cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestkyststien
Beskrivelse
Stien går gjennom skoger, myr, og strender, og passerer passerer alt fra både urgamle trær, fosser, bekker og dyp myr, til både sand- og steinstrender, steinklipper og kystlandskap. Stien går litt inn i landet fra kysten for å unngå uframkommelige og ofte farlige klipper og viker med dragsug som er veldig farlig om det bades i Klargjorte campingplasser underveis har såkalte "bjørnebokser", for sikker lagring av mat underveis, toaletter, og vanligvis en fantastisk utsikt over Stillehavet og Olympisk Peninsula. Langs stien er det er ofte også to alternativer man kan ta, innlandsrute eller strandrute. Strandrutene kan innimellom være ufremkommelig med høyt tidevann, men tidevannstabeller med kart utstedes av personalet ved Parks Canada til alle turgåere før man begynner på stien.
Terrenget på stien er likevel veldig røft, og krever at man er i form, og krever et høyt nivå av kunnskaper og ferdigheter for å fullføre. For å krysse noen elver og bekker, må turgåerne sitte på i en kabelvogn, mens man over andre elver ikke har andre broer enn trestammer som har falt over som man kan gå på. Det er to vassdrag som krever en båt å krysse: Gordonelven, på den sørlige enden av stien, og Nitinat Narrows, nær midtpunktet i stien. Ferjetjenesten drives av lokale indianere og kostnadene er ikke inkludert i turtillatelsen. Løypa inneholder et tredvetalls stiger, noen av dem opp til 9 meter høye, som turgåerne på stien må klatre opp eller ned. Det tar vanligvis 5 til 7 dager å fullføre turen, selv om den har blitt klart på en enkelt dag.
Det er to steder på stien der mat kan kjøpes; fergen Nitinat Narrows, som selger fersk sjømat, og Chez Monique's på stranda rett sør for Carmanah fyr, som selger burgere. Begge steder selger også øl og snacks, men prisene er som man kan forvente noe over prisene i verden utenfor.
Du kan starte eller avslutte turen på enkelte punkter, og det kan avtales at du blir plukket opp på stien av stibussen, vanntaxi eller sjøfly. Juan De Fuca Express Water Taxi reiser daglig langs stien med stopp på hver ende. Den krever minst 4 passasjerer. Salt Spring Air flyr inn og ut av stien det meste av sesongen.
Dyreliv
Arter som man kan møte på stien inkludere pumaer, bjørner, ulver, spekkhoggere, gråhvaler, sel, sjøløver, og ørner. Det er også rikelig tidevannsbassenger på stranddelen, hvor turgåere kan se en rekke bløtdyr, sjøanemoner, og fisk. Turgåere får vite hvordan man skal opptre på mulige møter med farlige dyr (puma, bjørner, ulver) ved en obligatorisk orientering før du starter stien.
På visse tider av året er det også mulighet å se selunger på stranden, men disse får man ikke gå for nær, siden moren kan forlate ungen om mennesker nærmer seg. Alle arter på stien bør bare se fra trygg avstand.
Skader vinteren 2006/2007
I januar 2007 ble det kjent at intense stormer i løpet av de siste ukene hadde skadet stien alvorlig. Det fulle omfanget av skaden var i utgangspunktet ikke kjent, men anslagsvis 3 000 trær hadde blitt falt ned, en bro og kabelbilen ble ødelagt, og et alvorlig skred på 12 kilometer ble oppdaget. I mars ble $500 000 i ekstra midler gitt fra fylkestinget til å hjelpe til med oppryddingen. Parkpersonalet trodde innledningsvis optimistisk at stien skulle åpne på 1. mai som normalt, men forsinkelser i gjenoppbyggingen forsinket åpningen til 15. mai. Stien har nå mange gjenoppbyggede gangstier, stiger og broer som ble ødelagt av stormen.
Clann na Talmhan
Partiet inngikk i den første koalisjonsregjeringen 1948–1951, sammen med Fine Gael, Labour Party, National Labour Party og Clann na Poblachta. Blowick ble jordbruksminister og Donnellan ble juniorminister. Partiet ble også med i den andre koalisjonsregjeringen, og de to ministrene fikk tilbake sine poster.
Etter å ha sittet i regjering begynte partiet å miste støtte, ettersom velgerne begynte å gå tilbake til de to dominerende partiene, Fine Gael og Fianna Fáil. Clann na Talmham hadde egentlig aldri sett seg selv som noe mer enn et regionalt parti, og forsøkte aldri å ekspandere utenfor sin base i vest og sør.
Da Donnellan døde i 1964 stilte hans sønn som kandidat for Fine Gael i suppleringsvalget, og vant. Blowick valgt å ikke stille som kandidat i valget i 1965, og partiet var dermed å anse som oppløst.
Hans Eugster
Hans Eugster (født 27. februar 1927 i Heiden, død 12. november 1956 i Luzern) var en sveitsisk turner.
Han har vunnet medaljer fra ett OL og to turn-VM for Sveits. Han deltok i OL i 1952, der han fikk tre medaljer. Individuelt fikk han gull i skranke og bronse i ringer, delt med Dmitry Leonkin. Hrant Shahinyan vant ringer, foran Viktor Tsjukarin. Med 19,4 poeng var Eugster 0,15 poeng bak sølvet. I den individuelle mangekampen kom han på femteplass. I tillegg var han med og vant sølv i lagkonkurransen, bak Sovjetunionen.
I VM-sammenheng har han medaljer fra to VM. I 1950 fikk han gull i skranke og bronse i ringer, samt gull i lagkonkurransen. I neste VM, i 1954, fikk han bronse i skranke og i lagkonkurransen.
Sørafrikansk engelsk
Sørafrikansk engelsk (engelsk: South African English) er en engelsk dialekt talt i Sør-Afrika og i naboland med et stort antall bosatte anglo-afrikanere, slik som Botswana, Namibia og Zimbabwe.
Dialekten ble sett humoristisk på i Robin Malans bok Ah Big Yaws, først publisert i 1972. Boka er kortfattet og retter seg mer eller mindre etter den talte dialekten i Cape Town i 1974–76, i Nord-Cape Towns forsteder Bellville og Durbanville, hvor Malan var bosatt, og i universitetsbyen Stellenbosch, hvor han i sin tid var foredragsholder i muntlig engelsk.
Fjerde utgave av Dictionary of South African English ble utgitt i 1991, og Oxford Dictionary utga sin sørafrikansk engelsk-ordbok i 2002.
Første kodifikasjon
Den første kodifikasjonen og karakteriseringen av dialekten ble gjort i 1971 av Robin Malan, daværende foredragsholder i engelsk ved Universitetet i Stellenbosch. Hans monografi, kalt Ah Big Yaws, var ment å være et humoristisk innblikk i den afrikaanspåvirkede engelsken til de hvite, urbane afrikaans-engelsktalende sørafrikanerne (WUESA's er et akronym, humoristisk omdøpt til Woozers av Malan).
Malan bemerket også at hans verk er samme stemning som Let Stalk Strine og Fraffly Well Spoken av Afferbeck Lauder, humoristiske syn på australsk engelsk og aksenten til den britiske overklassen.
Boka forblir en viktig kilde for sammenlignende lingvister, da den er et «øyeblikksfotografi» av den sørafrikanske dialekten på 1970-tallet, og gir nyttig forståelse av sørafrikanske betegnelser som fortsatt er i bruk i dag.
Uttale
Hvis man ser på fonologien, er sørafrikansk engelsk nært relatert til australsk engelsk, newzealandsk engelsk og engelsk sørøst i England, hvorfra de sydlige halvkule-dialektene har sine røtter. Afrikaans og xhosa har kun hatt stor påvirkning på de som bor i hovedsakelige afrikaans- og xhosa-områder.
Den mest merkbare forskjellen i sørafrikansk uttale er antakeligvis den flate «i»-en. Dette er en del av vokalskifte som oppstått i Sør-Afrika og New Zealand. En av forskjellene mellom britisk sørafrikansk engelsk og newzealandsk engelsk er uttalen av «ar» og «ow», som i uttalen av setningen «park the car downtown».
Engelsk talt av de som har bantuspråk som morsmål, er ofte påvirket av intonering og uttale av deres språk.
Vokabular
Det er ord som ikke eksisterer i britisk eller amerikansk engelsk, vanligvis avledet fra afrikaans eller afrikanske språk, selv om det også er, spesielt i Durban, en påvirkning fra indiske språk. Betegnelser som er felles med nordamerikansk engelsk, er blant annet «freeway» eller «highway» (britisk engelsk: «motorway»), «cellphone» (britisk og australsk engelsk: «mobile») og «buck» som betyr penger (i dette tilfellet rand, ikke dollar). Sørafrikanere refererer som regel til de forskjellige formene for football, slik som fotball og rugby union, med navnene «soccer» og «rugby». Det er stor forskjell mellom sørafrikanske dialekter: i Johannesburg er den lokale formen sterkt basert på engelsk, mens Eastern Cape-motstykke har en sterk påvirkning fra afrikaans. Selv om forskjellene mellom disse to er målbar, er det mange likheter.
Noen ord som er helt særegne for sørafrikansk engelsk er «takkies», «tackie» eller «tekkie» for sneakers (amerikansk) eller trainers (britisk), «combi» eller «kombi» for en liten van som ligner en Volkswagen Transporter, «bakkie» for en pick-up truck, «kiff» for pleasurable («behagelig»), «lekker» for nice, «donga» for ditch og «jol» for party.
An Old Fashioned Love Song
«An Old Fashioned Love Song» er en amerikansk sang fra 1971 med melodi og tekst av den kjente låtskriveren Paul Williams.
«An Old Fashioned Love Song» ble spilt inn av pop/rockbandet Three Dog Night og utgitt på singlen Dunhill 45-D-4294. Produsent var Richard Podolor. Den var hentet fra albumet Harmony (1971).
Teksten antyder sangens enkle og melodiske natur: «Just and old fashioned love song / Gettin' down in three part harmony / Just an old fashioned love song / One I'm sure they wrote for you and me».
Paul Williams' versjon
Sanger/låtskriver Paul Williams spilte inn sin egen versjon av sangen han hadde skrevet og den var med på hans album Just an Old Fashioned Love Song fra 1971. Williams fremførte senere sangen da han opptrådte på The Muppet Show i 1976.
Andre versjoner
Countrymusikksangeren Jerri Ross utgav en coverversjon av «An Old Fashioned Love Song».
Norsk versjon
Arne Riis har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Som en gammeldags lovsang». Anne-Karine Strøm har spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Polydor 2052.027 i 1972.
Listeplasseringer
Three Dog Nights' single nådde en fjerdeplass på den amerikanske Billboard Hot 100-singlelisten i desember 1971 og ble bandets syvende Top 10-single. Den ble også den første platen med Three Dog Night til å toppe den amerikanske Billboard Adult Contemporary-listen (Bandet fikk nok en nummer én-hit på denne listen i 1972 med «Black and White»).
Jerry Ross' utførelse nådde en 58.-plass på den amerikanske Billboard Hot Country Singles-listen.
Anna Karenina (andre betydninger)
Leo Tolstojs roman Anna Karenina (1878) har blitt filmatisert og dramatisert flere ganger:
FBI (andre betydninger)
FBI kan sikte til:
Mathias Bonsach Krogh
Mathias Bonsach Krogh (født 4. oktober 1754 i Vadsø, død 2. september 1828 i Alstahaug) var en norsk geistlig og politiker.
Mathias var sønn av Troels Krog (1715–1803) og Else Marie Bonsach (1720–1793). Faren var fogd på Finnmarka. Mathias studerte i København, der han oppnådde teologisk embetseksamen i 1779. Han var sogneprest i Lenvik (ordinert i 1781), i Vågan (1788) samt i Ørland (1798), før han 6. januar 1804 ble utnevnt til den første biskop over Nordlandene og Finmarken, basert i Alstahaug, der han året etter ble utnevnt til sogneprest og således virket i to embeder frem til 1812. Dette året kjøpte han Belsvåg gård og etablerte den første nord-norske bispegård, der han ble boende frem til sin død. Etter hans bortgang ble bispesetet flyttet til Tromsø. Han forestod etableringen av et av landets første bibliotek (1811).
Politisk engasjement
Krogh var også nord-norsk politiker, og satt på Stortinget 1815–1816, der han arbeidet for det første brudd på Bergenskjøpmennenes monopol i Nordlandshandelen, da det ble gitt kjøpstadsrettigheter til Hundholmen (1816), som senere ble Bodø by. Han forfektet også et nord-norsk landvern. For sitt samfunnsengasjement, spesielt for fattigvesen og skolevesen, ble han tildelt den svenske Nordstjerneordenen (1815). Bonsak Krogh var også mottaker av Dannebrogordenen (1812). På Alstahaug kirkegård står støtten hans med inskripsjonen «..han efterlader sig verken Riigdom eller Uvenner». En byste av ham ble reist på gården Belsvåg i 1999, avduket av kongen og dronningen.
Bonsak Kroghs brev av 1815
I 1815 Skrev biskopen dette brevet ad etableringen av Hundholmen:
Asbjørn Kjønstad
Asbjørn Kjønstad (født 6. februar 1943 i Frol i Nord-Trøndelag, død 14. februar 2015 i Oslo ) var en norsk jurist og professor ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Hans forskningsområder var trygderett, helserett, sosial vernerett, erstatningsrett og statsforfatningsrett. Han har i media ofte blitt omtalt som «røykelovens far».
Utdannelse
Han vokste opp som bondesønn på Vollan i Frol i Levanger kommune.
Kjønstad ble cand.jur. i 1970. I 1978 ble han dr.juris, og samme år utnevnt til professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo. Han hadde senere forskningsopphold ved Advanced Legal Studies i London i 1980 og ved Boston University 1995–1996.
Verv
Kjønstad var bestyrer for Institutt for privatrett 1984–1985, prodekan for Det juridiske fakultet 1983–1985 og dekan 1986–1988. Han var medlem av Det akademiske kollegium 1986–1988 og 1999–2001.
Asbjørn Kjønstad var redaktør for Lov og Rett 1991–2000. Fra 2004 var han redaktør for Tidsskrift for erstatningsrett.
Han ledet åtte offentlige utredninger, og var leder for Ankenemda for sykepenger fra 1978. Han var også visepresident for European Institute of Social Security (EISS).
Lett fluevekt
Lett fluevekt er en vektklasse som brukes i både vanlig og profesjonell boksing.
Blomsterpotteslange
Blomsterpotteslange er en ormeslange. Den har spredt seg med menneskelig hjelp til mange deler av verden, og er den terrestriske slangearten som har størst utbredelse.
Alle kjente eksemplarer av arten er triploide hunner, som formerer seg partenogenetisk. Den trives blant vissent løv i hager og parker, og individer som har gjemt seg i blomsterpotter og i rotklumpen på hageplanter, har bidratt til at arten har spredd seg.
Arten ble først beskrevet fra India, og hører hjemme i Sør- og Sørøst-Asia. Utbredelsen omfatter nå India (inkludert Andamanene og Nikobarene), Sri Lanka, Pakistan, Nepal, Burma, Thailand, Laos, Kambodsja, Vietnam, Malaysia, Indonesia, Filippinene, Sør-Kina, Taiwan, Ryukyuøyene, Australia, Ny-Guinea, mange øyer i Stillehavet, Den arabiske halvøy, tropisk Afrika, Seychellene, Komorene, Maskarenene, Madagaskar, Mexico, Iran, Guatemala, øyene i Karibia, USA (Florida og Hawaii), Egypt, Libya og Gran Canaria.
Liste over ISO-koder for varianter av nahuatl
Dette er en liste over ISO 639-2-koder for varianter av nahuatl. Variantene av språket regnes av og til som dialekter og av og til som egne språk. Inndelinga av varianter varierer også, og denne lista må ses på som bare én av mange mulige inndelinger av nahuatl.
Rembrandt (andre betydninger)
Rembrandt har flere betydninger:
Annet
The Rembrandts, amerikansk pop- og rockegruppe
Kypros under Sommer-OL 2012
Kypros deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012.
Daxing
Daxing (kinesisk: 大兴区, pinyin: Dàxīng Qū) er et distrikt i byprovinsen Beijings sørlige del, et forstadsområde til den kinesiske hovedstaden. Daxing ble oppgradert fra fylke den 30. april 2001. Det dekker et areal på 1 012 kvadratkilometer. Det er delt i ni byer og 18 landsbyer og hadde i 2000 en befolkning på 671 444.
To store universiteter ligger i distriktet.
Panggezhuang i Daxing er kjent for sine vannmeloner.
Kulturrevolusjonen
Ved utbruddet av kulturrevolusjonen fant det sted en blodig nedslakting i fylket som kostet 325 mennesker livet.
Administrative enheter
Subdistrikter: Storkommuner: Kommuner («områder»)
Vei
Kinas riksvei 106 går gjennom området. Den løper fra Beijing og er innom blant annet Hengshui, Kaifeng, Ezhou og Shaoguan på sin vei ned til Guangzhou i Sørkina.
Fremtidig lufthavn
Det er besluttet bygd en stor lufthavn i Lixian storkommune sørøst i Daxian; den skal ta av for den stadig økende flytrafikken inn til Beijing, og samtidig betjene Tianjin og de tilgrensende områder i provinsen Hebei (blant annet Langfang, Zhuozhou og Baoding).
Byggingen skal pågå mellom 2010 og 2015. Lufthavnen skal ikke erstatte, men avlaste, Beijing internasjonale lufthavn, som ligger nordøst for Beijing sentrum.
Bill Russell
William Fenton «Bill» Russell (født 12. februar 1934, død 31. juli 2022) var en amerikansk basketballspiller.
Tilaiya kullkraftverk
Tilaiya kullkraftverk eller Tilaiya UMPP er et av Indias såkalte Ultra Mega Power Plants (UMPP), et kullkraftverk på 3.960 MW under prosjektering og utbygging av Reliance Power fra 2009. Anlegget bygges ved Tilaiya-demningen i delstaten Jharkhand i det østre India. Det planlegges sjøveis innførsel av 12-15 millioner tonn kull per år til kraftverket. Det får 6 x 660 MW enheter med superkritiske turbiner.
Trost i taklampa
Trost i taklampa er en roman fra 1950 av den norske forfatteren Alf Prøysen (1914–1970). Den var Prøysens eneste roman.
Boka solgte i 60,000 eksemplarer det året den utkom. Trost i taklampa er også blitt dramatisert som skuespill av Prøysen og Asbjørn Toms i 1952, hørespill med omtrent samme besetning samme år, film (Trost i taklampa) i 1955 og som musikal av Prøysen, Toms og Finn Ludt i 1963.
Historien foregår i ei hedmarksbygd i løpet av noen sommeruker. Dikteren og bygderomantikeren Lundjordet og husmannsjenta Gunvor Smikkstugun er begge på besøk i hjembygda, og blir møtt på ulikt vis. De har også helt ulike budskap til sine tidligere sambygdinger. Det er presentert flere tolkninger av tema og budskap i romanen. Prøysen skildrer og drøfter fra flere synsvinkler. Ironien rammer tydeligst Lundjordet og hans venner, som fremstiller jordbruket som et kall, og utflytterne som svikere. Hovedpersonen Gunvor er en mer tvetydig figur. Det er også noen bifigurer med viktige roller: fattiggutten Arne Barnehjemmet opptrer som outsider og observatør, mens odelsgutten Even Smikkstad og husmannskona Matja Bærjom viser verdien av ærlig arbeid.
Forfatteren og verket
[[Fil:Alf Prøysen.jpg|thumb|Alf Prøysen anno 1949.
«Han beskriver klasseskillet på flatbygdene, men det er ikke først og fremst storbonden han er ute etter å 'ta'. De som virkelig svikter er Gunvors egne, ungdommen som arbeider på storgårdene, og som ikke tåler at en av deres egne klarer å gjøre det de selv ikke våger.» (Elin Prøysen )]] I 1950 var Prøysen en etablert artist, som hadde hatt suksess med viser i bokform (Drengstu'viser) og på plater, med barnesangbøker, barneprogrammer i radio og med novellesamlinga Dørstokken heme, som hadde kommet i to utgaver, i 1945 og 1949. Trost i taklampa ble Prøysens eneste roman, men skal ha vært tenkt som et større verk, muligens en trilogi. Prøysen hadde arbeidet med stoffet i flere år. Høsten 1949 leide han seg et arbeidsrom hos noen naboer i Nittedal, og begynte arbeidet med romanen på alvor.
Romanens framstilling av har både utgangspunkt i Prøysens egen livshistorie, og i de store endringene som skjedde i landbruket i siste del av 1940-årene: «Boka kom i rett tid, i flere år hadde problemet med avfolkning av landsbygda vært debattert, og mange hadde en mening om dette.» «Fra 1946 til 1950 […] gikk antallet yrkesaktive i norsk jordbruk ned med 11,000 pr år» I 1950 var «gårdsarbeideren, tjenestejenta og budeia så godt som helt ute av bildet», maskinene hadde tatt over, og husmannssystemet var fjerna de fleste steder.
Prøysen identifiserte seg med Gunvor; både i mindreverdighetsfølelsen og i agget mot øvrigheten, og «han er glad i henne fordi hu tør å stikke seg ut, og han blir mer og mer glad i henne etterhvert som hu får føle hvordan bygda behandler opprørerne sine.» Det er også grunn til sammenligne Gunvors «flukt inn i moderniteten» med Prøysens egen livsreise, «hans egen flukt fra det slektsbundne, det stedbundne og det tradisjonsbundne i den agrare førmoderniteten.»
Prøysens venn og redaktør Nils Johan Rud har skrevet at «når vi ser Alf Prøysens noveller og prosastykker i sammenheng, skjønner vi at nesten alt kunne vært kapitler og avsnitt i 'Trost i taklampa'. Da skjønner vi også fullt ut hvor stort et epos det hele er, og hvor hel en diktning hans samlede produksjon er.». I forordet til en bokklubb-utgave av romanen sammen med et utvalg noveller fra Dørstokken heme (1950) og Utpå livets vei (1952) skrev Rud at «Vi finner emninger til romanen i [novellene] som er skrevet før den, og sammen med de andre kunne de vært kapitler lagt til romanen. Og om gråtrosten hadde hatt sitt stjernebilde, er også et utall av det han kalte lørdagsstubber født i trostens tegn.» Ove Røsbak beskriver romanen som «nøkkelen til det meste han har skrevet, her er kampen mellom drømma og samfunnsnormene.» Også Ane Hoel finner igjen figurer fra romanen andre steder i Prøysens sanger og noveller.
Da romanen kom ut høsten 1950 vakte den både rabalder og protestmøter og heftige debatter. Skuespilleren Asbjørn Toms, som dramatiserte boka sammen med Prøysen, skriver om den at
Røsbak sier at «det kom aldri senere noe fra Prøysens hånd som vakte tilnærmelsesvis så sterke reaksjoner som denne romanen. Utblåsningen han kom med der gjorde ham mer fredsæl, på en måte.»
Tittelen
Det er lansert flere ulike forklaringer på boktittelen. Nils Johan Rud forklarer den slik Hos Alf Prøysen får dette utnavnet en videre mening. Han forklarer ikke hele betydningen. Men når vi vet at gråtrosten, gaptrosten, også blir kalt skittrost, skitutrast, på bygdene – så vet vi at den foruten å være en fugl som ikke holder nebb, også er en fugl uten respekt for noen. Så kommer det trost i taklampa, så bør det ikke være for fin duk på bordet under.»
Kari Marie Thorbjørnsen mener at Gunvor, med sin røde kjole vil være like synlig og provoserende i kraft av sin tilstedeværelse, som en trost i ei taklampe. Knut Fjæstad forklarer tittelen med at «fattig landsens ungdom passet like dårlig i byen som en trost i ei taklampe. Og vendte de tilbake, passet de heller ikke på landsbygda.» Andre peker på sammenhengen med en annen lampe i Prøysens forfatterskap; i novellen «Finlampa på Rogne» fra Dørstokken heme (1945) blir lampa et maktsymbol som driver den unge tjenestejenta Karen inn i skyldfølelse og galskap. Kari Haave tolker taklampa som «symbolet på makt, autoritet og vedtatte sanningar», og ser på Gunvor som 'gapatrosten' som taler bygdemeninga midt imot.
Knut Imerslund drøfter flere teorier, og siterer også fra et avisintervju med Prøysen fra 1950: «Hva jeg mener med det? Jeg mener liksom … hva skal man si … en trost har jo ikke noe i taklampa å gjære, like lite som en ku har noe å gjøre i Aulaen, om De skjønner hva jeg mener.». Imerslund konkluderer med at tittelen «rett og slett henspiller på at Gunvor etter hvert blir en fremmed og uønsket fugl i sitt miljø. […] Men også dette skurrer litt. For alle som kjenner trosten som fugl, og nå tenker jeg på gråtrosten, vet at den er grå og alminnelig, og litt kjedelig. Og det er jo nettopp det Gunvor ikke er!»
Handling
Historien foregår rundt gården Smikkstad med husfolk, gjester, gårdsarbeidere og husmenn. Smikkstad ligger i ei bygd som kan minne om Prøysens oppvekstmiljø i Ringsaker. Handlingen foregår i løpet av «blåklokkevikua», en periode i juli med lite arbeid, fordi den ligger mellom to onner. Historien er ikke tidfestet, men skikker og teknikk kan tyde på at det foregår på 1930- eller 1940-tallet, den samme perioden som Prøysen selv var gårdsarbeider.
Jerome Isaac Friedman
Jerome Isaac Friedman (født 28. mars 1930 i Chicago, Cook County, Illinois) er en amerikansk fysiker.
Trost i taklampa
Handling
Boka følger flere separate, delvis episodiske, handlingsforløp i det samme bygdemiljøet. De mest tydelige personene er dikteren Lundjordet og husmannsjenta Gunvor Smikkstugun. De kommer til bygda med det samme toget. En tredje person som kommer med dette toget er Arne Barnehjemmet, en ung gutt som Prøysen senere, i 1952, også gjør til hovedperson i det enakters teaterstykket Fløttardag.
Lundjordet og Gunvor representerer to ulike segmenter av utflyttere: Han har kommet seg opp og frem, og bruker diktningen sin til å forkynne en romantisk tilknytning til jordbruket; hun har brutt ut, og har ingen sentimentale følelser for fortida eller jordbruket. Handlingen i romanen beveger seg i et mønster av paralleller og kontraster: «Vi følgjer Gunvor og diktaren skiftevis framover. Dei to hører til ulike samfunnsgrupper, og dette blir understreka av komposisjonen i boka. Gjennom heile handlinga rører dei to seg i ulike miljø, som blir så og seie 'kryssklipte' mot kvarandre.» Også Arne følger den samme strukturen i sin reise til og gjennom bygda.
Lundjordet blir mottatt av bonden på Smikkstad, lærer Brekkestøl og redaktør Gregersen. Lundjordet skal holde et foredrag om «flukten fra landsbygda» lørdagen etter, for å hindre mer arbeidsflukt fra bygda. Den som ser mest opp til dikteren er datteren på storgården, Ingebjørg Smikkstad, som også var den flinkeste på skolen og Brekkestøls beste elev. Gunvor fra husmannsplassen Smikkstugun reiste til byen for å få post, og kommer nå hjem på ferie. Hennes ankomst til bygda beskrives gjennom åtte sider i romanen. På veien fra stasjonen hjem til Smikkstugun blir hun bit for bit identifisert av de som ser henne gå forbi. Gunvor er kjent for å være fæl i kjeften, og drømmer om å få flere ungdommer til byen. Hun legger seg ut med de andre jentene, spesielt Elise Stugujinte og Eva Snekkersveen, siden hun lokker til seg gårdsgutten Hjalmar, som Elise vil ha, og handelsbetjenten Roy, som Eva vil ha.
Slagsmålet på sletta blir utløst da en student danser med Hjalmars kjæreste Elise. Etter hvert blir det alles kamp mot alle: gårdsarbeiderne, Snekkersve-karene, og en gruppe med studenter fra byen som er kommet på sommerarbeid i bygda. I slagsmålet blir Gunvor truffet av en staur og slått til jorda. Når hun våkner igjen begynner hun å skjelle ut personene rundt seg, før hun blir borte i skogen.
Komposisjonen er episodisk og springende; dels preget av kryssklippingen mellom Lundjordet og Gunvor. Men også ut over dette er komposisjonen preget av å være en samling stubber, eller tablå. Teksten preges også av at forfatteren legger inn små observasjoner og erfaringer; «hundrevis av fyndord går av som små dynamittladninger gjennom hele boka.» Romanen blir også av mange beskrevet som ambivalent, og som polyfon – preget av flere likeverdige stemmer som står i dialog med hverandre, og som kan motsi hverandre.
Ane Hoel mener at romanen presenterer tre «språk» eller strategier for frigjøring: å identifisere seg med makta, slik Lundjordet og redaktøren gjør; å gjøre opprør, slik Gunvor gjør; eller gjennom «å gjøre seg taus og usynlig og la gjerningene tale», slik Arne, Even, Matja og fru Brekkestøl gjør. Hoel peker også på at romanen ikke bare inneholder to parallelle hendelsesforløp – Lundjordet og Gunvor, men tre: det tredje er Arnes reise og hensikt.
Gunvor
Magne Lindholm mener at Gunvor «er en uforbederlig intrigemaker som spiller alle sine klassefeller ut mot hverandre: n'Hjalmar, handelsbetjenten, Arne Barnehjemmet, Elise Stugujinte. Når hun omsider taper alt, får hun som fortjent. Men det hun klarer, er å markere seg på det symbolske plan. […] Hun har brutt et tabu. Hun har vist at det er mulig å ha en annen tenkemåte enn den konvensjonelle og løgnaktige.» Vidar Bergset beskriver Gunvor som «både storkjefta, hemngjerrig og ikkje så lite vondskapsfull. Det store ved henne er at ho er ekte.»
Nils Johan Rud mener at Gunvor først og fremst er en opprører mot sine egne, mot husmannsånden og mot «de svakes inntuktede age for forandring». Knut Imerslund mener at Gunvors opprør ikke først og fremst er rettet mot gårdsarbeidet, men mot romantiseringen av dette livet; Gunvor reagerer mot «bokpraten til de huguskakke og deres dobbeltmoral i forhold til utvandringen fra landsbygda til byene. Hun reagerer på det at de forsvarer at de selv har forlatt landsbygda, men anklager arbeidsfolk for det samme.»
De hugguskakke
Prøysens ironi rammer en bredt sammensatt gruppe som sammen er bærere av ideologien om troskap til jorda: dikter Lundjordet, redaktør Gregersen, lærer Brekkestøl og folket på Smikkstad, særlig dattera Ingebjørg. I tillegg kommer han med ironiske spark til turister og nostalgikere som søker etter den ekte, gamle bygda: «dom som klappe den salrygge skigarden mens dom skakke på hugu og blir gråtsprengte når dom ser et nytt piggtrådgjerde som itte hører med i stemningen,» heter det i romanen. Disse dyrker et idealbilde av bygda som et sted med harmoni. Deres uttalte ideologi om troskap til jorda gjelder bare for den som ikke har evner i boklig retning. Misforholdet mellom idé og praksis er også nedfelt i språket: når tjenestefolket ikke lever opp til troskapsidealet, kalles det «å flykte», men når evnerik ungdom reiser ut av bygda, heter det «å komme seg fram».
Disse personene omtales i ettertid som «de huguskakke», selv om ordet bare brukes to ganger i romanen. Flere steder snakkes det imidlertid om å skakke på hugu. Både Gunvor og forfatterstemmen karakteriserer deres budskap som «bokprat». Imerslund beskriver bokpraten som «romantikk, dobbeltmoralisme og ringeakt for lavkulturen. Men bokpraten er også en måte å uttrykke seg på […] den høystemte, patosfylte måten som de huguskakke låner fra den romantiske litteraturen de særlig er opptatt av.»
Jerome Isaac Friedman
Friedman mottok Nobelprisen i fysikk i 1990, sammen med amerikanerne Richard E. Taylor og Henry Way  Kendall, for deres banebrytende undersøkelser om  sterkt uelastisk spredning av elektroner  mot protoner og bundne nøytroner, som spilte en avgjørende rolle  i utviklingen av kvarkmodellen innen partikkelfysikken.
Trost i taklampa
De hugguskakke
Romanen nevner særlig ett tilfelle av idyllisering av armod; det foregår 10 år før handlingen i romanen, og omfatter Gunvor, mora og søsknene. En kunstmaler som besøker bygda ønsker å skildre dem i skitne filler mens de renser turnips i åkeren. Da han kommer tilbake dagen etter er barna vasket og pyntet, og er ikke lenger i tråd med hans ideal: «det var alminnelige trufaste jordens tenerer han ville male, itte noen utspjåke byunger.» Mora svarer at «i dag har je pynte dem så godt det let seg gjøra for ei husmæinnskjærring.»
Jerome Isaac Friedman
Forskningen som førte til Nobelprisen ble i fellesskap utført ved Stanford   Linear Accelerator Center (SLAC)  ved Stanford i California. I en rekke eksperimenter mellom 1967 og 1973 brukte de partikkelakseleratorer for å rette en stråle av  elektroner med høy energi mot protoner og nøytroner. De fant at den  måten elektronene spredtes ved kollisjonene indikerte at  både protoner  og nøytroner består av små elektrisk ladede partikler. Etter hvert ble det klart at disse partiklene motsvarte kvarkene   som hadde blitt foreslått av Murray  Gell-Mann og George Zweig i 1964.
Trost i taklampa
Even og Matja
To personer som verken utsettes for ironi eller deltar i intriger er odelsgutten Even Smikkstad og den gamle gårdsarbeiderkona Matja Bærjom. Even presenteres i romanen som «så ærlig og bra en gutt», mens Matja har fellestrekk med navnesøstera i novella Matja Madonna og mange andre med samme navn andre steder i forfatterskapet; de er inspirert av Alf Prøysens mormor Mathea Kristiansdatter. I romanens dramatiske sluttkapittel med samlinger både i parken og på dansesletta, møtes disse to i fjøset på Smikkstad for å hjelpe kua Blomros, som skal kalve. Vidar Bergset kaller det kapittelets «stille sentrum»; disse to «representerer varmen, omtanken, freden, det stillferdige og gode ord, hjelpsemda og dei mjuke og vare hendene.» Både Torbjørnsen og Imerslund peker på at møtet mellom disse to viser at romanen ikke er et angrep på bygda og livet der i og for seg; arbeidet med jorda og dyra kan oppleves som meningsfylt. Imerslund tilføyer at scenene med disse to viser at konflikten mellom gårdeier og tjenestefolk ikke er altovergripende i romanen; for Even og Matja er det det å gjøre et ærlig arbeid som teller.
Jerome Isaac Friedman
Friedman tok doktorgrad ved University of Chicago i 1956. Etter å ha undervist ved Stanford University, hvor han møtte Kendall og Taylor, flyttet han til Massachusetts Institute of Technology (MIT) hvor han ble professor i fysikk i 1983
Trost i taklampa
Even og Matja
De to utgjør sammen med fru Brekkestøl, spillemannen Sagbågån og Arne en særlig gruppe i romanen. Deres «gode handlinger ligger tilsynelatende ikke på romanens handlingsplan, men det er disse gode handlingene som utgjør bokas norm.»
Andre
Arne Barnehjemmet er den mest rotløse av alle i romanen. Han har vært griskokk på Smikkstad, men han var «fremmed for omgangsformen i drengestua» og ble ledd ut. Han forlot gården og bygda, arbeider nå på verksted i byen og er også hjemme på ferie. Arne demonstrerer ikke, men han oppsøker sin etterfølger som griskokk og gir ham bysjokolade som gave. Arne «fremstår som Gunvors temperamentsmessige motstykke. Begge har flyktet fra ydmykelsen, men mens Gunvor velger å ta kampen opp, velger Arne å gå i dekning»; han blir en taus og usynlig observatør. Krestine Krokengen er tilkallingshjelp både på Smikkstad og på flere gårder i bygda, som selskapskokke. Hun beskrives som «klassesvikar» og «lydig tenar» ; ho «er så innstilt på å sjå verda frå same synsstad som dei som har makta, at ho er fullt villig til å oversjå at ho er og blir arbeidskraft.» Røsbak kaller henne en «overløper […] hu er sjølve den uskrevne lov i husmannssamfunnet, den som holder alle nede.»
Snekkersvekara er fire brødre, kjent som slåsskjemper og bråkmakere. De er brødrene til Eva, som er kjæreste med handelsbetjenten Roy; og de er ute etter å ta Gunvor fordi hun har flørtet med Roy og fått ham til å glemme Eva. Deres rolle er framhevet i musikalversjonen, hvor de har et kjent sangnummer.
Teater 1952
Ideen om å dramatisere romanen oppsto først hos skuespilleren Asbjørn Toms (1915–90) ved nyttår 1950. Den daværende teatersjefen Drabløs ved Det norske teatret var skeptisk, men senere i 1951 ga etterfølgeren Ole Barman klarsignal. Prøysen insisterte på Toms som medforfatter av manus og som regissør. Siri Rom spilte hovedrollen i denne første oppsetningen, som hadde premiere 10. februar 1952. Dramatiseringen «la vekt på Gunvors opprørstrang, men også humoren i boka kom til sin rett.»
Prøysen og Toms samarbeidet også om en dramatisering som hørespill i Radioteatret høsten 1952. Toms hadde regien, og Siri Rom hadde hovedrollen i radioversjonen også.
Film 1955
Trost i taklampa ble filmatisert som Trost i taklampa. Filmen hadde premiere i januar 1955; regien var ved Erik Borge, og musikken var av Maj Sønstevold. Torhild Viken mener at Sønstevolds musikk gir fortellingen «et flair av byens toner, av jazz. Med dette grepet satte Sønstevold et urbant bakteppe opp bak Gunvors opphold i hjembygda. Vi ser ikke byen, men den er til stede som musikk.»
Filmen har Prøysens fortellerstemme som voiceover, i tillegg til at han synger fem sanger. Han opptrer også i siste scene, som togpassasjer sammen med Gunvor, når hun vender tilbake til byen. Noen av personene fra romanen er utelatt i filmen, mest tydelig redaktør Gregersen. Sluttscenen med Matja Berjom og Even Smikkstad er også tatt ut, og Krestine Krokengen har fått mindre plass. Erik Borge har i intervju med Knut Imerslund fortalt at «hensikten med filmen var å dokumentere de sosiale motsetningene på Hedmarken, mer enn teaterversjonen hadde gjort. Dessuten var det et mål å billedlegge sommerstemningen i Innlands-Norge på en måte som bare filmmediet gir muligheter til. Hedmarks-sommeren spiller en sentral rolle i filmen.» «Filmens to sentrale motsetninger blir mellom individ og kollektiv og mellom by og land,» sier Gunnar Iversen.
Musikal 1963
Romanen/teaterstykket ble bearbeidet til musikal i 1963, av Prøysen, Toms og komponisten Finn Ludt. Den hadde premiere på DNT 28. april i Barthold Halles regi, og med ballettinnslag av Edith Roger. Sanger som «Blåklokkevikua», «Bære vent» og «Snekkersve-marsj» er skrevet til musikalen. Sølvi Wang var den første som spilte hovedrollen som Gunvor Smikkstugun; senere har blant andre Gerdi Schjelderup, Kirsti Sparboe, Marit Bolling, Britt Langlie, Inger Lise Rypdal og Charlotte Frogner spilt hovedrollen. Musikalen er senere satt opp på Det norske i 1984 og 2014, på Rogaland Teater i 1965, på Trøndelag teater i 1975 og på Riksteatret i 1979 og 1994.
Ludts musikk til musikalen er preget av «et lag med disharmoniske klanger, som ligger der som en vedvarende og insisterende dissonans.» Musikken preges også av at Ludt hentet musikalske forelegg fra flere sjangre: nasjonalsanger, slagere fra amerikansk popmusikk, arbeidersanger, gammeldans og moderne standarddanser; «bruken av forelegg er så gjennomført at det blir et dominerende musikalsk trekk.»
Viken mener at Prøysen i musikalversjonen «toner ned en rekke markeringstrekk» ved Gunvor. I musikalen framstår Gunvor som «mer konsolidert og mindre dobbel», og musikalen gir mindre belegg for dobbelheten mellom solidarisk opprør og individuell hevn. I Riksteatrets programhefte fra 1994 drøftes også forholdet mellom romanen og musikalversjonen: Det er urimelig å 'måle' musikalen mot romanen. De to versjonene av 'Trosten' speiler hver sin tid, og musikalen lever sitt eget liv innenfor sine rammer. den har mye kraft og trøkk, og visene, og ikke minst Finn Ludts kongeniale musikk, har tilført teaterversjonen en særegen nostalgisk-poetisk klangbunn.»
S. H. Finne-Grønn
Stian Herlofsen (S. H.) Finne-Grønn (født 31. august 1869 i Risør, død 1. november 1953 i Oslo) var en norsk jurist, arkivar, genealog og museumsdirektør. Han skrev tallrike genealogiske bøker og artikler, og var regnet som Norges fremste genealog i sin levetid. Han var kommunearkivar i Oslo 1917–1939 og grunnlegger av og direktør (1920–1950) for Oslo Bymuseum. Han var grunnlegger og formann i Norsk Slektshistorisk Forening og grunnlegger og redaktør for Norsk Personalhistorisk Tidsskrift og Norsk Slektshistorisk Tidsskrift.
Biografi
Stian Herlofsen Finne-Grønn, som vanligvis kalte seg S. H. Finne-Grønn, ble født i Risør. Etter examen artium i 1888 studerte han ved Den kongelige tegneskoles bygningslinje og var arkitektassistent i Christianssand, før han begynte på jusstudier og ble cand.jur. ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1899. Han hadde engasjementer i Riksarkivet og var ansatt som sekretær i Statistisk sentralbyrå 1900–1907. I perioden 1907–1914 var han amanuensis i Riksarkivet og deretter 1914–1917 i stiftsarkivet (nå statsarkivet) i Christiania. Han var konstituert som arkivar og statsarkivar flere ganger. Fra 1917 til 1939 var han kommunearkivar i Oslo. I 1912 ble han konservator ved foreningen Det gamle Christiania, som han utviklet til Oslo Bymuseum, som han var direktør for fra 1920 til 1950.
Sin fremste innsats gjorde Finne-Grønn som genealog og som en av grunnleggerne av moderne genealogisk forskning i Norge. Han grunnla og redigerte (sammen med henholdsvis Erik Andreas Thomle og Christopher Morgenstierne Munthe) landets første personalhistoriske fagtidsskrift, Norsk Personalhistorisk Tidsskrift, og var en av grunnleggerne av og den første formannen i Norsk Slektshistorisk Forening 1926–1929. Han var redaktør for Norsk Slektshistorisk Tidsskrift fra starten i 1927 til 1936 og igjen fra 1947 til sin død. Som lokalhistoriker utgav han en omfattende bygdebok om Elverum, som ble metodisk skoledannende for norske gårdshistorikere.
Han var sønn av amtsingeniør Samuel Grønn og hustru Jacobine Finne. Han ble gift 29. oktober 1900 i Kristiania med Margrethe Borchgrevink (født 1873 i Bergen), og de var foreldre til maleren Hans Finne-Grønn og ambassadør Jørgen Finne-Grønn.
Ost (andre betydninger)
Ost kan referere til:
Hans Arentz
Hans Arentz (født 27. august 1731 i Askvoll i Sunnfjord, død 12. april 1793 i Dale i Sunnfjord) var en norsk embetsmann og topografisk forfatter.
Som de fleste embetsmenn på den tiden kom Arentz selv fra embetsmannsslekt. Hans far var Frederik Arentz (1699–1779), sogneprest og biskop i Bergen. Moren var Frederikke Holberg, en niese til Ludvig Holberg. Broren var skolemannen Fredrich Christian Holberg Arentz.
Etter skolegang og studier i Bergen og København ble han utnevnt til sorenskriver i Sunnfjord i 1762. Tre år senere giftet han seg med Ingeborg Cathrine Nagel, datter til fogd Hans Thiis Nagel i Sunnfjord. Arentz eide og drev gården Dale. Etter hans død skjenket enken et stort jordegods, som omfattet mange gårder, til legater til inntekt for fattige i Sunnfjord og i Bergen.
Arentz etterlot seg et omfattende manuskript,Beskrivelse over Søndfjord i det nordre Bergenhusiske Amt (skrevet omkring 1785), som først ble publisert etter hans død i Topographisk Journal for Norge. Deler av denne beskrivelsen er blitt gjenutgitt i nyere tid: Søndfjord : ufruktbare Klipper og Bjergtroldets Boliger? : utdrag av Hans Arentz´ manus "Beskrivelse over Søndfjord i det nordre Bergenhusiske Amt" Anno 1785''. Redigert av Ragnar Bull. Oslo : Samlaget, 1999.
Liste over konklaver
Listen over konklaver er en oversikt over pavevalg, med basisinformasjon om de enkelte konklaver. Valg av motpaver er også tatt med, i kursiv.
Listen inneholder også valgene fra 1061 og frem til den første egentlige konklave i 1241, ettersom disse valgene ble foretatt etter samme regler bortsett fra at kardinalene ikke var innelåst.
Tall på antall deltagere med stemmerett er svært usikre for tidlige konklaver. På de tidligste var det antagelige bare kardinalbiskopene som stemte, og anslagene er basert på antallet kjente kardinalbiskoper.
Lopasnja
Lopasnja (russisk: Лопа́сня) er ei elv i Moskva oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Oka. Elva er 108 kilometer lang og har et nedbørfelt på 1 090 km². Middelvannføringen er på 6,76 m³/s.
Universitetet i iKwaZulu-Natali
Universitetet i iKwaZulu-Natali (engelsk: University of KwaZulu-Natal), forkortet UKZN er et universitet i byene Durban og Pietermaritzburg i iKwaZulu-Natali i Sør-Afrika. Det er i alt fem campuser.
Universitetet oppstod i 2004 ved en sammenslåing av Universitetet i Natal (grl 1910) og Universitetet i Durban-Westville (grl 1960-tallet). Sammenslåingen var en del av regjeringens plan for effektivisering av høyere utdanning.
Universitetet i Natal hadde høy vitenskapelig kvalitet og status og var kjent for anti-apartheid-aktivisme i etterkrigstiden. Universitetet i Durban-Westville var særlig et universitet for etniske indere i Sør-Afrika og var også sterkt knyttet til motstand mot apartheid.
UKZN består av fire skoler:
Blant tidligere studenter finner vi Steve Biko og Mangosuthu Buthelezi (begge ved Universitetet i Natal).
Skolepengene er om lag 20 000 Rand per år for bachelor-studier, og 10-15 000 Rand årlig for høyere grads studier, avhengig av fagkrets.
Stråvekt
Stråvekt er en vektklasse som kun er i bruk i profesjonell boksing.
Skald forlag
Skald forlag er et norsk forlag med kontor i Leikanger ved Sognefjorden. Det ble etablert i 1991 av Lars Nes og Jon Skjerdal.
Forlaget gir ut blant annet foto-, kunst-, barne- og oppdragsbøker ofte i praktbokformat, for det meste på nynorsk men også på bokmål og andre språk (turistbøker engelsk, tysk, spansk, russisk, kinesisk, japansk). Forlaget utgir ca. 15 bøker i året.
ICAO-flyplasskode
Til forskjell fra IATA-kodene har ICAO-kodene en regional struktur. Den første bokstaven tilordnes etter kontinent og angir et land eller en gruppe land på det samme kontinentet. Den andre bokstaven angir landet og de to siste angir flyplassen. Unntak fra dette er store land, som benytter én bokstav for å angi landet og tre bokstaver for å angi flyplassen.
I USA og Canada bruker de fleste flyplasser, med en tre-bokstavs IATA-kode, den samme koden med K eller C først som ICAO-kode. For eksempel er YYC IATA-kode for Calgary International Airport i Calgary i Alberta i Canada) og CYYC er ICAO-koden, mens IAD er IATA-koden for Dulles International Airport i Chantilly i Virginia i USA og KIAD er ICAO-koden.
I Norge begynner de med EN, se kodene i Liste over norske flyplasser.
Eksempler
Andre er mindre logiske. Veldig få flyplasser i Storbritannia er opplagte, for eksempel:
Ruza (elv)
Ruza (russisk: Руза) er ei elv i Moskva oblast ii Russland. Den er ei venstre sideelv til elva Moskva. Elva er 145 km lang, med et nedslagsfelt på 1990 km². Den fryser vanligvis til i november og er frosset over til i april.
Exocentrus lusitanus
Liten lindebukk (Exocentrus lusitanus) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Den er funnet langs kysten av Østlandet og Sørlandet i Norge.
Utseende
En liten (3–6 mm), brun trebukk med lange antenner. Den kan kjennes på at dekkvingene har jevnt spredte, lange, oppstående børster innimellom de korte, nedliggende hårene. Antennene er noe lengre enn kroppen og gulbrune, med ganske lange, utstående hår. Hodet er kort og bredt. Pronotum er litt bredere enn langt, i midten av hver sidekant med en spiss, bakoverrettet pigg. Det er kledt med lyse hår som er innover- og bakoverrettede. Dekkvingene er noe bredere enn pronotum, med markerte skuldre og et tverrbånd av lyse hår litt bak midten. Beina er brune og forholdsvis korte.
Levevis
Larvene utvikler seg i innerbarken (basten) på nylig døde greiner av lind. Larven lever av innerbarken, men gnager seg inn i veden for å forpuppe seg. Utviklingen tar to år. De voksne billene kan finnes på lindetrær i juni-juli.
Utbredelse
Arten finnes i Mellom-Europa, mot nord til det sørlige Skandinavia, mot øst til Kaukasus. I Sør-Europa er den sjelden. I Norge forekommer den på Østlandet og Sørlandet.
Clann na Poblachta
Grunnleggelsen
Clann na Poblachta fikk også støtte fra mange som var lei av den gamle nasjonalistiske politikken, og ønsket mer fokus på sosiale saker. Mange så på fattigdom, arbeidsløshet, boligmangel og sykdom som årsaker til at fascisme og kommunisme hadde klart å vokse frem, og mente man måtte ta mer tak i disse problemene. Noen så på partiet som en erstatning for Fianna Fáil, mens andre så det som en erstatning for det marginaliserte Sinn Féin. Gjennom Clann na Poblachta kunne man oppnå et brudd med den tradisjonelle inndelingen av republikanere, som fortsatt gikk på om man var for eller mot den anglo-irske traktat, selv mer enn to tiår etter borgerkrigens slutt. Partiet fikk derfor en kraftig vekst i 1947.
Samtidig som Clann ble grunnlagt var de to største partiene, Fianna Fáil og Fine Gael, svake. Fine Gael begynte å rakne på grunn av rivalens langvarige hegemoni, mens Fianna Fáil slet med at deres forsøk på å gjøre noe med sosiale problemer ikke hadde lykkes.
Valgsuksess
Selv om Clann politisk stod nærmere Fianna Fáil var ikke et samarbeid mellom de to partiene et alternativ, ettersom Clann hadde brukt slagordene «få dem ut» under valgkampen. Men republikanerne i Clann aksepterte ikke en taoiseach fra Fine Gael. William Norton, lederen av Labour, foreslo at ingen av partilederne skulle få denne stillingen. Dermed med det tidligere Cumann na nGaedhel-medlemmet John A. Costello, som var riksadvokat, taoiseach. Norton ble selv tánaiste, mens MacBride fra Clann na Poblachta ble utenriksminister. Noel Browne fra Clann ble helseminister.