cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Popper
Språkfilosofi
Popper hadde lite til overs for den tradisjonelle språkfilosofien (slik den f.eks. ble bedrevet av Wittgenstein). Hans motto var i denne sammenheng:
På den andre siden var Popper veldig interessert i språkets evolusjon. Han mente at det var utviklingen av den argumentative språkfunksjonen som har gjort oss til mennesker: Argumenter for eller imot en påstand forutsetter bevissthet, driver kunnskapen fremover og muliggjør kulturell evolusjon.
Bevissthetsfilosofi
Via sin erkjennelsesteori, der subjektive tanker blir til objektiv kunnskap når de deles med andre, kom Popper frem til et nokså særegent sinns- eller bevissthetsfilosofisk løsningsforslag til kropp–sinn-problemet. I motsetning til idealismen («alt er ånd»), materialismen («alt er materie») og dualismen («alt er ånd eller materie») forfektet han et pluralistisk syn, nemlig en inndeling av alle universets fenomener og prosesser i tre «verdener». I denne inndelingen er verden 1 tenkt å omfatte fysiske materier og krefter, verden 2 subjektive tanker og følelser, og verden 3 objektive teorier og verk. Uten verden 3 dør alle «teorier» med sine bærere, enten de er ubevisste antagelser eller bevisste tanker. Men ved at ulike individer (med hver sin verden 2) kan publisere og diskutere teorier (verden 3) og teste dem empirisk (i verden 1), kan kunnskap akkumuleres over tid og den fysiske verden omformes i tråd med teoriene.
Popper mente at verden 1–3 er åpne for påvirkninger av hverandre. Denne posisjonen er kjent som interaksjonisme og innebærer ikke bare at kroppen påvirker sinnet, men også at sinnet påvirker kroppen. Eksistensen av kunstnerisk og vitenskapelig kreativitet var for Popper et sterkt argument mot determinisme. Selv om han foretrakk å diskutere sin sinnsfilosofi som en forklaring på kreativitet, har den også åpenbare implikasjoner for spørsmålet om viljesfrihet.
Sosialfilosofi
Ifølge Popper bør samfunnsvitenskapene følge samme metode som naturvitenskapene. Det Popper mente med metode er imidlertid ikke et krav om å bruke bestemte måleinstrumenter e.l., men helt enkelt kravet om å utsette sine og andres teorier for kritikk, tester og falsifiseringsforsøk – altså kritisk rasjonalisme. I positivismestriden har Popper til dels blitt tolket som om hans mål var å omforme samfunnsvitenskapene etter naturvitenskapenes forbilde, men utgangspunktet hans var det stikk motsatte: Det er ikke samfunnsvitere som må bli fullt ut objektive, verdifrie eller sikre; det er naturvitere (men også deres kritikere) som må ta innover seg at naturvitenskap verken er eller kan være fullt ut objektiv, verdifri eller sikker.
Som et gjennomgående tema i Poppers sosialfilosofiske skrifter kan man si at han advarte mot skråsikkerhet og insisterte på «absolutt aldri å ofre menneskelige liv på vår antatte kunnskaps alter.» Vår kunnskap er alltid befengt med usikkerhet, og selv den beste plan kan slå feil. Derfor må et politisk mål aldri hellige som middel å risikere menneskeliv. Som Popper skrev mange ganger: «La teorier dø i stedet for mennesker!»
Politisk filosofi
Poppers mest sentrale bidrag til den politiske filosofien var hans beskrivelse av det åpne samfunn som et humanistisk, pluralistisk og liberalt alternativ til totalitarismen. Poppers forsvarte ikke demokratiet som et «folkestyre» (noe det etter hans oppfatning ikke er), men fordi det er den eneste statsformen som tillater avsettelsen av udugelige ledere uten blodsutgytelse. Dermed viser også Poppers politiske filosofi seg som en anvendelse av hans kritiske rasjonalisme: Det er viktigere at de politiske strukturene sikrer muligheten til å korrigere potensielle feil enn at de sikrer oppnåelsen av en eller annen samfunnsvisjon. En kritisk offentlig debatt er derfor bærebjelken i et åpent samfunn. Dette krever et pluralistisk meningsmangfold og toleranse overfor avvikende meninger.
Popper kritiserte begrepet «folkestyre» for å være populistisk og villedende. Han advarte mot «flertallets diktatur» og fremhevet viktigheten av minoritetsvern og maktdeling som minst like viktige demokratiske prinsipper som frie og rettferdige valg. Statens viktigste oppgave er å garantere individenes friheter (blant annet ytrings-, trykke-, tros-, kunst- og akademisk frihet) og å sikre et verdig liv til alle (velferdsstat). Dette innebærer på den ene siden at staten og dens ledere ikke må akkumulere for mye makt; og på den andre siden at staten må begrense markedskreftene.
Moralfilosofi
Popper skrev aldri noen avhandlinger om moralfilosofi eller etikk. Samtidig har det blitt påpekt at «hele hans virke er dypt rotfestet i etikk». Implisitt har hans verk nemlig tydelige moralske konsekvenser. Mest åpenbart er dette for forskningsetikken. Et kjennetegn ved Poppers vitenskapsfilosofi er nettopp at den er normativ, dvs. den består av et sett med anbefalinger om hvordan vitenskap bør bedrives, og som stiller høye moralske krav til vitenskapsfolk.
Utover dette begrunnet Popper en form for omvendt utilitarisme: Det er viktigere å minimere urett og lidelse enn å maksimere lykke eller velvære. Dette overordnede prinsippet, at ethvert enkeltmenneske har en moralsk plikt til å forhindre og redusere lidelse, og å bidra til et tolerant og åpent samfunn, går igjen i mange av Poppers sosialfilosofiske skrifter.
Betydning, innflytelse og mottagelse
Det mangler ikke på uttalelser som fremhever Poppers enestående betydning for vitenskapsteorien:
Målt i hvordan den vitenskapelige praksis har endret seg siden 1930-tallet, spesielt i naturvitenskapene, har Poppers betydning vært enorm: Positivismen er «så død som en filosofosk skole noen gang blir»; forskere flest bekjenner seg til en hypotetisk-deduktiv metode; fallibilismen er i sine grunntrekk anerkjent; fokuset har skiftet fra å sannsynliggjøre hypoteser til å teste dem; statistiske teorier testes gjennom signifikans- eller annen statistisk hypotesetesting mot nullmodeller; mange av hans sosialfilosofiske forklaringsmodeller er i utstrakt bruk.
Flere kommentatorer har påpekt at Popper er mer populær blant «den vitenskapelige elite» – inkludert tallrike nobelprisvinnere – enn blant filosofer, som i stor grad har «avvist eller forbigått» Poppers filosofiske ideer. Bakgrunnen for populariteten blant en del forskere kan være at «Popper taler som en utøvende vitenskapsmann til en utøvende vitenskapsmann». Motviljen blant fagkollegene kan ifølge Popper-eleven W.W. Bartley ha følgende forklaring: Popper var en prinsippfast kritisk rasjonalist, og hans kommunikasjonsform bestod stort sett i å kritisere andres teorier, både når det gjaldt studenter, gjesteforelesere og kolleger. Han så på dette som den beste formen for tilbakemelding, og var nøye med å holde kritikken på et faglig nivå. Men i et fagmiljø der omgangsformen ellers bestod i at professorer bekreftet hverandres autoritet, var ikke Poppers motvilje mot autoriteter egnet til å skaffe ham venner. I tillegg kan mange filosofer ha oppfattet Popper som en faglig trussel: Han hadde løst flere problemer som de ledende fagmiljøene hadde definert som uløselige (for eksempel induksjonsproblemet). Motsatt så han på mange av spørsmålene som ledende filosofimiljøer syslet med, som pseudoproblemer, og nølte ikke med å si det høyt. Poppers filosofi innebærer derfor, «så sant [den] er på rett spor, [at] flertallet av profesjonelle filosofer verden over har kastet bort eller kaster bort sine faglige karrierer»; som en konsekvens har «Poppers arbeid enten bli[tt] ignorert eller fullstendig misforstått.»
Den faglige kritikken av Poppers filosofi tar hovedsakelig for seg hans vitenskapsteori: Det har f.eks. ofte blitt påpekt at observasjoner, som er nødvendig for å falsifisere en hypotese, ikke er sikre; at man aldri kan vite om en observasjon tilbakeviser selve hypotesen eller noen av bakgrunnsantagelsene; at dette betyr at heller ikke falsifikasjon er endelig, og at asymmetrien mellom verifikasjon og falsifikasjon dermed bryter sammen; at falsifikasjon ikke er anvendelig på statistiske hypoteser; eller at falsifikasjon ikke spiller noen rolle i samfunnsvitenskapene. Mesteparten av denne kritikken har, som f.eks. Ian Jarvie har påpekt, allerede blitt imøtegått i Poppers første bok og har deretter blitt besvart en rekke ganger. Popper selv uttalte om dette: «Kritikken av mine angivelige synspunkter har vært utbredt og svært vellykket. Jeg har til gode å møte kritikk av mine synspunkter.»
Han formodet at mange av kritikerne hans ikke hadde gjort seg bryet med å lese hans skrifter, men nøyet seg med å angripe «Popper-myten». Denne Popper-myten består delvis av en karikatur av Poppers synspunkter (f.eks. at han skal ha vært en «naiv falsifikasjonist», dvs. anså falsifikasjon for å være en enkel og endelig affære); delvis tillegger den Popper meninger som er det stikk motsatte av hans lære (f.eks. at han skal ha vært en positivist).
I tillegg til den faglige kritikken har Popper blitt angrepet på politisk grunnlag. I konservative kretser var Popper suspekt på grunn av sin marxistiske ungdom og sin kraftige kritikk av markedsøkonomien. I sosialistiske kretser derimot tilga man Popper aldri hans kritikk av Marx. I det minste fikk Popper her anerkjennelse for å være den «kanskje mest eminente» kritikeren av marxismen. Men Popper betegnet like fullt marxismen som en i utgangspunktet «humanitær bevegelse», og han beundret Marx både som en av «menneskehetens frigjørere» og som tenker, fordi han gjorde et hederlig forsøk på å anvende rasjonelle metoder på kompliserte samfunnsproblemer. Siden Popper i 1947 var blant grunnleggerne av Mont Pelerin Society (sammen med blant andre Friedrich von Hayek, Ludwig von Mises og Milton Friedman), har han blitt mistenkt for å støtte (neo)klassisk liberalisme. Liberalismen som Popper forsvarte var imidlertid en sosialliberal form.
En oppfatning som fremgår av ulike lærebøker, er at Popper mer eller mindre er gått av moten og har blitt forbigått av Thomas Kuhn («paradigmeskifter»), Imre Lakatos («forskningsprogrammer») og Paul Feyerabend (epistemologisk anarkisme). En slik oppfatning er imidlertid ikke generelt akseptert og må således betraktes som et partsinnlegg, muligens under påvirkning av «Popper-myten». For det første er f.eks. Kuhns vitenskapsfilosofi deskriptiv («hva gjør forskere?»), mens Poppers filosofi har en sterk normativ komponent («hva bør forskere gjøre?»). For det andre har Kuhns, Lakatos’ og Feyerabends filosofier til dels store problemer som Poppers filosofi unngår. Både Lakatos og Feyerabend var forhenværende Popper-elever, som vendte seg mot sin «læremester». Mens deres bidrag av enkelte blir fremstilt som forbedringer av Poppers filosofi, ser andre på dem som tilbakeskritt. Også mellom Kuhn og Popper er det nokså store likhetstrekk; og Popper anerkjente at han lærte mye av Kuhns oppdagelse av «normalvitenskap» (faser av en rutinepreget forskning uten nye oppdagelser). Hovedforskjellene kan sammenfattes i to punkt: at Popper så på Kuhns rutinepregede «normalvitenskap» ikke som noen «normal» tilstand, men som «en farlig trussel mot alt [Popper] setter pris på ved vitenskapen»; og at Kuhn støttet opp om «myten om rammen», mens Popper bekjempet enhver relativisme.
Æresbevisninger
Popper ble i 1965 adlet som Knight Bachelor av dronning Elisabeth II. Hans tiltaleform var deretter Sir Karl.
Han ble innvalgt i Royal Society (1976) og utnevnt til (æres)medlem av flere vitenskapsakademier (blant annet det amerikanske, belgiske, britiske, europeiske, franske, italienske og østerrikske). I tillegg ble han utnevnt til æresdoktor ved en rekke universiteter (blant annet Athen, Cambridge, Canterbury, Chicago, Frankfurt, Guelph, London, Madrid, Oxford, Praha, Salzburg, Wien).
Videre har han blitt tildelt en rekke nasjonale ordener (det østerrikske store ærestegnet i gull i 1976, den britiske æresriddernes orden i 1982, det tyske storkorset i 1983).
Av vitenskapelige og kulturelle utmerkelser og priser har Popper fått Sonningprisen (Danmark, 1973), Ærestegnet for vitenskap og kunst (Østerrike, 1980), Pour le Mérite (Tyskland, 1980), Kyotoprisen (Japan, 1992), Goethemedaljen (Tyskland, 1992) og Otto-Hahn-fredsmedaljen (Tyskland, 1993).
Ett år før sin død ble Popper utnevnt til æresborger av hjembyen Wien.
Bibliografi
[Årstall i hakeparentes angir tidligere publikasjoner av enkeltkapitler eller hele boken i en annen form (eller dato for ferdigstillelse, hvis utgivelsen var sterkt forsinket).]
Tekstsamlinger og intervjuer, utgitt av andre (utvalg)
Listen viser alle bøker (og bare slike) som er utgitt på nordiske språk eller inneholder tidligere upublisert materiale. [Lenker viser beholdningen ved norske bibliotek ifølge Bibsys.]
Enkeltartikler (utvalg)
Her vises bare et utvalg at viktige artikler som ikke er gjengitt i noen av de ovenstående tekstsamlingene.
Sekundærlitteratur
Her vises bare sekundærlitteratur som er referert i artikkelen og/eller av sentral betydning. En omfattende personalbibliografi (> 500 sider per 2016) er tilgjengelig ved universitetsbiblioteket i Klagenfurt.
GFS
GFS kan sikte til:
Gerhard Gjerding
Blant bøkene han har illustrert omslaget til, er
Ola Kai Ledang
Ola Kai Ledang (født 25. juli 1940 i Namsos) er en norsk musikkforsker. Fra 1985 var han professor i musikkvitenskap ved Universitetet i Trondheim med etnomusikologi og instrumentforskning som spesialfelt.
Sanaa Koubaa
Sanaa Koubaa (født 6. januar 1985) er en tysk friidrettsutøver som konkurrerer i hinderløp.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun deltok på 3000 meter hinder.
Frederikssund (by)
Frederikssund er en kjøpstadsby nord på den danske øya Sjælland, ved Roskilde Fjord. Byen har 15,654 innbyggere (2013). Byen er beliggende i Frederikssund kommune i Region Hovedstaden.
Historie
Det er gjort tallrike funn i Frederikssundsområdet, som viser at det har bodd mennesker her siden jegersteinalderen. I middelalderen lå her kun et lite ferjested. Området var ubebodd og ferjen var bare en pram som ble trukket over Roskilde Fjord med tau.
Da Frederik II på 1560-tallet begynte oppføringen av Frederiksborg slott i Hillerød, fikk ferjestedet betydning ved transport av kongens byggematerialer.
I 1652 ble Frederikssund navngitt av den sittende konge Frederik III, men det var først på 1700-tallet, hvor flere handlende bosatte seg, at det oppsto et egentlig bysamfunn.
Attraksjoner
Det er forbindelse med Hornsherred via Kronprins Frederiks Bro, innviet i 1935. I 1879 åpnet jernbaneforbindelsen til København, og fra 1989 kjører det S-tog fra samme by.
Terézia Poliaková
Terézia Poliaková (født 2. april 1989) er en slovakisk skiskytter. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hun ble nummer 66 på normaldistansen og nummer 14 på mixed stafett.
Rosenamarant
Rosenamarant er en fugl i gruppen amaranter (Lagonosticta) i familien astrilder. Den forekommer i Benin, Burkina Faso, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Tsjad, Den demokratiske republikken Kongo, Elfenbenskysten, Etiopia, Gambia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kenya, Liberia, Mali, Niger, Nigeria, Rwanda, Senegal, Sierra Leone, Sudan, Tanzania, Togo og Uganda.
Røykbadstue
Røykbadstue er en tradisjonell bygningtype kjent fra ulike deler av Norge. Røykbadstuene har tradisjonelt blitt brukt til å skjøtte den personlige hygiene. Røykbadstuer er kjent blant annet fra Neiden, Færsnes og Finnskogen. Norsk Skogfinsk Museum har arbeidet for å kartlegge og opplyse om røykovnsteknologien som benyttes for å varme opp røykbadstuer.
Orland Park (Illinois)
Orland Park er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Kjetta på Dovre
«Kjetta på Dovre» er et norsk folkeeventyr som handler om en mann på vandring som trenger hus til seg selv og Kvitbjørnen sin på julaften. Menneskene som bor der sier at det går bra, men hver julaften kommer det troll, og tar seg inn i huset. Folkene flytter ut på julaften, etter de har dekt opp til festmåltid for trollene. Mannen etterlater bjørnen under bordet. Og når trollene kommer, prøver en av de yngste å mate det han tror er en katt, med pølse. Bjørnen svir seg på snuten, og jager ut alle trollene.
Orland Park (Illinois)
Den har og dekker et areal på 57 394 136 kvadratmeter.
Kjetta på Dovre
Den varianten av «Kjetta på Dovre» som er best kjent, er Asbjørnsen og Moes versjon i Norske Folke-Eventyr. «Kjetta på Dovre» hører til den gruppa av eventyr som i norsk eventyrtypologi kalles eventyr om det dumme trollet. Det har typenummer 1161 i Aarne-Thompsons eventyrklassifikasjon. Fortellingen er også registrert som vandresagn. I Reidar Th. Christiansens katalog Migratory Legends har den typenummer ML 6015.
Eventyret er et eksempel på at Dovrefjell har hatt en mytisk status i norsk folkediktning og folketro, som et sted der det er samla spesielt mye trollskap. Asbjørnsen og Moes bruk av stedsnavnet i dette eventyret og i «Høna som skulle til Dovrefjell for at ikke all verden skulle forgå» har i sin tur bidratt til den særlig stillinga som Dovrefjell har i nordmenns bevissthet også i dag.
Knut Liestøl har forska på vandringsvegene for eventyret, som kjennes i varianter fra flere land i Nord-Europa. «Kjetta på Dovre» er et av få eksempler på at virkelige stedsnavn opptrer i eventyr.
Giovanni Battista Re
Giovanni Battista Re (født 30. januar 1934 i Borno, Brescia, Italia) er en kardinal i Den katolske kirke, og prefekt for Kongregasjonen for biskopene.
Tidlig liv og karriere
1957–1960 studerte han ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, og tok doktorgraden i kirkerett. Han underviste så ved seminaret hvor han selv hadde studert og virket som kapellan til 1961. Deretter fulgte studier ved Det pavelige kirkeakademiet, som er Vatikanstatens diplomatskole, i 1962 og 1963. 1. juli 1963 begynte han sin diplomatiske karriere som sekretær ved nuntiaturet i Panama, hvor han var til 1967.
7. juni 1964 utnevnt til «ekstra kammertjener» for paven, camarero secreto supernumerario, som er den laveste monsignoregrad. Tittelen ble ved reformen av kurien i 1967 endret til pavelig kapellan.
1967–1971 var han sekretær ved nunciaturet i Iran, og ble så tilbakekalt til Vatikanet og fikk tittelen ''nuntiatur-auditor av 2. klasse''. I 1974 ble han auditor av 1. klasse. Frem til 1977 arbeidet han i Statssekretariatets første seksjon, avdelingen som «alminnelige anliggender». Han var der sekretær for Giovanni Benelli, som i 1977 ble erkebiskop av Firenze og kardinal. 1. desember 1979 ble han assessor i Statssekretariatet. Re fikk rykte på seg for å være arbeidsnarkoman.
Biskop
9. oktober 1987 ble han utnevnt til titularerkebiskop av Vescovio av Johannes Paul II, og til sekretær for Bispekongregasjonen. Re ble bispeviet 7. november 1987 av paven. Han var også rådgiver for Kongregasjonen for troslæren og medlem av Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika og de pavelige rådene for legfolket, familien og sjelesorgen.
12. desember 1989 ble han utnevnt til sostituto i Statssekretariatets første seksjon, noe som tilsvarer en stilling som indreminister. Nest etter statssekretæren er dette den viktigste stillingen i Vatikanstatens administrasjon. Det er ikke en stilling som normalt besittes av en kardinal, og selv om paven ønsket å utnevne ham til dette gjorde han en for god jobb i statssekretariatet til at det var ønskelig å flytte ham over et annet sted.
Kardinal
6. september 2000 valgte Johannes Paul II å utnevne Re til prefekt for Bispekongregasjonen og president for kommisjonen for Latin-Amerika. 21. februar 2001 ble han kreert til kardinalprest med kirken Santi XII Apostoli som sin titularkirke. 15. mai 2001 ble han medlem av Kongregasjonen for troslæren og 18. mai 2001 av Kardinal- og bisperådet i Statssekretariatets andre seksjon («utenriksdepartementet»).
1. oktober 2002 ble han utnevnt til kardinalbiskop, og fikk titularsetet Sabina-Poggio Mirteto, som hadde vært ledig siden kardinal Lucas Moreira Neves' død mindre enn en måned tidligere.
Deltagelse i pavevalg
Re nådde aldergrensen på 80 år først 30. januar 2014, og ledet konklavet i 2013, da de to som i embets medfør skulle ha ledet konklavet, begge hadde falt for denne aldersgrensen, og dermed falt ledelsesoppdraget på den høyest rangerte blant de stemmeberettigede kardinalene.
Natalija Burdyha
Natalija Leonidivna Burdyha, ukrainsk Наталія Леонідівна Бурдига (født 26. oktober 1983) er en ukrainsk skiskytter. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 7 på stafetten.
Fekting under Sommer-OL 2012
Fekting under Sommer-OL 2012 fant sted fra 28. juli til 5. august 2012 på ExCeL Exhibition Centre i London. Det ble fektet i til sammen ti øvelser (seks individuelle og fire lag). Det internasjonale fekteforbundet ville ha med ytterligere to øvelser, men forslaget ble nedstemt i IOC og formatet var derfor det samme som under Sommer-OL 2008.
For lagkonkurransen ble åtte lag bli kvalifisert, pluss et niende lag der vertnasjonen Storbritannia ikke kvalifiserte seg automatisk. De fire toppnasjonene ble kvalifisert, og de neste fire plassene gikk til beste nasjon i Amerika, Europa, Afrika og Asia/Oseania.
Italias Valentina Vezzali ble den fjerde utøveren i historien som vant gull i fire sommer-OL på rad, da hun var med på Italias lag i kvinnenes florettkonkurranse.
Norge tok sin aller første olympiske medalje i fekting gjennom tidene da Bartosz Piasecki (Bygdø Fekteklubb) tok sølvmedalje i kårde den 1. august 2012.
Ewart Horsfall
Ewart Douglas Horsfall (født 24. mai 1892, død 1. februar 1974) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker både i 1912 i Stockholm og i 1920 i Antwerpen.
Åtte år senere, i OL 1920 i Antwerpen, vant Horsfall sin andre olympiske medalje. Han var med som roer på den britiske åtteren som kom på andreplass bak USA. Mannskapet på båten var; Ewart Horsfall, Guy Oliver Nickalls, Richard Lucas, Walter James, John Campbell, Sebastian Earl, Ralph Shove, Sidney Swann og Robin Johnstone som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920, ble gjennomført i cupform. To og to båter møttes i kvart- og semifinaler. Storbritannia møtte og beseiret Sveits i kvartfinale og Norge i semifinale. Finalen tapte de til USA.
Katsiaryna Bjelanovitsj
Katsiaryna Uladzimirawna Bjelanovitsj (belarusisk: Кацярына Уладзіміраўна Белановіч; russisk: Екатерина Владимировна Беланович, Jekaterina Vladimirovna Belanovitsj; født 14. oktober 1991) er en belarusisk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp.
Hun representerte Belarus under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun deltok på 400 meter hekk.
Heterorrhina nigritarsis
Heterorrhina nigritarsis er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor, avlang, skinnende metallisk grønnfarget eller kobberfarget gullbasse.
Utbredelse
Arten lever i Nepal og det nordlige India.
Systematisk plassering
Som for flere andre av gullbasse-slektene med navn som slutter på "-rhina" er det uklart om navnet bør staves med én (-"rhina") eller to (-"rrhina") r-er.
Robert Foxworth
Robert Foxworth (født 1. november 1941 i Houston i Texas) er en amerikansk skuespiller som har opptrådt på film, teater og TV.
Foxworth ble utdannet ved Lamar High School og han fikk oppmerksomhet for første gang som skuespiller på forskjellige teater-oppsetninger, spesielt i Washington, D.C. Blant hans mange roller på film og TV er Foxworth mest kjent for sitt arbeid på såpeoperaen Falcon Crest mellom 1981 og 1987. I denne serien spilte han rollen som Chase Gioberti, nevøen til Jane Wymans rollefigur, som eier en liten del av vingården som store deler av serien utspiller seg på.
Han spilte Bernard Chenowith i serien Six Feet Under fra 2001 til 2003, og hadde en hovedrolle i filmen The Questor Tapes fra 1974. Foxworth hadde også en gjestehovedrolle i den syvende sesongen av serien The West Wing og han var gjesteskuespiller i tv-serien Law & Order. Han har også hatt gjesteroller i TV-serier som Star Trek: Deep Space Nine, The Outer Limits, Star Trek: Enterprise, Stargate SG-1 og Babylon 5. Foxworth har gjort stemmeskuespill som den korrupte professor Hamilton i Justice League Unlimited.
Han har også stemmen til Autobot Ratchet i filmversjonen av Transformers. Foxworth var en langvarig følgesvenn av Bewitched-stjernen Elizabeth Montgomery siden 1973, og de giftet i 1993. Hun døde etter to års ekteskap i 1995. Han er far til skuespillerne Bo Foxworth og Kristyn Foxworth som han fikk med sin første kone, Marilyn McCormick. Foxworth giftet seg med Stacey Thomas i 1998, og de bor sammen i Encinitas, California.
Tinley Park (Illinois)
Tinley Park er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 41,77 km².
Arthur Garton
Arthur Stanley Garton (født 31. mars 1889, død 20. oktober 1948) var en britisk roer som deltok i OL 1912 i Stockholm.
Rie
Rie er et tørkehus for korn. Ria er en bygningstype som ble innført til Norge av skogfinnene. Norsk Skogfinsk Museum er blant pådriverne for å bevare eksisterende rier og kunnskapen om denne bygningstradisjonen. Ria fyres opp ved hjelp av en røykovn. I likhet med røykstuer og røykbadstuer har ria ingen pipe, men en ljore, det vil si en åpning i taket der røyken slipper ut.
Celmia
Celmia er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Marija Panfilova
Marija Oleksandrivna Panfilova, ukrainsk Марія Олександрівна Панфілова (født 11. oktober 1987) er en ukrainsk skiskytter. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var nummer 7 på stafetten.
Celmia
Utseende
Nokså små stjertvinger, bakvingen med to tynne stjerter. Hannens overside er brun, det bakre delen av forvingen og mesteparten av bakvingen skinnende blå. Hunnen er ensfarget brun. Undersiden er gråhvit med et litt uregelmessig, gulbrunt tverrbånd og en tynn, brun strek utenfor dette, en oransje flekk ved bakhjørnet.
Niels Benzon
Niels Benzon (1684–1709) var en dansk boksamler.
Celmia
Utbredelse
Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico til det sørlige Brasil.
Niels Benzon
Han ble født i Aalborg som sønn av Peder Benzon til Havnø (d. 1701) og Drude Mathiasdatter Foss (d. 1684). Benzon hadde estetiske og litterære interesser og hadde anlagt en sjelden samling av nyere latinske dikteres poetiske skrifter. Over denne lot han i Leiden trykke en fortegnelse med tittelen: Bibliotheca poetica nobilis cujusdam Dani (1704).
Etter Benzons død ble bøkene i 1711 solgt på auksjon i vennen Frederik Rostgaards hus. Samlingen utgjorde da 1238 bind.
Benzon var gift med Adelheid Magdalena von Schwanewede.
Brunamarant
Brunamarant er en fugl i gruppen amaranter (Lagonosticta) i familien astrilder. Den forekommer i Angola, Botswana, Den demokratiske republikken Kongo, Namibia, Tanzania, Zambia og Zimbabwe.
Oak Lawn (Illinois)
Oak Lawn er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 22 247 997 kvadratmeter.
Myk sisselrot
Myk sisselrot (Polypodium interjectum) er en art av bregner innenfor sisselrotslekten i sisselrotfamilien (Polypodiaceae). Den har enkeltstående, vintergrønne blad som er enkelt flikete.
Kjetil Jemte
Kjetil Jemte (svensk: Kettil Jamte) eller Kjetil Anundson, ifølge sagaen den første kjente nybyggeren i Jämtland. Ifølge Snorre Sturlason var Kjetil sønn av Anund Jarl i Sparbu i Nord-Trøndelag.
I Håkon den godes saga og Olav den helliges saga fortelles det at Kjetil Jemte dro mot øst over Kjølen med en stor mengde folk og buskap og ryddet skog og dyrket opp store bygder som senere skulle få navnet Jemtland etter han. Årsaken til utvandringen var at østlandskongen Øystein «den onde» herjet så hardt i Trøndelag at mange flyktet fra landet. Snorre sier ingenting om når Kjetil Jemte skal ha levd, men det må ha vært på 700- eller 800-tallet.
Myk sisselrot
Underarter og varianter
Svært nærstående art:
Beskrivelse
Myk sisselrot er en flerårig karsporeplante med jordstengel og noe klonal vekst. Arten har spore-reproduksjon, og sporene spres med vind, potensielt over nokså lange avstander. Myk sisselrot trives på frisk og næringsrik jord, gjerne blant stein, steingjerder, i veikanter og blant gamle lauvtrær, gjerne eiketrær. Myk sisselrot er mellom 15-50 cm høy. Den kan enkelt skilles fra de fleste andre bregner ved at den er enkelt fliket, i motsetning til de fleste andre bregner som gjerne er dobbelt fliket og trippel fliket. Andre enkelt flikete bregner i norsk flora med vintergrønne blader er taggbregne, sisselrot og bjørnekam.
Sisselrot og myk sisselrot kan danne hybrider og er utfordrende å skille fra hverandre. Sikker artsbestemmelse kan gjøres med mikroskop. Det finnes likevel noen forskjeller. Sisselrot har avrundet spisse fliker mens myk sisselrot har spissere fliker. Bladplaten på myk sisselrot er dessuten bredere og tydeligere eggformet. Sporehopene på undersiden av bladene er mer ovale på myk sisselrot mot sirkelrunde på sisselrot. Nye blader på myk sisselrot dannes dessuten om sommeren mens sisselrot danner nye blader om våren. Som navnet tilsier er bladene hos myk sisselrot noe mykere, eller slakkere, enn hos sisselrot. En hybrid av disse to vokser tidvis i ytre strøk av Rogaland.
Sisselrot og taggbregne skilles lett fra hverandre ved at taggbregne har stilkete sagtaggete fliker mens sisselrot har helrandede fliker uten stilk. De blanke, mørkegrønne bladene, uten sporehoper, hos bjørnekam gjør det lett å skille den fra sisselrot også. Både taggbregne og bjørnekam har rosettstilte bladplater i motsetning til de enkeltstående bladene hos sisselrot.
Utbredelse
Artens kjente forekomster ligger i skog (særlig hasselskog), på berghyller og -vegger, og en sjelden gang på veiskråninger. Utbredelsen i Norge er akkurat nå uklar. Arten ble først funnet i Norge av J.I. Johnsen i 1984 i Rennesøy og er senere funnet på mange lokaliteter innen 6 4-km²-ruter på Rennesøya og Klosterøya.
I 1989 ble den også funnet på de nærliggende Stjernarøy og Halsnøy i Finnøy. I 2011 ble den funnet i Børøyvika i Bømlo, og funnet er bekreftet av J.I. Johnsen (som nok er den personen som best kjenner arten i Norge). Dette ville gi et svært begrenset utbredelsesområde på ca. 800 km2 og et kjent forekomstareal på 32 km2. I 2020 rapporterte J.O. Westerhus arten fra en lokalitet på sørvestsida av Eikeren i Øvre Eiker, mer enn 300 km øst for tidligere kjent område, og i en region med et helt annet klima. Rapporten, i Artsobservasjoner, er fulgt av gode bilder som viser de diagnostiske kjennetegnene for arten, og vi godtar den.
Kjent utbredelsesområde øker da til 17 700 km2 (nesten det 20-dobbelte). Kjent forekomstareal øker til 36 km2, men det nye funnet gjør at vi må rekne med et svært høgt mørketall; arten er trolig nesten komplett oversett. Vi har antatt et forekomstareal på 66-1080 km2 (30 ganger kjent), noe som gir et beregnet forekomstareal på 349 km2. Det er foreløpig flere ubekreftete rapporter fra Østfold og andre steder (se nedafor). Mjuk sisselrot er europeisk. J.I. Johnsen (pers. medd.) rapporterer at «bestanden på Rennesøy [fortsatt kjent som norsk hovedforekomst] er i sterk tilbakegang, noe som skyldes mildere vinterklima og endra beiteregime. Eføyen [Hedera helix] er i sterk ekspansjon og mange steder teppedannende i skogbunn og bergvegger, og kveler det meste på sin vei.»
Rødlistevurdering
Generasjonstida er satt til 15 år, dvs. en vurderingsperiode på 45 år. Mjuk sisselrot og den vanlige arten sisselrot er svært like hverandre. Det finnes noen overflatiske kjennetegn, men sikker identifisering krever mikroskopering av sporangier. Derfor kan ingen rapporter/observasjoner uten herbariebelegg eller mikrofotografier godtas. Ikke kontrollerte belegg finnes fra følgende steder: Sarpsborg: Solberg 2007, Fredrikstad: Slevik 1900, og Hå: Haver 2017 og Rennesøy: Helland og Dale 2017. Sjøl om disse godtas, vil dette ikke endre vurderingen som nær truet.
Argon–argon-datering
Argon–argon-datering, også kalt 40Ar/39Ar-datering er en radiometrisk datering som er oppfunnet for å erstatte kalium-argondatering i nøyaktighet. Den eldre metoden krevde at prøver deles i to for separate kalium- og argonmålinger, mens den nyere metoden bare krever et bergfragment eller mineralkorn og bruker en enkelt måling av argon-isotoper. 40Ar/39Ar datering er avhengig av nøytronbestråling fra en atomreaktor for å konvertere en stabil form for kalium (39K) til radioaktiv 39Ar.
Heterorrhina amoena
Heterorrhina amoena er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor, avlang, skinnende metallisk grønnfarget eller kobberfarget gullbasse.
Utbredelse
Arten lever i det nordlige India.
Systematisk plassering
Som for flere andre av gullbasse-slektene med navn som slutter på "-rhina" er det uklart om navnet bør staves med én (-"rhina") eller to (-"rrhina") r-er.
Cambarus bartonii
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i deler av Appalachene.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013.
Novell eDirectory
Novell eDirectory er en katalogtjeneste for administrasjon av ressurser i et datanettverk. Det er en database som inneholder informasjon om brukere, ressurser og rettigheter i datanettverket. Informasjonen er organisert slik at man kan håndtere den effektivt og sikkert.
Bruk
Eksempler på hva eDirectory kan inneholde er informasjon om hvilke dataprogrammer, hvilke filområder, hvilke skrivere og hvilke internett-sider en pålogget bruker har tilgang til. eDirectory kan også inneholde informasjon om brukerens passord, hvilken datamaskin brukeren benytter og når brukeren sist var pålogget.
De fleste produkter og tjenester som Novell leverer er integrert mot eDirectory, og gjennom eDirectory knyttes tjenestene sammen slik at brukeren slipper å ha brukernavn og passord til hver enkelt tjeneste.
Det finnes en rekke slike katalogtjenester, men de to mest brukte er Novell eDirectory og Microsoft Active Directory.
Eksterne lenker
NDS
Ingerid Kahrs Bergh
Ingerid Kahrs Bergh (født 15. mars 1887 i Bergen, død 31. mai 1974 i Bergen) var en norsk skuespillerinne.
Ingerid Kahrs Bergh var datter av overrettssakfører Carl Jacob Bergh og Marie Jensine Kahrs. Hun ble 29. mai 1909 gift med skuespiller Ole Bull Grieg.
Ingerid Kahrs Bergh var teaterelev ved Den Nationale Scene i fødebyen Bergen, og fikk 27. april 1906 sin debut samme sted, som Riborg i stykket Byen ved Havet av Peter Andreas Plum Rosenberg. Sin såkalte annen debut fikk hun samme sted 9. september 1906 i rollen som Cecilie Kann ved premieren på Bjørnstjerne Bjørnsons drama Paa Storhove. Det ble ved denne anledning bemerket at hun hadde «en sterk Oprindelighed i sine Udbrud, et intenst Alvor i sine Ord, der uvilkaarlig bringer en til at lytte og til at vente».
Hun var engasjert ved dette teatret til 1909, da hun trakk seg tilbake fra scenen.
Sean Doherty
Sean Doherty (født 8. juni 1995) er en amerikansk skiskytter. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste resultat var nummer 16 på stafetten.
Calle de Donceles
Calle de Donceles ble anlagt på 1500-tallet og er en av byens eldste. Langs gata ligger blant annet Hospital del Divino Salvador, Teatro de la Ciudad, Asamblea Legislativa del Distrito Federal, Palacio de los condes de Heras y Soto, Palacio del Marqués del Apartado, Antiguo Colegio de Cristo og Templo de la Enseñanza.
Red Hat CloudForms
Red Hat CludForms er en styringsplattform for nettskyen, som produseres og selges av Red Hat til kunder i næringslivet under en abonnentsmodell. ClodForms er basert på kode fra det åpne kildekode-prosjektet ManageIQ.
Losholt
Losholt er et sammenbindende horisontalt tømmerstykke mellom to stendere i bindingsverk, også kalt rigel. Begge betegnelser er lånord fra henholdsvis nedertysk Lösholt og tysk Riegel. I tradisjonelt europeisk bindingsverk var formålet å underdele faget før utfylling med leirklint flettverk eller murverk. I hvert fag var det én eller to losholter, avhengig av etasjehøyden. Losholter avgrenser også åpninger over og under vinduer og over dører. I eldre bidningsverk ble losholtene tappet inn i stenderne og sikret med trenagler.
I bordkledd bindingsverk, og særlig i moderne lett bindingsverk fungerer losholtene mest som spikerslag, og dette ordet oppfattes ofte som synonym for losholt. De festes med spiker til stenderne. Over vinduer og dører i bærende vegger erstatter en kraftigere overdekning losholten med spinklere dimensjon.
Dorere
Dorere er bortimot alltid referert til ganske enkelt «dorere», slik de er i de tidligste litterære benevnelser av dem er Odysseen, hvor de nevnes som innbyggere av øya Kreta. Historikeren Herodot benyttet ordet ethnos i henhold til dem, fra hvor det norske ordet etnisk og etnisitet har sin opprinnelse i. I antikkens greske språk henspilte ethnos ikke på nasjon alene, men heller som stamme, rase eller folk. Dorerne er åpenbart blant de folkene som ble betraktet som grekere. De skilte seg dog på levemåte og sosial organisering, varierende fra det folkerike handelssenteret i byen Korint, kjent for sin utsmykket stil i kunsten og arkitekturen, til den isolasjonistisk, militære staten Sparta. De folkene som imidlertid tilhørte samme stamme, dorerne, foruten også aiolere og jonere, ble ytterligere inndelt i uavhengige grupper som ofte var fiendtlig innstilt overfor hverandre, vanligvis var de navngitt etter stedet for deres stat eller område.
Selv om alle grekere kjente hvilket steder som var doriske og hvilke som ikke var det. Doriske stater i krig kun mer sannsynlig enn ikke (men ikke alltid) bli medregnet for å gi støtte til andre doriske stater. Dorerne skilte seg ut ved sin doriske dialekt og ved karakteristisk sosiale og historiske tradisjoner. Nedtegnelsene varierer til hva som var deres opphavssted. Et teori som i utstrakt grad ble antatt i antikk tid, men aldri bevist, var at de hadde sin opprinnelse i nord, de nordøstlige fjellrike regionene av Hellas, oldtidens Makedonia og Epirus, hvorfra uklare omstendigheter førte dem sørover og inn i Peloponnes, til bestemte øyer i Egeerhavet, Magna Graecia, Lapithos og Kreta. En annen teori er at de hadde sin opprinnelse i Anatolia (Lilleasia) og derfra emigrerte de gjennom nordøstlige Hellas og bosatte seg i sørlige Hellas, eller de emigrerte fra kysten av vestlige Lilleasia og over Egeerhavet og inn i sørlige Hellas. Uansett hvilken veg, mytologien ga dem en gresk opprinnelse og en eponymisk grunnlegger i form av Doros (gresk Δῶρος), sønn av Hellen, den mytologiske patriark av alle hellenere (grekere).
På 400-tallet f.Kr. var dorerne og jonerne de to mest politisk betydningsfulle greske ethne, og deres endelige sammenstøt resulterte i Peloponneskrigen. I den grad som 400-tallets grekere identifiserte seg selv som «jonere» eller «dorere» har i seg selv vært et diskutabelt emne. Den litterære tradisjon på 400- og 300-tallet f.Kr. er blitt tolket i den retning at de etniske identifikasjonene var gjennomgående påvirket av den sosiale politikken i sin tid. I henhold til forskeren E. N. Tigerstedt, beundret 1800-tallets europeere de dyder som de betraktet som «doriske» ved å selv identifisere seg som lakonofile (etter Lacedaemon, et annet navn på Sparta) og fant mottagelige paralleller i deres egen samtidskultur; deres forutinntatthet bidro til den tradisjonelle fortolkningen av «dorerne».
Dorisk identitet
I antikkens Hellas kunne «dorisk» referere til en rimelig forenlig gruppe av folk.
Dorernes navn
Et mannsnavn, Dōrieus, opptrer i tavler funnet ved Pylos og skrevet med Linear B. Pylos er en av de regionene som etter sigende ble invadert og undertrykt av dorerne. Pylostavle Fn867 nedtegner navnet i dativ som do-ri-je-we, *Dōriēwei, en tredje eller konsonant deklinasjon av substantiv med stemt endelse i w. Et ikke attestert flertall, *Dōriēwes, ville ha blitt Dōrieis med tap av w og sammentrekning, men innholdet i tavlene, som er opptatt med bidraget av korn til et tempel, er det ganske enkelt en manns navn. Om navnet hadde den etniske betydningen av «dorerne» er ukjent. I Linear B-tavlene er også ordet «do-e-ro» funnet, og det har betydningen «slave».
Julius Pokorny, en østerriksk lingvist, har avledet dorisk fra dōris, «skogland» (men som også kan bety oppland). Segmentet dōri- er fra o-utviklingsstadiet (enten ō eller o) av urindoeuropeiske *deru-, «tre». Dorisk kan således bli oversatt som «landfolket», «fjellfolket», «opplendingene», «folket fra skogene» eller lignende sammenstilninger.
En annen populær avledning er gitt av den franske lingvist Émile Boisacq som er fra samme rot, men er avledet fra greske δόρυ (doru), «spydskaft» (som var gjort av tre); det vil gi «folket med spydskaftene» eller «spydmennene», noe som framhever dorernes omdømme som krigere.
Språkets særegenheter
Det folket som snakket dorisk dialekt av gresk levde langs kysten av Peloponnes, på Kreta, langs kysten av sørvestlige Lilleasia, ulike byer i sørlige Italia og på Sicilia. Alle disse stedene har gitt vekt til teorien om at Lilleasia var dorernes opprinnelige lokalisering. Tallrike historikere har knyttet dorisk, nordvestlig gresk og oldtidens makedonske språk sammen. I senere perioder var det andre greske dialekter som dominerte, hovedsakelig attisk som fra koiné, eller det fellesgresk som i den hellenistiske perioden var basert på. Hovedtrekkene i dorisk var bevarelsen av indoeuropeiske European [aː], lang ‹α›, som på attisk-jonisk ble [ɛː], ‹η›. Sammenlign dorisk gā mātēr ~ attisk gē mētēr, «jordmor».
Andre kulturelle særtrekk
Kulturelt, i tillegg til deres doriske dialekt av gresk, beholdt doriske kolonier deres karakteristiske kalender som dreide rundt en syklus av festivaler hvor Hyacinthia og Karneia var særlig viktige.
Dorisk skala i musikk ble også tilskrevet doriske samfunn og ble assosiert av antikke forfattere med militære kvaliteter.
Dorisk orden i arkitektur er i tradisjonen nedarvet av den romerske arkitekten Vitruvius inkludert den doriske søyle, kjent for sin enkle form og styrke.
Homer
Ved første blikk er Homers referanse til dorerne blitt sett på som en anakronisme mellom den antatte forfatteren av diktene fra 700-tallet f.Kr. og den antatte doriske invasjon, to generasjoner etter at Trojakrigen sluttet, rundt 1150 og 1100 f.Kr. Det ble i stor grad betraktet som en anakronisme allerede i antikken. Trichaikes dorere er nevnt i Odysseen 19. 177. Tilnavnet trichaikes, et hapax legomenon, har blitt oversatt enten som en trefoldig rase eller stamme (det vil si de tre doriske understammene Hylleis, Dymanes, og Pamphyloi) eller betydningen de langhåret fra substantivet θρίξ (se spartanske frisyrer). En direkte oversettelse er som følgende:
Strabo, som forsvarte forløpene i de bøker som var tilgjengelig for ham, går videre med å utdype:
Foruten denne ene referansen til dorerne på Kreta, nevner Iliaden om den herakleidiske Tlepolemos, en kriger på akajernes side og kolonist av tre viktige doriske byer på Rhodos og er derfor blitt vurdert som et senere innskudd.
Herodot
I gresk historiografi er dorere nevnt av mange forfattere. De fremste historikere fra antikken som nevner deres opprinnelse er Herodot, Thukydid og Pausanias. Skikkene til den spartanske stat og dens kjente enkeltmedlemmer er skrevet detaljert om av slike forfattere som Plutark.
Herodot var selv fra Halikarnassos, en dorisk koloni på sørvestkysten av Lilleasia, og fulgte den litterære tradisjonen av sin tid da han skrev på jonisk gresk, og var en av de siste forfattere som så gjorde. Han beskrev perserkrigene, og ga en nær redegjørelse av historiene til hovedpersonene, grekerne og perserne.
Herodot nevner at det «folket som nå kalles dorere» var naboer til pelasgere. Kvinnene hadde en særegen klesdrakt, skrev han, en tunika (enkel kjole) uten behov for å bli festet med brystnål.
På den måten fikk dorerne ikke sitt navn, ifølge Herodot, for de hadde nådd Peloponnes.
Det folket de fortrengte samlet seg ved Athen under en mytologisk leder ved navn Ion og de ble identifisert som «jonere». De mest iøynefallende blant dorerne er av Herodot var det folket som senere ble kjent som lacedamonere, eller spartanere, en av deres arkaiske legendariske konger het Dōrieus. De militante spartanere, under en annen av deres konger, Leonidas, inkluderte den berømte gruppe på 300 soldater som ofret seg selv med unntak av en mann for å forsinke den persisk æren i slaget ved Thermopylene.
Herodot' liste over doriske stater er som følgende. Fra nordøstlige Hellas var Phthia, Histiaea og Makedonia. I sentrale Hellas var Doris (tidligere Dryopia) og i sør Peloponnes, særlig statene Lacedaemon, Korint, Sikyon, Epidauros, Troizen og Hermione. Oversjøisk var øyene Rhodos, Kos, Nisyros og byene på Anatolia var Knidos, Halikarnassos, Phaselis og Calydna. Dorerne koloniserte også Kreta, inkludert grunnleggelsen av slike byer som Lato, Dreros og Olous. Cynuria var opprinnelig jonere, men ble dorere under påvirkning av deres herrer i Argos.
Thukydid
Thukydid skrev lite om Hellas før trojanerkrigen bortsett fra å si at landet var full av barbarer og at det ikke var stor forskjell mellom barbarer og grekere. Hellenerne (grekerne) kom fra Phthiotis. Det var lite fast bosetting, og piratvirksomhet ble drevet i stor utstrekning. Også etter trojanerkrigen var landet preget av vandringer og nye bosettinger slik at det ikke ble ro og vekst.
Rundt 60 år etter trojanerkrigen ble boiotere drevet ut av folket i Thessalia og inn i Boeotia og 20 år senere ble «dorerne og herakleidene herre over Peloponnes.» Slik ble linjene trukket mellom dorere og aiolere (hos Thukydid kalt boiotere) og jonere (tidligere peloponnesere).
Utenom disse korte observasjonene nevner Thukydid navn på noen få dorere. Han gjør det klart at en del doriske stater ble sammenslått eller tvunget til å slå seg sammen med athenere, mens en del jonere dro sammen med lacedaemonere. Motivene for sammenstillingen hadde ikke alltid etniske årsaker. Blant dorerne var selvsagt Lacedaemon (Sparta), Korkyra, Korint og Epidamnos, Lefkada, Ambracia, Potidaia, Rhodos, Kythira, Argos, Karystos, Siracusa, Gela, Agrigento, Acrae, Casmenae.
Han forklarer med betydelig mishag hva som hendte da man hisset til etnisk krig etter foreningen i løpet av slaget ved Thermopylene. Kongressen i Korint dannet før denne «delt i to seksjoner». Athen ledet den ene og Lacedaemon den andre.
Han la til: «den virkelig årsaken mener jeg var... framveksten av Athens makt og den alarm som dette inspirerte hos Lacedaemon....»