cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stanley Benham
Benham vant to olympiske sølvmedaljer i bobsleigh under Vinter-OL 1952 i Oslo. Han var med på de amerikanske lagene som kom på andreplass i både toer- og firerbob bak Tyskland.
Benham ble verdensmester i firerbob i både 1949 og 1950.
Urskar naturreservat
Urskar naturreservat ligger øst for Valnesvatnet i Bodø kommune i Nordland. Naturreservatet har et areal på 1 169 dekar. Området er vernet for å bevare et område med en høy grad av urørthet og særdeles artsrike skogtyper, særlig orkidérik lavurtbjørkeskog.
St. Johanneslogen Nordlyset
St. Johanneslogen Nordlyset er en St. Johannesloge i Den Norske Frimurerorden (St. Johannesloge nr. 4), og ble innviet som selvstendig loge den 10. januar 1883 i Trondhjem.
Nordlyset ble opprinnelig innviet den 10. januar 1882 som en deputasjonsloge under St. Johanneslogen St. Olaus til den hvide Leopard, med rett til å foreta innvielser i I º, og senere også II º.
Logen var en av seks loger som ble tilsluttet Den Norske Frimurerorden den 24. juni 1891. På denne dato ble den underlagt Den Norske Store Landsloge. Den 31. januar 1915 ble den underlagt Trondhjems Provincialloge.
Hærreduksjonen i Danmark 1661–62
Hærreduksjonen i Danmark 1661–62 medførte en reduksjon av den danske hæren og opprettelsen av en stående hær. Foranledningene var freden etter Karl Gustav-krigene og innførelsen av eneveldet.
Hæren i 1660
Før nyordningen av hæren, i 1660, besto den dansk-norske hæren av fire deler, som hver for seg hadde sin egen øverstbefalende og var henvist til sitt distrikts hjelpekilder. Deres eneste felles berøringspunkt var rikets overhode, kongen. De fire avdelingene var det egentlige kongeriket Danmark, den danske del av hertugdømmene, Bornholm og Norge.
I kongeriket førte Schack kommandoen, og under ham sto generalene Trampe i Nørrejylland og Frederik Ahlefeldt i Fyn. Hæren besto av en generalstab på 23 personer. Det var ni hvervede rytterregimenter (Brockenhuus, Brun, Dibbern, Kruse, Rantzau, Schack, Thott, Vind) samt to frikompanier (Buchwald, Wasserberg). Av fotfolk var det syv hvervede fotregimenter (Ahlefeldt, Dronningens regiment, Feltherrens regiment, Kongens livregiment, Krag, Lybbes, Powisch) og fire frikompanier. Artilleriet og festningsbetjentene utgjorde 476 mann. I alt 14500 mann. De nasjonale troppene befant seg nærmest i en oppløsningstilstand. Rosstjenesten besto av ni offiserer, fotfolket av 400 offiserer og underoffiserer, mens mannskapet var hjemsendt.
I den danske del av hertugdømmene førte Eberstein befalingen. Hæren besto kun av hvervede tropper; en generalstab på 10 personer, to rytterregimenter (Eberstein, Livregimentet), to fotregimenter (Eberstein, Bremer), 5 frikompanier, 121 artillerister og festningsbetjenter. I alt 4700 mann.
På Bornholm hadde Fuchs anførselen. Vernet besto av ett kompani nasjonalt rytteri, to kompanier nasjonalt og tre kompanier hvervet fotfolk samt et landvern på fem borger- og fire herredskompanier, i alt 2500 mann.
Kongen styrte hæren ved hjelp av Krigskollegiet, som var en av dem fem regjeringsgrenene som ble opprettet straks etter innførelsen av enevelden. Krigskollegiet besto av feltherren, som var formann, tre geheimeråder, seks krigsråder, generaler eller oberster, to krigsråder som var erfarne i rettspleien og to sekretærer. Den gamle tittelen riksmarsk ble beholdt ennå en tid, men var uten anseelse.
Innskrenkningene i 1661 og 1662
11. januar 1661 fikk Krigskollegiet befaling om å utarbeide en innstilling over hvor store styrker det var nødvendig å beholde, hva de ville koste og hvordan de burde innrettes. Innstillingen gikk ut på å forminske 5000 mann. Den ble bifalt av kongen og iverksatt samme vår.
I kongeriket ble syv av de hvervede rytterregimentene innskrenket til tre, som ble kalt Dronningens, Kronprinsens og Trampes regimenter. Ett regiment (Brockenhuus) ble sendt til Norge, ett (Feltherrens) ble innskrenket til et frikompani, og det ble opprettet en eskadron livgarde til hest på 132 mann. Hvert av de tre regimentene ble inndelt i seks kompanier, hvert på 125 mann. 2111 mann ble gitt avskjed. Av de syv hvervede fotregimentene ble fire (Kongens og Dronningens livregimenter, Feltherrens og Lybbes regimenter) beholdt. Regimentet ble delt i åtte kompanier, hvert på 150 mann. De fire frikompaniene ble stående. Det nasjonale fotfolket ble inndelt i tre regimenter (Sjælland, Fyn, Jylland). 2256 mann ble gitt avskjed.
I hertugdømmene ble artilleriet redusert til 38 mann. Av rytterregimentene ble Livregimentet inndelt i seks kompanier på 125 mann, mens Ebersteins ble innskrenket til et frikompani. 555 mann ble gitt avskjed. Fotfolket ble redusert til ett regiment: Ebersteins på åtte kompanier, og til fem frikompanier (Beseler, Bremer, Bolt, Eisenach, Thumsdorf). 556 mann ble gitt avskjed.
De fem hvervede fotregimentene som ble stående, kaltes i lang tid de fem gamle regimenter. Det var Kongens livregiment, Dronningens regiment, Feltherrens regiment, Lybbes regiment og Ebersteins regiment. Hele forminskelsen beløp seg til 5600 mann, eller mer enn en fjerdedel av den tidligere styrken. Samtidig ble det utferdiget en ny lønningsplan. Utgiftene til landhæren i Danmark beløp seg til 626000 rdl., og for hæren i Holsten til nesten 180000 rdl. Ved innskrenkelsene sparte man 700000 rdl., men utgiftene var ennå for store til at landet kunne bære dem. Schack fikk derfor beskjed om å vurdere nye innskrenkelser.
Etter rådslagningen kom de nye innskrenkelsene i midten av november. Størst forandring ble det gjort i rytteriet, hvor alle regimentene ble oppløst i enkelte frikompanier. Det nasjonale fotfolket ble inndelt i fire regimenter (sjællandske, fynske og to jyske). Disse innskrenkelsene beløp seg til 1344 mann i kongeriket og 393 i hertugdømmene, og tilsvarte en besparelse på 175000 rdl. Utgiftene var likevel for store. 10. april 1662 ble det pålagt Krigskollegiet å forelegge kongen en ytterligere innskrenkning, slik at omkostningene ved hæren i Danmark ikke oversteg 350000 rdl. Følgen var en ny forandring i juni 1662. Et rytterkompani ble oppløst, og de andre rytterkompanienes og fotkompanienes styrke ble forminsket. Nå var det til sammen 7182 mann i kongeriket, og 2624 i hertugdømmene, og utgiftene beløp seg til 372000 rdl. årlig i kongeriket og 130000 rdl. i hertugdømmene.
Haga Idrettsforening
Haga Idrettsforening (stiftet 10. mai 1914 som Haga Fotballklubb) er en idrettsforening fra Haga i Nes i Akershus, som driver med fotball, håndball, ski og friidrett.
Historikk
Klubben ble stiftet i 1914 som Haga Fotballklubb og skiftet navn til Haga Idrettsforening i 1921.
Anlegg
Haga Stadion består i dag av: En fotballbane med gress, en 1 friidrettsbane med rødstubbdekke, en treningsbane med grus og flomlys, 3–4 minibaner i fotball med gress samt treningsområder, en bane for sandvolleyball, en lysløype 2,5 km i skog og rundt treningsområdene, et klubbhus med kontor, kjøkken, møterom, kiosk, lagerboder, 4 garderober, 2 dommergarderober, div. vaskerom, et kombinert lagerhus og kontorbygg med plass for snøscootere, gressklippere og alt friidrettsutstyr, en akebakke med lys, et område for skileik, flere områder for lek og klatring og et flerbruksanlegg med håndballbane, tennisbane, volleyball og
Etableringen av anlegget ble gjennomført ved hjelp av spillemidler, kommunale midler og dugnader på slutten av 1980-tallet. Haga IF har driftet anlegget ved bruk av egne midler og kommunale midler til vedlikehold av idrettsanlegg. I løpet av de siste årene er grusbanen rustet opp med bedre dekke, samt flomlys. Dette har idrettslaget kostet selv. Vedlikehold og drift av anlegget ivaretas av klubbens medlemmer på dugnad, samt noe innleid hjelp til plenlufting og større arbeider.
Fotball
Haga har et seniorlag i 8. divisjon. I tillegg har klubben flere lag i aldersklassene 7-12 år. I aldersklassene 13-19 år samarbeides det med Raumnes & Årnes IL og Hvam IL i klubbsamarbeidet Team Nes, for å få et bredere sportslig tilbud.
Tingberg
Tingberg er et tettsted i Øyer kommune i Innlandet. Det er tettstedet rundt kommunehuset og kirken, mens det meste av forretninger i området er konsentrert om Granrudmoen litt lenger sørøst.
Seether
Seether er et sørafrikansk postgrunge-band. Bandet har opprinnelse fra den sørafrikanske byen Pretoria der det startet i 1999. Seether er signert med amerikanske wind-up records. Bandet het tidligere Saron Gas, men skiftet navn i 2002 før sitt debutalbum, Disclaimer. Seether er sterkt influert av USA|amerikanske grunge-band som Nirvana, Pearl Jam og Alice in Chains.
Øivind Aschjem
Øivind Aschjem (født 28. mars 1949) er en norsk psykiatrisk sykepleier og familieterapeut som arbeider som familierådgiver i Langesund i Bamble kommune i Telemark. Han har siden 1984 arbeidet med bekjempelse av familievold og hjulpet familier og barn som utsettes for vold, overgrep og omsorgssvikt hjemme.
I tillegg til å drive samtaleterapi, har Aschjem blant annet vært leder i Alternativ til Vold i Telemark, en organisasjon som driver forebyggende arbeid mot familievold og gir hjelp og behandling til voldsutøveren og familien. Han har også vært initiativtaker til barneboka og teaterforestillingene Sinna Mann, som også har blitt filmatisert, og til kampanjen og nettstedet reddesmaa.no. Han er dessuten medarbeider i det nasjonale prosjektet Barn som lever med vold i familien. I 2001 utgav han intervjuboka Nei, nei gutt! sammen med journalist Morten Lie Hagen.
Høsten 2013 ble Øivind Aschjem tildelt Kongens fortjenstmedalje for sitt mer enn 30 år gamle arbeid mot familievold.
M4 Carbine
Carbine, 5.56 mm, M4 populært kalt M4 Carbine, er et automatgevær fra amerikanske Colt, vanligvis i kaliber 5,56 × 45 mm NATO. Den er laget med basis i M16, og bruker mye deler fra dette. Våpenet er i bruk av det amerikanske forsvaret.
Det har vært flere forskjellige kortere M16-varianter gjennom tidene, for eksempel XM-177 og CAR-15 fra 1960-tallet. På begynnelsen av 1990-tallet bestemte den amerikanske hæren seg for å kjøpe inn et våpen som skulle erstatte pistoler og maskinpistolen M3 med noe kraftigere. M4 ble produsert av Colt og ble først gitt til US Army Rangers. I 1999 fikk marinekorpsets oppklaringsavdelinger også M4.
I 2005 annonserte Colt at det tyrkiske selskapet Sarsilmaz Arms Industry skal produsere M4 på lisens.
Villa Godi
Villa Godi er en italiensk villa i Lugo di Vicenza bygget av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO har satt på sin liste over verdensarven. Det var hans første selvstendige oppdrag.
Mine damer og herrer
Mine damer og herrer er et norsk portrett- og musikkprogram med Frithjof Wilborn som gikk på TV 2 i 2002. Serien var et musikalsk portrettprogram der Wilborn inviterte to kjent norsk personer som ble portrettert. Programmet var rettet mot hele familien gikk på lørdager.
Villa Godi
Villaen ble laget for de tre brødrene Girolamo, Pietro og Marcantonio Godi. Den ble påbegynt i 1537 og stod ferdig i 1542. Det er mest sannsynlig at dette oppdraget ble gitt ikke direkte til Palladio selv, men til det verkstedet til Gerolamo Pittoni og Giacomo da Porlezza hvor han var arkitekturspesialist. Oppdraget må ha vært en ombygning av den eksisterende hovedbygningen, et arbeid som hadde startet allerede i 1533. Dette var Palladios første villa. Palladio returnerte senere til Godi og omformet den sentrale salen. Fra det oppdraget eksisterer det en tegning fra Palladios hånd som viser hvordan han også har hatt innflytelse på freskene som ble malt ved at han tegnet inn de arkitektoniske delen av freskene i tegningen av salen.
Mine damer og herrer
Premieren ble sett av 566 000.
Villa Godi
Fasaden er enkel, nesten uten ornamenter. Enklere enn Palladio senere skulle gjøre sine villaer, men ett av de trekkene som han benyttet seg av mange ganger finner vi i de tre buene som leder inn til loggiaen. Vinduene i fasaden er ikke plassert med lik avstand, men når Palladio skulle ha villaen med i sin bok I Quattro Libri dell'Architettura plasserte han dem slik.
Mine damer og herrer
Gjestelisten inneholdt navn som ekteparet Øivind Blunck og Guri Schanke, Wenche Myhre, Jahn Teigen, Elisabeth Andreassen, Benedicte Adrian og Ingrid Bjørnov, Jørn Hoel og Steinar Albrigtsen.
Villa Godi
I hovedetasjen ligger den store salen. Salen var ifølge Palladio til for selskaper og banketter, var stedet for å fremføre komedier, for brylluper og tilsvarende tilstelninger. På begge sider er det en serie rom. Rommene er dekorert med fresker.
Psykologisk institutt (UiO)
Psykologisk institutt (PSI) ved Universitetet i Oslo er Norges største institutt innen psykologi og et av de største forskningsmiljøene i nevrovitenskap. Instituttet er samlokalisert med deler av Det medisinske fakultet i Harald Schjelderups hus (Forskningsveien 3A) på campus Gaustad, og ligger rett ved siden av Rikshospitalet; det deler også laboratorier med Rikshospitalet. Instituttet er et av universitetets største, med omtrent 1,340 studenter og omtrent 200 ansatte. Instituttet har fra 1990-årene vært preget av en nevrovitenskapelig utvikling, og en av forskningsgruppene i nevrovitenskap er utpekt av regjeringen som «verdensledende forskningsmiljø». Bjørn Lau ble valgt til instituttleder i 2019. Det pågår en debatt om organiseringen av instituttet, og instituttet har vedtatt at det ønsker å bli eget fakultet under navnet Det psykologiske fakultet; instituttledelsen valgt i 2019 har egen fakultetsstatus som en hovedsak i sin valgplattform. Psykologisk institutt har et nært samarbeid med UiO-tilknyttede institusjoner med store psykologiske fagmiljøer som Oslo universitetssykehus og Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS).
Fokus og historie
Det gjøres forskning innenfor de fleste av psykologiens fagområder, delvis av høy internasjonal standard innen for eksempel kognitiv nevrovitenskap, personlighetspsykologi og sosialpsykologi. Instituttets forskningsvirksomhet er nært knyttet til forskerutdanningen gjennom doktorgradsprogrammet. Forskningsvirksomheten er inndelt i avdelinger for
Instituttet har også flere laboratorier, delvis plassert på Rikshospitalet. En nevrokognitiv testlab med bl.a. MR-skannere deles mellom Psykologisk institutt og Rikshospitalet, og er plassert på Rikshospitalet.
Psykologisk institutt samarbeider med Det medisinske fakultet, Oslo universitetssykehus, andre sykehus på Østlandet, og andre psykologiske fagmiljøer, bl.a. NKVTS.
Instituttet arrangerer hver høst «Psykologiens dag» hvor publikum kan stifte nærmere bekjentskap med psykologisk forskning gjennom populærvitenskapelige foredrag, eksperimenter og psykologiske tester.
Studier
Instituttet tilbyr hovedsakelig klinisk orienterte profesjonsstudier i psykologi og forskningsorienterte bachelor- og masterstudier i psykologi; studiene er likestilte, de overlapper sterkt i de første årene, begge gir en bred generell kompetanse i akademisk psykologi og begge kvalifiserer for doktorgradsprogrammet (ph.d.) i psykologi, som også tilbys ved instituttet. PSI tilbyr også et årsstudium i psykologi som historisk var opptaksgrunnlag for profesjonsstudiet, og som kan inngå i grader i andre fag. Bachelorprogrammet har flest studenter, fulgt av profesjonsstudiet. Alle studiene ved instituttet har svært høye opptakskrav; i THE World University Rankings er psykologistudiene ved UiO høyest rangert i Norge.
Instituttledelsen har flere ganger uttalt, både i Fanny Duckerts og Pål Krafts lederperioder, at alle høyere grader ved instituttet bør gi rett til tittelen psykolog; i høring i 2019 uttalte instituttet at profesjonsstudiet «har fått sin definerte plass som utdanning til klinisk helseprofesjon» mens psykologi som fag favner bredere som «kombinert samfunns- og naturvitenskapelig fag, med linjer til både biologi/medisin, pedagogikk, humaniora, og de andre samfunnsfagene»; instituttet uttalte at tittelen på helseprofesjonen bør endres til klinisk psykolog.
Profesjons- og masterutdanning
Profesjonsstudiet i psykologi ble innført ved Universitetet i Oslo i 1948 etter forbilde av cand.psych.-graden som hadde blitt innført ved Københavns Universitet i 1944, og gir graden cand.psychol.; studiet ble i Norge frem til 1969 bare tilbudt ved Universitetet i Oslo. Profesjonsstudiet er seksårig, med fem års akademiske studier og ett års klinisk praksis.
Bachelorstudiet i psykologi og de første årene av profesjonsstudiet er ved UiO i stor grad identiske, gir samme brede teoretiske kompetanse i psykologi og undervisningen i de psykologiske basalfagene er felles; flere av fagene kan innpasses på tvers av programmene. Bachelorgraden og de første årene av profesjonsstudiet ved UiO er begge en videreføring av det som ved UiO opprinnelig ble betegnet som profesjonsstudiets første avdeling, som gav en bred innføring i de psykologiske basalfagene. De siste årene av profesjonsstudiet, tradisjonelt omtalt som andre avdeling, har et mer praktisk klinisk fokus. På masternivå spesialiserer man seg innen forskning i større grad enn på profesjonsstudiet. Mastergraden i psykologi ved Universitetet i Oslo har retninger innen kognitiv nevrovitenskap, helse, utvikling og samfunn, og arbeids- og organisasjonspsykologi, og gir i alle tilfeller graden master i psykologi (M.Sc. in psychology).
Både profesjonsstudiet og bachelor- og masterløpet i psykologi ved UiO består av fem års akademiske psykologistudier og oppfyller dermed selve utdanningskravet i den europeiske standarden for psykologutdanning, EuroPsy, men bare profesjonsstudiet oppfyller også kravet om et års veiledet praksis. Det pågår en debatt om psykologimastere som oppfyller utdanningskravet i EuroPsy, slik alle som har gjennomført hele løpet ved UiO gjør, også bør ha mulighet til klinisk videreutdanning, særlig ettersom personer med tilsvarende utenlandsk utdanning fra bl.a. Danmark har en slik mulighet i Norge. Nåværende instituttleder Bjørn Lau har tatt hovedfagsstudiet (cand.polit., nå master) i psykologi og deretter en toårig klinisk masterutdanning i Danmark, en modell som er utbredt internasjonalt og som blant annet tidligere leder i Norsk Psykologforening Sverre L. Nielsen har foreslått å innføre i Norge.
Forskerutdanning
Den eldste psykologutdanningen i Norge, magistergraden (mag.art.) i psykologi, ble innført ved UiO i 1920; dette var primært en forskerutdanning som bestod av en vitenskapelig avhandling som bygget på 7–8 års studier. Det var fra starten også mulig å avlegge den filosofiske doktorgrad (dr.philos.) i psykologi, men denne graden var beregnet på mer etablerte akademikere.
Stephan Waser
Stephan Waser (født 10. mars 1920, død 19. juni 1992) var en sveitsisk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1952 i Oslo.
Psykologisk institutt (UiO)
Forskerutdanning
Den psykologiske doktorgrad (dr.psychol.) og organisert doktorgradsprogram i psykologi ble innført i 1985 og erstattet av ph.d.-graden og organisert ph.d.-program i psykologi i perioden 2003–2008. Instituttets egne stipendiater og stipendiater ved andre institusjoner med opptak på instituttets ph.d.-program kan avlegge denne graden. Det er også mulig å avlegge den tradisjonelle filosofiske doktorgraden (dr.philos.) i psykologi for forskere som tar doktorgraden på tradisjonell måte, dvs. som et selvstendig forskningsarbeid uten formell veiledning; det er ofte mer etablerte forskere med vitenskapelige stillinger ved andre institusjoner som velger denne graden.
Stephan Waser
Waser ble verdensmester i toerbob i både 1947 og 1950.
Olympic Oval
Olympic Oval er en ishall for hurtigløp på skøyter i Calgary i Canada. Hallen ble bygd for å huse hurtigløpsøvelsene under vinter-OL i 1988. Olympic Oval eies av University of Calgary, og ligger inne på universitetsområdet.
Bakgrunn
Da Calgary i 1981 ble tildelt de olympiske vinterlekene for 1988, lå det inne i søknaden at de ønsket å bygge en overdekt skøytebane "hvis ISU aksepterte ideen". Ideen om å legge skøyteløpene innendørs var for så vidt ikke ny i olympisk sammenheng; Denver hadde dette inne i sine planer for 1976-lekene, men dette var blant de kostnadskrevende prosjektene som gjorde at byen til slutt sa fra seg lekene.
I november 1985 startet grunnarbeidene til hallen. Arbeidet ble ferdigstilt i april 1987, og 27. september 1987 ble hallen offisielt åpnet. I mellomtiden hadde man startet arbeidet med å bygge tak over eksisterende skøytebane både i Berlin og i Heerenveen, som begge ble åpnet i november 1986. Olympic Oval ble dermed verdens tredje innendørs skøytebane.
Verdens raskeste skøytebane
Verdenscupløpene i Heerenveen i 1986/87-sesongen hadde vist at det var mulig å oppnå glimrende forhold i klimakontrollerte haller. Olympic Oval har i tillegg til dette en svært høy beliggenhet, 1035 moh., og banen viste seg allerede i åpningsstevnet som en rekordbane. Under verdenscupløpene i desember 1987 ble det satt seks verdensrekorder, bl.a på 5000 m og 10000 m ved Geir Karlstad. Under det påfølgende OL ble det satt verdensrekord på 8 av 10 distanser.
Statusen som verdens raskeste skøytebane var ubestridt frem til Utah Olympic Oval i Salt Lake City ble bygd for vinter-OL 2002. Denne banen ligger drøyt 300 meter høyere, noe som gir ytterligere lavere luftmotstand for løperne. Banen i Calgary er likevel fortsatt å regne med som en hall det er mulig å sette verdensrekord på; siden åpningen er det satt over 150 verdensrekorder her, hvorav rundt 30 etter at hallen i Salt Lake City åpnet.
Siden 2001 har Olympic Oval Finale vært et populært sesongavslutningsstevne for løpere fra hele verden på jakt etter personlige rekordforbedringer.
Anlegget
Foruten hurtigløpsbanen er det i hallen to ishockeyflater på indre bane, en 450 meter lang løpebane rundt hurtigløpsbanen, lengdegrop og treningsfelt for stavsprang, samt en 110 meter lang sprintstrekke med 8 baner. I hallen er det sitteplass for 2000 personer på permanente tribuner, men ved skøyteløpe er det mulig å fordoble kapasiteten ved hjelp av flyttbare seter.
Internasjonale mesterskap
Følgende internasjonale skøytemesterskap er blitt avholdt på Olympic Oval:
Joakim Pirinen
Joakim Pirinen (født 28. mai 1961 i Solna i Sverige) er en svensk tegneserietegner, billedkunstner, forfatter og dramatiker. Han er i Sverige blant annet kjent for den satiriske, eksperimentelle og personlige tegneserien Socker-Conny og serier i en kunstnerisk raffinert undergrunnsstil.
Arbeid
Joakim Pirinen debuterte i 1983 med seriealbumet Välkommen till sandlådan. I 1985 kom det første seriealbumet om Socker-Conny, en tegneserie for voksne om en anarkistisk borderlinepersonlighet. Dette ble et gjennombrudd for Pirinen som tegneserieskaper. Han har ellers i flere år levert bidrag til blant annet det svenske tegneseriebladet og kulturtidsskriftet Galago.
Med sin virtuose tegneteknikk og sitt distinkte kunstneriske uttrykk har Pirinen påvirket nye tegneseriekunstnere i Sverige siden 1980-tallet. Seriene og bildefortellingene hans er vanligvis tegnet med penn, pensel og svart tusj, og tegningene er preget av en ekspresjonistisk og surrealistisk stil med stor visuell oppfinnsomhet. Ofte er det grafiske eksperimenter med et vell av detaljer og presise og nervøse linjer og flater om hverandre, alt i svart og hvitt. Tonen er personlig og humoristisk, satirisk og rå, ofte med søte figurer i ellers til dels brutale motiver. I tillegg leker Pirinen fritt med språk, tid og rom.
Joakim Pirinen bor og arbeider i Stockholm.
Lothar Späth
Bakgrunn
Lothar Späth var sønn av en deleier av et frøhandlerselskap, To dager etter at han ble født forlot familien Sigmaringen og flyttet til Ilsfeld. Der gikk han på folkeskolen. Så fulgte realskole i Beilstein og Robert-Mayer-gymnasiet i Heilbronn.
Mellom 1953 og 1958 arbeidet Späth i byen Giengen an der Brenz' forvaltningstjeneste og ble utdannet ved Landratsamt Bad Mergentheim. I 1958–1959 gikk han på den statlige forvaltningsskole i Stuttgart.
Politiker
Späth ble i 1972 formann for CDU-fraksjonen i Baden-Württembergs landdag, før han i 1978 ble innenriksminister. Allerede samme år ble han ministerpresident i Baden-Württemberg, da Hans Filbinger gikk av. Fra 1979 til 1991 var han formann for CDU i Baden-Württemberg, og fra 1981 til 1989 også viseformann på riksnivå.
Tết-offensiven
Tet-offensiven var en større offensiv under Vietnamkrigen som besto av en serie trefninger. I en stor fellesoperasjon utførte den nordvietnamesiske hær og FNL offensiven, med start på natten mellom 30. og 31. januar 1968, som det året var Tết Nguyên Đán, det vietnamesiske nyttår. Offensiven gikk i forskjellige faser, den første fram til begynnelsen av mars, den andre åpnet 5. mai varte fram denne måneden, mens den siste begynte 17. august og varte fram til 23. september samme år.
Lothar Späth
Politiker
Den 13. januar 1991 måtte Späth gå av som ministerpresident etter den såkalte Traumschiff-Affäre. Han ble i juni 1991 direktør for Jenoptik GmbH i Jena (tidligere Carl-Zeiss-Jena) og ledet dette selskapet i januar 1996 som styreformann under navnet JENOPTIK AG på børsen. Hans virksomhet her endte i juni 2003.
Tết-offensiven
Mange av kommunistenes angrep var dårlig koordinerte, noen av dem bar preg av selvmordsangrep, som for eksempel angrepet på den amerikanske ambassaden i Saigon. Det sørvietnamesiske og amerikanske svaret på offensiven var ujevnt, mye på grunn av svikt i tolkningen og koordineringen av etterretningsmaterialet som var samlet inn. Man mente at Khe Sanh ville være det viktigste målet i denne perioden, og i Operasjon Niagara ble tusenvis av sensorer spredd i jungelen rundt basen for å øke sikkerheten. Amerikansk etterretning kom frem til at det var minst 15 000 medlemmer av Den nordvietnamesiske hæren i området.
Lothar Späth
Politiker
Fra 1998 til 2001 var Späth programleder for et talkshow på fjernsyn for politisk kommentar, kalt «Späth am Abend». Fra 2005 ledet han igjen et slikt program, også med sdamme navn (tittelen er et ordspill, «spät» på tysk betyr «sen» = «Senkveld») - men denne gangen var det et månedsprogram.
Tết-offensiven
Den nordvietnamesiske strategien
Det nordvietnamesiske kommunistpartiet var splittet i synet på hva de skulle prioritere. Den sovjetvennlige fraksjonen ville prioritere forhandling og oppbygging av sosialismen i Nord. De klaget over den amerikanske bombingen som påførte Nord-Vietnam store økonomiske tap. Samtidig krevde krigen ufattelig mange liv. Den militante Kina-orienterte fraksjonen ville derimot sette i gang en stor offensiv som de håpet ville tvinge fiendene i kne. I løpet av 1967 vippet balansen mellom de to fraksjonene. Den militante fraksjonen, med Le Duan i spissen, fikk overtak og renset partiet av krigsmotstanden ved å fengsle de moderate i partiet.
Lothar Späth
Politiker
Späth var en profilert norgesvenn. Fra september 1992 var han kongelig norsk generalkonsul for Thüringen og Sachsen-Anhalt. Späth ble i 1990 hedret med storkors av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.
Tết-offensiven
Den nordvietnamesiske strategien
I 1967 hadde det nordvietnamesiske kommunistpartiet bestemt at krigen måtte vinnes med militære midler. Man ønsket å få en rask slutt på krigen, og det er antatt at offensiven ble fremskyndet av at man ikke regnet med at Hồ Chí Minh ville leve så mye lenger, slik at man forsøkte å la ham få oppleve en stor seier før han gikk bort. Selv hadde Ho Chi Minh advart mot den urealistiske angrepsplanen som risikerte store tap.
Lothar Späth
Politiker
I april 1996 ble Späth president for industri- og handelskammeret Ostthüringen i Gera.
Tết-offensiven
Den nordvietnamesiske strategien
General Võ Nguyên Giáp hadde i samarbeid med general Nguyen Chi Thanh laget en plan med tre faser. Imidlertid gikk han etter hvert selv imot denne da han mente den ikke var gjennomførbar. I den første fasen skulle Den nordvietnamesiske hæren angripe grenseregioner i Sør-Vietnam for å trekke amerikanske styrker vekk fra byene. Dette ville koste nordvietnameserne dyrt i tap av soldater, men ville være verdt prisen. I den neste fasen skulle FNL angripe byer i Sør-Vietnam, hvilket ville drive sivilbefolkningen til å gjøre opprør mot amerikanerne og den sørvietnamesiske regjeringen. Amerikanerne ville da bli presset til å evakuere. I fase tre skulle Den nordvietnamesiske hær og FNL drepe flest mulig av de flyktende amerikanerne, både som hevn og for å avskrekke ytterligere intervensjon.
Det var planlagt at ansvaret for drap på de flyktende amerikanere skulle legges på sivilbefolkningen, slik at de selv kunne fremheve at de fulgte Genèvekonvensjonen. Denne delen av planen falt imidlertid sammen da offensiven ikke utløste noe folkelig opprør, og FNL ble i stedet jaget og straffet for påståtte krigsforbrytelser gjennom omfattende massedrap i Huế.
Militært sett falt planen sammen av to grunner. For det første var amerikanerne betraktelig mer mobile enn motparten, og de klarte derfor å komme seg tilbake til byene etter raidene i grenseområdet. Dernest var analysen av stemningen blant folket i Sør-Vietnam fullstendig gal. I stedet for å gjøre opprør deltok mange aktivt i kampene mot nordvietnameserne og FNL. I boken History of the Bulwark B2 Theatre fra 1982, beskriver også general Trần Văn Trà, som p denne tiden var øverstkommanderende for FNL, hvordan det nordvietnamesiske politbyrået overvurderte egen slagkraft, og tilsvarende undervurderte USA og Sør-Vietnams hær.
Forberedelse
Forberedelsene til offensiven begynte allerede sommeren 1967 gikk gjennom resten av året. I januar 1968 var 81 000 tonn med materiell og ytterligere 200 000 soldater fraktet sørover gjennom Ho Chi Minh-stien. En del av forberedelsene var å forsyne FNL-enhetene med nye sovjetisk-produserte AK-47 og RPG-2 granatkastere, noe som økte deres ildkraft langt over hva den sørvietnamesiske hæren ARVN på den tid rådde over. For å trekke fokus bort fra oppbyggingen og skape forvirring, lanserte Nord-Vietnam en diplomatisk offensiv hvor utenriksminister Trinh uttalte 30. desember 1967 at de ville starte fredsforhandlinger dersom USA avblåste bombingen av Nord- Vietnam. Denne uttalelsen startet en stor diplomatisk aktivitet, men førte ikke fram til noe som helst.
Offensiven
Kampene startet for tidlig i forhold til planen, da enheter den 29. januar angrep fire byer. Hovedoffensiven startet mer enn et døgn senere, men de tidlige angrepene hadde ført til at amerikanerne og sørvietnameserne var oppmerksomme på at et stort angrep var på vei.
De fleste provinshovedsteder, fem av de seks autonome byene og 58 andre store byer ble angrepet. Blant de viktigste angrepspunktene var Ban Ma Thuot, Quang Nam, Dalat, My Tho, Can Tho, Ben Tre, Nha Trang, og Kon Tum, samt de to eneste steder for angrepene hadde betydelig suksess, Saigon og Huế. Håpet om et folkelig opprør falt i grus nesten med en gang, da det ble klart at folk støttet opp om den sørvietnamesiske hæren i langt større grad enn hva myndighetene i Hanoi hadde regnet med.
Huế
Huế ble angrepet av to nordvietnamesiske bataljoner, og denne offensiven kom overraskende på de sørvietnamesiske forsvarerne. Allerede det første døgnet måtte de trekke seg ut av byen, og de nordvietnamesiske styrkene kunne heise FNLs flagg over det gamle citadellet, det keiserlige palasset i Huế.
Flere tusen sivile som ble antatt å være fiendtlig innstilt mot kommunistene, inkludert embetsmenn, religiøse ledere og utenlandske borgere, ble henrettet i det som har blitt kjent som Huế-massakren. Byen ble ikke tatt tilbake før slutten av februar. Noe av årsaken til at det tok så lang tid å gjenerobre den var at amerikanerne nølte med å bruke artilleri og luftangrep i så stor grad som andre steder, på grunn av byens historiske og kulturelle verdi. I stedet sendte man inn US Marines, som tok byen gate for gate. Det siste stedet i byen som var under nordvietnamesisk kontroll var det befestede citadellet, det keiserlige palass. Kampene om komplekset varte i fire dager. Nordvietnameserne mistet omkring 7500 mann, mens amerikanerne og sørvietnameserne mistet 482.
Saigon
Flere steder i og rundt Saigon ble angrepet av omkring fem bataljoner fra Den nordvietnamesiske hæren, under ledelse av Trần Văn Trà. Det totale nordvietnamesiske tapet i disse to angrepene var mer enn 1100 mann.
Hovedmål
Selv om Saigon var hovedmålet for den nordvietnamesiske offensiven, tok de ikke sikte på å innta hele byen under denne. I stedet konsentrerte de seg om noen hovedmål i Saigon. Ett av de seks hovedmålene var amerikansk - den amerikanske ambassaden - mens de fem andre var sørvietnamesiske: den sørvietnamesiske generalstabens hovedkvarter, Tân Sơn Nhất lufthavn, presidentpalasset, den sørvietnamesiske marines hovedkvarter og den nasjonale radiostasjonen.
Flybaser
Flybasen Tân Sơn Nhất, nordvest i byen og som også huset den sørvietnamesiske generalstaben, ble angrepet av omkring 700 mann, og ble forsvart i harde kamper hvor amerikanerne mistet 110 mann. Tilfeldigvis sto det på basen en kampklar avdeling med sørvietnamesiske fallskjermstyrker som ventet på å bli fraktet til Da Nang, og denne ble satt inn i kampene og stanset angriperne
En annen flybase, Bien Hoa, ble også angrepet, og her ble tyve fly ødelagt. Samtidig med disse hovedangrepene, gikk lokale FNL-grupper til angrep på lokale politistasjoner, samt byen hovedpolitistasjon.
Den nasjonale radioen
Det viktigste målet for FNL var imidlertid den nasjonale radiostasjonen, en av offensivens hovedmål, hvor de skulle erobre denne og spille av et opptak av Hồ Chí Minh som erklærte at byen var frigjort og oppfordret til et nasjonalt opprør resten av Sør-Vietnam. Bygningen ble erobret, og holdt i seks timer, men okkupantene var ikke i stand til å spille av opptaket fordi linjene fra studioet til kringkastingstårnet, som var plassert et annet sted, ble kuttet umiddelbart etter at radiostasjonen falt.
Den amerikanske ambassaden
Et av de mest spektakulære angrepene i offensiven kom da 19 sprengingseksperter fra FNL kl 02.45 31. januar angrep den nybygde amerikanske ambassaden som lå i Thong Nhut-boulevarden (i dag Le Duan) nr 4 på hjørnet av Thong Nhut og Mac Dinh Chi-gaten. Denne ble åpnet i september året før, og var lagt inne på et 12,900 m² stort område som var avstengt med en 2,4 meter høy mur. Ambassadeområdet var delt i to adskilte sikkerhetssoner, adskilt med en mur og stålport mellom konsulat-avdelingen og ambassadens øvrige kontorer. Den nye ambassaden var en av byens høyeste bygninger da den sto ferdig og ble anlagt etter at den tidligere ambassaden i Hàm Nghi-boulevarden nr 39 hadde blitt utsatt for en bilbombe 30. mars 1965 som drepte 21 mennesker og skadet ytterligere 183 andre.
FNL-gruppen hadde samlet seg umiddelbart etter midnatt i et bilverksted i Phan Thanh Gian gaten 59 hvor de fikk tildelt våpen og de siste instruksjonene. De dro til ambassaden i en lastebil og en taxi, og da taxien rundt hjørnet fra Mac Dinh Chi-gaten og inn i Thong Nhut-boulevarden, åpnet gruppen ild mot de to amerikanske ambassadevaktene ved porten. Vaktene besvarte ilden, stengte stålporten og varslet at de var under angrep. Sprengningsekspertene lyktes å sprenge et lite hull i muren ut mot Thong Nhut-boulevarden, men de to første FNL-soldatene som krabbet inn ble umiddelbart skutt av de to amerikanske portvaktene. Disse ropte etter assistanse via radiosambandet, før de selv ble drept av FNL-soldater. FNL-soldatene ble beskutt av en amerikansk sersjant også fra ambassadetaket, men avstanden var for lang til at det ble noen trussel. Inne på området startet FNL-soldatene en beskytning av bygningen med kinesisk produserte automatgeværer og russiskproduserte RPG-2 rakettdrevne granater. Den amerikanske sersjanten, som da var den eneste gjenlevende av vaktmannskapene, gikk da i dekning på taket og ventet på at FNL-soldatene skulle finne ham. En amerikansk patruljebil som hadde fanget opp radiomeldingene om assistanse, ble beskutt så snart de ankom området. For uten de tre vaktsoldatene, var det to vietnamesiske og seks amerikanske sivile i bygningen da den ble angrepet. Selv om FNL-soldatene hadde med nok C-4-sprengstoff til å kunne ta seg inn i bygningen, var begge deres kommandanter blitt drept, og de gjenværende ble usikre på hva de skulle gjøre. I tillegg var de under sterk ild fra de nyankomne amerikanske soldatene. De gikk da i dekning for å besvare ilden fra amerikanerne, og i tillegg kom det en gruppe amerikanske marinesoldater som bodde fem kvartaler unna. Da dagslyset kom, rykket de amerikanske forsterkningene inn på området og drepte de gjenværende FNL-soldatene, men de fleste av dem var allerede sterkt skadd etter den langvarige skuddvekslingen gjennom natten. 18 av de 19 FNL-soldatene som angrep ambassaden ble drept, den 19. tatt til fange. Kl 09.20 ble angrepet erklært avblåst, med tilsammen fem drepte amerikanske soldater. Likevel ble anslaget ansett som en stor taktisk seier bare ved det faktum at de var i stand til å rette et anslag mot ambassaden. Dette hadde en sterk symbolverdi da det viste hvor sårbare amerikanerne var og hvor langt unna de var løftene om militær seier.
Cholon
Rundt formiddagen var de fleste angrepene mot Saigons sentrum blitt slått tilbake, men harde kamper fortsatte i mer enn en uke i flere bydeler, og flere av disse ble sterkt skadet både av kamphandlingene og av amerikanske fly- og artilleriangrep. Særlig den kinesiske bydelen Cholon sørvest for byens sentrum ble hardt rammet, da kampene raste der inntil midten av februar. Særlig rundt veddeløpsbanen Phu Tho hvor FNL hadde sitt kommandosenter. Bitter og ødeleggende bykrigføring raste fra hus til hus, og 4. februar ble innbyggerne beordret evakuert fra sine hjem. Kampene tok ikke slutt før etter kraftige kamper mellom sørvietnamesiske styrker og FNL tok slutt først 7. mars.
Khe Sanh
Slaget om Khe Sanh ble innledet allerede 21. januar og kan ha hatt to hovedhensikter, både innta den amerikanske basen, men også for å ta oppmerksomheten bort fra hovedoffensiven og de tettere befolkede områdene i lavlandet. Samtidig hadde en hensikt med å etablere basen ved Khe Sanh å true forsyningslinjene gjennom Ho Chi Minh-stien og den demilitariserte sonen, samt eventuelt lokke Nord-Vietnam inn i et større slag hvor amerikanerne kunne svare med å bruke artilleriet, dersom de nordvietnamesiske styrkene ville true den amerikanske tilstedeværelsen.
Dersom Khe Sanh falt, fryktet USA og Sør-Vietnam at hele det nordlige Sør-Vietnam ville bli truet herunder den gamle keiserhovedstaden Huế som ble delvis tatt under slaget om Huế i den samtidige Tết-offensiven, samtidig som en tilbaketrekning fra Khe Sanh ville virke ødeleggende for kampmoralen.
Det ble derfor en viktig symbolsak for den amerikanske øverstkommanderende i Vietnam, general William Westmoreland å holde stillingen ved Khe Sanh, også under den etterfølgende og samtidige Tết-offensiven.
Den nordvietnamesiske strategien under Võ Nguyên Giáps ledelse tok sikte på å gjenta suksessen fra slaget ved Dien Bien Phu mot Frankrike i 1954, men forholdene var ikke sammenlignbare. Blant annet hadde de amerikanske styrkene langt bedre forsyningslinjer, amerikanerne holdt høydene omkring og det amerikanske artilleriet var effektivt.
Slaget artet seg som et forsøk på en beleiring tilsvarende som ved Dien Bien Phu, men denne ble aldri helt vellykket siden amerikanerne lyktes å bringe forsyninger inn i basen under hele slaget. Slaget ble innledet rett etter midnatt 21. januar 1968, da høyde 861 rett nord for basen ble beskutt med bombekastere. Basen med sine 6,000 amerikanske og sørvietnamesiske forsvarere ble i løpet av de 77 dagene slaget varte konstant angrepet av mellom 20,000 og 30,000 nordvietnamesiske bakkestyrker fra to eller tre divisjoner og beskutt av tungt artilleri. Under beleiringen ble det også umulig for amerikanerne å opprettholde aksjonene mot den militære infiltreringen av området fra nord. 8. april lyktes det amerikanerne å få fram forsyninger langs bakken, og beleiringen var hevet.
Fase II
For å posisjonere seg i forhold til de innledende fredsforhandlingene i Paris som skulle innledes 13. mai, var det utover i april og begynnelsen av mai en omfattende styrkeoppbygging i sør, hvor Nord-Vietnam overførte nye mannskaper for å erstatte de som falt under offensiven tidligere på året. Noen av de kraftigste kampene var rundt den amerikanske basen i Dong Ha i den nordvestlige delen i Quang Tri-provinsen ved den demilitariserte sonen.
4. mai slo Nord-Vietnam til mot 119 mål i hele Sør-Vietnam, herunder Saigon, men denne gangen var etterretningene bedre og USA og Sør-Vietnam var bedre forberedt. De fleste av de angripende enhetene ble avskåret allerede før de nådde sine mål. 13 FNL-bataljoner nådde imidlertid gjennom forsvaret, og skapte kaos innen Saigon. De raste kamper i to dager blant annet i Phu Lam og rundt Y-broen i Tan Son Nhut. Etter åtte dager ble FNL-styrkene drevet ut, som etterlot seg 3,000 døde.
Ikke før kamphandlingene var over i Saigon, gikk de amerikanske styrkene på sitt kanskje største nederlag i krigen så langt, da de måtte trekke seg tilbake i slaget om Kham Duc 10-12. mai 1968. Etter at de nordvietnamesiske styrkene var slått tilbake fra Da Nang av blant andre 1. marinedivisjon, 23. infanteridivisjon og den sørkoreanske brigaden, ble 1,800 amerikanske soldater og australske militære rådgivere, samt irregulære sørvietnamesiske militære enheter og sivile under sterkt ild og med mange falne evakuert fra basen som ble overlatt til nordvietnameserne, da den amerikanske øverstkommanderende i Vietnam, general William Westmoreland ønsket å unngå en tilsvarende situasjon som ved Khe Sanh, og risikere at garnisonen ble utslettet.
25. mai rettet Nord-Vietnam og FNL en ny angrepsbølge mot Saigon, men denne gangen var ikke amerikanske installasjoner mål. I stedet angrep og okkuperte FNL-enheter seks buddhistiske pagoder, og regnet med at disse ville bli forskånet for artilleri- eller bombeangrep. Angrepet ble i stor grad heftet av de australske styrkene under slaget om Coral–Balmoral. Men også denne gangen var de hardeste kampene i Cholon. Her overga 18. juni 152 medlemmer av FNLs Quyet Thang-regiment seg til enheter fra den sørvietnamesiske hæren, og dette var den største enkeltgruppen som overga seg i løpet av krigen. Men igjen var det sivilbefolkningen som ble påført de største lidelsene, da ytterligere 87,000 ble hjemløse, mer enn 500 ble drept og 4,500 ble skadet.
Fase III
Fase III ble innledet 17. august med angrep på grensebyer mot Kambodsja i Tay Ninh-provinsen, blant annet provinshovedstaden med samme navn, og mot byene An Lộc og Lộc Ninh, samt mot den amerikanske basen i Bu Prang i Quang Duc-provinsen, fem kilometer fra den kambodsjanske grensen. Hensikten med disse angrepene var å ta oppmerksomheten bort fra de store byene. Disse kampene varte i to dager før de nordvietnamesiske styrkene ble trukket tilbake, og 776 nordvietnamesere, 114 sørvietnamesere og to amerikanere be drept.
Igjen ble også Saigon angrepet, denne gang var angrepene mindre og ble raskere slått tilbake.
Etterspill
Media overdrev kommunistenes seire i offensivens første dager. Selv om de sørvietnamesiske styrkene kjempet effektivt, viste det seg at amerikanske media ignorerte dem eller brakte dem i vanry. Men media førte ikke til noen dramatisk endring i amerikanernes krigsprotest. Meningsmålingene viste kun en fortsettelse av trenden (som hadde startet året før) av stadig mindre støtte til krigen
For Nord-Vietnam og FNL var offensiven et stort nederlag på mange måter. Det ble ingen folkeoppreisning slik de hadde håpet på. Det var generelt lite entusiasme for kommunismen. Mange hemmelige FNL-agenter viste seg offentlig for første gang under offensiven og ble lett identifisert, fanget og drept under motangrepene. Hanoi fikk dermed mer kontroll over sin sørvietnamesiske organisasjon FNL.
Men offensiven var en seier for Hanoi på USAs hjemmefront. Før offensiven hadde general William Westmorelands rapporter vært svært overdrevne og i stor grad fiktive for å tekkes den amerikanske opinionen. Tet-offensiven ble i stor grad overført direkte av media, og det amerikanske folk fikk derfor se en helt annen virkelighet. Ikke minst fikk de se at det dreide seg om en krig i full skala, og ikke bare en mindre, lokal konflikt. Angrepet på den amerikanske ambassaden fikk en enorm effekt; selv om det var ubetydelig militært sett ble det et symbol på USAs sårbarhet i Vietnam som fikk mange til bli svært kritiske til den offisielle fremstillingen av konflikten.
Westmoreland ble erstattet av Creighton Abrams som amerikansk øverstkommanderende. Pentagon måtte innrømme at de offisielle rapportene hadde blitt skrevet slik at de bevisst dekket over ufordelaktige opplysninger. Debatten i USA begynte fra dette tidspunkt i stadig økende grad å dreie seg om hvordan man kunne trekke seg ut av Vietnam uten å legge landet åpent for kommunismen. President Lyndon Johnson besluttet å redusere det amerikanske militære nærværet, og under Abrams ble dette redusert fra 535 000 soldater i desember 1968 til 30 000 soldater mot slutten av 1972.
Opptøyene i Tibet 2008
Opptøyene i Tibet 2008 ble startet av buddhistiske munker, med protester som vokste siden 10. mars 2008, på årsdagen for de blodige opptøyene i 1959 mot den kinesiske okkupasjonen. Protestene gikk over i voldsomheter og opptøyer fra 14. mars. Tibetanere i Tibet, de-facto en autonom region i Kina, har lenge søkt uavhengighet fra Beijing og Kina. Flere menneskerettighetsgrupper uttalte at protestene i Tibet var de største siden 1959-opprøret.
Kinesisk okkupasjon i 1950
Dalai Lama ble værende i håp om at fredelig sameksistens med okkupantene var mulig, men flyktet i eksil til India etter de blodige opptøyene som kostet tusenvis av menneskeliv i 1959.
Fire dager med demonstrasjoner
Det startet flere fredelige demonstrasjoner 10. mars 2008 og i dagene etterpå, men samtlige ble slått ned på av kinesisk politi. Flere munker ble arrestert under demonstrasjonene, andre munker ble deretter med for å kreve løslatelse av disse, og fikk etterhvert følge av vanlige tibetanere.
Regulære kinesiske soldater ble så beordret til å omringe flere buddhistiske klostre, bl.a Drepungtempelet, for å stoppe de omfattende demonstrasjonene. Radio Free Asia meldte om at flere munker skal ha skadet seg selv alvorlig i ren desperasjon over situasjonen. Munkene i Sera-klosteret begynte en hungersstreik i protest.
Volden starter 14. mars
De voldsomme opptøyene begynte 14. mars 2008 da munker fra Ramoche-klosteret i sentrum av Lhasa prøvde å gjennomføre nok en demonstrasjon. Da de ble stoppet fra å forlate klosteret, gikk de til fysisk angrep på politibilene som hadde omringet klosteret.