cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Restaureringen av Nidarosdomen
Forberedelser til restaurering 1854–1869
Til tross for at krefter som Linstow og Nicolaysen stadig var imot restaurering av hensyn til bevaring av kirken som kulturminne, var det forlengst fattet beslutning om restaurering. Etter at kaptein Krefting ledet arkeologiske undersøkelser i langkoret 1865–1866, kunne endelig restaureringen ta til i 1869 med etablering av Trondhjems Domkirkes Restaureringsarbeider som statlig bygghytte (fra 1929 omkalt til Nidaros domkirkes restaureringsarbeider) med Schirmer som domkirkearkitekt og Krefting som inspektør. Schirmer gjorde det klart for Krefting at det denne gangen var det snakk om en restaurering av en langt grundigere karakter enn tidligere reparasjoner: "«Stadig maa haves for Øiet at her skal udføres Arbeide der skal staae urokkelig i Aarhundreder, og at det er Paabegyndelse til et Arbeide der varer maaske et Aarhundrede.»" Schirmer skulle få rett i den uttalelsen.
Restaureringens første fase 1869–1877
Naturlig nok startet Schirmer med de minst skadede delen av kirken, som kunne rekonstrueres på temmelig sikkert grunnlag – Kapittelhuset, Johanneskapellet og korbuen. Kapittelhuset var falleferdig, hvelvet var sprukket og nordveggen trykket ut av lodd, så huset bare ble holdt sammen ved hjelp av kraftige støttemurer. Schirmer fjernet støttemurene og gjenoppbygde veggen fra grunnen av, men erstattet den utvendige klebersteinen med lys sandstein. Schirmer tok seg flere kunstneriske friheter, bl.a. gjorde han endringer i hvelvprofilene og de profilerte båndene under vinduene. Dette vakte stor kritikk fra krefter som ønsket en mer antikvarisk tilnærming til restaureringen, bl.a. Nicolaysen og arkitekt Christian Christie. Foruten kapittelhuset rakk Schirmer kun å fullføre den innvendige restaureringen av Johanneskapellet, som hadde vært brukt som gravkammer av den rike Angell-slekten og var murt igjen. Schirmer fikk etter dette ikke fornyet sitt engasjement, og ble erstattet som domkirkearkitekt av Christie.
Christie startet sitt arbeid med en studiereise til kontinentet og England, mens Krefting sto for reparasjoner på korbuen, som kunne nøyaktig rekonstrueres. Etter dette tok Christie for seg oktogonen, som også var relativt lite skadet. Christie valgte å rekonstruere oktogonen til den høygotiske formen den hadde hatt etter gjenoppbygningen etter brannen 1328. Christie erstattet den vakre, men ugotiske barokkhetten over oktogonen fra 1722, med en spiss blytekket hjelm, og det bare noen tiår gamle oktogonhvelvet ble i 1877 erstattet av et mer fagmessig utført arbeid.
Restaurering av langkoret 1877–1890
Restaureringen vakte nå så stor begeistring at selv om Stortinget hadde presisert at gjenreisningen av oktogonen «ikke paakræver nogen nødvendig fortsettelse», var det nå opplagt at også langkoret skulle gjenreises. Dette var en langt større utfordring, spesielt siden mesteparten av langkoret gikk tapt i brannen i 1531. Triforiet, kleristoriet, hvelvet og de indre langkorveggene hadde styrtet sammen og var erstattet av tykke, hvitkalkede vegger. Dessuten hadde horisontalkreftene fra hvelvet – før det styrtet sammen – trykket søndre yttermur nesten 40 cm ut av lodd, på grunn av utilstrekkelig dimensjonerte og plasserte strebebuer.
Gjenoppbygging av koret ville sette kirkerommet ut av drift, så tverrskipet ble skilt fra langkoret med en trevegg under østre tårnbue og innredet som menighetskirke. Veggen under søndre tårnbue ble fjernet, det såkalte Schiøllerske gravkapell i søndre tverrskip revet, og orgelet, prekestolen, og Thorvaldsens Kristusstatue ble flyttet til tverrskipet før den nye menighetskirken ble innviet 1. juledag 1877.
Christie startet arbeidet i langkoret med å rette opp den skeive sørmuren. Framfor en full gjenoppmuring slik Schirmer hadde gort i kapittelhuset, valgte Christie å løsne hele sydmuren som et stort murstykke – mer enn 20x10 meter – og skru det inn i lodd med kiler og strekkfisker. Den vakre «kongeinngangen» i sørmuren ble demontert og grunnmurene forsterket før operasjonen, som ble avsluttet i 1879 med at kongeinngangen ble satt opp igjen i restaurert stand. Christie nyreiste også strebebuene, men skjønte nok at de ikke var tilstrekkelige, og bygget inn skråstivere av stål i sideskipenes takverk.
Deretter kunne Christie endelig ta ned de tykke langkorveggene, som viste seg å være et veritabelt skattkammer av innmurte originale bygningssteiner med profiler, kapiteler og ornamenter. Det ble videre avdekket rester etter triforie- og kleristorieetasjene i korveggen og tårnfoten, så etasjehøydene kunne bestemmes nøyaktig. Under veggene fant man også fundamenter etter arkadesøylene, så Christie kunne overbevisende skisserere hvordan langkoret skulle rekonstrueres. Christie oppdaget også støttemuren fra 1200-årene som hjalp arkadepilarene å tåle hvelvtrykket, og valgte da å øke dimensjonen på pilarene framfor å rekonstruere designfeilen – utvilsomt hva den opprinnelige byggmesteren ville ha gjort, om han hadde hatt samme kunnskap. Søyler og framspring var dekorert med mengder av ornamenter og konsollhoder, men det meste var forsvunnet, og Christie valgte å kopiere disse i passende antall framfor å lage nye variasjoner over disse, slik det hadde vært i middelalderen.
Tretaket over det hvelvede langkoret var ikke synlig, så Christie tok seg den frihet å erstatte det med et ytterst uhistorisk jerntak. Antikvarikerne protesterte, men Christie var forståelig nok bekymret over brannfaren. Dessuten ble jerntaket kobberkledt, så forskjellen var ikke synlig fra utsiden.
Berle kirke
Berle kirke, tidligere Berle kapell er en arbeidskirke fra 1977 i Bremanger kommune i Vestland fylke. Den er en del av Den norske kirke og er sognekirke i Berle sogn, Nordfjord prosti i Bjørgvin bispedømme.
Restaureringen av Nidarosdomen
Restaurering av langkoret 1877–1890
Etter at vinduene fikk nye lyse, blyinnfattede vinduer, kunne menighetskirken flyttes til det nyrestaurerte langkoret og tas i bruk i 1890.
Berle kirke
Byggverket er i betong og tre, er tegnet av arkitekt Alf Apalseth og har 210 sitteplasser.
Bakgrunn
Berle fikk egen gravplass i 1893, og bygdefolket hadde lenge arbeidet for å få egen kirke da den sto ferdig i 1977. Innsamling av penger til formålet hadde pågått siden 1911. Kirken ble for en stor del reist på dugnad, og det var samlet inn 200,000 kroner til byggingen.
Kirken ble vigslet av biskop Thor With 3. juli 1977.
Restaureringen av Nidarosdomen
Restaurering av tverrskipene og midttårnet 1890–1903
Christie kunne nå igjen rette blikket mot tverrskipene og fullføre restaureringen der. Disse var forholdsvis godt bevart, så oppgaven var betydelig enklere enn restaureringen av langkoret. Veggarkadene og triforiene ble reparert, og teglgavlen fra 1666 som så mange hadde klaget over, ble endelig fjernet og gjenoppmurt i kleber. 1500-tallsveggen mot vestskipet ble hogd ned til minimal tykkelse for å pille ut så mange steinrester som mulig som kunne kaste lys over den videre restaureringen.
Berle kirke
Bakgrunn
Siden 1999 har kirken vært sognekirke i Berle sogn i Nordfjord prosti. Da bygget sto ferdig i 1977, hadde det status som kapell, og Berle ble opprettet som kapellsogn i Rugsund sogn i daværende Davik prestegjeld. Fire år senere, i 1981, ble Berle overført til Bremanger sogn og prestegjeld, og 1. oktober 1999 ble Berle skilt ut fra Bremanger sogn som eget sogn i daværende Bremanger prestegjeld.
Bygningen med inventar
Kirken har store likheter med Nordsida kirke i Stryn og Kilsfjord kirke i Volda, som arkitekten arbeidet med omtrent samtidig.
Koret er skilt fra skipet med en firkantet alterring. Veggene er i hvit mur og skråtaket hvor vinduene sitter i furupanel. I forlengelsen av selve kirkebygget finnes bårerommet og klokketårnet.
Både alteret, prekestolen og døpefonten er i tre og er tegnet av Apalseth. Altertavlen er laget av Ingjerd Pettersen Hagh og Kari Melvær Vadøy og har motivet «Peters fiskefangst». Den er fra 1992. Orgelet er fra innvielsesåret og er fra Vestre orgelfabrikk. I stedet for kirkebenker har kirken jærstoler.
Restaureringen av Nidarosdomen
Restaurering av tverrskipene og midttårnet 1890–1903
For eksteriøret hadde Christie enda mindre å gå på. Det fantes ingen kilder som kunne fortelle om den opprinnelige utformingen av tårnet før den store brannen i 1531, men Nauclérs stikk fra 1658 viser en lav tårnfot med en høy, spiss tårnhjelm, og Christie kan ha antatt at dette var modellert etter det opprinnelige tårnet. Teorien ble styrket av at fundamentene var for dårlige til å bære et høyere tårn, og da var det naturlig å kompensere det lave tårnet med en høy og spiss tårnhjelm. Tårnløsningen ble godkjent i 1894, og i 1901 sto det nye, kobberkledte jernspiret ferdig, og har siden dominert Nidarosdomens profil så markant at det er blitt et av de mest kjente landemerkene i Trondheim.
Gjenreising av skipet 1903–1930
Christie startet imidlertid forberedelsene for gjenreisiningen på forskudd, for i 1898 begynte han med forsterkningen av fundamentene under vestskipsmurene og arkaderekken i vestskipet. Han fortsatte med å reparere yttermurene i vestskipet, før han i 1903 la fram en fullstendig plan for rekonstruksjon av vestskipet. Planen ble framlagt for en sakkyndig komité, der også den stadig skeptiske Nicolaysen deltok. Christie la fram en detaljert skisse som viste hvordan skipets arkader, triforier og kleristorier kunne rekonstrueres ut fra steinfunn og kjente høyder fra rester i tårnpilarene. Dette overbeviste komitéen om at skipet kunne rekonstrueres på historisk gunnlag, og godkjente planene, men kun for de ytre langveggene og interiøret. Det skulle fortsatt gå lang tid før vestfronten og vesttårnene ble endelig godkjent. Komitéen anbefalte også at en fast tilsynskomité med arkitektonisk og arkeologisk kompetanse skulle ha det øverste tilsynet med den videre gjenoppbyggingen av Nidarosdomen. Tilsynskomitéen ble opprettet i 1905.
Vestfronten og Rosestriden
Gjenoppbygging av vestfronten dannet et fundamentalt mye vanskeligere problem enn resten av kirken, fordi grunnlaget var ekstremt spinkelt. Bortsett fra de bevarte ruinene og Maschius’ stikk over vestfronten fra 1661, fantes det ingen kilder å bygge på, så her kunne mange løsninger være riktige. Restene kunne minne om en løsning kjent fra liknende engelske katedraler, nemlig en skjermfront som danner en høy, rektangulær endevegg som skjuler bygningsstrukturen bak den. Christie (og flere av tidens ledende arkitekter) var motstander av en slik løsning, fordi den stred mot gotikkens ellers praktiske og funksjonsorienterte struktur. Christie valgte derfor å bare følge skjermfronten opp så langt den var dokumentert, og deretter la skipet få en vanlig endevegg, flankert av gotiske tårn med høye spir, i stil med midttårnet.
For første gang møtte Christie knallhard kritikk, noe han neppe var forberedt på og førte til at han søkte om avskjed i 1905. Han ble etter noen måneder overtalt til å fortsette, men døde allerede om høsten 1906.
Kritikken mot vestfronten kom både fra antikvarisk og kunstnerisk hold. Noen historikere savnet rosevinduet, som er kjent særlig fra fransk gotikk og er nevnt i noen 1500-tallskilder. Spørsmålet om rosevinduet ble snart så sentralt at hele debatten om vestfronten fikk tilnavnet «rosestriden». Teknisk Ugeblad førte an i kritikken mot vestfronten, og kunne allerede i nr 47/1903 presentere en radikalt forskjellig løsning fra historikeren Macody Lund, der han tok utgangspunkt i en skjermfront fylt av statuer og med et stort, sentralt rosevindu – altså ikke fundamentalt forskjellig fra det som faktisk ble realisert langt senere.
Christie lanserte et revidert utkast til vestfronten like før sin død i 1906, der han nærmet seg skjermfronten ved å legge på enda en etasje i frontveggen, men fortsatt uten rosevindu. Christie ble bedt av den nyopprettede Tilsynskomitéen om å utarbeide forslaget videre, men rakk ikke dette før sin død. Resultatet ble en lukket arkitektkonkurranse utlyst i 1907 om det beste forslag til gjenoppbygging av vestfronten. Det ble også oppdaget et takspor i vestsiden av midttårnet som viste at det opprinnelige taket i vestskipet – i motsetning til Christies antakelse – hadde vært høyere enn i langkoret. Dermed ble også midttårnet og de øvre delene av skipet inkludert i konkurransen.
Systemstriden
Juryen klarte ikke å enes om en vinner – i stedet ble de arkitektene bak de to beste utkastene, «Nidaros gamle sigill» av Olaf Nordhagen og «Kristkirken II» av Henrik Bull, bedt om å utarbeide disse videre for ny bedømmelse. Stortinget valgte imidlertid å ansette Nordhagen som domkirkearkitekt uten noen ny runde.
Imidlertid tok saken snart en helt uventet vending. Nordhagen, som etter år med «fri» kunstnerisk utforming av vestfronten, fant det i 1915 plutselig riktigere å introdusere et helt nytt og svært radikalt forslag, det såkalte Eposutkastet. Bare de nederste, noenlunde kildesikre delene av vestfronten burde rekonstrueres, mens de øverste delene oppføres i glatt mur. Forslaget vakte allmenn bestyrtelse i pressen – noen hevdet en slik løsning ville «sætte husmandsstemplet på Trondhjems domkirke».
Saken gikk fra galt til verre da Macody Lund like etter presenterte et helt nytt system for gjenoppbyggingen av kirken. Han hevdet at kirken var bygget etter det gylne snitt: "«Hvert eneste hovedled og hvert eneste dekorativt led er fremkommet efter et forhold som 5:8 = 15:24. Trondhjems domkirke er med andre ord bygget som et musikstykke i 5/8 takt.»"
Tanken om at vestskipet og vestfronten kunne rekonstrueres selv om kildene manglet var forlokkende, og forslaget fikk bred støtte. Da hjalp lite at Nordhagen påpekte at Macody Lunds foreslåtte hvelvhøyde ikke kunne stemme med de arkeologiske data – Nordhagen ble nå ansett som part i saken. Stortinget bestemte at arbeidet i vestskipet skulle utsettes til denne «systemstriden» kunne bli avgjort.
Etter dette gikk arbeidet virkelig trått framover. Kun ubestridte reparasjoner og mindre arbeider, som hvelvene i sideskipene kunne foretas. Macody Lunds avhandling «Ad Quadratum» forelå ikke før i 1919, og da tok det enda et par år før den forelå på engelsk og fransk og kunne forelegges en internasjonal sakkyndig komité. Først i 1922 ble saken avklart ved at komitéen blankt avviste Macody Lunds system, da det «paa ingen maade er godgjort» at Nidarosdomen hadde vært bygget etter systemet. Samtidig ga komitéen rosende omtale av Nordhagens reviderte Eposutkast fra 1916. En rasende Macody Lund forfattet et nytt kampskrift, «Ad Quadratum II», der han slaktet komitéens dom, men Stortinget lot seg ikke overbevise – Nordhagens planer ble godkjent i 1923, og arbeidet kunne endelig fortsette.
Det ble nå arbeidet på spreng for å få rosevinduet og det innvendige arbeidet i skipet ferdig til Olavsjubiléet 1930. Nordhagen jobbet stadig med forbedringer på vestfrontutkastet sitt, men døde i 1925, før han var kommet fram til en endelig utforming. Arbeidet i skipet fortsatte å følge hans planer de nærmeste årene, under midlertidig ledelse av John Tverdahl.
Oppføring av vestfronten og vesttårnene 1930–1968
I 1928 ble det utlyst en ny arkitektkonkurranse om fullførelsen av vestfronten. Denne ble vunnet av den unge arkitekten Helge Thiis, som hadde tatt utgangspunkt i en etterlatt skisse av Nordhagen, der Nordhagen igjen hadde nærmet seg en tradisjonell skjermfront, bl.a. ved å fylle den øverste glatte muretasjen i fronten med blindbuer. Thiis utdypet disse til dype nisjer, der det satt statuer av gammeltestamentlige konger.
Etter at Thiis ble tilsatt i 1930, gjennomarbeidet han utkastet sitt og kom fram til at fronten måtte bygges opp etter et rytmisk proporsjonssystem: "«De sittende statuer har samme høyde som første billedrekke, de dype nisjene som annen billedrekke, og i høyden fra gesimsbåndet under kongeetasjen opp til spissen av buene går hele underetasjens høyde igjen.»" Thiis kom også i skade for å kommentere at Macody Lund sikkert ville glede seg over at Thiis anerkjente proporsjonenes betydning for den aritektoniske skjønnheten. Macody Lund var imidlertid lite mottakelig for en slik håndsutrekning: "«Glæder man sig om en analfabet lærer å lese og sier A.B.C.? ... Det er for sent å redde Vestfronten. Da måtte man rive alt som er restaurert.»"
Tilsynskomitéen var derimot begeistret, og Stortinget godkjente planene for fronten i 1933. Det ble ikke tatt en beslutning om utformingen av vesttårnene, fordi dette spørsmålet ennå kunne vente. Kritiske røster hevet seg denne gangen også, spesielt hva gjaldt overgangen mellom front og tårn. Støtten fra tilsynskomitéen og Stortinget til Thiis var imidlertid ikke rokket, og han kunne trygt ignorere kritikken.
Programmet for de to nederste rekkene med statuer på vestfronten ble foreslått av professor Kolsrud i 1928, med støtte i Maschius’ stikk. Thiis’ forslag til statuene i «kongeetasjen» – uten historisk belegg – ble godkjent i 1935.
Ved krigsutbruddet 1940, ble statuene tatt ned fra vestfronten og rosevinduet beskyttet med plankedekke. Okkupasjonsstyret utpekte nazister til å sitte i Tilsynskomitéen, men disse var så inkompetente at de blandet seg lite inn i planene for kirken, og nesten ingen tilsynsmøter ble avholdt. Okkupasjonsstyret var imidlertid lite begeistret for de «jødiske» kongene til kongeetasjen på fronten, så bevilgningene skrumpet inn. Bedre ble det ikke da Gestapo troppet opp hjemme hos Thiis for å arrestere ham en tidlig oktobermorgen i 1942. Thiis var tilfeldigvis i Oslo, fikk tips om hva som skjedde, og klarte å flykte til Sverige. Restaureringsarbeidet ble ytterligere hemmet av materialmangel og tvangsutskrivelse av arbeiderne til arbeidstjeneste. Arbeidet var i ferd med å stoppe helt opp da frigjøringen i 1945 endelig tillot en gradvis normalisering av arbeidet.
Thiis presenterte endelig utkast til vesttårnene i 1949, og foreslo samtidig å fjerne tårnhjelmen på midttårnet, forhøye dette, og sette det i stil med vesttårnene. Planene for vesttårnene ble godkjent av Stortinget 8. april, men uten å ta stilling til endring av midttårnet. Arbeidet kunne nå fortsette uforstyrret. Gavlen på fronten med relieffer sto ferdig 1963, og sommeren 1964 ble nordre vesttårn avdekket, og kirkeklokkene hengt opp der. I 1968 sto også søndre vesttårn ferdig, og dermed var store deler av eksteriøret fullført, omtrent 100 år etter at restaureringen startet. Det store stillaset på vestfronten ble fjernet til restaureringens 100-årsjubileum i 1969.
Restaureringen «fullføres» 1968–2001
Fortsatt var det Thiis’ intensjon at midttårnet skulle endres, i tråd med hans utkast fra 1949. Han arbeidet varmt for dette synet gjennom mange år, og i mai 1971 vedtok Stortinget med 76 mot 42 stemmer å rive Christies tårn og bygge et nytt tårn uten spir etter Thiis’ anvisning. Lokalbefolkningen i Trondheim likte den karakteristiske tårnformen med spiss tårnhette og spir, og eksperter, bl.a. Fischer, mente også at all den tid den historiske utformingen av tårnet var ukjent, var restaureringsarbeidet i seg selv verneverdig, selv om løsningen ikke var den arkitektonisk heldigste. Saken ble trenert av budsjettkomitéen i noen år, før det ble satt av penger til å rive tårnet. Lars Roar Langslet og Kjell Magne Bondevik som satt i Kirke- og undervisningskomiteen fikk denne bevilgningen strøket, og saken ble ikke senere tatt opp igjen. Et Stortingsvedtak i 1982 stilte saken i bero.
I den siste fasen av restaureringen ble det utferdiget en stor menge større og mindre skulpturer, både for vestfronten, og ulike ornamenter. Man antok at middelalderens skulpturer ofte var modellert etter levende forbilder, og dette ble også gjort i stor utstrekning for skulpturene. Således er f.eks. biskop Sigurd på fronten modellert etter dikteren Vinje, og Kristofer Leirdals statue av Erkeengelen Mikael på toppen av nordre vesttårn har ansiktstrekkene til Bob Dylan, inspirert av Dylans motstand mot Vietnamkrigen.
Arbeidet med statuene på vestfronten ble fullført i 1983.
I 1980-årene ble det utført et stort sikringsarbeide med hensyn til brann, innbrudd og statikk. Foranledningen var brannen i Erkebispegården 18. august 1983, som en stund truet kirken, og brannen i takverket i York MInsters tverrskip 9. juli 1984, som satte en støkk i Europas katedralverden. Midttårnets fundamenter ble forsterket med innsprøyting av spesialmasse i hulrom; domkirkearkitekt Christian Christies mistanke – om at fundamentene ikke var sterke nok til å tåle et høyt tårn – viste seg berettiget, da hulrommene var betraktelig større enn ventet. Domkirkearkitekt Torgeir Suul og arkitekt Alf Jøstein Solem fikk dessuten gjennomført et gjennomgripende brann- og innbruddssikringsarbeide. I tillegg fant Solem at langkorets midtskipsvegger på ny var på vei utover, slik det måtte ha skjedd i middelalderen, og resultatet ble at det bl.a. ble etablert en forsterkning av strebesystemet, anbrakt i loftet over hvelvene, i 1982. Denne konstruksjonen ble senere supplert.
Restaurering av Wagnerorgelet ble samtidig en aktuell sak, og det ble igangsatt innsamling. I 1993 ble orgelet sendt til Jürgen Ahrend i Leer-Loga i Tyskland og restaurert. I 1994 ble orgelet nymontert i nordre tverrskip, på et galleri utformet av domkirkearkitekt Arne Gunnarsjaa. Samme år omorganiserte han Nidaros domkirkes restaureringsarbeider og fikk – i tillegg til den tradisjonelle verkstedsavdelingen – opprettet en publikumsavdeling, ledet av Tove Søreide, og en forskningsavdeling, med bygningsarkeolog, mag. art. Øystein Ekroll og siv. ing. Per Storemyr. Sistnevnte utarbeidet i 1996 en tilstandsrapport for kirken, som ble lagt til grunn for en restaureringsplan for tidsrommet 1999–2019, utarbeidet i 1998 av Per Storemyr, assistert av Øivind Lunde, direktør fra 1996. Samme år ble Tilsynskomitéen avviklet. I 2004 oppnevnte Kirkedepartementet et styre for Nidaros domkirkes restaureringsarbeider.
Siste innvendige arbeid – hvelvet i tredje etasje i nordre vesttårn – ble avsluttet i 2001, og restaureringen – eller rettere nyreisingen – ble dermed ansett som offisielt «fullendt». Likevel er skipets fem midlertidige portaler av malte tre ikke gitt endelig utforming av eik med smijernsornamenter, og Steinmeyerorgelet venter også på sin endelige utforming. Men restaureringsarbeidene fortsetter, og dreier seg i alt vesentlig om restaurering av restaureringen.
Restaurering av restaureringen
Deler av Nidarosdomen er utsatt for sterk forvitring, og en studie fra 1997 viste at dette neppe skyldes sur nedbør, men snarere uheldige løsninger under restaureringen. Det var vanskelig å skaffe til veie de enorme mengdene med kleberstein som trengtes til arbeidet, og det ble tatt ut stein fra en rekke større og mindre brudd. En del av steinen har vist seg å være av dårlig kvalitet, dette gjelder spesielt stein fra Grytdal ved Støren, som i stor utstrekning ble brukt i langkoret. I tillegg ble de originale kalkfugene erstattet med moderne sementfuger, noe som utsetter steinen for salt miljø og økt forvitring. Dårlig vannavrenning og snøsmelting som følge av dårlig isolering forsterker problemene. Setningsskader som følge av svak fundamentering av vesttårnene lager også sprekker i murverket, hvor det igjen kan trenge inn vann. Det pågår et større arbeid med utbedringer og utskiftning av fuger og dårlig stein fra restaureringsperioden, i første omgang etter en plan fram til 2019.
I 2021 hentes kleberstein til restaureringsarbeidet fra Målselv, 102 mil unna Nidarosdomen. Steinbruddet i Grundnes i Målselv leverte også kleberstein til restaureringen på 1960-tallet, sendt sørover i båt. Nå foregår frakten i lastebil.
Parallelt med dette pågår det registrering av forvitringsutsatte skulpturer og ornamenter på kirken, til erstatning for den omfattende samlingen med gipsavstøpninger som gikk tapt i brannen i Erkebispegården i 1983. Ettersom en del av skulpturene er meget skjøre, og man i dag søker å unngå kontaktavstøpninger, er det utviklet en kontaktfri metode for digital 3D-skanning av figurene, for derved å kunne skape en eksakt datamodell av figuren. Metoden er så nøyaktig at den også kan brukes til langtidsstudier av forvitring av disse delene.
Restaureringen av Nidarosdomen ivaretas stadig av Nidaros domkirkes restaureringsarbeider, som er underlagt Kirkedepartementet.
Ateledera
Ateledera er en slekt av biller som hører til gruppen trebladbiller (Megalopodidae).
Levevis
Trebladbillene er planteetere.
Utbredelse
Arten lever i Brasil.
Adrian Meronk
Adrian Meronk (født 31. mai 1993) er en polsk golfspiller.
Han representerte Polen under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 51.
Basement Apes
Basement Apes er et musikkalbum med Gluecifer. Albumet ble utgitt i 2002.
Csárdás (Monti)
«Csárdás» (eller «Czardas») er et musikkstykke av italieneren Vittorio Monti i 1904. Komposisjonen er opprinnelig skrevet for fiolin.
Chet Atkins har gitt ut sangen to ganger hvorav begge er gitarversjoner:
Øystein Sundes versjon
Øystein Sunde ga ut sin versjon av «Czardas» på musikkalbumet Kjekt å ha i august 1989. Sangen ble innspilt i Nashville. I Sundes utgivelse veksler gitar, banjo, dobro og fele på å spille solo.
Gråsteinsegga
Gråsteinsegga er et fjell i Ålesund kommune, Møre og Romsdal. Med sine 548,5 moh. var det regnet den som høyeste toppen i den tidligere Ålesund kommune, selv om den daværende kommunegrensa mot Skodje nådde 552 moh. nær toppen av Vasstrandfjellet. Etter kommunesammenslåingen med Ørskog 1.1.2020, er Ålesunds høyeste punkt Lauparen, 1,434 meter over havet.
St James’ Park
St James' Park er Newcastle United FCs hjemmebane. Stadionet ligger i byen Newcastle upon Tyne, i Nordøst-England. Tilskuerkapasiteten er 52,387, og St James' Park ble åpnet i 1891. I 2001 ble St James' Park totalt renovert. Publikumsrekorden er 68,386 tilskuere, mot Chelsea FC i 1930.
St James' Park må ikke forveksles med St James Park (uten genitiv-apostrof) som er hjemmebanen til Exeter City FC.
Om St James' Park
Stadionet ligger sentralt i byen, på en høyde, og er slik et landemerke. Hovedtribunen er «Milburn Stand» er oppkalt etter legendariske Jackie «Wor Jackie» Milburn. Den største kortenden (gamle Leazes End) heter Sir John Hall Stand, og ligger mot Leazes Park. Kortenden som peker sørover mot Tyne (gamle Gallowgate End) heter nå Newcastle Brown Stand, oppkalt etter Newcastle Brown Ale.
Den siste langsiden heter ganske enkelt East Stand, og er den minste og eldste av tribunene. Grunnet noen fredede bygninger som ligger rett bak tribunen, vil det bli veldig vanskelig for klubben å utvide denne tribunen.
Tidlig historie
En ny tribune ble oppført på det som i dag er kjent som Gallowgate End, banen ble utbedret, et gjerde ble satt opp rundt hele stadionet som fikk en tilskuerkapasitet på 30,000.
I løpet av de neste fem årene vant Newcastle tre titler, noe som fikk klubben til å tenke stort angående stadionet sitt. Stadionet ble bygget ut til en kapasitet på nærmere 60,000, med bedre fasiliteter for spillerne, inkludert et svømmebasseng. Fasilitetene fikk et luksuriøst preg som ikke var vanlig på den tiden. Det «nye» stadionet ble åpnet i september 1905, men stod i stor grad urørt de neste 70 årene.
1920–1930
I 1920-årene forsøkte klubben igjen å bygge ut. De engasjerte fotballstadionarkitekten Archibald Leitch, som også har designet Stamford Bridge. Han tegnet et forslag som innebar to-etasjers tribuner, og tribune rundt hele stadionet. Planene ble i all hovedsak forkastet, og det eneste resultatet ble et tak over Leazes End.
1920–1990
Like etter andre verdenskrig forsøkte klubben på nytt å få en full utbygging ved Leazes End, men klarte ikke å få tillatelse til å bygge ut.
På femtitallet forsøkte klubben enda en gang å bygge ut anlegget, med planer som ville ta kapasiteten til 80,000 tilskuere. Nok en gang ble planene avvist av byens politikere.
Tidlig på 60-tallet ble St James’ Park avvist som arena for fotball-VM i 1966. VM-komiteen mente St. James’ Park trengte vesentlig oppgradering, og på grunn av forholdet til byrådet var klubben ikke i stand til å legge frem akseptable planer for dette. Forholdet mellom klubben og byrådet forverret seg, og stadige diskusjoner med tegninger og planer fra begge sider ble kontant avvist. Byrådet ønsket et flerbruks-anlegg – et Nord-Englands Wembley, noe klubben ikke ville ha. I april 1966 annonserte klubben sine planer om et nytt stadion i Gosforth, og i 1968 søkte klubben om byggetillatelse. Saken tok en ny tvist, da klubben og byrådet i 1971 ble enige om å droppe Gosforth og heller oppgradere St. James’ Park. Klubben og kommunen ble enig om et anlegg med en kapasitet på 47,340, og i 1972 startet arbeidet på Lezes Terrace.
I 1978 begynte arbeidet med å rive Leazes End. Nedrykk og økonomiske problemer sørget imidlertid for at klubben ikke klarte å fortsette utbyggingen, og tribunen ble værende.
Etter Bradford City-brannen i 1985 ble sikkerheten på St. James’ Park undersøkt av lokale myndigheter, og fikk beskjed om å utbedre West Stand. De gamle planene for stadionet ble droppet, men nok en gang ble nye planer avvist av kommunen. Etter nye diskusjoner ble deler av planene akseptert, og i 1986 ble West End revet, og en ombygging til en verdi av £5m ble igangsatt. Den nye tribunen, som ble gjenåpnet i 1987-88 sesongen, skulle bli klubbens hovedsete, og kalles opp etter klubbens daværende toppscorer gjennom tidene - Jackie Milburn.
1990–i dag
Mye arbeid gjensto på St. James' Park, men den økonomiske situasjonen tillot ikke videre utbygging. Både av og på banen hadde klubben store problemer. I 1992 ledet den lokale eiendomsutvikleren John Hall et konsortium som tok over klubben. Utvikling av St. James’ Park sto høyt på Halls agenda, og med hans erfaring fra eiendomsutvikling og økonomiske muskler, så satte han fart på prosessen. Denne gangen kom man fort til enighet med lokale myndigheter, og arbeidet med å skape et nytt St. James’ Park, med en kostnad på £25m startet umiddelbart.
Med klubbens økende suksess på banen, ble en stadionkapasitet på 37,000 tilskuere for liten. Klubben hadde behov for å øke kapasiteten raskt, og alternativene stod mellom en utbygging av stadionet, bygge et nytt stadion like i nærheten, eller bygge et nytt stadion utenfor bykjernen. Debatten gikk på Tyneside, og de allere fleste var imot at klubben skulle flytte ut av sentrum. Klubben bestemte seg for å bygge et nytt stadion i Leazes Park, like ved det eksisterende anlegget, og bygge om St. James’ Park til et innendørs anlegg. Det var imidlertid politisk motstand fra forskjellige interessegrupper som, og avgjørelsen om et nytt stadion i Leazes Park måtte gjennom en mer omfattende høring, noe som ville forsinket en eventuell bygging ganske kraftig. Dette førte til at klubben trakk planene sine, og bestemte seg for å oppgradere St. James’ Park. Milburn Stand og Leazes Stand ble bygget ut for £40m, og stod ferdig i august 2000, med en tilskuerkapasitet på 52,404.
I november 2011 annonserte klubben planer for å selge navnerettighetene til stadionet, og inntil en ny sponsor ble funnet omdøpte klubben anlegget til Sports Direct Arena, etter et selskap eid av Mike Ashley, Newcastle Uniteds nåværende eier. I oktober 2012 annonserte klubben at finansselskapet Wonga blir klubbens nye hovedsponsor fra sommeren 2013, og at Wonga som en del av avtalen har krevd at stadionet får tilbake sitt opprinnelige navn.
Internasjonal kamper
St James' Park har også blitt brukt til internasjonale kamper, og arrangerte eksempelvis tre kamper under EM i fotball 1996. Den 9. november 1938 gjestet Norges landslag St. James', en kamp Norge forøvrig tapte 0–4.
Haematopinidae
Haematopinidae er en gruppe av hudparasitter som lever i pelsen på pattedyr. Den tilhører gruppen av lus (kalt Anoplura) som har sugende munndeler og får næring ved å drikke blod fra verten. Disse artene lever på hovdyr.
Utseende
Disse lusene har en kort og tykk sugesnabel som stikker fram som en snute. Antennene er ganske korte. De har øyeflekker, men vanligvis ikke egentlige øyne. Beina er korte og kraftige med én kraftig klo ytterst. Bakkroppen er stor og oval, forholdsvis lite hårete.
Liv og utvikling
Denne familien lever på ulike slags hovdyr: hester og andre hovdyr, svin, kveg og hjorter. Lusene sitter helst på tynnhudete områder der de kan nå gjennom huden med sine forholdsvis korte sugesnabler. De suger blod. Flere av artene lever på husdyr (hest, kveg, svin etc.) og er spredt med disse over hele verden. De kan forårsake en del ubehag for dyrene, men er sjelden noe helseproblem for ellers friske dyr. Én av artene, Haematopinus oliveri, er sterkt utryddingstruet fordi den lever på dvergsvin (Sus salvianus), som selv er en sterkt truet art.
Utbredelse
De artene som lever på husdyr, forekommer over det meste av verden der disse finnes. De som lever på ville dyr, kan ha mye mer begrenset utbredelse.
Sjømannsvisa
«Sjømannsvisa» er et skillingstrykk som Alf Prøysen samlet inn til visespalten sin i «Magasinet for alle», årgang 1954-1955. Det oppgis ingen opprinnelse eller tekstforfattere. På de fleste skillingstrykk står den bare kalt som «Sjømannsvisa», men den går også under tittelen «Tid at tie, tid at tale». Visa synges vekselsvis med Han og Hun, med Han som solist fra vers 2. Visa er også gjengitt i boka «De gamle visene med Alf Prøysen», utgitt på Forlaget For Alle 1972.
Teksten
1.Tid at tie, tid at tale, tid til hat og kjærlighet, tiden bør du ei forbale ofte lides tap derved. Tiden må man akte nøye, som en bonde sår og pløye som soldaten på sin vakt, tiden tages må i akt.
2.Nu har jeg tid min søte pike, jeg har leilighet dertil, jeg vil deg min mening sige, ikke lenger tie still. Om du tenker deg at gifte og din frihetstid omskifte må du ikke lenger gå for du svarer meg derpå.
3.Jeg vet ei hva jeg skal svare jeg nok ynder din person, men først må du meg forklare hva som er din profesjon. For det annet vil jeg spørge om du stedse kan forsørge deg og meg og vårt avkom, resten kan vi tales om.
4.Jeg skal svare på det ene jeg er jo en rask sjømann, jeg skal lett vårt brød fortjene ut på sjø og salten vann. Ondt og godt må den fordøye som skal havets bølger pløye Gud han vet hvor det vil gå dersom konen føde må.
5.Om jeg tager meg en bonde deres vesen jeg forstår, en som er ei av de onde om han tager seg en tår. Eller kanskje jeg meg fester enten til en skolemester til en skredder eller smed, som jeg stedse kan få se.
6.Men en sjømann best jeg liker og vil gjerne ha til mann, men du har vel andre piker når du er i fremmed land. Undres hvordan du deg skikker om du elskes eller drikker eller lystig spiller kort så fortjenesten går bort.
7.Slike må regnes ei så nøye men slåes hen i vær og vind hva du ikke ser for øyet ei forstyrres vil ditt sinn. Bort med slike stolte griller som du nu deg forestiller, vil du ha meg så si ja ellers reiser jeg herfra.
Andorra under Vinter-OL 2006
Andorra under Vinter-OL 2006. Tre mannlige sportsutøvere fra Andorra deltok i alpint og langrenn under Vinter-OL 2006 i Torino i Italia. Andorra, som deltok for niende gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var to 28. plasser i alpint, i alpin kombinasjon og slalåm for menn.
30px Alpine grener
Note: I kombinasjonen for menn var omgang 1 utfor, og omgang 2 og 3 er slalåm.
David Fällman
Familie
Han er søskenbaret til s Marcus Danielson.
Guttorm Berge
Guttorm Berge (født 9. april 1928 i Vardal, død 13. mars 2004 i Bærum) var en norsk alpinist. Han tok bronse i slalåm under OL 1952 i Oslo. Han deltok også i OL 1956. Guttorm Berge vant fem NM-titler i løpet av karrieren, i slalåm, storslalåm og kombinasjonsøvelsen. Berge representerte Gjøvik Skiklubb.
Brian Bolland
Brian Bolland (født 26. mars 1951 i Butterwick i Lincolnshire i England) er en britisk tegneserietegner, kjent for sin omstendelige og detaljerte strekføring og iøynefallende komposisjoner. I sitt hjemland er mest kjent for å være en av de tegnerne som er mest assosiert med tegneserien Judge Dredd i det britiske seriebladet 2000 AD. Han var spydspissen i den såkalte «britiske invasjonen» av amerikanske tegneserieindustrien på 1980-tallet, og i 1982 tegnet han Camelot 3000 (forfattet av Mike W. Barr) for DC Comics, en maxiserie på 12 hefter som ble produsert for det amerikanske direktemarkedet (som egne seriebutikker). Han har også tegnet Batman: The Killing Joke, skrevet av britiske Alan Moore, som har blitt framhevet som en av de beste Batman-fortellinger noen gang. Han har de siste 20 årene hovedsakelig arbeidet som omslagstegner, først og fremst for DC Comics.
Liv og karriere
Brian Bolland ble født i Butterwick i Lincolnshire i 1951 av Albert «A.J.» John, en bonde, og Lillie Bolland. Han bodde de første 18 årene i en liten landsby i nærheten av Boston ved myrene i Lincolnshire, men hadde «ikke noe minne om tegneserier» før han var ti år. Mens amerikanske tegneserier ble importert til Storbritannia en gang rundt 1959, og allerede året etter var han blitt fascinert av Dell Comics' Dinosaurus! og han ble tildrukket av dinosaurer i alle former og størrelser. Serier han leste omfatter «Turok», «Son of Stone» og DC Comics' «Tomahawk», og den var denne begynnende seriesamlingen som inspirerte unge Bolland til å begynne å tegne egne serier da han var rundt ti år gammel. Særlig søkte han superheltserier med «ethvert stort vesen som vagt så dinosaurlignende og trampet på små mennesker». Det førte ham til Batman «som ofte ble plaget av store, merkelige vesener». Så tidlig som rundt 1962 husker Bolland at han oppdaget at «Carmine Infantinos arbeid med «Flash» (på norsk «Lynet») og Gil Kanes på «Green Lantern» (norsk «Grønne Lykt») og «Atom» hadde en raffinement som jeg ikke hadde sett [tidligere]».
I 1972 var han tilstede ved en tegneseriekonferanse i Waverley Hotel i London og møtte en rekke nøkkelpersoner i tegneserieindustrien på den tiden, blant annet Dez Skinn, Nick Landau, Richard Burton, Angus McKie og - avgjørende - Dave Gibbons. Bolland og Gibbons ble gode venner. De tegnet hver sin utgave av Powerman, en afrikansk superhelt som blant annet ble solgt til Nigeria. Bollands første hefte var was Powerman #2. . Bolland husker at mens «Dave hadde tegnet hele sin historie og jeg hadde produsert kun noen få sider.» Denne lærdommen, «at Dave kunne produsere en side om dagen... og at jeg måtte gjøre det samme», var et sjokk, men ble "den beste formen for ekserserplass". Etter treningen med Powerman fant han «fast arbeide med å tegne serier, en som var Judge Dredd, og som i 1977-80, viste seg å bli litt av en hit...»
Bibliografi (utvalg)
Blant hans tegneserier:
Saaremaa kommune
Saaremaa er en landkommune i Saare fylke i Estland. Det bor om lag 31 091 mennesker i kommunen (2019), fordelt på ca 2 718 km². Administrasjonssenteret i kommunen er byen Kuressaare.
Kommunen ble opprettet i 2017 gjennom en sammenslåing av landkommunene Kihelkonna, Lääne-Saare, Laimjala, Leisi, Mustjala, Orissaare, Pihtla, Pöide, Salme, Torgu, Valjala og bykommunen Kuressaare.
Polly Plummer
Polly Plummer er en litterær figur i Narniabøkene av C.S. Lewis. Hun opptrer i to av bøkene: Drømmen om Narnia og Den siste striden.
I boken Drømmen om Narnia, der handlingen finner sted i 1900, er hun ei 11 år gammel jente som sammen med nabogutten Digory Kirke blir vitne til Narnias skapelse. I store deler av boka ligger synsvinkelen hos henne, dels fordi hun er mindre nysgjerrig enn Digory, og dels fordi hun har et naturlig barneperspektiv.
I boken Den siste striden, der handlingen finner sted i 1949, er hun en av Narnias sju venner.
Cihai
Cihai (tradisjonell kinesisk: 辭海, forenklet kinesisk: 辞海, «ordhav») er en omfattende ordbok for kinesiske skrifttegn og flerstavelsesbegreper innen kinesisk.
Det ble kompilert første gang i 1936 av Shu Xincheng (舒新城) og utgitt av forlaget Zhonghua shuju i Shanghai. På halv-ensyklopedisk manér behandler det de forskjelligste vitensområder: Naturvitenskaper, filosofi, historie og meget annet.
Cihai er det mest populære og innen mange felter mest normative leksikon i Kina, og et av de viktigste moderne hjelpemidler innen den vestlige sinologi.
Verket er blitt revidert en rekke ganger. Dens siste utgave (aktuelt pr 2010) utkom i 2002 på forlaget Shanghai cishu chubanshe og ordner ordene i alfabetisk rekkefølge i henhold til pinyinromaniseringen av ordene. Det er første gang at Cihai er blitt organisert på denne måten.
Bibliografisk informasjon
Cihai, Shanghai cishu chubanshe, Shanghai 2002, ISBN 7-5326-0839-5
Made in England
Made in England er det 25. studioalbumet av den engelske sangeren Elton John, utgitt i 1995 og produsert av Elton John og Greg Penny.
Singler
Albumet inneholder tre singler utgitt på verdensbasis, «Believe», «Made in England» og «Blessed». Singlen «Believe» ble utgitt den 20. februar 1995 og nådde nummer 15 i Storbritannia og nummer 13 i USA, og den var den eneste singelen fra albumet som nådde topp 20. «Made in England» ble utgitt den 8. mai 1995 og nådde nummer 18 i Storbritannia og nummer 52 i USA. «Blessed» ble utgitt den 18. desember 1995 og nådde nummer 34 i USA. Den ble ikke utgitt i Storbritannia. En fjerde single, «Please», ble kun utgitt i Storbritannia.
Juvic Pagunsan
Juvic Pagunsan (født 11. mai 1978) er en filippinsk golfspiller. Han representerte Filippinene under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 55.
Step Back in Time
Informasjon
«Step Back in Time» ble utgitt i oktober 1990 som singel før utgivelsen av Minogues tredje album Rhythm of Love. Opprinnelig skulle sangen «What Do I Have to Do?» bli utgitt som den andre singelen, men dette ble endret til «Step Back in Time». Med denne sangen tar Minogue for første gang sin musikk inn i disco-sjangeren.
Musikkvideo
Videoen har Minogue i en rekke kostymer med tilsvarende antrukket dansere. Minogue vises i en scene med en grønn fjærlett vest, svarte hotpants, og store solbriller. Videoen viser Minogue som reiser rundt i en by med sine venner og festing.
Tikka T3
Tikka T3 er en serie av sylinderlåsrifler produsert av Sako under deres Tikka-merke i Riihimäki i Finland siden 2003. Serien er tilgjengelig i et bredt spekter av ulike kamringer og konfigurasjoner. Riflen ble utviklet av et utviklingsteam i Sako ledet av Kari Kuparinen.
I 2016 serien fikk serien en stor oppdatering, og de nye modellene ble kalt Tikka T3x. Alle de oppdaterte delene i T3x er bakoverkompatible med de eldre T3 modellene.
Den norsk-russiske grense
Den norsk-russiske grense, også kalt russegrensa eller russegrensen er riksgrensen mellom Norge og Russland. Den strekker seg nesten 198 kilometer fra Treriksrøysen i Pasvikdalen, der Finland, Norge og Russland treffes, til Grense Jakobselv. To tredeler av grensen går langs elver og vassdrag, i hovedsak Pasvikelva og Jakobselva. Grenselandene Norge og Russland har om lag 230 operative soldater hver langs grensen. 396 grensemerker merker grensen, hvorav tre markerer grensen utover i Barentshavet.
På norsk side blir grenseavtalen fulgt opp med grenseovervåkning (Garnisonen i Sør-Varanger), grensekontroll (Finnmark politidistrikt) samt Grensekommissariatet for den norsk-russiske grense. De holder tilsyn med avtaleverket og har jevnlig kontakt med russerne. Den er én grensepassasje, med norsk kontroll i Storskog og 300 meter derfra i Borisoglebsk på russisk side.
Russland hadde fjorten grensestasjoner langs grensen frem til 2006. I 2007 var syv av dem lagt ned. Myndighetene i Norge og Russland forholder seg til grensekonvensjonen av 1826. Den skal sikre at begge har tilgang til grensevassdragene hele veien.
I 2007 hadde en 31 registrerte brudd på grenseavtalen med seksten grenseoverskridelser på norsk side. Per 5. september 2008 hadde en tatt seksten personer på russisk side.
I 2016 satte norske myndigheter opp et 200 meter langt ståltrådgjerde langs grensen ved Storskog.
På russisk side står det piggtrådgjerder langs hele grensen.
I 2016 ble det gjort en avtale om at den russiske grensekontrollen ikke tillater folk å krysse grensen hvis de ikke har riktig visum til Norge. Dette betyr at de ikke kan søke om asyl fordi de aldri når Norge. I tvilstilfeller har det norske grensepolitiet lov til å se pass mens eieren må vente i den russiske stasjonen.
Riksgrensen
Riksgrensen mot Russland er etter siste måling 197,7 km og defineres av 396 grensemerker (Grm), fra grensemerket Treriksrøysen på Krokfjellet til Varangerfjorden.
Grenseoppganger
Det ble foretatt grenseoppganger mellom Norge og Russland i 1826 og 1846. I 1847 ble det inngått avtale om grenseoppganger hvert 25. år, og det ble gjennomført slike i 1871 og 1896. Etter første verdenskrig var det Finland og ikke Russland som grenset til Norge i øst, og det ble foretatt en grenseoppgang mellom Norge og Finland i 1925. Etter at Sovjetunionen ble norsk naboland fra 1945, ble det foretatt en grenseoppgang i 1947. I 1949 ble det undertegnet en overenskomst om forskjellige forhold ved grensen, inkludert bygging av vannkraftverk i Pasvikelva. I 2009 ble det avtalt mellom Norge og Russland å foreta en ny grenseoppgang. Også den delen av grensen som går over land ble gått over og målt på ny. Grenseoppgangen ble avsluttet med en markering i 2013.
Den nye grensen behøvde ikke å få anerkjennelse av andre land enn Norge og Russland. Utenriksdepartementet kom dog med presiseringen at oppdraget er å «kontrollere at grensen går der vi har avtalt at den skal gå».
Uffe Ellemann-Jensen
Tidlig liv og virke
Uffe Ellemann-Jensen var sønn av Edith Ellemann Johannessen og redaktør Jens Peter Jensen. Ellemann-Jensen vokste opp med journalistikk og politikk: Hans far var fra 1940-årene knyttet en rekke aviser, og han var i 1950-årene politisk journalist og i 1960-årene sjefredaktør for først Dagbladet Børsen og deretter Fyns Tidende; han var dessuten medlem av Folketinget for Venstre fra 1964 til 1990 med enkelte mellomrom.
Ellemann-Jensen ble i 1960 student fra Birkerød Statsskole. Han var deretter vernepliktig og ble premierløjtnant av reserven ved Kronens Artilleriregiment.