cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ikigai
Overblikk
Ikigai kan beskrive det å ha en form for mening i livet, så vel som å være motivert. as well as being motivated. Ifølge en studie gjort av Michiko Kumano, så er det å føle ikigai beskrevet på japansk som følelsen av mestring eller utmerkelse som følger når en person følger sine lidenskaper. Aktiviteter som genererer følelsen av ikigai er ikke påtvunget på et individ, men de er sett som å være spontane og tatt på seg frivillig. De er dermed personlige og er avhengig av en persons indre.
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Boufflers gikk inn i militær tjeneste i 1663, og ble oberst for dragoner i 1669.
Ikigai
Overblikk
Ifølge psykologen Katsuya Inoue er ikigai et konsept som består av to aspekter: «Kilder eller objekter som bringer verdi eller mening i livet» og «en følelse at ens liv har verdi eller mening på grunn av eksistens av dets kilde eller objekt». Inoue deler ikigai inn i tre retninger, sosial ikigai, asosial ikigai og antisosial ikigai - fra et sosialt perspektiv. Den sosiale ikigai refererer til ikigai som er akseptert av samfunnet gjennom frivillighets aktiviteter og sirkel aktiviteter. En asosial ikigai er en ikigai som ikke direkte er relatert til samfunnet, slik som tro eller selvdisiplin. Antisosial ikigai refererer til ikigai, som er den grunnleggende motivasjonen til å leve med mørke emosjoner, slik som lysten til å hate noen eller noe eller å fortsette å ha lysten på hevn.
Lister tingrett
Lister tingrett var en førsteinstansdomstol under Agder lagdømme. Tingretten lå i Farsund i Vest-Agder og dekket kommunene Farsund, Hægebostad, Flekkefjord, Kvinesdal og Lyngdal. Domstolen består av tre dommere og én dommerfullmektig.
Ikigai
Overblikk
National Geographic foreslo ikigai kan være en av grunnene til innbyggernes lange liv på Okinawa. Ifølge Buettner, har Okinawaerne mindre lyst til å pensjonere seg, da folk fortsetter i deres favorittjobb så lenge de holder seg friske. Moai, en sammensveiset vennegjeng, er også ansett som en viktig grunn til at beboerne på Okinawa lever så lenge.
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Under erobringen av Hertugdømmet Lothringen i 1670 tjenestegjorde han under marskalk François de Créquy. I De forente Nederlandene tjenestegjorde han under Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne, og han utmerket seg i tjenesten, for da Turenne ble drept av en kanon i 1675, fikk han kommandoen over de franske baktroppene under tilbaketrekningen. Han var på dette tidspunktet brigader og i 1677 fikk han generalsgraden Maréchal de camp.
Ikigai
Tidlig popularisering
Selv om konseptet ikigai lenge har eksistert i japansk kultur, ble det først popularisert av den japanske psykiatrikeren og akademikeren Mieko Kamiya i hennes bok fra 1966 «Om meningen med livet» (生きがいについて, ikigai ni tsuite). Boka har ennå ikke blitt oversatt til engelsk eller norsk.
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Han tjenestegjorde i en rekke militære aksjoner, og ble i 1681 generalløytnant. Han ledet den franske hæren mot Moselle ved innledningen av niårskrigen og hadde en rekke seire. 15. oktober 1688 inntok han den viktige festningen ved Mainz med 20,000 soldater, og ledet deretter et korps til elva Sambre, hvor de sluttet seg til François-Henri de Montmorency-Luxembourgs styrker i slaget ved Fleurus.
Karol Rómmel
Karol Rómmel (født 23. mai 1888 i Grodno, død 7. mars 1967 i Elbląg) var en polsk rytter som deltok i flere olympiske leker, 1912 i Stockholm, 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.
Rómmel vant en olympisk bronsemedalje under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det polske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i feltritt bak Nederland og Norge. Laget besto av Michał Antoniewicz på hesten «Moja Miła», Józef Trenkwald på «Lwi Pazur» og Rómmel på hesten «Doneuse». Rómmel kom på tjuesjetteplass i den individuelle konkurransen i feltritt med hesten «Doneuse».
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Han ble såret i angrepet på Mons i 1691, men var tilstede sammen med kongen under beleiringen av Namur (1692), og deltok i seieren i slaget ved Steenkerque 3. august samme år. Han ble for sine fortjenester samme år utnevnt til marskalk av Frankrike, og til hertug i 1694. Samme år ble han guvernør over fransk Flandern og byen Lille. Han ble beleiret under beleiringen av Namur (1695), og måtte kapitulere da 8,000 av hans 12,000 menn var drept.
David Veilleux
David Veilleux (født 26. november 1987 i Cap-Rouge) er en canadisk tidligere profesjonell landeveissyklist. Han syklet for det franske profesjonelle kontinentallaget Europcar fra 2011 til 2013.
Karol Rómmel
Under sommer-OL 1912 i Stockholm representerte han Russland, han kom på femtendeplass i sprangridning individuelt.
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Han spilte en avgjørende rolle under freden i Rijswijk, som avsluttet niårskrigen.
Karol Rómmel
Tolv år senere, under sommer-OL 1924 i Paris kom han på sjuendeplass med det polske laget i feltritt og sjette i sprangridning. Individuelt fikk han en tiendeplass i feltritt
Louis François de Boufflers
Liv og virke
Under den etterfølgende spanske arvefølgekrigen ble han truet av en beleiring av hertugen av Marlborough og Eugene av Savoia. Boufflers hadde kommandoen over byen, som holdt ut i tre måneder. Han fikk æresbevisninger etterpå av kongen, som om han hadde vunnet slaget. Hans motstand hadde vært slik at hans motstandere lot ham selv bestemme vilkårene for sin kapitulasjon.
Ikigai
Viktighet
På 1960-tallet, 70-tallet og 80-tallet ble ikigai tenkt til å være opplevd gjennom forbedring av samfunnet («underkaste sine egne begjær til andre») eller forbedring av selvet («følge sin egen vei»).
Louis François de Boufflers
Liv og virke
I 1708 ble han utnevnt til pair av Frankrike.
I 1709, da invasjon truet, tilbød Boufflers seg å tjene under Claude-Louis-Hector de Villars, og var med ham i slaget ved Malplaquet. Her vieste han stor dyktighet, og etter at Villars ble såret ledet han den franske armes retrett uten å tape verken kanoner eller fanger.
Han døde i Fontainebleau den 22. august 1711.
Ernst Ludvig, storhertug av Hessen
Ernst Ludvig Karl Albert Vilhelm, tysk: Ernst Ludwig Karl Albert Wilhelm (født 25. november 1868 i storhertugdømmet Hessen, død 9. oktober 1937 på Schloss Wolfsgarten ved Langen) var den siste regjerende storhertug av Hessen fra 1892 til 1918. Kallenavnet hans var «Ernie».
Tidlig liv
Ernst Ludvig var det fjerde og eldste barnet av storhertug Ludvig IV av Hessen-Darmstadt og prinsesse Alice av Storbritannia, datter av dronning Viktoria av Storbritannia og prins Albert av Sachsen-Coburg-Gotha. Han var eldre bror av Alexandra av Hessen-Darmstadt, keiserinne av Russland.
Ernst Ludvig fikk i sin barndom oppleve at mange som stod ham nær døde. I en alder av fem døde hans yngre bror, Friedrich. De to guttene hadde lekt på morens soverom da Friedrich falt ut av et åpent vindu og ned på en balkong seks meter under. Først virka det som om han bare hadde blitt litt småskada, men han led av hemofili og begynte å få hjerneblødning. Han falt inn i bevisstløshet samme dag og døde. Ernst Ludvig virka utrøstelig, brorens død gikk hardt inn på ham.
I 1878 blei Darmstadt offer for en difteriepidemi. Alle barna (unntatt prinsesse Elisabeth, som var sendt til bestemoren, prinsesse Elisabeth av Preussen) og deres far blei sjuke. Prinsesse Alice stelte sin sjuke ektemann og barn, men den 16. november døde hennes yngste datter, May. Alice holdt dette for seg selv i flere uker inntil Ernst Ludvig, som stod sin søster May nært, spørte etter henne. Ernst Ludvig blei fra seg av sorg da han hørte hva som hadde skjedd. Til slutt blei også Alice smitta, og hun døde, den 14. desember.
Ekteskap
Den 19. april 1894 gifta Ernst Ludvig seg med sitt søskenbarn, prinsesse Victoria Melita av Sachsen-Coburg-Gotha i Coburg etter oppfordring fra deres felles bestemor, dronning Viktoria. Det blei ikke et lykkelig ekteskap, det blei antatt at han var homofil. De fikk to barn, en datter, Elisabeth, født i 1895, som døde av tyfoidfeber åtte år gammel, og en stillefødt sønn, den 25. mai 1900. Paret skilte seg 21. desember 1901.
Ernst Ludvig gifta seg på nytt, i Darmstadt den 2. februar 1905, med prinsesse Eleonore av Solms-Hohensolms-Lich (17. september 1871 – 16. november 1937), som han fikk to sønner med:
Storhertug
I 1892 tok Ernst Ludvig over for sin far som storhertug.
Hele livet gjennom gav Ernst Ludvig sin støtte til kunst. Han stifta Darmstadt kunstnerkoloni på Mathildenhöhe og skrev selv dikt, skuespill, essays og pianokomposisjoner. Ernst Ludvig tjenestegjorde i det tyske militæret under første verdenskrig. Ved krigens slutt mistet han sin trone, under novemberrevolusjonen i 1918, tross at han nekta å abdisere.
I oktober 1937 døde Ernst Ludvig ved Schloß Wolfsgarten, ved Darmstadt i Hessen. Han blei gravlagt ved sin datter, Elisabeths side, i Rosenhöhe park i Darmstadt.
Karol Rómmel
Han deltok i både første- og andre verdenskrig og var fange i både Dachau og Mauthausen-Gusen konsentrasjonsleir.
Ikigai
Viktighet
Flere studier viste at personer som ikke føler ikigai har større sannsynlighet for å oppleve kardiovaskulære sykdommer. Men, det var ingen evidens for korrelasjon med utviklingen av ondartede svulster.
Kleiveren
Kleiveren (også skrevet Kleivern og Klevervannet) er et vann i Høyjord sogn i Sandefjord kommune i Vestfold. Det ligger 101 meter over havet og har et areal på 0,13 km².
Kleiveren er utstyrt med badestrand, brygge, stupebrett, toalett tilrettelagt for funksjonshemmede, bilparkering og stier rundt hele badevannet. Kleiveren er rikt på tryte/abbor, men inneholder også annen fisk, som ørret, sik og ål.
S-lån
S-lån er lån på spesielle vilkår som Norges Bank kan gi til banker i krise, det vil de si som har problemer med å få nok ansvarlig kapital gjennom vanlige lån. Slike lån er ikke gitt siden bankkrisen i begynnelsen av 1990-årene. Norges Banks hovedstyre vedtok i mars 2004 prinsipper og retningslinjer for å yte S-lån.
Orašje
Orašje er en by og kommune nord i Bosnia-Hercegovina. Byen ligger i entiteten (delstaten) Føderasjonen Bosnia-Hercegovina og er administrasjonssenter i kantonen Posavina.
Byen ligger ved elven Sava. På motsatt side ligger den kroatiske byen Županja.
Landrus ti ekteskap
Landrus ti ekteskap (britisk og amerikansk tittel: ) er et britisk-amerikansk krim-melodrama fra 1960 regissert av W. Lee Wilder. Manuset ble skrevet av Myles Wilder. Landru blir spilt av George Sanders.
Vergemålsloven (2010)
Vergemålsloven eller Lov om vergemål er en norsk lov som ble kunngjort 26. mars 2010 og som trådte i kraft 1. juli 2013. Loven definerer den offentlige forvaltningen av midlene til den som er erklært som umyndig. Den regulerer organiseringen av vergemålsmyndigheten, forvaltning av midlene til umyndige og personer med verge, og kontrollen av verger og deres regnskaper.
Ved ikrafttredelsen ble Lov om umyndiggjørelse av 1898 og Vergemålsloven av 1927 opphevet. Essensen i den nye lovgivingen er at vergemålsmyndigheten er statliggjort og hører under statsforvalteren (tidligere fylkesmannen), mens det tidligere var et kommunalt organ. Den nye loven er også i harmoni med FN-konvensjonen om funksjonshemmedes rettigheter av 30. mars 2007, som Norge ratifiserte 1. juli 2013.
Ifølge den nye lovgivningen kan man gi en framtidsfullmakt om hvem som skal representere en dersom man ikke lenger kan klare seg selv.
Forskriftens § 26 angir at «Grensen for hvilke midler som forvaltes av statsforvalteren» er satt til «to ganger folketrygdens grunnbeløp (G)».
Vipassanā
Vipassanā (pali) eller vipaśyanā (sanskrit: विपश्यना; burmesisk: ဝိပဿနာ; singalesisk:විපස්සනා; kinesisk: 觀; pinyin: guān; tibetansk: ལྷག་མཐོང་, lhaktong; wylie: lhag mthong) er et begrep innenfor buddhismen som betyr innsikt i virkelighetens sanne natur, nemlig de tre kjennetegnene ved eksistensen: Forgjengelighet, lidelse og mangelen på et selv.
I den vestlige verden er begrepet stort sett oversatt med «innsiktmeditasjon».
Symphodon
Symphodon er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor (6 -7 millimeter), avlang, litt matt, brunsvart gjødselbille. Bare hunnen er kjent. Hodet er bredt og skovlformet, forkanten halvsirkelformet uten innbuktninger eller tenner, med gulaktig rand. Pronotum er avrundet, nærmest ovalt, fint punktert. Dekkvingene har fine punktrader, mellomrommene mellom disse er noe opphøyde. Leggene på forbeina har to korte tenner.
Levevis
Ingenting er kjent om denne artens biologi.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Chile.
Systematisk inndeling
Slekten blir ofte plassert som en underslekt av Aphodius.
Malmö Yllefabriks AB
Malmö Yllefabriks AB (MYA) var en tekstilselskap for ullbaserte tøyer. Opprinnelig bestod det av én fabrikk i det sentrale Malmö i Skåne, men virksomheten ble utbygd til andre steder.
Historie
Den startet sin virksomhet i Malmö i Sverige i 1867, og fra 1874 var konsul August Schmitz sjef for fabrikken, som lå i kvarteret Lybeck i det sentrale Malmö. På folkemunne ble fabrikken kalt «Doffeln» ettersom et av dens produkter var en form for ulltøy av en type ulltøy som kalles dyffel.
Den 7. mars 1888 ble fabrikken totalt ødelagt i en brann. Fabrikken ble imidlertid raskt gjenoppbygd, og da med helt moderne maskiner, og kunne starte produksjonen igjen allerede i 1889. Den sysselsatte 1.600 personer på det meste. År 1892 startet MYA dessuten en fabrikk i Furulund, som senere også ble utbygd med veveri. Da Manufaktur AB (MAB) flyttet sin virksomhet fra kvarteret Spinneriet til Trelleborgsvägen overtok MYA også deres gamle fabrikk. Etter at Skandinaviska Textil Fabriks AB gikk i likvidasjon i 1912 tok MYA over dens fabrikk, som lå i Varberg og hadde drøyt 200 ansatte.
I 1931 ble ledelsen overtatt av August Schmitz jr. og 1943 ble MAB & MYA-konsernet dannet. I år 1952 ble MYAs kamgarnsspinneri konsentrert helt til Furulund og i 1953 ble hele det utrømte kvarteret Spinneriet solgt. Dette ble revet i sin helhet for å gi plass til Arkaden-komplekset, som ble innviet i 1957.
Krisen innen tekstilbransjen førte til at MYA ble nedlagt i 1958 og 700 personer ble oppsagt. Bygningen ble revet i 1960 for å gi plass til NK, nåværende Hansacompagniet. Fabrikken i Varberg ble nedlagt i 1962.
Lar
Lar kan sikte til:
Teateråret 1897
Teateråret 1897 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1897.
Norbert Werbs
Norbert Werbs (født 20. mai 1940 i Warnemünde ved Rostock i Tyskland; død 3. januar 2023 i Neubrandenburg) var en tysk katolsk geistlig og hjelpebiskop i erkebispedømmet Hamburg.
Prest
Etter studier i katolsk teologi i presteseminaret i Erfurt i Øst-Tyskland ble Werbs presteviet i 1964 i Rostock. Frem til 1966 var han kapellan i Neubrandenburg, og deretter assistent for de filosofisk-teologiske studier i Erfurt. Deretter ble han kapellan og så sogneprest ved St. Josef i Parchim, og fra 1975 sogneprest i Neubrandenburg, der man under hans tid bygde kirken St. Josef – St. Lukas.
Hjelpebiskop for den apostoliske administrator for Schwerin
I januar 1981 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Amaura og til hjelpebiskop for den apostoliske administrator for Schwerin. Han ble bispeviet den 25. mars samme år av biskop Heinrich Theissing i Rostocker Christuskirche; medkonsekrerende var biskopene Joachim Wanke og Theodor Kettmann.
... og i Hamburg etter den tyske samling og bispedømmeomorganisering
Etter at Bischöfliches Amt Schwerin ble innforlivet i det nygrunnlagte erkebispedømmet Hamburg var Werbs fra 1995 biskopsvikar for erkebiskopen av Hamburg med tilsyn med erkebispedømmets områder i Mecklenburg, og derutover ansvarlig for ungdomssjelesorgen og skolesaker, og formann for erkebispedømmets liturgi- og kirkemusikkkommisjon.
Den 20. mai 2015, hans 75-årsdag, innvilget pave Frans hans alderbetingede fratreden.
Han døde etter kort sykeleie den 3. januar 2023 i Neubrandenburg.
Weißenbach am Lech
Weißenbach am Lech er en østerriksk kommune i distriktet Reutte, Tirol.
Stedet ligger ved inngangen til Tannheimer Tal i Lechtal, ved foten av Gaichtpasset. Her munner Weißenbach (fra Tannheimer Tal) og Rotlech ut i Lech. Gravfunn ved romerveien Via Decia fra Reutte til Bregenz viser at området hadde stor betydning i romertiden.
Weißenbach ble første gang nevnt i et dokument fra 1200. I middelalderen gikk saltveien fra Hall i Tirol over Gaichtpass og ned i Tannheimer Tal, og videre til Bodensee-området.
Nabokommuner: Ehenbichl, Forchach, Hinterhornbach, Höfen, Nesselwängle, Reutte, Stanzach, Tannheim, Vorderhornbach, Wängle, og i Tyskland: Bad Hindelang
Innherred (avis)
Historikk
I 2015 gikk tredagersavisene Levanger-Avisa og Innherreds Folkeblad og Verdalingen sammen om å danne tredagersavisen Innherred, som utkom med sitt første nummer den 31. mai. Roger Rein ble ansvarlig redaktør, Tor Ole Ree ble assisterende redaktør, mens Odd Arild Sandnes ble daglig leder i Innherred.
Fra 1. januar 2016 ble Anja Hartløff Helland ny assisterende redaktør.
Adresseavisen-konsernet er majoritetseier i Innherred.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Lesertall på nett
Lesertall fra TNS Gallup / Scores (gjennomsnitt per uke, PC/Mac og mobil)
Teo Otto
Teo Otto eller Theo Otto, egentlig Theodor Karl Otto (født 4. februar 1904 i Remscheid i Tyskland, død 9. juni 1968 i Frankfurt am Main i Vest-Tyskland) var en tysk scenograf og kunstmaler. Ved slutten av sitt liv hadde Otto arbeidet med mer enn 800 teaterproduksjoner.
Otto begynte som kunstmaler, og hadde sin første utstilling med malerier under en sommerfest på folkehøyskolen Volkshochschule Remscheid i Remscheid, der også Käthe Kollwitz, Otto Pankok, Gert Wollheim og Christian Rohlfs var representerte. I perioden 1923 til 1926 studerte han maleri og skulptur på kunstakademiet i Kassel under Ewald Dülberg (1888-1933), lagde scenedekorasjoner og hadde et studieopphold i Paris. Han arbeidet med maleren Giorgio de Chirico, den ungarskfødte maleren, fotografen og scenografen László Moholy-Nagy og maleren, billedhuggeren og scenografen Oskar Schlemmer. I tillegg ble han kjent med komponisten Igor Stravinskij og forfatteren Bertolt Brecht, og skal ha møtt den tysk-jødiske dikterinnen Else Lasker-Schüler.
Ottos liv tok en vending i 1933, da han fikk yrkesforbud av de nazistiske myndighetene i Tyskland, etter å ha gått ut mot dem offentlig. Han emigrerte derfor til Sveits, der han laget scenedekorasjoner for teateret Zürcher Schauspielhaus i Zürich, som fungerte som et tilfluktssted for tyskspråklig teater i tiden frem til den andre verdenskrigs slutt. På Zürcher Schauspielhaus kom han til å forbli frem til sin død i 1968, og stod der blant annet for scenografien til flere uroppførelser av Bertolt Brechts skuespill, som for eksempel skuespillet Mutter Courage und ihre Kinder i 1941.
Etter krigen ble Otto den mest etterspurte scenografen innen tyskspråklig teater. Han arbeidet blant annet for Salzburger Festspiele og Wiener Burgtheater, men også for scener i New York City, Paris, London, Israel og flere andre steder. Hans arbeid for skuespilleren, iscenesetteren og intendanten Harry Buckwitz, kjent for sine oppsetninger av Bertolt Brechts skuespill, ble en rettesnor for fremtidig vest-tysk Brecht-tolkning.
Teo Otto Theater (det tidligere Stadttheater) i Remscheid i Tyskland fikk navn etter Otto den 30. september 2001.
Prestegård
En prestegård eller prestegard er et gårdsbruk i tilknytning til et presteembede. Gårdsbruket er gjerne tillagt et sogneprestembede og lokalisert i nærheten av en kirke. Flere prestegårder har tidligere vært embedsmannsgård. Bosted for prest som ikke har eller har hatt tilknytning til et gårdsbruk, blir betegnet som prestebolig.
Mange av prestegårdene har sin historie tilbake til middelalderen og et benefisert gods. Det benifiserte gods var viktig for å sikre prestene underhold. Prestegårdene har således vært både bosted og inntektskilde for prestene. Det betydde at prestene også hadde ansvar for gårdens drift, som regel gjennom en forpakter. I 1821 ble det benefiserte gods, også kjent som prestebolgodset, lagt til Opplysningsvesenets fond.
Naturalhusholdning har helt frem til moderne tid vært viktig i Norge. Den opprinnelige ideen med prestegårder var at den lokale presten kunne skaffe seg nødvendige inntekter fra driften. Inntekten ble ikke minst brukt til den opplysningsvirksomheten som senere utviklet seg til allmueskolevesenet og folkeskolen, forløperen til dagens moderne grunnskole. Gjennom inntektene fra, eller med utgangspunkt i, prestegårdene var Opplysningsvesenets fond også med på å finansiere starten på høyere utdanning i Norge. Universitetet i Oslo mottok tilskudd helt frem til 1960-tallet fra fondet, i tillegg til at mye av universitetet er bygget på tidligere prestegårdsgrunn.
Gjennom sin behandling av St.meld. 64 (1984-85) åpnet Stortinget i 1985 adgang for å selge forpaktningsbrukene der det lå til rette for det. Salgene er i all hovedsak gjennomført, men noen eiendommer er beholdt i Opplysningsvesenets fonds eie ut fra at de på en spesiell måte representerer prestegårdshistorien. Prestegårder som er solgt og ikke lenger huser prest eller eies av Opplysningsvesenets fond, er ikke lenger å betrakte som prestegårder. Disse gårdene tar da i offisielle sammenhenger i bruk det opprinnelige navn som var benyttet før gården ble prestegård.
Prestegårdshistorien utgjør en viktig del av norsk kulturhistorie. Gårdene står sentralt i utviklingen av norsk folkeopplysning, utdanning, landbruk og kulturliv. Blant de mest kjente personene med tilknytning til prestegårder er Petter Dass, Hanna Winsnes, Niels Henrik Abel, Jørgen Moe, Eilert Sundt, Henrik Wergeland, Camilla Collett, Johan Herman Wessel og Bjørnstjerne Bjørnson.
Hector McNeil
Hector McNeil (født 10. mars 1907, død 11. oktober 1955) var en britisk politiker.
McNeil var utdannet ved Woodside School og senere ved University of Glasgow, utdannet som ingeniør og arbeidet som journalist for en skotsk nasjonal avis. Han var medlem av Glasgow Town Council fra 1932 til 1938. Han ledet senere Glasgow Trades Council.
Han var statssekretær for Skottland fra februar 1950 til oktober 1951 i regjeringen til Clement Attlee. McNeil døde kort tid etter å ha beholde sin plass ved valget i 1955.
Hector McNeil Memorial Baths var et svømmebasseng i byen Greenock som ble oppkalt til ære for McNeil. Grunnsteinen ble lagt av McNeils kone den 9. oktober 1963. Badene ble revet i 2002 etter at Greenock Waterfront Leisure Centre åpnet.
Arkitekturdomene
Innen virksomhetsarkitektur er et arkitekturdomene en bred visning av en virksomhet eller et system. Det er en delvis visning av et system som fokuserer på å vise aktuelle bekymringer for interessenter, og derfor også en beskrivelse som skjuler andre visninger og aspekter av systemet som beskrives.
4 hoveddomener som er anerkjent i de fleste foreslåtte definisjoner av virksomhetsarkitektur forretningsarkitektur, dataarkitektur, applikasjonsarkitektur og teknologiarkitektur.
Oversikt
Siden Stephen Spewaks bok fra 1993 kalt Enterprise Architecture Planning, og kanskje også før den tid, har det vært vanlig å anerkjenne 4 typer arkitekturdomener: forretningsarkitektur, dataarkitektur, applikasjonsarkitektur og teknologiarkitektur.
British Computer Society sin Reference Model for Enterprise and Solution Architecture bruker samme inndeling, men legger til følgende:
Merk at applikasjonsarkitektur handler om en applikasjonsportefølje, ikke den interne arkitekturen til den enkelte applikasjon - som ofte kalles applikasjonsarkitektur.
Mange rammeverk for virksomhetsarkitektur kombinerer data- og applikasjonsdomenene til ett enkelt lag som ligger under forretningsarkitekturen (vanligvis et menneskelig aktivitetssystem; altså et notasjonelt system som uttrykker en eller annen målrettet menneskelig aktivitet i en teoretisk forstand i form av intellektuelle konstruksjoner og ikke som beskrivelser av faktisk aktivitet i den virkelige verden ) og over teknologiarkitekturen (plattformen for IT-infrastruktur). Det er mange variasjoner av dette.
Rogaland auto as
Rogaland auto as ble stiftet i 1946 av Paul Bang og Einar Schei.
Importen av motorsyklene Horex og Maico startet tidlig på 1950 tallet fra Tyskland. Fra 1960 begynte importen av Tempo nyttekjøretøy, bedre kjent som Rapid og Matador, og var en av meget få Bilimportører som lå utenfor Oslo området. Salget gjennom et stort forhandlernett utviklet seg gjennom 60 og 70 tallet, til å bli de nest mest solgte lette vare og lastebiler i Norge etter Volkswagen.
Ole Paul Bang overtok ledelsen av firmaet i 1978, og utviklet driften fra 40 millioner til 200 millioner. Iveco ville selv overta importen til Norge og terminerte kontrakten i 1985 og firmaet overtok GM Opel agenturet i Stavanger. I 1988 kom bankkrisen, og bilmarkedet skrumpet fra 170.000 biler til 70.000 på få år, og måtte se seg nødt til å innstille driften i 1991.
Teateråret 1983
Teateråret 1983 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1983.
Karin Berg
Karin Berg (født 1948) er tidligere direktør for Skimuseet og forfatter. Hun har skrevet flere bøker relatert til ski og skisport. Hun var direktør for Skimuseet til 1. september 2015.
Destinasjonsbasert kontantstrømskatt
Destinasjonsbasert kontantstrømskatt (engelsk: border-adjustment tax) er en skatt som i realiteten er en utvidet merverdiavgift.
Mehran Amirahmadi
Mehran Amirahmadi (født 27. februar 1969 i Iran) er en persisk forfatter og journalist som etter tjue år i Teheran, hvor han utga to diktsamlinger og to politiske debattbøker, gikk i landflyktighet etter presidentvalget i 2009. Han reiste til Norge hvor han etablerte seg med sin familie. Hans første roman er Månepiken (2013).
Skogsfjordelva
Skogsfjordelva er ei elv på Ringvassøya i Karlsøy kommune i Troms og Finnmark. Den renner fra Skogsfjordvatnet til Skogsfjorden og er 2,0 km lang. Elva er nederste del av Skogsfjordvassdraget, som har en total lengde på 21,4 km og et nedbørfelt på 138,79 km². Middelvannføringen ved munningen er 7,00 m³/s.
Skogsfjordelva er ei god fiskeelv, og det går både laks, sjøørret og sjørøye opp i elva. Elvas utløp i sjøen er viktige våtmarksarealer for fugl.
Vassdraget ble vernet mot kraftutbygging i Verneplan I for vassdrag i 1973.
Thomas L. Thompson
Thomas L. Thompson (født 7. januar 1939 i Detroit i Michigan) er en teolog og bibelforsker assosiert med den bevegelse som kalles for Københavnerskolen, også kalt bibelsk minimalisme. Han var professor i teologi ved Københavns Universitet årene 2003–2009, lever fortsatt i Danmark og er i dag dansk statsborger.
Bakgrunn
Thompson avla sin B.A. ved Duquesne University, Pittsburgh, Pennsylvania i 1962, og sin [Filosofisk doktorgrad Ph.D.] ved Temple University, Philadelphia, Pennsylvania i 1976.
Karriere
Thompson har undervist ved University of Dayton (teologiinstruktør, 1964-1965), University of Detroit (asisterende professor i Det gamle testamente, 1967-1969), École Biblique (gjesteprofessor, 1985-1986), Lawrence University (gjesteprofessor, 1988-1989) og Marquette University (amanuensis, 1989-1993), før han kom till København. Han var dessuten ansatt ved Tübingen Atlas of the Near East som forsker i årene 1969-1976.
Han ble utnevnt til National Endowment for the Humanities Fellow i 1988. Han er utgiver av Equinox Press monografiserie Copenhagen International Seminar og tilhører redaksjonen for Scandinavian Journal for the Old Testament, Holy Land Studies og Dansk Teologisk Tidsskrift.
Københavnerskolen
Fokus for Thompsons arbeid har vært møtet mellom Bibelen, særskilt Det gamle testamente, og arkeologien. Hans The Historicity of the Patriarchal Narratives (1974), var en kritikk av den til da dominerende eller i hvert fall innenfor forskerverden omfattende oppfatning at bibelsk arkeologi hadde påbevist historisiteten for personer som Abraham og andre bibelske patriarker.
Hans The Early History of the Israelite People From the Written and Archaeological Sources (1993) ga ytterligere argumenter for at den bibelske historien ikke var pålitelig. Han sammenfattet at «den lingvistiske og litterære virkeligheten i den bibelske tradisjon er i sitt vesen preget av folkeminne. Konseptet benei Israel... er en refleksjon av ingen sosialpolitisk instans av den historiske staten Israel i den assyriske perioden...»
Thompson er tett tilknyttet den bevegelse som er kjent under navnet bibelsk minimalisme sammen med blant andre Niels Peter Lemche, Keith Whitelam og Philip R. Davies, en løst sammensatt gruppe av forskere som hevder at den bibelske versjonen av historien ikke blir støttet av arkeologiske bevis avdekket, men er tvert imot blitt motbevis av arkeologien, og er derfor kan Det gamle testamente ikke benyttes som en historisk kilde.
Hans grunnleggende studie, Historicity of the Patriarchal Narratives, førte til en til dels bitter strid innen den amerikanske forskerverden som forhindret ham fra å få lærestol ved noe nordamerikansk universitet. Hans senere arbeid har blitt mottatt på lignende vis i Nord-Amerika, men har i stor grad blitt akseptert eller hatt interesse i Europa.
I 1992 utga han Early History of the Israelite People og i 1993 ble han knyttet til det teologiske fakultet ved Københavns Universitet som professor. Resten av tiåret ble opptatt av til dels harde strider med konservative amerikanske bibelforskere, ofte betegnet som «maksimaliser», som kan eksemplifiseres med en meningsutveksling i 2001 mellom Iain Provan, Thompson og Philip R. Davies ved Universitetet i Sheffield i Journal of Biblical Studies.
Det sentralafrikanske keiserriket
Det sentralafrikanske keiserriket (fransk: ) var et kortlevd selverklært konstitusjonelt monarki, men i realiteten et absolutt monarki under et militærdiktatur med ett parti, som erstattet Den sentralafrikanske republikk, og i tur ble erstattet av Den sentralafrikanske republikk. Keiserriket ble opprettet og styrt av marskalk Jean-Bédel Bokassa, president på livstid i Den sentralafrikanske republikk, som utnevnte seg selv til keiser Bokassa I 4. desember 1976.
Bokassa brukte det som tilsvarte 20 millioner amerikanske dollar, en tredel av regjeringas årlige inntekt, på kroningsseremonien sin. Monarkiet ble avskaffet og republikken gjenopprettet 21. september 1979, da Bokassa ble styrtet i et franskstøttet militærkupp.
Erklæring
I september 1976 oppløste Bokassa regjeringa, og erstattet den med  («Det sentralafrikanske revolusjonsrådet»). 4. desember 1976, under landsmøtet til MESAN, satte Bokassa i kraft en ny grunnlov, konverterte tilbake til katolisismen (han hadde tidligere samme år konvertert til islam) og erklærte at republikken nå var et monarki: «Det sentralafrikanske keiserriket». Han lot seg krone «S.M.I. Bokassa 1er» (S.M.I. sto for : «Hans imperielle majestet».
Bokassas fulle tittel var  («Keiser av Sentral-Afrika etter viljen til det sentralafrikanske folket, forent i det nasjonale politiske partiet MESAN»). Hans regalier, overdådige kroningsseremoni og regime var i stor grad inspirert av Napoleon I, som hadde transformert Den første franske republikk til Det første franske keiserdømmet. Den estimerte kostnaden til kroningsseremonien var på 20 millioner amerikanske dollar, noe som tilsvarte en tredel av statsbudsjettet, og all bistand fra Frankrike det året.
Selv om det ble hevdet at det nye keiserriket ville bli et konstitusjonelt monarki, forble landet i praksis et militærdiktatur. Keiser Bokassa beholdt den samme diktatoriske makten han hadde som president, og MESAN forble det eneste lovlige partiet. Undertrykking av meningsmotstandere fortsatte å være utbredt, deriblant ved bruk av tortur.
Styrting
Innen januar 1979 hadde den franske støtten for Bokassa forsvunnet helt etter at opptøyer i Bangui førte til en massakre på sivile. Mellom 17. og 19. april ble mange skoleelever arrestert etter at de hadde protestert mot de dyre skoleuniformene som var blitt gjort obligatoriske av regjeringa. Rundt hundre personer ble drept.
Teateråret 1885
Teateråret 1885 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1885.
Det sentralafrikanske keiserriket
Styrting
Styrtinga av Bokassa ble kalt «Frankrikes siste koloniekspedisjon» av den erfarne franske diplomaten Jacques Foccart. Opération Barracuda begynte kvelden 20. september og var ferdig tidlig neste morgen. En kommandotropp fra det franske etterretningsbyrået SDECE (nå DGSE) og spesialstyrker fra 1er RPIMa, under ledelse av oberst Brancion-Rogue, landet med et Tarnsall C-160 og klarte å ta kontroll over Bangui M'Poko lufthavn. Etter at ytterligere to transportfly hadde landet ble det sendt en melding til oberst Degenne om at han kunne komme inn med sine Barracuda-er (kodenavn for åtte Puma-helikoptre og Transall-fly), som tok av fra en militærflyplass i N'Djamena i nabolandet Tsjad.
Teateråret 1885
Fødsler
lyriker og hørespillforfatter ||align=center|82 ||align=center|1967 ||
Det sentralafrikanske keiserriket
Styrting
En halvtime ut i 21. september 1979 kunngjorde tidligere president Dacko at Det sentralafrikanske keiserriket hadde falt. Dacko forble president i Den sentralafrikanske republikk til han ble styrtet i et kupp 1. september 1981 av general André Kolingba.
Teateråret 1885
Fødsler
og nazikolloboratør ||align=center|72 ||align=center|1957 ||
Kenny Elissonde
Kenny Elissonde (født 22. juli 1991 i Longjumeau) er en profesjonell fransk landeveissyklist. Han sykler for UCI WorldTour-laget Trek-Segafredo. Han har vært profesjonell syklist siden 2012.
Tetraclipeoides
Utseende
Små til middelsstore (4 - 8 millimeter), avlange, lysbrune til brunsvarte gjødselbiller. Hodet er bredt og skovlformet, uten kraftige knøler eller groper, men med en tverrlist mellom fasettøynene, forkanten er litt innbuktet i midten, gjerne med et par små tenner. Pronotum er mer eller mindre avrundet, fint punktert eller med en blanding av fine og grove punkter. med en fin randlinje ved roten. Dekkvingene har fine, skarpe punktrader, mellomrommene mellom disse er litt hvelvede. Leggene på forbeina har tre korte tenner.
Levevis
Artene lever i gangene til ulike gnagere (for eksempel præriehunder), der de livnærer seg av møkk. Noen av artene finnes i nærheten av sanddyner, det er uvisst hvordan disse lever.
Utbredelse
Slekten er for det aller meste amerikansk, men forekommer også i Afrika.
Systematisk inndeling
Slekten blir ofte plassert som en underslekt av Aphodius.
Hawker Sea Fury
Hawker Sea Fury var et britisk jagerfly som ble bygget av Hawker Aircraft for Royal Navy på slutten av 1940-tallet. Det var Storbritannias siste propelldrevne jagerfly og et av de raskeste med stempelmotor som ble bygget.
Utvikling
I 1942 begynte Sydney Camm å arbeide med en erstatning for Hawker Typhoon. Tegningene ble presentert i januar 1943 for Luftfartsministeriet som bestilte seks prototyper med tre ulike motoralternativ: Rolls-Royce Griffon, Napier Sabre og Bristol Centaurus. I april samme år fikk Hawker spesifikasjoner fra Admiralitetet på et lignende fly for Royal Navy og utviklingen ble deretter rettet mot en marin variant. I april 1944 fikk man kontrakt på 200 Fury til Royal Air Force og ytterligere 200 Sea Fury til RN (hvorav 100 skulle bygges av underleverandøren Boulton Paul).
Den 1. september 1944 fløy den første prototypen med Centaurus XII-motor og firebladet propell, etterfulgt den 27. november av den andre prototypen med Griffon-motor og doble kontraroterende propeller. Den sjette og siste prototypen fløy den den 25. juli 1945 med en Sabre VIII-motor på over 3 000 hestekrefter og lyktes i å komme opp i 780 km/t. Andre verdenskrigs slutt gjorde at flyvåpenet avbestilte sine fly og valgte heller å satse helt og holdent på jetdrevne fly i stedet. Dessuten hadde leveransene av RAFs siste propelldrevne jagerfly. Supermarine Spiteful alle. Marinen valgt motsatt vei. Ettersom Fury oppviste bedre egenskaper i lav hastighet enn Supermarine Seafang, og dermed var bedre egnet til å lande på et hangarskip, valgte man å gå videre med Sea Fury som et sikrere konvensjonelt alternativ til Sea Vampire. Sea Fury ble testet og kvalifisert for sjøtjeneste på HMS «Victorious» i 1946 og tatt i tjeneste i februar 1947.
Australia
Australia var en tidlig eksportkunde av Sea Fury. Flyet ble tatt i tjeneste i Royal Australian Navy i 1948 og brukt av tre divisjoner (No.805, No.808 og No.850 Skvadron) ombord på hangarskipene HMAS «Sydney» og HMAS «Vengeance». Liksom Storbritannia brukte Australia sine Sea Furies i Koreakrigen. Australia beholdt dem i tjeneste frem til 1962.
Burma
I 1957 kjøpte Burma 21 brukte Sea Fury fra Storbritannia. De ble satt inn i mot Kuomintang-støttet gerilja i nordre Burma. Den 15. februar 1961 ble en taiwansk Consolidated Privateer skutt ned av Sea Fury-fly nær thailandske grensen, ettersom den ble mistenkt for å levere utstyr til geriljaen. Burma erstattet sine Sea Furies med fly av modellen Lockheed T-33 Shooting Star i 1968.
Canada
Et annet land som tidlig begynte å bruke Sea Fury var Canada. Det første flyet ble levert i juni 1948. To divisjoner (No.803 og No.883 Squadron, senere omdøpt til No.870 og No.871 Skvadron) opererte flyet fra hangarskipet HMCS «Magnificent» og fra flybasen Shearwater i Nova Scotia. Sea Fury ble brukt frem til 1956 da modellen ble erstattet av McDonnell F2H Banshee.
Cuba
miniatyr|En cubansk Fury utstilt på [[Playa Girón ved Grisebukta i Matanzas.]] I forbindelse med den cubanske revolusjonen i 1959 kjøpte Fulgencio Batistas regering in sytten brukte Fury fra Storbritannia for å bekjempe 26 juli-bevegelsen. Det varte dog ikke lenge før Batista ble styrtet og flyene ble overtatt av det cubanske revolusjonærene flyvåpen. På grunn av mangel på reservedeler og flymekanikere ble bare fem satt i flydyktig stand i april 1961. To av de ble ødelagt på bakken den 15. april av Douglas A-26 Invader. Dagen etter da Grisebuktinvasjonen gikk av stabelen forble de gjenværende fly i det revolusjonære flyvåpen og senket fartøyene Houston og Rio Escondido. Douglas Invader ble også nedskutt av Sea Furies. En Sea Fury havarerte i Grisebukta på grunn av motorstans, muligens forårsaket av luftvernild.
Nederland
I april 1948 kjøpte Nederland 22 Sea Fury fra Hawker samt lisens for Fokker til å bygge ytterligere 25 fly. Disse ble basert på hangarskipet Karel Doorman. De ble erstattet i 1957 av det jetdrevne Hawker Sea Hawk.
Irak
Den første eksportkunden som allerede i 1946 bestilte Sea Fury var Irak og det var også Irak som anmodet om at en to-seters skoleversjon skulle utvikles. Leveransene begynte i 1947 men ble stoppet under den arabisk-israelske krig i 1948, da irakiske Sea Furies basert i Egypt ble satt inn mot Israel. De gjenværende Sea Furies som Irak hadde bestilt ble levert i stedet til Pakistan. Etter krigen plasserte Irak bestillinger på 25 nye Sea Furies; i 1951, femten nybygde og ti brukte i 1953. De erstattett Hawker Hunter på 1960-tallet.
Pakistan
Under den første indisk-pakistanske krig i 1947 kjøpte Pakistan i all hast inn 52 Sea Fury-fly for å komplettere sine Hawker Tempest. Etter krigen ble det også kjøpt 37 Sea Furies bygget for Irak, hvilket gjorde Pakistan til den største brukeren av Sea Fury etter Storbritannia. Pakistan erstattet de fleste av sine Sea Fury med North American F-86 Sabre i 1955. Bare en divisjon (No.14 Squadron) beholdt de til 1966 da de ble erstattet av modellen Lockheed F-104 Starfighter. Til forskjell fra mange andre land skrotet ikke Pakistan sine Sea Furies, men solgte de på det sivile marked på 1970-tallet. Mange av de Sea Furies som fortsatt er flydyktige flydde i det pakistanske eller irakiske flyvåpen.
Storbritannia
Sea Fury erstattet Supermarine Seafire som viktigste jagerfly innen Royal Navy. Seafire var mere som en nødløsning som krigens krav presset frem som en erstatning for den håpløst umoderne Gloster Gladiator. Seafirens lange nese gav dårlig sikt fremover og det smale understellet gjorde landing under sjøgang til en vågeseilas. Sea Fury var raskere enn Seabird, hadde lengre rekkevidde og kunne også brukes som angrepsfly bevæpnet med bomber eller raketter.
Etter Koreakrigens utbrudd ble Sea Fury brukt fra hangarskipene Glory, Theses og Ocean fra og med oktober 1950. I desember måned ble det gjennomført 332 angrep mot bruer, jernbane og flyplasser i Nord Korea med Sea Fury. I 1952 begynte kinesiske MiG-15 dukke opp over Korea. Den 8. august 1952 angrep åtte MiG-15 en britisk formasjon med Sea Furies og Fireflies. I kampen ble en Firefly alvorlig skadet, mens en MiG-15 ble skutt ned av en Sea Fury. Det var den eneste britiske luftseieren under Koreakrigen.
Sea Fury ble etterhvert erstattet av Hawker Sea Hawk og Supermarine Attacker i 1953 og i august 1955 ble siste tatt ut av tjeneste. Etter 1971 har Royal Navy Historic Flight hatt et fåtall Sea Furies i bruk. Dessverre er flere av dem blitt ødelagt eller skadet i havarier.
Sivilt bruk
Mange av de Sea Furies som ble tatt ut av tjeneste på 1950-tallet ble sendt tilbake til Hawker Aircraft i Blackpool. Foruten de som fortsatte å bli brukt som jagerfly i Burma og på Cuba ble mange solgt på det sivile markedet, blant annet i Tyskland der de ble brukt som slepemålsfly. Også Pakistan og Irak solgte sine Sea Furies på det sivile markedet. Sea Fury var et populært sportsfly ettersom det var raskt, lett håndterlig og relativt lett å vedlikeholde. Sea Fury ble brukt fortsatt for konkurranseflyvning, men flyene er da også forsynt med kraftfulle motorer som Pratt & Whitney Wasp Major eller Wright Duplex-Cyclone. Mange er også blitt plassert på museer, og er i enkelte tilfelle fortsatt flyvedyktige.
EM i friidrett 1938 – Lengdehopp menn
Dette er de offisielle resultatene for øvelsen Lengdehopp herrer ved EM i friidrett 1938 i Paris, Frankrike.
Bettina Wulff
Bettina Wulff (født Bettina Körner i Hannover 25. oktober 1973) var gift med Christian Wulff, Tysklands forbundspresident fra 2010 til 2012. Hun vokste opp i Grossburgwedel i Niedersachsen og har en høgskoleeksamen i anvendt medievitenskap og mediejus. Etter avsluttede studier arbeidet hun som pressetalsperson.
Som Tysklands førstedame mellom 2010 og 2012 engasjerte hun seg ut over embetspliktene som statssjefens hustru også ideelt innenfor støtte til utsatte familier.
Nordsundet bru
Nordsundet bru er ei bjelkebru som krysser Nordsundet i Namsos kommune i Trøndelag. Brua er del av fylkesvei 769 og forbinder Elvalandet med fastlandet. Lengden er 343 m.
Oskarshamn flyplass
Oskarshamns flygplats (IATA: OSK, ICAO: ESMO) var en regional flyplass 12 km nord for Oskarshamn ved E22. Flyplassen tilhører Oskarshamns Utvecklings AB som igjen er eid av Oskarshamns kommune. Flyplassen ble bygget i 1970 med en rullebane, 900 m lang. Den er forlenget flere ganger og er nå på 1 500 meter og bredden er 30 meter. Banen hadde da den ble lagt ned et fullstendig instrumentlandingssystem (ILS). Kommersiell passasjoertransport opphørte i juni 2014.
Goncharov (meme)
Goncharov er en internett meme om en ikke-eksisterende gangsterfilm fra 1973 med samme navn. Goncharov ble funnet opp av brukere på Tumblr som en spøk. Det blir vanligvis beskrevet som en mafiafilm som finner sted i Napoli med involvering av Martin Scorsese. Den fiktive rollebesetningslisten inkluderer Robert De Niro, Al Pacino, John Cazale, Gene Hackman, Cybill Shepherd og Harvey Keitel.
Goncharov oppsto opprinnelig da en Tumblr-bruker la ut et bilde av et par støvler med detaljer som tydet på filmens eksistens i stedet for en merkevareetikett. Dette innlegget ble reblogget i August 2020 med hentydningen om at Goncharov var en ekte film. Det er denne rebloggen som blir generelt sett på som opprinnelsen til memen. Memen gikk viralt i November 2022 etter en filmplakat for Goncharov ble opprettet av artisten Alex Korotchuk og delt på nettet. Dette utløste en forseggjort fiksjon av filmens innhold og produksjon, beskrevet i innlegg på Tumblr og andre sosiale medier som om filmen var ekte. Goncharov har fått betydelig dekning i media og fått svar fra bemerkelsesverdige individer, inkludert Scorsese.
Fiktiv handling og produksjonshistorie
Filmen finner sted i Napoli i kjølvannet av oppløsningen av Sovjetunionen. Robert De Niro tar rollen som hovedpersonen, Lo Straniero, også kjent som Goncharov, som er russisk leiemorder. Fortellingen inneholder en kjærlighetstriangel delplott som involverer Goncharov, hans kone Katya (portrettert av Cybill Shepherd i filmens fiktive rollebesetning) og karakteren Andrey (Harvey Keitel), hvis forhold til Goncharov er beskrevet som å ha homoerotisk overtoner. Katya sies å inngå et homoerotisk forhold til en kvinne som heter Sofia (Sophia Loren). Både Goncharov / Andrey og Katya / Sofia er populære par i Goncharovfandom. En annen fremtredende karakter er Joseph "Ice Pick Joe" Morelli (John Cazale), en snikmorder beryktet for sitt varemerke mordvåpen, ishakken. Filmen har i tillegg en ofte tilbakevendende motiv av klokker.
Opprinnelse og utvikling
Goncharov oppsto da en Tumblr-bruker med navn zootycoon la ut et bilde av en tag funnet på et par støvler med detaljer om den ikke-eksisterende filmen Goncharov i stedet for et merkelapp, som antydet at det var "en film av Matteo JWHJ0715" som ble "presentert" av Martin Scorsese og inkluderte i slagordet "den største mafiafilmen som noen gang er laget". En annen bruker svarte spøkefullt på innlegget at "denne idioten har ikke sett goncharov"; innlegget var reblogget med et skjermbilde av kommentaren fra brukeren Aveline McEntire i August 2020. McEntires reblogg blir ofte kreditert som opprinnelsen til memen. Tumblr-bruker Michael Littrell, som undersøkte opprinnelsen til støvlene, oppdaget at taggen har likheter med en plakat for 2008-filmen Gomorra, regissert av Matteo Garrone og presentert av Scorsese. Littrell bestemte at "Matteo JWHJ0715" og Goncharov var sannsynligvis feiltrykk av tittelen og kreditter fra Gomorra-plakaten''. I Goncharov''s metafiksjon, brukere har inkonsekvent beskrevet filmen som regissert av enten Matteo JWHJ0715 eller Scorsese.
I slutten av november 2022, Alex Korotchuk, en Praha-basert artist, laget en plakat for filmen som inneholdt skuespillere, karakternavn og besetningsmedlemmer, og la den ut på Tumblr på 18. november. Korotchuks plakat gikk viralt, og inspirerte en forseggjort fiksjon av filmens eksistens, basert på detaljene den etablerte. Diskusjon av filmen involverte detaljert kritisk analyse av handlingen, temaer, symbolikk, og karakterer, samt oppretting av gif-er, fankunst og fanfiction, og temamusikk, alt presentert som om filmen var ekte. En Letterboxd side ble opprettet og flere "anmeldelser" for Goncharov ble lagt ut der, men ble fjernet. Archive Of Our Own, et fanfiction nettsted, hadde over 500 oppføringer for Goncharov fra 24. november 2022.