cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Biskop Eysteins jordebok
Elfarsýslu prófastdœmi
<ol type="I" start="164"> <li>Molanda kirkja</li> <li>Miklabýjar kirkja</li> <li>Þorps kirkja ok Þœknabjár kirkja</li> <li>Langalanda kirkja ok Staðla kirkja</li> <li>Rjóðra kirkja, Valla kirkja ok Stein kirkja</li> <li>Klaufadals kirkja, Sjóvar kirkja, Bakka kirkja ok Bjórlanda kirkja</li> <li>Þórslanda kirkja, Eykreyjar kirkja, Maria kirkja i Konungello, Niculos kirkja i Konungello ok Yttrabýjár kirkja</li> <li>Þórisbýjár kirkja</li> <li>Harundastafs kirkja ok Lukkju kirkja</li> <li>Holta kirkja</li> <li>Sólberga kirkja ok Karlabýjar kirkja</li> <li>Rimalanda kirkja, Jórulanda kirkja, Hjartheims kirkja ok Vistulanda kirkja</li> <li>Auklanda kirkja</li> <li>Spikkarjóðrs kirkja</li> <li>Nóreima kirkja</li> <li>Auðsmála kirkja ok Grindarjóðs kirkja</li> <li>Lyngs kirkja ok Forsœla kirkja</li> <li>Hristarjóðs kirkja ok Befja kirkja</li> <li>Hœrastaða kirkja</li> <li>Haukáss kirkja</li> <li>Skriksvíkr kirkja</li> <li>Boknes kirkja</li> </ol>
Ranríkis prófastdœmi
Innsamlet 1391, tillegg 1399. Annet hefte, s. 358 - 400, tredje hefte, s. 401 ''Romerske numeraler: CLXXXVI. (186) - CCXV. (215)''
Rider of the Law
Handling
Jim Kyneton, en gang medlem av en fredløs gjeng, slutter seg til Texas Ranger Division. Men der blir han snart tvunget til å spore opp sine tidligere kamerater og halv-broren Nick, som nylig har ranet fra en verdifull gull-gruve.
Desperate Poaching Affray
Handling
Tre jegere overrasker to krypskyttere på fersk gjerning. Jegerne har overhånd, men krypskytterne har også våpen. Det oppstår derfor en skuddveksling.
Biskop Eysteins jordebok
Sarpsborg prófastdœmi
Også benevnt Ytri lutan a Borghasysla. Innsamlet 1397, tillegg 1400. Tredje hefte, s. 481 - 518 ''Romerske numeraler: CCXXXIX. (239) - CCLIX. (259)''
Desperate Poaching Affray
Handling
To politimenn dukker også opp i området, og konflikten bølger videre...
Trond Reidar Hole
Trond Reidar Hole (født 24. juli 1964 i Båtsfjord) er en norsk politiker (H) og organisasjonsmann. Han er fra 1. mars 2010 generalsekretær i arbeidstagerorganisasjonen Parat.
Biskop Eysteins jordebok
Sarpsborg prófastdœmi
<ol type="I" start="239"> <li>Vála kirkja</li> <li>Svindala kirkja</li> <li>Roða kirkja</li> </ol> <ol type="I" start="242"> <li>Þufnar kirkja</li> <li>Tuna kirkja</li> <li>Borgar kirkja</li> <li>Glimeima kirkja</li> <li>Olafs kirkja i Borg </li> </ol> <ol type="I" start="246"> <li>Niculos kirkja i Borg </li> <li>Varteiga kirkja</li> <li>Alnes kirkja </li> <li>Bergs kirkja</li> <li>Asaka kirkja</li> <li>Rodka kirkja</li> <li>Iddar kirkja</li> <li>Skjalbergs kirkja</li> <li>Ingradals kirkja</li> <li>Ullarøy kirkja </ol> <ol type="I" start="256"> <li>Bjár kirkja </li> <li>Hvala kirkja</li> <li>Kolbergs kirkja</li> <li>Ryggiofs kirkja</li> </ol>
Eiðsberg prófastdœmi
Også benevnt Øfra lutan a Borghasysla. Innsamlet 1401, tillegg 1400. Første hefte, s. 140 - 181 ''Romerske numeraler: XCV. (95) - XCVIII. (98)'' <ol type="I" start="95"> <li>Administrativ informasjon</li> <li>Hofvina kirkja</li> <li>Askeims kirkja</li> <li>Þrykstaða kirkja</li> </ol> ''Romerske numeraler: CXXVII. (127) - CXLVIII. (148)'' <ol type="I" start="127"> <li>Boðstaða kirkja</li> <li>Rødanes kirkja</li> <li>Klunds kirkja</li> <li>Rymskogs kirkja</li> <li>Øya markar kirkja</li> <li>Aramarka kirkja</li> <li>Digranes kirkja</li> <li>Rakkastaða kirkja</li> <li>Gyrðinar kirkja </li> <li>Nya kirkja </li> <li>Oss kirkja</li> <li>Eiðsbergs kirkja</li> <li>Hœnes kirkja </li> <li>Hœrolanda kirkja</li> <li>Folkinsborg kirkja </li> <li>Treginsborg kirkja</li> <li>Þenols kirkja</li> <li>Skygþveita kirkja</li> <li>Skogs kirkja </li> <li>Viflastaða kirkja </li> <li>Spjotabergs kirkja</li> <li>Helene kirkja</li> </ol>
Østra lutum Osloár prófastdœmi
Også benevnt Follo prófastdœmi. Innsamlet omkring 1390, tillegg 1399. Første hefte, s. 115 - 139 ''Romerske numeraler: LXXXII. (82) - XCIV. (94)'' <ol type="I" start="82"> <li>Fraunar kirkja (oppført s. 595)</li> <li>Skeiðis kirkja</li> <li>Norbjár kirkja</li> <li>Krákastaða kirkja</li> <li>Tompta kirkja</li> <li>Hobøles kirkja</li> <li>Garða kirkja</li> <li>Sána kirkja</li> <li>Vestbjár kirkja</li> <li>Kroa kirkja</li> <li>Áss kirkja</li> <li>Gerðaruða (Roða) kirkja</li> <li>Nesodda kirkja</li> </ol>
Trond Reidar Hole
Han var formann i Norges Gymnasiastsamband fra 1984 til 1985, formann i Oslo Unge Høyre fra 1986 til 1988 og varamedlem av Oslo bystyre for Høyre fra 1988 til 1995. Han var ansatt som informasjonssekretær for Høyres stortingsgruppe fra 1989 til 1992.
Biskop Eysteins jordebok
Raumaríkis prófastdœmi
Innsamlet 1393, tillegg 1400. Tredje hefte, s. 401 - 446 ''Romerske numeraler: CCXVI. (216) - CCXXX. (230)'' <ol type="I" start="216"> <li>Ignabakka kirkja</li> <li>Rœlings kirkja</li> <li>Leiremsskogs kirkja</li> <li>Falla kirkja </li> <li>Byrginar kirkja </li> <li>Skeiðsmo kirkja</li> <li>Lakune/Tellefeil</li> <li>Dals kirkja</li> <li>Hakadals kirkja</li> <li>Guðleifs-Asakar kirkja </li> <li>Gœrdinœr kirkja</li> <li>Heinini kirkja </li> <li>Nannastaða kirkja</li> <li>Bjœrka kirkja</li> <li>Foss kirkja </li> </ol> ''Romerske numeraler: XCIX. (99) - CXIII. (113)'' <ol type="I" start="99"> <li>Holta kirkja</li> <li>Hofvinar kirkja</li> <li>Kjosar kirkja </li> <li>Eiðsvalla kirkja</li> <li>Fœgringar kirkja</li> <li>Urðadals kirkja</li> <li>Holts kirkja </li> <li>Lunds kirkja </li> <li>Furuseters kirkja</li> <li>Ullinshofs kirkja </li> <li>Fraunar kirkja</li> <li>Rifseims kirkja</li> <li>Asakar kirkja (Ingrið-Asakar) </li> <li>Imishaus kirkja</li> <li>Suðreims kirkja</li> </ol>
Sóleyja prófastdœmi
Innsamlet 1394, tillegg 1400. Tredje hefte, s. 446 - 481 ''Romerske numeraler: CXIV. (114) - CXXIV. (124)'' <ol type="I" start="114"> <li>Hofs kirkja á Fit </li> <li>Løykinar kirkja</li> <li>Heimnes kirkja </li> <li>Aurs kirkja</li> <li>Fors kirkja</li> <li>Hofs kirkja i Soløyum</li> <li>Vála kirkja</li> </ol> <ol type="I" start="120"> <li>Grofu kirkja</li> <li>Fyrilunda kirkja </li> <li>Berga kirkja </li> <li>Eiðesskogs kirkja</li> <li>Øyaseters kirkja </li> <li>Sands kirkja</li> <li>Ingramos kirkja </li> </ol> ''Romerske numeraler: CCXXXI. (231) - CCXXXVIII. (238) '' <ol type="I" start="231"> <li>Upstaða kirkja</li> <li>Ullernis kirkja</li> <li>Straums kirkja</li> <li>Nes kirkja</li> <li>Droggones kirkja </li> <li>Udygjanes (Udynes) kirkja</li> <li>Frøyofs kirkja </li> <li>Aulini kirkja </li> </ol>
Trond Reidar Hole
Hole var informasjonssjef i YS-forbundet KFO – Kommunalansattes Fellesorganisasjon fra 1992 til 1996, deretter spesialrådgiver for YS-ledelsen fra 1996 til 1998.
Biskop Eysteins jordebok
Vestra lutum Osloár prófastdœmi
Også benevnt Brakanes prófastdœmi. Innsamlet omkring 1390, tillegg 1399. Første hefte, s. 86 - 115 ''Romerske numeraler: LX. (60) - LXXXI. (81)'' <ol type="I" start="62"> <li>Haugs kirkja</li> <li>Fiskeims kirkja</li> <li>Bergs kirkja </li> <li>Frauna kirkja</li> <li>Hvals kirkja </li> <li>Husabjár kirkja </li> <li>Trandabjár kirkja</li> <li>Eggja kirkja </li> <li>Syllingadals kirkja</li> <li>Skoga kirkja</li> <li>Sandinar kirkja</li> <li>Straums kirkja</li> <li>Hofs kirkja á Huðrimum</li> <li>Røykinar kirkja</li> <li>Aska kirkja</li> <li>Tuneims kirkja</li> <li>Haslœims kirkja</li> <li>Akers kirkja</li> <li>Margaretto dals kirkja</li> <li>Hofuinar spitall</li> </ol>
Trond Reidar Hole
Hole var sjefssekretær i Oslo Høyre fra 1998 til 2001 og generalsekretær i Høyre fra 2001 til 2009.
Biskop Eysteins jordebok
Vestfoldár prófastdœmi
Også benevnt Túnsberg prófastdœmi. Innsamlet 1398, tillegg 1401. Første hefte, s. 42 - 86 ''Romerske numeraler: XXV. (25) - LIX. (59)'' <ol type="I" start="25"> <li>Tunœims kirkja</li> <li>Bergs kirkja</li> <li>Kjosa kirkja</li> <li>Kvelds kirkja</li> <li>Hwaranes kirkja</li> <li>Heiðareims kirkja</li> <li>Þjoðalyngs kirkja</li> <li>Istra kirkja</li> <li>Sanda kirkja</li> <li>Stokka kirkja</li> <li>Skeiðauga kirkja</li> <li>Arnadalr kirkja</li> <li>Sœms kirkja</li> <li>Slagns kirkja</li> <li>Undreimsdals kirkja</li> <li>Njotarey kirkja</li> <li>Tjumo kirkja</li> <li>Borra kirkja</li> <li>Nya kirkja</li> <li>Lauføy kirkja</li> <li>Vála kirkja</li> <li>Botna kirkja</li> <li>Hildistaða kirkja</li> <li>Ramnes kirkja</li> <li>Fones kirkja</li> <li>Vifilstaða kirkja</li> <li>Andabu kirkja</li> <li>Kuadal kirkja</li> <li>Haugagerðis kirkja</li> <li>Styriualla kirkja</li> <li>Suarfuastada kirkja</li> <li>Æftaløytis kirkja</li> <li>Heiðingstaða kirkja</li> <li>Kaupmantznes kirkja</li> <li>Tufta kirkja</li> <li>Hœms kirkja</li> <li>Hofs kirkja</li> </ol> Første hefte, s. 181 - 192, annet hefte, s. 193 - 211 ''Romerske numeraler: CXLIX. (149)'' <ol type="I" start="149"> <li>Laftantz kirkja i Tunsbergi</li> </ol> <ol type="I" start="149"> <li>Olafs klauster í Túnsberg</li> </ol>
Gerpinár prófastdœmi
Innsamlet 1398, tillegg 1401. Første hefte, s. 1 - 42 ''Romerske numeraler: I. (1) - XXIV. (24)'' <ol type="I" start="1"> <li> Tilhører Vestfold </li> <li> Tilhører Vestfold </li> <li>Heitradals kirkja</li> <li>Sauða kirkja</li> <li>Nes kirkja</li> <li>Bjár kirkja</li> <li>Gorðina kirkja</li> <li>Lunda kirkja</li> <li>Hollini kirkja</li> <li>Helginar kirkja</li> <li>Fœnes kirkja</li> <li>Rumanes kirkja</li> <li>Meðalheims kirkja</li> <li>Mikjalsberg kirkja</li> <li>Soleima kirkja</li> <li>Kljufa kirkja </li> <li>Skeiðis kirkja i Bamblum</li> <li>Moa kirkja i Sandaukedale</li> <li>Moa kirkja i Eiðangre</li> <li>Borgastaða kirkja</li> <li>Gymsøy klausters</li> ii Baldastaða kirkja <li>Gerpinar kirkja</li> <li>Skiða kirkja</li> <li>Slœimdala kirkja</li> </ol>
Erling Bjørn
Erling Bjørn (født 17. januar 1931 i Alvdal, død 29. mai 2015 samme sted ) var en norsk langrennsløper med NM-seier på femmila i 1956.
Han gjorde seg gjeldende som junior i årene 1949 til 1951, og gikk fra 1953 som senior. Bjørn gikk i 1955 inn til sølvmedalje på femmila, slått av Martin Stokken med over tre minutter. Selv hadde Bjørn over ni minutter bedre tid enn tredjemann. Året etter, i sin beste sesong, ble han norsk mester på femmila. Han gikk mål på tiden 3.22.13 og var over tre og et halvt minutt foran sølvmannen Sverre Stensheim. Bjørn gikk også sitt beste løp i Holmenkollen i samme OL-sesongen, og ble nummer tre, vel ett minutt bak Hallgeir Brenden på andreplass, men over seks minutt bak vinneren Arvo Viitanen fra Finland. Senere vant Bjørn en bronsemedalje på NM-femmila i 1957, nøyaktig minuttet bak vinneren Kristen Kvello. Han ble ikke uttatt til treningene i forkant av Vinter-OL 1960 i Squaw Valley, men i 1959 avsluttet Bjørn sin tid som aktiv langrennsløper på nasjonalt toppnivå med et NM-sølv på 50 km, omkring to og et halvt minutt bak lagkameraten Oddmund Jensen.
Erling Bjørn ble også norsk stafettmester i langrennsstafett sammen med Bjarne Thorshaug og Oddmund Jensen, både i 1958 og 1959.
Han gikk i 1959 over til skiskyting og ble femtemann i det aller første NM på Løvenskioldbanen. Bjørn hadde dagens beste langrennstid, men bommet på halvparten av skuddene. Bjørn ble nominert som femtemann og reserve på laget til Vinter-OL 1960, men Olympiatoppen valgte å sende bare tre skiskyttere. Han ble feilaktig kåret til norsk mester i skiskyting i 1961, men arrangøren hadde gjort en blunder under kontrollen av skivene og Bjørn havnet til slutt på femteplass, mens Magnar Ingebrigtsli ble norsk mester. I 1961 ble han tatt ut i en femmannstropp til VM i svenske Umeå, men ble til slutt reserve. Han la så opp.
Erling Bjørn jobbet som snekker. Hans sønn Gjermund Bjørn (født 1966) var en lovende skiløper med seier i hovedlandsrennet for 15-åringer i 1981. Erlings bror Kristian Bjørn (1919–1993) var også en aktiv skiløpet og far til den kjente Torgeir Bjørn (født 1964).
Tsunesaburō Makiguchi
Tsunesaburō Makiguchi (牧口 常三郎, født 23. juli 1871 i Kashiwazaki i prefekturet Niigata, Japan, død 18. november 1944 Sugamofengselet i Toshima, Tokyo, Japan) var en japansk lærer og buddhistisk martyr som grunnla og ble den første president av Sōka Kyōiku Gakkai (det verdiskapende utdanningssamfunn), forgjengeren til dagens Sōka Gakkai. Han hadde dette embedet fra 18. november 1930 frem til sin død den 18. november 1944.
Rönne å
Rönne å er ei elv i Skåne. Den 85 km lange Rönne å renner fra Ringsjön i det nordvestlige Skåne for siden å munne ut i                      Kattegat ved Ängelholm, nordøst for Helsingborg. Vest for åen ligger Söderåsen.
Trøndertrøkk med Dalakopa
Trøndertrøkk med Dalakopa er et musikkalbum utgitt av Dalakopa i 1998.
James Clark Ross
James Clark Ross (født 15. april 1800 i London i England, død 3. april 1862 i Aylesbury) var en engelsk sjøfarer og oppdager.
Liv og virke
James Clarl Ross var sønn av en velstående forretningsmann.
Nordishavet
Allerede som tolvåring begynte Ross sin tjeneste i Royal Navy og i 1818 deltok han i en ekspedisjon under ledelse av sin onkel John Ross, som lette etter Nordvestpassasjen. Mellom 1819 og 1825 deltok Ross i flere polarekspedisjoner under ledelse av William Edward Parry, også disse ekspedisjonene langs nordvestpassasjen. I 1827 gjorde Parry og Ross et forsøk på å nå den geografiske nordpolen. Parry trodde at Nordishavet bare inneholdt en mindre stripe av is og derfor ble mindre båter lastet på sleder som ble trukket over isen. Ved 82° nordlig bredde ble de tvunget til å gjøre vendereis.
Mellom 1829 og 1831 deltok James Clark Ross i onkel John Ross’ andre arktiske ekspedisjon. Den 1. juni 1831 fant de, som den første ekspedisjon, den magnetiske nordpol, som på den tiden lå ved Cape Adelaide på Boothia Peninsula.
Antarktis
Den 29. september 1839 påbegynte Ross en egen ekspedisjon med fartøyene HMS «Erebus» og HMS «Terror» til Antarktis. Som leder for skipet «Terror» valgte Ross sin nære venn Francis Crozier. I 1841 oppdaget han Rosshavet og de to vulkanene Mount Erebus og Mount Terror, oppkalt etter ekspedisjonens to fartøy. De seilte langs iskanten som inntil da ikke hadde vært kjent og navnga den Victoria Barrier, senere omdøpt Rossbarrieren til hans minne. Året etter utforsket de østsiden av det som nå kalles James Ross Island og oppdaget og navnga Snow Hill Island og Seymour Island.
Funafara
Funafara er en landsby på holmen Funafala på atollen Funafuti, som er Tuvalus hovedstad. Funafara hadde et innbyggertall på 22 i 2002.
James Clark Ross
Nordishavet igjen
I 1848 ble han sendt på en av tre ekspedisjoner sendt ut for å finne John Franklin. (De andre to var Rae–Richardson Arctic Expedition og HMS Plover-HMS Herald expedition gjennom Beringstredet.) Han fikk kommandoen over HMS Enterprise, som ble ledsaget av HMS Investigator, Grunnet isen i Baffin Bay kom han ikke lengre enn til nodøstre odde av Somerset Island der han ble innfrosset ved Port Leopold. Om våren utforsket han og Francis Leopold McClintock vestkysten av øya på slede. Han kjente igjen Peel Sound men mente at det var for meget is der for at Franklin kunne ha brukt det (i virkeligheten hadde Franklin gjort så i 1846.). Neste sommer forsøkte han å nå frem til Wellington Channel men ble blokket av is, og vendte tilbake til England.
Balkanmesterskapet i friidrett innendørs 2017
Balkanmesterskapet i friidrett innendørs 2017 ble arrangert i Beograd i Serbia, 25. februar 2017.
Tom Mitchell
Tom Mitchell (født 22. juli 1989) er en britisk rugbyspiller.
Han representerte Storbritannia under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok sølv i herrenes sjumannsrugbyturnering.
Riders of Vengeance
Riders of Vengeance er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av John Ford.
ETA
Euskadi Ta Askatasuna (ETA; norsk: «Baskerland og frihet») var en baskisk, væpnet separatistorganisasjon som ønsket å skape en sosialistisk stat i det historiske Baskerland, uavhengig av Frankrike og Spania.
Fra stiftelsen i desember 1958 til oppløsningen i 2018 antas organisasjonen å ha tatt livet av over 800 mennesker, de fleste av ofrene spanske politimenn og militære. I september 2010 erklærte organisasjonen en våpenhvile som i 2011 ble gjort permanent. Organisasjonen ga uttrykk for at den ønsket å avvæpnes under internasjonalt tilsyn, men fikk ingen hjelp av de franske og spanske myndighetene i forbindelse med avvæpningen. I april 2017 påviste ETA for politiet sine angivelig siste våpenlagre.
ETA hadde ingen offisiell partipolitisk fløy, men var med i koordineringsorganet Koordinadora Abertzale Sozialista (KAS), der partiet Batasuna var en av de viktigste medlemsorganisasjonene. KAS gikk i oppløsning på 1990-tallet og Batasuna ble forbudt i 2002.
ETAs motto Bietan jarrai (norsk: Fortsett begge) refererer til organisasjonens logo, der slangen representerer politikk og øksen den væpnede kampen.
Bakgrunn
Den moderne baskiske nasjonalismen oppstod med stiftelsen av Det baskiske nasjonalistparti (EAJ-PNV) i 1895. Fram til slutten av 1950-tallet var det kristenkonservative partiet med dype røtter i den katolske kirke bortimot det eneste politiske uttrykket for den baskiske nasjonalismen. Det var også i EAJ-PNV miljøet som skulle stifte ETA utviklet seg.
ETA ble organisert gjennom seks frontavsnitt: publikasjoner, studiegrupper, baskisk språk, masseaksjoner, propaganda og militære aksjoner. Til å begynne med konsentrerte gruppen seg om propaganda og sabotasjeaksjoner. Men allerede fra bevegelsens spede begynnelse hersket en oppfatning om at vold var den eneste måten å yte motstand mot Franco-regimets undertrykkelse av baskerne og baskisk identitet.
Operación Ogro
ETAs kanskje viktigste aksjon var attentatet mot Fransisco Francos utpekte etterfølger, admiral Luis Carrero Blanco, 20. desember 1973. Aksjonen fikk kodenavnet Operación Ogro (Operasjon Troll) og ble utført av en kommando med kodenavnet Txikia, etter ETA-medlem Eustakio Mendizabals nom de guerre. Mendizabal var blitt drept av Guardia Civil samme år.
Over fem måneder hadde kommandoen gravet en tunnel under gaten på et sted Blanco vanligvis parkerte bilen sin. Dagen for attentatet utløste kommandoen, forkledd som elektrikere, en bombe gjemt i tunnelen da Blancos Dodge Dart passerte. Blancos livvakt og sjåfør døde umiddelbart. Statsministeren selv overlevde eksplosjonen, men døde kort tid etter. ETA påtok seg ansvaret for aksjonen 24. januar 1974.
Aksjonen ble omtalt og forklart i boken Operación Ogro: Cómo y por qué ejecutamos a Carrero Blanco (1974), skrevet av Eva Forest under pseudonymet Julen Agirre, i samarbeid med ETA-medlemmene som utførte den.
Den spanske opposisjonen i eksil fordømte ikke attentatet. I ettertid blir attentatet sett på som viktig for demokratiseringen av Spania som begynte etter Francos død.
La guerra sucia
Mellom 1983 og 1987 var ETA mål for den utenomrettslige dødsskvadronen Grupos Antiterroristas de Liberación (GAL), ulovlig etablert av spanske sosialdemokrater i det daværende spanske regjeringspartiet PSOE. GAL opererte mest i fransk Baskerland (Iparralde), der mange av ETAs ledere og medlemmer levde i eksil med en viss aksept fra franske myndigheter.
De fleste av ofrene (minst 27 døde og 26 skadde) var enten medlemmer av ETA eller baskiske nasjonalister, men enkelte hadde ingen bånd til ETA eller politiske organisasjoner overhodet. Den spanske avisen El Mundo spilte en viktig rolle i avsløringen av gruppens aktiviteter og bakmenn. Den avdekket blant annet at Spanias innenriksminister 1982-1988, José Barrionuevo og Rafael Vera, leder av statens sikkerhetsråd, var sentrale i organiseringen av GAL. Avsløringene og rettssaken skapte en stor politisk skandale i Spania.
Perioden GAL var aktive omtales ofte som la guerra sucia (norsk: den skitne krigen) i spansk historieskriving.
Fredsforhandlinger
ETA har ved flere anledninger vært i samtaler og forhandlinger med spanske myndigheter.
I januar 1989 erklærte ETA 15 dagers våpenhvile og deltok i forhandlinger fasilitert av Algerie. I forkant av forhandlingene hadde den spanske regjeringen innhentet støtte til forhandlingene fra samtlige politiske partier i Baskerland. Til tross for fem møter mellom ETA og representanter for regjeringen lykkes ikke forhandlingene.
Mellom 1995 og 1997 forsøkte den argentinske foreningen Justicia y Paz å bringe partene til forhandlingsbordet i Den dominikanske republikk. Også dette mislyktes.
24. mars 2006 erklærte ETA en ny våpenhvile. Samtidig ble det kjent at ETA og spanske myndigheter holdt hemmelige samtaler i Oslo. Kilder i den rødgrønne regjeringen bekreftet at møtene pågikk og at Norge bisto. Samtalene skal ha pågått i flere måneder inntil ETA brøt våpenhvilen med en bombeaksjon mot Barajas-flyplassen i Madrid 30. desember 2006. Daværende statsminister i Spania, Jose Luis Rodriguez Zapatero (PSOE), avbrøt all dialog dagen etter angrepet.
Permanent våpenhvile
Etter lang tids interne diskusjoner tok Den baskiske nasjonale frigjøringsbevegelsen et oppgjør med ETAs voldsbruk i erklæringen Zutik Euskal Herria (Reis deg, Baskerland) i februar 2010. For første gang noensinne ba prominente medlemmer av Batasuna om at ETA skulle legge ned våpnene. Bevegelsen tok til orde for fredsforhandlinger basert på Mitchell-prinsippene som ble brukt i fredsforhandlingene i Nord-Irland.
Søndag 5. september 2010 erklærte ETA våpenhvile, med en erklæring som la vekt på behovet for forhandlinger og en demokratisk løsning på konflikten. Daværende statsminister i Spania, Jose Luis Rodriguez Zapatero (PSOE), ga kort tid etter uttrykk for at våpenhvilen ikke endret noe og at den ikke ville påvirke kriminaliseringen av den øvrige baskiske venstresiden.
ETA har siden overholdt våpenhvilen.
Avvæpning
21. februar 2014 overleverte ETA deler av sitt våpenarsenal, deriblant skytevåpen, håndgranater og sprengstoff, til en internasjonal verifiseringskommisjon, International Verification Commission (IVC). Kommisjonens talsmann er Ram Manikkalingam, som var rådgiver under fredsforhandlingene på Sri Lanka, og dens øvrige medlemmer har bakgrunn fra fredsforhandlinger blant annet i Sør-Afrika, det tidligere Jugoslavia og Nord-Irland. Verifiseringskommisjonen anerkjennes ikke av spanske myndigheter.
Verifiseringskommisjonen består av: Ram Manikkalingam (fra Sri Lanka), Ronnie Kasrils (fra Sør-Afrika), Aracelly Santana (fra Ecuador), Chris Maccabe (fra Storbritannia), Satish Nambiar (fra India) og Fleur Ravensbergen (fra Nederland).
Journalist og forfatter av flere bøker om Baskerland, Paddy Woodworth, omtalte den delvise avvæpningen i en kommentar i The Irish Times: "Det er uheldig at den spanske regjeringen stadig nekter å anerkjenne den internasjonale verifiseringskommisjonen, med dens internasjonale figurer som sørafrikanske Ronnie Kasrils og srilankiske Ram Manikkalingam. [...] Det er en kafkaesk situasjon når tidligere terrorister risikerer straff for å forsøke å destruere sine egne våpen."
Tre medlemmer av verifiseringskommisjonen måtte søndag 23. februar 2014 vitne for en dommer i spansk høyesterett. De skal også ha blitt bedt om å identifisere medlemmer av ETA og oppgi deres tilholdssteder. ETA overleverte i 2017 til politiet en liste over hemmelige våpenlagre. Spansk politi fant 8. april 2017 et 3,5 tonn stort våpenlager på fransk side av den spansk-franske grensen. ETA oppga samtidig at det nå hadde gitt fra seg alle sine våpen.
Oppløsning
ETA kunngjorde 2. mai 2018 at organisasjonen oppløste seg selv. Oppløsningserklæringen ble lest av den historiske ETA-lederen og tidligere politikeren Josu Ternera.
Boris Pankin
Boris Dmitrijevitsj Pankin (russisk: Борис Дмитриевич Панкин, født; født 20. februar 1931 i Frunze i det daværende Sovjetunionen) er en russisk diplomat og politiker. Han var blant annet utenriksminister i Sovjetunionen i 1991.
Etter Sovjetunionens fall ble Pankin ambassadør i Storbritannia, men han trakk seg i 1994 i protest mot krigføringen i Tsjetsjenia.
Pankin er nå bosatt i Bromma i utkanten av Stockholm.
Mastoiditt
Mastoiditt er en betennelse i tinningbenknuten (latin: processus mastoideus) bak øret. Mastoiditt er en relativt sjelden komplikasjon som følge av ørebetennelse (latin: otitt), og gjør området bak øret ekstremt ømt eller sårt.
«Ingermanland» (1842)
«Ingermanland» (russisk «Ингерманланд») var et tre-mastet, fullrigget linjeskip av Iezekiil-klassen bygget i Arkhangelsk i 1842. Skipet gikk på grunn 12. september 1842 utenfor Kristiansand på sin jomfrutur og sank utenfor Varhaug på Jæren. Havariet er et av de største noensinne utenfor Sørlandskysten (etter tap av menneskeliv).
Havari
«Ingermanland» forlot Arkhangelsk 8. august 1842 med kurs for Kronstadt i Østersjøen. Ombord var like i underkant av 900 personer (kildene varierer i sine tall), hovedsakelig mannlig besetning. Ruten tok «Ingermanland» gjennom Skagerrak langs norskekysten, hvor skipet møtte på uvær fra øst-nordøst utenfor Lindesnes. Utenfor Kristiansand seilte «Ingermanland» med Oksøy fyr på babord side i den tro at fyret var lanternen på et annet skip. Besetningen trodde de var langt fra land, men like etter gikk skipet på grunn på Grønningen utenfor Randesund ca kl. 22 den 12. september.
Etter grunnstøtingen ble «Ingermanland» løftet av grunnen og drev vestover med vinden. Besetningen avfyrte kanonene for å varsle om havariet og lyden ble oppfattet av loser på Flekkerøya, som seilte ut for å bistå. Uværet tvang losskøytene til å søke inn til Oksøy fyr og losene så lysglimtene fra kanonene fare forbi vestover i høy fart.
Samtidig hadde Flekkerøy-losenes rapport til Kristiansand ført til at dampskipet «Nordcap» ble sendt vestover for å finne havaristen. På dette tidspunktet visste man ikke i Kristiansand hvilket skip det gjaldt eller hva som hadde skjedd.
Diglottini
Diglottini er en liten gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger.
«Ingermanland» (1842)
Havari
I Mandal førte losenes beretning til at flere skip ble klargjort, blant dem sluppene «Lena» fra Svinør og «Hjorten». Mellom kl. 22 og 23 den 13. september dro skipene vestover for å finne «Ingermanland» og vraket ble funnet drivende vest for Lindenes og Lista kl. 5 på morgenen den 14. september. Været var fremdeles hardt, men stormen hadde løyet og muliggjorde redningsforsøk.
Diglottini
Utseende
Ganske små (1,4-2 millimeter), lange og tynne, mørke kortvinger. Kroppen er nokså smal og jevnbred. Hodet er rundet med ganske små fasettøyne, antennene tydelig klubbeformede, maksillarpalpene forholdsvis lange med klubbeformet ytterste ledd. Pronotum er rundet, dekkvingene ganske korte. Bakkroppen er langstrakt og sylindrisk, beina ganske korte.
Levevis
Phytosini lever på havstrender, i fjæresonen. De kan finnes både på sandete og steinete steder. De graver seg ned i sanden eller skjuler seg under steiner ved flo sjø. De eter trolig alger, ulikt de fleste andre kortvinger som er rovdyr.
«Ingermanland» (1842)
Havari
«Lena» var først på stedet og klarte å gjøre kontakt med russeren. 183 personer ble reddet ombord i «Lena» før skipet var fullt og måtte gjøre vendereis. «Hjorten» gjorde deretter kontakt og reddet ytterligere 120 personer. Til sist ankom «Nordcap», som reddet de gjenværende personene ombord.
I tillegg til barkassen som ble plukket opp av «Tordenskjold», drev det i land en barkass med 19 personer ved Kviljo på Lista, blant dem kaptein Treskin. En flåte med 15 personer ombord ble plukket opp av et skip i Skagerrak og tatt med til København. Ytterligere en gigg med 10 personer ombord drev i land på Eigerøy og én offiser ble plukket opp av loser fra Stavanger.
Til sammen ble det ifølge disse tallene reddet 503 personer fra skipet og 389 ble rapportert omkommet. Andre kilder oppgir 505 reddet og 387 omkomne. Blant de omkomne var 21 kvinner (7 overlevende) og 7 barn (1 overlevende).
Vraket av «Ingermanland» drev videre vestover langs kysten til det endelig sank utenfor Varhaug.
Til sammenligning: Da det tyske fangetransportskipet «Palatia» ble torpedert i 1942 utenfor Lindesnes omkom 986 mann.
Papirets historie
Papirets historie går tilbake til Kina til rundt 200 f.Kr. Kunnskapen om papirproduksjon spredte seg langsomt i Øst-Asia og deretter vestover via Samarkand og Bagdad. Papirframstilling og industriell tilvirkning i Europa begynte på Den iberiske halvøy på 900-tallet (dagens Portugal og Spania), og på Sicilia, hvor muslimer tok med seg kunnskapen fra Midtøsten. Derfra spredte kunnskapen seg til Italia og det sørlige Frankrike, og den nådde fram til Tyskland på 1300-tallet.
Til å begynne med ble papir framstilt ved håndkraft i Europa, men i middelalderen ble produksjonen mekanisert ved bruk av vannkraft. Den første vannkraftbaserte papirframstillingen i Europa skal ha skjedd i Leiria i Portugal. Den europeiske papirproduksjonen ekspanderte raskt etter oppfinnelsen av trykkemaskinen med løse skrifttyper på 1400-tallet. Papir var kostbart fram til dampdrevne maskiner ble tatt i bruk på begynnelsen av 1800-tallet, såkalte Fourdrinier-maskiner.
Andrew Howe
Andrew Howe (født 12. mai 1985 i Los Angeles, USA) er en italiensk friidrettsutøver. Han har nå spesialisert seg i lengdehopp. I junior-VM 2004 vant han både 200 m og lengdehopp. Hans gjennombrudd på seniornivå kom i innendørs-VM 2006 der han tok bronse i lengde. Han vant gull i lengdehopp under EM i Göteborg 2006.
Papirets historie
Etymologi
Ordet papir er etymologisk avledet fra papyros, antikkens greske ord for papyrusplanten (Cyperus). Papyrus er et tykt og papirlignende materiale som produseres fra margen av papyrusplanten. Det ble brukt i oldtidens Egypt og i andre gamle kulturer langs Middelhavet for skriving lenge før papiret ble oppfunnet i Kina. Papyrus er imidlertid en laminering og utvalsing av naturplanter som presses sammen og flates ut, mens papir er framstilt fra fibre hvis egenskaper er blitt endret ved bløtgjøring eller oppløsning. I romertiden var det ikke mulig å få tak i nok papyrus, slik at man begynte å anvende pergament lagd av skinn i stedet. Verken pergament eller papyrus er papir.
Tidlig papirframstilling og -bruk i Kina
Papirframstilling er tradisjonelt blitt datert til Kina en gang rundt 104 e.Kr. Da skal Cai Lun, som var en embedsmann ved keiserens hoff under Han-dynastiet (202 f.Kr.­­–220 e.Kr.), ha framstilt papirark ved bruk av morbærtre- og bastfibre sammen med fiskenett, gamle filler og avfall fra hamp.
Den første bruken av papir som er kjent fra utgravinger var fra styret til keiser Wu av Han fra 100-tallet f.Kr. Det eldste kjente stykke papir er fra et arkeologisk funn i Fangmatan i provinsen Gansu – et kart av papir, datert til mellom 179 og 41 f.Kr. Videre ble det i 2006 oppdaget prøver med kinesiske skrifttegn i det nordøstlige Kinas Gansuprovins som antyder at papir var i bruk av kinesiske militære mer enn hundre år før Cai, i år 8 e.Kr.
Drangsholt
Drangsholt er ei grend i Tveit i Kristiansand, om lag 7 km nord for Kjevik flyplass, ca. 25 minutters kjøring fra sentrum av byen. Den ligger på grensa mot Birkenes kommune, på østsiden av Tovdalselva. Drangsholt har egen velforening og vannverk. Området er velegnet for rekreasjon og trening, det finnes en rekke stier og grusveier man kan benytte. Drangsholt er del av grunnkretsen Boen-Drangsholt i Tveit bydel.
Roald Beck
Roald Friedrich Beck (født 8. januar 1944) er en norsk tidligere redaktør bosatt i Eidsvoll. Han var redaktør for tidsskriftet Skolelederen, fagbladet for skoleledere tilknyttet Skolelederforbundet. Beck satt som leder for Skolelederforbundet da han tok over etter Olav Broen i 1990 og var forbundsleder til 1999 da Eli Vinje fikk vervet som første kvinne.
Papirets historie
Tidlig papirframstilling og -bruk i Kina
Mens man tidligere anså Cai Lun som oppfinneren av metoden for å framstille papir – inspirert av veps og bier ), er det kanskje like sannsynlig at Cai Luns bidrag var å systematisere kunnskapen og å utvikle av en bedre papirframstillingsmetode.
Teknikk
Nedtegnelser i gamle kinesiske historieverk sier at:
Det første papiret ble antagelig til ved at en stampet og rørte sammen ingrediensene i vann, hvorpå de sammenfiltrete fibrene ble samlet på en matte. Barken på morbærtreet var særlig verdifull. Det hele ble filtrert gjennom en fin sil, ekstrahert, avvannet og varmetørket. Resultatet var papir med gode absorberende kvaliteter, som dermed var godt egnet til vannbasert blekk (tusj), med fargefasthet og mottagelighet for selv de fineste penselstrøk.
Papir av bedre kvalitet ble utviklet i sen Han-tid fra barken av than-treet. I det østlige Jin-dynastiet begynte man å lage papir av masse av finkornet bambusflis, behandlet med insektdrepende middel for bedre bestandighet.
Etter at trykking ble populært under Song-dynastiet, vokste etterspørselen etter papir. Papir ble også benyttet til betaling av avgifter; ett prefektur sendte papirark på 1,5 meter til hovedstaden som årlig tributt fram til året 1101. Trykking med løse typer på papir ble oppfunnet i Song-dynastiets Kina i 1040-årene av Bi Sheng.
Annen bruk
Papiret ble også benyttet til innpakning eller som fyllmasse for å beskytte ømfintlige bronsespeil. Det ble også brukt til å pakke inn giftige «medisiner», sies det i periodens offisielle historieverk. Selv om papir benyttet til skriving ble alminnelig fra 200-tallet e.Kr., fortsatte man å bruke det til andre formål, til innpakning og som beskyttende fyllmasse.
Toalettpapir ble benyttet i Kina minst fra 500-tallet e.Kr. I 589 e.Kr. skrev den kinesiske lærde embedsmann Yan Zhitui (531-591): «Papir med sitater eller kommentarer fra de fem klassikere eller navnene til de vise, gamle menn tør jeg ikke bruke til toalettet.» En arabisk reisende til Kina skrev om den merkelige kinesiske skikken med toalettpapir i 851: «Kineserne er ikke omsorgsfulle når det gjelder renslighet, og de vasker seg ikke med vann når de har gjort sine nødvendigheter; men de tørker seg med papir.»
Under Tang-dynastiet (618–907) ble papir foldet og sydd sammen til kvadratiske poser eller andre former for å oppbevare te, slik at ikke smaken ble forringet. I løpet av Song-dynastiet (960–1279) produserte kineserne verdens første kjente papirpenger, eller pengeseddel (som jiaozi og huizi), og papirpenger ble gitt i papirkonvolutter som gaver til embedsmenn. Disse sedlene var en form for gjeldsbrev. Den eldste bevarte egentlige papirseddel (ikke gjeldsbrev) er én-kuan-seddelen fra Ming-dynastiet. Denne er 220 mm × 340 mm og dermed også en av verdens største sedler.
Uavhengig utvikling i Mesoamerika
Arkeologiske funn indikerer at mayaene i Mellom-Amerika senest på 400-tallet benyttet en metode lik kinesernes til å lage skrive«papir» av bearbeidet bark. En form for papir som ble kalt for amate på nahuatl, ble benyttet av de mesoamerikanske kulturene fram til den spanske erobringen. Dette pergamentpapiret ble framstilt ved å koke og stampe den indre barken fra trær. Dette materialet var imidlertid ikke papir i egentlig forstand.
Sør- og Øst-Asia: Vietnam, Korea og Japan
Kineserne var lite villige til å dele sin kunnskap om framstilling av papir. Derfor tok det tid før kunsten ble kjent utenlands; det var ikke før på 200-tallet at kunnskapen begynte å sive ut.
Det skjedde først til Vietnam, og kanskje på 300-tallet eller noe senere var kunnskapen om papir kommet til Korea, og den spredtes til Japan en gang på 500-tallet eller noe senere. Disse tidspunktene er antagelser. Det er kjent at alle Koreas tre kongedømmer, som gikk i oppløsning i 668, nedtegnet sine offisielle historiekrøniker på papir. I Korea kalles papir for hanji. Det ble laget av den indre barken av dak-treet (morbærtrearten Broussonetia papyrifera).
I Japan er det en tradisjon som angir et noe senere tidspunkt: Ifølge den ble papirteknologien overført fra Kina til Japan av buddhistiske munker. Det skulle ha vært en koreansk munk ved navn Don-cho som delte sin kunnskap med det kongelige palass i Japan i år 610, 60 år etter at buddhismen var introdusert i Japan.
Japanpapir, washi (和紙) eller wagami, er en type håndlaget papir framstilt i Japan, som ofte feilaktig blir kalt for «rispapir» i mange vestlige land. Japanpapir er ofte ganske tynt, og det har gjerne en lett gul- og silkeaktig overflate, og meget holdbart. Japanpapir består av fibre fra innerbarken i kozo (papirmorbærtre), mitsumata (Edgeworthia chrysantha) og gampi (Diplomorpha sikokiana).
Spredning til Sentral-Asia og Sør-Asia
Langs silkeveien ble papir tidlig introdusert i området Xinjiang vest i Kina, noe arkeologiske undersøkelser har vist. Kunnskapen om papir spredde seg til blant annet Ko Chang, Loulan, Kotan og Dunhuang så tidlig som på 200-tallet. Teknikken hadde nådd Tibet en gang rundt 650. Da den kinesiske reisende Xuanzang (Hsuan Tsang) kom til India i 671, var papir utbredt der.
Den islamske verden
På 800-tallet var papir i omfattende i bruk i det Muslimske Imperiet, men for det som ble betraktet som viktige bokproduksjoner, som Koranen, ble pergament fortsatt foretrukket. Det var også framgang i bokinnbinding. Muslimsk bokbinding ble inspirert i stor grad av Koptisk og Etiopisk bokbinding. De tidligste bøkene var små og i liggende format, men på 1000-tallet utviklet de en ny innbinding som i dag regnes som den typiske muslimske formen for innbinding. Disse bøkene hadde en klaff som beskyttet framsnittet av boken. Da papir er mindre reaktivt til fuktighet, var det ikke behov for tunge permer. På slutten av 1100-tallet ble en gate i Marrakech i Marokko kalt for Kutubiyyin (bokselgere), da det var mer enn hundre bokhandler der.
Bruk av papir til innpakning er ikke kjent før 1035, da en persisk reisende som besøkte markedene i Kairo, merket seg at grønnsaker, krydderier og isenkram ble pakket inn i papir til kundene.
Etter det første korstoget i 1096 ble papirfabrikasjonen i Damaskus forstyrret av kriger, noe som spredte produksjonen til to nye sentre. Egypt fortsatte med tykkere papir, mens Iran ble stedet som spesialiserte seg på produksjon av tynnere papir. Papirframstilling ble spredt over hele den islamske verden og derfra til Europa. Arabisk papirproduksjon ble introdusert i India av arabiske handelsmenn på 1200-tallet, og papir erstattet da helt og holdent tradisjonelle skrivematerialer.
Fra pergament til papir
I Europa hadde papyrus gått ut av bruk på 800-tallet. Det foretrukne medium for bokframstilling var det glatte og skinnende pergamentet som ble produsert fra fint kalve-, geite- eller saueskinn. En fordel med dette var at man kunne skrape av skriften og bruke pergamentet på nytt, mens ulempen var at det var kostbart å framstille. Papir kom ikke fast i bruk før på 1400-tallet, og kunnskapen kom fra den muslimske verden.
Før papir ble produsert i Vest-Europa, var det likevel kjent. Marco Polo (ca. 1254–1324) beskrev kinesisk papirframstilling i sin reisebeskrivelse Il Milione (ca 1300), der han fortalte at fint papir ble produsert fra plantefibre. Den første kjente omtalen av papir i Europa var imidlertid i et småskrift av Peter, som var abbed i Cluny-klosteret 1122–1150. Flere manuskripter skrevet i Europa på såkalt orientalsk papir, det vil si papir importert fra Midtøsten og muslimske land, er bevart.
Kong Roger I av Sicilia utstedte i 1102 det første dokument i det kristne Europas som var skrevet på egenprodusert papir; Roger hadde flere muslimer i sin tjeneste. Senere sicilianske konger fulgte hans eksempel. Det eldste kjente keiserlige dokument på papir er et charter fra Fredrik II av Det tysk-romerske rike fra 1228, stilet til noen nonner i Steiermark i dagens Østerrike. Men den samme keiser Fredrik II forbød i 1231 bruk av papir for offentlige dokumenter; det måtte benyttes pergament. I de offentlige historiske arkiver i Storbritannia er det bevart et brev på papir fra Raimond VII (1197–1249), hertug av Narbonne og grev av Toulouse, til Henrik III av England, som må være skrevet i løpet av årene 1216–1222.
Selv om papir var kjent, var etterspørselen lav i høymiddelalderen. Papir var dyrere enn pergament, det var mer skrøpelig, og det ble assosiert med jøder og arabere, som man av religiøse grunner og fordommer ikke stolte på. Den kristne kirke forbød i begynnelsen bruk av papir som «hedensk kunnskap», og dyreskinn var det eneste som var «hellig» nok til å framstille Bibelen på.
Kunnskapen om papirframstilling kom med maurere fra Nord-Afrika, da de invaderte Spania og Portugal. Det eldste kjente papirdokumentet i Vest-Europa er det mozarabiske Silosmissalet, som antagelig er på papir framstilt i den muslimske delen av Den iberiske halvøya. De benyttet hamp og lerret som kilde for fiber. Den første nedtegnelsen som nevner en papirfabrikk på Den iberiske halvøy, er fra 1151 og forteller om en fabrikk i Xàtiva.
Til det kristne Italia kom kunnskapen om papirframstilling antagelig fra arabiskinfluerte Sicilia. Det er dokumentert at papir ble framstilt i Italia i annen halvdel av 1200-tallet med vannmerker som fortsatt ble benyttet i Fabriano ved 1300, i Bologna er de historisk belagt fra 1282. Det ble etablert fabrikker ved Treviso og andre norditalienske byer rundt år 1340. Vannmerker var en vestlig oppfinnelse. De tidligste merkene var enkle: kryss, ovaler, knuter, triangler og lignende mønstre, men på 1300-tallet og utover ble de mer detaljerte og omstendelige. Papirproduksjon under muslimene på Den iberiske halvøy fortsatte fram til 1244, da maurerne ble forvist. Produksjonen spredte seg deretter gradvis over hele det kristne Europa. Med oppfinnelsen av bokpressen og trykkeriet økte bruken av papir kraftig. Fra og med Gutenberg var pergament ikke lenger et alternativ, og etterspørselen etter papir i ulike tykkelser og kvaliteter steg raskt.
Den tidligste tyske produksjonen av papir var i Mainz i 1320. I Nürnberg ble det satt opp en papirmølle av Ulman Stromer (1329–1407) i 1390. Dette ble den første papirfabrikken nord for Alpene. På omtrent samme tid ble trykking med tresnitt overført fra tekstil til papir. En mengde populære motiver ble spredt med denne teknikken. Kunstneren Albrecht Dürer (1471–1528) var forlengelsen av denne grafiske tradisjonen med en rekke kunstneriske framstående trykk. Det første papirprodusenten i England var John Tate, som satte opp sin fabrikk i nærheten av Stevenage i Hertfordshire i 1490. Den første kommersielt vellykte papirproduksjonen i Storbritannia skjedde ikke før i 1588, da John Spilman anla en fabrikk i nærheten av Dartford i Kent. Innledningsvis var han avhengig av tysk ekspertise.
Papirtilgangen var rikelig i den første halvdelen av 1500-tallet. Papir ble brukt til brevveksling, regnskapsbøker, jordbøker, lovbøker og lignende. På bygdene i Norge holdt pergamentet stand til langt ut på 1600-tallet, særlig i Telemark og Buskerud, men fra midten av århundret overtok papiret fullstendig i Norge. I Norge ble den første papirmøllen anlagt på Bentse Brug ved Akerselva i Oslo i 1696. Ved begynnelsen av 1800-tallet fantes det tre papirfabrikker langs denne elva.
Helt fram til 1800-tallet ble papir produsert på tradisjonelt vis og som håndverk, ark for ark. Kluter av hamp, lin og bomull ble omstendelig sortert etter grovhet og fargetoner, og knapper og sømmer ble fjernet. Deretter ble klutene utsatt for gjæring, kutting, vasking og stamping. Papirformer ble dyppet ned i bøtter med fibermasse. Videre ble arkene av sammenfiltrede fibre presset, tørket, gitt ekstra motstandsdyktighet med lim, for deretter å bli presset, tørket og glattet ut igjen.
Trykkerirevolusjonen
Johann Gutenberg (ca. 1400–1468) var en tysk gullsmed og metallurg, som utviklet boktrykkerkunsten eller trykkeriprosessen. Gutenbergs oppfinnelse av mekanisk flyttbare eller løse typer, bokstaver, skapte en trykkerirevolusjon. Oppfinnelsen er kanskje en av de viktigste hendelser i tidlig moderne tid. Trykkeriprosessen spilte en nøkkelrolle for utviklingen av renessansen, for reformasjonen og for humanismens framvekst, og den banet vegen for opplysningstiden og den vitenskapelige revolusjon og for allmenn spredning av kunnskap og lærdom. Den fikk også betydning for typografien som egen faggren.
Før Gutenberg eksisterte det blokktrykking i Europa. Teknikken går ut på at man skjærer ut eller graverer inn en hel side på en tre- eller metallblokk, sverter denne og trykker siden. Gutenberg var den første europeer som benyttet seg av løse metalltyper (bokstaver) for å sette bøker.
Til tross for at kineserne introdusert løse typer omkring 1040 og slik fikk et kraftig forsprang innen boktrykkerkunsten, var det først på 1800-tallet at kinesisk trykking med bevegelige typer virkelig skjøt fart. Det skyldtes at selv om trykking på grunnlag av hele treplate-sider krevde en enorm oppstablingsplass, forhindret de tusenvis av forskjellige kinesiske skrifttegn utviklingen av virkelig enkle og raske måter å sammenkoble småelementer til trykkplater med bevegelige typer. Det var mot slutten av 1600-tallet at europeiske jesuitter, på oppdrag av Kangxi-keiseren, for første gang trykket hele bøker med bevegelige typer – etter Gutenbergs prinsipp.
Det langt mer begrensede antallet bokstaver som var nødvendig for europeiske språk, var en viktig faktor for Gutenbergs suksess. Han var også den første til å produsere bokstaver av en legering av bly, tinn og antimon (beste kombinasjon av ønsket tetthet og rimelig smeltepunkt), de samme komponentene som fortsatt brukes. Mellom 1436 og 1450 hadde han utviklet maskinvaren og teknikken med å støpe bokstaver fra matriser og bruken av oljebasert blekk, og han hadde fått til en mekanisering av trykkingen som gjorde masseproduksjon av bøker mulig. Et enkelt trykkeri i renessansen kunne produsere 3600 sider per arbeidsdag. Dette kan sammenlignes med tidligere tiders 40 håndtrykte sider og med bare noen få sider ved å kopiere for hånd. Gutenberg trykte først Bibelen, og denne Gutenbergs bibel ble den første masseproduserte bok med et opplag på 200 eksemplarer.
I motsetning til papiret spredte Gutenbergs trykketeknologi seg raskt gjennom Europa og til resten av verden. Det en antar er den første bok trykt i Danmark, var den odenseanske bønnebok, Breviarium Ottoniense fra Johann Snells Bogtrykkeri i Odense i 1482. Året etter kom den første trykte boken ut i Stockholm, også ved Johann Snell (ca. 1476–1519). I Norge regnes den første trykte boken å være almanakken Allmanach paa det aar efter Jesu Christi Fødsel 1644, utgitt av Tyge Nielssøn i Christiania (dagens Oslo) i 1643.
Med masseproduksjonen av bøker økte etterspørselen etter papir enormt.
Papirmaskin
En papirmaskin (papirmølle) i middelalderen var en vannmølle (en teknisk struktur som benyttet vannhjul for å drive en mekanisk prosess) som stampet papirmassen ved hjelp av stangjernshammere. Mekaniseringen av stampeprosessen var en viktig forbedring av papirframstillingen framfor manuell stamping med støtere.
Mens papirproduksjon ved muskelkraft fra dyr eller mennesker var kjent av både kinesiske og arabiske papirframstillere, er det uklart om de kjente til vanndrevne papirmøller. Det generelle fraværet av bruken av vannkraft i arabisk papirproduksjon antydes av at arabiske skribenter gjerne refererte til et produksjonssenter ikke som en «mølle», men en «papirfabrikk».