cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Scratch
Scratch kombinert med hardware
Scratch kan brukes til å programmere forskjellige typer av hardware, som PicoBoard, LEGO WeDo, mikrofon, webkamera, joystick, Arduino og LEGO Mindstorms NXT.
Castelldefels
Castelldefels er en by i provinsen Barcelona i Catalonia i Spania. Byen har omkring 60 000 innbyggere. Den ligger like nord for massís del Garraf og er den siste byen på kysten før comarcaen Garraf. Byen har godt transportnett til Barcelona. Andre nærliggende byer er Gavà, Viladecans, Sant Boi de Llobregat, Sitges og El Prat de Llobregat.
Den 23. juni 2010 ble tretten mennesker drept da de krysset jernbanesporet på jernbanestasjonen i byen, og kolliderte med et høyhastighetstog på vei mot Barcelona.
Rustand
Rustand (Tadorna ferruginea) er en fugl i andefamilien. På størrelse med slektningen gravand. Nesten hele fuglen er rustbrun, hode og hals lysere brune, vingene har stort, hvitt felt og svarte spisser. Navnet tartargås har vært brukt fordi den ruger i det sørøstlige Russland og østover til Sentral-Asia. Har spredt tilhold i middelhavsområdet. Er sett hist og her gjennom hele Norge, særlig i nyere tid, men kan til dels være rømt fra fangenskap.
Skotsk Premier League 2002–2003
Mester: Glasgow Rangers Viktig: Det var ingen lag som rykket ned fra Skotsk Premier League denne sesongen.
Tilskuertall
Gjennomsnitt tilskuertall for klubbene i Skotsk Premier League:
Ankerhåndteringsskip
Ankerhåndteringsskip (engelsk: anchor handling tug supply (AHTS) vessel) er skip som kan forsyne oljerigger og taue riggene til andre områder for så å forankre dem på en ny lokasjon.
Ankerhåndteringsskip skiller seg fra plattform-forsyningsskip ved at de er utrustet med vinsjer for tauing og ankerhåndteringsoperasjoner. Skipene har også en åpen hekk slik at de kan trekke ankerene om bord. Disse skipene har spesialdesignede maskiner tilpasset de ankerhåndteringsoperasjonene skipene skal gjennomføre. Skipene har gjerne kraftige vinsjer og stor slepekraft. Det norske skipet "Island Victory" (Type UT 797 CX fra Kongsberg Maritime AS - Ship Design) satt i 2019 ny rekord med en slepekraft på 477 tonn.
Kellerwald-Edersee nasjonalpark
Kellerwald-Edersee nasjonalpark (tysk: Nationalpark Kellerwald-Edersee) er en 57,40 km² stor nasjonalpark nord i Kellerwaldbergene i Landkreis Waldeck-Frankenberg den tyske delstaten Hessen. Nasjonalparken ble gunnlagt 1. januar 2004. Fra 25. juni 2011 er bøkeskogområdet i nasjonalparken på UNESCOs liste over verdensarven (naturarven), sammen med andre bøkeskoger i Tyskland og Karpatene. Forvaltningen av parken ligger i Bad Wildungen.
Geografi
Nasjonalparken ligger ca 40 kilometer sør for Kassel og nord i Kellerwald. Den er helt uten bebyggelse og dekker området Ederhöhen (Ederhøydene) som utbrer seg sør for Edersee (Edersjøen) og ligger innenfor området til Naturpark Kellerwald-Edersee. Nasjonalparken grenser i vest, nord og øst til Ederdalen og i sør og sørøst til Eders sideelv Wesebach.
Flora og fauna
Nasjonalparkens formål er å beskytte bøkeskogen i området. Hjort, rådyr og villsvin er opprinnelige i egnen og det er i tillegg satt ut nærmere 2 000 individer av dåhjort og muflon. I nasjonalparken finnes 44 pattedyr og 15 av de 24 flaggermusarter som finnes i Tyskland. En rekke fuglearter, bl.a. svartstork hekker i området.
Turisme
En rekke skogsveier og -stier går gjennom nasjonalparken og Kellerwald forøvrig. Kellerwaldsteig er en 156 kilometer lang rundvei som forbinder fjell og steder i nasjonal- og naturparkene Kellerwald-Edersee.
Bardufoss
Bardufoss (nordsamisk: Beardogorži, kvensk: Partafossi) er en by med poststed (9325 Bardufoss) og handelssentrum i Målselv kommune, som består av de tre bydelene Andslimoen, Andselv og Heggelia. Bardufoss har et samlet innbyggertall på 2 658 (26. oktober 2021, SSB). Her ligger Bardufoss lufthavn, som betjener Midt-Tromsregionen. Europavei 6 går gjennom Bardufoss.
Bardufoss har også videregående skole med de fleste praktiske fag som flyfag, byggfag, elektrofag og mye mer, i tillegg til idrettsfag og studieforberedende fag. Skolen ligger på Rustahøgda, mellom Andselv og Heggelia, sammen med ungdomsskolen og Næringshagen i Målselv. Her holder Forsvarets høgskole til med ledelsen av Forsvarets kompetanse- og utdanningssenter og Forsvarets studiesenter med studietilbud på høyskole- og universitetsnivå. Polarbadet ligger like ved.
Mange av dem som bor på Bardufoss er tilknyttet Forsvaret. De to militærleirene Rusta og Heggelia, med fellesbetegnelsen Bardufoss leir, utgjør det militære tyngdepunktet i Troms sammen med Maukstadmoen leir i Øverbygd og Setermoen leir i nabokommunen Bardu. Heggelia leir og Rusta leir ligger ca. 500 m fra hverandre.
Mellom Rusta og Heggelia leir ligger Istindportalen, som er et velferdsbygg for Forsvaret, med Velferdstjenesten og utstyrsdepot for soldatene, samt kino, idrettshall og kiosk for sivile. Istindportalen huser også fellesbibliotek for Forsvaret og Målselv kommune, samt Kulturskolen i Målselv.
I Bardufoss sentrum, Andselv, finnes dagligvarebutikker, bar/klubb, apotek og Vinmonopolet. I Sundlia ligger også administrasjonen for Midt-Troms Museum. Nær Bardufoss ligger også skianlegget Myrefjell og Målselvfossen.
På Andslimoen ligger blant annet helsesenter, tannklinikk, Haraldvollen, samisk skole, slakteriet Nortura, en av landets største caravanforhandlere og flere bilforhandlere.
Delområde Bardufossområdet
Bardufossområdet omfatter 3 av 5 statistiske delområder i kommunen. Området omfatter i hovedsak de tre ovennevnte tettstedene: Andselv, Andslimoen og Heggelia. Området har et areal på 3,35 km².
Delområdet består av følgende seks grunnkretser (innbyggertall 2021):
Utvikling i folketallet de senere år:
Grågås
Grågås (Anser anser) er en kystbunden overflatebeitende sjø- og våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører gruppen gjess (Anserini) i andefamilien (Anatidae). Arten regnes som en kortdistansetrekkfugl og er i henhold til både BirdLife International og Artsdatabanken livskraftig, henholdsvis internasjonalt og lokalt i Norge. Grågås består som to taxa, en vestlig og en østlig underart. Hannen kalles gasse og hunnen gås. Vestlig grågås hekker i Norge. Vurderingsperioden for grågås er 24 år, grunnet artens generasjonslengde på 8 år.
Wetlands International anslo i 2015 den globale populasjonen til omkring 1–1,1 millioner individer, hvorav NaN med tilhold i Europa. Dette tilsvarer NaN par. I Norge har hekkebestanden økt jevnt siden 1990-tallet, da den ble anslått til omkring NaN hekkende par. I 2017 ble hekkebestanden anslått til cirka NaN par.
Beskrivelse
Grågåsa blir cirka 76–89 cm lang og deles gjerne inn i to underarter, en vestlig og en østlig. Hanner av nominatformen veier typisk NaN, hunner typisk NaN; Ssp. rubrirostris har en mer unison i størrelsen og underarten blir i snitt cirka 15 % større enn nominatformen, som imidlertid varierer mer og individuelt kan bli større enn den østlige formen. Hanner av den østlige underarten veier typisk NaN, hunner typisk NaN. Kjønnene er ellers like, men hannene blir gjennomsnittlig noe større enn hunnene. Hannenes vinge måler typisk 448–480 mm (435–513 mm for ssp. rubrirostris), mens hunnenes måler 412–465 mm. Vingespennet utgjør cirka 147–180 cm, avhengig av underart, kjønn og individuell størrelse.
Norske, islandske og skotske grågjess har blitt beskrevet som en selvstendig underart, men en slik inndeling blir per i dag ikke akseptert internasjonalt. Allikevel kan det hende at denne populasjonen i framtiden vil regnes som en selvstendig underart, basert på forskjeller i morfologi, hekkeatferd og valg av habitat.
Atferd
Grågjess er vegetarianere. De eter gress, røtter, blader, stengler, frø, frukt og spirer av et stort utvalg av planter, komplettert om vinteren med korn, poteter og andre grønnsaker. I hekketiden ligger matkilden sjelden mer enn 5 km fra reirplassene.
Grågåsa er en trekkfugl, skjønt noen nordskotske hekkere og visse andre populasjoner i Nordvest-Europa kan være standfugler. Under trekket vår og høst er det kjent at grågjess kan «haike» med andre gjess, eksempelvis kortnebbgås på vei mot hekkeplassene på Svalbard. Alt i februar begynner grågåsa trekket nordover fra overvintringsplassene, og mange har overvintret fra Danmark og sørover langs kysten ned til Frankrike.
Når gjess trekker flyr de i en karakteristisk V-formasjon (også kalt plogformasjon). Formasjonsflukt sparer fuglene for energi under trekket, gjennom at påfølgende fugler surfer på trykkbølgen som dannes av fuglene foran seg. Siden det er mest energikrevende å fly først, bytter fuglene på denne oppgaven. Gamle og unge individer fra årets kull flyr imidlertid sjelden først i formasjonene.
I Norge hekker nominatformen hovedsakelig langs kysten, på gress- og lyngkledde holmer og øyer, fra Oslofjorden til Porsangerfjorden. I senere år har man også oftere og oftere registrert hekkende grågås på det indre Østlandet. I 2007 hekket det noen grågåspar på noen småøyer ovenfor og nedenfor Hønefossen, midt i byen Hønefoss i Ringerike kommune, der Begnaelva og Randselva møtes og danner Storelva. Antallet hekkende par i Hønefoss og på Ringerike har siden vært økende hvert år. Hekkingen på Østlandet kan ha sammenheng med utsetting av fugl i indre Oslofjord fra 1960-tallet og framover. Tidligere hekket nemlig grågåsa bare fra Rogaland og nordover.
Hekkingen tar til i mars–april i det kontinentale Europa og på Island, og eggleggingen begynner gjerne sent i april og topper seg i midten av mai. Dette varierer imidlertid noe, avhengig av utbredelsen. Arten hekker i løse kolonier nær tilgangen på mat. Hunnen bygger et grunt rede av strå og gress direkte på bakken, som hun fôrer med dun. Redet, som gjemmes i vegetasjonen, er typisk cirka 13–60 cm høyt, med en utvendig diameter rundt 80–110 cm og en dybde på cirka 5–15 cm. Hun legger normal 4–6 egg (3–12) med ett døgns intervall. Inkubasjonen tar cirka 27–28 dager og utføres i sin helhet av hunnen. Klikkingen skjer synkront og kyllingene er reirflyktere, som raskt forlater redet og følger med foreldrene. Avkommet blir flygedyktige etter cirka 50–60 dager. Familien holder deretter sammen til fram til vinteren.
Hybridisering mellom underartene er vanlig i overgangssonen. Likeledes er det kjent at grågåsa av og til hybridiserer med hvitkinngås (Branta leucopsis) og kanadagås (B. canadensis), og sjelden også med knoppsvane (Cygnus olor).
På høstparten samler grågjessene seg i mindre flokker, typisk 10–30 fugler, for å forberede trekket sørover. Når trekket begynner kan mindre flokker forene seg med andre tilsvarende flokker, par og enkeltindivider og bli til ganske store flokker. I Norge begynner gjerne disse flokkene å danne seg alt tidlig i august.
Domestisering
Gjess ble trolig domestisert for omkring NaN siden. I Vesten stammer tamgåsa i hovedsak fra grågås og kalles A. a. domesticus, mens den i Asia stammer fra svanegås og kalles A. cygnoid domesticus. Domestiserte former kan bli betydelig større enn viltformen. I så måte regnes emdenergås (A. a. domesticus) som verdens største tamgåsrase. Gassen blir cirka 11–14 kg tung, og gåsa cirka 9–11 kg.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på arter og delgrupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn i parentes er eventuelt uoffisielle midlertidige beskrivelser.
Annet
Innenfor vitenskapen har grågåsa en historisk posisjon, som den arten atferdsforskeren Konrad Lorenz først brukte i sine studier av det behavioristiske fenomenet preging.
Leif Lier
Leif Lier (født 15. september 1895, død 26. desember 1929) var en norsk flypioner fra 1920-årene.
Lier gjennomførte sin militærtjeneste som flymekaniker ved Kjeller. I 1919 gjennomførte Dansk Aeronautisk Selskab en konkurranse der målet var å fly lengst mulig på seks timer. Marinens flyvåpen deltok med to fly fløyet av Hjalmar Riiser-Larsen og Finn Lützow-Holm, mens Hærens flyvåpen deltok med en maskin fløyet av Tancred Ibsen med Lier som mekaniker.
I 1920 reiste han til Wien for å ta flygerlisens ved en skole der. Etter kun åtte timer fikk han sitt «patent» som det dengang ble kalt. Mens han var i Østerrike hadde en ingeniør Wettergreen kjøpt fire overskuddsfly, to Phönix Brandenburg C.1 og to Brandenburg BI/2.H.6 treningsfly fra det tidligere østerrikske-ungarske flyvåpen. Med flyene skulle Wettergreen starte et flyselskap og flyskole med Lier som teknisk sjef og instruktør. To fly ble demontert og sendt med tog, de to andre ble fløyet til Norge av Rolf Berg og Lier, som hadde med Aftenposten-journalist Haakon Quiller som passasjer. Turen fra Østerrike tok seks dager. Dessverre for flyselskapet opplevde økonomien et krakk høsten 1920, Wettergreen gikk konkurs og Lier satt igjen med fire fly. I 1921 deltok han i flyoppvisniger på Domkirkeodden på Hamar.
Dverggås
Dverggås (Anser erythropus) er en monotypisk art i andefamilien (Anatidae) og inngår der i undergruppen svaner og gjess (Anserinae). Gjess (Anserini) danner imidlertid sitt eget tribus i denne gruppen, og der inngår dverggåsa i gruppen Anser. Dverggåsa er den minste av grågjessene og hekker i Palearktis. Før andre verdenskrig var arten tallrik i hekkeområdene på Nordkalotten, men nå er den regionalt utryddet de fleste steder i Fennoskandia.
Leif Lier
Som andre flypionerer med eget fly på den tiden forsøkte han å skaffe seg et utkomme ved å tilby rundflyvninger. Annen inntekstbringende flyvning var det ikke mulig å finne for den gryende luftfartsvirksomhet tidlig på 1920-tallet. En virksomhet som gav kontanter i kassen var reklameflyvning, dvs. reklameringen bestod i å kaste ut flyveblader for tobakk- og sjokoladefabrikker. En sjelden gang banket en avis på døren som ønsket å sende opp en fotograf for helt spesielle oppdrag.
Dverggås
Dverggåsa ble ved kgl.res. av 20. mai 2011 en prioritert art i Norge, med hjemmel i naturmangfoldloven. Her hekker det nå kun et svært begrenset antall fugler i deler av Finnmark. Norsk rødliste for arter 2021 klassifiserer arten som kritisk truet av utryddelse i Norge. Internasjonalt regner IUCN imidlertid arten som sårbar, men BirdLife International betegner den som «SPEC 1» i Europa, noe som indikerer en europeisk art med globale bevaringsbekymringer.
Leif Lier
Fra midten av 20-årene var det økning av aktiviteter og begynnende ruteflytrafikk. Leif Lier brukte sjøfly til å drive charter- og rundflygninger uten å lykkes noe særlig.
Dverggås
Biologi
Dverggås blir cirka 53–66 cm lang og veier typisk 1,95–2,3 kilogram. Gassen varierer mer enn gåsa i størrelse og veier typisk 1,95–2,3 kg, mens gåsa ikke varierer like mye og typisk veier 2,1–2,15 kg. Vingespennet utgjør cirka 115–135 cm.
Fritzi Schwingl
Schwingl vant en olympisk bronsemedalje i padling under Sommer-OL 1948 i London. Hun kom på tredjeplass i K-1 500 meter for kvinner bak danske Karen Hoff og Lida van der Anker-Doedens fra Nederland.
Leif Lier
Da Luftskipet «Norge» kom til Oslo i mai 1926 ble Lier hyret av Aftenposten for å ta avisens fotograf Ingvald Møllerstad opp fra Kjeller for å fotografere ankomsten av Luftskipet til Ekeberg. Flyet styrtet ned straks efter starten, men både flyver og passasjer kom pent fra det. Med et lånt fly kom de seg opp og utover fjorden hvor de lette efter «Norge» som plutselig dukket frem av skyene akkurat i det øyeblikket Lier måtte returnere på grunn av bensinmangel. Møllerstad fikk sitt bilde.
I 1929 ble Lier hyret av Hvalfangstselskapet Kosmos for fangstsesongen 1929/1930. Fra en de Havilland 80 skulle han lete opp hval i Antarktis fra hvalkokeriet «Kosmos» og gi melding til fangstbåtene. Den 26. desember startet Lier dagens tur. Som observatør og ekstra utkikk hadde han med seg dr. Ingvald Schreiner, som var med som ekspedisjonens lege. De returnerte ikke til kokeriet og hverken flyet eller spor etter de omkomne er blitt funnet. Hvalbåtene lette etter flyet i en uke, men måtte oppgi søket.
Dverggås
Biologi
Dverggås har varierende grå og gråbrun fjærdrakt med kritthvit undergump. Hodet og øvre del av halsen har mørkegrå fjær, med et svakt innslag av rødbrunt, og fjærene blir gradvis lysere nedover halsen. Arten har et relativt kort, men skarpt rosa nebb med en benfarget nebbnegl ytterst. Pusteåpningene sitter på sidene av overnebbet, halvveis mellom nebbroten og nebbneglen, og er avlange i formen. Over nebbet har arten et karakteristisk hvitt pannebliss som starter ved roten av overnebbet og smalner oppover til issen. Hannens bliss når lenger opp på issen enn hunnens. Øynene er mørke og har en tynn, men tydelig signalgul øyering av bar hud. De nedre ekstremitetene er oransjefarget og føttene har svømmehud mellom tærne og små hvite klør ytterst.
Lite skiller kjønnene. Hunnen blir i snitt noe mindre. Hannens hvite pannebliss er noe større og rekker typisk litt lenger opp på issen enn hos hunnene. De sorte bukflekkene danner et unikt individuelt mønster som kan skille individene fra hverandre, men flekkene er gjerne litt mindre framtredende hos hunner enn hos hanner. Ungfuglene mangler det hvite panneblisset, som først utvikler seg den første vinteren, men som fortsatt kan være ukomplett i det andre leveåret.
Dverggås og tundragås (A. albifrons) er trolig søsterarter. De to artene er også svært like, men dverggås er mindre og rundere enn tundragåsa, og den har et kortere og spinklere nebb som er tydelig mer rosa i fargen. Tundragåsa mangler også den distinkte signalgule øyeringen og panneblisset når ikke like høyt opp på issen som hos dverggåsa. Det er kjent at de to artene har hybridisert i fangenskap.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Eventuelle benevnelser i parentes er kun midlertidige beskrivelser, i påvente av et offisielt navn.
Habitat
Arten foretrekker en variasjon av arktiske åpne habitater, spesielt krattkledde og lett skogkledde tundraer nær taigasonen; også innsjøer og fjellskråninger. I Norge hekker arten i lav- og mellomalpine områder med viervegetasjon og tilgang på ferskvann. Dverggåsa hekker på opptil 700 moh i Skandinavia, og populasjonene kan bevege seg helt opp i høylandsområdene for å myte, mens sibirske hekkefugler i større grad utnytter Carex-dominerte enger som grenser til store våtmarker i denne perioden. Arten overvintrer for det meste på tørr mark, som saltstepper og saltmyrer, og i andre halvtørre biotoper med kort gress og jordbruksland.
Utbredelse
Tidligere hekket arten tallrikt fra det nordlige Fennoskandia og østover til det nordøstre Sibir, men populasjonen på Nordkalotten har hatt en dramatisk nedgang siden andre verdenskrig.
BirdLife International regner den globale populasjonen av dverggås som sårbar, og populasjonsutviklingen har en klar negativ trend. De seneste estimatene regner med en global populasjon på omkring 24 000–40 000 individer, mot 25 000–30 000 individer i 1999 og 22 000–27 000 individer i 2006. Dette inkluderer en populasjon rundt 10 000–21 000 individer på høstparten i det vestlige Palearktis og 14 000–19 000 individer i den østlige utbredelsen.
Utenfor Fennoskandia er størrelsen på bestandene i andre hekkeområder utilstrekkelig kjent. Selv om den alvorlige nedgangen i Fennoskandia har vært kjent en stund, er det først nylig at det har vært tilgjengelig informasjon fra bestandene i de viktigste hekkeområdene i Russland. Det finnes imidlertid fortsatt flere ukjente hekkeområder i Nord-Russland, samt områder som ikke har blitt undersøkt grundig nok i nyere tid, blant annet på Gydanhalvøya, Tajmyrhalvøya, i store deler av Jakutia og Tsjukotka.
Fennoskandia
Populasjonen som hekker i Fennoskandia ser ut til å overvintre ved den cirka 50 km² store, men svært grunne Kerkinisjøen (Kerkinitis), som til tross for at den er kunstig oppdemmet og får tilsig fra elva Struma har fått status som nasjonalpark. Innsjøen, som har vist seg å være et eldorado for trekkfugler, ligger i Nord-Hellas, nær grensen mot Nord-Makedonia og Bulgaria. I tillegg er Evros-deltaet et svært viktig overvintringsområde for dverggås og mange andre fuglearter. Elva Maritsa/Evros er grenseelv mellom Tyrkia og Hellas, og Evros-deltaet er en nasjonalpark med ramsarstatus og regnes som et av Europas viktigste våtmarksområder. Norge bidrar til sikring av våtmark i Hellas, i det EU vedtok å bruke vel 25 millioner kroner høsten 2020, derav 7 millioner fra Norge, til kjøp av viktige vinterområder i Evros-deltaet for å styrke beskyttelsen av den ville norske bestanden av dverggås.
BirdLife Norge, som har fulgt dverggåsa siden midt på 1980-tallet, har siden 1990 overvåket antall gjess i våtmarksområdet Valdakmyra i Porsanger, Finnmark, der dverggjessene raster vår og høst på vei til og fra hekkeplassene. Siden 1995 har organisasjonen arbeidet med kartlegging av dverggåsas trekkruter og vinterområder via satellitt-radiotelemetri. I 2018 tok BirdLife Norge i bruk GPS for å spore trekket. En utvalgt hann, kalt «Blå», ble utrustet med en halsring med GPS føre høsttrekket. Han dro fra samlingsområdene ved Porsangerfjorden sent om kvelden den 17. september og var på plass ved vinterområdene nord i Hellas før plottene kom kl. 6 om morgenen den 21. september. En distanse på 3,455 km var altså unnagjort på mindre enn tre og et halvt døgn.
Årsakene til den negative utviklingen antas å være økt jaktpress under trekket og på overvintringsplassene og habitatforringelser i hekkeområdene, hovedsakelig som følge av kultivering av landområder til nye jordbruksarealer. Arten er beskyttet i det meste av utbredelsen, unntatt i Aserbajdsjan og Kina. Krypskyting og illegal fangst av mytende fugl er et betydelig problem mange steder, spesielt i overvintringskvarterene, men også på hekkeplassene. I det vestre Palearktis har det blitt kalkulert at minst 20–30 % av populasjonen felles av fuglejegere årlig, som oftest utilsiktet når det jaktes på andre arter. Forstyrrelser på reirplassene og predasjon fra rødrev (Vulpes vulpes) er to andre medvirkende årsaker til nedgangen i bestandstallene. Populasjonsnedgangen har blitt ledsaget av fragmentering av hekkeområdet, som fortsetter å påvirke alle populasjonene. Modellering indikerer at hele 28 % av habitatet for denne arten kan gå tapt innen 2070.
I Sverige regner man arten som utryddet i sin naturlige form fra 1990, men Sverige og Finland har siden 1981 hatt et rewildingprosjekt for arten gående, der hvitkinngås (Branta leucopsis) benyttes som fosterforeldre. Når avkommet preges av hvitkinngjess lærer dverggjessene også ei annen trekkrute, og fuglene har dermed fått et nytt overvintringsområde i Nederland. Prosjektet var omstridt fra starten av, da det ble oppdaget at avlsfuglene var hybrider mellom tundragås og grågås (A. anser). Dette ble stoppet mens nye avlsdyr av arten dverggås ble hentet inn fra Sibir. De første fuglene ble sluppet fri i Nord-Sverige, der de første introduserte fuglene hekket i 1987. I Finland hekket de første introduserte fuglene i 1989.
Etter bruk av hvitkinngjess som fosterforeldre i bevaringsprogrammet for den truede dverggåsa i Sverige i perioden 1981–1999, etablerte det seg blandede hekkepar av de to artene i naturen. Det var klare indikasjoner på at dette var relatert til felles mytevaner for de to artene rundt Bottenhavet på slutten av 1990-tallet. Fra og med 2003 produserte fem blandede par minst 49 frittflygende hybridavkom frem til 2013, da siste avl ble bekreftet. Rapporterte antall hybrider økte ikke parallelt med produksjonen av unge hybrider over tid. Etter 2013 begynte antallet hybrider å gå ned i Sverige og Nederland. Lavere antall hybrider enn forventet kan delvis forklares med forvaltningstiltak, men det kan også være assosiert med lav overlevelse på grunn av genetisk utavl. Blandede par og deres avkom adopterte helt og fullt trekkvanene til hvitkinngjessene, og de overlapper veldig lite i områder som ble brukt av dverggjess. Forskerne fant imidlertid ingen bevis for at hybridene noen gang utgjorde en alvorlig trussel mot dverggåsas naturlige hekking i Fennoskandia.
Trekkatferd
Dverggås er en langdistansetrekkfugl, som i hovedsak overvintrer i Øst- og Sørøst-Europa, særlig på kystslettene ved Kaspihavet og Svartehavet, og på Yangtzesletten i Øst-Kina, spesielt ved Poyang Hu, selv om distribusjonen tidligere omhandlet det meste av provinsene Hunan, Hubei, Anhui og Jiangsu, samt i et begrenset antall i Korea og Japan og svært sjelden også på Taiwan og i Mongolia. Den østlige populasjonen er imidlertid svært lite studert. De vestlige trekkrutene har også vært lite kjent. De reintroduserte tilfellene i Finland og Sverige overvintrer i Nederland. Noen har også blitt observert i England. Ellers overvintrer det fugler i Ungarn, Tyskland, Slovakia, Romania, Bosnia og Herzegovina, Albania og Bulgaria. Viktige oppstallingsområder er dessuten identifisert i Nord-Kazakhstan, Estland, Litauen og Polen.
Hekkeatferd
Dverggåsa hekker i usammenhengende smale bånd gjennom Palearktis, fra Norge og østover til Nordøst-Sibir. Dette kan deles inn i seks mer eller mindre distinkte geografiske hekkepopulasjoner. De vestlige populasjonene overvintrer fra Sentral- og Sørøst-Europa til Iran (spesielt på slettelandet rundt Kaspihavet og Svartehavet). De østlige populasjonene overvintrer i Kina, Korea (Nord- og Sør-) og Japan.
Hekkeperioden starter i mai–juni, av og til også så sent som litt ut i juli, og fuglene forlater ikke hekkeplassene igjen før mellom midt i august og midt i september. Båndene mellom ville fugler er ikke så godt studert, men i fangenskap er arten monogam og danner livslange parforhold. Hekkingen innledes med et slags fluktspill, der fuglene stuper ned fra store høyder. De hekker parvis alene. Reiret legges til forsenkninger i dvergbuskhei, på et grunt dekke av gress, mose og dun, og ofte i umiddelbar nærhet til åpent vann eller vidstrakte myrer og typisk i snøfrie områder. Det hender fuglene bruker samme reirplass fra år til år.
Hunnen legger normalt 4–6 (2–8) kremhvite egg som inkuberes av hunnen alene i cirka 25–28 dager (25 dager i fangenskap). Kyllingene klekkes dunkledde, med mørk brun oversiden og lysere gulaktig underside. De veier typisk 66,8 g og får flygedyktig fjærdrakt etter cirka 35–40 dager (46 dager i fangenskap). Ungen blir hos foreldrene gjennom den første vinteren, men de returnerer ikke til hekkeplassene sammen med foreldrene.
Ernæringsatferd
Dverggåsa er i hovedsak vegetarisk, men svært få spesifikke data om matatferden er kjent. Fuglene eter imidlertid i hovedsakelig grønne deler av gress, planter og små busker. I Yangtzedalen (i det østsentrale Kina) blir ernæringsregimet og lokale bevegelser sterkt diktert av et høyt spesialiserte matbehov, og fuglene beiter ved ankomst i november på bestander med høy biomasse av fersk Eleocharis migoana på utsatte mudderflater langs nedre Caisang, der maten stort sett er oppspist i begynnelsen av desember, hvorpå fuglene trekker for å spise av gammel vokst med Carex heterolepis ved nærliggende innsjøer. I januar, når gressene Alopecurus aequalis og C. heterolepis begynner å vokse igjen, vender gjessene tilbake til nedre Caisang, i enda større antall, og samles der i slutten av februar, når E. migoana begynner å vokse. Fuglene beiter mest på land.
Boksing under Sommer-OL 1928
Boksing under Sommer-OL 1928. Italia ble beste nasjon med 3 gullmedaljer, de ble vunnet av Vittorio Tamagnini, Carlo Orlandi og Piero Toscani.
Amerikansk fotball
Amerikansk fotball (eller bare football i USA eller gridiron) er en lagsport mellom to lag med elleve spillere på en rektangulær bane med målstenger i hver ende. Angrepet, laget som holder den ovale ballen, forsøker å flytte ballen ned banen ved å løpe med den eller med pasninger, mens forsvaret, laget uten ballen, prøver å stoppe angrepet og ta kontroll over ballen. Angrepet må flytte ballen minst ti yards i løpet av fire downs eller plays; dersom de ikke klarer det gir de ballen til forsvaret, men om de klarer det får de et nytt sett på fire downs til å fortsette sitt drive. Lagene scorer i hovedsak poeng ved å flytte ballen inn i motlagets målsone for en touchdown eller ved å sparke ballen mellom motstanderens målstenger og over tverrliggeren for et field goal. Laget med flest poeng når kampen blåses av vinner.
Amerikansk fotball utviklet seg i USA og hadde opphav i fotball og rugby. Den første kampen ble utspilt 6. november 1869 mellom to collegelag, Rutgers og Princeton, med regler som i stor grad var basert på reglene i fotball. En rekke regler etablert i 1880 av Walter Camp, kjent som «Father of American Football», introduserte snaps, scrimmagelinjen, lag med 11 spillere, og konseptet downs. Senere regelendringer introduserte foroverpasninger, opprettet en nøytral sone og spesifiserte størrelsen og formen på ballen. Idretten har mange likheter med canadisk fotball som ble utviklet samtidig som den amerikanske varianten (reglene i canadisk fotball ble utviklet separat fra Camps). De to idrettene blir sett på som hovedvariantene av gridirion football.
Amerikansk fotball er den mest populære sporten i USA. De mest populære variantene er profesjonell amerikansk fotball og college football, med andre nivåer for high school og barn. Per 2012 spilte nesten 1,1 millioner high school-studenter idretten og 70 000 college-atleter hvert år. National Football League, den mest populære ligaen for amerikansk fotball, har de høyeste tilskuertallene i snitt blant alle profesjonelle idrettsligaer i verden. Tittel kampen Super Bowl er blant de mest sette arrangementene for lagidrett i verden. Ligaen har en årlig inntekt på rundt $15 milliarder. Der eksisterer også internasjonale ligaer, men idretten er ikke like populært internasjonalt som andre amerikanske idretter, som baseball eller basketball.
Etymologi og navn
I USA blir amerikansk fotball referert til som "football". Ordet «football» ble offisielt etablert i regelboken for college-sesongen i 1876, da idretten først gikk over fra regler basert på fotball til regler basert på rugby. Selv om idretten på dette punktet kunne blitt kalt for «rugby» inngikk Harvard, en av hovedforkjemperne for å ta idretten i en retning nærmere rugby, et kompromiss og ba ikke om å få endret idrettens navn til «rugby». I land hvor andre typer fotball er populært, som i Storbritannia, Irland, New Zealand og Australia, brukes ofte «gridiron» eller «American football».
Tidlig historie
Amerikansk fotball utviklet seg fra fotball og rugby. I likhet med amerikansk fotball er rugby en idrett hvor to lag kjemper om kontroll over ballen, som kan sparkes mellom to målstenger eller løpes inn i motstanderens målsone for å score poeng.
En kamp mellom Harvard og Yale i 1875 med regler inspirert av rugby ble sett av to atleter fra Princeton, som ble imponert. De introduserte idretten til Princeton, noe Professional Football Researchers Association beskrev som et forsøk på å «selling refrigerators to Eskimos»". Princeton, Harvard, Yale og Columbia gikk dermed sammen om å bruke en variant av regelverket fra rugby union med et modifisert poengsystem. Disse universitetene dannet Intercollegiate Football Association, men Yale ble ikke et medlem før i 1879. Yale-spilleren Walter Camp, nå beskrevet som «Father of American Football», sørget for regelendringer i 1880 som kuttet antallet spillere på et lag fra 15 til 11 og implementerte snapet som en erstatning for den mer kaotiske versjonen fra rugby, scrum. Selv om kampen mellom Rutgers og Princeton av mange blir sett på som den første organiserte amerikansk fotballkampen ble Oneida Football Club stiftet i 1862 og er det eldste kjente laget innen idretten. Laget var aktivt mellom 1862 og 1865.
Idrettens utvikling
Det var nødvendig med en regelendring for å hindre denne strategien å bli normalisert, og det ble vurdert å gå tilbake til scrum. Camp kom med et vellykket forslag i 1882 som gjorde at et lag fikk kun tre downs, eller taklinger, til å flytte ballen. Om et lag ikke klarte å flytte ballen langt nok på tre downs resulterte det i at ballen ble gitt til motstanderlaget. Denne endringen gjorde amerikansk fotball til en separat idrett fra rugby, og resulterte også i at linjer som markerte hver femte yard ble plassert på banen, som gjorde at den så ut som en grillrist. Andre merkbare regelendringer inkluderte at størrelsen på banen ble endret til, samt introduksjonen av et poengsystem som gav fire poeng for en touchdown, to for en safety og et mål etter en touchdown, samt fem for et field goal. I tillegg ble taklinger under beltet legalisert, og scrimmagelinjen ble introdusert.
Til tross for de nye reglene forble amerikansk fotball en voldelig idrett. Farlige masseformasjoner som flying wedge resultert i både seriøse skader og dødsfall. Etter 19 dødsfall i 1904 truet President Theodore Roosevelt med å avskaffe idretten dersom det ikke ble utført betydelige endringer. I respons møttes 62 colleges og universiteter i New York den 28. desember 1905 for å diskutere regelendringer. Dette resulterte i opprettelsen av Intercollegiate Athletic Association of the United States, senere omdøpt National Collegiate Athletic Association (NCAA).
Foroverpasningen ble introdusert i 1906, men hadde til å begynne med begrenset innflytelse på idretten da det var svært begrenset når man kunne bruke den. Ideen om å utvide bredden på banen til 40 yards ble motarbeidet av Harvard på grunn av størrelsen på det nye Harvard Stadium. Andre regelendringer som ble introdusert det året inkluderte at kamper ble forkortet fra 70 minutter til 60 og at antallet yards man trengte for en første down ble økt fra. For å redusere krangling og skittent spill mellom lagene ble det opprettet en nøytral sone som gikk fra sidelinje til sidelinje før hvert snap. Scoringer ble også endret: poengene for et field goal ble senket til tre i 1909 og antallet poeng for en touchdown ble hevet til seks i 1912. Lengden på banen ble også forkortet til, men det ble også opprettet to målsoner på og lag fikk fire downs istedenfor tre på å flytte ballen. Straffen for røffing mot passeren ble introdusert i 1914, og i 1918 kunne spillere ta imot en pasning hvor som helst på banen.
Profesjonell æra
Den 12. november 1892 ble Pudge Heffelfinger betalt $500 for å spille en kamp for Allegheny Athletic Association mot Pittsburgh Athletic Club. Dette er det første registrerte tilfelle av at en spiller ble betalt for å spille i en amerikansk fotballkamp, selv om mange idrettslag på 1880-tallet tilbød indirekte fordeler som hjelp med å finne en jobb eller utdeling av troféer eller klokker som spillere så kunne pantsette eller selge for penger. Til tross for disse fordelene bar idretten klart preg av å være en amatøridrett, og direkte betalinger til spillere ble sett ned på og i noen tilfeller helt forbudt.
Over tid ble det mer vanlig med profesjonelle utøvere, samtidig som idretten så en økning i lønninger og uforutsigbare spillerbevegelser, samt ulovlige betalinger til collegespillere som fremdeles gikk på universitetet. National Football League (NFL), en grupp profesjonelle lag som originalt ble stiftet som American Professional Football Association i 1920, ønsket å løse disse problemene. Noen av ligaens formål var å stanse budkriger over spillere, hindre bruken av collegespillere, og stanse bestikkelser for å få spillere til å forlate andre lag. Innen 1922 hadde NFL etablert seg som den største profesjonelle amerikansk fotballigaen i USA.
Den dominerende varianten av amerikansk fotball på tiden var på college-nivået. Det nye NFL opplevde økt popularitet i 1925 da NFL-laget Pottsville Maroons slo et All-Star-lag fra Notre Dame i en vennskapskamp. Et større fokus på pasningsspill hjalp det profesjonelle nivået å skille seg mer ut fra college football mot slutten av 1930-årene. Idretten ble generelt sett mer populær etter NFL Championship Game 1958 mellom Baltimore Colts og New York Giants som senere ble kjent som «The Greatest Game Ever Played». Kampen, som Colts vant 23–17 på overtid, ble sett av millioner av TV-seere og hadde mye å si for idrettens popularitet. Dette, sammen med innovasjonene som ble introdusert av American Football League (AFL) tidlig på 1960-tallet, hjalp idretten å bli den mest populære i USA innen midten av 1960-årene.
Den rivaliserende ligaen AFL utfordret NFLs dominans på 1960-tallet. Ligaen var relativt obskur da den ble stiftet, men blant annet takket være en TV-kontrakt med ABC klarte den å vokse. Ligaens eksistens presset konservative NFL til å utvide til Dallas og Minnesota i et forsøk på å ødelegge for den nye ligaen. AFL introduserte flere nyheter til amerikansk fotball i USA: den offisielle kampklokken ble fulgt på poengtavlen istedenfor på en dommers klokke som NFL gjorde; de introduserte muligheten for to poeng etter en touchdown med en pasning eller et løp; spilleres navn ble inkludert på trøyene; med flere, inkludert en større rolle for spillere fra minoritetsbakgrunner som ligaen valgte å rekruttere mer aktivt enn NFL. AFL signerte også flere store collegespillere som hadde blitt draftet av lag i NFL. Konkurransen rundt spillere ble opphetet i 1965 da AFLs New York Jets signerte nykommeren Joe Namath til en kontrakt verdt $437 000 ($2,71 millioner i 2018. En fem-årig kontrakt verdt $40 millioner med NBC fulgte, som hjalp den unge ligaen å overleve. Budkrigene for spillere ble avsluttet i 1966 da eierne i NFL foreslo en sammenslåing med AFL, som de ble enige om at offisielt skulle gå gjennom i 1970. Avtalen inkluderte et felles draft hvert år, og en årlig tittelkamp («World Championship») hvor vinnerlaget fra hver av ligaene møttes. Den første av disse kampene ble spilt etter 1966-sesongen. Etter sammenslåingen gikk de tilbake til NFL Championship Game, som skulle bli kjent som Super Bowl.
College football holdt ved like en tradisjon med bowl games i sluttspillet. Hver av disse kampene var tilknyttet en spesifikk conference, og lag vant en plass i kampen ved å vinne en conference. Det var en profitabel måte å gjøre det på, men pleide å bety at de to høyest rangerte lagene ikke fikk møtt hverandre i en ekte nasjonal tittelkamp, da de vanligvis var opptatt med å spille i sine conferences bowl games. Siden 1992 har flere forskjellige systemer blitt brukt for å utpeke en nasjonal mester i college football. Det første systemet var Bowl Coalition, fra 1992 til 1994. I 1995 ble dette erstattet med Bowl Alliance, som igjen ble erstattet av Bowl Championship Series (BCS) i 1997. Dette systemet skulle vise seg å være kontroversielt, og ble i 2014 erstattet av College Football Playoff (CFP).
Lag og posisjoner
En amerikansk fotballkamp spilles mellom to lag bestående av 11 spillere. Dersom et lag stiller med flere spillere på banen medfører dette en straffe. Lag kan bytte ut så mange spillere de vil mellom downs;  dette "platoon"-systemet erstattet det originale, som begrenset antallet bytter, og har resultert i at lag har tatt i bruk spesialiserte angreps-, forsvars- og special teams-grupper.
Individuelle spillere i en kamp må tildeles et uniformnummer mellom 1 og 99. Lag i NFL må følge et system etablert av ligaen, hvor unntak fra regelverket må godkjennes av kommissæren. Lag i NCAA og NFHS «anbefales på det sterkeste» å tildele angrepsspillere numre som følger ligaens foreslåtte nummersystem.
Selv om idretten nesten eksklusivt spilles av menn kan kvinner delta i amerikansk fotball i high school, college og på profesjonelt nivå. Ingen kvinner har noensinne spilt i NFL, men kvinner har spilt i kamper i både high school og college. I 2018 var 1 100 av de 225 000 spillerne i Pop Warner Little Schoolars, amerikansk fotball for barn og unge, jenter, og rundt 11% av de 5,5 millioner amerikanere som svarte at de spilte tackle football var kvinner ifølge Sports and Fitness Industry Association. Kvinner kan også jobbe som dommere; Sarah Thomas ble den første kvinnelige dommeren i NFL i 2015.
Offense - Det angripende lag
Angrepsgruppens rolle er å flytte fotballen ned banen med det mål å score en touchdown.
Angrepsgruppen må stille seg opp i en lovlig formasjon før de kan snappe ballen. En angrepsformasjon ses på som ulovlig dersom der er mer enn fire spillere i backfieldet eller færre en fem spillere med numrene 50–79 på offensive linen. Spillere kan midlertidig stille seg opp i en posisjon som ikke tillater deres trøyenummer så lenge de umiddelbart rapporterer dette til dommeren, som i tur informere forsvaret om endringen. Ingen spillere på begge lag, med unntak av centeren (C), kan stille seg opp i eller forbi den nøytrale sonen før ballen blir snapped. Interior offensive linemen har ikke lov til å bevege seg før ballen blir snapped.
Hovedposisjonene i backfieldet er quarterback (QB), halfback/tailback (HB/TB) og fullback (FB). Quarterbacken leder angrepet, og det er enten quarterbacken eller en trener som velger plays. Det er vanligvis quarterbacks som informerer resten av angrepet om hvilket play som skal spilles i huddlen før lagene stiller seg opp. Quarterbacken står bak centeren for å ta imot snappet, før den enten gir ballen videre, kaster en pasning eller løper med den selv.
Hovedrollen for en halfback, også kjent som running back eller tailback, er å løpe med ballen. Halfbacks kan også være receivere. Fullbacks pleier å være større en halfbacks og har som primærfunksjon å blokkere, men brukes til tider som en runner på plays hvor målet er å plukke opp få yards og brukes sjelden i pasningsspill.
En offensive line (OL) består av flere spillere hvis hovedjobb er å blokkere spillere på forsvarsrekken og hindre dem i å takle den som løper med ballen, eller å få en sack på quarterbacken på pasningsforsøk. Lederen for angrepsrekken er centeren, som er ansvarlig for å snappe ballen til quarterbacken, blokkere, og sørge for at andre linemen gjør det de skal på plays. På hver side av centeren står det guards (G), og på utsiden av dem står det tackles (T).
Hovedreceiverne er wide receivers (WR) og tight ends (TE). Wide receivers stiller seg opp nær eller på scrimmagelinjen. Hovedjobben for en wide receiver er å ta imot pasninger fra quarterbacken, men de kan også fungere som lokkeduer, eller blokkere når laget løper med ballen. Tight ends stiller seg opp utenfor tackles og kan både blokkere eller fungere som receivere.
Defense - Det forsvarende lag
Forsvarets oppgave er å hindre angrepet i å score ved å takle den som løper med ballen eller forårsake en turnover (interceptions eller fumbles).
En defensive line (DL) består av defensive ends (DE) og defensive tackles (DT). Defensive ends stilles opp på hver ende av forsvarsrekken, og defensive tackles stilles opp på innsiden, mellom defensive ends. Hovedoppgaven for defensive ends og defensive tackles er å stanse spillere på løp på henholdsvis utsiden og innsiden, legge press på quarterbacken under pasningsspill, og okkupere linjen slik at linebackere ikke kan bryte gjennom.
Linebackere stiller seg opp bak forsvarsrekken, men foran forsvarets backfield. De deles inn i to typer: middle linebackers (MLB) og outside linebackers (OLB). Linebackers er forsvarets ledere og velger plays. De har flere roller, inkludert å forsvare mot løp, legge press på quarterbacken, og dekke opp backs, wide receivers og tight ends under pasningsspill.
Forsvarets backfield, også kjent som secondary, består av cornerbacks (CB) og safeties (S). Safeties deles videre inn i free safeties (FS) og strong safeties (SS). Cornerbacks stiller seg opp utenfor forsvarets formasjon, vanligvis overfor en receiver slik at de kan dekke dem. Safeties stiller seg opp mellom cornerbackene, men lenger back i forsvarets secondary. Safeties er den siste forsvarslinjen og er ansvarlige for å stanse både dype pasninger og forsøk på løp.
Special Teams
Der er tre posisjoner som kun er ute på banen under forsøk på field goals eller PATs (point-after-touchdown): placekickeren (K eller PK), holderen (H) og long snapperen (LS). Long snapperens oppgave er å snappe ballen til holderen, som tar imot denne og holder ballen for placekickeren. På avspark er det vanligvis ikke en holder da ballen plasseres på en tee; en holder kan derimot brukes i enkelte situasjoner, for eksempel om kraftig vind hindrer ballen i å stå oppreist på teen. Spilleren på mottakerlaget som tar imot ballen er kjent som en kickoff returner (KR).
Posisjoner som brukes under punts er punteren (P), long snapperen, upback og en gunner. Long snapperen snapper ballen direkte til punteren, som slipper ballen og sparker den før den treffer bakken. Gunnere stiller seg opp på utsiden av linjen og løper ned banen med det mål å takle punt returneren (PR)—spilleren som tar imot puntet. Upbacks stiller seg opp et kort stykke fra scrimmaglinjen og har som oppgave å beskytte punteren.
Scoring
Et field goal (FG), verdt tre poeng, scores når ballen blir placekicked eller dropkicked mellom målstengene og over tverrliggeren på forsvarernes mål. Etter et forsøk på PAT eller et vellykket field goal må det scorende laget foreta et avspark til motstanderlaget.
En safety scores når spilleren som holder ballen blir taklet i egen målsone. Safeties er verdt to poeng for forsvaret. I tillegg må laget som gav opp en safety sparke ballen til det scorende laget via et frispark.
Bane og utstyr
Kamper spilles på en rektangulær bane som er lang og  bred. Linjer i hver ende og lange sidene er kjent som sluttlinjer og sidelinjer. før sluttlinjen er mållinjene.
Nardo Fotballklubb
Damelaget til Nardo fotballklubb ble stiftet i 2014 og startet i 4. divisjon. I første sesong rykket de opp til 3.divisjon, og i den tredje sesongen rykket de opp til 2.divisjon der de fortsatt er. I sesongen 2018 havnet de på nedrykksplass, men ble reddet etter et annet lag trakk seg.
EM i curling 2004
Curling-EM 2004 ble arrangert 4. desember 2004 – 11. desember 2004 i Winter Palace of Sports i Sofia i Bulgaria.
Amerikansk fotball
Bane og utstyr
Små oransje stolper er plassert på sidelinjen på hjørnene hvor mållinjen starter og slutter. Hvite merker på banen viser avstanden fra målsonen. To rader med korte linjer, som kalles midtsonemerker («hash marks»), løper med én yards-intervaller, parallelt med sidelinjene, nær midten av banen. Yardlinjer, som kan strekke seg over hele banens bredde, markerer hver femte yard. En 1 yard bred linje er plassert i enden av hver bane; denne linjen markerer midten av 2-yard linjen på profesjonelt nivå og 3-yard linjen i college. Numre som viser avstanden fra nærmeste mållinje i yards kan finnes på begge sider av banen med ti yards mellomrom.
EM i curling 2004
Eksterne lenker
WCF Statistics
Amerikansk fotball
Bane og utstyr
Et mål er plassert i midten av banen på hver av sluttlinjene. Tverrliggeren ligger over bakken, med målstenger på hver ende av tverrliggeren med  mellom dem på profesjonelt og collegenivå, og  mellom dem for high school-nivået. Målstengene er høye på profesjonelle baner, minst  i college, og minst  i high school. Målstengene har polstring rundt basen, og oransje bånd er festet på toppen av hver målstolpe, for å vise vindstyrke og -retning.