fredeburg var rammet av luftangrepenes massive ødeleggelser. Under Dambusters-raidet den 17. mai 1943 bombet og ødela britiske piloter demningen til vannreservoaret Möhnetalsperre ved den kunstige innsjøen Möhnesee. Flere tusen omkom i flommen fra innsjøen. I Neheim ble en lokal tvangsarbeiderleir rammet.
Mot slutten av mars 1945 nådde krigen bakkenivå i området mellom elvene Rhinen og Weser. Under omringning-slaget Ruhrkessel i Ruhr-området, fant det sted heftige og blodige kamper mellom tyske og allierte tropper. I skogsområdet omkring Winterberg, Medebach og Schmallenberg kom det påsken 1945 til blodige infanterikamper. 1. april nådde amerikanske soldater Paderborn, og hadde trefninger med tyske militære enheter som var presset nordover. Den 18. april 1945 kapitulerte den siste enheten til Wehrmacht i Westfalen, og avsluttet på denne måten andre verdenskrig i dette området.
Slutten på provinsen
Etter andre verdenskrig havnet provinsen Westfalen innenfor den britiske okkupasjonssonen. Denne sonens grense mot Hessen dannet også grensen mot den amerikanske okkupasjonssonen. Den franske okkupasjonssonen grenset mot kretsene Siegen og Olpe. Setet for den britiske militærregjeringen befant seg i Bad Oeynhausen. Denne betjente den tyske forvaltningsstrukturen, og utnevnte den 5. juli 1945 Rudolf Amelunxen til ny overpresident. I samme ånd ble nye regjeringspresidenter utnevnt for Regierungsbezirk Arnsberg (Fritz Fries), Regierungsbezirk Minden og Regierungsbezirk Münster.
I begynnelsen av 1946 ble den nye politiske folkeforsamlingen Provinzialrat innsatt. Medlemmene ble utvalgt fra de nye og restaurerte politiske partiene etter en fastsatt nøkkel: SPD stilte med 35, CDU med 30, KPD med 20, Zentrum med 10 og FDP med 5 mandater.