cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isabella I av Castilla
La Santa Hermandad
Isabellas første betydelig reform kom i løpet av cortes (statsråd) i Madrigal i 1476 i form av en politistyrke, La Santa Hermandad («det hellige broderskap»). Mens 1476 ikke var første gang hvor Castilla opplevde Hermandad var det imidlertid første gangen at politistyrken ble benyttet av kronen. I løpet av senmiddelalderen hadde uttrykket hermandad blitt benyttet for å beskrive grupper av menn som kom sammen på egen hånd for å regulere lov og orden ved å patruljere veier og på bygdene og straffe lovovertredere. Disse broderskapene hadde midlertidig blitt undertrykt av monarken og før 1476 var dette lovsystemet i de fleste tilfeller oftest under kontroll av opposisjonelle medlemmer av adelen enn av kongelige myndighetspersoner. For å endre denne situasjonen ble et generelt Hermandad etablert i Castilla, León og Asturias. Politistyrken ble sammensatt av lokale som slo ned på lovovertredelser i riket. Det ble betalt for med en skatt på 1800 mavedus for hver hundrede husholdning. I 1477 besøkte Isabella Extremadura og Andalucía for å innføre dette langt mer effektive politisystemet også der.
For å opprettholde lovreguleringen innsatte Isabella i 1481 to myndighetspersoner i Galicia med oppgaven å opprettholde freden. Denne urolige provinsen hadde vært underlagt tyranniske adelsmenn siden tiden under hennes far Johan II. Veiene utrygge for reisende grunnet røverbander og de undertrykte også mindre byer og landsbyer. De to myndighetspersonene var suksessfulle i den vanskelige oppgaven. Etter sigende skal over 1 500 banditter ha blitt fordrevet fra Galicia.
Finanser
Helt fra begynnelsen av hennes regjeringstid hadde Isabella fullt fokus på å gjenopprette kronens finanser. Styret til Henrik IV hadde etterlatt riket i stor gjelde. Ved undersøkelse ble det avdekket at hovedårsaken til nasjonens fattigdom var håndteringen av de kongelige eiendommer under Henriks styre. For å skaffe seg penger hadde Henrik solgt kongelige eiendommer til priser langt under deres verdi. Cortes i Toledo kom i 1480 til den konklusjon at det eneste håpet for en varig finansiell reform lå i ta tilbake disse eiendommene. Det ble besluttet at kardinalen av Spania skulle gjøre en undersøkelse i forpaktningen av eiendommene som ble skaffet under Henriks styre. De som ikke hadde blitt gitt som belønning for tjenester skulle bli overdratt uten kompensasjon og de som var blitt solgt for en pris under dens virkelige verdi skulle bli solgt tilbake for samme sum. Mens mange adelige ble tvunget til å betale store summer for sine eiendommer, ble den kongelige skattekiste langt rikere. Hennes eneste krav var at eiendommer gitt til kirken, sykehus eller fattige ikke skulle røres.
En annen finansiell sak var overproduksjonen av mynt og det store antall myntprodusenter. Under Henriks styre var et antall myntprodusenter økt fra kun fem til opptil hundre og femti. Mange av myntene som ble produsert av disse var nær verdiløse. I løpet av det første året av sitt styre etablerte Isabella monopol på kongelig myntproduksjon og fastsatte en lovlig standard som myntpregingen måtte holde. Ved å stenge de mange ulike myntprodusentene og ta kongelig kontroll over pengeproduksjonen, gjenopprettet hun offentlighetens tillit til kronens evne til å håndtere rikets finansier.
Regjering
Historikeren Kirstin Downey har argumentert at Isabella var den som førte Spania fra en middelaldersk til en form for moderne regjeringsmodell. Ettersom hennes ektemann Ferdinand hadde signert en avtale om å begrense sin makt til den av en prinsgemal var det meste av rikets makt kontrollert av henne. Hun benyttet sin makt til det fulle. Hun besluttet å benytte seg av den spanske inkvisisjonen til å forene Spania kulturelt og religiøst, men har i ettertiden stått fram som en religiøs fanatiker ved å la alle jøder og muslimer enten bli forvist eller tvangskonvertert. Særlig forvisningen av jødene og deres kunnskap var et tap for Spania. Det ble i midlertidig oppveid av hennes finansiering og støtte til Christofer Columbus' oppdagelse og utforskning av Den nye verden som skaffet store rikdommer til Spania. Med Columbus, konkluderte Downey, fant hun en mann med messiansk utopisk fantasi som var lik hennes egen. I løpet av to tiår etter hennes død var Spania blitt «verdens første virkelige supermakt».
Både Isabella og Ferdinand etablerte meget få helt nye statlige administrative institusjoner i sine respektive kongeriker. Deres fremste prestasjon var å benytte mer effektivt de institusjoner som allerede eksisterte under Johan II og Henrik IV. Historisk hadde sentrum for regjeringen i Castilla vært den kongelige husholdning, omgitt av hoffet. Husholdningen var tradisjonelt delt i to overlappende deler. Den første besto av husholdningens myndighetspersoner, hovedsakelig folk fra adelen som utførte de administrative og politiske funksjonene som de fikk særskilt betaling å utføre. Den andre delen besto av rundt 200 faste continos, tjenere, som utførte en lang rekke av konfidensielle funksjoner på vegne av herskeren. På 1470-tallet da Isabella begynte å ta fast grep om den kongelige administrasjonen, var myndighetspersonene av seniorrang kun ærestitler og holdt utelukkende av adelen. Posisjonene av en mer sekretærlignende vesen ble ofte holdt av senior kirkemenn. Betydelige utbytte var knyttet til slike kontorer og var derfor ettertraktet. Mens adelen ble beæret med vakre titler var de enkeltindivider av lavere sosial status som ofte gjorde det virkelige arbeidet.
Tradisjonelt var gruppen av rådgivere til herskerne den kongelige råd. Rådet hadde under monarken full makt til å løse alle lovlige og politiske disputter. Rådet var ansvarlig for å lede alle administrative myndighetspersoner, slike som kronens representanter i alle større byer. Det var også en høyesterett for kongedømmet. I 1480, under cortes (rådet) i Toledo, gjorde Isabella mange reformer i det kongelige rådet. Tidligere hadde det vært to særskilte, skjønt overlappende kategorier av kongelige rådsmedlemmer. En dannet en gruppe som hadde både juridisk og administrativt ansvar. Denne besto av en del biskoper, en del adelige, og i økende grad av profesjonelle administratorer med juridisk utdannelse som ble kjent som letrados. Den andre kategorien var tradisjonelle rådsmedlemmer som hadde en mindre formell rolle. Denne rollen var i stor grad avhengig av den enkeltes personlige og politiske innflytelse hos monarken. Under Isabella ble denne gruppen fullstendig fjernet.
Isteden støttet Isabelle seg mer på profesjonelle administratorer enn tidligere. Disse menn var enten borgere eller fra lavadelen. Rådet ble også omorganisert og offisielt besatt av en biskop, tre caballeros, og åtte eller ni advokater som besatte rådet til enhver tid. Mens adelen ikke lenger direkte var involvert i statens affærer, var de velkommen til å overvære møtene. Antagelig håpet Isabella å tvinge adelen til å velge om de ville delta eller ikke, og således filtrere ut de som ikke var dedikert til nasjonen og dens sak.
Isabella så også behovet for styrke den personlige tilknytningen mellom henne selv som monarken og sine undersåtter. Derfor avsatte Isabella og Ferdinand en time hver fredag hvor folk av alle former kunne komme til dem med sine klager. Det var en ny form for personlig utøvelse av rettferdighet som Castilla ikke hadde opplevd tidligere. Nasjonens statsråd ble omformet og ledet av kongen og dronningen. Dette departementet tok seg hovedsakelig av utenlandske saker og forhandlinger, å motta og lytte til ambassadører og sendebud, og gjennomføre forretninger med den hellige stol i Roma. I tillegg var det også en høyesterett for Santa Hermandad, et finansråd og et eget råd for kun saker som angikk Aragón. Mange av reformene synes å ha gjort cortes, riksrådet, sterkere, men i virkeligheten mistet rådet politisk makt under Isabella og Ferdinand. Monarkene bevegde seg i retning av en ikke-parlamentarisk regjering og riksrådet ble bortimot en passiv rådgivende organ som ga automatisk tilslutning til lovgivning som hadde blitt planlagt og skrevet av den kongelige administrasjonen.
Etter reformene til cortes i Toledo, beordret dronningen en kjent jurist, Alfonso Diaz de Montalvo, å påta seg oppgaven å fjerne alt juridisk grums og sette sammen det gjenværende til en sammenhengende lovverk. I løpet av fire års arbeid sto det ferdig i åtte tykke bind og Ordenanzas Reales fikk en framtredende posisjon i alle juridiske bokhyller.
Granada
Mot slutten av reconquista var det kun Granada igjen å erobre for Isabella og Ferdinand. Emiratet Granada hadde vært okkupert av det muslimske nasridedynastiet siden midten av 1200-tallet. Beskyttet av naturlige barrierer og befestede byer hadde det stått imot den møysommelige prosessen av reconquista. Den 1. februar 1482 nådde kongen og dronningen Medina del Campo og det er betraktet som begynnelsen på krigen om Granada. Mens Isabella og Ferdinands deltagelse i krigen var tydelig fra begynnelsen, var Granadas lederskap delt og var aldri i stand å opprettholde en samlet front. Likevel tok det ti år å erobre Granada, og med kulminasjon i 1492.
De spanske monarkene rekrutterte soldater fra mange europeiske land og forbedret sitt artilleri med de nyeste og beste kanonene. Systematisk tok de Granada stykke for stykke. I 1485 beleiret de Ronda og som overga seg etter kun fjorten dager grunnet tungt bombardement. Det følgende året ble Loja erobret, og samtidig ble sultan Boabdil av Granada (eller Muhammad XII) tatt til fange, men løslatt. Et år senere, da Málaga var blitt erobret, hadde den vestlige delen av det muslimske kongeriket blitt gjenerobret. Den østlige provinsen ble rystet etter at Baza falt i 1489. Beleiringen av Granada begynte våren 1491 og mot slutten av krigen overga sultan Boabdil seg. Den 2. januar 1492 red Isabella og Ferdinand inn i Granada og mottok byens nøkler. Den fremste moskén ble symbolsk omgjort til en kirke. Avtalen i Granada ble senere dette året, og i avtalen sverget Ferdinand og Isabella på at muslimene og jødene i Granada skulle få leve i fred. En muslimsk opprør i 1500 fikk katolikkene til å konkludere med at maurerne hadde brutt avtalen. De ga dem en rettferdiggjøring til trekke tilbake avtalens betingelser. Over hele regionen ble maurere tvunget til å velge mellom konvertering til kristendom eller forlate riket. De som ble værende ble kjent som moriscos («nykristne»), skjønt mange fortsatte å snakke arabisk og bære maurisk klesdrakt.
I løpet av krigen hadde Isabella merket seg dyktigheten og energien til Gonzalo Fernández de Córdoba og gjorde ham til den ene av to kommisjoner som hadde ansvaret for forhandlingene. Under hennes beskyttelse fortsatte de Córdoba på en ekstraordinær militær karriere som revolusjonerte organiseringen og taktikken til det tidlig moderne spanske militæret, endret krigføringens vesen og endret maktbalansen i Europa.
Columbus og portugisiske forhold
Kun tre måneder etter å ha erobret Granada gikk dronning Isabella med på å støtte Christofer Columbus på en ekspedisjon for å nå India sjøveien vestover, kun noe over 3 000 km ifølge Columbus. Kronen gikk med på å betale en sum penger som en konsesjon fra monarken til undersåtten.
Den 3. august 1492 reiste hans ekspedisjon ut fra Spania i tre skip og nådde fram til hva som i dag er kjent som øya San Salvador i Bahamas den 12. oktober. Han kalte den San Salvador etter Jesus frelseren. Han kom tilbake til Spania året etter og presenterte sine funn for monarkene, brakte med seg innfødte og gull under en helts velkomst. Selv om Columbus ble støttet av Castillas dronning, opptegnelser i finansdepartementet viser ingen kongelige utbetalinger til ham før i 1493 etter at hans reise var fullført. Spania gikk inn i en gullalder i en tidsalder av oppdagelser og en tidsalder med heftig kolonialisering av Amerika. Det ble perioden for det spanske verdensrike.
Portugiserne anerkjente ikke at Sør-Amerika tilhørte spanjolene ettersom det lå under Portugals innflytelsessfære og den portugisiske kong Johan II truet med å sende en hær for å kreve landet for Portugal. I 1494 ble Tordesillastraktaten inngått og hvor Isabella og Ferdinand gikk med på å dele kloden utenfor Europa med den portugisiske kongen.
Isabella var ikke begeistret av at Columbus gjorde den amerikanske urbefolkningen til slaver og forsøkte å påføre den nyere politikken av Kanariøyene på Den nye verden. Hun uttrykte at alle folk underlagt Castillas krone ikke skulle gjøres til slaver under de fleste situasjoner. De prinsippene hun forsøkte etablerte fikk derimot liten effekt i løpet av hennes levetid og senere.
Forvisningen av jødene
Med den spanske inkvisisjonen og med dominikanermunken Tomás de Torquemada som leder, igangsatte de katolske monarkene en politikk for å oppnå religiøs og nasjonal enhet. Jødene hadde siden 1300-tallet havnet i økende grad av diskriminering og forfølgelse. Det kristne hatet, aktivt oppmuntret av flere paver, som Klemens VII og Benedikt XIII, førte til grusomheter som ble utført med den beste samvittighet. «Den ugjennomsiktige blandingen av pengegriskhet og religiøs ekstase sikret suksessen». De anonyme anklagene under inkvisisjonen forvandlet Spania til en totalitær stat. De religiøse minoritetene ble forsvarsløse og rettsløse. I Sevilla alene ble 700 kjettere brent på bålet i løpet av sju år. Flere av de mest bestialske og sadistiske forfølgerne av jødene ble senere den katolske kirkens offisielle helgener, som Vincent Ferrer og Pedro de Arbués.
Dronning Isabella var neppe en innbitt jødehater i seg selv, men oppfattet seg antagelig som en from forkjemper av den katolske kirke, men monarkiet hadde økonomiske fordeler av konfiskering av jødenes eiendommer. Den 31. mars 1492 ble Alhambradekreet for forvisningen av jødene utstedt. Jødene hadde fram til slutten av juli, tre måneder, å forlate landet. De hadde forbud mot å ta med seg verdisaker, som gull, sølv, penger, våpen eller hester. Av en befolkning på kanskje 80 000 jøder var det rundt halvparten som forlot landet mens resten konverterte. Mange av de gjenværende som conversos eller marranos (spansk for «skitne svin») ble fortsatt forfulgt av inkvisisjonen som skjulte jøder, hvilket fremmet ekstreme ideer om limpieza de sangre, «rent blod», og man kunne skaffe seg sertifikat på at man ikke hadde «blod» som var «forurenset».
Senere år
Isabella fikk tittelen av «katolsk monark» av pave Alexander VI, en pave som hadde en oppførsel og engasjement i saker som Isabella ikke bifalt. Sammen med den fysiske foreningen av Spania, satte Isabella og Ferdinand i gang prosessen med en åndelig forening og samle landet under en eneste religiøs tro, den katolske. Som en del av denne prosessen ble inkvisisjonen institusjonalisert. Etter et muslimsk opprør i 1500 og ytterligere bråk siden, ble traktaten i Granada brutt i 1502. Muslimer ble beordret til å forlate landet eller konvertere. Isabellas skriftefar, Francisco Cisneros, ble oppnevnt som erkebiskop av Toledo. Han var sentral i et program for rehabilitering av religiøse institusjoner i Spania som la grunnlaget for den senere motreformasjonen. Etter at jødene var blitt forvist, ble det stadig vanskeligere å finne jøder å forfølge, og protestanter ble den nye fienden. Som Isabellas kansler fikk Cisneros mer og mer makt.
Isabella og hennes ektemann hadde skapt et verdensrike og i senere år ble de opptatt av administrasjon; de var opptatt av den kongelige etterfølgelsen og arbeidet med å knytte den spanske kronen til andre herskere i Europa. Tidlig i 1497 synes alle biter å være satt på plass: Johan, prins av Asturias, giftet seg med erkehertuginnen Margarete av Østerrike, og etablerte således forbindelsen med Huset Habsburg. Den eldste datteren, Isabella av Aragón, ble gift med Manuel I av Portugal, og Joanna ble gift med en annen fyrste av Habsburg, Filip av Burgund.
Imidlertid fungerte ikke Isabellas planer for sine to eldste barn. Johan døde kort tid etter sitt bryllup, og Isabella av Aragón døde i barsel, og hennes sønn Miguel kun to år gammel. Dronning Isabella ble gitt videre til hennes datter, Johanna av Castilla, og hennes svigersønn, habsburgeren Filip av Burgund.
Isabella greide imidlertid å skaffe suksessfulle dynastiske forbindelser for sine tre yngste døtre. Dødsfallet til Isabella av Aragón skapte en nødvendighet for Manuel I av Portugal til å gifte seg igjen, og Isabellas tredje barn, Maria av Aragón, ble hans neste brud. Isabellas yngste datter, Katarina ble gift med Englands kronprins Arthur, men hans tidlig død førte til at hun ble giftet videre med hans yngre bror Henrik VIII av England.
Isabella trakk seg offisielt tilbake fra statens affærer den 14. september 1504 og hun døde samme år den 26. november i Medina del Campo. Det ble sagt at hun hadde vært tilbakegang helt siden hennes sønn prins Johan døde i 1497. Hun ble gravlagt i Granada i Capilla Real de Granada, det kongelige kapell i Granada, som ble reist av hennes barnebarn Karl V, den tysk-romerske keiser, og kong Carlos I av Spania. Da Ferdinand døde i 1516 ble han gravlagt ved hennes side. Hennes datter Joanna og Joannas ektemann Filip, og datteren Isabellas to år gamle sønn Miguel er også gravlagt på samme sted. Museet ved siden av Capilla Real oppbevarer hennes krone og septer.
Framtoning og personlighet
Isabella var kort, men sterk og kompakt bygd. Hun hadde lys hud og en hårfarge som var en mellomting mellom kornblondt og rødbrunt. Hennes døtre Joanna og Katarina var de som minnet mest om henne. Isabella opprettholdt en enkel og spartansk livsstil, og hennes religiøse ånd påvirket henne det meste av livet. Til tross for hennes fiendskap mot maurerne i Andalucía utviklet hun en smak for maurisk dekor og stil. Om henne har samtidige sagt:
Fernández de Oviedo har uttalt i begeistring at «Å se henne snakke er himmelsk». Andrés Bernáldez mente at «Hun var en bestrebende kvinne, meget mektig, meget varsom, klok, meget ærlig, ærbar, gudfryktig, taktfull, sannferdig, klar, uten svik. Hvem kunne telle fortreffelighetene til denne meget katolske og lykkelige dronning, alltid meget verdig av lovprisninger.» Hernando del Pulgar roste henne også: «Hun var meget tilbøyelig til å yte rettferdighet, så mye at det ryktes at hun heller fulgte en streng vei enn nådens vei, og gjorde så for bote på den store korrupsjonen og forbrytelser som oppdaget i kongeriket da hun etterfulgte tronen.» Hennes ektemann Ferdinand skrev i sitt testamente at «hun var eksemplarisk alle dyder og i gudfryktighet.»
Familie
Isabella og Ferdinand fikk fem barn sammen:
Mot slutten av sitt liv kom familietragedier til å overvelde henne, skjønt hun møtte dem med verdighet og sjelestyrke. Dødsfallet til hennes elskede sønn og arving og spontanaborten til hans hustru, dødsfallet til hennes datter Isabella og datterens sønn Miguel (som kunne ha arvet de forente kongedømmene til de katolske monarker sammen med kongedømmet Portugal, og således forent hele Den iberiske halvøy under en monark), sinnssykdommen til datteren Joanna, og likegyldigheten til svigersønnen Filip av Burgund, og den usikkerheten som datteren Katarina havnet i med hennes ektemann Arthurs tidlige død; det sank henne ned i en dyp sorg som fikk henne til å kle seg i svart for resten av livet. Hennes sterke ånd kan bli forstått i ordene hun ytret ved nyheten om hennes sønns død: «Herren ga ham til meg, Herren tok ham fra meg, ære være Hans hellige navn.»
Hellighet
Isabellas rykte for sin hellighet er avledet i store grad fra det bilde og omdømme som omsorgsfylt ble formet og impregnert av dronningen selv. I 1958 ble katolsk prosess for å saliggjøre Isabella som en helgen påbegynt av José García Goldaraz, biskop av Valladolid, hvor hun døde i 1504. 17 eksperter ble utpekt for å gå gjennom mer enn 100 000 dokumenter i de spanske arkiver og i Vatikanet for å åpne opp for en helgenprosess. 3 500 av disse ble valgt til å bli inkludert i 27 bind.
I 1970 fastslo kommisjonen at «en kanonisk prosess for kanoniseringen av Isabella Katolikken kunne bli foretatt med en følelse av sikkerhet ettersom det var ikke funnet en eneste handling, offentlig eller privat, av dronning Isabella som ikke var inspirert av kristne og evangeliske kriterier; enn videre, det var et «omdømme om hellighet» uforstyrret for fem århundrer og etter hvert som undersøkelsen utviklet seg, var det mer framhevet.» I 1972 var prosessen i Valladolid offisielt gitt til Kongregasjonen for helligkåringer i Vatikanet. Denne prosessen ble godkjent og Isabella ble gitt tittelen «Guds tjener» i mars 1974.
Saliggjøringen av Isabella var ikke uten motstandere, særlig jødiske organisasjoner, liberale teologer og erkebiskopen av Paris, Jean-Marie Lustiger, selv sønn av jødiske foreldre, argumenterte imot. Hovedargumentene mot helgenforklaring er hennes nådeløse fordrivelse av jøder i 1492 og opprettelsen av den spanske inkvisisjonen som forfulgte de som hadde konvertert til katolisismen, men som likevel ble mistenkt for å være skjulte jøder eller muslimer i all hemmelighet. Også etterkommerne av de amerikanske indianere som hun koloniserte, og etter ofrene for hennes inkvisisjon, er heller ikke overbevist om hennes hellighet.
Våpenskjold
Som prinsesse av Asturias bar Isabella våpenskjold tilhørende kongedømmet Castilla. Det hadde heraldiske symboler for evangelisten Johannes' ørn, en heraldisk ørn vist som skjoldholder. Som dronning ble skjoldet delt i fire deler hvor det kongelige våpenskjold til kongedømmet Castilla ble plassert sammen med det kongelige våpenskjoldet til kongedømmet Aragón. Hun og Ferdinand II av Aragón benyttet en formgivning på spansk kalt el yugo y el haz de flechas, strekkstang og en pilbunt med løst snøre. Det representerte et forent Spania og «symbolet på folkets heroiske dyder». Det var plassert som emblem der hvor ørnens klær ellers hadde vært. Som sam-monarker benyttet Isabella og Ferdinand mottoet Tanto Monta («De utgjør det samme» eller «Like motsetninger balanseres») som refererte til deres ekteskapelig særeiepakt. Erobringen av Granada i 1492 ble symbolisert ved sentralt å legge til et granateple i midten nedentil. Granada betyr på spansk granateple. Det var en uvanlig variant av Johan II, Isabellas far, med evangelisten Johannes' ørn og med to løver som kastiljanske kongelige skjoldbærere
Framstillinger i kunsten
Isabella var den første kvinne som ble avbildet på et amerikansk frimerke. Det skjedde med tre frimerker med temaet Columbus i forbindelse med Verdensutstillingen i Chicago 1893. Hun er framstilt i frimerket til 5-cent, «Columbus anmoder Isabella om støtte», en scene fra det spanske hoff til 15-cent, og til sist et fullt portrett sammen med Columbus til $4. Disse frimerkene er i dag høyt verdsatt av samlere.
Isabella var også den første navngitte kvinne som ble avbildet på en amerikansk mynt, også i 1893, og på en minnemynt som feiret 400-årsjubileet for Columbus’ første sjøreise.
*: TV-serie
Brasils geografi
Instituto Brasileiro de Geografia e Estatistica har gruppert Brasil inn i 5 store regioner: Nord, Nordøst, Sentralt-Vest, Sørøst og Sør. Geografien vil variere fra en region til en annen.
Nord
De nordlige delene av Brasil domineres av Amazonas og den lavtliggende og omfattende Amazonasregnskogen som ofte opplever store nedbørsmengder. I grenseområdene mot Venezuela ligger landets høyeste punkt, Pico da Neblina som rager 3 014 meter over havet.
Sentralt-Vest
Sentralt og vest i landet ligger store og relativt flate områder. Her ligger blant annet Cerradoen samt våtmarksområdet Pantanal. Øst og nordøst i regionen er det savanneklima med høye temperaturer og relativt lite nedbør gjennom året. I vest er det tropisk klima.
Nordøst
Nordøst-Brasil kan grovt deles inn i tre soner. Langs med kysten finner man et belte med tropisk klima og en del nedbør. Dette er et grøderikt område som tidligere var dekket av skog og kalles for Mata atlântica. Skogen ble hugget ned i kolonitiden, og nå dyrkes det blant annet sukkerrør i dette beltet. Lenger inn kommer man til en tørrere overgangssone og lengst inne finner man området som kalles sertão og som har et svært tørt klima. Her kan det iblant inntreffe lengre tørkeperioder.
I denne regionen ligger også nasjonalparken Serra da Capivara, som er rik på fornminner fra prehistoriske indianske sivilisasjoner.
Sørøst
Langs atlanterhavskysten i den sørøstlige regionen er det flere bergkjeder. Klimaet er tropisk langs kysten og i nordvest. I nord er det halvtørt mens det er temperert klima i sør. Etter hvert som man beveger seg sørover i regionen endrer kysten karakter fra tropiske strender med korallrev og gradvis over til en mer skjærgårdspreget kyst. I denne regionen finner man også de tre største byene i landet: São Paulo, Rio de Janeiro og Belo Horizonte.
Sør
I den sørligste regionen finnes det en del åser og mindre fjell, samt at man finner den nordligste delen av pampasen her. I denne regionen ligger også de store Iguaçu-fossene. Ute ved Atlanterhavet vil man ofte finne en skjærgårdspreget kyststripe. Klimaet er temperert i mesteparten av regionen. På høyslettene i sør kan temperaturen iblant kan synke til minusgrader og det kan forekomme snø. Den nordøstlige delen har et tropisk eller subtropisk klima.
Elver
De største elvene er Amazonas og sideelvene Negro, Xingu, Madeira og Tapajós. Andre store elver er Paraná med de imponerende Iguaçu-fossene, samt São Francisco.
Klima
Klimaet er tropisk med unntak av den sydligste delen som er temperert. En omfattende hogst av regnskogen i Amazonas truer en rekke arter av både dyr og planter, som kun finnes der. Andre miljøproblem i Brasil er luft- og vannforurensning i de større byene. Over 80% av elektrisiteten produseres av vannkraft.
Fjell
De høyeste fjellene i Brasil er:
Pico da Neblina (2994 moh.), Pico 31 de Março (2992 moh.), Pico da Bandeira (2890 moh.), Pico do Cruzeiro (2861 moh.), Monte Roraima (2810 moh.), Pico do Cristal (2798 moh.), Pico das Agulhas Negras (2787 moh.), Pedra da Mina (2770 moh.), Pico do Calçado (2766 moh.),
Grenser
Brasil har landegrenser til følgende land: Argentina, Bolivia, Colombia, Frankrike, Guyana, Paraguay, Peru, Surinam, Uruguay og Venezuela.
Følgende regioner har grenser mot andre land: Sentralt og vest, Nord og Sør.
Følgende delstater har grenser mot andre land: Acre, Amapá, Amazonas, Mato Grosso, Mato Grosso do Sul, Pará, Paraná, Rio Grande do Sul, Rondônia, Roraima og Santa Catarina.
Følgende kommuner har grenser mot andre land: (flere land) Atalaia do Norte, Barra do Quaraí, Brasiléia, Corumbá, Foz do Iguaçu, Laranjal do Jari, Oriximiná, São Gabriel da Cachoeira, Uiramutã, Uruguaiana. (mot ett enkelt land) Aceguá, Acrelândia, Alecrim, Almeirim, Alta Floresta D'Oeste, Alto Alegre, Alto Alegre dos Parecis, Amajari, Antônio João, Aral Moreira, Assis Brasil, Bagé, Bandeirante, Barcelos, Barracão, Bela Vista, Belmonte, Benjamin Constant, Bom Jesus do Sul, Bonfim, Cabixi,  Cáceres, Capanema, Capixaba, Caracaraí, Caracol, Caroebe, Chuí, Comodoro, Coronel Sapucaia, Costa Marques, Crissiumal, Cruzeiro do Sul, Derrubadas, Dionísio Cerqueira, Dom Pedrito, Doutor Maurício Cardoso, Entre Rios do Oeste, Epitaciolândia, Esperança do Sul, Feijó, Garruchos, Guaíra, Guajará, Guajará-Mirim, Guaraciaba, Herval, Iracema, Itaipulândia, Itapiranga, Itaqui, Jaguarão, Japorã, Japurá, Jordão, Mâncio Lima, Manoel Urbano, Marechal Cândido Rondon, Marechal Thaumaturgo, Mercedes, Mundo Novo, Normandia, Novo Machado, Nova Mamoré, Óbidos, Oiapoque, Pacaraima, Paraíso, Paranhos, Pato Bragado, Pedras Altas, Pérola d'Oeste, Pimenteiras do Oeste, Pirapó, Plácido de Castro, Planalto, Poconé, Ponta Porã, Porto Esperidião, Porto Lucena, Porto Mauá, Porto Murtinho, Porto Velho, Porto Vera Cruz, Porto Walter, Porto Xavier, Pranchita, Princesa, Quaraí, Rodrigues Alves, Roque Gonzales, Santa Helena, Santa Helena, Santa Isabel do Rio Negro, Santa Rosa do Purus, Santa Vitória do Palmar, Santana do Livramento, Santo Antônio do Içá, Santo Antônio do Sudoeste, São Borja, São Francisco do Guaporé, São José do Cedro, São Miguel do Iguaçu, São Nicolau, Sena Madureira, Serranópolis do Iguaçu, Sete Quedas, Tabatinga, Tiradentes do Sul, Tunápolis og Vila Bela da Santíssima Trindade.
Northcote (Victoria)
Northcote er en bydel i Melbourne i Australia. Den ligger 7 km nordøst for Melbourne sentrum og ligger i lokalstyret City of Darebin. Ved folketellingen i 2006 hadde Northcote 22 061 innbyggere.
Navnet Northcote stammer mest sannsynlig fra navnet til den britiske politikeren Stafford Henry Northcote.
Historikk
Området som i dag er kjent som Northcote var del av området til aboriginerfolket Wurundjeri.
Europeisk bosetning i området begynte i 1839 da myndighetene delte opp området i parseller og solgte unna. Parsellene gikk i en øst-vestlig retning og preger også dagens gatebilde. Lower Plenty Road (dagens High Street) utviklet seg til å bli den sentrale gaten i Northcote, istedenfor Westgarth Street som var den opprinnelige planen.
Fra 1950-årene ble Northcote hjem til et større antall italienske og greske immigranter. Etter 1980-årene har gentrifiseringen av Fitzroy og Fitzroy North gjort at flere og flere artister har flyttet nordover inn i Northcote.
Transport
Northcote betjenes av fem jernbanestasjoner, to trikkelinjer og flere bussruter.
Trikkelinjen 86 går langs High Street og 112 går langs St. Georges Road.
Jernbanestasjonene i Northcote ligger på to forskjellige forstadslinjer.
Jin (Xia)
Jin (厪) eller Di Jin (帝厪), også kjent under navnene Yin Jia (胤甲) og Xu (頊), var den trettende hersker over det legendariske Xia-dynastiet i oldtidens Kina. Han flyttet hovedstaden fra Laoqiu (老丘) til Xihe (西河). Hans regjeringstid var fra 1900 f.Kr. til 1879 f.Kr..
Digital informasjon
Digital informasjon er informasjon hvor alle opplysningene (data) er lagret som tallverdier. Datamaskiner er godt egnede til å behandle og lagre digital informasjon.
Det er vanlig å gruppere sammenhørende digital informasjon i filer. Filer er noe alle digitale lagringsmedia må kunne forholde seg til. Filer får navn gitt av mennesker eller automatisk. Navnet er tradisjonelt todelt med et punktum som skilletegn og etternavnet er en trebokstavers kode som sier hva filen ventes å inneholde. Et musikkstykke er gjerne en fil, liksom et bilde eller en videosnutt er det. En fil kan dog inneholde flere enkeltobjekter.
Tekst
All tekst vi skriver eller leser på en datamaskin er gjort om til digital informasjon ved at hvert enkelt tegn har fått sin tallverdi. Hvilke tall som blir benyttet er avhengig av hvilken tegnstandard som er i bruk. Som eksempel på tegnstandarder kan nevnes ASCII, ANSI, Unicode og UTF-8. Tegnene vi skriver på tastaturet blir omgjort til tall. Bokstaven lagres og overføres som tall, og søking på ord er søking på riktig sammensetning av tall. Først når en bokstav skal skrives på en skriver eller skjerm blir den omsatt tilbake fra et enkelt tall til figuren som representerer bokstaven.
Lyd
Lydsignalet sendes først til en analog-til-digitalomvandler (A/D, eller ADC, C eng. for Converter): Ved å måle tidsforløpet på lyden (som elektronisk signal) med faste, korte tidsintervaller kan vi representere lyd på en datamaskin. Hurtig, jevn, gjentatt avlesning av lydsignalet kalles punktprøving eller sampling av signalet. Hvor god etterligning av virkeligheten vi klarer å lage avhenger av to ting; Hvor kort intervallet mellom hver avlesing er (kalt samplingsfrekvensen eller sampleraten) og antall bits som blir benyttet for å representere hver enkelt avlesning. Ved å gjøre dette raskt nok og med tilstrekkelig oppløsning (bits per sample) kan øret ikke høre forskjeller mellom det opprinnelige signalet og det som vi kan gjenskape fra tallverdiene som ble lagret.
Gjenskapelsen foregår i en digital-til-analogomvandler (D/A eller DAC). Artikkelen om sampling inneholder mere om dette.
Den høyeste frekvensen som kan representeres ved de nevnte prosessene er halvparten av punktprøvingsfrekvensen. CD-standarden setter punktprøvingsfrekvensen for musikk til 44 100 Hz. Musikken inneholder frekvenser opp til 20 000 Hz og det er plass til nødvendig anti-alias filtrering mellom 20 000 og 22 050 Hz.
Bilder
Det er flere måter å lagre og representere farger på. På TV og datamaskiner benytter man additiv fargeblanding med grunnfargene Rød, Grønn og Blå RGB. I forbindelse trykking benyttes subtraktiv fargeblanding (CMYK som har grunnfargene Cyan, Magenta, Yellow (gul) og Key (sort)). For å representere bildepunkter digitalt benyttes ett tall for hver grunnfarge. For tiden er 8 bits per farge populært, slik at hvert bildepunkt representeres fullstendig med 24 bits.
Annet
Digital informasjon kan generelt sett være nærmest hvasomhelst. Data lagres i filer som da kalles en databank. Myndigheter og andre samler på personopplysninger som inneholder hvem, hva, når og hvor. Værtjenester samler inn og bearbeider luft- og havdata, som vind, strømning, luftfuktighet, temperatur og geografi. I internett finnes sentrale databanker som vet å vise veien til en hjemmeside, en URL. Her kan det knapt settes grenser.
Haabløse Slægter
Haabløse Slægter er debutromanen til den danske forfatteren Herman Bang. Romanen strakk seg over 601 sider da den kom ut på J.H. Schubothes Boghandels Forlag i København i 1880. Forfatteren var 23 år gammel.
Haabløse Slægter regnes som et tidlig verk i strømningen som kalles dekadansen. Boka vakte oppsikt med sine intense skildringer av et erotisk forhold mellom en moden kvinne og en langt yngre mann, og i 1881 innledet påtalemakten straffesak mot forfatteren. Bang ble kjent skyldig i å ha spredd et «utugtigt Skrift», og ble dømt til å betale en bot på 100 kr. Romanen ble konfiskert, men hadde da rukket å nå vidt ut på grunn av oppstyret.
Handling
Haabløse Slægter forteller historien om William Høgs ulykkelige liv. Han er utgått av en gammel dansk adelsslekt som det i nyere tid er gått tilbake med. Faren er en eventyrer og en ødeland med et nervøst sinn som stundom slår ut i ren galskap. Når han dør, er familien ruinert. William er helt sia barndommen drevet av en trang til å gjenreise slektas storhet, en drøm som mora støtter godt oppunder.
William er ment å hjelpes fram til eksamener av mer velstående slektninger, men slår snart inn på en bane som skal føre han bort fra studiene. En ungdomskjæreste tenner ideen om at han er bestemt for en karriere ved teateret, og fra det øyeblikket er alle William Høgs tanker og handlinger retta inn mot dette målet. Høytlesning har gjennom hele oppveksten vært en kjær sysselsetting hos mora og William, som har skifta på å lese for hans to yngre søstre Nina og Sofie. En forestilling han får overvære som halvvoksen har trukket han inn i teaterets magiske sfære, og når han får rosende ord av en profesjonell skuespiller etter en skoleforestilling, mener han å ha fått bekrefta at han har talent.
Samtidig nages han av tvil om talentet. Mange små hint fra omgivelsene om at talentet kanskje ikke er så uomtvistelig, gir næring til tvilen. Særlig er det tydelig at Nina ikke er overbevist, men hun er engstelig for brorens psykiske helse, og tør aldri snakke rett ut med han. William flytter til København for å være nær de betydningsfulle kretsene, men drives hele tida mellom tvil og tro. Endelig får han anledning til å prøvespille, men prøven ender i katastrofe. Fiaskoen etterlater William i et fullstendig eksistensielt vakuum. I ren fortvilelse kaster han seg ut i et hemningsløst erotisk forhold til den mye eldre og noe berykta grevinne von Hatzfeldt. Forholdet bryter han ned ytterligere, og han beveger seg mot en økonomisk og moralsk undergang.
En betydningsfull biperson er forfatteren Hoff, som prøver å hjelpe William til et nytt fotfeste i livet. Hoff er den inkarnerte dekadanse, som har funnet en måte å holde ut tilværelsen på – etter at alle verdinormer er kjent døde. Når Høegh ikke lenger kan spille teater, kan han skrive om teater, mener Hoff. William gjør også noen forsøk som kommer på trykk, men oppgir snart det hele. Han kaster seg ut i hovedstadens natteliv, og med et overforbruk av penger som peker mot undergangen. Til slutt ender han med å skrive falsk på en veksel.
William Høg ender likevel der han begynte – ved teateret. Ikke som den store skuespilleren som har brakt Høg-navnet tilbake på folks lepper – derimot som den upåaktede William Høst ved et lite provinsteater. I sluttscenen opplever han i et inspirert øyeblikk å bevege sitt uerfarne provinspublikum, men nekter å komme fram for å motta applausen.
I sin andre versjon fra 1884 lar forfatteren Høgs liv ende med selvmord. Forskjellen mellom de to versjonene er mindre enn det kan se ut til – i den opprinnelige versjonen er William åndelig død, dømt til å henslepe livet i en virkelighet som er uten betydning for han.
Thornbury (Victoria)
Thornbury er en bydel i Melbourne i Australia. Den ligger 7 km nordøst for Melbourne sentrum og ligger i lokalstyret City of Darebin. Ved folketellingen i 2006 hadde Thornbury 16 716 innbyggere.
Thornbury grenser til Merri Creek i vest og Darebin Creek i øst. Thornbury er et svært rektangulært område mellom Preston i nord og Northcote i sør. Thornbury er svært knyttet til bydelen Northcote og var tidligere del av lokalstyret City of Northcote.
Transport
Thornbury betjenes av en jernbanestasjoner, to trikkelinjer og flere bussruter.
Trikkelinjen 86 går langs High Street og 112 går langs St. Georges Road. Thornbury jernbanestasjon ligger på Eppinglinjen.
Baburam Bhattarai
Baburam Bhattarai (transkriberes også Babu Ram, partinavn Laldhoj) (født 26. mai 1954 i distriktet Gorkha) er en kommunistleder i Nepal og den mest kjente lederen i NKP (Maobadi) ved sida av Prachanda.
Han var maoistenes sjefsforhandler i 2001 og 2003, og leder av deres statsapparat Nepals forente folkeråd fra 2001. Etter at maoistenes statsapparat formelt blei nedlagt i januar 2007, leder han NKP(M)s arbeid i Nepals overgangsparlament 2007 (der han ikke er representant), og han er fra februar 2007 leder av Nepals Forente Folkeråd som er omdanna til NKP(M)s fellesfront av masseorganisasjoner. Denne paraplyorganisasjonen har anslagsvis over 5 millioner medlemmer.
Bhattarai er også internasjonalt kjent som de nepalske maoistenes sjefsideolog.
Bakgrunn
Som mange kommunistledere og kjente politikere i Nepal, kommer Bhattarai fra en familie som tilhører Bahun-kasten. Han gikk på en videregående misjonsskole på landsbygda i distriktet Gorkha og blei tidlig kjent som en ypperlig student. Han studerte arkitektur på universiteter i India, der han tok Bachelor i Chandigarth i 1977 og doktorgrad ved Jawaharlal Nehru universitetet i New Delhi i 1986.
I India blei han politisk aktiv. Han stifta All India Nepalese Students Association i 1977, og blei medlem av det revolusjonære maoistpartiet NKP (Chautho Mahadhiveshan).
Seinere fulgte han veteranen fra det opprinnelige Nepals kommunistiske parti, Mohan Bikram Singh, over i hans nye parti NKP (Masal). Men da flertallet brøyt med Singh og stifta enda et nytt parti, NKP (Mashal) – blant dem Prachanda, seinere leder for maoistpartiet – blei Bhattarai i NKP (Masal) hos Singh.
Leder under Jana Andolan 1990
Under den store demokratirevolusjonen i 1990 stifta flere revolusjonære maoistpartier en felles front, Samyukta Rashtriya Janaandolan (United National People's Movement, Den forente nasjonale folkebevegelsen), vanligvis kalt UNPM. UNPM var den viktigste venstreopposisjonen til de to større og mer moderate bevegelsene som leda opprøret, Nepals kongressparti og ei gruppe mer moderate kommunistpartier i fronten ULF.
De viktigste partiene i UNPM var NKP (Masal), og et anna parti med et forvirrende likt navn, NKP (Mashal), leda av Prachanda. Baburam Bhattarai blei UNPMs leder.
Leder av parlamentets 3. største parti i 1991
Etter at demokratirevolusjonen seira, stifta NKP (Mashal), et annet maoistisk parti, NKP (Chautho Mahadhiveshan) (fjerde landsmøte), og noen mindre grupper et nytt parti: NKP (Ekda Kendra) (Unity centre, enhetssenteret), med Prachanda som leder.
Da det viste seg at NKP (Masal)s leder Mohan Bikram Singh ville boikotte valget i 1991, brøyt Baburam Bhattarai og en mindre gruppe av hans tilhengere ut og laga sitt eget NKP (Masal), som snart etter gikk med i NKP (Ekda Kendra).
NKP (Ekda Kendra), som fungerte som et underjordisk, revolusjonært parti,  stifta en legal valgfront, Samyukta Janamorcha Nepal (संयुक्त जनमोर्चा नेपाल, United People's Front of Nepal, vanlige forkortelser SJM og UPFN – Nepals Forente Folkefront). B. Bhattarai blei UPFNs leder.
Leder i NKP(Maobadi) fra 1994
I 1994 sprakk NKP(Ekta Kendra) i to. Prachandas og Bhattarais fløy beholdt flertallet av medlemmene, og fram til mars 1995 brukte både de og utbryterne under Nirmal  Lama samme partinavn. Først i mars 1996 bestemte Prachandas og Bhattarais fløy seg for å skifte partinavn, til NKP (Maobadi) (Maoist eller maoistisk) (men NKP(M) rekner sin offisielle stiftelsesdato til partisplittelsen i 1994).
UNPM sprakk også i to organisasjoner som  brukte samme navn. Men her fulgte et flertall av parlamentsmedlemmene Lama, et mindretall av representanter fulgte Bhattarais fløy. Da Lamas UNPN fikk retten til å bruke dette navnet i valg, erklærte Bhattarais UNPN at de boikotta valget i 1994. (Lamas UNPM fikk ikke valgt inn noen representant.)
Offisiell talsperson for opprøret fra 1996
På det samme møtet i mars 1995 der det nye partinavnet blei vedtatt, beslutta NKP(m) å starte et væpna bondeopprør, den såkalte folkekrigen.
Opprøret starta offisielt ved at B. Bhattarai på vegne av UNPM den 4. februar 1996 sendte et brev til statsministeren, som inneholdt 40 krav som måtte oppfylles innen 16. februar hvis opprør skulle unngås. Tre dager før fristen, den 13. februar, angrep maoistene flere politistasjoner og distriktshovedkvarterer. Dette var starten på en borgerkrig som til nå har vart i over 10 år.
Konfliktåret 1839
Pågående kriger
samt Frankrike, Storbritannia og portugisiske lojale til Maria II av Portugal på den andre siden.
Baburam Bhattarai
Offisiell talsperson for opprøret fra 1996
Under opprøret har Baburam Bhattarai stått fram som maoistenes mest tilgjengelige internasjonale talsperson. Han har skrevet artikler i nepalsk og utenlandsk presse.
Sjefsforhandler og leder for opprørernes stat fra 2001
Sommeren 2001 skreiv B. Bhattarai en artikkel om den kongelige Massakren i Kathmandus slott, som fikk stor innflytelse.
Fra 2001, da NKP(m) begynte å forhandle med regjeringa og andre politiske partier, har han vært maoistenes sjefsforhandler under våpenhvilene høsten 2001 og januar til august 2003.
Samme år begynte maoistene å opprette det de kalte begynnelsen på et statsapparat i de områdene de behersker, Nepals Folkeråd. Bhattarai er den offisielle lederen for Nepals Folkeråd.
Konflikt med Prachanda i 2004 - 2005
I 2005 blei det offentlig kjent at det hadde brutt ut en skarp politisk konflikt mellom Prachanda og Babuam Bhattarai. Bhattarai kritiserte bl.a. Prachanda for autoritær  lederstil  og  for persondyrkelse i  partiet, og kritiserte politikken han førte på  viktige områder. Prachanda svarte med skarp personlig og politisk kritikk av Bhattarai.
Baguram Bhattarai og hans medarbeidere Hisila Yami og Dinanath Sharma blei fratatt alle verv i  partiet, og internert i en kort periode.
I mai dukka Bhattarai overraskende opp i India, der han var på oppdrag for maoistene. Han ga offentlige intervjuer der han opprettholdt kritikken av Prachanda.
Det kan virke som om flere synspunkter som Bhattarai fremma om maoistopprørets strategi,  bl.a.  om forholdet til India, nå er NKP(m)s linje.
(Mer om den indre partikonflikten, se artikkelen om NKP (Maobadi).
Forhandler med India og Sjupartialliansen 2005
B. Bhattarai har bl.a. hatt samtaler i India med ledere for det største indiske kommunistpartiet, Communist Party of India (Marxist) (kjent som CPM). Ettersom CPM er et støtteparti for den sittende indiske regjeringa, har det vært spekulert på om det er gjennom disse samtalene at NKP(Maobadi) har oppnådd kontakt med den indiske regjeringa. (Indias regjering var åpenbart vertskap for forhandlingene mellom NKP(m) og Sjupartialliansen høsten 2005 og i mars 2006, og har trolig pressa på for at Sjupartialliansen skulle inngå en avtale  med maoistene.)
Tidlig i 2006 deltok B. Bhattarai sammen med Prachanda i et intervju med indisk presse og BBC.
Etter seieren i Jana Andolan 2006 deltok B. Bhattarai sammen med Prachanda i den andre runden i forhandlingene med Sjupartialliansens nye regjering, som starta den 11. juni.
B. Bhattarai som teoretiker
B. Bhattarai er, ved  sida av Prachanda, den internasjonalt best kjente av maoistlederne i Nepal. Han reknes som den viktigste teoretikeren, og som den som har utforma NKP(M)s nye partilinje som går inn for flerpartidemokrati og parlamentarisme også under sosialismen, der også kommunistpartiet må være villig til å gi fra seg makta til andre partier dersom det blir nedstemt i valg.
Han har gitt ut flere bøker, og artiklene hans er oversatt til  mange språk. Han er antakelig den nålevende asiatiske marxisten som har funnet flest internasjonale lesere etter år 2000.
Privatliv
Baburam Bhattarai er gift med Hisila Yami, som var en kjent leder av demokratiopprøret i 1990. Hun er også arkitektutdanna, og er den best kjente kvinnelige lederen i NKP(m), der hun bl.a. leder det høyt prioriterte kvinneutvalget. Paret har ett barn.
Edge
Edge kan sikte til:
Tabernakel (kristendom)
Et tabernakel er i kristen forstand et sted hvor det konsekrerte nattverdsbrødet oppbevares i de kirkene som mener at forvandlingen av brødet til Kristi legeme er reell og vedvarende. Bruken av tabernakel er for det meste begrenset til Den katolske kirke, men finnes også i enkelte anglikanske kirker. I Den ortodokse kirke finnes det også steder for oppbevaring av sakramentet, gjerne i et skap i sakristiet i henhold til tidlig kristen skikk. Ordet betyr «telt», og viser til det jødiske tabernakelet, teltet hvor paktens ark ble oppbevart før Tempelet i Jerusalem ble reist.