cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holocaustbenektelse
Mayer-kontroversen
Holocaust-benektere har ofte sitert ut av kontekst fra Meyers setning i Why Did the Heavens Not Darken? som «Sources for the study of the gas chambers at once rare and unreliable» («kildene for studiet av gasskamrene er på en gang sjeldne og usikre») som forfatterne Michael Shermer og Alex Grobman har merket seg at setningen henviser til at SS ødela det meste av dokumentasjonen knyttet til operasjonen av gasskamrene i dødsleirene, hvilket er årsaken til at Meyer føler at kildene for operasjonen av gasskamrene er «sjeldne og usikre».
Den israelske historikeren Yehuda Bauer skrev at Meyer «populariserer visvas om at nazistene så i marxismen og bolsjevismen som deres hovedfiende, og jødene beklageligvis ble fanget opp i dette; når han knytter avlivingen av jødene til tysk krigførings framgang og tilbakegang i Sovjetunionen, i en bok som er så skråsikker på seg selv at den ikke trenger skikkelig vitenskapelig apparat, i virkeligheten bedriver han en langt mer subtil for Holocaust-benektelse.»
Ken McVay og alt.revisionism
En taktikk overfor holocaust-benektere er å tie dem i hjel. Blant annet forsøker organisasjoner som Simon Wiesenthal-senteret å forhindre holocaust-benektere å spre hatpropaganda. Ken McVay, en amerikaner som bor i Canada, mente det var bedre å konfrontere holocaust-benektere og antisemitter åpent. På diskusjonsforumet alt.revisionism på Usenet begynte han en kampanje for «sannhet, fakta og bevis», og samarbeidet med andre deltakere i diskusjonsforumet for å avdekke faktisk informasjon om holocaust for å slå tilbake argumentene til holocaust-benektere ved å bevise at de var basert på villedende og misledende bevis, falske utsagn, og rent ut løgner.
David Irving og Lipstadt-saken
Den amerikanske historikeren Deborah Lipstadts bok fra 1993, Denying the Holocaust var en skarp kritikk av de tvilsomme analytiske metodene som ble benyttet av ulike holocaust-benektere, i særdeleshet den britiske forfatteren David Irving. Irving anmeldte Lipstadt og hennes forlag Penguin Books for injurier. Den amerikanske historikeren Christopher Browning, ekspertvitne for forsvaret, skrev et omfattende essay om rettergangen som ga et sammendrag av de omfangsrike bevisene for eksistensen av holocaust, og ved kryssforhør tilbakeviste han effektivt samtlige av Irvings vesentlige argumenter på det motsatte. Richard J. Evans, historiker ved University of Cambridge, var et annet vitne for forsvaret, og tilbrakte to år med å undersøke Irvings skrifter, og bekreftet hans uriktighet, inkludert bevis på at han bevisst hadde benyttet forfalskede dokumenter som kildemateriale. Dommeren Charles Gray ga til sist en lang og omfattende bedømmelse i favør av Lipstadt som refererte til Irving som en «Holocaust-benekter» og en «høyreekstrem pro-nazistisk polemiker».
I februar 2006 ble Irving dømt i Østerrike, hvor holocaust-benektelse er ulovlig, for en tale han ga i 1989 hvor han benektet eksistensen av gasskamre ved Auschwitz. Irving var oppmerksom på den utstående arrestordren, men valgte likevel å reise til Østerrike for å «gi en forelesning til høyreekstrem studentforening». Selv om han sa skyldig på anklagen, hevdet Irving at han hadde vært «forfeilet» og hadde endret sine meninger om holocaust. «Jeg sa at den gang, basert på min kunnskap på den tiden, men i 1991 da jeg kom over Eichmann-papirene, har jeg ikke sagt det lengre og jeg vil ikke si det nå. Nazistene myrdet faktisk millioner av jøder.» Irving satt 13 måneder i fengsel i Østerrike for en dom på tre år, inkludert perioden mellom hans arrestasjon og dom, og ble deportert ut av Østerrike tidlig i 2007. Episoden førte til en internasjonal debatt på ytringsfrihetens grenser. Ved informasjonen om Irvings dom uttalte Lipstadt at hun ikke er lykkelig når sensur vinner, og «jeg tror ikke på å vinne slag med sensur... Måten å bekjempe holocaust-benektere på er med historie og med sannheten.»
I henhold til CNN, da Irving kom tilbake til Storbritannia, sverget han på «å gjenta oppfatninger om å benekte Holocaust som hadde ført til hans dom», og uttalte at han følte «intet behov lengre for å vise anger» for sine oppfatninger om Holocaust.
Nyere utviklinger og trender
I februar 1995 trykte det japanske månedsmagasinet Marco Polo med rundt 250,000 opplag, utgitt av Bungei Shunju, en artikkel av legen Masanori Nishioka som hevdet:
"«'Holocaust' er en fabrikasjon. Det var ingen eksekvering med gasskamre i Auschwitz eller i noen annen konsentrasjonsleir. I dag, det som er vist fram som 'gasskamre' ved levningene av leiren Auschwitz i Polen, er fabrikasjon etter krigen av det polske kommunistregimet eller av Sovjetunionen, som kontrollerte landet. Ikke en gang, verken ved Auschwitz eller noe annet område kontrollerte av tyskerne under den andre verdenskrig, var det 'massemord av jøder i 'gasskamre'.»"
Simon Wiesenthal-senteret i Los Angeles manet til boikott av Bungei Shunjus annonsører, blant annet Volkswagen, Mitsubishi, og smykkefabrikanten Cartier. I løpet av dager hadde Bungei Shunju lagt ned magasinet, og dets redaktør Kazuyoshi Hanada og presidenten av Bungei Shunju, Kengo Tanaka ble avsatt.
I Tyrkia spredte den islamske predikanten og kreasjonisten Harun Yahya i 1996 tusenvis av kopier av en bok som opprinnelig hadde blitt utgitt året forut, kalt Soykırım Yalanı («Løgnen Holocaust») og sendte teksten til en rekke amerikanske og europeiske skoler og høyskoler. Utgivelsen satte i gang stor offentlig debatt. Boken hevdet at «hva som er presentert som Holocaust er dødsfallene av en del jøder grunnet smitte av tyfus i løpet av krigen og sult mot slutten av krigen på grunn av tyskernes nederlag.» I mars 1996 utga en tyrkisk maler og intellektuell, Bedri Baykam, en kritikk i dagsavisen Siyah-Beyaz i Ankara, og ble anmeldt for injurier. I løpet av rettssaken i september avslørte Baykam den virkelige forfatteren av boken som Adnan Oktar. Anmeldelsen ble trukket tilbake i mars 1997.
I Frankrike ble holocaustbenektelse mer framtredende i 1990-årene som négationnisme (historisk revisjonisme), skjønt bevegelsen har eksistert i fransk venstreradikal (ultragauche) politikk helt siden 1960-årene, ledet av figurer som Pierre Guillaume, Robert Faurisson og Gilles Dauvé. I nyere tid har elementer fra den høyreekstreme siden i Frankrike begynt å bygge på disse argumentene av négationnisme, og som ofte strekker seg langt utover holocaust til å dekke en rekke av antisemittiske synspunkter, innlemmer forsøk på å knytte holocaust til den bibelske massakren av kanaanitter, kritikk av sionisme, og annet materiale som har blitt karakterisert som «konspiratorisk jødefobi», formet for å rettferdiggjøre og «banalisere antisemittisme».
I Belgia i 2001 ga Roeland Raes, ideolog og visepresident av et av landets største politiske partier, Vlaams Belang (tidligere kalt for Vlaams Blok, «den flamske blokk»), et intervju på nederlandsk TV hvor han kastet tvil over antallet jøder som ble myrdet av nasjonalsosialistene i løpet av holocaust. I det samme intervjuet stilte han spørsmålstegn ved utstrekningen av nasjonalsosialistenes bruk av gasskamre og ektheten av Anne Franks dagbok. Som svar på den bestyrtelse i media som fulgte intervjuet, ble Raes tvunget til å trekke seg fra sin posisjon, men aktet å være aktiv innenfor partiet. Tre år senere ble det høyrenasjonalistiske partiet Vlaams Blok som Raes tilhørte, dømt for rasisme og valgte å bli oppløst. Umiddelbart etterpå ble det lovlig gjenopprettet under navnet Vlaams Belang («Flamske interesser») med de samme ledere og de samme medlemmene.
En undersøkelse som ble foretatt for CNN i Østerrike, Frankrike, Tyskland, Storbritannia, Ungarn, Polen og Sverige i 2018 viste at én tredjedel av respondentene visste lite eller ingenting om jødeutryddelsen. Én av 20 hadde aldri hørt om den, i Frankrike var én av fem i alderen fra atten til 34 ukjent med holocaust. I USA var ti prosent av de spurte usikre på om de hadde hørt om jødeutryddelsen. Samtidig øker bekymringen for at holocaustbenektelse skal få ytterligere fotfeste, for eksempel mener én av tyve britiske borgere at holocaust ikke har funnet sted i det hele tatt, mens 8 % tror størrelsesordenen har vært overdrevet.
Lover mot holocaust-benektelse
Holocaust-benektelse er uttrykkelig eller ubetinget ulovlig i 17 land: Østerrike, Belgia, Canada, Tsjekkia, Frankrike, Tyskland, Ungarn, Israel, Liechtenstein, Litauen, Luxembourg, Nederland, Polen, Portugal, Slovakia, Sveits, og Romania. Sistnevnte land benektet at holocaust har skjedd på deres område inntil Elie Wiesel-kommisjonen kom med sin rapport i 2004. Den europeiske unions rammeverkbeslutning om Rasisme og fremmedhat, uttalte at å benekte eller grovt bagatellisere «forbrytelser som folkemord» skal bli gjort «straffbart i alle EUs medlemsstater». Slovakia kriminaliserte benektelse av fascistiske forbrytelser generelt i slutten av 2001; i mai 2005 ble begrepet «Holocaust» uttrykkelig adoptert av straffeloven og i 2009 ble det ulovlig å nekte for enhver handling som er ansett av en internasjonal kriminalrett som folkemord. Parlamentet i Ungarn adopterte den nyeste lovgivningen i februar 2010 som erklærte at benektelse eller bagatellisere holocaust en forbrytelse som er straffbart med opp til tre år i fengsel.
Wehrmacht tjenestemedalje
Wehrmacht tjenestemedalje (Dienstauszeichnung der Wehrmacht) er en militær utmerkelse fra det tredje rike.
Historie
Medaljen ble innført 16. mars 1936 og alle i Wehrmacht kunne få medaljen hvis en hadde utført tjeneste for Wehrmacht i fire år eller mer.
Design
4. klasse er i matt sølv og har Wehrmacht-ørnen og inskripsjonen «Treue Dienste in der Wehrmacht» (tro tjeneste i Wehrmacht) på advers. På revers har den tallet «4» i senter av en krans av ekeløv. 3. klasse hadde samme design, men i bronse og med tallet «12» på revers. 2. klasse er et malteserkors i sølv med Wehrmacht-ørnen i senter på advers, og tallet «18» på revers. 1. klasse er et malteserkors i gull, det er større enn 2. klasse, og har «25» på revers. Spesialklassen for 40 års tjeneste var samme medalje som 1. klasse, men med ekeløv på medaljebåndet.
Alle har blått medaljebånd, og med de respektive tyske ørner fra den militære gren de tilhørte, Heer, Kriegsmarine eller Luftwaffe.
Bæring
Kun to medaljer av denne type kunne bæres sammen, 3.-4. klasse, 2.-3. klasse, 1.-4. klasse, og 40 årsmedaljen sammen med 3. klasse. Medaljen kunne bæres alene, i en gruppe, eller som båndstripe til daglig bruk.
Se også
Dienstauszeichnung Service award
Vitusapotek
Vitusapotek er en apotekkjede med virksomhet på det norske markedet som ble etablert i 2001. Kjeden kjøpte opp en del av apotekene etter lovendring i 2001 og har over 220 apotek i Norge i 2015. Kjeden er en del av Norsk Medisinaldepot, som eies av tyske Celesio AG som er en del av amerikanske McKesson Corporation. Celesio AG har omtrent 2,200 heleide og 4,200 deleide apotek, med 38,000 medarbeidere i elleve europeiske land og i Brasil.
Om Vitusapotek
Vitusapotek har over 2200 medarbeidere og er representert i alle norske fylker.
Om navnet
Navnet Vitusapotek er inspirert av den hellige Vitus, en katolsk skytshelgen, som ifølge historien hadde helbredende evner. Sagnene varierer noe, men blant dem som var under hans beskyttelse var apotekerne. Han var en av De fjorten nødhjelpere som ble påkalt ved sykdom.
Grossist
Grossist for kjedemedlemmene er Norsk Medisinaldepot.
Tösse
Tösse er et tettsted i Åmål kommune i Västra Götalands län i landskapet Dalsland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 305 innbyggere.
Peel (Man)
Peel (mansk Purt ny hInshey – «Øyas havn») er den ene byen av fire på Man i sognet German. Den blir stundom kalt «den eneste byen», da den er hjemmet til byens katedral. Peel er også setet for Sodor og Man bispedømme. Peel er den tredje største byen på Man etter Douglas og Ramsey, men den fjerde største bosetningen da Onchan har den nest største bosetningen, men er klassifisert som en landsby. Peel er også valgkrets til House of Keys, og velger ett medlem, som siden 2006 har vært Tim Crookall.
Geografi
Peel ligger på vestkysten av Man, rett øst for munnen av elven Neb. I nordvest og rett utenfor byens havn ligger det som en gang var en øy, St Patrick's Isle, men som i dag er forbundet med Man ved en gangveg og skaper en liten bukt og en badestrand på den ene siden. I vest ligger Peel Hill, en mindre fjell eller høyde. Vegen A1 knytter Peel med Douglas. Vegen A3 knytter Peel med Kirk Michael og Ramsey. I sør for Peel ligger Castletown som en gang var Mans hovedstad, og rett øst, forbi landsbyen St Johns med Tynwald, ligger Douglas.
«Den røde byen i solnedgangen»
Peel har aldri vært hovedstad for øya, men har vært et viktig knutepunkt og administrasjon. Det var dette stedet som den norske kongen Magnus Berrføtt gjorde til sitt hovedkvarter og fikk reist den første festningen i tømmer på St Patrick's Isle, det som siden ble Peel Castle. Peel har siden vært den viktigste fiskehavnen grunnet innløpet til elven Neb, og har siden vært setet for biskopene av bispedømmet Sodor og Man, som var underlagt Nidaros erkebispedømme etter opprettelsen i 1154. Byens første katedral sto innenfor festningsmurene på Peel Castle.
Peel blir stundom referert til som «den røde byen» på grunn av de røde sandsteinen som er blitt benyttet som byggemateriale for festningen og andre større bygg. Grunnet de vakre solnedgangene i vest er Peel et populært reisemål for besøkende fra andre områder på Man og utenlandske turister hvor den lange sandstranden foran byen er attraktiv. Peel er kjent for sine smale gater med fiskerfamilienes små hus og en viktoriansk promenade som ble bygd på oppdemmet land og en smal molo for dette formålet. I mange år har fiske, handel og skipsbygging vært byens viktigste sysselsetting.
Byens navn
Byens navn kommer fra festningen Peel Castle på St Patrick's Isle, og i 1231 nevnes bosetningen som «Pile» i en pavelig bulle fra pave Gregor IX. Pile synes å være et alternativ navn for «Inis Patrick» (St Patrick's Isle), og formen Peel har vært i bruk siden begynnelsen av 1700-tallet.
St Patrick's Isle ble opprinnelig referert til som Inis (eller Ynnys) Patraic på mansk, mens nordmennene kalte øya for Hölmr, holme, noe som gikk igjen ved at bosetningen ved det som i dag er Peel ble kalt for Holmtown inntil dagens navn ble sittende.
Tidlig historie
De første mennesker som bosatte seg i Peel ble tiltrukket av den lune elvemunning til Neb som ga havn og hjem for jegere og samlere i den mesolittiske tid, mellomsteinalderen for 9 000 år siden. De bosatte seg både på den lille øya St Patrick's Isle, bevitnet av funn av steinlevninger, og på det nærliggende Peel Hill hvor det er avdekket skrapere av flint, skjæreblader og pigger for spyd. Et større område med svart jord bevitner om store bål i lengre perioder, og lå ved kysten i steinalderen, rundt 10 meter over dagens havnivå.
I neolittisk tid begynte steinalderenbefolkningen å dyrke jorda i området. Potteskår og steinøkser har blitt funnet, inkludert en som ble avdekket ved arkeologiske utgravninger i 1980 innenfor Peel Castle. At øya både var isolert og lå samtidig nær land gjorde den ideell for trygg bosetning. Stedet synes også å hatt religiøs betydning, blant annet som gravsted. Rundt 2 km øst fra Peel ligger Giant's Grave ved The Kew, levninger av en neolittisk gravrøys, og i bronsealderen mellom 2000 – 500 f.Kr. ble betydningsfulle døde gravlagt i gravhauger på Peel Hill.
I tiden 1982–1987 ble det funnet en omfattende gravplass på St Patrick's Isle som avdekket stolpehuller for rundhus som er datert til rundt 600 f.Kr., såkalt keltisk jernalder. Et oppsiktsvekkende funn var den tidligste funn av menneskeloppe som ble funnet i utgravningen av et kornmagasin fra rundt 450 f.Kr. eller noe tidligere.
En gang rundt 550 e.Kr. ble et keltisk kloster etablert på øya, antatt å være irske og kanskje også disipler av sankt Patrick av Irland. En gang rundt 800 kom de første nordboere som vikinger til Man, og i løpet av 900-tallet bosatte de seg i stadig større antall og dannet kongedømmet Mann og Øyene. Hovedkvarteret for kongedømmet var Peel og St Patrick's Isle. Utgravningene på 1980-tallet avdekket en større bygningen som kan ha vært en form for «palass», hovedboligen for kongene av Man på 1200-tallet. Det mest oppsiktsvekkende funnet var den norrøne graven til «The Pegan Woman», som i henhold til gravfunnene, blant annet et stort halssmykke av rav som i dag er utstilt i Manx Museum, tyder på en før-kristen kvinne av høy status. Det ble også funnet sølvmynter fra rundt 1030.
Den norske kongen Magnus Berrføtt kom til Man og Peel rundt 1089, og han bygde to festninger på Man, en i sør (antagelig der hvor Castle Rushen i Castletown står i dag), og et på St Patrick's Isle hvor man mener at man har avdekket restene av kong Magnus’ festning i de siste stadiene av utgravningene på 1980-tallet da grovt norrønt steinverk av en festningsvoll ble avdekket på en dybde av fem meter under dagens overflate, rett innenfor dagens festningsmur nord for katedralruinene.
Olav Gudrødsson Svarte, konge av Man, hadde vinteren 1228 flåten i havnen i Peel, og Krøniken om kongene av Mann og Øyene forteller at hans halvbror Ragnvald II Gudrødsson kom fra Galloway med fem skip og satte fyr på «...alle skipene til sin bror kong Olav og alle de til de adelige på Man ved St Patrick's Isle...» Det vitner om at dette stedet var et hovedkvarter og en marinebase for det norrøne kongedømmet. Ragnvald dro deretter til Ronaldsway og søkte fred med sin bror, noe som peker på at det var to sentre for kongelig autoritet på Man, et i sør og et i vest, noe som viser at grunnlaget for ytterligere 600 år med lokalisering av regjering var satt i norrøn tid på Man.
Tidlig på 1300-tallet begynte byggingen av festningen i stein, og mesteparten av murene og tårnene ble reist i lokal sandstein som det finnes rikelige av i området. Porttårnet ble reist i 1392. På samme tid ble det også reist en katedral på øya som en del av setet for biskopene av bispedømmet Sodor og Man, etter opprettelsen i 1154. Festningen ble stort sett forlatt på 1700-tallet, og den samme skjebne fikk også katedralen, som begge deler ble liggende i ruiner.
Nyere historie
Byen utviklet seg østbredden av elven og bosetningen var kjent som «Holmtown» fram til 1600-tallet, og med den første skriftlige bevitnelsen av en bosetning på 1200-tallet. Peel fant sin hovedsyssel i fiske og båtbygging. På 1800-tallet drev skonnerter bygd i Peel handel mellom nordlige Europa og Middelhavet mens fiskebåter fra Peel drev fiske langs sørkysten av Irland og nord ved Shetland. Havnen ble etterhvert forbedret og utbygd og store deler av inntektene kom fra eksport av saltet sild. Ved 1880-tallet var fiske den viktigste sysselsettingen med rundt 3000 menn og unge gutter, og tilstøtende arbeid og skipsbygging ga arbeid til ytterligere noen hundre mann. Med overfisket brast også grunnlaget for fiskeindustrien, antallet båter som dro på bankene sør for Irland dalte fra 300 i 1880 til en håndfull i 1915.
Etter at jernbanen kom til Peel i 1873 økte turismen til stedet og byen utviklet seg som et feriested med gjestehus og hoteller bygd langs strandlinjen og på odden. I tillegg ble promenaden bygget som skilte byen fra sandstranden og turismen vokste gradvis innover i byen.
Ved midten av 1960-tallet hadde jernbanen mellom Peel og Douglas blitt nedlagt og turismen fikk en nedgang da folk i Storbritannia begynte i større grad å reise til utlandet på ferie. Fiske fra Peel hadde både oppgang og nedgang. Kamskjell var for en tid vesentlig, men i dag er sildefiske innstilt for annen fangst, blant annet den tidligere så foraktelige «dogfish» (småhaier). For et antall år tiltrakk den årlige vikingfestivalen besøkende til byen. I 2005 ble det bygd en ny sluseport ved Peel for å holde på vannet fra elven Neb og således gjøre at skipene kunne ligge til kai selv ved fjære.
På 1960-tallet ble det også forsøkt produsere en særegen biltype i Peel, Peel microcars, framstilt av Peel Engineering Company. Det er eneste gangen bilproduksjon har vært forsøkt på Man.
I 1979 kom langskipet «Odins ravn» (eller «Odin's Raven») seilende fra Norge til Peel. Skipet var bygd som 2/3 kopi etter et norsk vikingskip og ble seilt av et mannskap bestående av folk fra både Norge og Man. Seilturen ble gjort til minne av Mans tusenårsjubileum. Magnus Magnusson skrev og utga sammen med Michael Ingram en bok om anledningen og omstendigheten, Voyage of «Odin's Raven», første gang utgitt 1982. Skipet er for øvrig permanent utstilt i museet House of Manannan i Peel.
Demografi
Ved folketellingen for 2006 ble befolkningen i Peel listet som 4 280. Det var en økning på 11,57 prosent fra 3 785 i 2001.
Lokal styre
De lokale myndighetene er Peel Town Commissioners som er lokalisert i rådhuset i Derby Road. Det er for tiden 9 kommisjonærer. Den daglige aktiviteten blir utført av en kontorassistent.
Severdigheter
det prisbelagte museet House of Manannan ble bygget i 1997 til en kostnad av 6,5 millioner pund, delvis ny og delvis i den gamle jernbanestasjonen i Peel som ble nedlagt i 1968. Museet dekker både fortiden og nåtiden på øya, og huser en kopi av et vikinglangskip, «Odins ravn».
Manx Transportation Museum, som ble åpnet i 2002, er huset i den tidlige teglverkbygningen i nærheten av havnen.
Leece Museum ligger i det gamle tinghuset, som ble etablert i 1984 og omlokalisert til det gamle tinghuset i 2000. Museet er viet til objekter, fotografier og dokumenter som særlig relatert til Peels historie. I tillegg er den gamle rettssalen beholdt sammen med fengselscellen «Black Hole».
Festningen Peel Castle ligger rett ved havnen på den tidligere øya, men er i dag fast knyttet til land ved en asfaltert landevei. Den festningen som er synlig i dag ble bygget på en tidligere festning av William La Scrope i 1392.
Peel Centenary Centre (mansk Ynnyd Keead-Blein) er et jubileumssenter for kunst og aktiviteter som ligger i Centenary Hall.
Headlands Field har en basketballbane, bowlingbane, bane for BMX, bane for five-a-side-fotball, og en tennisbane.
Peels havn og marina
Havnen er den mest aktive fiskehavnen på Man og er også benyttet for import av drivstoff. Det er industrianlegg for prosessering av fisk og skalldyr foruten den tradisjonelle hermetiseringen av småsild. Festningen har utsikt over inngangen til den indre havnen som er tidevannspreget, men en ny vannport ble bygget i juli 2005 med en molo fra East Quay mot West Quay med en automatisk operert havneport og en gangveg som svingbro over. Det er fyrtårn i enden av kaianlegget og moloen.
Peel Marina er under bygging til en kostnad på 3,1 millioner pund. 124 landfortøyninger har blitt installert i enden av havnen som båtpark, foruten også et nytt havnekontor.
Sport og rekreasjon
Fotballklubben Peel A.F.C. som konkurrerer i Mans fotballiga er basert i Peel og spiller sine hjemmekamper på Peel FC Football Ground i Douglas Road. Klubben ble opprettet i 1888 og er den mest suksessfulle klubben på Man med 29 ligatitler og 30 seirer i Mans FA-cupen. De var også de første vinnere av Mans fotballiga i 1897. Peel Cricket Club er også basert i byen og er medlem av Isle of Man Cricket Association.
Valkyrs Hockey Club spiller sine hjemmekamper ved banen til Queen Elizabeth II High School. Peel Golf Club har en golfbane med 18 hull som ligger ved Rheast Lane og ble etablert i 1895. Klubbhuset ble åpnet i 1977 av Peter Alliss, den kjente engelske golfpersonligheten. Western Athletics club er basert i Queen Elizabeth II School. Western Swimming Pool ligger i Derby Road.
Raad ny Foillan er fotsti som går langs kysten og ble åpnet 1986. Den passerer Peel.
Religion
Katedralen i Peel (katedralkirken St German) ble bygget i 1884, ble katedral i 1980. Det er katedralkirken for Sodor og Man bispedømme og ligger sentralt midt i byen.
Nedenfor katedralen ligger i dag ruinene av en eldre kirke dedikert sankt Peter, St Peter's Church, som ble bygget som en annekskirke (chapel of ease) til katedralen på St Patrick's Isle, antagelig en gang rundt 1550, skjønt det er indikasjoner som antyder at den kan være enda eldre, opptegnelser fra 1428 nevner et «kapell» i byen. Da den gamle katedralen forfalt ble Peterskirken en felles sognekirke for Kirk Patrick og German. Opprinnelig bygd med kun kor og nav, men et tverrskip i sør og et nordlig nav ble lagt til senere, beskrevet i 1797 som i «form av et kors» Et galleri ble lagt til 1764 og utvidet i 1826. Et klokketårn ble reist 1872, betalt av menigheten mens klokken ble gitt av en lokal mann som hadde slått seg opp i Canada. Kirken, som hadde seter for 600, ble to ganger ødelagt av brann (1667 og 1958), hvorav den første også ødela kirkefortegnelsene. Med den nye katedralkirken i 1893 ble kirken erstattet, en stund fungert som misjonskirke og forlatt på slutten av 1950-tallet. Den er nå kun etterlatt i ruiner sentralt i Peel.
Peel Elim Community Church holder tidlige søndagsmøter i Clothworkers' School.
Baptistenes Grace Baptist Church, grunnlagt i 1974, er en del av den samme kirken i Onchan, og er lokalisert i den tidligere bygningen til Peel Mathematical School. Den ble kjøpt i 1984 og nyoppusset i 1997 og er listet som kulturarvbygning.
Det har vært et antall metodistkirker i Peel. Den første var Shore Road Wesley Methodist Chapel, bygget i 1777. Den ble brukt som en fabrikk for fiskegarn fra 1850-tallet og fram til 1870-tallet, og er i dag ungdomssenteret i Peel. En metodistkirke ble bygget i Kirk Michael Street i 1835, men ble omgjort til rådhus da kirken Christian Street Chapel ble åpnet og som fortsatt er i bruk. Peel Centenary Wesley Methodist Chapel ble bygget i 1839 på Athol Street. Peel Primitive Methodist Chapel som ble bygget i 1878 er nå omgjort til boliger. Orgelet er i dag sognekirken i Jurby. En kristen sammenslutning, The Isle of Man Christian Fellowship, er basert karakteristisk nok i Philip Christian Centre i Christian Street. Den katolske kirke, St Patrick's Roman Catholic Church, ligger tilsvarende passende i Patrick Street.
Utdannelse
Den lokale videregående skole er Queen Elizabeth II High School ved Douglas Road i den østlige ende av byen. Den ble åpnet den 5. juli av dronning Elisabeth II av Storbritannia under hennes besøk på øya i forbindelse med tusenårsjubileet for Tynwald. Skolen har siden vokst til 850 elever og et personale på 50 mennesker.
Peel Clothworkers' School er grunnskole i Derby Road som ble grunnlagt på 1600-tallet etter Philip Christian, en suksessfull og landsforvist forretningsmann fra Peel, en sum penger i hans testamente skaffet undervisning for barna i Peel. Etter å ha skiftet lokalisering i byen en rekke ganger etterhvert som den har vokst og utviklet seg ble den endelig flyttet til Derby Road etter den andre verdenskrig og ble offisielt åpnet der i 1954. Det er den tredje største grunnskolen på Man. Den 23. april 2008 ble nye fasiliteter åpnet for en kostnad av 3,3 millioner pund: ny spise- og forsamlingsal, kjøkken, kontorkomplekser, møterom, bibliotek, og egne enheter ble åpnet i juni 2007, og i tillegg en oppusset sportshall, ytterligere to nye klasserom og et permanent forskole i 2008.
Brutus Grønnskjold
Brutus Grønnskjold (walisisk: Brutus Darian Las) var en mytisk konge av britene, og det finnes ingen historiske bevis for hans mulige eksistens. Hans fortelling kommer fra Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae (De britiske kongenes historie), skrevet omkring 1136. Her gjengis han som sønn av kong Ebraucus.
Brutus med tilnavnet Grønnskjold, var den eldste av tyve sønner og den eneste gjenværende sønn av Ebraucus i Britannia ved hans død. Alle de andre sønnene var i Tyskland og etablerte et nytt kongedømme der. Hans søstre ble sendt til Italia. Brutus styrte i tolv år etter sin fars død og ble etterfulgt av sin sønn Leil.
Laserskriver
En laserskriver (engelsk: laser printer) er en skriver som kan skrive ut tekst og grafikk hurtig på papir eller lysark (transparenter). På samme måte som kopimaskiner bruker laserskrivere xerografikk. De avviker fra kopimaskiner ved at bildet er produsert ved direkte skanning av en laserstråle over skriverens fotoreseptor, i henhold til instrukser skriveren mottar fra en PC eller annen datamaskin. Multifunksjonsmaskiner kan fungere både som kopimaskiner, skrivere og skannere.
Laserskrivere finnes både med og uten farvemulighet. Opprinnelig skrev laserskriverne bare i sort (monolasere). Bl.a. Canon leverte riktignok alt i 1984 kassetter med brun og blå toner til sine skrivere, men disse farvene var ikke særlig friske, og de fikk liten utbredelse. Først henimot 2000 fikk farvelaserne nevneverdig utbredelse. De har fire tonerkassetter – i cyan, gul, magenta og sort (CMYK). Forskjellige farver lages så ved at toner fra disse kassettene avsettes i passende mengder på papiret.
En nær slektning av laserskriveren er LED-skriveren, hvor laserstrålen er erstattet av lysdioder. For øvrig er laserskrivere og LED-skrivere svært like funksjonelt.
Fordeler
Hastighet: Selv de minste av dagens modeller har en motorhastighet på 14-20 sider pr. minutt (spm). De største – som riktignok ikke kan installeres av én person – klarer over 1000 spm. Hastigheten ved utskrift av komplisert grafikk i ett eksemplar er riktignok betydelig lavere, men dette gjelder alle skrivere. Laserskrivere kan skrive ut flere eksemplarer av samme side – selv med komplisert grafikk – med høyeste hastighet, noe blekkskrivere ikke er i stand til.
Moderate driftsutgifter: Laserskrivere er gjennomgående billigere i drift enn blekkskrivere. Dette gjelder både farvelasere og monolasere. Det skyldes dels at toneren (dvs. pulver bestående av bittesmå plastpartikler) gjerne er billigere enn blekket pr. side, dels at laserskrivere kan gi utmerkede utskrifter (også i farver) på vanlig papir.
Driftssikkerhet: Laserskriverne har vist seg forbløffende driftssikre, også når de har vært brukt flittig. Mange laserskrivere fra 1990-årene er fortsatt i bruk; de fleste av disse har overlevd minst tre PC-generasjoner. Laserskrivere tåler også lange pauser i bruken, mens blekket i blekkskrivere har en tendens til å tørke ut hvis de blir stående ubrukt i f.eks. sommerferien.
Utbyggingsmuligheter: I tillegg til mulighet for tosidige utskrifter (dupleks), som finnes i de fleste moderne laserskrivere, kan de større modellene utbygges med automatisk sortering, bretting og stifting. Store laserskrivere brukes derfor til digitaltrykk.
Ulemper
Ikke perfekt gjengivelse av bilder: Blekkskrivere med spesialpapir (riktignok til meget spesiell pris) kan gjengi bilder bedre enn noen laserskriver. Det skyldes bl.a. at de beste fotoblekkskriverne har 6-8 blekkpatroner, med f.eks. rød og lys cyan i tillegg til de fire CMYK-patronene. En laserskriver med så mange tonerkassetter ville ha blitt litt stor og uhåndterlig.
De billigste laserskriverne kan ikke skrive med farver. Farvelasere er dyrere i innkjøp enn blekkskrivere, og de er betydelig større. A3-lasere er abnormt mye større og dyrere enn tilsvarende blekkskrivere.
Laserskrivere sender ut bittesmå partikler (papirstøv, tonerrester osv.), som i noen tilfeller kan være kreftfremkallende. Laserskrivere som brukes mye bør ikke plasseres nær der folk sitter.
Se også
Yazıcı (bilgisayar)
Gjermundnes
Gjermundnes er et bygdelag på østsiden av utløpet til Tresfjorden i Vestnes kommune, beliggende ved europavei 136 rett nord for Vikebukt.
Bygda er vert for en videregående skole med jordbruksfag og Landbruksmuseet for Møre og Romsdal ved historiske Gjermundnes gård.
Rieber & Søn
Rieber & Søn ASA (OSE: RIE ) er et norsk investeringsselskap med hovedkontor i Bergen. Selskapet har bakgrunn som norsk industrikonsern og allmennaksjeselskap som omfattet flere virksomheter innen næringsmiddelindustrien i Norge og i Europa. Rieber & Søn markedsførte, produserte og solgte en rekke kjente merkevarer i dagligvarebutikker i Norden og Sentral- og Øst-Europa. Rieber & Søns hovedkontor lå på Nøstet i Bergen. Siste konsernsjef var Frank Mohn. I august 2012 ble Rieber & Søn kjøpt av Orkla ASA, og senere slått sammen med Stabburet til det nye selskapet Orkla Foods Norge. Familien Rieber videreførte fra 2015 konsernnavnet Rieber & Søn som investeringsselskap.
Etter 1945
Etter andre verdenskrig utvidet konsernet med oppkjøp innen flere industriområder, og i 1987 ble selskapet slått sammen med byggevarefirmaet Jacob Neumann og Nodest Industrier. Etter fusjonen ble Rieber & Søn notert på Oslo Børs.
I forbindelse med selskapets 150-årsjubileum i 1989 ga Rieber & Søn 10,000 rhododendroner og skulpturen Vårfornemmelser av Fritz Røed som en gave til Bergen by. Skulpturen er plassert ved Fjellveien.
I 1992 overtok konsernet Vitana i Tsjekkoslovakia og begynte dermed engasjementet i Sentral- og Øst-Europa. I 2000 forlot Rieber og Søn konglomeratmodellen for sin næringsvirksomhet, en prosess ledet av Asbjørn Reinkind, og satset deretter utelukkende på næringsmidler. I en stor dagligvarebutikk i Norge kunne man på begynnelsen av 2000-tallet finne over 500 ulike produkter fra Rieber & Søn. Blant de mer kjente merkene var Toro (supper og sauser), Denja (salater, pålegg, majones), Mr. Lee (nudler og woksauser), Ming og Geisha (ris), Heistad (sukkerfritt syltetøy), Vossafår (spekemat) og Vestlandslefsa. Selskapet markedsførte også krydderprodukter under merkenavnet Black Boy, men endret navnet på disse produktene til Toro Krydderier.
Konsernet hadde produksjonsvirksomheter i syv land og rundt 3000 ansatte, 65 % utenfor Norge. Det var ellers representert gjennom salgs- og markedskontorer i ytterligere seks land.
Den 20. august 2012 ble det offentliggjort at Orkla ASA kjøpte Rieber & Søn fra familien Rieber. Kjøpet ble godkjent av Europakommisjonen i mars 2013. I 2013 ble selskapene Rieber & Søn, Stabburet, KiMs Norge og Sætre slettet av Orkla, og selskapene og merkenavnene flyttet over i Orkla Foods Norge. Rieber & Søn ASA ble strøket fra Oslo Børs 30. mai 2013. I 2015 startet Rieberfamilien investeringsselskapet Rieber & Søn.
Gyrihaugen
Gyrihaugen (682 moh.) er en kolle som ligger vest for Løvlia på Krokskogen i Nordmarka, og øst for Steinsfjorden i Ringerike kommune. Gyrihaugen, som er godt synlig fra store deler av Ringerike og Hole, er en av de høyeste toppene på Krokskogen. Fra selve toppen er det vid utsikt fra hvor man kan se blant annet Oslofjorden, Gaustatoppen, Blefjell og Norefjell.
Opp fra Steinsfjordens østside går det en blåmerket sti til toppen via Mørkgonga. Selve Mørkgonga er et trangt og mørkt gjel med stupbratte vegger. Inne i selve renna er det en stålvaier til å holde seg i, da det flere steder er noen bratte opptak.
Gyrihaugen har flere ganger vært kjentmannspost på Krokskogen, senest i 1998 – 2000.
På 1950-tallet opprettet Forsvaret en mikrobølgeradiosender på toppen som ledd i det å skape et militært radionett over hele landet. Etter hvert har det kommet til flere militære installasjoner.
Geologisk sett så er selve toppen og platået rundt dannet av harde permiske basalter. Disse ligger som et dekke over mye eldre og mykere skiferlag. Overgangen mellom disse lagene blir lett synlig i form av den bratte kanten åsrekken danner mot vest.
Wim Duisenberg
Willem Frederik (Wim) Duisenberg (født 9. juli 1935 i Heerenveen, død 31. juli 2005 i Orange) var en nederlandsk økonom og bankmann. Han var president for Den europeiske sentralbanken (ESB) i Frankfurt am Main fra 1998 til 2003.
Han studerte ved Universitetet i Groningen, og tok doktorgraden over temaet økonomiske følger av nedrustning. Mellom 1973 og 1977 var han finansminister i Nederland, arbeidet deretter for en privat bank og ble president for den nederlandske sentralbanken (1982–1994).
I 1998 ble han valgt til den første presidenten for ESB. Hans viktigste konkurrent til stillingen var franskmannen Jean-Claude Trichet, som etterfulgte ham høsten 2003.
Duisenberg ble funnet død i sitt eget hjem i Orange i Frankrike 31. juli 2005.
Falun Gong
Falun Gong eller Falun Dafa er en filosofi som bygger blant annet på gamle kinesiske qigong- og meditasjonsmetoder, og som ble lansert av Li Hongzhi i 1992. Falun Dafa betyr «store Lovens hjul», Falun Gong «utøvelsen av Lovens hjul», og bevegelsen bygger på den tusenårs gamle mosjons- og meditasjonsteknikken qi gong. Gjennom fysiske øvelser, fire stående øvelser og én sittende meditasjonsøvelse, prøver utøverne å bedre helsa, styrke moralen og oppnå indre fred i overensstemmelse med Li Hongzhis lære.
Læren bygger på de tre prinsippene Zhen (sannhet, det å være opprett og ærlig, ikke korrupt), Shan (medfølelse, godhet, barmhjertighet) og Ren (toleranse, tålmodighet, utholdenhet).
Introduksjonsboken heter "(Kinesisk) Falun Gong" og hovedboken heter "Zhuan Falun". Bøkene, øvingsmusikk og videos kan gratis nedlastes på Falun Gongs websider. Alle Falun Gong aktiviteter er alltid gratis og Falun Gong tar ingen donasjoner. Falun Gong har ikke noen medlemslister eller medlemsbidrag. Det finnes ingen hierarkisk struktur i Falun Gong. Hvis en kan øvelsene, så kan en Falun Gong utøver lære dem bort til interesserte, så lenge dette blir gjort gratis.
Falun Gong er på papiret uavhengig fra religion, politikk eller andre interesseorganisasjoner. I introduksjonsboken, utgitt på kinesisk i begynnelsen av 90 årene, står det:
"Alle Falun Dafa-utøvere må følge lovene i sitt hjemland. Enhver adferd som krenker et lands politikk, lover eller regler, er i direkte strid med Falun Dafa’s dåd og dyd." Dessuten skal man generell ikke blande seg inn i et lands politikk, dvs. at man ikke skal blande politikk med Falun Gong. - Likevel har mediehuset NTD, gjennom avisen The Epoch Times, som begge er eid og driftet av Falun Gong gitt aktiv støtte til blant annet Donald Trump i USA og det høyrenasjonalistiske partiet AFD i Tyskland.
Utbredelse
Falun Gong har fått stor oppslutning i Kina, Europa, USA, Canada og Australia, og har flere millioner tilhengere i mer enn 70 land i hele verden (2007).
Juli 1999 ble Falun Gong forbudt i Kina, etter at myndighetene først hadde understøttet Falun Gong. I 1996 ble hovedboken "Zhuan Falun" bestselger i Kina, og det ble flere og flere mennesker som øvde Falun Gong i parkene i Kina. På en vanlig søndagmorgen kunne det samle seg 10 000 mennesker i én park i Beijing. Fra 1996-1999 ble det forsøkt med høyttalere eller vannkastere fra lastebiler å forstyrre qigong-øvingen med høy musikk eller ved å sprøyte vann på folk mens de øvde. 25. april 1999 samlet 10 000 Falun Gong utøvere seg foran petisjonskontoret i Beijing for å levere inn en petisjon mot arrestasjonen av noen utøvere 19. april i Tianjin, som hadde demonstrert mot en qigong-kritisk avisartikkel. Når det ble kjent at de arresterte var blitt satt fri, gikk alle hjem. Denne hendelsen brukte myndighetene som begrunnelse for at Falun Gong ble forbudt 22. juli 1999.
Forfølgelse i Kina
Den 10. juni 1999 ble det såkalte "610-kontoret" opprettet, som har som eneste oppgave å overvåke og forfølge Falun Gong utøvere. "610-kontor" finnes i hele Kina. 20. juli 1999 ble 1.000 navnlig kjente Falun Gong utøvere arrestert. Myndighetens mål var å eliminere Falun Gong innen 3 måneder etter 22. juli 1999. For å begrunne forfølgelsen ble det igangsatt en stor propagandakampanje mot Falun Gong. I samtlige media i Kina, i starten av forfølgelsen – ofte daglig, ble Falun Gong utøvere svertet som terrorister, selvmordere, gale, eller politisk motiverte som selv vil ha makten i Kina – altså en trussel mot Kina, kommunistpartiet og hele det kinesiske samfunnet.
Siden juli 1999 har hundretusenvis av tilhengere blitt forfulgt og fengslet for eksempel i arbeidsleir Laogai (omskolering gjennom arbeid) eller mentalsykehus. Flere tusen har blitt torturert, mange til døde. Falun Gong-utøvere har oftest blitt dømt til 2-3 år arbeidsleir uten rettssak, en straff som kan forlenges hvis man ikke har latt seg omskolere. Våren 2006 ble det kjent at organer fra fengslede Falun Gong-utøvere blir solgt dyrt på det internasjonale organmarkedet. To kanadiere, David Kilgour, en tidligere statssekretær i kanadisk UD og advokaten David Matas og amerikanske Ethan Gutmann, en forsker fra den konservative tenketanken Victims of Communism Memorial Foundation, har gjort uavhengige undersøkelser som bekrefter dette. FN-spesialkorrespondent Manfred Nowak bekrefter i torturrapporten 2006 påstandene til Kilgour, Gutmann, og Matas.
Kontroverser og skepsis rundt organhøsting
Likevel avkreftes rapporten som beskylder Kina i å høste organer fra politiske fanger av Washington Post og det Amerikanske helsekonsernet Quintiles IMS som gjennom innsamling av data har kommet fram til at Kinas forbruk av immundempende legemidler, som er nødvendige for at transplanterte organer ikke avvises av pasientens kropp, går hånd-i-hånd med antallet organtransplantasjoner som er utført i landet. Ifølge en uttalelse fra Kinas ambassade i Canada, inneholder den kanadiske rapporten også geografiske feil relatert til beliggenheten til de kinesiske byene hvor "konsentrasjonsleirene" holder til.
Skeptikere vil også påpeke at det i Falun Gongs lære hevdes at religionens tilhørere får "rensede" organer gjennom å praktisere Falun Gong
I en høring i Representantenes hus i USA som fant sted i 2016, beskylte den prisbelønte australske transplantasjonskirurgen Jeremy Chapman rapporten for å være "ren fantasi, stablet på politiske interesser"
Victims of Communism Memorial Foundation har fått kritikk av venstresiden i amerikansk og kanadisk politikk for å komme med feilaktige tall tidligere og for å benytte den kritiserte Kommunismens Svartebok, blant annet har tyske soldater som falt på østfronten under andre verdenskrig blitt tatt med som "ofre av kommunismen"
Interkom Kom Ind
Interkom Kom Ind er det tredje studioalbumet til det danske rockebandet Nephew. Albumet ble lansert den 6. oktober 2006. I samarbeid med produsenten Carsten Heller valgte bandet å bytte instrumenter i en del av låtene, for på den måte å fremtvinge et nytt lydunivers.
Fedrelandsforbundet – litauiske kristendemokrater
Fedrelandsforbundet – litauiske kristendemokrater (litauisk: , TS-LKD) er et konservativt og kristendemokratisk politisk parti i Litauen. Partiet er landets ledende sentrum-høyreparti med en overveiende liberalkonservativ og kristendemokratisk, men også nasjonalt orientert og økonomisk liberal politikk.
Historie
Partiet ble grunnlagt som «Fedrelandsforbundet – litauiske konservative» i mai 1993 av høyresiden i Sąjūdis, den politiske reformbevegelsen som ledet kampen for nasjonal uavhengighet i årene forut. En av bevegelsens grunnleggere, Vytautas Landsbergis, ble valgt til partiets første leder, en posisjon han beholdt frem til 2003. I 1996 gjorde Fedrelandsforbundet et svært godt valg til nasjonalforsamlingen Seimas med 40 % av stemmene og 70 mandater, men ble redusert til 8,6 % og 9 mandater i 2000.
Etter at Litauen ble medlem av Den europeiske union i 2004, fikk Fedrelandsforbundet to mandater i Europaparlamentet. Ved valget til Seimas samme år fikk partiet 14,6 % av stemmene og 25 mandater. Samme år gikk Den litauiske union av politiske fanger og deporterte, Litauens høyreunion og Den litauiske nasjonalistiske union inn i partiet, og det byttet navn til «Fedrelandsforbundet (konservative, politiske fanger og kristendemokrater i eksil)». Den 11. mars 2008 gikk Litauiske kristendemokrater inn i Fedrelandsforbundet, og det offisielle navnet ble forkortet til «Fedrelandsforbundet – litauiske kristendemokrater». Med dette ble Fedrelandsforbundet landets største medlemsparti med mer enn 18 000 medlemmer.
Stina Ekblad
Stina Ekblad (født 26. februar 1954 i Solf i Finland) er en finlandssvensk skuespillerinne.
Biografi
Hun er datter av en småbruker fra den finske Österbotten utenfor Vasa.
Skuespillerinne ble hun fordi hun oppdaget at det å være skuespiller var den beste måten å uttrykke sine språklige uttrykksbehov. Da det var vanskelig å få utdannelse for dette i Finland flyttet hun sytten år gammel til Danmark der hun først gikk på folkehøgskole og siden på teaterskolen før hun havnet på Odense Teater der hun var i ni år. I løpet av den tiden fikk hun sin filmdebut i den finsksvensk TV-serien Amirika (1975).
Deretter flyttet hun til Stockholm og Sverige og arbeidet først ved Stockholms stadsteater i 1980 og fra 1987 Dramaten.
Mange karakteristikker har vært benyttet for å fange karakteren hos denne egenartede skuespillerinnen. Mye sikter til hennes utseende og milde finlandssvenske dialekt som «hulder» eller «lys, rank bjørk». Klart er at hun mange ganger fått spille figurer som har vært både kunstneriske og veldig sjelfulle som Siri von Essen i SVTs store Strindbergserie, August Strindberg ett liv (1985), eller som Agnes von Krusenstjerna i Mai Zetterlings Amorosa (1986). Hennes utstråling av svalt klassisk skjønt vemod med all dens flertydighet har også gjort henne særlig skikket for å framstille rent androgyne figurer som Ismael i Fanny og Alexander (1982) eller som Tintomara i Drottningens juvelsmycke på Dramaten (1987). Men hun kan like gjerne opptre som mer rendyrket usympatiske figurer som filmdirektøren i Livsfarlig film (1988) eller sekretæren i Killinggängets TV-film På sista versen – en liten film om døden (1999). Hun spilte også hovedrollen som markise de Sade i Ingmar Bergmans oppsetning av Markisinnan de Sade (TV-versjonen 1992). Hun utmerkes ved den store presisjonen i sine fremføringer. Med sin distinkte språkbehandling har hun også ofte blitt benyttet som oppleser og resitatør.
Stina Ekblad mottok O'Neill-stipendiet i 1995 og i 2002 fikk hun et fireårig professorat i scenisk skuespill med hovedvekt på teksttolkning og språklig fremføring ved Teaterhögskolan i Stockholm.
Hun er gift med skuespilleren Jan Dolata.
Caimin Douglas
Douglas deltok i OL 2000 på 100 meter, men ble utslått i forsøkene. Han deltok også i VM 2001 på 200 meter, og ble denne gang utslått i kvartfinalen.
I VM 2003 løp han sammen med Timothy Beck, Patrick van Balkom og Troy Douglas på det nederlandske laget på 4 x 100 meter stafett som tok bronsemedaljene. Samme lag var også med i OL 2004, men bommet på vekslingen i forsøket og gikk ikke videre til finalen.
Han deltok også i EM 2006 men her ble han også utslått i kvartfinalen på 200 meter.
Under OL 2008 i Beijing løp han 4 x 100 m stafett, der det nederlandske laget kom på sjuendeplass.
Praktskogblomsterflue
Praktskogblomsterflue (Dasysyrphus venustus) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den er en vanlig blomsterflueart i mesteparten av Norge om sommeren.