cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazan-katedralen (St. Petersburg)
Katedralen ble stengt av kommunistene i 1929, og fra 1932 av inneholdt den et «museum for religion og ateisme». Dette «museet» var svært ideologisk preget, og besto stort sett av latterliggjøring av all religion. For å tråkke mest mulig på religiøse følelser ble det plassert i en av byens viktigste kirker. I dag er katedralen gitt tilbake til Den russisk-ortodokse kirke, og er igjen St. Petersburgs domkirke.
Katedralens viktigste ikon, som også har gitt kirken navn, er «Vår Frue fra Kazan». Historien bak dette ikonmotivet skriver seg tilbake til slutten av juni 1579, da en stor brann ødela byen Kazan. Legenden forteller at hushjelpen Matrona Onousjina, etter å ha blitt oppsøkt av Jomfruen mens hun sov, kunne fortelle erkebiskopen at det viktige ikonet ikke hadde gått tapt, men kunne finnes i ruinene av familiens nedbrente hus. Det stemte, og 8. juli (21. juli etter vår tidsregning) ble ikonet funnet. Senere har denne dagen blitt feiret til minne om hendelsen. Det finnes i dag mange kopier av dette ikonet.
Turn under Sommer-OL 1980
Turn under Sommer-OL 1980. Turn var med på det olympiske programmet for nittende gang under OL-1980 i Moskva. Det ble konkurrert om fjorten olympiske titler, åtte for menn og seks for kvinner. Sovjetunionen ble beste nasjon med ni gullmedaljer foran Øst-Tyskland og Romania med to hver.
Gulltopp
Gulltopp (norrønt: Gulltoppr) er i norrøn mytologi guden Heimdalls hest.
I tillegg til å være nevnt i Snorres Gylvaginning er også Gulltopp nevnt i en oppramsende liste over hester i Grímnismál og i Nafnaþulur. Det er antatt at Snorre viet en hest til Heimdall i et forsøk på å systematisere mytologien.
Ranvik ungdomsskole
Ranvik ungdomsskole er en ungdomsskole i Sandefjord kommune i Vestfold.
Treschows bru
Treschows bru er en bro over Akerselva på Bjølsen i Oslo.
UEFA Super Cup 1976
UEFA Super Cup 1976 var den fjerde utgaven av cupturneringen UEFA Super Cup. Finalen ble spilt over to kamper mellom vinner av Cupvinnercupen 1975/1976 (RSC Anderlecht) og vinner av Serievinnercupen 1975/76 (FC Bayern München), hvor førstnevnte lag til slutt vant 5–3 sammenlagt over to kamper.
Treschows bru
Treschows gate krysser Akerselva her, men broen er i motsetning til gaten oppkalt etter admiralitetsråd Gerhard Treschow.
Den opprinnelige Treschows bru ble bygget i 1861, men den første broen ble revet og erstattet av dagens brokonstruksjon i perioden 1944–1948.
Fylkesvei 7660
Fylkesvei 7660 går mellom Grimstad og Eidet i Bø kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 917.
Rent vannvidd
Rent vannvidd er en LP med humor-sketsjer fra radioprogrammet Bedre sent enn alvor av og med Lystad & Mjøen. Platen ble utgitt i 1977, og er duoens første album med sketsjer. Alle sporene ble spilt inn i Lars Mjøens hjem. Platemotivet er Knut og Lars som ser ut av en vaskemaskin, derav ordspillet på albumtittelen: "Rent vannvidd". På baksiden av platen kan vi lese at side A inneholder forvask, mens side B inneholder bakvask. Albumet ble først tilgjengelig på CD i 2007, som en del av samleboksen "Komplett galskap". Denne CD-en inneholdt en rekke bonusspor som ikke var med i den opprinnelige utgivelsen.
Ŝ
Ŝ (s med cirkumfleks) er den 23. bokstaven i esperantos alfabet og har verdien /ʃ/. Den er derfor helt lik tsjekkisk, slovakisk, slovensk og kroatisk š, men bruker cirkumfleks istedenfor caron, ettersom esperanto bruker cirkumfleks for alle sine fem spesielle konsonantbokstaver.
Se også
Sirkumfleks
Einar Vaage
Einar Vaage (født 1. mars 1889 på Hamar, død 11. juni 1973 i Oslo) var en norsk skuespiller.
Fra 1921 var han virksom i Oslo, der han spesielt arbeidet ved Centralteatret (1925–1931) og Det Nye Teater. Til Vaages karakterkomiske roller hører Styver i Henrik Ibsens Kjærlighedens Komedie.
Han medvirket i 49 norske filmer; i de fleste av dem hadde han mindre roller. Waage debuterte i stumfilmen Madame besøker Oslo (1927) og hadde en av hovedrollene i Sangen om Rondane (1934), som var en av de første lydfilmene i Norge. Best huskes han kanskje i rollen som sorenskriveren i Tante Pose (1940). Vaage hadde sin siste filmrolle i Husmorfilmen høsten 1964 (1964).
Filmografi (utvalg)
(Basert på Kjell Aukrusts bøker)
Migmatitt
Migmatitt er en metamorf bergart som har gjennomgått høy grad av metamorfose.
Norges eldste bergarter er migmatittiske gneiser som kan være opprinnelige overflatebergarter som ble sterkt omvandlet og delvis smeltet på dypet allerede for 2700 millioner år siden. Nye overflatebergarter ble dannet og senere omvandlet til marmor, kvartsitt, grafittskifer, kvartsbåndet jernmalm og gneiser under en «urperiode» for ca. 1900 millioner år tilbake. Veldige bergartssmelter trengte inn i den eldre berggrunnen og størknet til gabbro, anortositt, mangerit og granitt (Lofoten-eruptivene).
Caymanøyene under Sommer-OL 2008
Caymanøyene under Sommer-OL 2008. Fire sportsutøvere, tre menn og én kvinne fra Caymanøyene deltok i to sporter, friidrett og svømming under Sommer-OL 2008 i Beijing. De vant ingen medaljer. Friidrettsutøveren Ronald Forbes var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Michael Brecker
Med broren Randy Brecker studerte han ved Indiana University, hvorpå de flyttet til New York City og ledet gruppene «Dreams» (1970–71) og Brecker Brothers (1975–82). Utover 80-tallet spilte han med en rekke av verdens ledende artister som James Taylor, Paul Simon og Joni Mitchell. Selv ga den John Coltrane-inspirerte Brecker ut Michael Brecker (1986), Don't try this at home (1988), ''Now you see it ... (now you don't)'' (1990), Tales from the Hudson (1996), Two blocks from the edge (1998), Time is of essence (1999), Nearness of you: Ballad book (2001) og Wide angels med 15-manns ensemble (2003). Pilgrimage kom ut posthumt (2007).
Den senere tid (2001–) tok han del i turneen «Directions in Music» med Herbie Hancock piano, Roy Hargrove trompet, Brian Blade trommer og John Patitucci bass, de gjestet Moldejazz 2002. Han ga ut Michael Brecker/Pat Metheny Special Quartet fra Kongsberg Jazzfestival (2000). Videre var han hovedgjest ved Moldejazz 2003 der han innledet et lengre samarbeid med Farmers Market, samt spilte med Urban Connection. Han døde av leukemi. Brecker bidro til anslagsvis 900 utgivelser, og mottok elleve Grammy-priser.
Fylkesvei 2668
Fylkesvei 2668 går mellom Rånågrenda og Bjorli i Lesja.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 517 (Oppland).
Richard Nixon
Richard Milhous Nixon (født 9. januar 1913 i Yorba Linda i California, død 22. april 1994 i Park Ridge i New Jersey) var en amerikansk republikansk politiker. Han var USAs 36. visepresident 1953–1961 og landets 37. president 1969–1974. Han er den eneste som noen gang er valgt to ganger til visepresident (1952 og 1956) og president (1968 og 1972). Nixon var også den eneste visepresident som senere ble valgt til president uten å etterfølge den sittende president, fram til Joe Biden gjorde det samme i 2020. Richard Nixon gikk av fra sitt verv som følge av Watergate-skandalen i 1974, da Kongressen kom stadig nærmere å skulle reise riksrettstiltale mot ham. Han er den eneste amerikanske presidenten som har fratrådt frivillig.
Bakgrunn
Richard Milhous Nixon ble født i Yorba Linda i California 9. januar 1913 av Francis Nixon og Hannah Milhous, morens slekt nedstammet fra en tysk familie med navnet Milhausen. Foreldrene var begge strengt religiøse kvekere, og i hele sitt voksne liv omtalte Nixon moren sin som en kvekerengel. Han hadde fem brødre, hvorav to døde av tuberkulose i ung alder.
Utdannelse og militærtjeneste
Nixon gikk på Fullerton High School 1926-1928 og begynte deretter sine jusstudier ved Whittier College der han gikk ut som nummer to i sitt årskull i 1934. Han fikk deretter fullt stipend ved Duke-universetetet hvor han fikk sin grad som nummer tre i sin klasse. Han tjenestegjorde som logistikkoffiser i den amerikanske marinen under andre verdenskrig. Der ble han for øvrig kjent som «Nick» og gjorde store penger på poker, som han brukte til å finansiere sin første valgkamp til Kongressen. Her møtte han, og ble god venn med, sin fremtidige utenriksminister William Pierce Rogers.
Kongressmann og visepresident
Etter å ha returnert til California og giftet seg med Thelma Catherine Patricia Ryan (Pat) i 1940, bestemte Nixon seg for første gang å prøve seg i politikken da han ble tilbudt å stille som kandidat for det Republikanske partiet for en plass i Representantenes hus i 1946. Han vant sin første valgkamp mot Jerry Voorhis og sikret seg den 12. kretsten i California og gikk dermed inn i USAs 80. kongress høsten 1946. En annen fersk representant i denne Kongressen var John Fitzgerald Kennedy fra Massachusetts. De to fremtidige presidentene satt i samme kongresskomité og var ifølge Nixon selv "for forskjellige av bakgrunn, perspektiv og temperament til å bli nære venner". Han ble raskt kjent som en arrig anti-kommunist og klatret raskt gradene i Det republikanske partiet i Kongressen. Etter bare en periode i Representantenes hus ble han i 1950 valgt til Senator, også denne gangen for sin hjemstat California.
I 1952, etter en lang og til tider vanskelig valgkamp der han ble kjent for den såkalte «Checkers-talen», ble Richard Nixon valgt til visepresident som kandidat sammen med tidligere krigshelt og general Dwight David Eisenhower. Sammen med Eisenhower omdefinerte på mange måter Nixon visepresidentens rolle i amerikansk politikk. Tidligere hadde dette stort sett vært et seremonielt verv, der den viktigste rollen rett og slett bare var å være klar til å ta over dersom presidenten skulle bli syk eller dø. Nixon selv tjenestegjorde som president tre ganger i 1955, 56 og 57, da Eisenhower var syk. Som visepresident reiste Nixon enormt mye. Både innenlands og i utlandet. Han hadde lengre offisielle turer i Asia og Europa. Han besøkte også Moskva i 1959, der han hadde en impromptu debatt med den sovjetiske lederen Nikita Khrusjtsjov på en vareutstilling. Dette ble kjent som den såkalte «kjøkken-debatten». Nixon var den første som brukte visepresidentrollen som et springbrett for å vinne makten i Det hvite hus. Gjennom å utnytte medieeksponering, reisevirksomhet og et utstrakt kontaktnett bygde han opp sitt image og sin base for støtte for å forberede seg til å stille som presidentkandidat.
1960-1968, presidentkandidat og sivilt liv
Nixon ble nominert som presidentkandidat for Republikanerne og stilte i valget i 1960 mot Demokratenes John F. Kennedy.
Nixon tapte valget med knapp margin etter en kontroversiell stemmetelling i Chicago, Illinois. Etter valgnederlaget vendte Nixon tilbake til California, hvor han stilte som kandidat ved guvernørvalget i 1962. Valgnatten 7. november endte med Nixons såkalte «siste tale», der han anklaget aviser, tv og radiostasjoner i California for å være for liberale, og direkte anti-Nixon. Han erklærte at de nå ikke lenger ville ha «Dick Nixon å sparke rundt», og sa offentlig at han aldri ville stille til valg for noe offentlig verv igjen.
Han tok med seg sin familie til New York, der han fikk jobb ved et advokatfirma. Han prosederte én sak for Høyesterett i løpet av sin tid som advokat.
Han bestemte seg for ikke å søke nominasjon til valget i 1964, der Barry Goldwater led et av Republikanernes største valgnederlag gjennom tidene mot Lyndon B. Johnson.
President 1969-1974
I 1968-valget vant Nixon presidentvalget mot demokratenes norskættede kandidat Hubert Humphrey. Nixon brukte denne gangen noe sterkere virkemidler enn tidligere på 60-tallet, med appell til patriotisme i den pågående Vietnamkrigen.
Hans første og viktigste oppgave var nå å få USA ut av Vietnam på hva han selv kalte en «ærefull» måte. Johnsons eskalering av konflikten, som Nixon selv hadde støttet, hadde ført til at USA befant seg i en hengemyr i Indokina. Sammen med sin nasjonale sikkerhetsrådgiver Henry Kissinger bestemte han seg i hemmelighet for å utvide konflikten ved å bombe de nordvietnamesiske forsyningslinjene gjennom Laos og Kambodsja, den såkalte Ho Chi Minh-stien. Selv ikke andre høytstående regjeringsmedlemmer som utenriksminister William P. Rogers eller Kongressen ble informert om denne beslutningen.
Nixons løsning på Vietnamkrisen var en såkalt «vietnamisering» av konflikten, prinsippet for dette ble kjent som Nixon-doktrinen. Nixon ville nå finansiere og trene de sørvietnamesiske styrkene, ARVN, og samtidig skulle amerikanske soldater og materiell gradvis trekkes tilbake. Kissinger fremforhandlet en fredsavtale med Lê Ðức Thọ i Paris. De to ble tildelt Nobels fredspris for dette. Alle amerikanske styrker var ute av Vietnam i 1973.
Den andre presidentperioden
I 1972-valget vant Nixon en av tidenes største seire i et presidentvalg, mot demokratenes svært liberale kandidat George McGovern.
Nixon hadde et sterkt fokus på utenrikspolitikk som president. Han mente at «landet kunne styre seg selv uten en president», og utformet utenrikspolitikken sammen med Kissinger fra Det hvite hus på bekostning av utenriksdepartementet. Han ble kjent for sin «détente»-politikk (avspenning), som gikk ut på å normalisere forholdet til Sovjetunionen i håp om å redusere spenningen mellom supermaktene.
Som en del av denne strategien åpnet han ved et overraskende kinabesøk i 1972 USAs relasjoner med Kina for første gang siden revolusjonen i landet, og brukte dette såkalte «Kina-kortet» som pressmiddel mot Sovjet. Splittelsen mellom de to kommunistlandene hadde vært åpenbar over flere år. Da diplomatiske forbindelser mellom USA og Kina ble gjenopptatt, var Sovjetunionen umiddelbart bekymret for konsekvensene, og tilbød seg å gå i forhandlinger med Washington. En lengre diplomatisk prosess ble startet, og den resulterte i SALT-avtalen (SALT 1), et offisielt statsbesøk av Nixon i Moskva, ABM-avtalen og til slutt Helsingforsavtalen som ble sluttført etter at Nixon var ute av Det hvite hus. Avspenningspolitikken ble videreført under Gerald Fords regjering, hvor Kissinger fortsatte som utenriksminister.
Blant innenrikspolitiske initiativ er Nixons beslutning i 1972 om å opprette romfergeprogrammet i NASA og omorganiseringen av postvesenet fra et eget departement til å bli et heleid føderalt selskap med navnet U.S. Postal Service. Kanskje av størst betydning for ettertiden var hans beslutning i 1974 om å forlate gullstandarden, noe som førte til en massiv reorganisering av det internasjonale valutasystemet.
Dalziel og Pascoe
Dalziel og Pascoe (orig: Dalziel and Pascoe) er en britisk kriminalserie som gikk på BBC One fra 1996 til 2007. Serien handlet om sjefsetterforsker Andrew Dalziel og førstebetjent Peter Pascoe arbeidet ved en politistasjon i Yorkshire. Rollene som Andrew Dalziel og Peter Pascoe ble spilt av Warren Clarke og Colin Buchanan. Serien var basert på bøkene til Reginald Hill.
Serien gikk på NRKs Detektimen fra 2005.
Handling
Sjefsetterforsker Andrew Dalziel og førstebetjent Peter Pascoe jobber på en politistasjon i Yorkshire. De to politimennene er svært forskjellige, og mange oppfatter dem som et pussig par. Men forbrytere har grunn til å være engstelig hvis de to blir satt på saken.
Dalziel har årelang erfaring, er direkte og likefram og kjenner alle mulige snarveier og triks som kan lette etterforskningen. Han lever usunt og har et spesielt nært forhold til alkohol. Pascoe er universitetsutdannet, liker å gjøre ting etter boka og har store ambisjoner.
Krist kirkegård
Krist kirkegård er en fredet kirkegård i Oslo og ligger i Grubbegata på Hammersborg.
Den ble anlagt i forbindelse med at byen ble flyttet etter storbrannen i 1624. På området ved kirkegården ble det i 1626 først satt opp et lite kapell av tre, kalt Christkirken i påvente av den permanente kirken. Christkirken fungerte som gravkapell fram til den ble revet i 1756. Etter et pestangrep i 1654 ble det behov for ytterligere gravplasser, og det ble anlagt slike ved Christkirken, hovedsakelig for døde soldater fra Akershus festning.
De døde er hedret med et eget monument, Peststøtten fra 1654. På grunn av at kirkegården i hovedsak ble brukt til militære, gikk den under navnet Krigskirkegården på folkemunne.
Etter et kolerautbrudd i 1835 ble kirkegården midlertidig utvidet helt ned til Møllergata. I 1946 ble Grubbegata anlagt og delte kirkegården i to. Den nedre delen mellom Grubbegata og Møllergata ble omgjort til dagens Kristparken i 1964. Dagens kirkegård gikk ut av bruk i 1924 og sto avlåst til den ble rehabilitert i 1999.
I syd grenser kirkegården til Deichmans gamle hovedbibliotek 1933–2019 og Svenska Margaretakyrkan.
Axel Nolsøe
Han er sønn av landsarkivar Páll J. Nolsøe og hustru Julianna Petersen i Tórshavn. Morfaren var Wenzel Petersen, opphavsmann til bilimportfirmaet med samme navn. Han har studert fransk språk og litteratur ved Københavns Universitet samt teknologi og statsvitenskap ved Roskilde Universitetscenter. Nolsøe er avdelingsleder ved Hagstova Føroya. Han er gift med arkivar Lena Nolsøe (født Jacobsen).
Nolsøe var minister for handels-, arbeids-, landbruks- og justissaker i Edmund Joensens første regjering fra desember 1995 til juni 1996, så minister for sosial-, helse-, arbeids- og justissaker i Joensens andre regjering til oktober 1996. Nolsøe representerte Verkamannafylkingin, et utbryterparti fra Javnaðarflokkurin med røtter i fagbevegelsen. Før dette var han politisk ukjent på Færøyene, men hadde deltatt i sosialistisk studentarbeid i Danmark.
Ğ
Ğ og ğ (G med breve) er en bokstav i det tyrkiske alfabetet. Den har ingen egen uttale, men forlenger ofte den foregående vokalen. Det tyrkiske ordet for Bosporos, Boğazı, utalles derfor /boːazːɯ/. Ğ opptrer aldri i begynnelsen av et ord på tyrkisk, og skrives derfor vanligvis som minuskel – ğ – (med det selvsagte unntak av ord som i sin helhet er skrevet med majuskler.
Opprinnelig representerte ğ lyden /ʁ/ (som på norsk opptrer som «skarre-r»), og er derfor lik den arabiske bokstaven غ, som gjerne translittereres til «gh».
For eksempel transkriberes بغداد til «Baghdad» på engelsk (men «Bagdad» på norsk), mens byen på tyrkisk heter «Bağdad».
I Unicode kodes den som U+011E (Ğ) og U+011F (ğ).
Bokstaven må ikke forveksles med ǧ (g med hake) som den ligner på i form, men som representerer en forskjellig lyd.
Ingebrigt Christopher Grøndahl
Ingebrigt Christopher Grøndahl (født 19. september 1882 i London, død 1970) var en norsk litteraturhistoriker og statsstipendiat.
Bakgrunn
Ingebrigt Christopher Grøndahl ble født i London som sønn av sjømannspresten Anders Grøndahl (1849–) og Inga Jenssen (1855–). Hans skolegang foregikk vekselvis i England og i Norge. Han tok artium ved Aars og Voss' skole i 1900 og ble cand.philol. i 1907.
Karriere
Han underviste deretter ved Paradise House School i London, hvoretter han 1910-1916 var assistent ved Biologisk stasjon i Bergen. Fra 1918-1942 var han lærer i norsk ved University College i London, kombinert med oppdrag for aftenskoler og folkeakademi. Han tiltrådte denne stillingen igjen 1945-48.
Han reiste meget som ung: vinteren 1903-04 i Normandie, i 1906 til Kina, Egypt og Armenia. Gjennom arbeidet i Bergen reiste han i 1911 og 1912 med Bjørn Helland-Hansen i Lappmarken, og 1912 med Fridtjof Nansen til havområdene rundt Svalbard.
Hans forfatterskap omfatter blant annet: Norwegian self-taught : by the natural method : with phonetic pronunciation : Thimm's system (u.å.), Henrik Wergeland : the Norwegian poet (1919), Chapters in Norwegian literature : Being the substance of public lectures given at the University College, London during the sessions 1918-1922 (1923, sammen med Ola Raknes), Landmarks of English literature : A brief survey for the Norwegian school (1936, flere senere utgaver) og Mysticism in modern English literature (1941). Han redigerte antologien I ånd og sannhet : Mystikerens syn på tilværet (1952). I England omfatter hans forfatterskap bl.a. bidrag til Norwegian Club Year Book, bidrag til boken Towards a Philosophy of Faith (1948) og «The Source and Purpose of Poetry» i boken Christocracy (1948).
Han ble utnevnt til statsstipendiat i 1950. Gift 1935 med Harriet Wendelborg. Paret fikk to døtre, og en sønn som døde to uker etter fødselen. Inga Grøndahl (født 1938) ble kunstner.
Neringa kommune
Neringa kommune (litauisk: Neringos savivaldybė) er en kommune i det vestlige Litauen, og utgjør den litauiske delen av Den kuriske landtunge. Befolkningsmessig er kommunen den minste i Litauen, og hele kommunen er et verdensarvsted, slik som Vega kommune er i Norge. Disse kommunene har på denne bakgrunnen inngått en samarbeidsavtale.
Neringa kommune er skilt fra resten av Litauen av Den kuriske bukten, og kan bare nås ved ferge fra Klaipeda. Tettstedene i kommunen er Nida, Preila, Pervalka og Juodkrantė. Disse er hovedsakelig turiststeder, selv om sistnevnte fortsatt har en del fiskere.
Kommunen er den eneste i Litauen som ikke har navn etter administrasjonssenteret. Navnet «Neringa» ble skapt i sovjettiden og stammer fra et lokal sagn hvor en jente med dette navnet var med ved skapelsen av Den kuriske landtunge.
Tryland kraftverk
Tryland kraftverk er et vannkraftverk i Lindesnes kommune i Agder.
Kraftverket utnytter et fall på 132 meter fra Aklandstjørn og er et elvekraftverk med begrenset magasinkapasitet. Inntaket ligger i Krosstjørna og det er tre større magasiner her: Sundsvatn (331,02 moh.), Eptevatn (231,92 moh.) og Lelandsvatn (195,79 moh.). Magasinene har et samlet volum på 27,5 mill. m³. Etter at vannet har vært brukt i kraftverket renner det ut i elven Audna.
Produksjonen startet i 1922. Vannet ledes i en 375 meter lang rørgate fra inntaket til kraftstasjonen.
Kraftverket eies av Å Energi.
Rødvingetrost
Rødvingetrost (Turdus iliacus) er en art i den tallrike slekten Turdus (ekte troster), som tilhører den store gruppen med sangfugler (Passeri) i ordenen av spurvefugler (Passeriformes). To underarter anerkjennes, hvorav nominatformen hekker i Norge.
Beskrivelse
Rødvingetrosten måler cirka 20–24 cm og veier typisk 46–80 g. Den har grålig brun fjærdrakt på oversiden og er blekhvit med mørkere spetter på undersiden. Arten har ei karakteristisk hvit øyestripe over øynene og ei tilsvarende (tynnere og kortere) sort stripe gjennom øynene. Flankene og undersiden av vingene er rustrøde.
Kjønnene er like, men ungfugler har blekere overside og tydeligere spetter på undersiden enn de voksne. T. i. coburni skiller seg fra nominatformen gjennom å være brunere på oversiden og ha mørkere spetter på undersiden.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Collar (2019).
Atferd og utbredelse
Rødvingetrosten tilhører sangfuglene og sangen består mest av enkle og ganske så monotone strofer. Fra studier i Sør-Norge er det imidlertid kjent at arten har minst 27 ulike dialekter. Den lever i hovedsak av virvelløse dyr, som larver og meitemark med mer som den høster fra bakken eller et buskass. Den eter også frø, bær og frukt om høsten og vinteren. Arten regnes som en kortdistansetrekker som i hovedsak migrerer om natten, som regel i løslig sammensatte store flokker.
Arten hekker i vest fra det sørøstre Grønland, Island, Færøyene og det nordlige Skottland gjennom Fennoskandia, Baltikum, Russland og videre østover til elven Kolyma og Altajfjellene i Sibir i Asia. Nominatformen (T. i. iliacus) hekker over det meste av Norge og østover, mens T. i. coburni hekker på øyene vest for Europa (Grønland, Island, Færøyene og Skottland).
Fuglene trekker sørover i Europa og til Nord-Afrika og Sørvest-Asia om høsten. Noen få fugler er imidlertid stasjonære langs kysten av Island og Norge, i Skottland og sør i Baltikum.
Rødvingetrosten er normalt solitær, men i optimale habitat kan den danne løslige kolonier (eller territorier som er så små at de minner om kolonier). Arten hekker i områder med flekkvis skog og åpent kultur- og jordbrukslandskap, som regel i perioden april–juli. Den bygger rede av strå i tre og busker, ofte nær bakken (0–0,5 m over bakken) eller også av og til direkte på bakken under tette busker (einer), og legger 4–6 blågrønne egg som ruges i 10–14 dager. Som oftest legger hunnen to ganger. Hannen mater gjerne avkommet fra det første kullet, mens hunnen initierer det neste kullet.
Annet
I Oppdalsfjellene i Norge ble det i 2017 funnet en nedfrosset rødvingetrost ved kanten av ei snøfonn ved Skirådalskollen. Ved hjelp av karbondatering ble den datert til cirka år 2200 f.Kr.
Ditmarsken
Ditmarsken har historisk sett vært et omstridt område. Både Hertugdømmet Holstein og Kongeriket Danmark har kjempet om herredømmet over det rike jordbruksdistriktet. I senmiddelalderen var Ditmarsken i praksis en selvstendig bonderepublikk. I 1559 falt republikken i en krig som førte til at Ditmarsken ble delt mellom seierherrene Danmark og Holstein. I 1773 ble hertugdømmene forenet med Danmark, men etter den dansk-tyske krigen i 1864 ble området underlagt Preussen og senere det samlede Tyskland.
Jordbruket har alltid vært viktig i det fruktbare marsklandet. I løpet av 1900-tallet har oljeraffineri, vindkraft, kjemisk industri, stålproduksjon og turisme fått stor økonomisk betydning.
Geografi
Distriktet ligger ved kysten av Nordsjøen og Vadehavet. Det er avgrenset av elvene Elben i sør og munningen av Eideren i nord. Eideren danner en naturlig grense mot de tilgrensende kretsene. De østlige og sørøstlige delene av Ditmarsken ligger som en kunstig øy, avgrenset av Eideren i nord og Kielkanalen i både øst og sørøst. Ditmarsken grenser i nord til Nordfriesland og Schleswig-Flensburg, i øst til Rendsburg-Eckernförde og i sørøst til Steinburg.
Distriktet har en maksimal nord–sør-lengde på 54 km og en øst–vest-lengde på 41 km. Det høyeste punktet ligger nær kommunen Schrum, 78 moh. Det laveste punktet ligger nær byen Burg, 0,5 meter under havnivå. Største innsjø i Ditmarsken er den 38,9 hektar store Kudensee ved Brunsbüttel.
For rundt 6500 år siden gikk kystlinjen i Ditmarsken langs kanten av geestlandet. Marsklandskapet er helt flatt og dekker store deler av Ditmarsken. Den samme landskapstypen finnes ved nordsjøkysten av Tyskland, Nederland og Sønderjylland. Marsklandskapet er et kystlandskap som oversvømmes ved høyvann. Ved lavvann blir slampartikler liggende igjen, og slik bygges landet sakte opp. Marsklandet er meget fruktbart. Tidligere var dette landskapet preget av myrer, men de fleste er nå dyrket. Weißes Moor ved Heide er den eneste myren i Schleswig-Holstein som, til en viss grad, fortsatt har sin naturlige form intakt. Selv om det finnes skog i geestlandet i de indre delene, vokser de fleste trær i Ditmarsken i åpent landskap, og fungerer som verneskog ved hus og landsbyer.
Vadehavet utenfor Ditmarsken har en tidevannsforskjell på om lag 3,2 m. I motsetning til Nordfriesland har ikke Ditmarsken hatt utenforliggende øyer som vern mot havet. Diker har blitt brukt som vern mot oversvømmelser ved stormflo. Grensene på land har ikke forandret seg mye siden Karl den stores tid, men landvinningen i marsklandet har nært doblet Ditmarskens areal siden 1100-tallet. På kysten er Ditmarsken åsted for en naturlig avleiring. Avleiringen gjør at distriktet ikke har opplevd permanent tap av land som følge av stormflo, slik som i Nordfriesland. Ditmarsken har 82 km med ytre diker langs nordsjøkysten og 40 km langs Elben. Dessuten finnes et sett med mindre diker, 92 km med langs nordsjøkysten og 29 km langs Eideren. Siden 1973 har en demning ved utløpet av Eideren regulert vannstanden i elven, noe som har redusert behovet for diker ved elveutløpet fra 60 til 4,8 km.
Trischen, Tertius og Blauort er tre sandbanker like utenfor kysten. De er tre av bare noen få gjenværende på den tyske kysten, og er et svært viktig tilholdssted for sjøfugl og sel. Etter flere mislykkede forsøk i 1930-årene på å gjøre sandbankene beboelige for mennesker, er de nå deler av en nasjonalpark uten adgang for mennesker. Et rikt fugleliv finnes også i de våte gressmarkene i forsenkningen mellom Eideren, Treene og Sorge.
Store byer i Ditmarskens nærhet er Hamburg og Itzehoe i sør, Husum i nord og Kiel og Rendsburg i øst. Av disse er millionbyen Hamburg den viktigste og mest tilgjengelige, ettersom hovedveiene Bundesautobahn 23 og Bundesstraße 5 går sørøstover til Hamburg og videre østover til Berlin. Bundesstraße 5 går også nordover til Husum. Distriktet er forbundet med Kiel og Rendsburg med Bundesstraße 203. En fergeforbindelse mellom Brunsbüttel og Cuxhaven ved Elben har vist seg ulønnsom, og man må derfor reise dit over land via Hamburg eller Glückstadt. Brunsbüttel er ellers en viktig godshavn. Marschbahn fra Hamburg til Sylt passerer gjennom Ditmarsken. Heide-Büsum flyplass er den eneste ruteflyplassen i distriktet.
Historie
Arkeologiske funn og utgravninger har påvist bosetninger ved elvebredder i Ditmarsken i romersk jernalder på 100- og 200-tallet. Lite er kjent om bosettingen i folkevandringstiden.
Ditmarsken blir første gang nevnt skriftlig som Thiatmaresgaho, «stort myrland», på 800-tallet, da det var ett av tre saksiske distrikter nord for Elben som Karl den store, frankernes konge, hadde erobret og kristnet. Foruten saksere var området fra 1100-tallet også bosatt av frisere.
Slik som i Nord-Holland, i Friesland og på det saksiske slettelandet, og i noen grad Norge og Sverige, etablerte Ditmarsken aldri et føydalsamfunn, men et jevnbyrdig samfunn av selveiende bønder. Historisk har marsklandet i Ditmarsken vært mer velstående enn geestlandet. Befolkningen på geestlandet har hatt mindre fruktbart jordbruksland, men bedre beskyttelse mot oversvømmelser. Bosetningene i middelalderen ble anlagt på forhøyninger i landskapet, som vern mot oversvømmelser.
På slutten av 1100-tallet kom Ditmarsken under den danske kronen. Ditmarsken etablerte seg som det som tradisjonelt er blitt fremstilt som en selvstendig bonderepublikk etter slaget ved Bornhøved i 1227, da området formelt ble underlagt Bremen erkebispedømme. Området var aldri lensuavhengig og derfor ikke en selvstendig republikk i moderne betydning. Men ettersom det var lensherrer, som erkebiskopene i Bremen, som i liten grad utøvde sine lensherrerettigheter, utviklet det seg en grad av selvstyre. Republikken pleiet en allianse med Hansaforbundet i en årrekke. Republikken ble styrt av en forsamling bestående av alle grunneiere og embedsmenn. Før reformasjonen var Ditmarsken og Sveits de eneste republikkene i Vest-Europa. Rollen til sognene i Ditmarsken kan sammenlignes med de sveitsiske kantonene. Sognene var både kirkelige og verdslige enheter.
I 1076 nevner Adam av Bremen at hovedkirken i Ditmarsken ligger i Meldorf, som senere fikk bystatus i 1265. Meldorf var også alene om å utvikle et bysamfunn i Ditmarsken i middelalderen. Det var en betydelig handel med blant annet kveg med nordtyske og nederlandske byer. De viktigste landsbyene i det nordlige marsklandet var Wesselburen og Wöhrden. Både Heide og Meldorf er anlagt på trygge sletter mellom marsklandet og geestlandet.
I løpet av 1500-tallet skulle Heide få større betydning som økonomisk og administrativt sentrum i Ditmarsken. Domkirken St. Johannis-Kirche i Meldorf var den eneste kirken i Ditmarsken, og en av få nord for Elben, mellom 800- og 1000-tallet. I 1447 ble den politiske makten i republikken overført til et råd på 48 mann fra de viktigste familiene i distriktet, som møttes regelmessig i St. Jürgen-Kirche i Heide. Reformasjonen kom til Ditmarsken med utgangspunkt i St. Johannis-Kirche i 1524.
Fra 1559 hadde den danske kronen en mer planmessig tilnærming til landvinning. Mens bøndene opprinnelig hadde skapt poldere for å kunne hevde eiendomsrett, ønsket kronen å øke tilfanget av skattbar eiendom.
Bonderepublikkens fall
Nabostatene var interessert i det rike marsklandet, så Ditmarsken ble utsatt for en rekke erobringforsøk. Hertugene av Holstein og Schleswig led store nederlag mot bondehærer i Ditmarsken i 1319, 1403/1404 og 1500. I slaget ved Hemmingstedt i 1500 vant bondehæren, anført av Wulf Isebrand, sin siste største seier mot leietropper fra Kalmarunionen og hertugdømmet Holstein, anført av kong Hans av Danmark, Norge og Sverige og hertug Frederik av Holstein, den senere Frederik I av Danmark og Norge.
Svekket av indre splid etter reformasjonen måtte Ditmarsken i 1559 gi tapt for en 20 000 mann stor dansk-holsteinsk hær, anført av Johan Rantzau. Ridderen i Ditmarskens våpenskjold har blitt identifisert som både Johan Rantzau og distriktets skytshelgen, St. Georg. Kong Frederik II og hans onkler, hertugene Adolf og Hans, delte Ditmarsken mellom seg. Nord-Ditmarsken ble holsteinsk territorium under hertugen, mens Sør-Ditmarsken ble inkorporert i hertugdømmet, som i sin tur var i personalunion med Danmark.
Jordbruks- og industrirevolusjon
På 1700- og 1800-tallet ble Ditmarsken hardt rammet av oversvømmelser. Juleflommen som rammet nordsjøkysten av Schleswig-Holstein i 1717, ble mest ødeleggende og dødbringende i Ditmarsken. Mange diker brast også under vinterstormene i 1825. Under Napoleonskrigene led befolkningen særlig under innkvarteringen av danske, svenske og russiske tropper i 1813/1814, den såkalte kosakkvinteren. For å modernisere jordbruket etter kriseårene, sørget den danske kronen for å privatisere allmenningene, plante vernskog og utbedre bygdeveiene.
Som følge av det oldenburgske makeskiftet i 1773 ble hele Hertugdømmet Holstein, også Ditmarsken, forent i en personalunion med Danmark, og beholdt denne statusen frem til den dansk-tyske krigen i 1864. Etter at Schleswig-Holstein ble annektert av Preussen i 1867, har Ditmarsken vært tysk territorium.
I siste halvdel av 1800-tallet kom den mest intensive moderniseringen av jordbruk, industri og offentlige tjenester i distriktet, drevet frem av Eiderkanalen og Kielkanalen. Småbyer som Meldorf, Heide, Marne, Wesselburen og Brunsbüttel vokste og dannet egne administrative enheter. Under høyindustrialiseringen ble distriktet også koblet til jernbanenettet. Den karakteristiske, 56 m høye jernbanebroen over Kielkanalen i Hochdonn ble ferdigstilt i 1920.
Det tredje rike
I mellomkrigstiden var Ditmarsken en tidlig bastion for Adolf Hitlers nazistiske bevegelse. Krisetilstand i jordbruket, førindustriell romantikk og antirepublikanske holdninger beredte grunnen for Blut und Boden og nazismen i Ditmarsken. NSDAP fikk 18 % av stemmene i distriktet allerede i 1928, mot 4 % i Schleswig-Holstein som helhet. NSDAPs oppslutning i Ditmarsken økte til 40 % i 1930 og 60–70 % i 1932 og 1933. Fire av NSDAPs ti sterkeste kommuner i Tyskland lå i Ditmarsken.
Mens en gruppe fra SA og SS avsatte borgermesteren i Büsum under Machtergreifung i 1933, ble de demokratisk valgte, tysknasjonale borgermestrene i Meldorf og Heide sittende frem til 1937/1938. Under krystallnatten i 1938 ble en jødisk forretningmann i Brunsbüttel satt i varetekt, mens en SA-avdeling fra Heide bidro til å ødelegge synagogen i Friedrichstadt i Nordfriesland. På 2000-tallet har snublesteiner blitt anlagt i Heide, Meldorf og Burg til minne om jødiske ofre herfra.
Distriktet ble i det store og hele spart for kamphandlinger under den andre verdenskrig, bortsett fra luftangrep mot havnen i Brunsbüttel og oljeraffineriene i Ostermoor ved Brunsbüttel og i Hemmingstedt. I Gudendorf lå det en tvangsarbeidsleir, hvor over 3 000 sovjetiske krigsfanger døde mellom 1944 og 1945. Under og etter krigen var distriktet tilfluktssted for mange fordrevne fra de tidligere tyske østområdene. I 1950 stammet ca. 40 % av Ditmarskens befolkning fra de tidligere østområdene.
Etterkrigstiden
I etterkrigstiden satte delstaten i gang et omfattende program for industrireising. Området rundt Brunsbüttel ved Kielkanalen og utløpet av Elben ble tillagt særlig stor oppmerksomhet i 1960- og 1970-årene. Demningen ved utløpet av Eideren, et betydelig sikringstiltak for jordbruket, ble ferdigstilt i 1970-årene. Siden 1990-årene har Ditmarsken vært åsted for utbygging av kommersielle vindparker.
I 1970 ble kretsene Nord-Ditmarsken, med administrasjonssentrum i Heide, og Sør-Ditmarsken, med administrasjonssentrum i Meldorf, slått sammen til dagens Ditmarsken krets.
Kirkearkitektur
Kirkene i distriktet har tradisjonelt vært rikt utsmykkede steinkirker. I landsbyer som Wesselburen, Marne og Wöhrden har kirkene blir anlagt på det høyeste punktet i terrenget av hensyn til flomfare. Gatenettet og bebyggelsen brer seg ut fra kirken, noe som gir landsbyene et utpreget middelaldersk preg. I det flate marsklandet kan man ofte skimte kirketårn som ligger over 10 km unna.
St. Secundus-Kirche i Hennstedt ble påbegynt på 1200-tallet. Kirken ble opprinnelig bygd med kampestein i gotisk stil. Et kirketårn i tre og en restaurert vestvegg ble reist i 1847. Dagens interiør ble for det meste innkjøp mellom 1600- og 1800-tallet.
Den nåværende St. Johannis-Kirche i Meldorf ble bygd på 1300-tallet. De gotiske delene av katedralen skriver seg fra siste halvdel av 1200-tallet. Selv om eksteriøret for det meste er forandret, kan man stadig se den gotiske arkitekturen i interiøret.
St. Jürgen-Kirche i Heide ble opprinnelig reist som et kapell på 1400-tallet. Kirkens ytre er dominert av tårn i senrenessansens ånd, bygd i tre ledd med Johann Georg Schott som byggherre i 1724.
Huset ungdomsklubb
Bygget ble revet i 2017.
Ditmarsken
Kirkearkitektur
St. Bartholomäus-Kirche i Wesselburen ble reist med Johann Georg Schott som byggherre i 1737/1738. Han utformet den barokke bygningen på grunnlag av restene etter eldre kirker som hadde gått tapt under bybrannen i Wesselburen i 1736. Løkkuppelen på kirketårnet er meget uvanlig i Nord-Tyskland.
Næringsliv
Arbeidsledigheten i Ditmarsken ligger over landsgjennomsnittet. Mens den høyeste arbeidsledigheten i delstaten er å finne i Flensburg og Neumünster, har Ditmarsken den høyeste blant landdistriktene med 8,8 % per januar 2014.
De fremste næringsveiene i distriktet er jordbruk, turisme, kraftproduksjon, kjemisk industri, oljeraffineri og stålproduksjon. Havnen i Brunsbüttel er den viktigste på Schleswig-Holsteins vestkyst. I 2012 hadde havnen en tonnasje på nærmere 11,5 millioner tonn.
Med rundt 1 000 ansatte er den kjemiske industrivirksomheten Bayer i Brunsbüttel den største arbeidsgiveren i distriktet. Blant andre store virksomheter kan nevnes sparebanken Sparkasse Westholstein, trykkeriet Eversfrank Meldorf samt Vishay Intertechnologys fabrikk for elektroniske komponenter i Heide. Mange sysselsatte dagpendler til Hamburg.
Kraftproduksjon
Gode vindforhold og Tysklands politikk for fornybar energi gjør at interessen for vindkraft er stor i distriktet. Etter en eksperimentell vindmølle 1983–1987, ble en vindpark bygd i Kaiser-Wilhelm-Koog i 1997. Ditmarsken ble åsted for Tysklands første omfattende, kommersielle vindkraftutbygging i 1990-årene. Dette har vært gjenstand for stor lokal debatt.
I 2003 hadde distriktet 735 vindmøller med en kapasitet på 388 MW, og produserte 651 millioner KWh, tilsvarende halvparten av distriktets energibehov. I 2010 hadde tallet steget til 792 vindmøller med en kapasitet på 718 MW. Nesten alle er plassert i marsklandet. Med noen få unntak finnes det vindmøller langs hele kysten. Ettersom utbyggingen i distriktet begynte tidlig, er mange vindmøller teknologisk utdaterte, og blir gradvis skiftet ut.
Oljefeltet Mittelplate utenfor kysten av Ditmarsken utvinner årlig rundt 2 millioner tonn råolje, hvilket utgjør mer enn halvparten av Tysklands samlede produksjon. Utvinning og destillasjon av råolje i Hemmingstedt har pågått siden midten av 1800-tallet. Oljefeltet mellom Heide og Hemmingstedt har imidlertid ikke vært utnyttet siden 1991. Brunsbüttel er en viktig havn for ilandføring av råolje fra Mittelplate og utlandet. Oljeraffineriene i Brunsbüttel og Hemmingstedt er forbundet med 32 km lange rørledninger. Raffineriene inngår i selskapet Raffinerie Heide med 500 ansatte, og produserer 4,5 millioner tonn diesel, fyringsolje, flybensin og kjemiske produkter årlig.
Brunsbüttel kjernekraftverk produserte nærmere 6 TWh i året før det ble tatt ut av drift i 2007.
Turisme
Nesten alle turistene som besøker distriktet, er tyskere. Turismen er for det meste konsentrert rundt Büsum i nord og Friedrichskoog i sør. De fleste turistene er barnefamilier som kommer for å feriere ved strendene langs nordsjøkysten. Langs Eideren finnes tilbud om kano- og kajakkturer. Mange turister kommer også på sykkelferie. Nordsjøsykkelruten passerer gjennom distriktet.
Politikk
Kretsdagen i Ditmarsken har ingen lovgivende makt, men er en utøvende myndighet i Tysklands lokalforvaltning. Medlemmene av kretsdagen velges ved direkte valg på partilister hvert femte år. Blant medlemmene med lengst ansiennitet blir en ordfører, kretspresidenten, valgt. Møtene i kretsdagen følges av landråden, som også leder kretsens administrasjon. Landråden velges av kretsdagen hvert åttende år, men pleier å være upolitisk.
Ved lokale og føderale valg er Ditmarsken klart mer høyreorientert enn resten av Schleswig-Holstein. Det konservative CDU og den liberale koalisjonspartneren FDP har en sterk stilling i kretsen med rundt halvparten av stemmene. CDU har hatt kretspresidenten siden 1970. Det fremste opposisjonspartiet, sosialdemokratiske SDP, har om lag en fjerdedel av stemmene. SPDs fremste bastion i distriktet er havnebyen Brunsbüttel, mens CDU står sterkest på landsbygden. Det lokale partiet Unabhängige Wählergemeinschaft Dithmarschen (UWD) har vært representert i kretsdagen siden 1986, og fungerer som en overbygning for lokale lister i kommunene.
Ditmarsken velger i alt to representanter til Forbundsdagen. Sør-Ditmarsken og Steinburg utgjør en valgkrets, mens Nord-Ditmarsken og Nordfriesland utgjør en annen. Begge valgkretsene har med få unntak vært representert av CDU ved alle valg siden 1960-årene. CDU har også begge kretsmandatene etter forbundsdagsvalget i 2021. Ingen av representantene kommer fra Ditmarsken.
Valgresultater for kretsdagen i Ditmarsken etter år 2000:
Administrativ inndeling
Flesteparten av kommunene i kretsen er underordnet et amt. De to største byene, Heide og Brunsbüttel, er amtsfrie byer. Amtsfrie byer hører direkte under kretsen, og ivaretar oppgaver som ellers er delegert til amtene. Ditmarsken følger i stor grad det gamle prinsippet om at hver landsby skal utgjøre sin egen kommune. Amtene har i stor grad vært sammenfallende med kirkesogn. Kommunene er i snitt mindre, i både folketall og areal, enn andre steder i Tyskland.
Den gjeldende kommunestrukturen stammer i stor grad fra 1934. I 1970 ble Nord- og Sør-Ditmarsken kretser slått sammen til Ditmarsken krets. Antallet amt ble redusert til 12, men prinsippet om kirkesogn bestod. Kommunestrukturen bestod for det meste uendret, men det skjedde en byutvidelse rundt Brunsbüttel, og den hittil amtsfrie kommunen Sankt Michaelisdonn ble underlagt et amt. I 2008 ble antallet amt halvert til seks, og Heides omlands amt og Eiderens amt følger stadig kirkesognenes grenser. De hittil amtsfrie kommunene Wesselburen og Friedrichskoog ble underlagt sine respektive amt. I 2009 ble kommunen Hägen innlemmet i Süderheistedt, skjønt disse er geografisk adskilt av Norderheistedt.
Oversikt over Ditmarskens amt og amtsfrie byer (estimert folketall ved utgangen av 2013):
Kultur
Ditmarsken er et tradisjonelt nedertysk språkområde med en holsteinsk dialekt. På 1800-tallet var Klaus Groth fra Heide en av de første kjente dikterne som skrev på nedertysk. Fra midten av 1900-tallet har høytysk tatt over i de fleste domener, men nedertysk er fortsatt utbredt som dagligspråk, spesielt på landsbygda.
Noen lokale tradisjoner i distriktet er svært gamle. Ringridning, som er en form for dysting, og armbrøstskyting på blink for barn kan føres tilbake til middelalderen.
Heide og Nordhastedt har sine årlige folkefester Hohnbeer og Frunsbeer. Hohnbeer oppstod i sin nåværende form på 1800-tallet.
Nervus opticus
Nervus opticus (eller på norsk: synsnerven) er den andre hjernenerven.
Ditmarsken
Kultur
I Friedrichskoog og Büsum avholdes regattaer med trålere.
Nervus opticus
Nervus opticus tilhører sentralnervesystemet, og er dermed ikke en "egentlig" hjernenerve. I netthinnen finner man fotoreseptorer i staver og tapper som reagerer på lysstimuli. Disse danner synapser med ganglionceller, og det er aksonene til ganglioncellene som danner selve synsnerven. Aksonene fra ganglioncellene går gjennom veggen i den blinde flekken, papilla nervi optici. De danner nervus opticus som går gjennom øyehulen inn til kraniet. Like foran hypofysen møtes de to nervene i chiasma opticum, synsnervekrysningen, som ligger like foran hypofysen. Herfra bringes synsinformasjonen videre gjennom tractus opticus til områder i thalamus kalt knekroppene (corpus geniculatum laterale). Ganglioncellenes aksoner danner synapser med nye nerveceller. Signalene sendes videre gjennom radiatio optica til synsområder i bakhodelappen som også kalles area striata.
Ditmarsken
Mat og drikke
En lokal variant av melpudding regnes som Ditmarskens «nasjonalrett». Kaken har trolig nederlandsk opphav, og finnes i ulike varianter så langt nord som Sønderjylland. Kaken serveres med sukker, smeltet smør, flesk og eksempelvis kirsebær.
Nervus opticus
I synsnervekrysningen går ca. halvparten av fibrene i synsnerven over til motsatt side. Det gjelder fibrene som leder synsimpulser fra nasale (nærmest nesen) deler av netthinnen, og dermed temporale (nærmest tinningen) deler av synsfeltet. En hypofysesvulst kan presse på de kryssede fibrene i synsnervekrysningen slik at det kan oppstå tap av de ytre delene av synsfeltet. Man kan dermed få såkalt "tunnelsyn". Krysningen av fibrene gjør at impulser fra samme side av netthinnen behandles og integreres i samme hjernehalvdel.
Ditmarsken
Mat og drikke
Historisk sett har Ditmarksen, i mindre grad enn resten av Nord-Tyskland, konsumert fisk og lammekjøtt. Siden slutten av 1800-tallet har kål vært et viktig innslag i kostholdet i Ditmarsken. «Kåldagene» har blitt arrangert årlig siden 1986, som et markedsføringstiltak for jordbruk og turisme. Da holdes det kål- og grønnsaksmarkeder i flere byer og en jordbruksutstilling i Wesselburen.
Nervus opticus
Ikke alle nervefibrene ender i thalamus. Noen fibre tar av etter den delvise krysningen i chiasmaet, og går til hjernestammen. Fibrene inngår i refleksbuer som bidrar til øyebevegelser, regulering av pupillediameteren og akkomodasjon. Nervus oculomotorius utgjør det motoriske leddet i disse refleksbuene.
Ditmarsken
Mat og drikke
Siden 1700-tallet har det vært bryggerivirksomhet i Marne, der Brauerei Karl Hintz & Co. produserer en velkjent pilsner, Dithmarscher Pilsener.