cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fascisme
Den katolske kirke
Nasjonalsosialistene i Tyskland benyttet liknende antigeistlig politikk. Gestapo konfiskerte hundretalls klostre i Østerrike og Tyskland, utkastet geistlige og lekmenn, og erstattet ofte kirkens kors med hakekors. Ved å referere til hakekorset som «Djevelens kors» fikk kirkeledere sine ungdomsorganisasjoner forbydd, møteaktivitet begrenset og forskjellige katolske tidsskrift sensurert eller bannlyst. Regjeringstjenestemenn fant det til slutt nødvendig å utplassere «nazister i redaktørstillinger i den katolske presse.» Opp mot 2720 geistlige, hovedsakelig katolikker, ble arrester av Gestapo og fengslet i konsentrasjonsleiren Dachau.
Korporativistisk stat
Fascistregimet etablerte et korporativistisk [meglings]system i 1925 med Palazzo Vidioni-pakten hvori den italienske arbeidsgiverforeningen Confindustria og fascistiske fagforeninger ble enige om å anerkjenne hverandre som de eneste representanter for Italias arbeidsgivere og arbeidstakere, og ekskluderte ikkefascistiske fagforeninger. Fascistregimet opprettet et Foretaksministerium som opprettet 22 sektorbaserte korporasjoner, bestående av representanter for arbeidsgivere og arbeidstakere fra de forskjellige næringene. Både arbeiderstreiker og lockouter ble forbudt. Korporasjonene skulle oppmuntre arbeidsgivere og arbeidstakere til å oppdage felles interesser, og dermed begrave klassekampen. I praktisk ble korporasjonene styrt av næringslivsledere, mens arbeiderorganisasjoner ble satt til side og deres bånd til fabrikkene ble fjernet.
Arbeiderorganisasjoner var sjeldent ledet av arbeidere selv, men heller utpekte fascistpartimedlemmer.
Aggressiv utenrikspolitikk
I 1920-årene forfulgte det fascistiske Italia en aggressiv utenrikspolitikk, med blant annet et angrep på den greske øya Korfu, forsøk på å utvide italiensk territorium på Balkan-halvøya, planer om krig mot Tyrkia, forsøk på å forårsake borgerkrig i Jugoslavia ved å støtte kroatiske og makedonske separatister for å legitimere italiensk intervensjon, samt gjøre Albania til et de facto italiensk protektorat de facto, som ble gjennomført med diplomatiske midler i 1927. Som svar på opprør i den italienske kolonien Libya gav Fascist-Italia opp tidligere liberal kolonipolitikk med samarbeid med lokale ledere. I stedet, ved å hevde at italienere var en «overlegen rase» sammenlignet de «afrikanske rasene» og dermed hadde retten til å kolonisere de «underlegne» afrikanerne, ønsket de å bosette 10–15 millioner italienere i Libya. Dette resulterte i en aggressiv militært felttog kjent som pasifiseringen av Libya mot libyske innfødte, inkludert massedrap, bruk av konsentrasjonsleirer, og tvangsutsulting av tusenvis av mennesker. Italienske myndigheter utførte etnisk rensning ved å tvangsutkaste 100000 beduinske kyrenaikere, halvparten av befolkningen av Kyrenaika i Libya, fra deres bosetninger som var tiltenkt italienske bosettere.
Hitler tar til seg den italienske modell
Marsjen mot Roma gav fascismen internasjonal oppmerksomhet. En tidlig beundrer av de italienske fascistene var Adolf Hitler. Han begynte å forme seg selv og NSDAP i samsvar med Mussolini og fascistene, mindre enn én måned etter marsjen. Nasjonalsosialistene, anført av Hitler og den tyske krigshelten Erich Ludendorff, forsøkte seg på en «marsj mot Berlin» basert på marsjen mot Roma, noe som endte i det mislykkede Ølkjellerkuppet i München i november 1923.
Den store depresjonens innvirkning og opptakten til andre verdenskrig
Kårene som de økonomiske vanskelighetene forårsaket av den store depresjon skapte, førte til seg en internasjonal bølge av sosial uro. Ifølge historikeren Philip Morgan, «utbruddet av den store depresjonen … var den største stimulansen hittil for spredningen og ekspansjonen av fascismen utenfor Italia». Fascistene la skylda for 1930-årenes lange depresjon på jøder, innvandrere, venstresiden, og andre syndebukker.
I Tyskland bidro depresjonen til fremveksten av Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP), noe som førte til Weimarrepublikkens fall og etableringen av et fascistisk regime under ledelse av Adolf Hitler. Med Hitler og nazistene i maktposisjon i 1933 ble liberaldemokratiet oppløst i Tyskland, og nazistene mobiliserte landet for krig, med ekspansjonistiske territoriale mål. I 1930-årene innførte nasjonalsosialistene raselover som bevisst diskriminerte mot, frarøvet stemmeretten til, og forfulgte jøder og andre minoriteter.
Fascistbevegelser vokste i styrke andre steder i Europa. Den ungarske fascisten Gyula Gömbös inntok makten som Ungarn statsminister i 1932 og forsøkte å befeste sitt partis makt i landet; han innførte en åttetimers arbeidsdag, en førtitimers arbeidsuke innen industrien, og ønsket å innføre en korporativistisk økonomi; og forfulgte irredentistiske krav på nabolandenes territorier. Den fascistiske jerngardebevegelsen i Romania fikk stor politisk støtte etter 1933, og fikk representasjon i den rumenske regjeringen. I tillegg myrdet et jerngardemedlem den rumenske statsministeren Ion Duca. I ''6. februar-krisen opplevde Frankrike den største politiske uroen siden Dreyfus-saken da fascistiske Mouvement Franciste'' og flere grupper på ytre høyre gjorde opprør samtidig i Paris mot den franske regjering, noe som resulterte i storstilt politisk vold. En rekke para-fascistiske regjeringer som hentet elementer fra fascismen ble etablert under Den store depresjonen, blant annet i Hellas, Litauen, Polen og Jugoslavia.
I Amerika hevdet de brasilianske integralistene ledet av Plínio Salgado å ha så mange som 200000 medlemmer, selv om de etter kuppforsøk ble forsøkt slått ned av Getúlio Vargas' Estado Novo i 1937. I 1930-årene vant Den chilenske nasjonalsosialistiske bevegelse seter i Chiles parlament og gjorde kuppforsøk, noe som endte i Seguro Obrero-massakren i 1938.
Under den store depresjonen fremmet Mussolini aktiv statlig intervensjon i økonomien. Fascist-Italia opprettet Instituto per la Ricostruzione Industriale (IRI), et statseid firma og holdingselskap som ga statsstøtte til sviktende private bankeide selskaper. Den store depresjonen påvirket den italienske finanssektoren. Kredittgrensene ble alvorlig brutt og gjorde det vanskelig for selskaper å få lån. Mussolini fryktet en likviditetskrise med påfølgende masseoppsigelser og en bølge av sosial uro. IRI ble opprinnelig tiltenkt som et midlertidig tiltak, men fortsatte å operere gjennom hele det fascistiske regimets tid, og lenge etter. Selv om IRI ikke var tiltenkt til å iverksette nasjonaliseringer, ble IRI de facto eier av et stort antall store banker og selskaper. I januar 1934 rapporterte IRI at den kontrollerte «48,5 prosent av aksjekapitalen i Italia», og noen måneder senere kjøpte den bankenes aksjekapital også. IRI lyktes i stor grad i sine mål da den reddet sviktende banker og selskaper ved å restrukturere og refinansiere dem. Til tross for IRI sine oppkjøp ble ingen selskaper nasjonalisert av regimet. Sent i 1930-årene vedtok Italia tilvirkningskarteller, tariffbarrièrer, valutarestriksjoner, og massive reguleringer av økonomien i et forsøk på å balansere utbetalingene.
Nazi-Tyskland hadde autarki og opprustning som mål, og innførte proteksjonistiske politikk, blant annet ved å tvinge den tyske stålindustrien til å bruke tysk jernmalm av lavere kvalitet enn det importerte jernet av overlegen kvalitet.
Andre verdenskrig (1939–1945)
I det fascistiske Italia og Nazi-Tyskland forfulgte både Mussolini og Hitler en territorialt ekspansjonistisk og intervensjonistisk politisk agenda fra 1930-årene fram til 1940-årene, noe som kulminerte i andre verdenskrig. Mussolini satte i rop om at irredentistiske italienske krav ble gjenvunnet, noe som ville etablere italiensk herredømme over Middelhavet og sikre italienerne tilgang til Atlanterhavet, og skape italienske spazio vitale («vitalt rom») i middelhavs- og rødehavsområdet. Hitler talte om at irredentistiske tyske landkrav skulle gjenvinnes, i tillegg til en opprettelse av tysk lebensraum («livsrom») i Øst-Europa, blant annet i landområder kontrollert av Sovjetunionen, som igjen skulle koloniseres av germanske bosettere.
Fra 1935 til 1939 eskalerte Tyskland og Italia sine krav om territoriale landkrav og økt innflytelse på verdensscenen. Italia invaderte Etiopia i 1935 noe som endte med fordømmelse i Folkeforbundet og bred diplomatisk isolasjon. I 1936 marsjerte tyske styrker inn i det demilitariserte Rhinland; området hadde vært demilitarisert i tråd med Versaillestraktaten. I 1938 annekterte Tyskland Østerrike og Italia assisterte Tyskland i å løse den diplomatiske krisen mellom Tyskland og Frankrike og Storbritannia angående krav på tsjekkoslovakiske landområder ved å arrangere Münchenavtalen, hvori Tyskland fikk Sudetenland, og det ble ansett at en europeisk krig hadde blitt avverget. Dette håpet svinnet hen da Hitler brøt Münchenavtalen da han invaderte og delte Tsjekkoslovakia mellom Tyskland og marionettestaten Slovakia i 1939. På samme tid fra 1938 til 1939 gjorde Italia krav på territoriale og koloniale avståelser fra Frankrike og Storbritannia. I 1939 forberedte Tyskland seg på krig mot Polen, men forsøkte første å få territoriale avståelser fra Polen med diplomatiske midler. Den polske regjeringen stolte ikke på Hitlers løfter, og avviste de tyske kravene.
Tysklands invasjon av Polen var uakseptabel for Storbritannia, Frankrike og deres allierte, noe som resulterte i en felles krigserklæring mot et Tyskland som ble ansett som aggressoren, og utbruddet av andre verdenskrig. I 1940 brakte Mussolini Italia inn i andre verdenskrig på aksemaktenes side. Mussolini var klar over at Italia ikke hadde militær kapasitet til en langvarig krig mot Frankrike eller Storbritannia, og ventet til Frankrike var på kollapsens og kapitulasjonens terskel før de selv erklærte Storbritannia og Frankrike krig den 10. juni 1940, på antagelsen at krigen ville være kortvarig etter Frankrikes kollaps. Mussolini antok at Italia, etter en kortvarig inngang i krigen mot Frankrike, etterfulgt av en fransk overgivelse, ville få territoriale avståelser fra Frankrike, og kunne deretter konsentrere sine styrker i en storstilt offensiv i Egypt, hvort Storbritannia og Samveldet var italienerne tallmessig underlegne. Tyske planer om en invasjon av Storbritannia mislykkes etter at Tyskland tapte kampen om luftherredømme i slaget om Storbritannia. I 1941 bredte aksemaktenes felttog seg ut til Sovjetunionen, etter at Hitler iverksatte operasjon Barbarossa. Aksemaktstyrker besatte på sitt makthøydepunkt nærmest hele Fastlands-Europa. Krigen ble langvarig, stikk i strid med Mussolinis planer, noe som førte til italienske tap på flere fronter, og behov om tysk assistanse.
Under andre verdenskrig deltok de europeiske aksemaktene, anført av Nazi-Tyskland, i utryddelsen av millioner av polakker, jøder, sigøynere, og andre folkegrupper i folkemordet senere kjent som Holocaust.
Etter 1942 begynte aksemaktene å vakle. Innen 1943, etter at Italia var konfrontert av flere militære fiaskoer, den komplette avhengigheten og underdanigheten til Tyskland, den allierte invasjonen av Italia, og den påfølgende internasjonale ydmykelsen, ble Mussolini avløst som statsoverhode og arrestert på kong Viktor Emmanuel 3.s ordre, som fulgte på med å demontere fasciststaten og erklære Italias overgang til alliert side. Mussolini ble reddet fra arrestasjon av en tysk styrke, og fortsatte som leder av en tysk klientstat, Den italienske sosialrepublikk, fra 1943 til 1945. Nazi-Tyskland ble møtt av flere tap og jevne sovjetiske og vestallierte offensiver fra 1943 til 1945.
Den 28. april 1945 ble Mussolini arrestert og henrettet av italienske kommunistiske partisaner. Den 30. april 1945 begikk Hitler selvmord. Kort tid etter overgav Tyskland seg, og naziregimet ble systematisk demontert av de okkuperende allierte maktene. Et internasjonalt militært tribunal ble videre samlet i Nürnberg. Fra november 1945 til 1949 ble flere politiske, militære og økonomiske naziledere stilt for retten og dømt for krigsforbrytelser, med påfølgende dom om dødsstraff for de verste gjerningsmennene.
Etter andre verdenskrig (1945–)
De allierte styrkers seier i andre verdenskrig førte til mange fascistregimers kollaps i Europa. Nürnbergprosessen dømte flere naziledere for forbrytelser mot menneskeheten inkludert Holocaust. Det forble, derimot, flere bevegelser og regjeringen som ideologisk var beslektet med fascismen.
Francisco Francos falangistiske ettpartistat i Spania forble offisielt nøytral under andre verdenskrig, og overlevde aksemaktenes sammenbrudd. Francos vei til makten hadde blitt direkte assistert av både Italias og Tysklands militære i den spanske borgerkrig, og Franco hadde selv sendt frivillige til Østfronten for å kjempe mot Sovjetunionen med Tyskland. Etter andre verdenskrig, og en periode med internasjonal isolasjon, normaliserte Franco-regimet forholdet til vestmaktene under den kalde krigen, fram til Francos død i 1975 og overgangen til liberaldemokrati i Spania. Omtrent samme periode var nabolandet Portugal under Estado Novo, et diktatur ledet av António de Oliveira Salazar som i flere aspekter var inspirert av Mussolinis fascisme. Estado Novo opprettholdt også offisielt en nøytral posisjon under andre verdenskrig, og regimet varte fra 1932 til 1974.
Peronisme, assosiert med regimet til Juan Perón i Argentina fra 1946 til 1955 og fra 1973 til 1974, var sterkt influert av fascismen. Mellom 1939 og 1941, før hans maktovertagelse, utviklet Perón en dyp beundring av italiensk fascisme, og baserte sine økonomiske politikk på italiensk fascistisk politikk.
Betegnelsen «nyfascisme» refererer til fascistbevegelser etter andre verdenskrigs konklusjon. I Italia var Movimento Sociale Italiano («Den italienske sosialbevegelsen»), ledet av Giorgio Almirante, en betydelig nyfascistisk bevegelse som omformet seg til en selvbeskrevet «postfascistisk» bevegelse kalt Alleanza Nazionale (AN; «Nasjonalalliansen»), som har vært en alliert av Silvio Berlusconis Forza Italia i et tiår. I 2008 ble AN del av Forza Italia, i Berlusconis nye parti Il Popolo della Libertà («Frihetens folk»). I 2012 splittet en gruppe politikere seg fra Frihetens folk for å gjenstifte partiet under navnet Fratelli d'Italia («Brødre av Italia»). I Tyskland har diverse nynazistiske bevegelser blitt etablert, og senere forbydd jamfør Tysklands konstitusjonelle lov som forbyr nasjonalsosialisme. Tysklands nasjonaldemokratiske parti (NPD) er viden ansett som et nynazistisk parti, selv om partiet selv ikke identifiserer seg slik.
Etter den store resesjonen og den økonomiske krisen i Hellas fikk en bevegelse kjent som Gyllent daggry, et tidligere obskurt parti, en bølge av støtte, og vant seter i det greske parlamentet; partiet blir viden ansett som et nynazistisk parti, og forfekter fiendtlighet mot minoriteter, ulovlige innvandrere, og flyktninger. I 2013, etter drapet på en antifascistisk musiker av en person med tilknytning til Gyllent daggry, beordret den greske regjeringen arrestasjonen av partiets leder Nikolaos Michaloliakos, samt andre Gyllent daggry-medlemmer, anklaget for å være assosiert med en kriminell organisasjon.
I Israel har Im Tirtzu-bevegelsen blitt beskrevet som en fascistisk organisasjon, og en dommer dømte at den hadde «fascistiske attributter».
Nasjonalisme
Nasjonalisme er fascismens hovedgrunnlag. Det fascistiske synet på en nasjon er som en enkelt organisk enhet som binder mennesker sammen gjennom deres forfedre, og som er et folks naturlig forenende kraft. Fascismen forsøker å løse økonomiske, politiske og sosiale problemer ved å oppnå en millenaristisk nasjonal gjenfødelse, med forfekting av nasjonen eller «rase» framfor alt annet, og promotering av enhets-, styrkes- og renhetskulter. Historisk sett støttet fascister imperialisme, selv om det har vært flere fascistbevegelser som har vært uinteressert i å forfølge imperialistiske ambisjoner.
Rasisme
Fascismen er en rasistisk ideologi, men ikke nødvendigvis i en nazistisk forstand da de fleste fascistbevegelser ikke var germanske. Alle [europeiske] fascistbevegelser er rasistiske i den fortand at de anser ikkeeuropeere som underlegne.
Totalitarisme
Fasciststater forfulgte en politikk om sosial indoktrinering gjennom propaganda i utdanning og media, samt regulering av produksjonen av utdannings- og mediamaterialer. Utdannelsen var utformet for å glorifisere fascistbevegegelsen, og informere studentene om dens historiske og politiske viktighet for nasjonen. Den forsøkte å renske ut ideer som ikke var i tråd med fascistbevegelsens meninger, og å lære studenter lydighet til staten.
Økonomi
I diskusjon om fascismens spredning utenfor Italia forteller historiker Philip Morgan: «siden Depresjonen var en krise av laissez-faire kapitalismen og dets politiske motstykke, parlamentarisk demokrati, kunne fascismen utgi seg som den tredje veiens alternative mellom kapitalismen og bolsjevismen, modellen for en ny europeisk 'sivilisasjon'. Som Mussolini ofte formulerte det tidlig i 1934, 'fra 1929 ... har fascismen blitt et universelt fenomen ... det nittende århundrets dominante krefter, demokrati, sosialisme, liberalisme, har blitt oppbrukt ... det tjuende århundres nye politiske og økonomiske former er fascistiske' (Mussolini 1935: 32).».
Den fascistiske økonomiske ideologien var basert på en falsk ideologisk differensiering mellom «produktiv» og «uproduktiv» kapitalisme. Hitler kunngjorde at NSDAP støttet bodenständigen Kapitalismus («jordnær kapitalisme») som var basert på profitt tjent fra ens eget arbeid, men fordømte «uproduktiv kapitalisme» eller lånskapitalisme, som hentet profitt fra spekulering. For nazistene var «uproduktiv kapitalisme» synonymt med «jødisk kapitalisme», og nazistene forbandt uopphørlig jøder med «uproduktiv kapitalisme» eller lånskapitalisme Fascistisk økonomisk ideologi støttet profittmotivet, men vektla at industriene måtte opprettholde nasjonens interesse som overlegen den privat profitt.
Mussolini ønsket å gjøre slutt på det han så på som dominansen til «parasittiske» krigsspekulanter over staten på bekostning krigsveteraner. Dette skulle gjøres ved å bygge en Italia basert på «krigere og produsenter». «Produsenter», refererte til alle mennesker ansett som «produktive», og inkluderte entreprenører, teknikere, arbeidere og soldater. Fascismen fremmet klassesamarbeid, og ikke klassekrig. Denne tanken var avledet fra Henri de Saint-Simon(1760-1825) sin «utopisk sosialisme». Saint-Simon kombinerte de tradisjonalistiske høyresidige kritikkene av den franske revolusjon med en venstresidig tro på behovet for samarbeid mellom produktive mennesker i samfunnet, som i hans oppfattning inkluderte både sjefer og arbeidere, for å utfordre aristokratiets og de uproduktive spekulantenes innflytelse. Han kan muligens ses på som en fjern forgjenger til den italienske fascismen.
Fascistregjeringer argumenterte for løsning av klassekonflikt innad i en nasjon ved å sikre nasjonal solidaritet. Dette skulle gjøres ved at staten meglet forholdet mellom klassene. Fascismen fordømte marxismen for dens fremming av materialistisk internasjonalistisk klasseidentitet, som fascister anså som et angrep på nasjonens følelsesmessige og åndelige bånd, og som en trussel mot oppnåelsen av genuin nasjonal solidaritet. Selv om fascismen aksepterte viktigheten av materiell rikdom og makt fordømte den materialismen, som den identifiserte som noe tilstedeværende i både kommunismen og kapitalismen, og kritiserte materialismen for å mangle anerkjennelse av «ånden»s rolle. Fascister kritiserte ikke kapitalismen for dens kompetitive natur eller dens basis i privat eiendom – som fascister støttet – men dens materialisme, individualisme, angivelige borgerlige dekadanse, og angivelige likegyldighet til nasjonen.
Fascistiske økonomier var blandingsøkonomier, med hovedmål om å oppnå selvforsyning gjennom proteksjonistisk og intervensjonistisk økonomisk politikk.
Handling
Fascismen vektlegger direkte aksjon, inkludert støtting av den politiske volds legitimitet, som en kjernedel av sin politikk. Fascismen anser voldelig aksjon som en nødvendighet i politikken som fascismen identifiserer som en «endeløs kamp». Denne vektleggingen av bruken av politisk vold betyr at de fleste fascistpartier også har opprettet egne private militser (for eksempel NSDAPs brunskjorter og Fascist-Italias svartskjorter).
Grunnlaget til fascismens støtting av voldelig aksjon i politikk er knyttet til sosialdarwinismen. Fascistbevegelser har vanligvis innehatt sosialdarwinistiske syn på nasjoner, «raser» og samfunn. De sier at nasjoner og «raser» må renske seg selv for sosialt og biologisk svake eller degenererte mennesker, samtidig som fremming av kreeringen av et sterkt folk, for å overleve i en verden definert av evigvarende nasjonal og «rasemessig» konflikt.
Alders- og kjønnsroller
Fascismen vektlegger ungdom både i den fysiske aldersforstanden og i den åndelige forstanden med virilitet og handlingsengasjement. De italienske fascistenes politiske hymne var kalt Giovinezza («Ungdommen»). Fascismen identifiserer ungdommens fysiske aldersperiode som en kritisk tidsperiode for den moralske utviklingen av mennesker som kommer til å påvirke samfunnet.
Italienske fascister forfulgte det den døpte ungdommens «moralske hygiene», særlig med tanke på seksualitet. Fascist-Italia fremmet det den anså som normal seksuell oppførsel blant ungdom mens den fordømte det som ble ansett som avvikende seksualoppførsel. Den fordømte pornografi, de fleste former for prevensjon og prevensjonsmidler (med kondom som unntak), homoseksualitet, og prostitusjon som avvikende seksualatferd, selv om lovshåndhevelsen mot slike praksiser var uregelmessig, og myndighetene vendte ofte det døve øret til. Fascist-Italia anså fremmingen av mannlig seksuell eksitasjon før puberteten som årsaken til kriminalitet blant mannlig ungdom, erklærte homoseksualitet som en samfunnssykdom, og forfulgte en aggressiv kampanje for å redusere prostitusjon blant unge kvinner.
Den tyske nasjonalsosialistiske regjeringen oppfordret sterkt kvinner til å bli hjemme, frembære barn og stelle huset. Denne politikken ble styrket ved å skjenke Moderkorset til kvinner som bar fram fire eller fler barn. Ledighetsraten ble sterkt redusert, dels gjennom våpenproduksjon og avskjedigelse av kvinner slik at menn kunne overta deres arbeid. Nazistene støttet av og til før- og utenomekteskapelig seksualforhold, ugift morskap og skilsmisser, men motsatte seg dette på andre tidspunkt.
Nazistene avkriminaliserte abort i tilfeller der fostrene hadde arvelige avvik eller var av en etnisitet som regjeringen mislikte, mens aborteringen av friske, rene, germanske fostre forble strengt forbudt. For etnisk ikke-tyskere var abort ofte påtvungen. Deres eugenikkprogram avstammet også fra Weimarrepublikkens «progressive biomedisinsk modell». I 1935 utvidet Nazi-Tyskland aborteringens lovlighet ved å vedta Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses, for å promotere abortering for kvinner med arvelige lidelser. Loven tillot abort hvis kvinnen gav tillatelse og fosteret ikke var levedyktig, og for såkalte «rasehygienemessige» årsaker.
Nazistene mente at homoseksualitet var degenerert, veikt, pervertert og noe som underminerte maskulinitet fordi den ikke produserte barn. De anså homoseksualitet som noe helbredelig gjennom terapi, og henviste til datidens vitenskap og sexologi, som forfektet at homoseksualitet kunne føles av alle mennesker og ikke kun av en minoritet. Åpne homoseksuelle ble internert i nazistiske konsentrasjonsleirer.
Palingenese og modernisme
Fascismen legger vekt på både palingenese og modernisme. Særlig har fascismens nasjonalisme blitt identifisert som en med palingenetisk karakter. Fascismen fremmer nasjonens regenerering og rensking for dekadanse. Fascismen godtar former for modernisme som den anser som fremmende for nasjonal foryngelse, avvisende til former for modernisme som anses som antitetisk for nasjonal foryngelse. Fascismen estetiserte moderne teknologi og dens forbindelse med hurtighet, kraft og vold. Fascismen beundret fremskrittene i økonomien tidlig på 1900-tallet, særlig fordisme og vitenskapelig arbeidsdeling. Fascistisk modernisme har blitt gjenkjent som noe inspirert eller utviklet fra flere skikkelser — som blant annet Filippo Tommaso Marinetti, Ernst Jünger, Gottfried Benn, Louis-Ferdinand Céline, Knut Hamsun, Ezra Pound, og Wyndham Lewis.
I Italia var slike modernistinnflytelser eksemplifisert av Marinetti, som argumenterte for et palingenetisk modernistsamfunn som fordømte de liberal-borgerlige verdiene tradisjon og psykologi, samtidig som den promoterte en teknologisk-krigersk religion bestående av en nasjonal fornyelse som vektla militant nasjonalisme. I Tyskland ble den eksemplifisert av Jünger, som var influert av hans egen observasjon av teknologisk krigføring under første verdenskrig, og hevdet at en nye samfunnsklasse hadde blitt skapt som han beskrev som «kriger-arbeideren». Jünger vektla som Marinetti teknologiens revolusjonære kapasiteter, og vektla en «organisk konstruksjon» mellom menneske og maskin som en befriende og regenererende kraft som utfordret liberaldemokratiet, tanker om individuell autonomi, borgerlig nihilisme, og dekadanse. Han unnfanget et samfunn basert på det totalitære konseptet om «totalmobilisering» av slike disiplinerte kriger-arbeidere. <!--===Økonomisk politikk=== Ifølge Bruce Pauley utøvde fascistregjeringer kontroll på privat eiendom, men nasjonaliserte den ikke. Ifølge Patricia Knight gjorde de derimot det, med italienernes fascistregjering i eierskap av den høyeste prosentandelen av industri, kun slått av Sovjetunionen. Nazistene nasjonaliserte også visse bedrifter. Faktisk krevde nasjonalsosialistenes 25-punktsprogram av 1920 «nasjonaliseringen av alle bedrifter som har blitt formet til selskaper.» Andre forskere har merket at storkapitalen utviklet stadig nærmere forhold til nazi- og fascistregjeringene mens den ble mer organisert. Forretningsledere støttet regjeringens politiske og militære mål, og i gjengjeld forfulgte regjeringen økonomisk politikk som maksimerte sine forretningsalliertes profitt. Nazi-Tyskland overførte offentlig eierskap og offentlige tjenester til privat sektor, mens andre vestlige kapitaliststater kjempet for å øke statlig eierskap av industrien. I sin bok Big Business in the Third Reich merker forfatter Arthur Schweitzer seg at «monopolistisk prissamarbeid ble reglen i de fleste industrien, og karteller var ikke lenger begrenset til tung eller storskala-industri ... Karteller og kvasi-karteller (store som små) fastsatte priser, deltok i produksjonsbegrensning, og godtok å dele markedene og klassifisere konsumenter for å realisere en monopolprofitt.
Fascister forfulgte økonomisk politikk for å styrke statsmakten og spre ideologien, som å konsolidere fagforeninger og underlegge de stats- eller partikontroll. Både det fascistiske Italia og  nasjonalsosialistiske Tyskland forsøkte å etablere autarki (økonomisk selvforsyning) gjennom betydelig økonomisk planlegging, men oppnådde ikke målet.
Nasjonalkorporativisme, statisme og nasjonalsyndikalisme
Den italienske fascistøkonomien var basert på korporativisme, og også en rekke andre fascistbevegelser støttet korporativismen. I en beskrivelse av fascistisk korporativisme sa Oswald Mosley fra Den britiske fascistunion at «det betyr en nasjon organisert som menneskekroppen, med hvert organ som utfører sin individuelle funksjon men arbeidende i harmoni med helheten». Fascister var ikke fiendtlige til det såkalte «småborgerskapet» eller små foretak, og de lovet disse befolkningsgruppene beskyttelse fra overklassen, storkapital og marxisme.
Fascismen la skylden for konflikter mellom de sosiale klassene på kapitalismen og liberale demokratier, slik at kommunistene kunne utnytte motsetningene.
<!--In Italy, the Fascist period presided over the creation of the largest number of state-owned enterprises in Western Europe, such as the nationalisation of petroleum companies into a single state enterprise called the Italian General Agency for Petroleum (Azienda Generale Italiani Petroli, AGIP). Fascists made populist appeals to the middle class, especially the lower middle class, by promising to protect small businesses and property owners from communism, and by promising an economy based on competition and profit while pledging to oppose big business.
In 1933, Benito Mussolini declared Italian Fascism's opposition to the "decadent capitalism" that he claimed prevailed in the world at the time, but he did not denounce capitalism entirely. Mussolini claimed that capitalism had degenerated in three stages, starting with dynamic or heroic capitalism (1830–1870), followed by static capitalism (1870–1914), and reaching its final form of decadent capitalism or "supercapitalism" beginning in 1914. Mussolini said that Italian Fascism acknowledged the positive achievements of dynamic and heroic capitalism for its contribution to industrialism and its technical developments, but that it did not favor supercapitalism, which he claimed was incompatible with Italy's agricultural sector.
- Benito Mussolini, 1940.
Italian Fascism presented the economic system of corporatism as the solution that would preserve private enterprise and property while allowing the state to intervene in the economy when private enterprise failed.
Other fascist regimes were indifferent or hostile to corporatism. The Nazis initially attempted to form a corporatist economic system like that of Fascist Italy, creating the National Socialist Institute for Corporatism in May 1933, which included many major economists who said that corporatism was consistent with National Socialism. In Mein Kampf, Hitler spoke enthusiastically about the "National Socialist corporative idea" as one that eventually would "take the place of ruinous class warfare". The Nazis later came to view corporatism as detrimental to Germany and institutionalizing and legitimizing social differences within the German nation. Instead, the Nazis began to promote economic organization that emphasized the biological unity of the German national community.
Hitler continued to refer to corporatism in propaganda, but it was not put into place, even though a number of Nazi officials such as Walther Darré, Gottfried Feder, Alfred Rosenburg, and Gregor Strasser were in favor of a neo-medievalist form of corporatism, since corporations had been influential in German history in the medieval era.
Spanish Falangist leader José Antonio Primo de Rivera did not believe that corporatism was effective and denounced it as a propaganda ploy, saying "this stuff about the corporative state is another piece of windbaggery".
Økonomisk planlegnimg
Fascistene motsatte seg mellomkrigstidens økonomiske politikk, som var preget av laissez-faire og førte til depresjonen på 20- og 30-tallet. De markedsførte politikken sin som «en tredje vei» mellom kapitalisme og kommunisme.
Fascists declared their opposition to finance capitalism, interest charging, and profiteering. Nazis and other antisemitic fascists considered finance capitalism a "parasitic" "Jewish conspiracy". Fascist governments introduced price controls, wage controls and other types of economic interventionist measures.
Fascists thought that private property should be regulated to ensure that "benefit to the community precedes benefit to the individual." Private property rights were supported but were contingent upon service to the state. For example, "an owner of agricultural land may be compelled to raise wheat instead of sheep and employ more labour than he would find profitable." They promoted the interests of successful small businesses. Mussolini wrote approvingly of the notion that profits should not be taken away from those who produced them by their own labour, saying "I do not respect—I even hate—those men that leech a tenth of the riches produced by others".
According to historian Tibor Ivan Berend, dirigisme was an inherent aspect of fascist economies. The Labour Charter of 1927, promulgated by the Grand Council of Fascism, stated in article 7: "The corporative State considers private initiative, in the field of production, as the most efficient and useful instrument of the Nation", then continued in article 9: "State intervention in economic production may take place only where private initiative is lacking or is insufficient, or when are at stakes the political interest of the State. This intervention may take the form of control, encouragement or direct management." -->
<!--==Ideologisk uredelighet og uprinsipiell opportunisme==
Uprinsipiell opportunisme
Noen kritikere av italiensk fascisme har hevdet at mye av ideologien kun var et biprodukt av Mussolinis uprinsipielle opportunisme, og at han endret sine politiske standpunkter kun for å styrke sine egne personlige ambisjoner samtidig som han forkledde dem som noe meningsfullt for befolkningen. Richard Washburn Child, den amerikanske ambassadør til Italia, og som arbeidet med Mussolini og ble hans venn og beundrer, forsvarte Mussolinis opportunistiske atferd, og skrev: «opportunist er et bebreidelsesbegrep brukt for å svimerke menn som tilpasser seg til forholdene av egeninteressemessige årsaker. Mussolini, slik jeg har lært ham å kjenne, er en opportunist i den forstand at han mener at selve menneskeheten må tilpasses til forhold i endring i stedet for til fastsatte teorier, uansett hvor mye håp og bønner har blitt brukt på teorier og programmer.» Child siterte Mussolini: «en -ismes hellighet ligger ikke i -ismen; den har ikke noe hellighet utover sin makt til å gjøre, arbeide, og fungere i praksis. Den kan ha lyktes i går og mislykkes imorgen. Maskinen må først og fremst kjøre!».
Mussolinis handlinger ved første verdenskrigs utbrudd er blitt kritisert som opportunistiske. Hans plutselige avkall på marxistisk egalitær internasjonalisme til fordel for ikkeegalitær nasjonalisme, og hans omfavnelse av italiensk intervensjon i krigen mot Tyskland og Østerrike-Ungarn, medførte pengestøtte til Mussolini og fascistpartiet fra utenlandskilder (som våpenfirmaet Ansaldo og andre firmaer) og den britiske sikkerhetstjenesten MI5. Andre har derimot merket at han, til tross for den finansielle støtten han mottok for sin pro-intervensjonistiske holdning, var fri til å skrive hva enn han ønsket i sin avis Il Popolo d'Italia uten godkjenning fra sine finansielle støttespillere. Il Popolo d'Italia fikk finansiell støtte fra nasjonalistiske forleggere, industrialister, og den franske regjeringen. Disse ønsket Italias deltagelse i første verdenskrig, på fransk side.
Mussolinis omvendelse fra marxismen til det som kom til å bli fascismen begynte før første verdenskrig, da Mussolini hadde vokst seg stadig mer pessimistisk angående marxismen og egalitarismen, samtidig som han stadig mer støttet skikkelser som motsatte seg egalitarismen – som Friedrich Nietzsche. I 1902 studerte Mussolini Georges Sorel, Nietzsche, og Vilfredo Pareto. Sorels vektlegging av behovet for en omstyrtelse av liberaldemokratiet og kapitalismen gjennom bruk av vold, direkte aksjon, generalstreiker og ny-machiavelliske appeller imponerte Mussolini dypt. Mussolinis bruk av Nietzsche gjorde han til en meget uortodoks sosialist, grunnet Nietzsches fremming av elitisme og anti-egalitære synspunkter. Før første verdenskrig tydet Mussolinis skriverier over tid på at han forlot marxismen og egalitarismen, til fordel for Nietzsches konsept om übermensch og anti-egalitarisme. I 1908 forfattet Mussolini et kort essay kalt «Styrkens filosofi» inspirert av sin nietzscheanske innflytelse, hvori Mussolini åpent skriver kjærlig om en forestående, europeisk krigs konsekvenser for både religion og nihilisme: «en ny form for fri ånd vil komme, styrket av krigen, ... en ånd utstyrt med en form for enestående perversitet, ... en ny fri ånd vil triumfere over Gud og over Intet.» -->
<!--Den italienske fascismens forhold til tysk nazisme fluktuerte fra støtte i tiden mellom slutten av 1920-årene og 1934, da den feiret Hitlers maktovertakelse og møtet med Hitler i 1934, til motstand fra 1934–1936 grunnet drapet på Italias alliert i Østerrike, Engelbert Dollfuss, av østerrikske nazister; og tilbake til støtte igjen etter 1936, da Tyskland var den eneste stormakten som ikke fordømte Italias invasjon og okkupasjon av Etiopia.
Etter fiendskap brøt ut mellom Nazi-Tyskland og Kongedømmet Italia grunnet likvideringen av den østerrikske kansleren Dollfuss i 1934 fordømte og hånet Mussolini og de italienske fascistene nazismens raseteorier, særlig gjennom å fordømme deres nordisme og i stedet promotere mediterranismo. Mussolini selv besvarte nordistenes påstand om at Italia var delt i nordiske og middelhavske «raseområder» grunnet de germanske invasjonene av Nord-Italia. Han hevdet at selv om germanske stammer som langobardene fikk kontroll på Italia etter Romerrikets fall så ankom de i små antall (rundt 8000) og at de raskt ble assimilert til romersk kultur, og at de snakket latin innen femti år. Italiensk fascisme var påvirket av de italienske nasjonalistenes tradisjon med å hånlig se ned på nordistenes påstander, og hentet stolthet fra å sammenligne alderen og sofistikasjonen til oldtidens Romerriket, samt den klassiske gjenfødelsen i Renessansen, med de nordiske samfunn, som italienske nasjonalister beskrev som «nykommere» til sivilisasjonen i forhold. Ved fiendskapets høydepunkt over rasespørsmålet hevdet Mussolini at tyskerne selv ikke var en ren «rase», og merket seg ironisk at naziteorien om tysk raseoverlegenhet var basert på teorier av ikketyske utlendinger, som franskmannen Arthur de Gobineau. Etter spenningen i forholdet mellom Tyskland og Italia avtok sent i 1930-årene forsøkte italiensk fascisme å harmonisere sin ideologi med den tyske nazismen, og kombinerte nordistiske og middelhavske raseteorier, og hevdet at italienerne var medlemmer av den «ariske rase» bestående av en nordisk-middelhavsk suptype.
Etter at Italia innførte antisemittisk lovverk erklærte Mussolini i 1938 at italiensk fascisme alltid hadde vært antisemittisk. Italiensk fascisme støttet derimot ikke antisemittisme før sent i 1930-årene, når Mussolini hadde fryktet å fremmedgjøre det jødehatende Tyskland, hvis innflytelse og makt i Europa var i vekst. Før denne perioden hadde jødiske italienere vært høytstående fascistiske embetsmenn, inkludert Margherita Sarfatti, som også var Mussolinis elskerinne. I tillegg var, stikk is strid med Mussolinis påstand i 1938, kun et fåtall italienske fascister sterkt antisemittiske (som Roberto Farinacci og Giuseppe Preziosi), mens andre, som Italo Balbo (fra Ferrara som hadde et av Italias største jødiske samfunn), viste avsky mot de antisemittiske lovene og motsatte seg dem. Fascismeforskeren Mark Neocleous påpeker at selv om italiensk fascisme ikke hadde en tydelig hengivelse til antisemittisme så hadde det kommet sporadiske antisemittiske uttalelser før 1938, som da Mussolini i 1919 erklærte at jødiske bankmenn i London og New York var «rasemessig» knyttet til de russiske bolsjevikene, og at åtte prosent av de russiske bolsjevikene var jøder. -->
Senere vurderinger
Endringene i måten fascister organiserer seg på etter den kalde krigen har beveget en rekke forskere i retning av Roger Griffins betraktninger: «"den mytiske kjernen" i fascismen er "en populistisk form for palingenetisk ultranasjonalisme".» Det betyr i så fall at fascisme er en ideologi som har basis i populistisk, massebasert makt, og ikke eliten.
Roger Griffin beskriver fascisme som «en slekt av politisk ideologi hvis mytiske kjerne i sine forskjellige former er en palingenetisk form for populistisk ultranasjonalisme». Griffin beskriver at ideologien har tre kjernekomponenter: «(i) gjenfødelsesmyten, (ii) populistisk ultranasjonalisme og (iii) dekadansemyten». Ifølge Griffins syn er fascisme «en genuint revolusjonær [...] form for antiliberal, og i siste instans, antikonservativ nasjonalisme» med opphav på tvers av flere sosiale klasser, og bygget på en kompleks rekke teoretiske og kulturelle innflytelser. Han skjelner en mellomkrigsperiode da den manifesterte seg i en elite-ledet, men populistisk «væpnet parti»-politikk som motarbeidet sosialisme og liberalisme og lovet radikal politikk for å redde nasjonen fra dekadanse. Griffin utforsker den mytiske kjernen i fascismens med sitt begrep  postfascisme  for å utforske fortsettelsen av nazismen i den moderne tid..
Cas Mudde og Cristóbal Rovira Kaltwasser hevder at selv om fascismen «flørter med populisme ... i et forsøk på å generere massestøtte», kan den best beskrives som en elitistisk ideologi. De påpeker spesielt dets opphøyelse av lederen, «rasen», og staten, snarere enn folket. De påpeker at populisme kan bli funnet som et aspekt av mange spesifikke ideologier, uten nødvendigvis å være et definerende kjennetegn ved disse ideologiene. De refererer til kombinasjonen av populisme, autoritarisme og ultranasjonalisme som «et ekteskap av bekvemmelighet.»
Roger Eatwell definerer fascisme som en ideologi som ønsker sosial gjenfødelse basert på en nasjonalradikal tredje vei.
Flygel
Et flygel er et klaver der strengene ligger horisontalt. Strengene har ulik lengde avhengig av tone (derav den rundede formen på instrumentet), og er generelt lengre enn på et vanlig piano. I dag er det vanlig at de dypeste basstrengene ligger diagonalt over eller under resten. I de største flyglene er strengene opptil fire meter lange.
Pedaler
Flygler har som regel to eller tre pedaler, men noen har fire. Tre er mest vanlig i dag. Høyre og venstre pedal har som regel lik funksjon på alle flygler, mens funksjonen til den midtre pedalen varierer noe.
Når en pianospiller bør begynne å bruke pedaler er et noe omdiskutert tema blant musikklærere ettersom pedalene kan skjule små feil i fingerteknikken.
Fortepedalen (høyre)
Høyrepedalen kalles fortepedalen eller legatopedalen (på engelsk sustain pedal eller damper pedal), og har samme funksjon som høyrepedalen på et vanlig piano. I likhet med pianoer er dette den mest brukte pedalen. Noen musikklærere kaller denne «gasspedalen». Når høyre pedal holdes nede løftes demperne, hvilket gjør at pianoet holder tonen selv etter at man har sluppet tangenten, og dette gjør det mulig å spille flere toner samtidig enn det man har fingrer til.
Pianopedalen (venstre)
Venstrepedalen kalles pianopedalen (engelsk: soft pedal) og flytter hammeren og tangentene litt til høyre, slik at hammerne bare slår på to av tre strenger. Dette demper lyden noe, og noen musikklærere kaller derfor denne for «bremsepedalen». På engelsk kalles den soft pedal, og på italiensk: una corda (som kan oversettes direkte til «en streng»).
Midtre pedal(er)
Funksjonen til den midtre pedalen (eller pedalene) kan som sagt variere noe. Noen eksempler:
Midtpedalene er spesialiserte, og det meste av pianomusikk kan spilles uten midtpedaler.
Digitale flygler
MIDI har støtte for alle typer pedaler (til bruk på for eksempel keyboard og digitale pianoer/flygler) gjennom standardiserte CC-meldinger (standard MIDI continuous controller messages):
Stage6
Stage6 var en videodelingsside eid og styrt av DivX, Inc., der brukere kunne laste opp, dele, og se videoklipp. Stage6 var forskjellig fra andre videotjenester ved at den tillot streaming av høykvalitetsvideo som var kodet med DivX- og Xvid-kodeker.
Siden forlot aldri betastatus og ble lagt ned den 29. februar 2008 på grunn av DivX' manglende evne til å finansiere tjenesten.
Historie
Stage6 ble laget i 2006 av DivX og var da lik andre videodelingssider som YouTube i og med at man kunne se video som var lastet opp av alle som registrerte seg. 24. juli 2007 kunngjorde DivX at de ville skille ut Stage6 som et eget firma fra resten av DivX. Med-grunnlegger og styreleder Jordan Greenhall ville da endre sin daværende rolle som administrerende direktør, til å administrere Stage6, noe som, hvis gjennomført, ville skje senere i 2007. Men 28. februar 2008 kunngjorde Stage6 at det ville legges ned. Dagen etter, 29. februar 2008, ble Stage6 redusert til kun forsiden hvor det stod, blant annet, at brukerne burde migrere til Veoh, en annen videodelingsside liknende Stage6.
Maria Iêda Guimarães
Maria Iêda Guimarães (født 30. august 2000) er en brasiliansk moderne femkjemper.
Stage6
Tekniske detaljer
Stage6 godtok DivX- og Xvid-kodede filer med en oppløsning på opptil 1080p60, som er bedre enn DVD-kvalitet. Opplastningsgrensen per fil var på 2GB, og nedlastingshastigheten kunne komme opp i over 16 Mbit/s.
Julius Frey
Julius Frey (født 25. oktober 1881 i Stuttgart, død 28. august 1960 samme sted) var en tysk svømmer som deltok i de olympiske leker OL 1900 i Paris. Frey ble olympisk mester i svømming i sommer-OL i 1900 i Paris. Han var med på det tyske laget, Deutscher Schwimm Verband Berlin, som vant 200 meter lagkonkurranse. De andre på laget var Max Hainle, Ernst Hoppenberg, Herbert von Petersdorff og Max Schöne. Frey deltok også på 200 meter fri individuelt og kom på åttendeplass.
Maria Iêda Guimarães
Hun representerte Brasil under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble nummer 36.
Stage6
Tekniske detaljer
Videoavspilling var basert på DivX-codec’en, og krevde at brukerne lastet ned og installerte en nettleser-plug-in før de kunne spille av filer. Siden DivX-spilleren var designet spesielt for videoer streamet i ekstremt høy kvalitet, kunne man se høyoppløsningsfilmer med relativt lav CPU-bruk.
Nedlastede videoer kunne også bli spilt av med tredjepartsspillere (som f.eks. Windows Media Player), hvis en MPEG-4-dekoder var installert. Alternativt kunne man bruke mediaspillere som VLC eller MPlayer med de korrekte plug-ins. Enkelte nedlastede filer kunne også spilles av med en PlayStation 3 eller Xbox 360 ved å omformatere filen fra .divx til .avi.
Thomas Olivier
Bakgrunn
Han stammet sannsynligvis fra Westfalen eller fra Frisland. Fra 1196 tilhørte han Paderbornkatedralens domkapitel og fungerre som Paderborn katedralskoles domscholaster. Fra 1202 arbeider han også som domscholaster i Köln. I 1205 ble han kansler for erkebiskopen av Köln, Bruno.
Deltagelse i det femte korstog
Årene 1209-1213 bodde han i erkebispedømmet Köln, hvor han av pave Innocens III ble kalt til det 5. korstog. Våren 1214 begynte han i Rheinland å agitere for korstog, likeså i Holland og i Friesland, hvor han klarte å finne tusenvis av frivillige som erklærte seg villige til å delta i korstoget. I Köln begynte korsfarerne å utruste sin flåte.