cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fader vår
Fader Vår i Norge
I 1930 kom en ny oversettelse av Bibelen på bokmål. 1930-oversettelsens versjon av Fader Vår benyttes av den katolske kirke og en rekke andre frikirker i Norge. Også enkelte menigheter i Den norske kirke har valgt å beholde 1930-oversettelsens ordlyd (bl.a. Indre Finnmark prosti). En av årsakene til at de foretrekker den gamle tekstens ordlyd er bønnen «Helliget vorde ditt navn» som de mener uttrykker bedre meningen i den greske tekst enn den nye oversettelsen fra 1978.
I 1978 kom en ny oversettelse av Bibelen på bokmål og følgelig et nytt Fader Vår. Denne oversettelsen er Den norske kirkes godkjente oversettelse og brukes i gudstjenester og andre sammenhenger. Denne oversettelsen ble lettere revidert i 1985, etter innsigelser (bl.a. ble en del vers utelatt fordi de ikke finnes i de yngste og beste manuskriptene). Det forhindret likevel ikke at det kom ut en alternativ norsk oversettelse av Bibelen (Norsk Bibel 1988 (NB88)), hvis Fader Vår ligger nærmere ordlyden fra 1930-oversettelsen.
I 2004 kom Bibelselskapet med forslag til en ny oversettelse. Forslaget vakte stor debatt, mange reagerte på den nye oversettelsen. Fader vår var en av tekstene som ble mest omdiskutert, ordlyden i oversettelsen ble av mange kritisert for å være en språklig forflatning og hverdagsliggjøring. Den nye oversettelsen åpner blant annet med «Vår Far» istedenfor «Fader vår», som har vært ordlyden siden 1873. Andre mindre endringer er gjort, f.eks. er eiendomspronomenet i de tre etterstilt. Tidligere var det «ditt rike» (foranstilt som på dansk), mens i 2005 står det «riket ditt» (etterstilt). Engasjementet i etterkant av den nye bibeloversettelsen viser at Fader Vår er en bønn som har stor betydning for kirker og menigheter.
Fremdeles er det en del kirkesamfunn som bruker eldre versjoner av Fader Vår. Både den katolske kirken og mange protestantiske kristne mener 1930-oversettelsen er en språklig bedre oversettelse enn 1978-oversettelsen og 2005-oversettelsen, og holder derfor fast ved denne. Læstadianerne og Hans Nielsen Hauges Venner i Norge bruker Waisenhusutgaven av 1744. Med gudstjenestereformen i Den norske kirke som trådte i kraft fra desember 2011, ble 2011-oversettelsen (forsøksoversettelsen fra 2005) innført som valgfri form i Den norske kirke.
Sammenligning av ulike oversettelser
style="font-size:80%;"
Waisenhusutgaven av 1744
Fader vår, du som er i himlene! Helliget vorde ditt navn; komme ditt rike; skje din vilje, som i himmelen så og på jorden! Gi oss i dag vårt daglige brød; og forlat oss vår skyld, som vi òg forlater våre skyldnere; og led oss ikke inn i fristelse, men fri oss fra det onde. For ditt er riket og kraften og herligheten i evighet. Amen.
Øystein Aksnes
Øystein Aune Aksnes (født 13. januar 1991) er en norsk fotballspiller.
Aksnes har tidligere spilt for Arna-Bjørnar og ble klar for Løv-Ham i januar 2011, samtidig som hans fetter Harald Aksnes forlenget sin kontrakt med klubben. Etter sesongen ble Fyllingen og Løv-Ham slått sammen til Fyllingsdalen og det ble uenigheter om kontrakten til Aksnes. Dette hindret en overgang til Hødd hvor han hadde vært på prøvespill. Han var også på prøvespill i Sogndal og Notodden. Etter prøvespillet i Notodden signerte han en toårskontrakt med klubben.
Fader vår
Sammenligning av ulike oversettelser
Fader vår, du som er i himmelen! Helliget vorde ditt navn; komme ditt rike; skje din vilje, som i himmelen, så og på jorden; gi oss idag vårt daglige brød; og forlat oss vår skyld, som vi og forlater våre skyldnere; og led oss ikke inn i fristelse; men fri oss fra det onde. For ditt er riket og makten og æren i evighet. Amen.
1978/85-utgaven (NO78/85)
Fader vår, du som er i himmelen! La ditt navn holdes hellig. La ditt rike komme. La din vilje skje på jorden som i himmelen. Gi oss i dag vårt daglige brød. Forlat oss vår skyld, som vi òg forlater våre skyldnere. Led oss ikke inn i fristelse, men frels oss fra det onde. For riket er ditt, og makten og æren i evighet. Amen.
2011-utgaven (NO2011)
Vår Far i himmelen! La navnet ditt helliges. La riket ditt komme. La viljen din skje på jorden slik som i himmelen. Gi oss i dag vårt daglige brød, og tilgi oss vår skyld, slik også vi tilgir våre skyldnere. Og la oss ikke komme i fristelse, men frels oss fra det onde. For riket er ditt og makten og æren i evighet. Amen.
Latinsk utgave
style="font-size:85%;"
Pater noster, qui es in caelis,
sanctificetur nomen tuum.
Adveniat regnum tuum.
Fiat voluntas tua, sicut in caelo et in terra.
Panem nostrum quotidianum da nobis hodie,
et dimitte nobis debita nostra,
Villkatt (patron)
Villkatt (engelsk wildcat) er en patron som ikke er i kommersiell produksjon.
Fader vår
Latinsk utgave
sicut et nos dimittimus debitoribus nostris.
Et ne nos inducas in tentationem:
Villkatt (patron)
Mange av dagens patroner (2008) er tidligere vilkatter, og ble etter hvert tatt opp av ammunisjonprodusenter for produksjon. Ett eksempel er .458 Lott som var en villkatt i nesten 30 år før den ble produsert kommersielt. Andre eksempler på patroner som har vært villkatter er .35 Whelen, .416 Taylor .416 Hoffman og .30-378 Weatherby Magnum.
Fader vår
Latinsk utgave
sed libera nos a malo. Amen.
Den latinske utgaven har ikke med den avsluttende doksologien («For riket er ditt …»), ettersom setningen mest sannsynlig er en senere tilføyelse til den opprinnelige bønnen. I liturgisk sammenheng deler man også opp bønnen når den fremsies på andre språk, slik at presten sier noen ord mellom selve bønnen og doksologien. I den romersk katolske kirkes liturgi: "... Og led oss ikke inn i fristelse, men fri oss fra det onde.
Fri oss, Herre, fra alt ondt, og gi oss nådig fred i våre dager, så vi med din barmhjertighets hjelp alltid må være fri fra synd og trygget mot all trengsel, mens vi lever i det salige håp og venter vår Frelser Jesu Kristi komme.
For riket er ditt, og makten og æren i evighet.
Auckland
Auckland på Nordøya av New Zealand er det største av New Zealands urbane områder. Området startet som fire frittstående byer, Auckland City, Waitakere, Manukau og North Shore. Disse har med tiden vokst sammen, men er ennå fire avskilte myndighetsområder med egne valgte bystyrer og administrasjoner. På maorisk bærer Auckland navnet Tāmaki Makau Rau  eller  Ākarana .
Auckland ligger 37 grader sør for ekvator. Det urbane området strekker seg mellom Haurakigolfen i Stillehavet i øst, de lave Hunua Ranges åsene i sørøst, Manukau Harbour en fjord i sørvest og Waitakere Ranges-åsene i vest og nordvest. Sentrum av det urbane området ligger på en smal landtunge som fungerer som et skille mellom Manukau-fjorden og Waitemata-havna.
Māori-innbyggere
De første som ankom området, som nå er kjent som Auckland, var māoriene rundt 1350. De verdsatte området da det fantes et rikt og fruktbart jordsmonn. māoriene bygde fort i terrasser med en landsby på toppen av vulkanene, kjent som en pa. Disse terrassene kan fremdeles sees i dag rundt vulkaner som Mount Eden og One Tree Hill. Da de første europeerne ankom var antallet maorier i det sentrale Auckland området kraftig redusert på grunn av stammekriger og migrasjon. Det lave antallet innfødte innbyggere ble i europeernes øyne ansett som fordelaktig. Stammene Ngati Whatua og Tainui er de som tradisjonelt bodde i området.
Aucklands begynnelse
Etter at Waitangi-traktaten ble undertegnet i februar 1840 måtte den nye guvernøren av New Zealand, William Hobson, finne en hovedstad for kolonien. På det tidspunktet fungerte Kororareka, nå kalt Old Russel i Bay of Islands som administrasjonssenter. Men denne byen lå usentralt til for store deler av øy-kjeden og var kjent som et belastet sted med høyt alkoholforbruk.
På anbefaling fra misjonæren Henry Williams valgte Hobson sørsiden av den naturlige havnen Waitemata Harbour som sin fremtidige hovedstad. Land ble kjøpt av den lokale maoristammen Ngati Whatua og en opprettelsesseremoni fant sted den 18. september klokken 13.00. Hobson navnga den nye byen til ære for sin venn George Eden, 1st Earl of Auckland.
Fra starten av kom det en jevn strøm av immigranter både innenfra New Zealand og utenfra til den nye hovedstaden. I begynnelsen var flertallet fra New South Wales i Australia, men de første båtene med immigranter som seilte direkte fra Storbritannia ankom allerede i 1842.
Etter hvert ble Port Nicholson, nå kjent som Wellington hovedstad og er det den dag i dag. Fortrinnet dennes var den sentrale posisjonen sør på Nordøya. Parlamentet møttes der for første gang i 1862.
Auckland vokser
Midt på 1800-tallet var den europeiske bosetningen på New Zealand stort sett begrenset til Sørøya. Auckland ble likevel litt etter litt den kommersielle hovedstaden. Dyrking av frukt og grønsaker fant sted i utkantene av byen, mens hogst av kauritre og tapping av gummitre åpnet opp Waitakere Ranges.
En frykt for russiske angrep på slutten av 1800-tallet førte til innkjøp av kanoner og bygging av kystfort, mest ved Devonport og på Waiheke Island, der de ennå er å se.
I 1900 var Auckland blitt den største byen på New Zealand. Sist i 1930-årene, gjennom 1940-årene- og 1950-årene ble det etter initiativ av Arbeiderpartiet på New Zealand, bygd en rekke offentlige bosteder, stort sett på om lag 1 000 m² tomter; en byggeskikk som har overlevd, tross i hyppige oppdelinger av tomtene. Auckland er for en stor del en forstadsby: Selv om byen bare har en sjuendedel av folketallet til London, brer den seg ut over et betydelig større område. Dette fører til at offentlig transport med buss og jernbane blir uøkonomisk og upopulært.
Auckland Harbour Bridge ble åpnet i 1959. Broen binder sammen North Shore med sentrum.
Vulkaner
Auckland ligger ved et utbredt vulkansk område (Auckland Volcanic Field). De 50 vulkanåpningene i området er formet som kjegler, sjøer, laguner, øyer og nedsenkinger i terrenget. Mange av dem har dannet utstrakte lavastrømmer. De fleste av kjeglene er mer eller mindre gravd bort. Ingen av vulkanene er aktive, men vulkanfeltet ligger bare i «dvale». Den sist dannede og langt den største vulkanen, Rangitoto Island, er blitt til i løpet av de siste 1 000 åra. «Rangi» betyr «himmel», og «toto» «blod», dette kan bety på at den fikk navnet sitt av māorier som var vitne til utbruddet.
Plassering
Auckland ligger på og ved en landtunge som er mindre enn to kilometer bred på det smaleste, mellom innløpet til Mangere Mangere Inlet og elven Tamaki River. Der er to havner i den delen av Auckland som ligger ved denne landtungen, Waitematahamna (Waitemata Harbour) mot nord; denne åpner seg østover mot Haurakigolfen, og Manukauhamna (Manukau Harbour) mot sør som åpner seg vestover mot Tasmanhavet.
Det går broer over begge disse havnene, Auckland Harbour Bridge ved Waitematahamna og Mangere Bridge ved Manukauhamna.
Folkeslag
Auckland har folkeslag fra en rekke kulturer. Majoriteten av innbyggerne er av europeisk; størstedelen britisk avstamming, men betydelige grupper med māorier, mennesker fra stillehavsøyene og Asia finnes også. Auckland er den byen i verden som har den største polynesiske populasjonen. En nesten like stor del av innbyggerne har asiatisk bakgrunn (de fleste fra Øst-Asia). Dette kommer av at New Zealand har hatt det høyeste immigrasjonsnivået i verden, og størstedelen av immigrantene kommer til Auckland. Etniske grupper fra alle verdenshjørner er til stede i Auckland, og gjør byen til den mest kosmopolitiske i landet. Det er beregnet at mer enn 14 mennesker immigrerer til Auckland hver dag.
Folketellingen fra 2001 (New Zealand Census of Population and Dwellings) viste at:
(Prosenttallet blir høyere enn 100%, fordi en del mennesker tilhører flere etniske grupper).
Religion
Som i resten av landet, regner mer enn halvparten av innbyggerne i Auckland seg for kristne, men færre enn 10% går regelmessig til kirke. Nesten 40% sier seg frie fra religiøs tilknytning (tall fra folketellingen i 2001). De største kirkesamfunnene er den anglikanske kirken, den presbyterianske kirken og den romersk-katolske kirken. pinsevenner og karismatiske kirkesamfunner er de som vokser raskest. En høyere prosentdel av immigranter fra Polynesia enn andre innbyggerer i Auckland går regelmessig i kirken, men også blant disse går kirkebesøkene tilbake hos andre eller tredje generasjons innvandrerer. Andre innvandrerkulturer har gitt sitt tilskudd til det religiøse mangfoldet i byen, f.eks. buddhister, hinduer og muslimer. Det har også i lang tid vært et lite jødisk samfunn.
Levekår
Tiltrekkende sider ved å bo i Auckland er det milde klimaet, godt tilgang på arbeid og utdanning, og varierte og tallrike fritidsaktiviteter. En undersøkelse av livskvalitet i de 55 fremste byene i verden rangerer for tiden Auckland på 5.-plass etter Zürich og Genève. (Mercer Consulting quality of life survey)
Auckland er på 31.-plass på en liste UBS satte opp i 2012 over de rikeste byene i verden.
Livsstil
Auckland blir populært kalt «City of Sails» (Seilbyen), fordi havna ofte er fylt med seilbåter. Utenfor havna Viaduct Basin er det arrangert to America's Cup-seilaser, og kaféene, restaurantene og nattklubbene der bidrar til det pulserende nattelivet i Auckland. High Street, Queen Street, Ponsonby Road, og Karangahape Road er også svært populære områder i byen. Newmarket og Parnell er viktige shoppingsentre. Otara og Avondale sine berømte loppemarkeder og Victoria Park Market gir fargerike alternative handleopplevelser.
Strandliv
Waitemata Harbour har populære strender ved Mission Bay, Devonport, Takapuna, Long Bay og Maraetai, og på vestkysten er det fine muligheter for surfing ved Piha og Muriwai. Mange av badestrendene i Auckland blir patruljerte av livredningsklubber som er en del av redningstenestene «Surf Lifesaving Northern Region».
Utfart
Hyggelige ferjeruter går til Devonport, Waiheke Island og Rangitoto Island. Ofte brukte picnicsteder er ved Auckland Domain, Albert Park, One Tree Hill og Western Springs.
Sport
Auckland har en rekke rugby- og cricket-baner (f.eks Eden Park), og arenaer for motorsport, tennis, badminton, svømming, fotball og mange andre former for idrett.
I mars hvert år blir det arrangert et 8,4 km langt mosjonsløp, kalt «Round the Bays». Dette starter i sentrum og går langs stranda fram til forstaden St. Heliers. Det tiltrekker seg titusenvis av mennesker, og har vært et årlig arrangement siden 1972.
Kultur
I The Auckland Town Hall og Aotea Centre blir det arrangert konferanser og kulturelle begivenheter som f.eks. teater, kapa haka, konserter og opera. Mange nasjonale praktstykker er utstilt i Auckland Art Gallery, som blant annet arbeider av kunstmaleren Colin McCahon. Andre viktige kulturelle objekter er utstilt i krigsmuséet(Auckland War Memorial Museum), det maritime muséet (New Zealand National Maritime Museum) og det tekniske muséet (Museum of Transport and Technology (MOTAT)). Eksotiske land- og sjødyr finnes i Auckland Zoo og i Kelly Tarlton's Underwater World.
Arbeid
Hver arbeidsdag reiser en mengde arbeiderer og funksjonærer fra alle deler av distriktet inn til Auckland. De fleste viktige internasjonale selskapene har kontorer i Auckland (en stor del av dem også i Wellington). De mest eksklusive kontorområdene ligger i nedre del av Queen Street og ved havnen, Viaduct Basin. En stor del av arbeidsstokken innen teknisk produksjon og handelsvirksomhet holder til i industriområdene sør i byen (South Auckland).
Boliger
Det vanligste husværet til folk i Auckland er en bungalow med en tomt på ca. 1 000 m². Dette har resultert i at bostedsområdene har bredt seg utover store områder, og at folk er avhengige av motorkjøretøy. Bystyret prøver å stanse denne utviklingen ved å satse på tettere bosetning ved å tilrettelegge for bygging av flere bygårder og bostedsblokker, og ved å forby oppdeling av eiendommer i utkanten av bykjernen.
Transport
Auckland har betydelige trafikkproblemer. Et utstrakt nettverk av motorveier som ble planlagt for flere tiår siden, er ennå (i 2006) ikke ferdig. Det er heller ikke trolig at disse vil bli bygd helt ut etter de originale planene, fordi dette prosjektet ikke blir sett på som økonomisk levedyktig lenger. De ferdig utbygde veiene har likevel bedret tilgjengligheten og redusert reisetiden i deler av byen, og en antar at det pågåande veiarbeidet for en stor del skal være ferdig innen utgangen av 2006. En planlagt satsing på jernbaneutbygging ser heller ikke ut til å bli iverksatt, i stedet er det gjort visse utbedringer på det eksisterende linjenettet, slik at kapasiteten har økt. I juli 2003 ble det åpnet en trafikksentral, Britomart, som knytter sammen rutenettet til busser, tog og ferger.
Flyplasser
Auckland International Airport, den største flyplassen på New Zealand, ligger ved Manukau Harbour, i den sørlige forstaden Mangere, som er en del av Manukau. Flyplassen er hovedbasen til Air New Zealand. Det pågår drøftinger om å bygge en annen flyplass ved Whenuapai, på en militær flybase i Waitakere, nordvest for Auckland sentrum. Mange privatfly bruker en liten flyplass ved Ardmore, sør for byen, men innenfor Aucklandregionen. Dairy Flat nord for byen blir brukt av småfly. Mechanics Bay nær sentrum, var den første internasjonale flyplassen, og ble brukt i mange år som base for sjøfly. Den er nå for det meste brukt som heliport (landingssted for helikoptere).
Ferger
Et særtrekk ved persontransporten i Auckland er populariteten til fergene. Folk som er bosatt på North Shore unngår den kroniske trafikkorken på Harbour Bridge ved å ta fergen fra Devonport, Bayswater eller Stanley Bay til sentrum. Det er også fergesamband mellom byen og øyene Rangitoto Island, Great Barrier Island, Waiheke Island, og med Half Moon Bay.
Prinzenstraße undergrunnsstasjon
Stasjonen befinner seg der Prinzenstraße krysser Landwehrkanalen. Gaten og stasjonen er oppkalt etter Prins Wilhelm av Tyskland.
Stasjonen åpnet 18. februar 1902 samtidig med den første delen av Berlins undergrunnsbane (Stammstrecke). Stasjonen ble totalskadd under andre verdenskrig og ble gjennoppbygd på 1950-tallet og fikk inngangshall i en omdiskutert postmoderne-stil.
Torslanda flyplass
Torslanda flyplass sv.:Torslanda flygfält (ICAO-kode: ESGB) ble anlagt i 1923 og var Göteborgs hovedflyplass fram til den ble nedlagt i 1977 for å erstattes av Landvetter lufthavn. Den lå ved Torslanda, 15 km fra det sentrale Göteborg. Fra begynnelsen het den Göteborgs Flyghamn og omfattet også en sjøflyhavn.
Flyplassen ble innviet av kronprins Gustav Adolf den 5. august 1923. samme år som Göteborg feiret sitt 300--årsjubileum. Første året var det regulære ruteflyvninger til Malmö via København. I løpet av de første ti-år ble plassen brukt av ca. 20 000 passasjerer. Den opprinnelige plassen hadde en gressdekket startstripe på 500 meter. Arbeidet med utvidelser fortsatte gradvis og i 1948 hadde Torslanda et banesystem med tre asfalterte baner, lagt i et trekantmønster, den lengste 1 850 meter.
Etter andre verdenskrig og dannelsen av SAS begynte et nytt liv for flyplassen. Det nystartede British European Airways åpnet en rute til London og de øvrige europeiske flyselskaper kom etterhvert.
På 1950-tallet var trafikken på nivå med Bromma lufthavn i Stockholm og på 1960-tallet bare økte trafikken med de nye charterreisene som kom igang på alvor.
På 1960- kom flere utbedringer av bane og bygninger:
Olena Zubrilova
Olena Mykolajivna Zubrilova (ukrainsk Олена Миколаївна Зубрилова; født 25. februar 1973 i Sjostka) er en ukrainsk skiskytter. Hun er født i Ukraina, men ble sommeren 2002 belarusisk statsborger.
Torslanda flyplass
Den gjennomsnittlige økningen i passasjertallet var på 25% gjennom ti-året 1966-1976, og i 1972 passerte 1 127 000 passasjerer gjennom Torslanda og flyplassen var da den nest største i Sverige etter Arlanda. Men flyplassen hadde da nådd sin grense for hva som var mulig å bygge ut.
Olena Zubrilova
Zubrilova vant 21 individuelle renn i verdenscupen. Hennes fremste sammenlagtplasseringer er andreplasser i 1999 og 2000, og tredjeplass i 2001.
Torslanda flyplass
Flyplassen ble stengt den 2. oktober 1977 og all trafikk ble flyttet over til Gøteborgs nybygde flyplass Landvetter. Begge terminalbygninger (bygget 1938 og 1969) og flykontrolltårnet eksisterer fortsatt (skrevet 2022). Banene er fjernet og det er bygget butikker og boliger og veier på dem.
Olena Zubrilova
Etter sesongen i 2005/06 med femteplass i OL, og niendeplass totalt i verdenscupen, kunngjorde Zubrilova at hun ville legge opp. Til tross for dette stilte hun også til start i verdenscupen 2006/07, blant annet i rennene i Hochfilzen i desember 2006.
Himmeltitter
Himmeltitter er et musikkalbum utgitt av CC Cowboys i 1996. Dette var bandet siste plate før det ble oppløst.
Pfrimm
Pfrimm er en elv i Rheinland-Pfalz i Tyskland og en av sideelvene til Rhinen fra høyre med en lengde på 42,7 kilometer. Elven har sitt utspring i Pfälzer Wald ved Sippersfeld og munner ut i Rhinen ved Worms.
Slips
Slips er et smalt, dekorativt halsbind som bæres sammen med skjorte som del av formelt herreantrekk i tradisjonell vestlig mote. Plagget er formet som et langt bånd eller tøystykke med spiss ende og laget av ensfarget eller mønstret tekstil. Det knyttes rundt halsen under skjortekraven og henger ned over brystet til bukselinningen.
Historikk
thumb|200px| Fransk leksikonplansje som viser historiske kravatter, det vil si knyttede halstørkler, slips og [[sløyfe (klesplagg)|sløyfer for menn, særlig fra fransk mote og på 1800-tallet:
1. Skjerf båret av romersk soldat
2. Militært halstørkle fra 1600-tallet
3. Sjøoffiser med halstørkle på 1600-tallet
4. Incroyable 1795 (motelaps fra direktoire-tiden)
5. Militært halsbind fra empire-perioden
7. Papillon-sløyfe
8. Hvit gallasløyfe
9. Echarpé, bredt slipskjerf
10. La Vallière
11. Plastron, bredt skjortebryst-slips
12. Régate
13. Militærskjerf
14. Toreador med slips ]] Den første dokumenterte bruken av halstørkler blant menn er å finne på Trajansøylen i Roma. I renessansen begynte rike menn å bruke silketørkler i halsen. I 1636 ble den franske byen Corbie angrepet av Piccolominis, en hær av leiesoldater fra Kroatia som kjempet mot Ludvig XIII. Kjennetegnet på soldatene, som franskmennene kalt "croate", var måten de bandt skjortesnippene sammen med halstørkler på. Ettersom tiden gikk, utviklet betegnelsen "a la croate" («på kroatisk vis») og plagget seg til kravatt, en type halsbind som i dag brukes til sjakett.
Slips og sløyfer slik vi kjenner dem i dag, fikk sin utforming på slutten av 1800-tallet. I 1824 utviklet en amerikansk slipsfabrikant slipset til det i prinsippet er fortsatt; et plagg bygget opp av tre ulike tøystykker, foret med ull, bomull eller til og med avispapir.
I ungdomsopprøret og de politiske alternativbevegelsene som oppstod på 1960-tallet ble bruken av slips ofte forbundet med konservativisme og det etablerte voksensamfunnet. I slike miljøer ble fraværet av slips en demonstrasjon mot det bestående og tradisjonelle verdier. Slips har også blitt tolket som symbol på det tradisjonelle mannssamfunnet. Slips er vanlig blant toppolitikere, og fravær av slips kan gi et mer uformelt og folkelig signal, men også markere en radikal politisk holdning. I Iran er slips ansett som symbol på vestlig undertrykkelse.
Bruk og utforming
Mange menn har slips og bærer dem sammen med dress, eller jakke og bukse, i høytidelige og formelle sammenhenger som bryllup, begravelser, bursdager og så videre. Det er i dag få arbeidsplasser der bruken av slips er pålagt eller en del av en skreven eller uskreven kleskode. Unntaket er bruk sammen med visse typer uniformer,, da også av kvinner, som i Forsvaret og Politiet, men ofte også i sivile virksomheter innen transport og handel, for eksempel blant piloter, personell på bensinstasjoner og i enkelte butikkjeder. Pent antrekk med slips har også tradisjonelt vært vanlig innen shipping og finans og i advokatbransjen. I mage land er slips også del av skoleuniformer.
Slips er oftest skåret til og sydd som et langt tøybånd som er foret og foldet med spisser i begge ender og med en bredde som smalner på skrå mot den ene enden. Et vanlig materiale er silke. På 1960-tallet kom polyester som er lett å vaske. Variasjoner i mønstre, farger, bredde og stoff kommer og går med moten.
Slips kan pynte formelle antrekk som ellers ofte er mer dempet. Plagget kan utstyres med slipsnål, en smal, dekorativ klemme av metall som sitter på tvers. Slips kan også ha perler og andre smykker. Sammen med slipset kan en bruke et matchende pyntelommetørkle i brystlommen på dressjakken. Slips var på 2000-tallet cirka 130 cm lange og 10 cm på det bredeste. På 1960- og 1970-tallet var slipsene opp mot 20 cm på det bredeste, og på 1980-tallet var de et par cm eller så, nærmest en tråd.
Slipset knyttes med spesielle knuter. De vanligste former er four-in-hand og enkel og dobbel windsor.
Et alternativ til slips er sløyfe. I Sør-Statene i USA brukes lisseslips eller «cowboyslips» (bolo tie på engelsk). Det består av en spenne med et bånd eller en snor i.
Slips er i dag mer utbredt i USA enn i Europa.
Landkreis Aue
Landkreis Aue var en Landkreis i Sachsen som eksisterte fra 1947 til 17. desember 1951 og fra 17. mai 1990 til 1. august 1994.
Ved opprettelsen av Den tyske demokratiske republikk ble den innlemmet i Bezirk Karl-Marx-Stadt og deretter oppdelt. Den 17. desember 1951 ble byene Johanngeorgenstadt og Schneeberg skilt ut fra Landkreis Aue og omdannet til bykretser. Fra de resterende delene av kretsen ble den nye Kreis Aue og Kreis Schwarzenberg dannet. I 1958 mistet Johanngeorgenstadt sin status som kretsfri by og ble innlemmet i Kreis Schwarzenberg.
Fra 1990 til 1994 fortsatte ble Landkreis Aue gjenopprettet innenfor Fristaten Sachsen. Den 1. januar 1995 ble den slått sammen med Landkreis Schwarzenberg til den nye Landkreis Aue-Schwarzenberg.
Kretsens hovedsete var Aue.
== Kommuner i 1947 ==
Vättern
Vättern er med 1,912 km² Sveriges nest største innsjø (etter Vänern) og den sjette største i Europa. Den er 118 km lang, 28 km bred og største dybde er 128 meter. Det store dypet gir sjøen forholdsvis høye bølger og kaldt vann. Den utgjør grensen mellom landskapene Västergötland og Östergötland, når i nord opp til byen Askersund i Närke og i sør til Jönköping i Småland. I den sørlige delen av innsjøen ligger øya Visingsö. I den nordlige delen passerer Göta kanal mellom Karlsborg i Västergötland og Motala i Östergötland. I midten av juni arrangeres det årlige sykkelrittet Vätternrundan som går over 300 km og har ca. 15,000 deltakere, med start og mål i Motala.
Langs det meste av strendene, samt enkelte andre soner, er det enten sesongforbud eller totalforbud mot fiske etter ørret, røye og sik.
Minutemen (milits)
Minutemen er et navn som ble gitt til militsen i de amerikanske koloniene som sverget å være klar for kamp på ett minutts varsel.
Begrepet minutemen har og blitt gitt til forskjellige senere amerikanske militærenheter for å minne suksessen og patriotismen til de opprinnelige minutemen.
Historie
Så tidlig som i 1645 ble noen menn i Massachusetts Bay-kolonien utvalgt fra rekkene til de landsbybaserte «treningsbandene» til å bli klar til å settes raskt inn i kamp. Minutemen ble vanligvis plukket ut fra de få opprinnelige bosetterne i hver landsby, derfor var det veldig vanlig å kjempe sammen med slektninger.
Noen landsbyer i Massachusetts hadde en lang historie i å sette en del av sine militser som minutemen, men andre foretrakk å holde hele sin milits i en enhet. Etter Powder Alarm høsten 1774 anbefalte patriotenes ledere i den nydannede Massachusetts provinsielle kongress at alle militser skulle inneholder minute companies, spesialenheter innen militssystemet viss medlemmer fikk ytterligere trening og som skulle være klare til å dra ut raskt («på ett minutts varsel») i kriser. Noen landsbyer fulgte denne anbefalingen og forandret sin enhetsstruktur, mens andre gjorde ingenting.
Minutemen var vanligvis 25 år eller yngre, og de ble valgt ut for sin entusiasme, pålitelighet og styrke. De var den første bevæpnede militsen som ankom eller ventet på slag. Offiserer ble valgt gjennom avstemning og hver enhet skrev ned en formell kontrakt som skulle underskrives ved innrullering. De samlet seg vanligvis fire ganger i året for trening i fredstid. Det var vanlig, noen ganger midt under slag, at offiserene gjorde konsultasjoner med sine menn i motsetning til å gi ordrer som skulle følges uten spørsmål.
Folkelige fortellinger fra slagene ved Lexington og Concord i 1775, det første slaget i den amerikanske uavhengighetskrigen, har ofte stemplet alle irregulære soldater på amerikansk side som minutemen, mest kjent var kaptein John Parkers Lexington milits, men på slagets tidspunkt var alle militsmenene i Lexington organisert i en stor enhet og var fremdeles kalt «landsbyens treningsbande».
Motivasjon
Landsbymøtenes måte i New England for å gjøre lokale avgjørelser kombinert med kolonilovgivningen, betød at i nesten alle av styresmaktens funksjoner hadde disse mennene allerede opplevd selvstyre i generasjoner. Selv om de fleste ikke kunne uttrykke tanker om menns rettigheter og styresmaktens formål, visste de at den samme British Army med profesjonelle soldater som en gang hadde kjempet med dem mot en felles fiende, nå var i deres land for å ta noe viktig fra dem. En mann fra Massachusetts brukte frasen «en engelskmanns hjem er hans borg» da han forklarte til sine venner hvorfor han hadde barrikadert seg bak sin inngangsdør for å kjempe mot de britiske styrkene idet de passerte gjennom den siste fasen i slagene ved Lexington og Concord. Den typiske individuelle amerikanske patriot i Massachusetts kjempet for en politisk idé selv i denne første fasen av krigen da uavhengighet fra Storbritannia ennå ikke var et felles krav.
Utstyr, trening og taktikk
De fleste enheter i militsene fikk hverken våpen eller uniformer og måtte utruste seg selv. Mange gikk bare med sine arbeidsklær, mens andre hadde jaktklær i bukkeskinn. Noen la til trekk fra indianernes klesstiler for å skremme fienden, til og med krigsmaling. De flest hadde jaktrifler som ikke hadde bajonetter, men var treffsikre på langt hold.
De regulære soldatene i den kontinentale armé fikk europeisk militærtrening senere i krigen, men militsene fikk ikke mye av dette. I stedet for å utkjempe formelle slag i de tradisjonelle tette linjene og kolonnene, var de bedre når de ble brukt i irregulære taktikker, først og fremst trefninger og som skarpskyttere.
Den riflede musketten som ble brukt av de fleste minutemen, var også god til dette formålet. Riflene (spor inne i løpet) gav den mye større rekkevidde enn den glattborede musketten, selv om det tok lengre tid å lade. På grunn av den lavere skuddhastigheten, ble ikke riflene brukt av regulært infanteri, men var foretrukket i jakt. Når de fungerte som trefningsstyrker, kunne minutemen skyte og trekke seg tilbake i ly eller bak andre styrker før britene kunne komme innenfor rekkevidde. Den økede rekkevidden og treffsikkerheten til riflene, sammen med en livstid med jakt, gav minutemem et dødelig rykte som skarpskyttere.
Walking with…
Walking with...-seriene (også kjent som Trilogy of Life eller Walking with Prehistorical Life) er en samling av dokumentarprogrammer som er produsert av BBC, og er laget av Impossible Pictures. Målet med seriene er å forestille utdødde dyr og presentere dem som i en vanlig naturdokumentar. Originalseriene Dinosaurene kommer tilbake, Villdyra kommer og Monstrenes tid – Livet før dinosaurene fokuserte på hele historien om forhistorisk tid, som før dinosaurene, dinosaurenes tid og livet etter dinosaurene, som følger pattedyrenes evolusjon og forestiller at man er der selv og ser våre forfedres historie. Tim Haines står bak konseptet.
Minutemen (milits)
Utstyr, trening og taktikk
Ammunisjon og forsyninger var knappe og ble konstant beslagelagt av britiske patruljer. Disse ble ofte gjemt eller etterlatt av minutemen i marker eller skogområder. Andre populære måter å gjemme forsyningene på, var å gjemme dem under planker i husene og låvene.
Walking with…
Dinosaurene kommer tilbake (1999)
Dinosaurene kommer tilbake (originaltittel: Walking with Dinosaurs) var den første i Walking with...-serien. Den fokuserte på dinosaurenes og andre mesozoiske dyrs tid, som inkluderer deres stigning, suksess og bortgang.
Minutemen (milits)
Arv
På hundreårsdagen for den første vellykkede bevæpnede motstanden mot de britiske styrkene, laget Daniel Chester French i sitt første betydelige oppdrag, en av de mest kjente statuene (sammen med Lincolnmonumentet), Concord Minuteman. Inngravert i sålen er åpningslinjen fra Ralph Waldo Emerson Concord Hymn fra 1837 med de udødelige ordene «skudd hørt verden rundt.» Statuen er basert på Isaac Davis, kapteinen i Acton–militsen som var den første som ble drept i Concord under slagene ved Lexington og Concord den 19. april 1775.
Walking with…
Villdyra kommer (2001)
Villdyra kommer (originaltittel: Walking with Beasts) var den andre i Walking with...-serien. Den fokuserte på livet etter dinosaurene, og veksten til pattedyrene som utviklet seg på den tiden, helt fra ikke så lenge siden dinosaurenes slutt til vi mennesker blir dominerende dyreart på planeten.
Monstrenes tid – Livet før dinosaurene (2005)
Monstrenes tid – Livet før dinosaurene (originaltittel: Walking with Monsters) var den tredje i Walking with...-serien. Den fokuserer på enda før dinosaurenes tid, som inkluderer evolusjonen til leddyr, fisk, amfibier, pattedyrliknende krypdyr og reptiler, og utgjør hele historien om forhistorisk liv da den ender med at dinosaurene utvikler seg.
Minutemen (milits)
Eksterne lenker
Minuteman
Felicia Montealegre
Felicia Montealegre (født 6. februar 1922 i Chile, død 16. juni 1978 i East Hampton i New York) var en chilenskfødt amerikansk skuespiller.
Walking with…
På sporet av giganter (2002)
På sporet av giganter (originaltittel: Chased by Dinosaurs) var en miniserie som følger en zoolog som drar tilbake i tid og søker etter utdødde dinosaurer.
Felicia Montealegre
Felicia Montealegre var fra 1951 til sin død gift med komponisten og dirigenten Leonard Bernstein, som hun hadde møtt på en fest i 1946. De forlovet seg, men de brøt senere forlovelsen. Deretter hadde hun en mangeårig affære med skuespiller Richard Hart. Hun giftet seg med Bernstein i 1951 og de fikk tre barn sammen, Jamie, Alexander og Nina. Hun var med i flere dramaer under Golden Age of Television, inkludert en oppsetning av Henrik Ibsens Et dukkehjem.
Styxugle
Styxugle (Asio stygius) er en ugle i gruppen Asio.
Walking with…
Sea Monsters (2003)
Sea Monsters var en oppfølger til miniserien Chased by Dinosaurs, som følger en zoolog som drar tilbake i tid og søker etter skapninger i de 7 mest dødelige hav noen sinne.
Walking with Cavemen (2003)
Walking with Cavemen var en miniserie som fokuserte på menneskenes evolusjon helt fra apemenneskene australopithecus til nåtidsmennesker.
Tidsoversikt etter periode
Inkluderer ikke Historien om Big Al, På sporet av giganter, Sea Monsters og Walking with Cavemen da disse ikke fokuserer på en bestemt tidsperiode.
Skasen
Skasen (skogfinsk: Kassi eller Kassinjärvi) er en innsjø på Finnskogen i kommunene Kongsvinger og Grue i Innlandet. Den har utløp via Skasåa, som leder vannet fra Skasen gjennom flere andre sjøer før det ender opp i Glåma. Det er mulighet for overnatting og camping ved sjøen. I innsjøen er det bestander av abbor, mort, gjedde, lake, ørekyt, røye og ørret. Det fiskes en del røye i sjøen på vinterstid.
Limnologi
Skasen er en næringsfattig eller oligotrof innsjø med et lite nedbørfelt i forhold til innsjøens størrelse. Det lille nedbørfeltet gjør innsjøen særskilt utsatt for menneskelig påvirkning (NIVA 1985). I en limnologisk undersøkelse utført av NIVA (Norsk institutt for vannforskning) i 1985 ble det konkludert med: «Skasen er en relativt dyp skogssjø med klart, svakt surt og næringsfattig vann. Innsjøen er i dag (dvs. i 1985) lite påvirket av menneskelig aktivitet, men er sårbar overfor økte påvirkninger av næringssalter og surt vann.»
Geologi
Skasen ligger i det sørøstnorske grunnfjellsområdet, og innsjøen er omsluttet av sure bergarter som er forholdsvis rike på kvarts og feltspat. Fjellgrunnen består hovedsakelig av gneis og granitt, og er derfor svært kalkfattig.
Arkeologiåret 1681
Referanser
1681 in archaeology
Salomos tempel
Salomos tempel (hebraisk:, Beit HaMikdash, «Huset av Det som er Hellig»), også kjent som Det første tempelet i Jerusalem, var i henhold til den hebraiske Bibelen, det første tempelet for religionen til de bibelske israelitter (jødene), opprinnelig bygget av kong Salomo på den høyde som er kalt Moria i Jerusalem. Det var formgitt for å kunne huse Paktens ark, og tjene israelittene og proselyttene som et sentralt sted for å ære og dyrke Israels gud Jahve.
I henhold til Bibelen fungerte det som det religiøse fokus for religiøs dyrkelse og ofring kjent som korbanot i oldtidens jødedom. Det ble fullført i år 960 f.Kr., ble ødelagt av babylonerne i år 586 f.Kr. Jødisk eskatologi (læren om de siste ting) inkluderer at et tredje tempel gang vil bli bygget.
Et nytt tempel, Det andre tempelet i Jerusalem, ble bygget 535 f.Kr. etter at jødene var kommet tilbake fra landsforvisningen i Babylon, fullført i 516 og innviet året etter, og revet av romerne i 70 e.Kr.
Bibelens redegjørelse
Den eneste kilde for informasjon et tempel i Jerusalem i jernalderen (Midtøstens jernalder II, ca. 1000-586/587 f.Kr.) er den redegjørelse som finnes i Josvas bok, Dommernes bok, Samuelsbøkene (første og andre), og Kongebøkene (første og andre). Tempelet figurer også i en del bøker med profetier som er tilskrevet føreksilprofetiene, eksempelvis Jesajaboken 6, Mikas bok 4:11, og Jeremias bok 7, som også er inkludert i Bibelen.
Første Kongebok forteller hvordan kong Salomo bygde tempelet: detaljer om byggingen er gitt i kapittel 6 og 7, og dens dedikasjon av Salomo er beskrevet i kapittel 8. Andre Kongebok beskriver oppleggene for oppussing av tempelet i tiden under kong Joasj av Judeariket på 800-tallet f.Kr.
I henhold til Andre Kongebok ble tempelet plyndret av Joasj av Israel (en annen ved navn Joasj) tidlig på 700-tallet og på nytt av kong Akas av Judea. Akas installerte også en del kultiske nyvinninger i tempelet som var avskyelig i henhold til forfatteren av Kongebøkene.
Tempelet figurer også i redegjørelsen om kong Hiskia som vendte Judea vekk fra idoler; da Hiskia senere i det samme århundret er konfrontert med en beleiring av den assyriske kong Sankerib, istedenfor å plyndre tempelets skatter, benyttet Hiskia tempelet til det som det var ment for, til hus for å be til gud.
Hiskias sønn var derimot svært forskjellig fra sin far og under regimet til Manasse tidlig og midten av 600-tallet f.Kr., gjorde også Manasse nyvinninger i tempelkulten. Han er beskrevet som en avgudsdyrkende Salomo som også henfalt til avgudsdyrking av ideoler, og er videre beskrevet som en konge som «gjøre»,, «bygger» høye steder (se Femte Mosebok 12 for forbudet mot høye steder), dog ble Salomos avgudsdyrkelse straffet med et delt kongedømme, Manasses avgudsdyrkelse ble straffet med landsforvisning.
Kong Josjia, sønnesønn av Manasse, pusset opp og gjorde endringer på tempelet for fjerne avgudene og ødelegge det avgudsdyrkende presteskapet en gang rundt 621 f.Kr. Tempelet ble plyndret av den babylonske kong Nebukadnesar II under det kortvarige regimet til Jojakin, ca. 598, sønnesønn av Josjia.
Babylonerne angrep Jerusalem på nytt og brente tempelet i 586/587 f.Kr., sammen med det meste av byen. Bymurene ble brutt ned, og de som overlevde ble fraktet vekk.
Dipsocoridae
Dipsocoridae er en familie av insekter som tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Nebbmunner har det til felles at munndelene er sugende og at de suger opp næringen. Denne artsfattige gruppen av små teger lever mest ved ferskvann. Av ca. 40 kjente arter forekommer sju i Europa og to i Norge.
Utseende
Små (2 – 3 mm), matt brune teger, forvingen kan ha et grålig skjær. Hodet er fremstrakt, litt nedbøyd og kjegleformet, med noen lange hår, antennen består av fire ledd der de to innerste er korte og tykke, de to ytterste lange og tynne. Sugesnabelen er ganske kort. Forvingen er ikke tydelig oppdelt i ulike avsnitt. Beina er tynne, føttene to- eller tre-leddete.
Levevis
Disse artene lever for det meste ved ferskvann, enten mellom steiner og grus eller mellom mose. De kan trolig overleve å bli oversvømmet en tid. De kan løpe raskt og er sannsynligvis rovdyr.
«Estonia»-forliset
«Estonia»-forliset var et skipsforlis som hendte med den estiske cruisefergen MS «Estonia», en stor og moderne kombinert bil- og passasjerferge bygd i 1980, som kantret og sank under en full storm i Østersjøen natt til den 28. september 1994 da skipet var på rute fra Tallinn i Estland til Stockholm i Sverige. Forliset som krevde 852 menneskeliv og der bare 137 overlevde – regnes som en av de verste maritime skipskatastrofene i det 20. århundre – og regnes som en av Europa s verste skipsforlis i fredstid etter Andre verdenskrig.
Havariundersøkelsen som ble publisert i 1997 fastslo at den direkte årsaken til ulykken var svikt i låsene på baugporten som gikk i stykker under belastninger av bølgene. Da porten brakk løs fra skipet dro den med seg rampen som dekket for åpningen til bildekket bak baugporten. Dette førte til at vann trengte inn på bildekket, noe som destabiliserte skipet og satte i gang en katastrofal kjede av hendelser som førte til at skipet kantret over og sank. Det ble i 2005 slått fast at det ble fraktet militært utstyr med «Estonia» på to tidligere datoer i september 1994. I en TV-serie fra 2020 forteller to av de overlevende at de så et militært transportkjøretøy kjøre om bord på «Estonia» kvelden før havariet. I TV-serien dokumenteres et fire meter høyt hull i skipssiden på styrbord side – siden som ligger ned – noe som sådde tvil om den offisielle forklaringen på at skipet sank.
MS «Estonia»
thumb|Skalamodell av MS «Estonia» utstilt i det estiske sjøfartsmuseet i [[Tallinn, Estland.
Foto: ukjent |venstre]] MS «Estonia» var en estisk-flagget stor og moderne kombinert bil- og passasjerferge (kalt cruiseferge) som ble bygget fra 1979 til 1980 av Jos. L. Meyer i Papenburg, i daværende Vest-Tyskland, med byggnummer 590.
Cruisefergen som var dimensjonert 157,02 meter i lengde, 24,21 meter i bredde og med dypgående på 5,55 meter, var på 15 566 brutto(register)tonn (BRT) og hadde kapasitet på 2 000 passasjerer og 460 personbiler. Skroget var isklasset med den høyeste isklassen 1 A, som betydde at hun kunne seile på alle verdens hav.
Fra og med 1. februar 1993 seilte «Estonia» i ordinær rutetrafikk mellom Tallinn i Estland og Stockholm i Sverige, hun var det største fartøyet som førte estisk flagg, og ble ansett som et nasjonalsymbol for landet Estland ettersom hun var navngitt og oppkalt etter sitt land. Cruisefergen ble benyttet i hovedsak av svensker og estere, men også av mange nordmenn. Hun ble operert av det svensk-estiske fergerederiet EstLine AB som chartret cruisefergen fra E. Liini AS i Tallinn, Estland, og Estline Marine Company Ltd i Nikosia, Kypros, som var de to selskapene som skipet var registrert i. Det svensk-estiske fergerederiet EstLine AB var svenskeid av det svenske rederiet Nordström & Thulin AB og var estisk statseid av Estlands regjering via det estiske rederiet AS Eesti Merelaevandus (internasjonalt kjent som ESCO – Estonian Shipping Company).
Opprinnelig var MS «Estonia» bygget som den finske cruisefergen MS «Viking Sally» og opererte for det finske fergeselskapet Viking Line AB fra 1980 til 1990 på ruten mellom Stockholm i Sverige, Mariehamn i Åland og Åbo i Finland. Da Viking Line AB solgte skipet til p/r Wasa King i 1989 og utchartret henne til Oy Silja Line AB i 1990, fikk hun navnet MS «Silja Star» og trafikkerte den samme ruten som hun gjorde under Viking Line-tjenesten. I november 1990 ble skipet overført til Oy Wasa Line som opererte cruisefergen på ruten mellom Vaasa i Finland og Umeå i Sverige fra februar 1991 til august 1993 under navnet MS «Wasa King». Skipet ble kjøpt av svenske Nordström & Thulin AB og estiske AS Eesti Merelaevandus og ble chartret og operert av fergerederiet EstLine AB i januar 1993. Etter oppløsningen av Sovjetunionen hadde jernteppet mellom de nordiske landene og de baltiske statene forsvunnet, og den første overfarten mellom Tallinn og Stockholm fant sted 1. februar 1993. Trafikken pågikk med avganger annenhver dag fra henholdsvis Tallinn og Stockholm.
Forliset
Den 28. september 1994 mellom kl. 00:55 og 01:50 (UTC+2) kantret og sank skipet. Det var 989 mennesker ombord.
MS «Estonia» skulle ha anløpt Stockholm kl. 09:30. Været var dårlig, med en vind på 20–25 m/s og 6–10 meter høye bølger. Noen meldte om 15 meter høye bølger og vind på over 30 m/s. I motsetning til andre ferger på ruter i Østersjøen, gikk hun for full fart mot bølgene.
Fartøyet var et RoRo-skip (Roll-on/roll-off) med store porter i baug og akterende som tillot hurtig lasting og avlasting av kjøretøy. Den direkte årsaken til forliset var at låsene på løftebaugen sviktet under belastningen fra bølgene. Da baugen brakk løs fra båten dro den med seg rampen som dekket for åpningen til bildekket bak løftebaugen. Dette førte til at vann trengte inn på bildekket og destabiliserte skipet, noe som satte i gang en katastrofal kjede av hendelser som førte til at skipet sank. (Liknende problemer førte også til forliset av MS «Princess Victoria» i 1953 og MS «Herald of Free Enterprise» i 1987.)
De første faresignalene var uvanlige lyder av metall mot metall rundt kl. 01:00, da skipet befant seg utenfor Åbos skjærgård. Imidlertid viste en inspeksjon av baugporten ingen tydelig skade. Omkring kl. 01:20 ropte en svak kvinnerøst «Häire, häire, laeval on häire» (estisk som betyr «Alarm, alarm, det går alarm på båten») over høyttaleranlegget. Bare sekunder senere ble et internt alarmanrop utsendt til mannskapet over høyttaleranlegget. Livbåtalarmen ble dessverre utløst for sent, og den ble formidlet på estisk, så det var ikke mange av passasjerene som klarte å redde seg i livbåtene.
Raskt hadde fartøyet fått 30–40 grader slagside mot styrbord som gjorde det så å si umulig å bevege seg trygt ombord i skipet. Dører og korridorer ble omgjort til dødsfeller. De som skulle komme til å overleve befant seg da allerede på dekk. Mayday ble sendt ut av skipets mannskap kl. 01:22, men fulgte ikke internasjonale standarder. På grunn av strømbrudd fikk man ikke oppgitt posisjon, noe som forsinket redningsoperasjonen noe.