cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Statens direkte økonomiske engasjement
Bakgrunn og historikk
Statens virkemiddel for å oppnå inntekter av petroleumsvirksomheten har vært skatter og avgifter samt egen deltakelse i virksomheten. Egen deltakelse ble i første omgang ivaretatt gjennom opprettelse og utvikling av statsoljeselskapet Statoil. Fra og med 1973 til 1985 sørget staten for at Statoil ble rikelig tilgodesett i lisenstildelinger, typisk 50 % eller mer. På 1980-tallet brøt det ut en politisk strid om denne forvaltningen gjennom Statoil, fordi Statoils kontantstrøm ble meget betydelig sett i relasjon til størrelsen på Norges bruttonasjonalprodukt. Løsningen ble en splitt av Statoils rettigheter. Fra 1. januar 1985 ble SDØE opprettet som en egen juridisk enhet under forvaltning av Statoil. Statoils opprinnelige eierandeler ble delt i to, ett til Statoil selv, typisk 20 %, og resten til SDØE.
Nelly Kaplan
Filmografi
• ;Dokumentarer
Statens direkte økonomiske engasjement
Bakgrunn og historikk
Da Statoil ble delprivatisert i 2001 var denne ordningen ikke lenger ønskelig og et nytt statlig forvaltningsselskap, Petoro, ble opprettet for å forvalte SDØE. Staten reduserte samtidig størrelsen av SDØE ved at Statoil overtok 15 % av totalporteføljen i SDØE, mens Hydro overtok 5 %.
Nelly Kaplan
Filmografi
• Gustave Moreau, 1961
Statens direkte økonomiske engasjement
Verdier i SDØE
Petoro stod ved utgangen av 2010 som rettighetshaver for statens andeler i 146 utvinningstillatelser og 14 interessentskap for rørledninger og terminaler.
På samme tid var porteføljens forventede gjenværende olje-, kondensat-, NGL- og gassreserver på 6 539 millioner fat oljeekvivalenter. Gjennomsnittlig oljepris i 2010 var USD 79,38 per fat.
I 2016 bereknades verdien av SDØE til 810 milliarder kroner.
Bathyvargula
Gruppen Cypridinidae har arter med mykt skall (carapax) på overkroppen (thorax) og lang ytter-gren (i stedet for lang inner-gren) på andre antenne-par. Det særegne for artene er at antennen sitter på et feste med en nebb-liknende utvekst (rostrum). Individene er små.
Norsk energihistorie
Energikilder for transport og produksjon
Den første kjøreveien i Norge beregnet for hjultransport, altså vogn med hjul trukket av hest, ble bygget i 1630 mellom Kongsberg og Hokksund. Veien ble kjent som kongeveien, der hensikten var transport mellom Kongsberg Sølvverk og nærmeste havn. Omkring 1665 ble den forlenget til helt frem til Christiania. I hæren ble hester brukt av kløvkompaniet helt frem til 1984.
Statens direkte økonomiske engasjement
Mengder
Tabellen under lister alle gjenværende feltreserver pr 1. januar 2005 der staten ved Petoro har andeler av produksjon med andel av feltet, råolje gitt i millioner standardkubikkmeter MSm³ og i millioner fat som tilfaller staten, gass i milliarder standardkubikkmeter GSm³, NGL i millioner tonn, naturgasskondensa i MSm³ og totalen av all gjenværende petroleum i feltet gitt i millioner oljeekvivalenter (oe).
Koyukon
Koyukon er en folkegruppe i Alaska. Deres tradisjonelle boterritorier er ved Koyukuk- og Yukon-elvene, hvor de har levd av å jakte og fange dyr i flere tusen år. Koyukonfolkets tradisjonelle språk er koyukon.
Statens direkte økonomiske engasjement
Mengder
Merk: Andeler er her gitt som en desimalbrøk med kun 2 desimaler. Det avviker fra offisielle tall som kan ha opptil 6 desimaler.
Norsk energihistorie
Energikilder for transport og produksjon
Vannkraft ble ytterligere utnyttet rundt 1500-tallet, som energikilde i sagbruk og såkalte kjerrater. Oppgangssagen revolusjonerte da trelasthandelen som ble en viktig eksportnæring i Norge fra 1500-tallet og utover.
Koyukon
De første europeere som dukket opp i deres områder var russere, som kom opp Yukon River til Nulato i 1838. Epidemier fulgte dem, og mange indianere døde. Relativ isolasjon vedvarte til 1898, da gullrushet i Yukon brakte mer enn tusen mann dit. Ettersom det var lite gull å finne dro de fleste sin veg året etter.
Norsk energihistorie
Industriell fremvekst og bruk av elektrisitet 1840 – 1899
Den industrielle revolusjon var i stor grad drevet av oppfinnelser og rask spredning av kunnskap og maskiner relatert til energibruk. I denne tiden var det først og fremst kull som ble brukt som energikilde for produksjon og samferdsel. Dampmaskinen som ble oppfunnet i 1712 fikk stor betydning som drivmaskin i fabrikker og videreutviklet for bruk som damplokomotiv. Den første dampmaskin ble oppfunnet av Thomas Newcomen (1664-1729) som ofte blir kalt den industrielle revolusjons far. James Watt (1736-1819) utviklet dampmaskinen videre til en mer anvendbar maskin, blant annet med betydelig forbedret virkningsgrad enn den Newcomen fant opp. Senere kom petroleum til å spille en stor rolle både som energikilde og energibærer.
Iraklı Uznadze
Iraklı Uznadze (født 18. mai 1972) er en tyrkisk judoka.
Bathyvargula
Taksonomisk plassering av gruppen
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Skillene mellom de ulike gruppene av muslingkreps er usikre, og stort sett basert på morfologi snarere enn molekylær analyse. En vanlig oppdeling anerkjenner muslingkreps som en av seks ulike klasser av krepsdyr. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life: - og detaljene gis etter WoRMS-databasen.
Nelly Kaplan
Filmografi
• Rodolphe Bresdin, 1962
Jerusalem (film)
Filmen handler om et lite samfunn i Sverige der Ingmar bor sammen med sin mor, far og søster Karin. Ingmars far, StorIngmar, dør i en ulykke da han redder to barn som har flyktet på en flåte i stryk. Ingmars far gir Ingmar et oppdrag å ta vare på samfunnet, fordi de trenger en leder når han er voksen. Når Ingmar vokser opp, blir han forelsket i en jente som heter Gertrud og beveger seg opp i skogen for å hugge trær og tjene penger slik at han kan fri til Gertrud når han kommer tilbake.
Emilia-Romagna
Emilia-Romagna er en administrativ region i nordøst Italia. Regionene er inndelt i 9 provinser og hovedstaden er Bologna. Regionene er sammensatt av de to historiske landskapene Emilia og Romagna. Per 2013 var det 4 446 354 innbyggere.
Jerusalem (film)
Men når Ingmar først er kommet hjem, får han forferdelige nyheter. Etter at Ingmar reddet Hellgums liv, har han bare en ting han ber mannen om, at han flytter vekk fra landsbygda. Mannen sier seg enig. Men før han flytter, klarer han å lokke nesten hele området til Jerusalem. De vil flytte til Jerusalem, for å starte et nytt liv og leve i samsvar med Guds lover.
Iraklı Uznadze
Han representerte Tyrkia under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i omspillet.
Mosalla-komplekset
Mosalla-komplekset er et islamsk religiøst bygningskompleks i Herat i det vestlige Afghanistan. Komplekset ble bygget i det 15. århundre og ligger i dag i ruiner. Komplekset består av fem 55 meter høye minareter, mausoleene til dikteren Ali-Shir Nava'i og timuridenes hersker Sultan Husayn Bayqara og ruinene av en stor moské og en islamsk madrassa (en religiøs skole). Byggingen ble påbegynt i 1417 av Qavam al-Din Shirazi på oppdrag fra Goharshad Begum som var gift med den mektige timuridherskeren Shah Rukh. Han gjorde Herat til hovedstad i Timuridriket. Goharshad Begum hadde også tidligere, i 1418, stått bak byggingen av den store Goharshad-moskéen i Mashhad (nordøst i dagens Iran)
Emilia-Romagna
Emilia-Romagna er en av de rikeste og utviklede regioner i Europa med den tredje høyeste BNP per hode i Italia. Regionens hovedstad, Bologna, har en av Italias høyeste indekser for livskvalitet og avanserte sosiale samfunnstjenester. Emilia-Romagna er også et kulturelt senter og et reisemål for turister. Her er Universitetet i Bologna, det eldste universitetet i verden, og renessansebyer som Modena, Parma og Ferrara. Det er også et senter for mat og produksjon av biler og bilfabrikanter som Ferrari, Lamborghini, Maserati, Pagani, De Tomaso og Ducati. Det er også populære feriesteder ved kysten som Cervia, Cesenatico, Rimini og Riccione.
Nelly Kaplan
Filmografi
• Abel Gance, hier et demain, 1963
Norsk energihistorie
De første elektrisitetsverkene
Aller første bruk av elektrisitet i Norge skal ha vært belysning på tårnet av Trefoldighetskirken i Christiania den 4. november 1864 i anledning 50-årsjubileet for inngåelsen av unionen med Sverige. Dette skjedde ved bruk av elektriske bluss og bunsenelementer som ble utlånt fra universitetet. I Fana ved Bergen ble det i 1883 lagt inn elektrisitet i våningshuset ved Rosendahl Spinnerier, «Annero», som derved ble det første privathus i landet med innlagt elektrisk belysning.
Åpningen av Edison Electric Illuminating Company som Thomas Alva Edison (1847-1931) stod bak den 4. september 1882 i 257 Pearl Street på Manhattan i New York ble begynnelsen på moderne bruk av elektrisitet med generatorer og overføring av elektrisk energi over visse avstander. Forut for dette hadde både dynamoer og lysbuelamper blitt oppfunnet og brukt i mindre skala. Disse anleggene ble både brukt til belysning og for å drive arbeidsmaskiner med elektriske motorer. På denne tiden var det flere industrietableringer spredt rundt i Norge som bygget vannkraftverk i sin nærhet som energikilde for produksjonen. Norges aller første vannkraftverk ble satt i drift samme høst som kraftverket i Pearl Street, og ble bygget av Senjens Nikkelverk i Hamn på Senja. Anlegget var på 6,5 kW og energien ble kun brukt til belysning. Kraftverket i Hamn var et av de første i Europa, og noen kilder hevder at dette var det første vannkraftverket i Europa og muligens i verden.
A/S Lisleby Brugs lysanlegg regnes for å være Norges første elektriske anlegg med dampmaskin, dynamo og to buelamper. Dette anlegget ble satt i drift i 1877. Norges første elektrisitetsverk, altså selskap som distribuerte elektrisitet til abonnenter, var Lugstols Brug i Skien som fra 1. oktober 1885 leverte strøm til 120 glødelamper. Her ble det benyttet en vanndrevet dynamo for likestrøm med en spenning på 100 V. Blant annet leverte Lugstols Brug elektrisitet til Norsjø–Skienkanalen. Vannkraft for elektrisk kraftproduksjon startet så smått i 1880-årene, der hensikt å levere elektrisitet til mange abonnementer over et større område.
I 1891 fikk Hammerfest som Norges første by et offentlig elektrisitetsverk, med blant annet gatebelysning, fra et vannkraftverk på 75 hestekrefter. Planleggingen av dette hadde begynt tidlig, etter at en lærer ved middelskolen i byen hadde holdt et foredrag om elektrisitet i 1881. Det var to generatorer i dette kraftverket: En likestrømsmaskin (dynamo) for lysbuelampene for gatelys, og en vekselstrømsmaskin for glødelamper for innendørs bruk. Et vannfall på 40 meter utnyttet og det ble bygget en 2 km lang kraftledning til byen.
Mange byer i Norge kom til å følge etter med offentlige anlegg. Av rundt 20 byer som fikk elektrisitetsforsyning i Norge før slutten av 1800-tallet var det 14 som satset på vannkraft. Det ble også startet flere små elektrisitetsverk drevet av dampmaskiner, såkalte blokkstasjoner. Dette var små, kullfyrte kraftverk som leverte elektrisitet for belysning for en større bygning eller et helt kvartal. Christiania Elektricitetsværk stod ferdig i 1892 og bestod av tre dampmaskiner som drev dynamoer med en ytelse på 900 kW. Anlegget leverte likestrøm med en spenning på 240 V. Produksjon av likestrøm med lav spenning gjorde at elektrisiteten ikke kunne transporteres over annet enn små strekninger. På begynnelsen av 1900-tallet fantes det hele 100 slike små dampdrevne kraftverk rundt om i Oslo, og den siste blokkstasjonen i Storgaten 22 ble lagt ned så sent som våren 1951. Tabellen nedenfor viser tidlige elektrisitetsverk i Norge.
Gjennom 1880-årene og begynnelsen av 1890-årene var det i USA intense konflikter mellom elektrisitetsverkene og utstyrsprodusentene om like- eller vekselstrøm var det best egnede systemet. Blant annet ble det hevdet at installasjoner med likestrøm var mye sikrere. Denne konflikten er kjent som strømkrigen. En stor ulempe med systemer for likestrøm var meget begrensede overføringsavstander, dermed måtte kraftstasjonene ligge meget nært forbrukerne. Vekselstrømsystemer kunne derimot med hjelp av transformatorer øke spenningen betydelig, noe som muliggjorde lange overføringsavstander. Imidlertid var en ulempe med vekselstrømsystemer at praktisk anvendbare motorer ikke fantes. Løsningen på disse problemene ble demonstrert under Den internasjonale elektrotekniske utstillingen i 1891 som ble avholdt i Frankfurt am Main, der et komlepet system for trefase vekselstrøm var utstillingens høydepunkt. Blant annet ble en velfungerende elektrisk motor for vekselstrøm vist. Etter dette ble slike systemer tatt i bruk for videre elektrifiseringen rundt om i verden. Det første kraftverket i Norge med generator for trefasestrøm var Kuråsfoss kraftverk i forbindelse med Røros kobberverk. Denne ble satt i drift i 1896, altså fem år etter at systemet ble demonstrert i Frankfurt. En ytterligere pionerbedrift var byggingen av den første høyspentoverføringen i Norge i 1900. Kristiansand fikk da kraftforsyning fra en kraftstasjon ved Helvetesfossen 23 km unna. I dette anlegget ble energien overført med en spenning på 10 kV.
Andre energikilder på slutten av 1800-tallet
Da elektrisk gatebelysning ble tatt i bruk i Hammerfest hadde allerede flere andre byer gassverk som blant annet skaffet gass til gatebelysning. I 1848 fikk Christiania gasslamper som den første by i Norge, mens Larvik ble den siste i 1913. I Oslo ble gasslysene slukket i 1928 og i Bergen først i 1970. Gassverkene leverte også gass til forskjellig annet bruk, som for eksempel matlaging på komfyrer i leilighetene. De største byene i Norge hadde et omfattende gassrørledningsnett for distribusjon til bygårdene i etterkrigstiden. Bergen gassverk var det største. På omtrent samme tid var virksomheten til Drammen gassverk betydelig redusert, i 1959 leverte det hoveddelen av sin gassproduksjon til Osram-fabrikken. Andre produkter fra gassverkene var koks og tjære, samt kjemikaler. Gassverket i Oslo var i drift helt frem til 1978, i Bergen ble driften helt avviklet i 1984.
Utover på 1900-tallet ble det utvunnet små mengder kull i Norge. Kull ble utvunnet i større skala på Svalbard av Store Norske Spitsbergen Kulkompani, men også kulldrift ble forsøkt i Sulitjelma, Ballangen og noen andre steder. For industrialiseringen var, og er, kull viktig for stålproduksjon og annen metallurgisk produksjon. Kull er både energikilde og energibærer, derfor ble det et praktisk drivstoff for skip og tog.
Petroleum i form av olje som kommer opp av bakken og som kan brukes som lampeolje har vært kjent siden oldtiden. Utnyttelse av petroleumsprodukter i større skala begynte i Nord-Amerika på midten av 1800-tallet. I første omgang var det destillasjon av petroleum for å gi parafin som ble en omfattende industri. Parafin ble brukt til lampeolje i store deler av verden utover på siste halvdel av 1800-tallet. For folk flest var parafinlamper den vanligste lyskilden i hjemmene på denne tiden. Det sier sitt om viktigheten av parafin at landets statsministerbolig tidligere ble kalt Villa Parafina, etter Fredrik Sundt som bygget seg opp en formue på importert av parafin.
Andre destillasjonsprodukter ble også fremstilt, men bruk av diesel og bensin for kjøretøyer var bare i sin helt spede begynnelse på slutten av 1800-tallet. Gottlieb Daimler (1834-1900) var den første industrientreprenøren som fattet interesse for kjøretøyer drevet med bensin. Selskapet han opprettet er i dag kjent som Daimler-Benz AG, med produksjon av biler under merkenavnet Mercedes-Benz eller bare Mercedes. Først etter oppfinnelsen av forbrenningsmotorer og biler ble petroleumsindustrien en svært viktig industri, med forsyning av drivstoffer, samt en rekke andre produkter.
Emilia-Romagna
Etymologi
Navnet Emilia-Romagna er en arv fra antikkens Roma. «Emilia» er avledet fra via Æmilia, den romerske veien som knyttet Roma til nordlige Italia, fullført i 187 f.Kr., og navngitt etter konsul Marcus Aemilius Lepidus. «Romagna» er avledet fra Romània, navnet som Østromerriket benyttet på byen Ravenna til langobardene da Vestromerriket i tiden rundt 540 hadde opphørt å eksistere og Ravenna var et utpost i vest.
Norsk energihistorie
Andre energikilder på slutten av 1800-tallet
Den første bilen i Norge ble brukt i rutetrafikk i Gudbrandsdalen og ble kjøpt i 1895.
Nelly Kaplan
Filmografi
• La Nouvelle Orangerie, 1965
Norsk energihistorie
Etablering av storindustri 1900 – 1940
På slutten av 1800-tallet var det flere store og kapitalintensive kraftutbyggingsprosjekter på gang. Mange av disse var kommunale initiativer, men også staten vurderte eierskap. Allerede i 1892 hadde det blitt foreslott for Stortinget statlige oppkjøp av vannfallsrettigheter for å forsyne jernbanen med elektrisitet for å redusere behovet for importert kull.
Ann Christin Hoen
Ann Christin Hoen (født 12. desember 1967) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Hun er varaordfører i Radøy kommune fra 2011 til 2015. Hun kom inn i kommunestyret ved valget i 2007.
Emilia-Romagna
Geografi
Emilia-Romagna ligger mellom elven Po i nord og fjellkjeden Appenninene i sør. I øst grenser regionen til Adriaterhavet. Naboregionene i nord er Lombardia og Veneto. I sør grenser Emilia-Romagna til regionene Toscana og Marche, samt republikken San Marino. Regionen kjennetegnes med et intenst landbruk på Po-sletten som dekker store deler av regionen. Her dyrkes korn, mais, frukt og grønnsaker. Spesielt i Ravenna dyrkes mye fersken, nektarin og aprikos. Innenfor finner man et kuperte landskap som danner begynnelsen av Appenninene. Her framstilles vin, dyrkes solsikker og det drives med husdyrhold. Kjente vinmerker er Lambrusco og Sangiovese. Langs grensen til Toscana er de høyeste fjellpartiene i regionen. Her ligger flere nasjonal- og regionsparker. Her når Appenninene over 2000 moh.
Ann Christin Hoen
Hoen er sanger og kordirigent og rektor ved kommunens musikk- og kulturskole.
Emilia-Romagna
Næringsliv
Emila-Romagna er en av Italias og Europas rikeste regioner Industrien er høyt utviklet, spesielt i området mellom Parma og Bologna. Her finner man luksusbilprodusentene Ferrari, Lamborghini og Maserati. Ellers er næringsmiddelsindustrien stor med selskaper som Barilla og Parmalat. Langs kysten er turismen viktig. Regionen kjennetegnes ved at kooperativer står for rundt 30-40% av regionens BNP
Kultur
En av de mest kjente komponister i musikkhistorien, Giuseppe Verdi, ble født i Emilia-Romagna. Den mest populære sangen i regionen er dens regionale hymne «Romagna mia», skrevet i 1954 av Secondo Casadei.
Norsk energihistorie
Elektrokjemisk industri
Andre store industrietableringer utover på 1900-tallet var blant andre Odda Smelteverk, som i 1906 startet produksjon av kalsiumkarbid og derivatene kalsiumcyanamid, dicyandiamid og hydrogencyanamid. Like ved Odda, i Tyssedal, ble også Det Norske Zinkkompani A/S og Tinfos Titan & Iron etablert. Her ble store vannkraftstasjoner som Tysso I og Skjeggedal kraftverk bygget. I nabokommunen Sauda ble også store industrietableringer igangsatt på omtrent samme tid. Sauda Smelteverk ble startet her i 1923, og under andre verdenskrig ble det satt i gang aluminiumproduksjon. Høyanger i Sogn var også et industristed som tidlig startet opp med aluminiumproduksjon med store vannkraftutbygginger i området.
Selv om disse industriene var store og betydde mye for lokalsamfunnene var Norges desistert største industrietablering på 1900-tallet allikevel Norsk Hydro. Selskapet ble stiftet 2. desember 1905 av Samuel Eyde (1866-1940) og fysiskprofessor Kristian Birkeland (1867-1917). Den svenske Wallenberg-familien var med på å finansiere det nye selskapet sammen med franske banker. Birkeland hadde med finansiering fra Eyde utviklet en prosess for utvinnelse av nitrogen fra luft for å lage kalksalpeter til bruk som gjødsel. Prosessen ble kjent som Birkeland-Eyde-prosessen, og for å skaffe energi ble først Svelgfoss kraftverk ved Notodden bygget ut og en fabrikk etablert like ved. Noe senere ble Rjukanfossen utbygget med Vemork kraftstasjon. Lenger ned i dalen ble tettstedet Rjukan etablert med fabrikker og bebyggelse. Kraftverket hadde en installert ytelse på 200 000 hk (eller 147 MW) og var blant verdens største i 1911. Det leverte likestrøm for lysbueovnene i fabrikken Rjukan. Senere i 1916 ble Såheim kraftverk i Rjukan sentrum satt i drift. Dette var omtrent like stort som Vemork kraftstasjon. Etter hvert var ikke Hydros lysbueteknologi lenger konkurransedyktig. Dette gjorde at Hydro i 1927 valgte å inngå et kompaniskap med det tyske selskapet IG Farben for å få tilgang til Haber-Bosch-prosessen, som var mer effektiv. Til gjengjeld ble IG Farben minoritetseier i Hydro frem til 1945. Sam Eyde tok også initiativ til stifting av Elkem i 1904, under navnet Det Norske Aktieselskap for Elektrokemisk Industri.
En industrietableringer med en mer turbulent oppstart var Glomfjord Aktieselskap som hadde til hensikt å starte en fabrikk for utvinning av nitrogen for kunstgjødselproduksjon. Her startet byggingen av kraftverket før byggingen av fabrikken, da Haber-Bosch-prosessen ble kjent i 1914, var kraftverket under bygging og initiativtagerne måtte innse at de hadde kraftverk, men ikke lenger noen relevant industri å bruke energien til.
Konsesjonslovene og statens rolle i kraftutbyggingen
Felles for industribedriftene som utnyttet vannkraft var at de bygget på vitenskapsbasert teknologi, de var svært kapitalintensive og preget av internasjonalisering. De største industriene i denne kategorien hadde utspring fra USA og Tyskland. Derfor var utenlandske kreditorer og samarbeidspartnere sterkt involvert i norske foretak. Dette var noe som i Norge ble sett på som en stor trussel, fordi en var redd for at disse skulle få kontroll over vannkraftressursene. Siden disse bedriftene var så mye større enn de norske, fryktet en at de kunne få monopol over kraftproduksjonen, og dermed skape problemer for mer tradisjonell norsk industri.
For at norske bedrifter skulle få tilgang på billig elektrisk energi ble det fra 1906 til 1917 utredet, debattert og vedtatt konsesjonslover knyttet til vannkraft. Johan Castberg (1862-1926) var justisminister i årene 1908-10 og sosial- og handelsminister i 1913-14, og spesielt opptatt av de sosiale sakene tilknyttet elektrifisering og industriutvikling. Han var ansvarlig for forslag til lover, kjent som konsesjonslovene, eller også «panikklovene» som omfatter både vassdrag og bergverk. Sentralt i konsesjonslovene er hjemfall som ble innført i 1909, og senere i 1918 fastsatte Norges Høyesterett ved plenumsdom at hjemfallsretten ikke var grunnlovsstridig. Hjemfallsordningen innebærer at privat eierskap av fallrettigheter bare tillates i et begrenset antall år. Fra 1917 var denne konsesjonsperioden maksimalt 50 år.
Selv om konsesjonslovene var strenge, skjedde det en stor industrietablering med utenlandsk kapital i kompaniskap med norske bedrifter. Norsk Hydro og Elkem var de største norske initiativtagere utover mot 1920. Grunnen til dette var at norsk vannkraft var billig å bygge ut på grunn av flere fysiske forhold, de ga dermed stor lønnsomhet. Dessuten var flere fallrettigheter anskaffet før konsesjonslovene trådte i kraft.
Elektrisitetsforsyningen på begynnelsen av 1900-tallet vokste frem som kommunale initiativer eller som private foretak, der de førstnevnte tok seg av det alminnelige forbruket og de private kraftutbyggingene ble foretatt i forbindelse med industrietableringer. Samarbeid ville kunne gitt fordeler, men var ikke vanlig. En annen problemstilling var at slike anlegg ble tilpasset lokale behov; der det var tilgang på vannkraft nært forbrukerne ble disse utnyttet. Problemer oppstod for store befolkningssentra som byen på Østlandet og Sørlandet, der vannfallene var langt unna. Stortinget fikk derfor etablert Elektrisitetsforsyningskommisjonen i 1919 for å utrede «spørsmålet om grundlinjer for landets elektricitetsforsyning». Kommisjonen ble ledet av professor Olav Heggstad (1877-1954) ved NTH og andre fageksperter. Et av forslagene fra kommisjonen var at staten og fylkeskommunene skulle bygge store vannkraftverker, samt at det ble fremmet forslag om at kraftverkene skulle knyttes sammen for dermed å gå i samkjøring, altså være elektrisk sammenkoblet. Mange distriktskommuner var sterkt imot dette, blant annet fordi det ble hevdet at det lokale selvstyret ville svekkes. En mente også at slikt samarbeid uansett ville skje naturlig i de tilfellene det ville gi fordeler. Industrilederne viste seg å heller ikke være fornøyd med forslaget, fordi de mente at kraftverkene ikke ville bli store nok til å gi billig energi. Deres forslag var offentlig og privat samarbeid om utbyggingen.
Utbygging av alminnelig elektrisitetsforsyning
Ikke alt på denne tiden dreide seg om storindustri og utbygging av svære kraftstasjoner. I forbindelse med en rekke byer og tettsteder ble det bygget mindre kraftstasjoner. Eksempler på noe mer moderate utbygginger for forsyning av byer er Tafjord kraftverk som ble bygget i 1923 for å forsyne Ålesund, Istad kraftverk som ble bygget i 1919 for å forsyne Molde og Nygård kraftverk fra 1932 som leverte elektrisk kraft Narvik. Det sistnevnte kraftverket forsynte også Ofotbanen med banestrøm med frekvens på 15 Hz og gikk i samkjøring med Porjus kraftverk i Sverige.
De første virkelig store utbyggingene for å forsyne byer og industri ble foretatt på Østlandet utover i mellomkrigstiden. I motsetning til de kraftverkene som ble bygget ellers i landet var dette kraftverk som var koblet sammen med lange kraftlinjer med høy spenning og transformatorer for forskjellige spenningsnivåer. En egen organisasjon for dette samarbeidet ble opprette kalt Foreningen Samkjøringen. En rekke store kraftstasjoner som Nore I, Nore II, Solbergfoss, Kykkelsrud, Rånåsfoss og Mår ble tilknyttet og gikk i samkjøring. Koordineringen av kraftnettet skjedde på driftsentralen på Smestad i Oslo. Selv fjerne kraftstasjoner i Gudbrandsdalen som Eidefoss og Tessa var tilknyttet. Med dette konseptet for kraftsystemet kunne en oppnå fordeler som redundans, altså at om én komponent, som en kraftlinje, en generator eller en transformator, falt ut hadde en fortsatt forsyning fra andre deler av nettet. Det var også gunstig for å få fordeling av ujevnt forbruk, samt å få produksjonen fordelt over mange kraftverk. For eksempel i en situasjon der vanntilsiget har vært dårlig et sted slik at magasinene er nedtappet, kan energi overføres fra kraftverk der nedbøren har vært større og magasinene har blitt velfylte.
I mellomkrigstiden fikk mange kommuner økonomiske problemer, der noe av dette skyldes store låneopptak for å bygge egne kraftverk. De store statlige kraftverkene som Solbergfoss-, Nore- og Glomfjordkraftverkene fikk også problemer med å få avsatt kraften.
Svært mange steder i Norge hadde ikke utsikter til å bli tilknyttet noe offentlig kraftverk i første halvdel av 1900-tallet. Dermed vokste det frem et stort antall små vannkraftverk eid av grunneiere eller bygdelag. Mange slike kraftstasjoner var på bare noen få titals kW og forsynte mange husstander som hver hadde noen få lyspærer. I 1944 var det registrert 1818 vannkraftverk mindre enn 1 MW, av disse var bare 250 i drift i 1979. Årsaken til at så mange ble lagt ned var ikke bare av teknisk art, lav virkningsgrad spilte for eksempel liten rolle fordi vannet uansett var gratis. Et større problem var personalkostnadene som etterhvert ble store i forhold til produksjonen; disse krevde mye tilsyn og kanskje også manuell regulering. Ikke før i 1960- og 1970-årene fikk småkraftverkene igjen økt interesse.
Bruk av energi i private hjem
Elektriske apparater var lite utbredt før 1915 på grunn av at de var kostbare og av dårlig kvalitet. En annen årsak var at elektrisitet først og fremst ble brukt til belysning, dermed var heller ikke stikkontakter vanlige før under 1. verdenskrig. Imidlertid fantes det adaptere som kunne skrues inn i lampesokkelen. Dette var imidlertid upraktisk om lampearmaturen var montert i taket. Fordi elektrisk belysning var det viktigste formålet med elektrisitet ble det laget statistikk for antallet lyspærer i bruk. Statistikken forteller at det i 1911 fantes rundt 805 000 glødelamper i Norge. Befolkningen var da 2,4 millioner. I 1923 var antallet økt til 5 millioner.
I 1930 var strømforbruket per person 600 kWh i året (til sammenligning var det i 2000 cirka 8000 kWh) og forbruket per husholdning 2000 kWh per år. Fram mot midten av 1950-tallet var det ikke vanlig å bruke elektrisitet som oppvarmingkilde i husholdningene. Årsakene til dette var at ikke alle regioner hadde strøm før rundt 1960, varierende kvalitet på elektriske ovner, strømrasjonering under andre verdenskrig og mangel på strøm i etterkrigstiden. Imidlertid var et visst oppsving i bruken av elektriske ovner under første verdenskrig på grunn av høye priser på kull og koks, men i mellomkrigstiden ble slike varmekilder mest brukt som tilleggsoppvarming. Oslo lysverker gjorde forsøk med elektrisk oppvarming i 1935 med panelovner fra England.
Av elektriske apparater som ble vanlige i mellomkrigstiden var strykejern, kokeplater og løse varmeovner. De første elektriske vaskemaskiner kom ikke før i slutten av 1930-årene. Elektriske apparater gjorde arbeidet i hjemmene enklere, og det ble sagt at med et elektrisk strykejern kunne en husmor stryke like mye i løpet av en time som det hun før fikk gjort på en hel dag.
I 1937 ble det gjort en landsomfattende undersøkelse for å kartlegge antallet mennesker i områder uten elektrisitet. En fant da at 650 000 mennesker bodde i områder helt uten elektrisitetsforsyning, mens 50 000 hadde dårlig forsyning. Med folketallet landet da hadde tilsvarer det 24 % uten elektrisitet i husholdningen.
I Akershus, Oslo, Vestfold og Bergen hadde alle boliger innlagt elektrisitet før andre verdenskrig, mens utbyggingen i Nordland, Troms og Finnmark var kommet kortest, her var dekningen bare henholdsvis 30, 36 og 28 %. Selv om alle hadde elektrisitet sier ikke det alt om forbruket og levestandarden. Det ble etter krigen i 1945 gjort en undersøkelse på Oslos østkant, nærmere bestemt på Grünerløkka hvor 280 leiligheter og 842 personer ble spurt om deres leveforhold. Det viste seg at en god del av leieboerne fortsatt lagde mat på vedkomfyrer og at elektrisiteten kun ble brukt til belysning. Noen få hadde gasskomfyr.
Elektrifisering av jernbanen
Allerede i 1892 hadde politikeren og ingeniøren Gunnar Knudsen (1848-1928) foreslått elektrifisering av jernbanen med vannkraft som energikilde. Selv med statens oppkjøp av vassdrag for dette formålet tok det mange år før dette ble realisert for statens jernbaner. De første jernbanene som ble elektrifisert var de private banene Thamshavnbanen (i 1908), Tinnosbanen (i 1911) og Rjukanbanen (i 1912). I 1890-årene ble det diskutert om vannkraft var den beste energikilden, eller om kull for damplokomotiver var like bra, men blant ingeniørene dreide debatten etterhvert seg mer om hva som ville være det beste strømtypen. Striden stod mellom likestrøm eller enfaset vekselstrøm. Først i 1916 besluttet Stortinget å bygge Hakavik kraftverk for å forsyne togene på Drammenbanen med enfaset vekselstrøm med en frekvens på 16 2/3 Hz og 15 kV. Dette kraftverket ble satt i drift i 1922.
I forbindelse med Hakavik kraftverk startet utbygging av et eget kraftsystem for jernbanen med en såkalt fjernledning på 55 kV fra Hakavik kraftverk til Skollenborg og Asker transformatorstasjoner. Omtrent samtidig ble Malmbanan og Ofotbanen elektrifisert med forsyning fra Nygård kraftverk og den store Porjus kraftstasjon i Sverige.
Hakavik kraftverk ble det første og siste store jernbanekraftverket i Norge. For den senere utbyggingen ble det bygget omformere som tok strøm fra det alminnelige kraftnettet og omformet denne til enfase vekselstrøm.
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
Den første norskproduserte generator ble bygget av Frognerkilens fabrik på Skøyen i Oslo i 1883. Dette var en likestrømsmaskin (dynamo) konstruert av den svenske ingeniøren Jonas Wenström (1855 -1893). Hele fabrikkens arbeidsstokk var tilstede under den første testen der flere kulltrådlamper lyste opp. Fire år senere hadde fabrikken produsert rundt 60 generatorer.
Lundebanen
Lundebanen (tysk: Lunde-Bahn) var en cirka 12 kilometer lang smalsporet militærjernbane på Lista i nåværende Farsund kommune. Banen ble bygget av tyskerne under andre verdenskrig og gikk fra kaianlegget i Lundevågen til anleggsområdet ved Lista flystasjon. Banen ble åpnet 19. april 1943 med en sporvidde på kun 900 millimeter – betydelig mindre enn normalspor på 1435 mm. Banen ble trafikkert av 14 diesellokomotiver som transporterte forsyninger til flere av de tyske militæranleggene på Lista. Banen hadde også et kort sidespor opp til et steinbrudd i Mabergåsen, der det også var et verksted. Banen ble nedlagt da krigen tok slutt, og skinnegangen ble fjernet. Deler av den gamle linjen er senere omgjort til landbruks- og kjørevei.
Norsk energihistorie
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
På slutten av 1800-tallet var den elektrotekniske industrien dominert av noen få internasjonale konserner. Disse var amerikanske General Electric Company (1889), de tyske selskapene Siemens & Halske (1847) og AEG (1883). Disse var interessert i å levere utstyr til de store vannkraftutbyggingene som etterhvert fant sted i Norge. Det vokste frem en betydelig norsk leverandørindustri på slutten av 1800-tallet, der den største var Frognerkilens fabrik, som senere ble til Norsk Elektrisk Aktiebolag og enda senere til Norsk Elektrisk Brown Boveri (NEBB). En annen betydningsfull bedrift var Elektrisk Bureau (EB). Disse pionerbedriftene leverte mange av de første elektriske anleggene i Norge. Rundt 1900 samarbeidet de norske bedriftene med de utenlandske, ved at de kjøpte seg inn i de norske foretakene eller dannet egne datterselskaper. De utenlandske selskapene som gjorde sitt inntog på denne måten var Siemens, AEG, Telefunken, Brown Boveri, Westinghouse, og ASEA.
Nelly Kaplan
Filmografi
• Les Années 25, 1965
Norsk energihistorie
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
Foruten generatorer ble det produsert transformatorer, motorer, lokomotiver, brytere, kabler og utstyr for kraftoverføring i Norge på begynnelsen av 1900-tallet. På syv år fra 1901 til 1908 øker antallet elektriske motorer i drift fra 2000 til 10 000. NEBB blir raskt landets største leverandør av elektrotekniske komponenter med sitt utstyr installert i praktisk talt alle elektrisitetsverker.
Nelly Kaplan
Filmografi
• Dessins et merveilles, 1966
Norsk energihistorie
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
I 1927 ble det innført regler for statlige innkjøp som favoriserte norske bedrifter. Historikere har ment at disse reglene gjorde offentlige investeringer til et vesentlig marked for norske leverandører til vannkraftverk og elektrisitetsforsyning. På sikt dannet dette grunnlaget for at disse bedriftene kunne hevde seg i Europeisk sammenheng. Spesielt ble National Industri i Drammen en stor produsent av transformatorer.
Nelly Kaplan
Filmografi
• À la Source, la femme aimée, 1966
Munnar
Munnar (malayalam: മൂന്നാർ ) er en by og en hill station i Idukki i det sydvestre hjørne av Kerala. Munnar ligger på om lag 1 600 moh., i Nilgirisfjellene
Nelly Kaplan
Filmografi
• Le Regard Picasso, 1967
• ;Fiksjon
• 1971: Papa les p'tits bateaux
• 1976: Néa
• 1979: Charles et Lucie
• 1980: Un fait d'hiver, Livingstone
• 1982: Ce fut un bel été
• 1985: Patte de velours (TV)
• 1991: Plaisir d'amour
Enoplometopus macrodontus
Arten lever ved Filippinene, i deler av Sørkinahavet og vestre Stillehavet.
Slektens arter
Slekten har følgende arter oppgitt i WoRMS-databasen fra 2013. .
Nygårdsgaten
Nygårdsgaten finnes flere steder.
Ulvsvågelva
Ulvsvågelva (nordsamisk: Ulddašvákkejohka) er ei elv i Alta kommune i Finnmark. Den har utspring nord for Pølfjellet og renner nordover gjennom Ulvsvågdalen. Fra Ulvsvågvannet i øst kommer den største sideelva, som faller i fosser og stryk ned dalsida mot samløpet. Elva munner ut i Langfjorden ved Ulvsvåg. Ulvsvågelva er 8,54 km lang og har et nedbørfelt på 25,39 km². Middelvannføringen ved munningen er 0,75 m³/s.
Stefan Dott
Stefan Dott (født 27. september 1969) er en tysk judoka.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i omspillet.
Lundebanen
Bakgrunn
9. april 1940 ble Norge angrepet og okkupert av Nazi-Tyskland. Listahalvøya lå strategisk til mot Nordsjøen, og tyskerne kunne beskytte egne konvoier og avskjære britiske fly. Tyskerne bygget også en rekke batterier, bunkere og mindre festningsanlegg på halvøya for å hindre landingsforsøk. Tyskerne fant også området velegnet for å bygge en flyplass, og våren 1941 tok tyskerne i bruk en provisorisk landingsbane av trelemmer. Arbeidene med en mer permanent flyplass, Lista flystasjon, tok til tidlig i krigen. Byggematerialene kom med båt fra Tyskland og anløp i Farsund og havnen i Lundevågen ilke utenfor sentrum. For effektivt å frakte byggematerialer og forsyninger til anleggene på Lista, satte tyskerne i 1941 i gang bygging av en smalsporet jernbane. Banen hadde en lengde på rundt 12 kilometer, og gikk fra Lundevågen og vestover over Lunde, Hauge, Hananger, Kviljo, Nesheim med endepunkt på Nordhassel, ikke langt fra Lista flystasjon. Banen ble bygget med 900 millimeters sporvidde, men enkelte kilder oppgir sporvidden til 550–600 mm.
Sthereini
Sthereini er en gruppe av snutebiller (Curculionidae) som lever på busker og trær. De er små, korte og høyr hvelvede, og kroppen er dekket av skjell i ulike farger, noen av disse er som oftest oppstående og hårlignende og gir billene et "bustete" utseende. Snuten er lang, men den holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Navnet Cryptorhynchus betyr "skjult snute".
Lundebanen
Bakgrunn
Byggearbeidene pågikk frem til våren 1943 og ble ledet av Hauptmann Burwick. På grunn av forsyningsvansker, var det stor mangel byggematerialer – blant annet stålnagler til å feste svillene til skinnene. Rundt 11,000 nagler måtte derfor slås og smis på Lista.
Driftsperiode
Banen ble offisielt innviet 19. april 1943, og under åpningsseremonien ble banen operert av to Henschel-Werke damplokomotiver. Lokomotivene var bygget av selskapet Wilhelm Wahmann Gesellschaft für Tief- und Eisenbahnbau i Bochum i Tyskland. De to lokomotivene ble skipet fra Tyskland til Farsund havn.
Sthereini
Utseende
Små (gjerne 2 – 6 mm), korte, høyt hvelvede biller, gjerne brunlige og matte med mønster dannet av lyse skjell. De mangler fasettøyne og er blinde. Kroppen er vanligvis helt dekket av skjell, noen av dem gjerne oppstående og hårlignende. Hodet er temmelig lite, fasettøynene er forholdsvis store og flate. Snuten er middels lang og tynn og holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene som ender i en kopplignende grop på mellombrystet (mesosternum). Antennene er festet rundt midten av snuten. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, men tydelig smalere enn dekkvingene. Sidene er avrundede. Det har ofte markerte knøler på sidene. Dekkvingene er ovale hos de fleste, men parallellsidige hos noen av de større artene. De har mer eller mindre markerte skuldre og ofte rekker av oppstående skjell. Beina er kraftige og forholdsvis lange, lårene er vanligvis utannede, men kan ha en tann på undersiden. Leggene (tibiae) ender i en krok (uncus). Føttene er nokså korte og kan foldes tilbake mot leggen.
Lundebanen
Driftsperiode
Til sammen 14 damp- og diesellokomotiver ble brukt til å operere banen, men på grunn av drivstoffmangel kunne ikke alle lokomotivene kjøres samtidig. Under resten av krigen ble mililtærjernbanen brukt til å frakte materiell, ammunisjon og forsyninger fra havnen i Lundevågen til festningsanleggene på Lista. Banen fraktet også byggemateriell til Lista flystasjon som var under oppføring. Andre byggetrinn av flystasjonen ble fullført i 1944 og omfattet en liten terminal, flere hangarer og en 1571x80 meter lang betongrullebane. Tre av de daværende flyhangarene eksisterer fremdeles.
Sthereini
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Øst-Asia.
Lundebanen
Stengingen
Banen var kun i drift i to år, frem til krigens slutt i mai 1945. Da ble banen nedlagt, og skinnegangen ble senere fjernet. Deler av den gamle jernbanelinjen ble tatt i bruk som bil- og landbruksvei, mens andre deler av linjen er tatt ut av bruk og tilbakeført som jordbruksland. Lista flystasjon ble i 1945 overtatt av Forsvaret og drevet som militær flyplass frem til 1990-årene. Etter dette var det noen år med kommersiell rutetrafikk fra flyplassen, under navnet Farsund lufthavn, Lista. Etter år 2000 er flyplassområdet omgjort til næringspark, og rullebanen brukes av den lokale flyklubben og andre private småflyaktører.
Norsk energihistorie
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
De første norske elektroingeniører ble utdannet i Tyskland, men ved etableringen av Norges tekniske høgskole (NTH) i 1909 ble det opprettet en slik type utdannelse i Norge. Etter som kraftutbygging ble en betydningsfull industri i Norge ble det en sentral del av tilbudet innenfor ingeniørutdannelsen på NTH og andre institusjoner. Dette omfattet spesialistutdannelse innenfor både elektroteknikk, maskin- og byggfag.
Munnar
Navnet Munnar betyr antagelig "tre elver", som viser til beliggenheten der hvor elvene Mudhirapuzha, Nallathanni og  Kundaly møtes. Munnar er den største landsby Idukki-distriktet med et areal på nesten 557 km². Nærmeste store jernbanestasjon er i Ernakulam og Aluva om lag 140 km. Nærmeste flyplass er i Cochin. Dit er det 105 km.
Norsk energihistorie
Fremvekst av en norsk industri for kraftproduksjon
Norske mekaniske bedrifter ble stadig mer engasjert i produksjon av maskiner for kraftproduksjon fra begynnelsen av 1900-tallet. Et prosjekt ga gjennombruddet for norske vannturbiner var Solbergfoss kraftverk i Glomma ved Sarpsborg. Kraftverket var besluttet bygget av Vassdragsvesenet og Oslo kommune som deleiere. Planen var en installasjon på 13 francisturbiner hver på 11 500 hk. Her ble det nyopprettede Vannkraftlaboratoriet ved NTH trukket inn, først for å hjelpe til i utformingen av anbudskonkurransen, senere for å teste turbinenes virkningsgrad. Høy virkningsgrad for en turbin er viktig for at mest mulig av energien skal kunne utnyttes. Professor Gudmund Sundby (1878-1973) ved Vannkraftlaboratoriet foreslo at verkstedene som skulle være med i anbudskonkurransen først skulle lage små turbinmodeller som kunne testes ved laboratoriet.
På grunn av omstendigheter rundt Første verdenskrig tok uttesting av turbinene flere år. Under Sundbys engasjement fikk de norske turbinprodusentene Myrens verksted og Kværner Brug videreutviklet sine konstruksjoner i flere omganger. Det ble senere i 1920 utlyst en ny anbudskonkurranse der tolv verksteder rundt om i verden tilbød turbiner. Kværners turbintype utviklet for Solbergfoss kom da best ut. Da turbinene var satt i drift og testet viste det seg at virkningsgraden kom opp i hele 94,6 %. Dette var et svært god resultat. Historikere har påpekt at utviklingen av disse turbinene bidro til å gjøre norsk turbinindustri til en vitenskapsbasert industri av internasjonalt format.
Mange turbiner til vannkraftverkene som ble bygget i Norge ble produsert av Kværner i Lodalen i Oslo. Andre produsenter var Myrens verksted som i 1928 sluttet med vannturbiner, Sørumsand Verksted, samt noen mindre verksteder.
Blyrot
Blyrot (Plumbago auriculata) er en plante i hinnebegerfamilien. Tidligere ble det vitenskapelige navnet Plumbago capensis brukt om denne arten.
Munnar
Geografi
Området rundt Munnar varierer i høyde fra 1 450 m. til 2 695 m. over havnivået. Temperaturen svinger mellom 5 °C og 25 °C om vinteren og 15 °C og 25 °C om sommeren. Temperaturer så lave som 4 °C er blitt registret i Sevenmallay-regionen. Etter Köppens klimaklassifisering blir klimaet klassifisert som maritimt klima/subtropisk klima.
Alfonso Ferrabosco den eldre
Alfonso Ferrabosco (1543–1588) var en italiensk komponist som brakte den italienske madrigal-formen til England.
Mosalla-komplekset
Historie
Madrassaen ble bygget i 1417 og en moské ble bygget i 1426. Sultan Husayns madrassa ble sannsynligvis bygget i 1493 (898 AH) Stedet inneholder eksempler på timuridenes arkitektur selv om mye er ødelagt. Det ble ødelagt i krigshandlinger i 1863 og i 1885, og et jordskjelv i 1932 ødela to av minaretene.
Blomstre som en rosengård
Blomstre som en rosengård er en dansk salme, som er skrevet over Jesaja 35,1-6 av dikteren og presten N.F.S. Grundtvig (1783 – 1872) i 1837/1853. Johan Peter Emilius Hartmann (1805 – 1900) komponerte melodien i 1861. Thomas Laub har også komponert en melodi til salmen (1916).
Salmen er en typisk adventssalme og omhandler profetien om Herrens komme.
Tekst
Versene 5-7 skjerper ytterligere aktualiteten og nærværet som etableres gjennom de fire første vers. Fortid (v5), nåtid (v6) og fremtid (v7) knyttes sammen og rommes i en og samme profeti. <poem style="padding-left: 1em">Høyt om Herrens gyllenår, roper nyårssanger: «Blomstre som en rosengård skal de øde vanger, møtes skal i stråledans Libanons og Karmels glans, Sarons prakt og ynde!». (v7)
Grundtvig skrev opprinnelig teksten som en pinsetekst, men omarbeidet den i 1853 til en adventstekst. Pinsesalmen var en «bøn om et nyt pinsens vejr over den danske kirke og tilmed forhåbningen om, at det allerede er ved at trække op».
Undersøkelseslandskap
Begrepet undersøkelseslandskap stammer fra den danske matematikkdidaktikeren Ole Skovsmose. Det settes opp som en motsetning til en oppgavediskurs.
Blomstre som en rosengård
Melodi
Johan Peter Emilius Hartmanns melodi fra 1861 er valgt i den norske salmeboken.
Alfonso Ferrabosco den eldre
Liv
Ferraboscos tidlige leveår lite kjent, mengikk i ung alder i tjeneste hos kardinal og diplomat Charles de Guise i Lorraine. Ferrabosco kom, formodentlig sammen med sin onkel, til England første gang i 1592 og ble ansatt av dronning Elizabeth I. Han reiste flere ganger til Italia, der verken paven eller den romerske inkvisisjonen så med blide øyne på oppholdene i England. Landet lå på denne tiden i krig med de romersk-katolske landene etter at Henrik VIII fristilte Church of England. Ferrabosco mistet sin italienske arv mens han oppholdt seg i England, og mens han var i Italia ble han tiltalt for ran og mord i England. Han ble renvasket, men forlot England i 1578 for aldri å vende tilbake.
Det har blitt spekulert i om Ferrabosco spionerte for Elisabeth I, men antakelsen er kun basert på indisier, eksempelvis at han ble uvanlig godt betalt til å være hoffmusiker. I 1580 forsøkte dronningen å få ham tilbake til England, men til ingen nytte.