cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyskerjente
Wehrmachts holdning
Wehrmacht oppmuntret ikke disse forholdene, og når ikke-tyske kvinner etterlyste forsvunne tyske kjærester og forloveder, svarte militærmyndighetene rutinemessig at mannen var «savnet», selv om han i realiteten rett og slett var gift i hjemlandet. Den tyske ekteskapsforordningen av 7. mai 1940, som gjaldt Wehrmacht, nedla generelt forbud mot ekteskap med utenlandske kvinner så lenge krigen pågikk. Etter okkupasjonen av Danmark, Norge, Nederland og Belgia ble forordningen endret gjennom en førerordre, slik at tyske soldater fikk gifte seg med «rasemessig beslektede personer i Nederland, Norge, Danmark og Sverige». Ekteskap med samiske kvinner var derfor utelukket. Fra 1942 ble ekteskapsforordningen innstrammet. Nå het det at ekteskap og forplantning kun var ønskelig innenfor det tyske folk. Ikke minst ventet det «hundretusener av friske, tyske piker hjemme, og dessverre også tallrike unge soldatenker».
SS og Lebensborn
Ifølge Heinrich Himmler var norske kvinner velkomne «mødre av godt blod», men «selv med sin beste vilje ikke i stand til å følge tysk tankegang», slik at de måtte omskoleres før et eventuelt ekteskap med en tysker. Allerede i mai 1940 så en SS-lege for seg at man kunne oppgradere genmaterialet i «de rasemessig tilbakeliggende sørtyske regionene» ved å foreta en storstilt forflytning av norske kvinner dit. Himmler ønsket å tilby «ariske» kvinner som ventet barn med en tysker, et alternativ til abort, som for øvrig var forbudt (fra 1943 med dødsstraff i Tyskland), og hadde i 1935 opprettet Lebensborn-programmet, som ble etablert i Norge fra 1941. Ca 1 200 av de ca. 8 000 barna i det norske Lebensborn-registeret ble født på Lebensborns fødehjem her i landet.
Register over kvinner smittet med kjønnssykdommer
I Oslo ble det på tysk initiativ under krigen opprettet et kartotek over kvinner smittet med kjønnssykdom, et kartotek norske myndigheter benyttet seg av etter frigjøringen for å spore opp hvem som hadde vært sammen med tyskere. I Oslo jobbet seks kvinner og to menn utelukkende med sedelighetssaker under krigen. Tyskere assisterte norsk politi ved razziaer og pekte ut hvilke kvinner de ville ha tvangsundersøkt. Aksjonene var ikke rettet mot prostitusjon, men et ledd i bekjempelse av kjønnssykdom.
Årsaker til reaksjonene
Den norske eksilregjeringen ønsket å bygge opp en isfront mot de tyske okkupantene, og dette gjaldt da selvfølgelig slik kontakt. I mai 1941, like før alle radioapparater ble beslaglagt, bortsett fra for medlemmer av Nasjonal Samling, tok regjeringens talsmann Toralv Øksnevad avstand fra disse kvinnene i sterke ordelag, samtidig som omfanget ble sterkt minimert.
Utvilsomt har det virket provoserende på ganske mange i en befolkning som strevde med å få hverdagen til å gå opp, å bli konfrontert med norske jenter i hyggelig og glad passiar med representantene for okkupantene. Johan Scharffenberg kritiserte høsten 1945 reaksjonene mot de såkalte «tysketøsene», og mente at disse hadde sin rot i blandingen av tre forhold: nasjonalfølelse, sjalusi og kjønnsmoral. Det forhold at det oppsto vel så sterke reaksjoner, herunder internering, mot de jentene som etter fredsslutningen hadde kontakt med allierte soldater, tyder på at også de to siste faktorene var til stede.
Konsekvenser
Allerede i september 1940 registrerte dansk politi at kvinner ble skamklipt for å ha gått med tyskere. Dette var de første motstandshandlingene under okkupasjonen. I Frankrike, der fenomenet var mer utbredt enn i nordiske land, kalles disse kvinnene les tondues («de snauklipte»). Gertrude Stein skriver i boken Kriege, die ich gesehen habe («Kriger jeg har sett»): «I dag står landsbyen på hodet fordi de skal klippe håret av jentene som var sammen med tyskere under okkupasjonen, de kaller det 1944-frisyren, og det er selvfølgelig grusomt siden klippingen skjer offentlig, det er i dag det skjer.» I Frankrike ble noen «tyskertøser» skutt ved standrett.
Norge og Danmark var de eneste landene som internerte kvinnene i leirer. Noen ble snauklippet, oppstilt offentlig til spott og spe, og navnene deres hadde ofte vært på trykk i illegale aviser. «Å ta håret av en tyskerhore er for mild straff, de skal hates og plages på alle måter, både mannlige og kvinnelige landssvikere,» heter det i et sitat fra et innlegg i Arbeiderbladet. En dansk «tyskertøs» sa treffende: «Vi pikene ble jo egentlig behandlet dårligere enn tyskerne selv.» Hun glemte da at tyske soldater etter krigen ble satt til å rydde vestkysten av Jylland for landminer, noe som kostet mange av dem livet.
De som sto bak skamklipping av tyskerjentene, var nesten alltid menn, sjelden alene, men i noen tilfeller assistert av kvinner. Ofte hadde gjerningsmennene selv hatt kontakt med tyskere og fryktet et rykte som «stripede», slik at det ble viktig å demonstrere at de var på «den rette siden». Undersøkelser fra Danmark har vist at én av ti var kjenninger av politiet, og i like mange tilfeller var alkohol med i bildet. De fleste var arbeidere eller lærlinger i alderen 17-35 år.
Internering
Det å ha et forhold til en tysk mann var i seg selv ikke nok til tiltale etter landssviklovgivningen, men mellom 3 000 og 5 000 kvinner ble likevel internert mellom mai 1945 og den påfølgende vinter, uten rettslig kjennelse, uten advokatbistand eller mulighet for å anke. Som rettsgrunnlag viste man til en provisorisk anordning for tiltak mot kjønnssykdommer. Videre ble det påberopt et beskyttelsesbehov mot privat rettsforfølgelse og overgrep. En provisorisk anordning fra 1943 hjemlet slik internering uten domstolsbehandling.
Kvinnene ble enten innkalt av helserådene, eller innbrakt av politiet. Også Milorg-grupper kunne foreta slike arrestasjoner, selv om de ikke hadde politimyndighet og dette lå derfor utenfor deres mandat. Kvinnene ble deretter forhørt, og der hvor det forelå mistanke om at andre forhold var til stede slik at det kunne reises landssviksak, ble kvinnene overført til politiets landssvikavdeling, i Oslo på Bredtvet kvinnefengsel.
Grunnlaget for interneringen var opplysninger om kvinnenes vandel de siste årene, herunder hvor mange ganger de var behandlet for gonoré eller syfilis. Det var kvinnenes vandel de siste årene som var utslagsgivende, og ikke nødvendigvis deres situasjon våren 1945.
Det ble derfor politiet eller helsemyndighetene som bestemte hvor lenge interneringen skulle vare, noe som var uheldig for de internerte. Gjennomsnittlig varte interneringen i to måneder, men det var store individuelle forskjeller, fra et par-tre dager og opp til litt over seks måneder. Interneringen bar preg av fengsling. I noen leirer var disiplinen så streng at det var straffbart å plystre, og det ble advart om at vaktene åpnet ild «ved behov».
Den største av ca. 40 leirer lå på Hovedøya ved Oslo, og der var bare en tredjedel av de 1 100 innsatte smittet med syfilis eller gonoré.
I tillegg var det en større leir med 450 internerte på Hovelåsen utenfor Kongsvinger. Andre leirer var blant annet på Tennebekk ved Bergen, Selbu ved Trondheim, Klekken ved Hønefoss og Skadberg ved Stavanger, som alle avga internerte til Hovedøya da leirene ble lagt ned.
Mange ble også internert fordi de etter krigens slutt oppholdt seg ved, og var på ulovlige besøk i oppsamlingsleirene for tyske soldater som ventet på hjemsendelse. Dette pågikk i nesten et år etter krigens slutt, til tross for at disse jentene på dette tidspunktet ikke hadde noe beskyttelsesbehov. Tilsvarende ble kvinner internert fordi de tok imot tidligere tyske soldater som var på ulovlige besøk fra sine interneringsleirer.
Statens interneringsleir for kvinner, Hovedøya
Leiren på Hovedøya ble opprettet 1. oktober 1945 i den etterlatte brakkeleiren etter de tyske soldatene. Kvinnene kom da fra Fangeleir Fiskevollen, en leir som hadde blitt opprettet på Ljanskollen i juni 1945, men denne egnet seg ikke til vinterbruk. Selv om formålet med interneringen offisielt ikke var straff eller varetekt, omtalte også rikspolitisjef Andreas Aulie leiren som en «fangeleir».
Etter at de lokale, midlertidige leirene i løpet av 1945 ble lagt ned, ble de internerte enten løslatt eller overført til Hovedøya. Rundt halvparten av kvinnene som var internert på Hovedøya var fra Oslo, resten var overført eller flyttet fra resten av landet. I tillegg til de rundt 1,100 internerte kvinnene, var minst 16 barn, som ikke kunne bli ivaretatt hos andre familiemedlemmer, internert sammen med sine mødre. Det var en ganske stor alderspredning blant de internerte, til tross for av nesten 70 % var i 20-årene.
Da sosialminister Sven Oftedal besøkte leiren våren 1946, besluttet han at leiren umiddelbart skulle stenges, da assosiasjonene til de konsentrasjonsleirene han selv hadde sittet i under krigen, ble for sterke.
I ettertid
I 2010 nektet Riksarkivaren innsyn i materialet hos Riksarkivet om de innsatte på Hovedøya, med den begrunnelse at personopplysningene er underlagt taushetsplikt. Klage til Kulturdepartementet førte ikke frem. Materialet skulle bli brukt i en dokumentar om statens interneringsleirer for tyskerjenter i årene 1945–46.
Tjenestemannsanordningen
Alle offentlig ansatte «tyskertøser» ble fradømt sin stilling med bakgrunn i en provisorisk anordning, forfattet av London-regjeringen 26. februar 1943. Denne «tjenestemannsanordningen» fastslo at «unasjonal atferd» medførte oppsigelse fra stillinger innen stat og kommune. Det ble ikke tatt hensyn til om den «unasjonale atferden» hadde funnet sted før anordningen ble vedtatt i 1943, og kanskje ikke engang kunne dokumenteres av annet enn rykter om personen. Andre opplevde å bli utstøtt av familie og sosiale nettverk.
Bergen Sporveis funksjonærforening sendte et brev til arbeidsgiver datert 23. mai 1945: «''Ved sporveien er det endel kvinnelig betjening som hele tiden de har tjenestegjort der, har gått med tyskere. Dette var vært til stor forargelse for den mannlige betjening, og også for den kvinnelige betjening som har oppført seg helt norsk i okkupasjonstiden. Foreningen ser det som en hån mot betjeningen at man fortsatt skal beholde disse ved bedriften. De fleste av disse individer innrømmer selv at de har vært forlovet eller har gått med tyskere, men nekter å slutte selv om de har fått anmodning både fra administrasjonen og vår forening. En tør derfor foreslå at saken bringes inn for de kommunale myndigheter med anmodning om at nevnte betjening øyeblikkelig fjernes. Sett på bakgrunn av den alminnelige folkemening om tyskerjenter, skulle dette være et rettferdig krav. Vedlagt følger en liste over de som erkjenner [forholdet], og de som nekter, men som vår betjening kan bevidne at beskyldningene er riktige.''» 14 av den øvrige kvinnelige betjening sa seg opp pr 24. mai 1945 i protest mot at tyskerjenter fortsatt var i Bergen sporveis tjeneste.
Tap av norsk statsborgerskap
Statsborgerloven av 1924 § 8 bestemte at at norsk statsborgerskap gikk tapt ved å erverve utenlandsk statsborgerskap. Kvinner som gifte seg med tyske menn ervervet tysk statsborgerskap.
Anordningen ble opphevet av lov 13. desember 1946 nr. 1 um tillegg til statsborgarlovi, som videreførte bestemmelsen i anordningen § 2 i lovens § 2.
I Ot.prp. nr 136 (1946), foredratt av statsråd Jens Chr. Hauge, het det: «''Størsteparten av disse gifte kvinnene har ved sin omgang med okkupasjonsmaktens soldater og tjenestemenn opptrådt på en høyst uverdig måte. I og med at de inngår ekteskap med tyskere, bør deres politiske tilknytning til Norge være brutt. Og det er meget ønskelig at de forlater vårt land så snart som mulig.''»( side 2 sp. 2)
I den nye statsborgerloven av 1950 ble det bestemt at tap av norsk statsborgerskap ved erverv av fremmed statsborgerskap kun skjedde hvis man søkte om eller ervervet det fremmede statsborgerskapet med rene ord. Kvinner som automatisk ervervet utenlandsk statsborgerskap ved inngåelse av ekteskap med en utenlandsk mann beholdt dermed sitt norske statsborgerskap.
I tillegg ble det vedtatt en bestemmelse i § 13 om gjenerverv av norsk statsborgerskap for kvinner som hadde mistet sitt norske statsborgerskap som følge av at de hadde giftet seg med en utenlandsk mann. § 13 ble opphevet i 1989.
Høyesterett fant i 1955 at anordningen ikke var i strid med Grunnlovens § 97 om forbud mot å gi lover tilbakevirkende kraft.
Utvisning
Anslagsvis var det mellom 50,000 og 100,000 norske kvinner som hadde et forhold til tyske soldater og offiserer. Sommeren 1945 hadde hvert syvende norske bryllup en tysk brudgom. Over 3,000 norske kvinner giftet seg med tyskere, uten å ane at de dermed satte sitt statsborgerskap over styr. Nå var kvinnene blitt tyske statsborgere selv om de bodde i hjemlandet. Og som tyskere ble de utvist fra Norge.
Jusprofessor Johs. Andenæs protesterte mot dette i avisen Verdens Gang: «''Man utviser ikke landssvikere, ikke tyskertøser og deres barn, bare akkurat denne kategori som har fått sitt forhold legalisert ved ekteskap, og deres barn. Hvis man sier at det å gifte seg med en tysker er et så uverdig forhold for en norsk kvinne at hun bør miste sitt norske statsborgerskap og utvises, må det være like uverdig for en norsk mann å gifte seg med en tysk kvinne.''» 28 norske menn som giftet seg med tyske kvinner under krigen, fikk ikke tysk statsborgerskap.
Verst stilt var de som havnet i DDR (Øst-Tyskland). Tyske menn med kone fra Vesten hadde problemer med å få arbeid. Disse ekteparene var like uønsket i DDR som i Norge, og mange var statsløse i over ti år. Med DDR-pass fikk konen bare besøke Norge ved dødsfall i familien, og da forutsatt at familien betalte reisen.
NRK tok opp krigsbrudenes skjebne i to programmer i 1988. Saken ble nå tatt opp i Stortinget, og § 13 fjernet fra Norges lover. Fra 1989 kunne kvinnene bli norske statsborgere igjen, men bare hvis de flyttet tilbake. Imidlertid slapp de kravet om botid på to år i Norge som ellers er vanlig før man innvilges norsk statsborgerskap på nytt. Fra mai 1989 kunne en krigsbrud altså velge mellom å bli boende i Tyskland, eller bosette seg i Norge og få tilbake statsborgerskapet. For de fleste var dette lite attraktivt, og de som bodde i DDR, slapp ikke engang over grensen. Krigsbrudene mente at de burde fått samme valget som andre norske kvinner hadde hatt i perioden 1950–55, da de kunne få tilsendt passet i posten, men samtlige søknader ble møtt med avslag.
Krigspensjon
Hvis en kvinne blir enke etter en mann som er innvilget krigspensjon, undersøkes hennes fortid. Hun får ikke hans krigspensjon videreført hvis hun «er registrert som medlem av NS og har fått forelegg for det». 92 805 nordmenn ble etterforsket for landssvik under rettsoppgjøret, hvorav 37 150 saker ble henlagt på grunn av bevisets stilling. Saksmappene oppbevares i Riksarkivet. Når en enke søker om å få overta sin manns krigspensjon, tar Rikstrygdeverket automatisk kontakt med Riksarkivet for å finne ut om kvinnen har vært NS-medlem eller hatt seksuell omgang med tyskere. I så fall avvises søknaden, selv om saken hennes den gang ble henlagt.
Regjeringens unnskyldning i 2018
Statsminister Erna Solberg benyttet 17. oktober 2018, på Regjeringens arrangement for menneskerettighetserklæringen, anledningen til på vegne av Regjeringen, å be om unnskyldning for måten norske myndigheter behandlet jenter og kvinner som hadde en relasjon til tyske soldater under 2. verdenskrig.
Krigsbarn
I 1996 kom det en undersøkelse som antar at 70 000 norske kvinner hadde forhold til tyske soldater. Samme undersøkelse viser at det ble i alt født 8 364 barn med tysk far og norsk mor i Norge under krigen. Undersøkelsen viste videre at Vestlandet (Bergen), Trøndelag-fylkene og Nord-Norge skiller seg ut med flest tyskerbarn, mens Østlandet og Sogn og Fjordane skiller seg ut med de laveste tallene regnet etter antall innbyggere. Historikeren Terje Pedersen anslår at 100.000 til 120.000 norske kvinner hadde forhold til tyske soldater.
Historieprofessor Tore Pryser forklarer tallene med at tysk aktivitet på stedet var avgjørende for antall tyskerbarn. «I deler av Finnmark var det ti tyskere per nordmann, og det forklarer trolig den høye andelen tyskerbarn her.» Der hvor det var tyske forlegninger, ble antall tyskerbarn høyere. Tallene stammer fra undersøkelsen «Norge under okkupasjonen», som ble utarbeidet av pensjonert studierektor Jan Eidi som hovedansvarlig, hjulpet av Tore Pryser og forsker Guri Hjeltnes. På Kanaløyene, der befolkningen var delvis evakuert, var forholdet mellom lokalbefolkning og tyskere 2:1, og på Guernsey var det en tysker for hver innfødt. I krigsårene steg antallet barn født utenfor ekteskap til det dobbelte på Jersey, og til det firedobbelte på Guernsey, der det var forlagt flest tyskere.
Herzlfjellet
Herzlfjellet (hebraisk הר הרצל), eller Har HaZikaron (hebraisk הר הזכרון, betyr «Minnefjellet»), er et fjell der nasjonalgravplassen til Israel og andre minnesmerker ligger, på vestsideb av Jerusalem ved siden av Jerusalemskogen. Den er oppkalt etter Theodor Herzl, som grunnla den moderne politiske sionismen. Herzls grav ligger øverst på åsen. Yad Vashem, som er et minnesmerke til Holocaust, ligger vest for Herzl. Israelere falne i krig blir også gravlagt der. Herzlfjellet ligger 834 meter over havet.
Saulius Binevičius
Saulius Binevičius (født 23. januar 1979) er en litauisk svømmer.
Herzlfjellet
Historie
Herzlfjellet har værte nasjonal gravlund i Israel siden 1951. Fire israelske statsministre ligger gravlagd her: Levi Eshkol, Golda Meir, Yitzhak Shamir og Yitzhak Rabin (som er gravlagt ved siden av hustruen Leah). Israelske presidenter er også gravlagte på Herzlfjellet, og det samme er andre jødiske og sionistiske ledere. Mange minnesmarkeringer og nasjonale feiringer avholdes på Herzlfjellet.
Saulius Binevičius
Han representerte Litauen under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 200 meter fri.
Liechtenstein under VM i alpint 2017
Liechtenstein deltok under VM i alpint 2017 fra 6. til 19. februar 2017 i St. Moritz i Sveits.
Demirci
Demirci er en by med 41 679 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Manisa. Den ligger nord for Selendi, sørøst for Sındırgı, øst for Akhisar og vest for Simav.
Rollefigurer i My Little Pony: Friendship Is Magic
My Little Pony: Vennskap er ren magi er en animert tv-serie basert på My Little Pony-leketøyene, skapt av den amerikanske leke- og spillprodusenten Hasbro. Den inneholder karakterer og settinger utviklet av Lauren Faust, som søkte å skape mer dyptgående skikkelser enn de stereotype «jentete» i tidligere iterasjoner av franchisen. Serien begynte å bli sendt 10. oktober 2010 i USA på kabel-TV-kanalen Hub Network, som ble kjent som Discovery Family i oktober 2014.
Joseph-Maria Trinh Van Can
Joseph-Marie Trinh Van Can (født 19. mars 1921 i Trac But i Vietnam, død 18. mai 1990 i Hanoi) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han var erkebiskop av Hanoi 1978–1990. Han ble kreert til kardinal av pave Johannes Paul II i 1979, med Santa Maria in Via som tittelkirke.
Angelo Genocchi
Angelo Genocchi (født 5. mars 1817 i Piacenza i Italia, død 7. mars 1889 i Torino) var en italiensk matematiker, spesialisert innen tallteori. Han arbeidet sammen med Giuseppe Peano.
Biografi
Genocchi studerre ved universitetet i Piacenza, først jus, men også noen enkelte kurs i matematikk som interesserte haom. Hans interesse for jus var svak, og han var muligens akademisk begavet, men han var en ussel debattant. Han ble, uten å ha søkt, tilbudt jusprofessoratet ved Piacenzas universitet og i mot tjenesten.
Den 6. august 1845 bosatte Genocchi seg i Torino, der han gjenopptok sine studier i matematikk. Etter en stund begynte han også å undervise. I 1859 lyktes hans kolleger ved universitetet å overtale ham å delta i konkurransen om professoratetn i algebra og komplementær geometri. Året deretter så fikk han professoratet i høyere analyse. I 1862 ble han professor i infinitesimalanalyse.
Angelo var mest aktiv innen tallteori og publiserte mellom år 1851 og 1886 176 artikler.
Mellom 1881 og 1882 hadde han Giuseppe Peano som assistent. Under sin semesterpause i 1882 skadet Angelo sin kneskål såpass meget at han ikke kunde ivareta sin undervisning, og Peano fikk overta. Etter år 1883, da hans kne var blitt bedre, gjenopptok han sin undervisning, men fikk kort deretter avbryte idet han atter syknet.
Asiatisk askepraktbille
Asiatisk askepraktbille (Agrilus planipennis) er en av smalpraktbillene.
For The Gambia, Our Homeland
«For The Gambia, Our Homeland» har vært landets nasjonalsang siden frigjøringen fra Storbritannia 18. februar 1965.
Asiatisk askepraktbille
Den har en metallisk koppergrønn farge og er 7-15 mm lang og 3-3,4 mm bred. Larvene lever i ganger som de gnager i kambiumlaget under barken på ask (Fraxinus spp.), alm (Ulmus spp.), mandsjurvalnøtt (Juglans mandshurica) og japansk vingenøtt (Pterocarya rhoifolia). Larvene overvintrer inne i treet og bruker ett–to år på å utvikle seg til voksne biller. De voksne eksemplarene eter blader på vertstreet og lever kun noen uker.
Asiatisk askepraktbille hører hjemme i Kina, Japan, Korea, Mongolia og Russlands fjerne østen. Der angriper den bare syke trær og gjør liten skade. I 2002 ble arten for første gang oppdaget i Michigan, og arten finnes nå over store deler av USA og Canada. I Nord-Amerika angriper den friske asketrær som dør etter to–tre år på grunn av gangene som larvene gnager. Det antas at over 20 millioner trær er drept på under ti år. I Europa er den bare funnet ved Moskva i Russland, men en frykter at arten skal spre seg til Vest-Europa og Norge.
Reto Badrutt
Reto Badrutt (født 10. juli 1908, død ukjent) var en sveitsisk skihopper.
Han representerte Sveits under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen, der han ble nummer 34 i det individuelle hopprennet.
Virksomhetsinntekt
Virksomhetsinntekt er i skatterettslig sammenheng inntekt som inngår i beregningsgrunnlaget for både personinntekt (for fysiske personer) og alminnelig inntekt, og omfatter all inntekt vunnet ved virksomhet. Virksomhetsinntekt kan være overlappende med kapitalinntekt (kapitalinntekt i virksomhet), og det er da reglene for virksomhetsinntekt som får anvendelse.
Askøy Fotballklubb
Askøy Fotballklubb (stiftet i 3. mars 1999) er en fotballklubb fra Askøy i Vestland. Klubben har omtrent 1 200 medlemmer og er blant de største breddeklubbene i fylket. Klubbens nedslagsfelt er i bygdene Florvåg, Kleppestø og Kleppe på det sørlige Askøy.
Historikk
Klubben ble stiftet 3. mars 1999 etter sammenslåingen av fotballavdelingene til Florvåg Idrettsforening og Kleppestø Idrettslag.
AFK deltok i 2005 på NFFs klubbutviklingsprosjekt. AFKs årlige innendørs Julecup er det største arrangementet på Askøy.
Herrenes A-lag rykket i 2005-sesongen opp i 2. divisjon, etter å ha spilt kvalifisering mot Voss. Etter 2007-sesongen rykket laget ned igjen til 3. divisjon, hvor det i 2008 havnet midt på tabellen, så også i 2009. Sesongen 2010 havnet Askøy på 6.-plass i 3. divisjon, og fikk med det plass i 3. divisjon også i det nye seriesystemet. Lag nummer 7 på tabellen rykket ned til 4. divisjon. 2013-sesongen endte med et skuffende nedrykk til 5. divisjon. Med Petter «Nakke» Granheim som nyansatt trener håpet man å snu den dårlige trenden, og starte klatringen tilbake til 4. divisjon. Det klarte dessverre ikke Petter «nakke» Granheim. Uheldig nok. Og med skippertak av Knut-Helge, også kalt «H-mann 2019» etter sin store bragd med å dra skipet opp fra bunnen og tilbake til 4 divisjon. De satser nå på enda ett opprykk.
Damenes A-lag spilte i 2008-sesongen i 3. divisjon, etter så vidt å ha holdt plassen. Laget ble trukket midt i 2008-sesongen grunnet få spillere.
Bjarni Benediktsson (1908–1970)
Bjarni Benediktsson (født 30. april 1908, død 10. juli 1970) var Islands statsminister fra 14. november 1963 til 10. juli 1970. Han var medlem av det islandske Sjálfstæðisflokkurinn (Selvstendighetspartiet), og var leder av partiet fra 1961 frem til sin død. Han omkom under en brann i sitt hjem, sammen med sin kone og et barnebarn Han var ordfører i Reykjavík i perioden 1940–1947. Før han ble statsminister hadde Benediktsson vært medlem av Alltinget siden 1942 og vært minister i alle regjeringer Selvstendighetspartiet hadde vært del av siden 1947. Benediktsson var utenriksminister i 1949 da Island var med å opprette samt ble medlem av NATO.
Menn som oss
Menn som oss (orig. Männer wie wir) en tysk filmkomedie fra 2004 av Sherry Hormann. Den handler om en fotballspiller som blir kastet ut av laget sitt da han forteller at han er homofil. Han setter sammen et homofilt fotballag og spiller mot sitt gamle lag. Susanne, manageren for det homofile laget, blir spilt av Lisa Maria Potthoff.
Handling
Ecki bor sammen med sine foreldre som eier et bakeri i Boldrup, en (fiktiv) liten tysk by i nærheten av Dortmund. Fotball er veldig populært i den sterkt industrialiserte regionen. Ecki har lenge vært en ivrig og suksessfull spiller ved en lokal klubb FC Boldrup helt siden barndommen. Men han mislykkes med ett straffespark under en veldig viktig kamp, og klubben mislykkes med opprykket til en distriktsliga. Ecki blir deretter kastet ut av laget.
Men denne feilen hans blir brukt til å dekke over den virkelige årsaken til at han ble sparket ut fra laget: At han var homofil, og ble observert i det han kysser en annen spiller Tobias på munnen. Ecki setter umiddelbart i gang med å grunnlegge hans egen klubb, fordi han ønsker å slå sine tidligere lagkamerater i fotball. Hans søster Susanne hjelper ham med å rekruttere flere homoseksuelle spillere til denne nye klubben. Blant de største forhåpningene er to brasilianere Ronaldo og Ronaldinho og en heterofil bokhandler Klaus. Trening av laget blir gjort av Karl, en tidligere fotballspiller som sluttet med sporten mange år tidligere etter et sviende nederlag.
Tyler Nicholson
Tyler Nicholson (født 3. august 1995 i North Bay i Ontario) er en canadisk snøbrettkjører, som representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, der han kom til finalen i slopestyle og ble nummer 7.
Kuttisme
Kuttisme er et nyord som ble introdusert i det norske språket i 1993, med betydning «vilje til å kutte priser» eller «vilje til å kutte kostnader».
Opprinnelse
Begrepet ble lansert i en kampanje for Rema 1000 høsten 1993, etter en idé av reklamemannen Bertil Lien. Spesielt med reklamekampanjen var at den bare bestod av såkalte «teasers», der begrepet ble brukt i TV-reklame, annonser i 116 aviser, ukeblader og billboards, men uten at det ble nevnt hvem som var avsender. Planen var å la Rema 1000 stå frem som opphavet til begrepet først etter at det var blitt innarbeidet i språket.
Konkurrenten Prix kom imidlertid Rema 1000 i forkjøpet, og gikk ut med egne avisannonser der de tok æren for begrepet, før Rema 1000 selv hadde offentliggjort opphavet. Prix hadde brukt samme form og skrifttype som i Rema 1000s kuttisme-annonser, slik at leserne kunne tro at det var Prix som stod bak hele kampanjen. Rema 1000-ledelsen måtte i all hast legge om resten av kampanjen, og Odd Reitan og markedsdirektør Rolf Kristiansen uttalte at de ville stevne konkurrenten for brudd på Markedsføringsloven.
Etter massiv omtale av reklamestriden i alle de største norske avisene bestemte Rema 1000 seg for å droppe rettssaken, da de vurderte at presseomtalen gjorde at det var «skapt stor klarhet i hvem som egentlig står bak kuttismebegrepet», og på grunn av den ekstra markedsføringseffekten presseomtalen hadde gitt.
Senere bruk
Senere har begrepet ofte blitt brukt i politisk sammenheng, for eksempel til å beskrive høyreorienterte partiers planer om å kutte i offentlige sosialbudsjetter.
Slovenia under VM i alpint 2017
Slovenia deltok under VM i alpint 2017 fra 6. til 19. februar 2017 i St. Moritz i Sveits.
G8-toppmøtet 2007
Tyskland innehadde presidentskapet i G8 i 2007, og Heiligendamm ligger også i Angela Merkels hjemstat. Forrige gang Tyskland hadde G8-formannskapet, i 1999, ble toppmøtet holdt i Köln.
Miljøvern var det viktigste temaet på G8-toppmøtet i 2007.
Kaigaten (Bergen)
Kaigaten er en gate i Bergen. Gaten er reservert for kollektivtrafikk. Bybanen i Bergen går gjennom Kaigaten, og skal ha en midlertidig holdeplass der når linje 2 åpner i 2022.
Dinosaurenes planet
Dette er den eneste filmen som Shea har regissert.
Om filmen
En lavbudsjettfilm med et B-preg. Det meste av finansene gikk til filmeffektene, noe som gjorde at filmskaperen måtte ansette ukjente skuespillere. Til tross for dårlige kritikker vant filmen i 1980 en Saturn Award i kategorien «beste film produsert på budsjett under $1 million».
Mosjøen lufthavn, Kjærstad
Mosjøen lufthavn, Kjærstad (IATA: MJF, ICAO: ENMS) er en lufthavn som eies og drives av Avinor, og ligger om lag fem kilometer sør for Mosjøen. Flyplassen er en 800 meter lang kortbaneflyplass som ble åpnet 18. august 1987. Staten overtok flyplassen fra Vefsn kommune i 1998 for 6,0 millioner kroner.
For tiden trafikkeres den av Widerøe som har regelmessige avganger til Bodø, Trondheim og Oslo. I 2011 passerte det 84 405 terminalpassasjerer over flyplassen. I 2007 ble rullebanen forlenget med 120 meter mot sør samt med sikkerhetsflater i begge ender, noe som økte den effektive lengden på rullebanen til 830 meter. Helikopterselskapet Nordlandsfly har base ved flyplassen.
Fuglekoloni
En fuglekoloni er en spesielt stor ansamling (koloni) av individer av én eller flere arter med fugler på ett og samme sted, som for eksempel på en innsjø, ei strand, gresslette eller et våtmarksområde eller fuglefjell. Dette kan for eksempel være viktige områder for horder av fugler under fugletrekkene. Dersom fuglene hekker (reproduserer) i store antall på en plass kalles kolonien en hekkekoloni og er spesielt sårbar.
Mosjøen lufthavn, Kjærstad
Lokale forbindelser
Det er 7 km avstand med bil fra Mosjøen sentrum. Det finnes leiebil ved lufthavnen.
Fremtid
Det er planer om å bygge en ny stor lufthavn nær Mo i Rana som kan ta ned større fly enn propellflyene som brukes i dag. Kortbaneflyplassen i Mosjøen står da kanskje i fare for å bli nedlagt. Det blir om lag 97 km vegavstand fra Mosjøen sentrum til den planlagte nye lufthavnen ved Mo i Rana (når ny E6 er bygd) og 71 km til Sandnessjøen lufthavn, Stokka. Det er naturlig nok lokalt stor motstand mot nedlegging av kortbaneplassen i Mosjøen. Mange i Vefsn setter derfor sin lit til en rapport bestilt av Samferdselsdepartementet, som antydet at å beholde Kjærstad vil være det samfunnsøkonomisk mest lønnsomme selv om ny flyplass med 2200 meters rullebane blir bygd ved Mo i Rana. Rapporten, kalt «Eventuell endring av lufthavnstrukturen på Helgeland» legger imidlertid ikke skjul på at det for Avinor rent bedriftsøkonomisk vil være best om Kjærstad legges ned. Vefsn kommune har tidligere støttet bygging av en felles flyplass, men da var tanken at den skulle plasseres mellom Drevvatn og Elsfjord, omtrent 40 km fra Mosjøen, 50 km fra Sandnessjøen, og 65 km fra Mo i Rana.
Fuglekoloni
Eksempler på store hekkekolonier i Norge er de store ansamlingene med lunde (Fratercula arctica) som trekker inn mot kysten fra havet for å hekke i fuglefjellene. På Røst i Lofoten talte kolonien av lunder opp mot 1,4–1,5 millioner par på sitt mest tallrike i 1979. Hekkekoloniene gjenoppstår som regel årlig på de samme plassene, såfremt habitatet bevares, næringstilgangen er god og fuglene ikke forstyrres.
Novemberrevolusjonen
Novemberrevolusjonen fra 1918 til 1919 i Tyskland foregikk i sluttfasen av første verdenskrig. Den førte til at det tyske monarkiet ble avskaffet og omformet til et parlamentarisk demokrati, senere kalt Weimarrepublikken.
Austerelva (Båtsfjord)
Mesteparten av nedbørfeltet ligger innenfor Varangerhalvøya nasjonalpark, mens området ved munningen omfattes av Persfjorden-Syltefjorden landskapsvernområde.
Henry J. Althoff
Henry J. Althoff (født 28. august 1873 i Aviston i Clinton County i Illinois i USA; død 3. juli 1947) nar en amerikansk katolsk prelat og biskop av Belleville.
Novemberrevolusjonen
De dypere årsakene til revolusjonen lå blant annet i den ekstreme belastningen Tyskland hadde gjennomgått med krig i fire år og det allmenne sjokket over nederlaget til Det tyske keiserriket. Videre var de sosiale spenningene i keiserrikets førdemokratiske strukturer, samt elitenes politiske uvilje mot reformer av betydning.
Henry J. Althoff
Prest
Henry J. Althoff ble presteviet den 26. juli 1902 for bispedømmet Belleville.
Novemberrevolusjonen
Den utløsende faktor var den tyske flåtens ordre av 24. oktober 1918. Til tross for Tysklands nært forestående nederlag ville ordren sende Den tyske keiserlige flåte inn i et siste slag mot den britiske Royal Navy. Denne militære vettløshet, kombinert med de fredsbestrebelsene riksregjeringen hadde planlagt, utløste et mytteri på ett skip som førte til matrosopprøret i Kiel. Dette utviklet seg videre i løpet av få dager til en revolusjon som omfattet hele riket. 9. november 1918 ble den tyske republikken proklamert og partiet Mehrheitssozialisten (senere SPD) under Friedrich Ebert overtok makten. Kort etter abdiserte keiser Vilhelm II og alle de andre fyrstene i Det tyske keiserrike.
Henry J. Althoff
Biskop
Pave Pius X utnevnte ham den 4. desember 1913 til biskop av Belleville. Han ble bispeviet av erkebiskopen av Chicago, James Edward Quigley, den 24. februar året etter; medkonsekratorer var biskopen av av Rockford, Peter James Muldoon, pg hjerlpebiskop Paul Peter Rhode i Chicago.
Novemberrevolusjonen
MSDP sluttet gjennom Ebert-Groener-pakten en allianse med den tyske overkommandoen. Dette gjorde det mulig for hæren og de nasjonalistiske militante frikorpsene å slå ned det kommunistiske spartakistopprøret i Berlin som foregikk mellom 5. og 12. januar 1919.
Valg til den nye nasjonalforsamlingen i Weimarrepublikken ble holdt 19. januar 1919. Weimarforfatningen ble undertegnet 11. august 1919.
Henry J. Althoff
Biskop
Han ble blant annet kjent for å ha forbudt bruk av lykkespill og lotterier til finansiering av kirkens arbeide; de troende skulle heller gi direkte donasjoner.
Novemberrevolusjonen
Weimarrepublikken var under stort press fra både høyre- og venstreekstremister. Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD) og Kommunistische Partei Deutschlands (KPD) ble aldri enige om felles tiltak, og venstresiden sto dermed sterkt splittet. Det gjaldt særlig fordi KPD, etter drapene på deres grunnleggere Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht, ble mer avhengige av Komintern.
På høyresiden var frikorpsene, med blant annet Marinebrigade Ehrhardt, en politisk kraft som medvirket til Kapp-kuppet i 1920. Den beryktede Organisation Consul utførte i begynnelsen av 1920-årene flere politiske mord på demokratiske politikere, blant annet på Walther Rathenau (Deutsche Demokratische Partei) og Matthias Erzberger (Deutsche Zentrumspartei) fra det politiske sentrum. NSDAP hadde røtter i politiske bevegelser som oppstod i 1918. Partiet fikk ingen stor velgeroppslutning før riksdagsvalget i 1930, som ble holdt etter den økonomiske krisen i 1929.
Weimarrepublikken endte med Adolf Hitlers maktovertagelse i 1933.
NM i terrengløp 2010
NM i terrengløp 2010 var en del av NM i friidrett 2010, men ble arrangert som to egne stevner; kort løype og stafett ble arrangert i Tønsberg 10. og 11. april, mens lang løype ble arrangert på Lillehammer 18. september.
Henry J. Althoff
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Novemberrevolusjonen
Keiserriket og sosialdemokratiet
Sosialdemokratiske partier hadde eksistert i Tyskland siden 1863 (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein, ADAV). Deres fremvekst må sees i sammenheng med Tysklands utvikling fra en agrarstat til en industristat. Ved valget i 1871 ble de representert i Riksdagen. Fra 1878 ble de undertrykt av sosialistloven. Frem til første verdenskrig gjennomgikk sosialdemokratene store forandringer. Fra å ha vært et revolusjonært parti som ville endre samfunnet med væpnet revolusjon, ble de en integrert del av det etablerte samfunnet som de gikk inn for å endre innenfra. Noe lignende skjedde i hele den vestlige verden, også i Norge. Det som opprinnelig var sosialdemokrater, ble delt opp i sosialdemokrater og kommunister. I 1917 dannet også venstresosialister et eget politisk parti og ble en egen politisk retning gjennom opprettelsen av Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands (USPD). Historien om sosialdemokratene er derfor også historien om en politisk retning som frem til første verdenskrig endret både form og innhold.
Den borgerlige marsrevolusjonen av 1848/1849 mislyktes fremfor alt på grunn av problemene med å oppnå nasjonal enighet og demokratisering på samme tid. I de følgende tiår begynte den overveiende del av borgerskapet å støtte en øvrighetstat, særlig fordi det siden 1871 hadde oppstått en nasjonalstat i form av den lilletyske løsning under ledelse av kongeriket Preussen.
Det nystiftede tyske riket var et konstitusjonelt monarki. For riksdagen gjaldt almengyldige, like og hemmelige valg, men dens innflytelse på rikspolitikken var begrenset. Dens foreslåtte lover kunne bare tre i kraft etter samtykke fra Forbundsrådet og keiseren. De to sistnevnte kunne oppløse Riksdagen når som helst og utlyse nyvalg. Dens eneste viktige myndighet var bevilgninger over statsbudsjettet. Det hadde imidlertid bare lov til å stemme over sin største post, militærbudsjettet, som en del av det såkalte septennatet i en periode på totalt syv år. Også riksregjeringen var bare ansvarlig overfor keiseren.
Siden 1871 var sosialdemokratene representert i Riksdagen. De var i begynnelsen splittet i de to partiene Sozialdemokratische Arbeiterpartei (SPAD) og Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein (ADAV); i 1875 slo disse partiene seg sammen til Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands (SAD), og i 1890 endret partiet navn til Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD). Som det eneste sosialdemokratiske politiske parti i det tyske keiserrike, foreslo det åpent en republikansk statsform. Otto von Bismarck hadde derfor forfulgt partiet fra 1878 til han gikk av som forbundskansler i 1890. Grunnlaget for forfølgelsen var sosialistloven («Lov mot de almenfarlige bestrebelsene til sosialdemokratiet») av 19. oktober 1878.
Likevel økte sosialdemokratene sin stemmeandel i nesten hvert eneste valg. Under riksdagsvalget i 1912 fikk de 34,8 prosent av stemmene, og ble den sterkeste fraksjon i Riksdagen med 110 representanter. Partiet hadde omkring én million medlemmer, og partiavisen Vorwärts hadde 1,5 millioner abonnenter. De fleste av fagforeningenes 2,5 millioner medlemmer støttet mest sannsynlig sosialdemokratene. I tillegg var tallrike samvirker (boligsamvirker, samvirkelag etc.), og andre organisasjoner forbundet med SPD og fagforeningene, eller støttet den sosialdemokratiske ideologi på annen måte. Andre sentrale partier i riksdagen av 1912 var Deutsche Zentrumspartei (91 seter), Deutschkonservative Partei (43 seter), Nationalliberale Partei (45 seter), Fortschrittliche Volkspartei (42 seter), det polske parti (18 seter), Freikonservative Partei (14 seter), Wirtschaftliche Vereinigung (10 seter) og Elsäss-Lothringen Partei (9 seter).
I de 43 årene som gikk fra grunnleggelsen av det tyske rike frem til første verdenskrig, økte ikke bare SPD i betydning, men endret også karakter. I revisjonismestriden som begynte i 1898, ønsket de såkalte revisjonistene å slette revolusjonens mål fra partiprogrammet, slik det var formulert i 1891 i Erfurt. I stedet ønsket de at sosiale reformer skulle være basert på den eksisterende økonomiske orden. På den andre siden hersket den marxistiske majoriteten. Men den videreførte revolusjonære retorikken skjulte bare det problem at SPD i praksis hadde blitt reformert siden sosialistloven ble avskaffet i 1890. Sosialdemokratene, som lenge var fordømt som «rikets fiender» og «fedrelandsløse svenner» (tysk: Vaterlandslose Gesellen), anså seg selv som tyske patrioter. I begynnelsen av første verdenskrig ble det tydelig at SPD var blitt en integrert – om enn opposisjonell – komponent i imperiet.
SPDs samtykke til krigskreditter
Mange av sosialdemokratene var tilhengere av pasifisme. De tok på prinsipielt grunnlag avstand fra krig, og avviste militære krigshandlinger som intervensjonsmiddel i internasjonale konflikter. Utbruddet av første verdenskrig, stilte partiet i så måte på en prøve. Skulle de forsvare landet eller passivt se på at landets interesser ble angrepet? Sosialdemokratene, og spesielt kommunistene, anså krig for å være en sekundær virkning. De anså den som et utslag av den egentlige og primære årsaken, nemlig interessemotsetninger mellom sosiale klasser, og mellom kapital og arbeid. Denne konflikten hadde internasjonal rekkevidde, og var ikke begrenset til en nasjon. Et skjellsord som oppstod blant sosialdemokratenes motstandere, og som anskueliggjorde den moralske konflikten de stod overfor, var «fedrelandsløse svenner».
Omkring 1900 ble det tyske sosialdemokratiet ansett som den sterkeste kraften i den internasjonale arbeiderbevegelsen, tett etterfulgt av franske og britiske søsterpartier. På de paneuropeiske kongressene til den andre sosialistinternasjonalen den 24. og 25. november 1912 i Basel hadde SPD stemt for resolusjoner, som ga felles sosialistiske tiltak i tilfelle krigsutbrudd. En tilsvarende resolusjon ble vedtatt under den syvende kongress i Stuttgart mellom 18. og 24. august 1907.
På samme måte som andre sosialistiske partier i Europa, arrangerte partiet store antikrigsdemonstrasjoner i 1914 under julikrisen. Denne oppstod i kjølvannet av skuddene i Sarajevo som drepte den østerriksk-ungarske tronfølgeren erkehertugen Franz Ferdinand og hans kone Sophie von Hohenberg. I Köln samlet demonstrasjonene omkring 10 000 mennesker, og mellom den 26. og 31. juli demonstrerte mer enn 500 000 mennesker på minst 288 antikrigsforsamlinger i 163 byer og kommuner. Rosa Luxemburg, talskvinne for partiets venstreside, tok til orde for totalnekting og lydighet overfor SPD.
Riksregjeringen planla derfor å arrestere partilederen umiddelbart etter krigsutbruddet. Friedrich Ebert, som siden 1913 var en av de to partilederne, reiste sammen med Otto Braun til Zürich. Dette ble gjort for å forhindre at partiets midler ble konfiskert av den tyske stat.
Men da Tysklands krigserklæring mot det tsaristiske Russland fulgte 1. august 1914, ble flertallet av SPD smittet av krigsbegeistring (Augusterlebnis eller «ånden fra 1914»), ettersom de anså Russland som den mest antisosialistiske stat og som et tilfluktssted for reaksjonære krefter. I de første dagene av august fulgte redaktørene av partiavisen Vorwärts den regel som i 1913 ble utformet av den avdøde SPD-formannen August Bebel. I 1904 hadde han sagt i riksdagen at SPD ville delta i det væpnede forsvaret av Tyskland, bare i tilfelle et utenlandsk angrep. I 1907 sa han imidlertid på partidagen i Essen at han selv ville «ta opp haglegeværet» hvis det ble rettet mot Russland, som var «fienden til all kultur og alle undertrykte».
Stilt overfor den generelle krigsentusiasme i befolkningen, som trodde på et angrep fra trippelententen (Storbritannia, Frankrike og Russland), rettet mot trippelalliansen, (Tyskland, Østerrike-Ungarn og Italia), fryktet mange varamedlemmer i SPDs sentralstyre å miste velgere med en konsekvent pasifisme. Rikskansler Theobald von Bethmann Hollweg truet i tillegg med å forby partiet i tilfelle krig. På den andre siden utnyttet kansleren den anti-tsaristiske holdning i SPD til å oppnå partiets godkjenning av krigen.
Både partiledelsen og riksdagsgruppen var delt i sin holdning mot krig. Takket være Ebert stemte 96 av 110 SPD-representanter for riksregjeringens krav om krigsobligasjoner. 14 parlamentarikere (deriblant Liebknecht), under ledelse av nestformann Hugo Haase, var motstandere. Etter at det som Wolfgang Heine kalte «motbydelige scener av støy» var over, stemte de likevel for gjennom partidisiplin. På denne måten godkjente hele riksdagsgruppen krigsbevilgningene 4. august. I pausen etter rikskansler Hollwegs tale – like før avstemningen den 4. august, kom det likevel til tumulter i riksdagsgruppen, etter at SPD-representantene Ludwig Frank, Eduard David, Albert Südekum, Max Cohen og noen andre på en demonstrativ og sarkastisk måte applauderte talen. To dager tidligere hadde de frie fagforeninger forberedt en streik som følge av lønnskutt som krigen ville føre med seg. Men med beslutningen i partiet og dets fagforeninger var likevel mobilisering av den tyske hæren mulig. Haase begrunnet beslutningen slik: «Vi lar ikke fedrelandet i stikken i tider med fare!» Keiseren begrunnet den såkalte «Burgfrieden» (borgfreden) i tysk innenrikspolitikk i slutten av sin trontale med følgende ord: «Jeg kjenner ingen partier lengre, jeg kjenner kun tyskere!» (Ich kenne keine Parteien mehr, ich kenne nur noch Deutsche!)
Den 2. desember 1914 stemte Liebknecht, som den eneste representanten i riksdagen, mot ytterligere krigskreditter. Liebknecht var fast bestemt på å stemme mot krigskredittene under neste avstemning og demonstrere mot forslagets «høyvann av enighetsfraser» (Einigkeitsphrasen-Hochflut). I forkant av avstemningen, forsøkte han å vinne andre representanters gunst gjennom timer etter timer med samtaler. Otto Rühle, som Liebknecht hadde fått på sin side, var ment å stemme mot forslaget, men under trykket fra flertallet holdt han seg unna plenum. Fritz Kunert, som var mot forslaget den 4. august, forlot salen kort tid før avstemningen. Til slutt stod Liebknecht som siste representant, alene i riksdagen, mot krigskredittene. Denne åpenlyse overtredelsen av partidisiplinen var et tabu, og isolerte ham fra fraksjonslederen Haase.
På grunn av høy etterspørsel ble dette sirkulæret snart trykt opp og utviklet seg til de såkalte politiske brev (Politische Briefe), en gruppe brev som senere ble utgitt i strid med sensurloven under navnet «spartakusbrevene» (Spartakusbriefe). Den 20. september 1916 ble de erstattet av journalen Spartakus, som utkom irregulært frem til de ble erstattet av avisen Die Rote Fahne den 9. november 1918.
Denne åpne opposisjon mot partiets linje skapte tilhengere blant enkelte partimedlemmer omkring Haase som også var motstandere av krigskredittene. På oppfordring fra lederskapet i SPD, ble Liebknecht i februar 1915 bebudet militærtjeneste for å bli kvitt ham. Liebknecht var den eneste stedfortreder i partiet som ble behandlet slik. På grunn av sine forsøk på å organisere protester mot krigen, ble han ekskludert fra SPD og den 28. juni 1916 ble han dømt til fire års fengsel for høyforræderi. Mens Liebknecht satt i fengsel, skrev Luxemburg de fleste av «spartakusbrevene». Etter fengselsstraffen til Liebknecht, ble også Luxemburg satt i fengsel som en «preventiv fengsling» frem til krigens slutt.