cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UNRIC
Development Policy Forum
Development Policy Forum (DPF) er et samarbeidsprosjekt mellom den Brusselbaserte tankesmien Friends of Europe, Verdensbanken, FN, Agence Française de Développement (AFD), Storbritannias Department for International Development (DFID) og det tyske Gesellschaft für Zusammenarbeit (GTZ). Forumet får også støtte fra Friedrich-Ebert- stiftelsen (FES), det internasjonale pengefondet og en samarbeidsorganisasjon med det europeiske kommisjonsdirektoratet for utvikling og samarbeid med ACP-landene (African, Caribbean and Pacific Group of States). Målet med dette samarbeidet er å systematisk ta for seg forestående utfordringer når det gjelder utviklings politikk gjennom livlige debatter og skarpe skriftlige analyser.
Målene til DPF er:
UNRIC Magazine
UNRIC Magazine gir et overblikk over FN-relaterte arrangementer som skjer i Vest-Europa (UNRIC Activities). Det inneholder også kommentarer skrevet av diverse FN-topper, månedens intervju, bakgrunnsmateriale for aktuelle FN-tiltak, en artikkel skrevet av en av UNRICs ansatte, nye utnevnelser og rapportlanseringer. En ny utgave av magasinet kommer hver måned.
Mercadona
Mercadona er Spanias største supermarkedkjede. Kjeden har sitt utspring i Valencia-regionen, men har idag utsalgssteder over hele fastlandet, på Balearene og på Kanariøyene. Selskapet tilbyr også levering av varer hjem enkelte plasser.
Zarinsk
Zarinsk (russisk: Заринск) er en by i Altaj kraj i Russland. Den ligger ved elva Tsjumysj, rundt 90 km nordøst for Barnaul. Innbyggertall: 50 368 (folketelling 2002).
Den ble grunnlagt som en bosetning ved jernbanestasjonen Zarinskaja (russisk: Заринская) som ble åpnet i 1952. Den fikk status som bymessig bosetning i 1958 og bystatus i 1979.
Akane Hosoyamada
Akane Hosoyamada (født 9. mars 1992) er en japansk ishockeyspiller.
Kristina Háfoss
Kristina Háfoss (født Danielsen 26. juni 1975 i København) er en færøysk offentlig tjenestekvinne og politiker. Hun er utdannet jurist og økonom. Hun har vært Færøyenes finansminister og kulturminister og medlem av det færøyske Lagtinget for det venstrenasjonale partiet Tjóðveldi. Fra 1. februar 2021 er hun direktør for sekretariatet i Nordisk råd.
Familie og yrke
Hun vokste opp på Argir ved Tórshavn som datter av finansdirektør i SEV John P. Danielsen og sykepleier Anna Helena Zachariasen. Morfaren var Færøyenes telefondirektør, lagtingsmann og viseregjeringssjef Louis Zachariasen. Kristina Háfoss er gift med jurist Ronnie Háfoss.
Hun er utdannet cand.polit. og cand.jur. fra Københavns Universitet fra 2002 og 2003. Ved siden av studiene arbeidet Háfoss for det danske Utenriksministeriet og Finansministeriet og for den færøyske sentraladministrasjonen, og ledet fellesorganisasjonen for de færøyske studentene. Deretter arbeidet Háfoss innen bank- og forsikringsvesenet på Færøyene. Hun har også vært styremedlem i Smyril Line.
Politisk arbeid
Háfoss var første gang innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy fra 2002 til 2004, og satt i Lagtingets finanskomité. I februar 2008 ble hun kulturminister (med ansvar for undervisnings-, forsknings- og kulturspørsmål) i Jóannes Eidesgaards andre regjering, men oppgav personlige årsaker idet hun fratrådte i august samme år. Regjeringen gikk i oppløsning måneden etter. I 2011 ble hun på nytt innvalgt på Lagtinget. Hun var nestformann i Lagtingets finanskomité fra 2011 til hun i 2015 ble utnevnt til finansminister i Aksel V. Johannesens regjering. Hun gikk av sammen med resten av regjeringen i 2019.
Tết
Tết Nguyên Đán mer kjent i forkortet form som Tết, er den viktigste og mest populære helligdag og festival i Vietnam. Det er det vietnamesiske nyttår basert på den lunare kalenderen, en lunisolar kalenderen. Navnet Tết Nguyên Đán er sino-vietnamesisk ordliste for feiring av den første morgenen, utledet fra Hán nôm tegn 節 元 旦.
Norman Gabrielsen
Norman August Gabrielsen (født 3. juni 1920 i Ny-Hellesund, død 3. august 2000 i Bærum) var en norsk offiser som gjorde tjeneste i Kompani Linge under andre verdenskrig. For sin innsats under andre verdenskrig ble han tildelt Krigskorset med sverd, Norges fremste utmerkelse.
Bakgrunn
Gabrielsen vokste opp i Farsund, som ett av tre barn i en familie der faren var kaptein i handelsflåten. Han fullførte middelskolen. Deretter seilte han ett år til sjøs, før han i 1938 tok radioskolen, for deretter å seile ute som telegrafist fra sommeren 1939.
Andre verdenskrig
Ved utbruddet av andre verdenskrig seilte Gabrielsen på USA. I desember 1940 ble han telegrafist på tankbåten «Ranella», som fra våren 1941 gikk i atlanterhavsfart med olje til Storbritannia. Under en tilbaketur fra Portsmouth ble «Ranella» torpedert og senket med kanonild fra en tysk ubåt. Gabrielsen kom ombord i en livbåt, som etter tolv døgn i sjøen greide å ta seg til Portugal. Derfra kom Gabrielsen til Storbritannia der han kom med i Norwegian Independent Company No. 1, senere kjent som Kompani Linge.
Gabrielsen fikk opplæring som kommandosoldat. Han deltok i Lofotraidet romjulen 1941. Han ble sersjant i 1942. I november 1942 ble han sluppet i fallskjerm ved Bykle i det okkuperte Norge, men operasjonen ble oppdaget og Gabrielsen måtte, sammen med operasjonens andre deltagere, ta seg over til Sverige. Han deltok deretter i operasjoner for å bedre radiosambandet mellom motstandsbevegelsen i Oslo og Østfold og Storbritannia, også ved å fungere som instruktør for medlemmer av Milorg, slik at flere radiosendere kunne etableres og holdes operative. Han var blant annet involvert i Operasjon Thrush. Gabrielsens innsats fra 1943 og utover 1944 var avgjørende for etableringen av sambandet mellom Milorgs sentralledelse og Storbritannia. Tidlig i 1945 fik han sambandet operativt igjen etter et sammenbrudd. Fram til frigjøringen i mai 1945 fungerte Gabrielsen som sjef for radiotjenesten i Milorgs sentralledelse. I 1944 hadde Gabrielsen steget i gradene til fenrik.
Utmerkelser
For sin innsats i etableringen og opprettholdelsen av radiosambandet mellom Milorg og Storbritannia ble Gabrielsen i statsråd 7. mars 1947 tildelt Krigskorset med sverd. Han ble også tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren og fikk H.M. Kongens erindringsmedalje for tjenesten som kongefamiliens livvakter i frigjøringsdagene og ved kong Haakons hjemkomst i 1945. Gabrielsen ble også tildelt den britiske King's Medal for Courage in the Cause of Freedom.
Curry County (Oregon)
Curry County er et fylke i den amerikanske delstaten Oregon. Det ligger i det sørvestlige hjørnet av staten og det grenser mot Coos County i nord, Douglas County i nordøst og mot Josephine County i øst. Det har også grense mot delstaten California i sør og Stillehavet i vest.
Curry Countys totale areal er 5 150 km² hvorav 935 km² er vann. I 2000 hadde fylket 21 137 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Gold Beach og fylkets største by er Brookings. Fylket ble grunnlagt i 1855 og har fått sitt navn etter guvernør George Law Curry.
Pelopidas fra Theben
Pelopidas (gresk: Πελοπιδας; født ca 410, død 364 f.Kr.) var en gresk hærfører og statsmann fra Theben i Boiotia, venn og medhjelper av Epameinondas. Han befridde sin fødeby fra Sparta og innførte demokratiet, og sammen med Epameinondas beseiret han Sparta i slaget ved Levktra i 371 f.Kr., noe som sikret Theben en førende posisjon i sentrale Hellas.
Atlet og kriger
Pelopidas kom fra en fornem familie og satt med stor rikdom som han benyttet på sine venner. Han synes å ha vært fornøyd med å føre et liv med idrettslige leker og fornøyelser. I 384 f.Kr deltok han i en hær som Theben sendte for å støtte Sparta ved Mantineia. Her ble hardt såret, men ble reddet av Epaminondas.
I henhold til Plutarks biografi Livet til Pelopidas ruinerte han den eiendom han hadde arvet ved stadig å ta seg av de fattige i Theben. Han fant glede i å kle seg enkelt, en sparsommelig diet, og den jevnlige hardføre treningen i militærlivet. Folk sa at han skammet seg over bruke mer penger på seg selv enn på de fattigste i Theben. En fortelling som ble fremmet om for å vise hans karakter, er følgende: da hans venner argumenterte at han måtte ta bedre hånd om sine finanser siden hadde hustru og barn, og slo fast at penger var en nødvendighet, pekte Pelopidas på en blind, forkrøplet fattig ved navn Nikodemos og sa: «Ja, penger er nødvendig for Nikodemos.»
I 382 f.Kr. okkuperte en spartansk hær Thebens borg Kadmeia ved et forrædersk kupp, og kontrollerte således byen. Pelopidas, som mange andre, flyktet fra byen, og selv dro han til Athen og tok ledelsen i å samle en hær som skulle frigjøre byen. Sparta lot et thebansk oligarki styre byen støttet av spartansk våpenmakt. I 379 f.Kr. ledet Pelopidas et overraskende angrep og drepte sine fremste politiske motstandere, og fikk oppmante byens befolkning til å angripe den spartanske garnisonen som overga seg til Pelopidas' hær. Deretter ble oligarkiet avsatt og innført demokratisk styresett i byen.
Boiotark
I dette og de påfølgende årene ble han valgt som boiotark («hærfører av Boiotia»), en av syv ledere i byen. I de påfølgende krigene mot Sparta, viste den thebanske hæren, trenet og ledet av Epaminondas og Pelopidas, som en framragende krigsmaskin. En gang rundt 375 f.Kr. slo han tilbake en langt større styrke fra Sparta ved Tegyra i nærheten av Orkomenos. Denne seieren tilskrev han hovedsakelig til tapperheten til hellige bande, en elitestyrke av 300 håndplukkede infanterister.
I slaget ved Leuktra i 371 f.Kr. bidro han stort til suksessen til Epaminondas' nye taktikk med den hurtighet som den hellige bande angrep som en kile i fiendens midtre. Således viste at en hær som var tallmessige underlegen, men godt trent og dyktig ledet, kunne beseire en tallmessige større styrke. Ved å vinne i detaljene, kan man vinne det hele. Etter slaget ved Leuktra var Theben igjen blitt den førende krigsmakten i Hellas, mens Sparta var blitt redusert.
I 370 f.Kr. fulgte han sin nære venn Epaminondas som boiotark inn i Peloponnes for å ydmyke Sparta ytterligere. Da de kom tilbake ble begge hærførerne anklaget, dog uten å få gjennomslag, å ha holdt tilbake deres kommando bortenfor det lovlige. Faktisk hadde demokratene og en del aristokrater i Theben anerkjent at Pelopidas og Epaminondas var de to fremste og viktigste personene i byen. Begge forsøkte å etablere en bystat som skulle forene alle grekere under thebansk overherredømme.
Krig i Thessalia og død
Det neste året var Pelopidas tilkalt til å sette seg doms på de interne stridighetene i kongeriket Makedonia, men da han ble forlatt av sine leiesoldater, ble han tvunget til å inngå en avtale eller et forlik med Ptolemaios fra Aloros, «regentkonge» for de umyndige kongesønnene i Makedonia. På reisen tilbake til Theben gjennom Thessalia ble han overfalt og tatt til fange av Aleksander av Ferai. Han ble senere frigjort da Epaminondas ledet en hær inn i området.
I 367 f.Kr. ble Pelopidas sendt som diplomatisk sendebud til den persiske kongen og overtalte ham til å forordne en avtale med Hellas i henhold til ønskene til Theben.
I 364 f.Kr. ble han igjen tilkalt av byene i Thessalia for å ta seg av Aleksander av Ferai. Selv om en solformørkelse skal etter sigende ha forhindret ham å lede mer enn en liten styrke, beseiret han tyrannens langt mer overlegne styrke i slaget ved Kynoskephalai. Imidlertid da han aktet å drepe den forhatte Aleksander av Ferai, sprang han framover altfor ivrig og ble selv drept av tyrannens vaktstyrke. Pelopidas var i motsetningen til Epaminondas ikke et taktisk geni, men han var avgjørende for Thebens framvekst og maktposisjon.
Bjørn Bjørnsen
Bjørn Mangor Bjørnsen (født 16. august 1937 i Stavanger) er en norsk journalist, pressefotograf, redaktør, forfatter og historiker. Han er blant annet forfatter av en lærebok i historie for den videregående skole. Han har skrevet et 50-talls bøker om alt fra Narvik i 1940 og filmkritikk til Landsbankens og arbeiderbevegelsens historie. Blant hans tidligere arbeidsplasser var den aller første Sarpsborg Arbeiderblad og senere i bladet Aktuell fra tidlig på 1960-tallet til bladet ble lagt ned i 1974. I 2005 skrev han boken om OBOS' historie.
Bjørnsen var Norsk Faglitterær Forfatterforenings første formann, og satt som foreningens formann i tre perioder: 1978–80, 1982–84 og 1986–88. Han var blant stifterne av Humanistiske sosialdemokrater 13. mars 2006.
Unge Sentrum
Unge Sentrum er ungdomsorganisasjonen til Partiet Sentrum. Organisasjonen ble etablert i 2020, kort tid etter dannelsen av moderpartiet. Leder av Unge Sentrum er Espen Oseid Danielsen. Han overtok ledervervet fra tidligere Akershus KrFU-leder Simen Bondevik. Nestleder er Eline Heidisdatter Lorentzen.
Unge Sentrum har, i likhet med moderpartiet, vedtatt å være et blokkuavhengig sentrumsparti som legger FNs bærekraftsmål og menneskerettighetserklæringen til grunn. Partiet har hentet inspirasjon fra sosialdemokrati, kristendemokrati og kristelig sosialisme. Ungdomspartiet har særlig tre saksfelt som står sentralt: klima og miljø, mangfold og inkludering, og fellesskap og sosial rettferdighet.
Juan Carvajal
Juan Carvajal (født ca. 1400 i Trujillo i Spania, død 6. desember 1469 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Placencia i Spania.
Han ble kreert til kardinal den 16. desember 1446 av pave Eugenius IV, med Sant'Angelo in Pescheria som tittelkirke.
Konger i Sparta
Militærstaten Sparta hadde ikke bare en, men to konger. Deres rolle var først og fremst som hæreføre, og makten de hadde var mer en prestisjefull enn maktskapende makt. Disse to kongene hadde 5 eforer som lovte å opprettholde styret til de to kongene, mens kongene lovte å opprettholde loven.
Hovedgrunnen til at det fantes to konger var to separerte linjer. Disse to linjene skyldes skillet mellom de som kaller seg for agiadene og de som kaller seg for eurypontidene. Agiadene stammer fra den ene tvillingen Eurysthenes, mens eurypontidene stammer fra den andre tvillingen Prokles. Tvillingene var etterkommere av Herakles. Med deres rolle som hæreførere skulle de ha erobret Sparta to generasjoner etter trojanerkrigen.
Elche CF
Elche Club de Fútbol SAD er et spansk fotballag. De holder til i byen Elche i Alicante, og ble stiftet i 1923.
Sommeren 2015 ble klubben tvangsflyttet fra Primera División til Segunda División, som følge av at klubben misligholdt gjelden sin til spanske skattemyndigheter.
I 2018 ble Pacheta ansatt som hovedtrener. Sesongen 2019/20 ledet han klubben til opprykk til Primera División. Med sjette plass på tabellen var laget kvalifisert for sluttspill om opprykk, hvilket Elche vant. Kort tid senere trakk Pacheta seg fra stillingen. I hans sted tok Jorge Almirón over trenerjobben. I nedrykksposisjon på tabellen ble Almirón i februar 2021 erstattet av Fran Escribá. Under Escribás ledelse fikk laget en opptur og reddet plassen på tampen av sesongen med seire i de to siste kampene.
Laget spiller hjemmekampene sine på Estadio Martínez Valero, som har en tilskuerkapasitet på 33,732.
Spillerstall
Oppdatert 23. mars 2023.
De syv dødssynder
De syv dødssyndene er ifølge katolsk teologi og tradisjon synd som
De syv dødssyndene er et begrep som forekommer først og fremst i den katolske kirke, ettersom protestantene fant dem irrelevante etter reformasjonen på grunn av deres oppfatning om at alle synder skiller mennesket fra Gud, men at Gud kan tilgi alle synder gjennom troen alene.
Det vanlige oppgjøret ved en syndig fortid vil gå gjennom skriftemålet; den kristne kan her gjennom et bevisst og reflektert oppgjør med sine handlinger, og kanskje sine beveggrunner bak disse, legge dem bak seg gjennom et oppriktig ønske om å ikke gjenta dem. Den oppriktige angeren vil da kunne gi Guds tilgivelse. Tilgivelsen formidles gjennom presten i den såkalte absolusjonen.
Dødssyndene omtales i dag ofte som «alvorlige synder», i motsetning til «svakhetssynder».
Bibelsk belegg?
Noe bibelsk belegg i form av en oppramsing av de syv særlig alvorlige synder, finnes ikke, selv om det finnes lastekataloger og en del enkeltutsagn om noen synder.
Den katolske kirke mener at det finnes bibelsk belegg for selve den underliggende skjelning mellom alvorlige og mindre alvorlige synder. Et bibelsted som særlig fremheves, er 1 Joh 5, 16-17:
Et annet bibelsted synes å tale om synd som ikke tilgis. Men ettersom denne synd ikke beskrives på en helt håndfast måte, har det trass i diskusjoner blant teologene ikke vært mulig å nå frem til en klar nok forståelse av dette bibelstedet.
I praksis består det ingen begått og angret synd som ikke kan fremlegges under et katolsk skriftemål, eller som innebærer noe absolutt skille fra adgangen til dåpen.
Historikk
Identifiseringen av de syv dødsyndene tillegges pave Gregor I den store. Dødssyndene er:
De syv dødssyndene er etter forbokstaven på de latinske begrepene også kjent under akronymet saligia.
Både såkalte lastekataloger (fortegnelser over særlig graverende synder) og andre nevnelser av særlig alvorlige synder er godt kjent innen kristendommens historie lenge før pave Gregor den store. Lastekataloger finner man i Det nye testamente. Fra tidlig 400-tall kjenner man også en opplisting av åtte hovedsynder, nedtegnet av Johannes Kassian i et verk primært beregnet for klostervesenet (De institutis coenobiorum et de octo principalibus vitiis). Dette verket opererer med åtte hovedsynder, som var hentet fra en eldre gresk oppstilling av Evagrius av Pontos. De var: Griskhet, begjær, gjerrighet, vrede, tungsinn, apati, forfengelighet og hovmod.
Den katolske kirkes katekisme fra 1992 behandler dødssynder utførlig i punktene fra nummer 1854 til 1864. Den lister ikke opp konkrete dødssynder, men fremholder i nummer 1857:
og videre i nummer 1859:
Kardinalsynder og kardinaldyder
I den katolske kirkes etiske tradisjoner anerkjennes syv hellige hoveddyder som korresponderer til hver sin av de syv dødssynder.
Joseph Weizenbaum
Joseph Weizenbaum (født 8. januar 1923 i Berlin, død 5. mars 2008) var en tysk-amerikansk forfatter og professor i informatikk ved MIT.
Selbustrand kirke
Selbustrand kirke er en langkirke fra 1901 i Selbu kommune, Trøndelag fylke.
Byggverket er i tømmer og har 280 plasser.
Haruka Toko
Hun har representert hjemlandet i to OL-turneringer: 2018 i Pyeongchang (6. plass) og 2022 i Beijing.
Giovanni de Primis
Giovanni de Primis (død 21. januar 1449) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var abbed ved San Paolo fuori le Mura i Roma.
Han ble kreert til kardinal den 16. desember 1446 av pave Eugenius IV.
Bodiske språk
Bodiske språk, oppkalt etter det tibetanske etnonymer Bod, er tibetiske språk i en bred lingvistisk betydning, uavhengig av om talerne er etniske tibetanere. Språket i denne undergruppen blir talt i Tibet, Nord-India, Nepal, Bhutan og Nord-Pakistan.
Simply Red
Simply Red er et britisk soul- og pop-band som ble dannet i 1985. Gruppa ble oppløst i 2010, men gjenforent i 2015. Gruppa har solgt over 50 millioner album og var på høyden av sin karriere fra midten av 1980-tallet til midten av 1990-tallet. Gruppas frontfigur og vokalist har siden starten vært Mick Hucknall. Han var det eneste originale besetningsmedlem da gruppa ble oppløst i 2010.
Gruppa albumdebuterte i 1985 med Picture Book. Albumet ble godt mottatt og inneholder låter som «Holding Back The Years» og «Money's Too Tight (to Mention)». Albumet havnet på andreplass i Storbritannia og 16.-plass i USA. I 1989 lanserte de albumet A New Flame. Den inneholder den populære soul-låta «If You Don't Know Me by Now», som havnet på førsteplass i USA, Australia, Canada og New Zealand, og på andreplass i Norge. Dette var deres tredje album og forøvrig den første som klatret helt til topps i Storbritannia. På 1990-tallet produserte de populære låter som «Something Got Me Started», «Stars» og «Fairground». Og på 2000-tallet låter som «Sunrise», «Fake» og «You Make Me Feel Brand New». Gruppa har utgitt ti studioalbum. Deres foreløpige siste album, Stay, kom i 2007.
Gruppa ble tildelt prisen som «beste britiske gruppe» ved BRIT Awards, både i 1992 og 1993.
Simply Red har besøkt Norge flere ganger og blant annet opptrådt under Nobelkonserten i Oslo Spektrum i 2006.
Thomas Tor Wedervang
Thomas T. Wedervang (født 1961) er en norsk flaggoffiser. Han har blant annet vært sjef for Forsvarsmateriells divisjon for maritime kapasiteter (2017-2020), personell- og kompetansesjef i Sjøforsvaret (2016-2017), stabssjef i Sjøforsvaret (2017), sjef for Sjøkrigsskolen (2006-2011), overadjutant for HM Kong Harald (2004-2007). Han ble utnevnt til flaggkommandør i statsråd i oktober 2011. Wedervang er kommandør av den spanske og østerrikske fortjenesteorden.
Urbaniseringen av Norge
Urbanisering i Norge er en fortelling om utvikling av byer, tettsteder og bykultur i Norge – i en prosess som gjerne kalles urbanisering. Dette er en sammensatt, komplisert verdensomfattende historisk prosess. I Norge har denne prosessen pågått gjennom mer enn tusen år, og til ulike tider og i ulike deler av landet har det vært ulike drivkrefter. Prosessen går i korthet ut på at byer og bynæringer får en stadig økende betydning på bekostning av landsbygda, bl.a. ved at en stadig større andel av befolkningen bor i byer og tettsteder. Men enn 84 % av befolkningen i Norge bor ved årsskiftet 2020-2021 i tettsteder ..
De fleste norske byene ligger ved kysten. De er i stor grad vokst frem i tilknytning til utenrikshandel og skipsfart. Bare to gruvebyer, Kongsberg og Røros, er innlandsbyer, samt Hamar som ble anlagt som bispesete (og som gikk tilbake etter reformasjonen). For eksempel var Tvedestrand var utskipingshavn for Nes jernverk. I forbindelse med industrialiseringen har flere steder vokst frem som omlastingshavner. Narvik ble anlagt som utskipingshavn for jernmalm fra Nord-Sverige, Finneid for malm fra Sulitjelma.
På 1800-tallet til rundt 1900 vokste folketallet mest i bykommunene på grunn av tilflytting og innlemming av forsteder, mens etter 1900 vokste tettsteder med bypreg uten formell bystatus. I 1875 bodde 25 % av befolkningen i byer og tettsteder, i 1920 var dette økt til 45 %. Tettstedene vokste frem omkring jernbanestasjoner, ved trafikknutepunkt på kysten, i fiskevær, på ensidige industristeder og omkring handelsvirksomhet. I mange tilfeller ligger en god del av den sammenhengende bymessige bebyggelsen i andre kommuner enn bykjernen.
I byene har flyttestrømmen til dels gått motsatt vei - fra bykjernen til omliggende forstadsområder. Fra 1950 til 1995 var det nesten ikke folkevekst i Oslo kommune, mens Akershus i samme periode nesten nådde igjen Oslo i folketall. Innenfor Oslo kommune gikk folketallet i indre by ned fra 300,000 til 143,000, mens ytre by mer enn doblet folketallet. Det var en viss nettoutflytting fra Oslo til andre deler av Østlandet i 1970-årene.
I perioden 1970–1980 hadde Norge en folkevekst på 6 % mens de minst sentrale kommunene i denne perioden hadde 0 % vekst. I årene 1980–1990 var veksten 4 % og da hadde de minst sentrale kommunene en tilbakegang på 2 %, mens de middels sentrale områdene gikk opp 2–3 %. Områder med fraflytting eller nedgang i andel av folketallet har i denne perioden vært områder dominert av primærnæringer. Det er særlig yngre og kvinner som har flyttet noe som har medført en overrepresentasjon av kvinner i byene. I 1993 var flytting innenlands vanligst i alderen 20–29 år og blant det unge (15-29 år) flyttet kvinner oftere enn menn. Deretter falt flyttehyppigheten jevnt med alderen og det ble mindre forskjell på kvinner og menn.
Utviklingen av byene i Norge faller hovedsakelige i tre faser: Middelalderen, reformasjonen til 1850 og moderne byvekst ved industrialiseringen. Middelalderbyene er lite igjen av, bortsett fra gatemønsteret. De besto av tett trehusbebyggelse som ble offer for mange bybranner; i Bergen var det fem fra 1198 til 1702. De fleste norske byene oppsto etter 1500 og relativt sent sammenlignet med Vest-Europa ellers. De norske middelalderbyene var geistlige og administrative senter. Bergen var først bispesete og ble deretter senter for handel med fisk. Byen som vokste frem etter 1500 var basert på internasjonale handel med fisk og trelast, ikke som handelssted for nærområdet. Halden, Moss, Bragernes/Strømsø, Larvik, Risør, Arendal og Mandal begynte som ladesteder med utskipningshavn for trelast. I Nord-Norge hadde ingen byer før etter 1789 da handelsprivilegiet for Bergen og Trondheim ble opphevet.
Det er ikke snakk om én enhetlig prosess, men om trinnvise endringer med ulike forklaringsmodeller. Utviklingen av handel og håndverk var drivkreftene i byutviklingen fram til ca. 1800; på 1800-tallet var det industrialiseringen som skapte behovet for flere innbyggere i byene, mens fraflyttingen fra landsbygda i etterkrigstida kan sees i sammenheng med veksten i offentlige arbeidsplasser, og distribusjonen av disse.
Lokaliseringsfaktorer for byer, i Norge og ellers i verden, er knyttet til ferdselsveiene. Urbaniseringens handel og spesialisert produksjon innen håndverk og industri er nært knyttet til transport av varer. Alle de eldste byene i Norge er knyttet til sjøen som ferdselsvei. Først midt på 1800-tallet fikk transport over land en viss betydning, i og med at de første jernbanene i Norge ble bygd. Men alle de store byer i vårt land er fremdeles knyttet til sjøen.
Den første byen i det som i dag er Norge
På 800-tallet bodde det trolig mellom 400 og 600 mennesker i et urbant samfunn ved Viksfjorden i søndre del av Vestfold. Kaupang i Tjølling eller Skiringsal betraktes som det første tettstedet, i det geografiske området som i dag er Norge. Dette skjedde før nasjonen Norge eksisterte, og hvem som grunnla Kaupang og beskyttet stedet vet vi ikke. Noen tenker seg at det kunne være dansk kongemakt som sto bak etablering av en by ved Viksfjorden, kanskje parallelt med grunnleggelse av Hedeby helt sør i Danmark, og at formålet var å utvikle handel og kjøpmannskap i det danske kongeriket. Men allerede omkring år 900 ble Skiringsal fraflyttet – og ingen helt åpenbare grunner er påvist. En mulighet er at norsk kongemakt overtok etter dansk dominans på 800-tallet.
De første byene i Norge
Handel og håndverk var viktige funksjoner i Kaupang, og slik var det ganske sikkert også i de norske middelalderbyene. De eksisterer fremdeles: Nidaros, Bjørgvin, Stavanger, Oslo, Borg, Tunsberg og Konghelle. Verdslig og geistlig makt var de viktigste pådriverne i dannelsen og fremveksten av byer i middelalderen, da de første av byene ble grunnlagt. Kongemakten fikk i denne tiden et hoff og kanselli som hadde behov for tjenester utover det et agrarsamfunn kunne dekke. Dette ble til kongens residensbyer på sentrale steder rundt i landet. Det gjaldt i ennå større grad den katolske kirken, som hadde tusenårig erfaring i administrasjon og la stor vekt på å skape maktsentra.
De eldste norske byene vokste trolig frem fra slutten av 900-tallet. Oslo, Bergen, Hamar, Stavanger og Nidaros ble bispeseter noe som stimulerte utviklingen i disse byene; kongen reiste kirker i Borg, Konghelle og Tønsberg. I middelalderen var det små handelssteder på Veøy i Romsdal, Kaupanger i Sogn, i Borgund på Sunnmøre, og Vågan i Lofoten. Urbanisering i Norge skjedde på få steder sammenlignet med nabolandene, bare 14 steder fremstår som byer før 1350. Stavanger ble bispesete rundt 1120–1130, men det er uklart om stedet da allerede var en by.
Kildegrunnlaget for kunnskap om de eldste byene i Norge er begrenset. De skriftlige kildene er sagaene og enkelte reisebeskrivelser, f.eks. Historia Ecclesiastica fra rundt 1130. Her nevnes seks byer, Nidaros, Bergen, Oslo, Tønsberg, Konghelle og Borg. I verket Historien om danenes ferd til Jerusalem fra 1191 er de tre viktigste byene Bergen, Nidaros og Oslo. Tønsberg og Konghelle blir også omtalt. Arkeologiske spor er avgjørende kilder til kunnskap om de eldste byene.
Nidaros er trolig den eldste norske byen som fremdeles eksisterer, mens de andre byene er noe yngre. Det var også flere urbane samfunn i middelalderen, som f.eks. Veøykaupangen, og Vågan i Lofoten. En skal heller ikke uteglemme byene Konghelle og Oddevoll i Bohuslän i Sverige; i middelalderen var dette viktige byer i det norske riket.
Flere fiskevær og strandsteder på norskekysten utviklet seg til tettsteder i middelalderen. I mange distrikter var fiskeværet det mest urbane sted, slik som Bud og Grip på Nordvestlandet. Fiskeri utviklet seg fra selvberging til en lønnsom næring allerede på 12- og 1300-tallet, og ble etterhvert en stor eksportvare for landet. Innlandets største eksportartikkel ble fra 1500-tallet trevirke, og dette måtte nødvendigvis over på havgående skip i havner, og slik vokste standsteder frem som lokale sentra for handel.
En kongelig bestemmelse om at utenlandske skip ikke fikk gå lenger nord langs norskekysten enn Bergen fikk betydning for byutviklingen videre nordover, og særlig i Nord-Norge.
Byene hadde fra middelalderen av enerett på å drive handel med varer produsert i omlandet. Bøndene kunne drive byttehandel seg i mellom, men øvrig handel skulle kanaliseres gjennom byene. For eksempel omfattet Skiens omland Grenland, Numedal og Øvre Telemark, mens Veøy hadde handelsretter i Romsdal. I middelalderen bodde opp mot 5 % av Norges befolkning i byene mot 20 % i England og 10 % i Skottland.
Ved utgangen av middelalderen hadde Norge 11 byer hvorav tre var i Båhuslen, og Hamar og Sarpsborg gikk tapt under syvårskrigen i 1567. I 1660 var det seks middelalderbyer (Bergen, Oslo/Christiania, Trondheim, Tønsberg, Stavanger og Skien) igjen innenfor landets grenser, og omkring åtte (Fredrikstad, Fredrikshald, Drammen, Kristiansand, Kongsberg, Moss, Molde og Risør) ble anlagt eller oppsto mellom reformasjonen og 1665. Røros fremsto som by rundt år 1700 og Kongsberg ble kjøpstad i 1802. I 1769 var det 21 byer i Norge og under 10 % av befolkningen bodde i tettsteder med flere enn 700 innbyggere; Bergen var klart størst med 14,000 innbyggere, Kongsberg, Kristiania og Trondheim hadde rundt 8,000, mens ingen andre byer/tettsteder hadde over 5,000 innbyggere.
Det har vært vanskelig å anslå folketallet i de norske middelalderbyene, men det er regnet som sikkert at byene vokst raskt i middelalderen. Bybefolkningen før svartedauden er anslått til 20,000 hvorav 7,000 eller opp mot halvparten i Bergen, 3000 i Nidaros, 1500–2000 i Oslo og 1500 i Tunsberg. Bergen ble tettere bebygd og ble med konsentrasjonen av eksporten der til Norges i særstilling største by i flere hundre år.
Magnus Lagabøtes bylov erstattet bjarkøyretten og regulerte fra 1276 bosetningen i Bergen, Oslo, Nidaros og Tunsberg. Bybebyggelsen besto i stor grad av lave trehus som sto i kontrast til relativt mange og dominerende kirker og klostre oppført i stein.
Byloven og utfyllende bestemmelser fastsatte ofte hvor i byen forskjellige varer kunne omsettes. I Nidaros ble smedene pålagt å holde seg unna tettbebyggelsen på grunn av brannfare, mens garverne måtte holde seg på avstand fra bebyggelsen på grunn av sterk lukt. Byloven forsøkte også å regulere tilstrømming av folk til byen (blant annet for hindre tigging i gatene) og hadde bestemmelser om brannsikring. I bygårdene kunne det var husdyrhold med blant griser og kyr, mens beite og åker fantes i byens takmark. Mye av bebyggelsen i middelalderens Oslo, Trondheim og Tønsberg lignet på de avlange gårdene som er bevart på Bryggen i Bergen. Tomtegrensene i Oslo ser ut til å ha bestått i mange hundre år, i Bergen helt fra middelalderen til moderne tid.
Nye byer i dansketiden
Fra middelalderen og helt til 1700-tallet var handel og håndverk næringsvirksomhet som var forbeholdt byene eller kjøpstedene. Statsmakten ønsket kontroll, ikke minst for å kunne skattlegge. I denne tiden kom nye byer til i takt med utvikling av næringsliv og handel og disse fikk sine formelle rettigheter fra kongen. Ofte ga kongemakten byene et kongelig navn. Det var flere ulike typer rettigheter; Røros og Kongsberg var bergstader med spesielle rettigheter. Kjøpstader var byer med fulle rettigheter: Kristiansand, Kristiansund, Molde, Åsgårdstrand og Arendal. Det fantes også byer av en mer underordnet karakter; ladestedene. Mange byer har en historie først som ladested underordnet nærmeste kjøpstad, deretter egen status som kjøpstad. Ladestedene var ofte viktige eksporthavner for trelast.
Trelasteksport sjøveien var historisk hovednæring for alle byene øst for Lindesnes. Flere byer på vestsiden av landet, for eksempel Molde, vokste opp på grunnlag av trelasthandelen. Trelast medvirket til bydannelse i større grad enn fisk og mineraler/metaller fordi det ga flere arbeidsplasser på stedet. Historisk har Bergen og Trondheim vært de viktigste eksporthavnene for fisk (noe senere kom Ålesund og Kristiansund til basert særlig på klippfisk), mens fiskehandel var relativt viktigere for mindre byer som Kristiansund og Farsund. Sildefisket var særlig viktig for Haugesund. Mindre tettsteder i form av fiskevær fantes i et stort antall fra Lindesnes og nordover. Grimstad ble etablert som by (ladested) for Frolands verk. Etableringen av mange små havnebyer i Norge skyldes hollendernes behov for rasjonell trelast- og tømmerhandel. Hollendernes skog vokste i Norge og måtte transporteres sjøveien til Nederland, og der kunne skårne bord bl.a. brukes til skipsbygging. Denne handelen foregikk fra først av som direkte handel mellom bønder og skippere. Trelast og tømmer ble hentet på gårdene. Da vannsagene kom flyttet handelen dit. Volumene økte, de hollandske sjøfolkene hadde dårlig tid og ren byttehandel ble erstattet av kjøpmannshandel. Disse faktorene bidro til å samle virksomheten til ladestedene som vokste fram.
I sin bok om Risørs historie diskuterer Victor Norman hvordan byene på Skagerrakkysten ble til. Hollendernes behov for trelast var årsaken til at norske byer og ladesteder spratt opp som paddehatter på 15- og 1600-tallet. Han nevner Sandefjord, Larvik, Porsgrunn, Brevik, Kragerø, Risør, Arendal og Grimstad. Hver av dem har sin egen historie, men i et større perspektiv er de like. Byene oppsto fordi hollenderne ikke hadde tid eller råd til å dra langt inn i fjordene for å laste trelast og tømmer hos bøndene. De kunne risikere å bli liggende dager og uker og vente på vestavind for å komme ut fjorden igjen. Dette var dårlig utnyttelse av kostbare havgående skip. Den hollandske flåten som var i fart på Middelhavet, Østen, Afrika og Amerika ga større utbytte. I 1648 var det nærmere 400 nederlandske skip som seilte fast på Norge. I løpet av et år skulle de gjerne gjøre to, tre eller fire turer fram og tilbake over Nordsjøen.
Historikeren Finn Einar Eliassen diskuterer i standardverket om norsk byutvikling initialstadiet for de mange småbyene i enevoldstidens Norge, og mener det er snakk om to etableringsfaser. Første fase besto av enkelte spredte hus, f.eks. I Arendal på begynnelsen av 1500-tallet, i Grimstad og Drøbak på begynnelsen av 1600-tallet. Andre fase går ut på at bebyggelsen fortettes. Dette skjer ofte flere ti-år seinere. I 1620-årene nådde eksempelvis Bragernes, Sandefjord, Porsgrunn, Kragerø, Risør og Molde dette avgjørende stadiet. I 1660-årene hadde en rekke slike steder nådd den avgjørende nivået for å betraktes som byer: Bragernes og Strømsø som sammen hadde 2400 innbyggere, Moss (700), Larvik (500-600), Halden (500-1000), Molde (500), Porsgrunn (400), kragerø (400), Risør (350).
Eliassen gjør bruk av en kilde fra 1656 som forteller om kjøpsteder og ladesteder i samtidens Norge. Det var 11 kjøpsteder i Norge (derav 3 i Bohuslen), og 12 ladesteder. Disse 12 ladestedene kan – etter den samtidige forfatterens mening - sammenliknes med kjøpsteder, det vil si at de var små byer: Bragernes, Langesund, Larvik, Moss, Halden, Drøbak, Holmestrand, Kragerø, Risør, Arendal og Flekkerøy. Det er interessant at forfatteren på 1600-tallet gjorde en vurdering av byene ut fra realiteter (befolkning, bebyggelse og funksjoner) og ikke bare på formaliteter (kjøpstadsprivilegier).
Etter at gamle Oslo brant ned i 1624 bestemt kongen at en ny by, Christiania, skulle anlegges med rettvinklet gatemønster. Kristiansand ble anlagt i 1641 på kongens befaling og fikk fra begynnelsen et planmessig rettvinklet gatemønster i kvadraturen. Gamlebyen i Fredrikstad ble også anlagt med et rektangulært gatemønster på 1600-tallet. Andre byer hadde et mer selvgrodd preg. Trondheim fikk et regulert gatemønster med brede og rette hovedgater etter brannen i 1681.
Fra middelalderen fram til 1800-tallet utviklet det seg også en spesiell type mindre tettsteder, uthavnene. Dette var en type kommunikasjonssteder som vokste opp omkring de viktigste naturhavnene som seilskutene benyttet. Et par uthavner utviklet seg til byer, en av dem er Risør, men de fleste uthavnene ble utkant da seilskutetida tok slutt.
På slutten av 1700-tallet fikk vi igjen byer i Nord-Norge, bl.a. Tromsø og Hammerfest. På 1800-tallet, under unionen med Sverige, kom nye byer til, stadig fikk de sine kjøpstadsrettigheter fra kongen. Eksempler er Gjøvik og Ålesund.
Kjøpstedenes rettigheter omfattet bl.a. rett til egen administrasjon. Magistraten var øverste embedsmann, oppnevnt av kongen.
Fattigfolk kunne i mange tilfelle foretrekke å bo utenfor bygrensene. Byene var i mange tilfelle forbeholdt de velstående. Murtvang ble innført i flere byer, og gjorde det mer kostbart å bo i byen. Allerede på 1700-tallet kan vi snakke om forstadsbebyggelse rundt Christiania.
I 1814 hadde Norge omkring 30 byer. I enevoldstiden var Christiania, Bergen, Trondheim og Kristiansand administrasjonsbyer for hvert sitt stift (og til dels var Oslo/Christiania for hele landet); med unntak av Kristiansand var dette også landets største og eldste byer. Disse fire samt Fredrikstad og Fredrikshald var garnisonsbyer (vertskap for en fast stasjonert militær styrke) der særlig Fredrikstad var preget av det militære nærværet. Christian IV anla Kristiansand hovedsakelig av militære hensyn etter at keiseren okkuperte Jylland.
Handel og liberalisme
Fra slutten av 1700-tallet kom en ny ideologi innen næringslivet, liberalismen. Hvorfor skulle handel og håndverk være forbeholdt byborgere? Det ble innført nye lover som etterhvert reduserte byenes gamle rettigheter og utjevnet forskjellene mellom by og land. Prosessen skulle ende med kommuneloven av 1992, som avskaffet forskjellen mellom bykommuner og herredskommuner eller landkommuner.
Fra midten av 1800-tallet skjøt tettstedsutviklingen i Norge fart, og ved siden av handel var det kommunikasjon og industri som skulle bety mest for utviklingen videre. I 1850 var næringsfrihet innført i Norge, og dermed kunne man drive handel også på landsbygda. Nye steder fikk mulighet til næringsutvikling som kunne begynne i det små, og ut fra naturlige forutsetninger. De neste hundre år skulle bli landhandlerienes tidsalder i Norge. Mange av de viktigste kom på steder som seinere er blitt tettsteder. Bygdas kirke og et veikryss kunne være utgangspunktet midt på 1800-tallet. Her var det naturlig å bygge den nye butikken; hit flyttet smeden og snekkeren, her ble jernbanestasjonen og posthuset plassert, og midt på 1900-tallet kom kommunehus, ungdomsskole og aldersboliger.
Den nye hovedstaden
Christiania ble hovedstaden i den nye nasjonen Norge i 1814. Dette medførte etablering av en rekke sentrale tjenester for hele landet, på alle områder, administrativt, finansielt og kommersielt. Dette betydde også at byen ble den unge nasjonens kommunikasjonssentrum.
I 1827 ble dampskipet DS «Constitutionen» satt inn i rute fra den nye hovedstaden og lokaliseringen i bunnen av en trang fjord var ikke lenger en hemsko for utviklingen. Allerede i 1830-årene passerte Christiania Bergen i folketall, og ble landets største by.
I 1854 begynte en prosess som i løpet av de neste 150 år skulle snu opp ned på lokaliseringsfaktorene: Norge fikk sin første jernbane. Sjøen hadde til nå vært viktigste ferdselsvei for langtransport og tungtransport. Landejorda fikk fra nå av utbygd kommunikasjonsårer som etter hvert skulle bli viktigere og raskere enn skipsledene. Særlig fikk dette betydning for Østlandet, den landsdelen det var enklest å bygge jernbane, og med en raskt voksende hovedstad i sentrum. Kristiania var nå blitt landets største by og hadde passert Bergen i folketall.
Den sterke folkeveksten i Christiania/Aker og Oslo 1850–1950 skjedde samtidig med industriveksten i byen. På det meste hadde byen en tredjedel av alle industriarbeidsplasser i Norge. Industrialiseringen skjedde ellers i gamle byer som Trondheim og Bergen (begge med relativt allsidig industri), Stavanger (særlig hermetikk), Skien/Porsgrunn og Drammen (trelast). Typiske industristeder som Rena, Sauda og Kirkenes utgjorde en mindre andel av industrialiseringen i Norge. Ved overgang fra treskip med seil til dampdrevne jernskip ble Christiania en sjøfartsby hele året og verftene der spilte en viktig rolle. Stedsbundet næringsvirksomhet bidro til fremvekst av mindre tettsteder: Gruvedrift på Senja, Ytterøya og i Kåfjord førte til dannelse av midlertidige tettbebyggelser, mens Kongsberg og Røros har bestått etter at gruvedriften ble innstilt. Meierier og annen industri knyttet til landbruket skapte mindre tettsteder som Bryne. Rundt den kraftkrevende industrien etablert fra rundt 1900 vokste det opp større tettsteder i tildels ubebodde områder for eksempel Rjukan, Tyssedal og Høyanger.
Jernbanelinjer skulle på 1900-tallet også knytte de store byene i landsdelene Vestlandet, Trøndelag og Sørlandet sammen med hovedstaden.
Jernbane, dampskip og turisme
Distriktets eller bygdens behov for handelssteder førte til framvekst av nye byer i første halvdel av 1800-tallet. Bodø ble grunnlagt i 1816 og var tiltenkt rollen som handelsby for nordnorske fiskere istedenfor Bergen. Lillehammer fikk kjøpstadsrettigheter i 1827, men først da dampskip og jernbane knyttet byen og distriktet til hovedstaden midt på 1850-tallet skjøt utviklingen fart i "Dølabyen".
Da lovverket ble endret i 1857 kunne landhandlerier opprettes, og dette la grunnlaget for at mindre tettsteder kunne vokse fram der det viste seg å være et behov og et naturlig kommunikasjonsknutepunkt. Kimen til tettstedet Fagernes, sentrum i dalføret Valdres, ble til etter at den første handelsdriften startet i 1857. Forbindelsen gjennom Valdres og Sognefjorden var den letteste måten å reise med hesteskyss og skyssbåt mellom landets to største byer på 1800-tallet. I 1875 fikk stedet hotell, og da Valdresbanen kom i drift 1906 fikk stedet kraftig vekst. Fra 2007 kalles Fagernes for by.
I 1835 utgjorde skipsfart 25 % av eksportverdien fra Norge og 45 % i 1875. På Sørlandskysten hadde skipsfart særlig betydning for sysselsetting og bosetting, med seilskutetiden på 1800-tallet som høydepunkt. De små sørlandsbyene hang ikke med i utviklingen ved overgang til dampdrevne skip av jern. Skipsrederne i Bergen klarte overgangen til dampskip gjennom sitt internasjonale kontaktnett. Dampdrevne jernskip håndterte is mye bedre enn seilskutene slik at uthavnene Drøbak og Svelvik mistet sin betydning da Oslo og Drammen fikk helårsforbindelse. Særlig Christiania/Oslo ble stimulert av utbygging av samferdselen på land (veier og jernbane) på siste halvdel av 1800-tallet. Jernbanen utvidet på 1800-tallet byenes oppland betydelig: Hovedbanen til Eidsvoll og Hamar-Elverum-banen (1862) knyttet store deler av det indre Østlandet til Christiania.
Jernbaneutbygging, dampskipsanløp, veiutbygging og turisme, skapte mange flere nye tettsteder i bygdenorge.
Jernbanen fikk fra midt på 1800-tallet stor betydning for tettstedsutviklingen. Jessheim og Kløfta er stasjonsbyer som vokste fram etter at Hovedbanen ble åpnet mellom Kristiania og Eidsvoll i 1854. Mysen vokste fram rundt en jernbanestasjon, etter at Østfoldbanens Østre linje ble åpnet i 1882 og langs Vestfoldbanen oppsto stasjonsbyene Semsbyen og Barkåker nær ved Tønsberg.
Det var ikke lenger nødvendig for byfolk å bo like tett sammen som før. Byborgerne fikk nye muligheter til å bo på landet uten å gi slipp på muligheten til å komme seg til byen på arbeid hver dag. Resultatet ble dels at store byer kunne vokse i omfang langs forstadsbanene. Holmenkollbanen og Ekebergbanen gjorde det mulig å bebygge åsene vest og øst for Kristiania, og Gråkallbanen gjorde at folk kunne flytte fra Trondheims sentrum opp i åsene vest for byen. Slike baner ga også grunnlag for en ny type tettsted, plassert som satellitter i forhold til de gamle byene. Dette var tettsteder basert på boligbebyggelse og dagpendling til en større by.
Biltrafikken gjorde på 1900-tallet denne urbaniseringen av landsbygda uavhengig av jernbanelinjer, forstadsbaner og stasjoner. Store veikryss var ofte en avgjørende lokaliseringsfaktor.
Industristeder
I det første 10-året på 1900-tallet ble det bygd en rekke store elektriske kraftstasjoner basert på vannkraft. Det manglet enda teknologi for å overføre elektrisitet over større geografiske avstander, og kraften måtte derfor utnyttes nær produksjonsstedet, til industriproduksjon. Det dreide seg om smelteverk, aluminiumsfabrikker og kunstgjødselproduksjon. Denne industrien førte til at det oppsto nye industrisamfunn langt unna byer som eksisterte fra før. Mange av dem ble karakterisert som såkalte ensidige industrisamfunn, fordi dette var hele bysamfunn bygd opp omkring en bedrift og ett produkt. Rjukan, Eydehavn, Sauda, Høyanger, Sunndalsøra og Mo i Rana er eksempler på slike steder. Ensidige industrisamfunn var i lengden sårbare bysamfunn fordi de var svært konjunkturavhengige. De har også vist seg sårbare for teknologiske endringer i form av mer rasjonell og automatisk produksjon som har redusert antall ansatte.
Bilismen og likhetstanken
Begrepene kjøpstad og ladested gikk ut av offisiell bruk i 1952. Disse stedene ble nå likestilt og kalt byer eller bykommuner.