cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den bataviske republikk
Den bataviske republikk (nederlandsk: Bataafse Republiek) var etterfølgeren til republikken De forente Nederlandene. Den ble proklamert 19. januar 1795 og ble avsluttet 5. juni 1806 med tiltredelsen av Louis Bonaparte på tronen til Kongeriket Holland. Republikken ble opprettet noen måneder etter franskmennenes innmarsj og ble tvunget inn i krigen mot Storbritannia og var i realiteten en fransk vasallstat.
Den nye republikken fikk omfattende støtte fra den nederlandske befolkningen og var produktet av en ekte og populær revolusjon. Den ble uansett grunnlagt med væpnet støtte fra den revolusjonære franske republikk. Den bataviske republikk ble en klientstat, først som en «søsterrepublikk», og senere som en del av Det franske riket under Napoléon Bonaparte. Dens politikk ble i stor grad påvirket av Frankrike som støttet ikke mindre enn tre statskupp for å føre de ulike politiske fraksjonene, som franskmennene foretrakk, til makten. Prosessen med å skape en nedskrevet nederlandsk forfatning ble hovedsakelig drevet av indre politiske faktorer — ikke av fransk innflytelse — frem til Napoléon tvang de nederlandske myndighetene å akseptere hans bror som deres monark.
De politiske, økonomiske og sosiale reformene som ble gjennomført i løpet av Den bataviske republikks relativt korte eksistens fikk varig virkning. Den konføderale strukturen til den gamle nederlandske republikken ble endelig erstattet av en enhetsstat. For første gang i nederlandsk historie hadde den forfatningen som ble vedtatt i 1798 en virkelig demokratisk karakter, til tross for det faktum at den ble vedtatt via et statskupp. For en tid ble republikken styrt demokratisk, men med statskuppet av 1801 kom et autoritært styre til makten etter en endring i forfatningen. Minnet om det korte eksperimentet med demokrati bidro til å føre til en smidig overgang til en mer demokratisk regjering i 1848 hvor forfatningsendringen til Johan Rudolph Thorbecke begrenset kongens innflytelse og makt. Med Den bataviske republikk ble en form for administrativ regjering introdusert for første gang i nederlandsk historie, og mange av de nåværende regjeringsdepartementene kan datere sin historie tilbake til denne perioden.
Selv om Den bataviske republikk var en klientstat forsøkte dens påfølgende regjeringer sitt beste for å opprettholde et minstemål av uavhengighet og tjene nederlandske interesser selv når de kom i motsetning til de franske. Denne halsstarrigheten førte til slutt til republikkens fall og innføringen av et autoritære styre da republikken i Napoléons øyne ikke var føyelig nok. Den nye kongen, Louis Bonaparte, Napoléons bror, fulgte overraskende nok heller ikke slavisk franske diktat, noe som førte til hans fall.
Navnet
Navnet på Den bataviske republikk viser til den germanske stammen bataverne (latin Batavi), som i oldtiden levde i området som er dagens Nederland. I nederlandsk nasjonalromantisk folkeminne representerte de både deres stolte forfedre og en søken etter frihet som gikk tilbake til oldtiden.
Otto Robsahm
Otto Edvard Robsahm (født 27. september 1890, død 13. februar 1969) var en norsk forretningsmann. Under andre verdenskrig var han dobbeltagent, og arbeidet både for det tyske Abwehr og det britiske SIS. Hans rapporter til Abwehr bidro til at de såkalte Kvarstadbåtene våren 1942 ble møtt av tyske marinefartøy, noe som kostet mange norske liv. Abwehr anså Robsahm som sin viktigste agent i Norge. Robsahm ble dømt til livsvarig tvangsarbeid i Norges Høyesterett i 1950, men løslatt på prøve i desember 1956. Fra løslatelsen og frem til han ble pensjonist arbeidet han som nattevakt på Wadahl høyfjellshotell i Gudbrandsdalen.
Han var far til skuespillerne Fred og Margarete Robsahm.
Bakgrunn og virke
Otto Robsahm ble født i Kristiania (dagens Oslo) 27. september 1890, foreldrene var Otto Christen Robsahm (1847–1933) og Rehardine (Harda) Marie (1857–1943). Faren hadde sammen med sin eldre bror startet firmaet Otto Robsahm & Co i 1873, med lokaler i Karl Johans gate 15. Etter å ha avbrutt gymnaset begynte han i sin fars firma, men sluttet i 1918 da hans eldre bror overtok, og Otto Robsahm begynte for seg selv. I 1916 giftet han seg første gang, fikk en sønn i 1923, men ekteskapet ble oppløst og han giftet seg på ny i 1934 med den 22 år yngre Margrete Darbo, som han fikk tre barn med. Familien var bosatt på Røa i Oslo. I 1930-årene drev Robsahm stort sett i bilbransjen, med agentur på Morris og Ford. Han tapte mye penger på sine forretninger, men tross det hadde han et høyt privat forbruk. I årene 1935 til 1937 var han også salgssjef for Strømmens Værksted. Ved utbruddet av andre verdenskrig var han arbeidsløs og hadde store pengeproblemer.
Andre verdenskrig, agent for Abwehr
Kort etter den tyske invasjonen av Norge i april 1940 ble Otto Robsahm agent for den tyske militære etterretningstjenesten Abwehr, han ble satt i kontakt med tyskerne av en tyskvennlig bekjent, Christian August Selmer Preuthun. Robsahms motiv synes kun å ha vært penger, han hadde vært arbeidsløs siden 1937, var politisk indifferent og var aldri medlem av Nasjonal Samling.
Etter at Norge ble okkupert av Tyskland våren 1940 ble det lagt strenge restriksjoner på reiser til det nøytrale Sverige, og opphold langs grensen. De som bodde nær grensen ble tildelt såkalt grenseboerbevis, med navn og fotografi, hensikten var å gjøre det vanskelig å flykte til Sverige.
Kun nordmenn som det tyske okkupasjonsregimet anså som pålitelige fikk tillatelse til å reise til Sverige, å flykte var forbudt og ble straffet med fengsel, i noen tilfeller med henrettelse.
Selmer Preuthun ble rekruttert til Abwehr av den tyske majoren Berthold Bennecke, og sommeren 1940 meldte Robsahm til major Bennecke om kontakt med direktør Jacob Kristian Jervell (onkel til teologen Jacob Jervell) i Oslo. Jervell antok at Robsahm arbeidet for den norske motstandsbevegelsen og trengte hjelp for å komme i kontakt med den britiske kapteinen Frank Foley, som var agent for Secret Intelligence Service, (SIS). I god tro ga Jervell navn på to motstandsfolk til Robsahm (begge ble etterhvert arrestert av Gestapo, den ene var Wolfgang Geldmacher, tysk anti-nazist bosatt i Norge). Jervell (som var agent for SIS) ba Robsahm ta kontakt med SIS under en forretningsreise til Stockholm i juli 1940. I Stockholm fikk Robsahm kontakt med David A. Sommerville, britisk konsul og agent for SIS, etterhvert Robsahms hovedkontakt i Sverige. Ved en ny forretningsreise til Stockholm i august samme år, hadde Robsahm møte med den norske militærattacheen O. S. Strugstad, og med den norske statsråden Johan Ludwig Mowinckel, sistnevnte kunne fortelle om planer for sabotasjeaksjoner mot bedrifter i Norge. Tilbake i det tysk-okkuperte Oslo rapporterte Robsahm til Abwehr, hans kontakter ble vurdert som særdeles verdifulle.
Kvarstadbåtene
Ved et nytt besøk i Stockholm høsten 1940 fikk Robsahm første gang høre om de såkalte kvarstadbåtene (norske handelsfartøy i svenske havner), i et møte med norske skipsredere i den norske ambassaden. Flere av fartøyene hadde last med svensk kulelager og annet viktig krigsmateriell, som britene ønsket å få til Storbritannia. Tilbake i Oslo rapporterte Robsahm om kvarstadbåtene til Abwehr. Robsahm fulgte også opp Cranner, og fikk forskjellig materiale han hadde samlet, som skulle til SIS i Stockholm. Under nok en reise til Stockholm møtte Robsahm major Sydney Smith, SIS' representant i Helsingfors. I desember 1940 arresterte Gestapo Jervell ut fra informasjon Abwehr hadde fått fra Robsahm, Jervell ble holdt fengslet til januar 1945. Av britiske SIS fikk Robsahm nye oppdrag og 10 tusen kroner for å kjøpe aksjer i et svensk firma, så han lettere kunne få visum (innreisetillatelse) for å reise til Sverige. Tyskerne betalte dårligere enn britene, fra de fikk Robsahm 400–800 kroner for hver tur til Sverige. Robsahm traff sin svoger Fred Fuglesang i januar 1941, han var både norsk konsul i Göteborg og representant for det norske statsrederiet Nortraship. Fem av de norske fartøyene hadde nettopp klart å seile over til Storbritannia og Fuglesang kunne fortelle at flere kvarstadbåter skulle seiles til Storbritannia med britisk hjelp.
Grunnet sine mange reiser til Sverige ble Robsahm av flere mistenkt for å være spion, mens noen mente han oppga å arbeide for britene, når han i virkeligheten arbeidet for tyskerne (noe som var korrekt), mente andre (som Arne B. Mollén i motstandsgruppen 2A, senere kjent idrettsleder) at han arbeidet for britene og at han snart ville bli arrestert av Gestapo. Robsahms viktigste oppdrag for Abwehr ble etterhvert å følge opp kvarstadbåtene i Göteborg. I april 1941 fikk Robsahm igjen 10 tusen kroner fra britene, pengene skulle blant annet gå til honorar for Cranner, men Robsahm beholdt alt selv. I juli 1941 hadde Robsahm et møte med Iacob D. Sømme, sambandssjef for Milorg i Sør-Norge, Sømme ba blant annet Robsahm om å ta kontakt med commander Malcolm Munthe. Robsahm ga Abwehr informasjon om møtet med Sømme og han ble bedt om å møte Sømme igjen, noe han gjorde, og Robsahm fikk da et miniatyrfoto av Bardufoss flyplass.
Under et besøk hos sin svoger i Göteborg traff Robsahm briten George Binney, han ledet arbeidet med et nytt utbrudd av kvarstadbåter. I mars 1942 fortalte svogeren Fred Fuglesang til Robsahm at kvarstadbåtene skulle forsøke et utbrudd en av de første dagene i april. Basert på informasjon fra Robsahm og andre av Abwehrs agenter ble seks av de ti fartøyene som deltok i utbruddet senket, kun to kom seg til Storbritannia, mens to gikk tilbake til Göteborg. 19 nordmenn og to briter ble drept, 233 mann ble tatt til fange, av de døde 43 i tysk fangenskap. Robsahm fortsatte å følge med og melde fra til Abwehr om de to kvarstadbåtene som vendte tilbake til Göteborg.
Etterhvert ble Robsahm overvåket av det svenske sikkerhetspolitiet Säpo under sine besøk i Sverige. Säpo ble tidlig klar over at Robsahm arbeidet for det tyske Abwehr, men delte ikke denne kunnskapen med britiske eller norske myndigheter før etter krigens slutt. Säpo bygget opp en omfattende mappe på Robsahms aktiviteter i Sverige, blant annet hans kontakter med svenske næringslivsfolk. I Robsahms arkivmappe hos Säpo er det for eksempel beskrevet overvåking av en middag Robsahm hadde med en tysk diplomat, på den kjente restauranten Den gyldene freden i juni 1942. I Stockholm hadde Robsahm også kontakt med de norske motstandsfolkene Alfhild Hovdan og Finn Dahl, de arbeidet på den norske legasjonen, ved det såkalte idrettskontoret. Fra Dahl fikk Robsahm kjennskap til at det skulle etableres en hemmelig radioforbindelse til Iacob Sømme i Oslo. Etter at han kom tilbake til Norge møtte Robsahm igjen Sømme, som nå kunne fortelle at han skulle flykte fra landet, noe Robsahm igjen meldte videre til Abwehr. Kort etter ble både Sømme og flere av hans medarbeidere arrestert, Sømme selv ble henrettet i 1944. Etter krigens slutt forklarte Siegfried Wolfgang Fehmer at Gestapo hadde fått informasjon om Sømme fra andre kilder, men etter arrestasjonen var Robsahms opplysninger viktig for etterforskingen av saken.
Arrestert av Gestapo
Ved utgangen av 1943 fikk Robsahm gjennom Sommerville og Fuglesang kjennskap til flere nye britiske våpensystemer, han ble også informert om opprettelsen av det såkalte reservepolitiet, hvor norske flyktninger i Sverige fikk militær trening, alt ble rapportert videre til Abwehr. I februar 1944 fikk Robsahm under et møte med Alfhild Hovdan kopi av et klagebrev hun hadde skrevet til statsråd Paul Hartmann i London, Hovdan var oppbragt over behandlingen av henne og ga det til Robsahm så han kunne ta det med til hennes kontakter i Norge. Skrivet ble senere brukt av tyskerne i propagandaøyemed, og trykket i den nazi-kontrollerte avisen Aftenposten i oktober 1944. Høsten 1944 infiltrerte Robsahm en flyktningorganisasjon i Oslo, basert på hans informasjon ble den etterhvert rullet opp av tyskerne, flere ble arrestert og sendt til Grini fangeleir.
Alf Edgar Hamre Cranner fikk etterhvert mistanke til at Robsahm samarbeidet med tyskerne, han fikk mistanken bekreftet høsten 1944 ved at han observerte Robsahm i fortrolig samtale med NS-general Carl Frølich Hanssen og Tryggve Gran. Under et møte med Robsahm i september 1944 tok Cranner opp mistankene mot han hadde mot Robsahm, og Robsahm forlot Cranner i sinne. Kun ett kvarter etter ble Cranner arrestert av tyskerne, utpekt av Robsahm. Under forhør ble Cranner konfrontert med materiale han hadde overlatt til Robsahm for mikrofotografering og transport til SIS i Sverige. Cranner ble mishandlet av Gestapo etter arrestasjonen, og satt på Grini fangeleir inntil frigjøringen i 1945. Cranner ble helt ufør fra slag mot hodet etter mishandlingen av Gestapo. Kort etter arrestasjonen av Cranner ble Robsahm selv arrestert av Gestapo og sendt til Grini fangeleir i oktober 1944. Gestapo hadde i lengre tid fulgt med Robsahm, hans mange reiser til Sverige hadde vekket deres interesse. Etter påvirkning fra Abwehr ble Robsahm løslatt etter én måned. Samarbeidet mellom Gestapo og Abwehr var ikke det beste, de konkurrerte om å avsløre fiendens agenter. Abwehr anså tapet av Robsahm som betydelig.
Rettssak og dom
Saken mot Robsahm i Eidsivating lagmannsrett gikk for lukkede dører, og pressen kunne verken referere innholdet eller domspremissene. Grunnen til hemmeligholdet var hensyn til svenske og britiske myndigheter, materialet de stilte til rådighet for det norske rettsvesenet var knyttet til spionasje. Tiltalen i saken ble tatt ut i henhold til den såkalte Landssvikanordningen. Tiltalen mot Robsahm var på ialt åtte punkter. Etterforskningen fant ut at han ialt hadde gjort rundt 30 reiser til Sverige. Det ble også reist krav om inndragning, avgrenset oppad til 150 tusen kroner (i dagens verdi (2010) kan beløpet minst multipliseres med 20). Den 26. mars 1949 ble Robsahm i Eidsivating lagmannsrett dømt til 20 års tvangsarbeid, og tap av stemmerett i 10 år. Statsadvokaten anket saken til Norges Høyesterett, der ble Robsahm 14. april 1950 dømt til livsvarig tvangsarbeid. Selv om saken gikk for lukkede dører ble den omtalt i norsk presse, blant annet i avisen Dagbladet, den ble også nevnt i ''Stortingsmelding nr. 64'' fra 1950. Historikeren Tore Pryser mener at Robsahm uten tvil var Abwehrs viktigste agent i Norge under andre verdenskrig.
Etter dommen i Norges Høyesterett gikk Robsahm fra varetektsfengsling, til å begynne å sone straffen, i seks år var han innesperret i fengsel og arbeidsleire. 14. desember 1956 ble han løslatt på prøve fra Berg arbeidsskole, Robsahm var en av de aller siste landssvikdømte som slapp ut. Han flyttet til Harpefoss i Sør-Fron. Robsahm fikk en stilling som nattevakt på Wadahl høyfjellshotell i Gudbrandsdalen, til tross for at eieren, Trygve Wadahl, hadde deltatt i motstandsbevegelsen, var han åpen for å ansette landsvikere. Robsahm ble godt likt av ansatte og gjester på hotellet. Ved sin død ble Robsahm bisatt i Vestre krematorium i Oslo, etterhvert ble urnen satt ned på familien Robsahms gravsted på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Det cubanske kuppet i 1952
Til tross for at det var planlagt valg i på sommeren i 1952, dukket det snart opp rykter om et planlagt militærkupp. Socarrás trodde ikke på disse ryktene, og unnlot å handle. Snart viste det seg imidlertid at ryktene stemte, og den 10. mars tok Fulgencio Batista og hans tilhengere kontrollen over radio – og TV-stasjoner over hele landet, og erobret militære utposter og politistasjoner. Socarrás lyktes ikke i å gjenetablere sin posisjon, og etter et mislykket motstandsforsøk, flyktet han fra landet med et fly.
Advokatfirmaet Wiersholm
Advokatfirmaet Wiersholm AS er et norsk advokatfirma i Oslo. Det fokuserer på norsk næringsliv (forretningsjus) og har i 2013 18 advokater med møterett for Høyesterett, og ni advokater med doktorgrad. Det eies av 41 partnere og har omkring to hundre ansatte. Det ledes av Morten Goller.
Firmaet ble stiftet den 16. august 1990 under navnet Wiersholm, Mellbye & Bech, av samtlige daværende partnere i advokatfirmaene Det fikk sitt nåværende navn i 1999.
Ullensaker Skiklubb
Ullensaker Skiklubb (stiftet i 1958) er en norsk skiklubb fra Ullensaker. Den har avdelinger i alpint, telemarkskjøring, langrenn, skihopp og skiskyting.
Alpintkjører Ole Kristian Furuseth var medlem av klubben. Andre, mindre kjente medlemmer inkluderer skihopperne Kim René Elverum Sorsell og John Erik Strømberg, langrennsløperen Silje Ekroll Jahren og alpintkjører Cathrine Meisingset.
Andrew Jackson
Andrew Jackson (født 15. mars 1767, død 8. juni 1845) var USAs sjuende president. Han satt som president i to perioder, fra 4. mars 1829 til 4. mars 1837. Jackson er regnet som en av de mest betydningsfulle presidentene. Arkansas og Michigan ble tatt opp som delstater i Jacksons presidentperiode. Han var den første presidenten fra Demokratene.
Tidlige år
Jackson ble født i Waxhaw i North Carolina. Han var den yngste sønnen i familien og fikk kun sporadisk utdannelse. Både North Carolina og South Carolina har gjort krav på ham som «deres sønn», men selv sa han at han var fra South Carolina. Kun 13 år gammel ble han med i den amerikanske revolusjonshæren som kurér. Han ble tatt til fange av britene under den amerikanske uavhengighetskrigen, og er til nå den eneste president som har sittet som krigsfange. Han var den siste amerikanske presidenten som deltok i krigen.
Jackson sultet nesten i hjel etter at han og hans bror Robert ble tatt til fange av britene ved Charleston. Da han nektet å rengjøre støvlene til en britisk offiser, slo rødjakken ham og gav ham arr på venstre hånd og i hodet. Brødrene fikk kopper mens de satt i fangenskap, og Robert døde bare dager etter at de ble frigitt. To av Jacksons brødre og hans mor, altså hele hans gjenværende familie, døde på grunn av prøvelsene under krigen. Etter disse episodene fikk Jackson et intenst hat mot britene. Denne anglofobien førte også til at han ikke stolte på eller likte det østlige «aristokratiet» som han følte forsøkte å ligne landets tidligere koloniherrer. Jackson beundret Napoleon Bonaparte for hans vilje til å kjempe mot britenes militære herredømme.
Jackson flyttet til Tennessee i 1787 og slo seg opp som advokat etter knapt å ha studert jus. Siden han ikke kom fra en velstående familie, måtte han skape sin egen karriere gjennom egen innsats, og snart gjorde han det godt i den røffe verdenen i grenselandet. Flesteparten av sakene hans handlet om uenighet om eierskap til landområder eller overfall og legemsbeskadigelse. I 1795 utkjempet han en duell med en oberst etter en krangel i domstolen. Han ble valgt til Tennessees første kongressmann da den ble stat sent i 1790-årene og ble raskt valgt til senator i 1797, men sluttet innen et år. I 1798 ble han utnevnt til dommer i høyesteretten i Tennessee.
Creek-krigen og den britisk-amerikanske krig
Jackson ble oberst i Tennessee-militsen som han hadde ledet siden 1801. Etter en massakre på 400 menn, kvinner og barn i 1813 ved Fort Mims (i det som nå er Alabama) utført av den nordlige creek-høvdingen Peter McQueen, kommanderte Jackson en styrke i et felttog mot de nordlige creek-indianerne i Alabama og Georgia
Creekledere som William Weatherford (Røde Ørn), Peter McQueen og Menawa hadde vært alliert med britene under krigen i 1812. De braket sammen i voldsomme sammenstøt med andre creek-høvdinger over de creek-områdene som hvite settlere hadde ranet til seg og de «siviliserende» programmene som ble administrert av Benjamin Hawkins. I creek-krigen, en del av den britisk-amerikanske krig i 1812, beseiret Jackson creekene i slaget ved Horseshoe Bend. Han ble hjulpet av allierte fra de sørlige creek-indianerne som hadde bedt Jackson om hjelp til å slå ned det de så på som et opprør i creeknasjonen. Med i Jacksons styrke var også noen cherokee-indianere som også hadde tatt amerikanernes parti. Selv om 800 nordlige creek-indianere ble drept i slaget, sparte Jackson Weatherfords liv fra hevnaksjoner. Sam Houston og David Crockett, som senere ble kjent i Texas, tjenestegjorde under Jackson på denne tiden. Etter seieren påla Jackson sine nordlige fiender og sørlige allierte Fort Jackson-traktaten og fravristet creekene et landområde på 81 000 km² til hvit bosetning.
Den første seminolekrigen
Jackson var i militærtjeneste igjen under den første seminolekrigen hvor han i desember 1817 ble beordret av president James Monroe til å lede et felttog i Georgia mot seminolene og creek-indianerne og for å hindre at det spanske Florida skulle bli et «tilfluktssted for rømte slaver». Det ble senere sagt at Jackson gikk ut over sine ordrer i Florida, men Monroe og offentligheten ønsket å erobre Florida. Før han reiste, skrev Jackson til Monroe at «gi meg signal gjennom hvilken som helst kanal (for eksempel John Rhea (en felles fortrolig)) om at kontroll over Floridaene er ønsket av USA, innen seksti dager skal det utføres.» Monroe gav Jackson ordrer som med kunne tolkes i flere retninger for å kunne benekte det internasjonalt.
Jacksons frivillige fra Tennessee ble angrepet av seminoler, men dette gjorde landsbyene deres sårbare, og Jackson brente dem og likene av drepte indianere. I sine undersøkelser fant han brev som tydet på at spanjolene og britene i hemmelighet støttet indianerne. Jackson mente at USA ikke ville bli sikkert så lenge Spania og Storbritannia oppmuntret amerikanske indianere til å kjempe, og argumenterte med at hans handlinger ble gjort i «selvforsvar». Jackson erobret Pensacola nesten bare med skremmeskudd og avsatte den spanske guvernøren. Han fanget, stilte for retten og henrettet to briter som hadde levert forsyninger og gitt råd til indianerne. Jacksons handlinger skapte også frykt blant seminolene etter hvert som ryktet om hans hensynsløshet i kamp ble kjent.
Valget i 1824
Da Jackson stilte som presidentkandidat første gang i 1824, var han den kandidaten som fikk flest stemmer totalt og flest valgmannsstemmer. Men siden ingen av de tre kandidatene fikk majoriteten av stemmene, ble valget sendt til representantenes hus som i stedet valgte John Quincy Adams. Jackson avskrev det som en «korrupt avtale» siden Henry Clay gav de valgmannsstemmene han hadde fått i valget til Adams som så valgte Clay til utenriksminister. Jackson tok senere til orde for å avskaffe valgmannsforsamlingen. Jacksons nederlag gav ham et politisk fundament, siden mange velgere mente at «folkets mann» var blitt ranet av det «korrupte aristokratiet i øst». Hjemstaten Tennessee renominerte Jackson som presidentkandidat foran valget i 1828.
Jackson hadde fiender. Albert Gallatin, som en stund var visepresidentkandidat i 1824, så på Jackson som «en ærlig mann og idolet til de som tilber militærets storhet, men samlet sett er han på grunn av manglende kapasitet, militære vaner og manglende respekt for lover og grunnlovshensyn, ikke egnet for embetet.»
En pensjonert Thomas Jefferson sa om Jackson i 1824:
Valget i 1828
I 1828 var det klart for omkamp mellom John Quincy Adams og Jackson i presidentvalget. Adams vant nøyaktig de samme statene som hans far vant i valget i 1800, statene i New England, New Jersey og Delaware. Jackson vant resten. Adams ulempe var at det var langt flere stater med i dette valget enn i 1800 og tapte solid.
Motstand mot nasjonalbanken
Som president arbeidet Jackson for å ta fra Amerikas forente staters andre bank den føderale kontrakten (den ville fortsette å eksistere som statsbank). Den opprinnelige banken til USA ble introdusert i 1791 av Alexander Hamilton for å organisere de føderale styresmaktenes finanser. Den første bankens kontrakt gikk ut i 1811. Den ble fulgt av den andre banken som ble introdusert av James Madison i 1816 og hadde kontrakt for en 20-årsperiode for å «bygge opp mot de økonomiske problemene krigen i 1812 førte til.» Begge bankene var svært viktige i veksten til den amerikanske økonomi, men Jackson motsatte seg konseptet på ideologisk grunnlag. Jackson mente at banken måtte avskaffes fordi:
Jackson fulgte Jefferson som tilhenger av idealet om en «landbruksrepublikk», og følte at banken forbedret rikdommene til en «elite» av kommersielle og industrielle entreprenører på bekostning av bønder og arbeidere. Etter en voldsom kamp, lyktes Jackson i å ødelegge banken, ved å legge ned veto mot kongressens ønske om å fornye kontrakten i 1832 og ved å trekke ut statens midler i 1833. Bankens utlånsfunksjoner ble overtatt av de lokale bankene og statsbankene som dukket opp og vokste på økt kreditt og gjennom spekulasjoner.
Nullifikasjonskrisen
Uenigheter om paragrafer i lovverket og handelstollen førte til en betydelig krise i 1828–1832. Denne ble kalt «nullifikasjonskrisen» (eller «løsrivelseskrisen»). Kritikere påstod at høy toll på import av vanlige fabrikkvarer gjorde europeiske varer mye dyrere enn de fra nordstatene og hevet prisnivået som bønder i sørstatene måtte betale. Politikere fra sør hadde derfor en krangel om i hvilken grad tollen kom nordlig industri til gode på bekostning av bøndene i sør.
Saken tilspisset seg da visepresident John C. Calhoun, i South Carolinas utmelding og protest i 1828 støttet kravet til sin hjemstat, South Carolina, om at den hadde rett til å «nullifisere», erklære ulovlig, tolloven av 1828, og mer generelt om de enkelte delstatenes rett til å nullifisere lover som gikk mot dens interesser. Selv om Jackson sympatiserte med sørstatene i tolldebatten, var han også sterk tilhenger av en sterk union med betydelig makt lagt til de sentrale styresmaktene. Jackson forsøkte å dempe Calhoun i saken, men det førte til en bitter rivalisering mellom de to mennene. Særlig berømt er hendelsen den 13. april 1830 ved middagen på Jefferson Day da de skulle skåle etter middag. Jackson reiste seg først, stirret på Calhoun og skrek med høy stemme: «Vår føderale union: DEN MÅ BEHOLDES!» En tydelig utfordring til Calhoun. Calhoun stirret på Jackson og skrek med skjelvende stemme: «Unionen: NEST ETTER FRIHETEN, MEST KJÆR!» Året etter brøt Calhoun og Jackson med hverandre. Dette var første gang noe slikt hadde skjedd i USA. Calhoun trakk seg i 1832 for å tjene som senator for South Carolina.
I respons til trusselen fra South Carolina, vedtok kongressen en «tvungen lov» i 1833, og Jackson lovte å sende tropper til South Carolina for å gjennomføre lovene. I desember 1832 utstedte han en sterk proklamasjon mot «nullifisererne» der han sa at «jeg regner...makten til å annullere en lov tilhørende USA, som en stat tror, uforenelig med unionens eksistens, motsagt gjennom grunnloven, uautorisert av dens ånd, uforenelig med alle prinsipper som den ble grunnlagt på og destruktiv for det store målet som den ble grunnlagt på.» South Carolina, erklærte presidenten, stod på «kanten av opprør og forræderi», og han appellerte til folket i delstaten om å forsikre på nytt sin troskap til den unionen som deres forfedre hadde kjempet for. Jackson nektet dem retten til å melde seg ut: «Grunnloven…danner en «styresmakt», ikke et forbund...Å si at hvilken som helst stat kan trekke seg ut etter eget forgodtbefinnende fra unionen, er å si at De forente stater ikke er en nasjon.»
Krisen ble løst i 1833 med et kompromiss utarbeidet av Whig–politikeren Henry Clay og godkjent av en konvensjon i South Carolina. Kompromisset senket tollen betydelig og gav hint om at den sentrale styresmakten regnet seg som «svak» i møtet med bestemt opposisjon i en individuell stat. For å forsterke dette synet, erklærte konvensjonen stolt, men uten mening at den føderale loven var nullifisert, selv om loven bare hadde mening i forhold til tollnullifikasjonen. Dermed hadde delstatsforsamlingen både unngått en alvorlig konflikt med den føderale styresmakten og bekreftet Calhouns godt likte nullifikasjonsdoktrine.
Fjerning av indianere
I dag er kanskje den mest kontroversielle siden av tiden til Jackson som president hans politikk overfor innfødte amerikanere. Jackson var en ledende talsmann for en politikk om å fjerne indianerne og skrev under på vedtaket om fjerning av indianere i 1830. I motsetning til populære misforståelser beordret ikke dette vedtaket fjerning av alle indianere. Den ga presidenten fullmakt til å forhandle frem avtaler om kjøp av stammeland i øst i bytte for land lenger vest, utenfor Unionens grenser. Ifølge biografen Robert V. Remini førte Jackson denne politikken hovedsakelig for å beskytte nasjonen. Han så at Storbritannia og Spania hadde rekruttert innfødte amerikanere innenfor USAs grenser i tidligere kriger med USA. Ifølge historikeren Anthony Wallace, talte Jackson aldri offentlig for å fjerne indianerne med makt. I stedet prioriterte Jackson forhandling av avtaler. Nesten 70 indianske avtaler, mange av dem om salg av land, ble ratifisert i hans periode, mer enn under noen annen president.
Vedtaket var særlig populært i sør hvor befolkningsveksten og oppdagelsen av gull i landet til cherokeene hadde øket presset på stammelandet. Georgia ble involvert i en kontinuerlig juridisk krangel med cherokeene som kulminerte med en avgjørelse i høyesterett i 1832 (Worchester mot Georgia) som sa at Georgia ikke kunne påtvinge sine lover på cherokeenes landområder. Om denne saken er Jackson ofte sitert i å ha sagt at «John Marshall har bestemt seg, nå la ham gjennomføre det!» Jackson sa antagelig aldri dette, den populære fortellingen om at Jackson satte seg i mot høyesterett ved å vedta fjerningen av indianerne er ikke sann.
Jackson brukte derimot Georgia-krisen til å presse cherokee-lederne til å undertegne en avtale. En fraksjon av cherokeene ledet av Jacksons gamle allierte Major Ridge fremforhandlet New Echota-avtalen med Jacksons regjering, et dokument av tvilsom lovlighet som ble forkastet av de fleste cherokeene. Men betingelsene i avtalen ble strengt gjennomført av Jacksons etterfølger, Martin Van Buren, noe som resulterte i tusenvis av døde cherokeer langs «tårenes sti».
Totalt ble mer enn 45 000 amerikanske indianere flyttet vestover under Andrew Jackson. I løpet av denne tiden kjøpte regjeringen 400 000 km² for rundt 68 millioner dollar og 130 000 km²  i vest. Selv om forflytningen generelt sett var populær blant amerikanerne på den tiden, resulterte den i lidelse og død blant innfødte amerikanere. Jackson ble kritisert av samtiden for sin rolle i disse hendelsene og kritikken har vokst med årene.
Attentat
Jackson ble utsatt for et mislykket attentat den 30. januar 1835. Dette var det første attentatet mot en amerikansk president. Da Jackson forlot en begravelse, nærmet Richard Lawrence seg presidenten og avfyrte en pistol på kort hold, men bommet. Han trakk umiddelbart en annen pistol, men bommet også med den. Jackson angrep så Lawrence med stokken sin og ufarliggjorde ham. Lawrence ble senere erklært sinnssyk og innlagt på et psykiatrisk sykehjem.
Utnevnelser til høyesterett
Jackson utnevnte følgende dommere til høyesterett:
Familie og privatliv
Jacksons kone, Rachel, døde av hjerteattakk bare to måneder før han overtok som president. Hun var visstnok skilt fra sin første mann, oberst Lewis Robards, men legaliteten i skilsmissen var omstridt. Jackson mislikte sterkt angrepene på konens ære. Han drepte Charles Dickinson i en duell over gjeld etter et hesteveddemål og en fornærmelse mot fru Jackson kone den 30. mai 1806. Jackson ble også skadet i duellen og kulen var så nær hjertet hans at den aldri kunne fjernes på en trygg måte. Han hadde betydelige smerter resten av livet. Jackson anklaget John Quincy Adams for å være årsak til Rachels død fordi ekteskapsskandalen ble tatt opp igjen i valgkampen i 1828. Jacksons motstandere laget en nidvise med antydninger til hans brutalitet som general og legaliteten i hans ekteskap: «Oh Andy! Oh Andy, How many men have you hanged in your life? How many weddings make a wife?» Jackson mente at angrepene fra hans politiske motstandere hadde fremskyndet hennes død.
Jackson hadde to adoptivsønner, Andrew Jackson Jr., sønnen til Rachels bror Severn Donelson, og Lyncoya, en foreldreløs creek-indiansk gutt adoptert av Jackson etter creek-krigen. Lyncoya døde i 1828 bare 16 år gammel, antagelig fra lungebetennelse eller tuberkulose.
Jackson fungerte også som verge for åtte andre barn. John Samuel Donelson, Daniel Donelson og Andrew Jackson Donelson var sønnene til Rachels bror Samuel Donelson som døde i 1804. Andrew Jackson Hutchings var Rachels foreldreløse grandnevø. Caroline Butler, Eliza Butler, Edward Butler og Anthony Butler var de foreldreløse barna til Edward Butler, en familievenn. De levde sammen med Andrew og Rachel etter at deres far døde.
Enkemannen Jackson inviterte Rachels niese Emily Donelson til å fungere som hans vertinne i Det hvite hus og uoffisiell førstedame. Emily var gift med Andrew Jackson Donelson som fungerte som Jacksons privatsekretær. Forholdet mellom Jackson og Emily ble anstrengt under Petticoat-affæren, og de to var ikke på talefot på over et år. De ble til slutt gjenforent, og hun fortsatte sine plikter som vertinne. Sarah Yorke Jackson, konen til Andrew Jackson Jr., ble medvertinne i Det hvite hus i 1834. Det er eneste gang at to kvinner samtidig fungerte som uoffisielle førstedamer. Sarah tok over som vertinne etter at Emily døde i 1836.
Jackson hadde innflytelse på både nasjonal og statlig politikk etter at han trakk seg tilbake til sitt hjem The Hermitage i Nashville i 1837. Selv om han eide slaver, var Jackson en bestemt forkjemper for den føderale unionen og nektet å gi støtte til snakk om å trekke seg ut av unionen.
Jackson var en slank mann, han var 1,85 m høy og veide rundt 64 kg. Han hadde rødt hår, som hadde blitt grått da han ble president 61 år gammel i 1829. Øyene var dypt blå. Jackson var mye syk, han led av kronisk hodeverk, smerter i mellomgulvet og han hostet mye. Han hostet ofte opp blod og noen gangen ristet hele kroppen i hostekulene. Etter at han trakk seg tilbake til Nashville nøt han åtte år som pensjonist og døde i sitt hjem den 8. juni 1845, 76 år gammel, av kronisk tuberkulose, ødem og hjertestans. Hans siste ord var: «Å, gråt ikke. Vær snille barn, og vi skal møtes i himmelen.»
I hans testament etterlot han hele sin eiendom til sin adopterte sønn, Andrew Jackson Jr., med unntak av spesielt nummererte ting som ble gitt til forskjellige venner og familiemedlemmer. Jackson etterlot seg flere slaver til sin svigerdatter og barnebarn. Han etterlot seg et sverd til sitt barnebarn med inskripsjonen «at han alltid vil bruke det i forsvaret av vår strålende union».
Ettermæle
Jackson har fått mye oppkalt etter seg, blant annet hovedstaden Jackson i delstaten Mississippi og Jackson Square i New Orleans. Det demokratiske partiet fører sine røtter tilbake til Thomas Jefferson og Andrew Jackson og feirer dem med partiets årlige Jefferson-Jackson middag.
Walter Russell Mead omtaler Jackson som USAs første populistiske president. Han fulgte i stor grad Jeffersons linje, men mer populistisk og elitekritisk. Denne hovedretningen innenfor amerikansk utenrikspolitisk tenkning kalles derfor «jacksonianisme».
Perleporten
På engelsk benyttes uttrykket Pearly Gates. I norsk kristen sammenheng benyttes uttrykket i entallsform, selv om det bibelske forbildet er i flertall. Dette har sannsynligvis sammenheng med at det tross alt er nok å komme seg inn én av portene, ettersom de er å forstå som porter i en bymur og ikke som porter innover mot et innerste sentrum, for eksempel et tempel, i motsetning til det jordiske Jerusalems tempel. Jfr. Åp 21,22.
På norsk er uttrykket også gått inn i populærkulturen, også i filmer, reklame og komedier – f. eks. Her har jeg mitt liv med Marve Fleksnes.
Ørnulf Lehn Thune
Ørnulf Lehn Thune (født 3. juni 1934, død 13. juni 2017 i Stjørdal) var en generalmajor i Luftforsvaret. Han var blant annet sjef for Rygge Hovedflystasjon, stabssjef i Luftforsvarsstaben og kommandant på Akershus festning. Han er tildelt Forsvarsmedaljen og Vernedyktighetsmedaljen.
Rumford-suppen
Rumford-suppen var et tidlig produkt innen ernæringsvitenskapen. Den ble oppfunnet av Grev Rumford rundt 1800 som en rasjon for forbrytere og fattige i Bayern, hvor han var ansatt som rådgiver hos hertugen.
Det bayerske ledelsen ville bruke arbeidsanstalter for å få de trygdede ut i arbeid. Rumsfords jobb var å utvikle den billigst mulige rasjonen, som likevel var næringsrik.
Næring og modifisering
Rumford-suppen er fettfattig, og har mye proteiner og karbohydrater. Protein fra ertene, karbohydrater fra potetene og perlegrynet, og noen enklere karbohydrater fra ølet. Suppen var nært det optimale etter tidas standard, som uheldigvis ikke innbefattet vitaminer eller mineraler. Det ble derfor ofte supplert med mais eller sild for å tilføre Vitamin C og Vitamin D.
Historikk
Rumford-suppen var en vanlig basis for billige militær-rasjoner i Sentral-Europa i store deler av det 19. og 20. århundre.
Skjækra landskapsvernområde
Skjækra landskapsvernområde ligger i Steinkjer og Snåsa kommuner i Trøndelag. Området ligger på vestsiden av og grenser til Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark. Landskapsvernområdet er på 96 km² og ble opprettet i 2004.
Sentralt i landskapet ligger Norges geografiske midtpunkt.
Jia Lanpo
Jia Lanpo (kinesisk: 贾兰坡, født 25. november 1908 i Yutian i provinsen Hebei i Kina, død 8. juli 2001) var en kinesisk paleontolog, antropolog og prehistoriker.
Professor Jia var en av grunnleggerne av kinesisk antropologi.
I april 1931 ble han med på utgravingene etter Pekingmennesket i Zhoukoudian, og samarbeidet der med flere av verdens mest kjente antropologer den gang, blant annet med Pierre Teilhard de Chardin, Henri Breuil, Davidson Black, Franz Weidenreich og Pei Wenzhong. Han overtok etter sistnevnte som leder av Zhoukoudian-utgravningene i 1935. Etter 1949 innehadde han mange ledende akademiske stillinger.
Hans kremerte levninger ble begravet bak museet i Zhoukoudian ved siden av sine kolleger Pei Wenzhong og Yang Zhongjians aske.
Hama (guvernement)
Ved folketellingen i 2004 hadde guvernementet 1,384,953 innbyggere, hvorav 508,109 bodde i byer, mens 876,844 bodde på landet. Hver husholdning hadde gjennomsnittlig 5,9 medlemmer. I 2010 ble befolkningen estimert til 1,593,000 personer.
Administrativ inndeling
Guvernementet er inndelt i fem distrikter (manāṭiq):
Distriktene er videre inndelt i ? underdistrikter (nawāḥī).
24. serierunde i Tippeligaen 2009
24. serierunde i Tippeligaen 2009 startet lørdag 12. september klokken 16:00 med Fredrikstad mot Vålerenga. Runden fortsatte med seks kamper søndag 13. september, fem kamper klokken 18:00 og én kamp 20:00. Runden ble avsluttet mandag 14. september klokken 19:00 med Brann mot Viking.
ESO 507-70
ESO 507-70, ESO 507-G070 eller AM 1300-233 er en irregulært formet galakse som ligger rundt 300 millioner lysår unna jorden i stjernebildet Vannslangen. ESO 507-70 er sannsynligvis resultatet av to galakser som har kollidert. Galaksen er ekstremt deformert og viser ingen tegn etter en antatt opphavlig spiral- eller ellipseform.
Funeral (album)
Funeral er det første studioalbumet av det canadiske indierockbandet Arcade Fire, som ble gitt ut den 14. september 2004 i Nord-Amerika via Merge Records, og den 28. februar 2005 i Europa av Rough Trade Records. Albumet fikk sitt navn fordi flere av bandmedlemmene hadde mistet noen familiemedlemmer: Régine Chassagnes bestmor døde juni 2003, Win og William Butlers bestefar (svingmusikeren Alvino Rey) døde i mars 2004, og Richard Parry mistet sin tante i april 2004.
De første innspillingene av Funeral ble gjort i løpet av en uke i august 2003 i Hotel2Tango, som ligger i Montréal, Quebec, mens resten ble gjort senere samme år.
Det ble produsert fem singler fra albumet. Den mest suksessrike singelen, «Rebellion (Lies)» havnet på 19.-plass på UK Singles Chart. ALbumet ble nominert til en Grammy i 2005 for beste alternative musikkalbum. Albumet fikk store mengder god kritikk og havnet på toppen av flere lister på slutten av året. Det ble rangert som nummer åtte på Bob Mersereaus bok fra 2007, The Top 100 Canadian Albums. Albumet fikk 3.-plass på Pastes liste over de 50 beste albumene det tiåert, og 2.-plass på Pitchforks liste over de 200 beste albumene på 2000-tallet.
Mottagelse
Drowned in Sound lovpriset også Funeral. Anmelderen Jesus Chigley sa at albumet var «...empowering and hopeful and euphoric all at once», og sa at «it says everything there is to say about mortality and it does it in 10 tracks.» Stylus' Josh Drimmer gav Funeral en A, og kalte albumet for «celebratory, emotionally rich and life-affirming» Dave Simpson far The Guardian kalte det «one of the year's best already, by a mile.» Zeth Lundy fra PopMatters komplimenterte Funeral på at det var så eksentrisk, og kalte det for «bizarre at turns and recognizable elsewhere, equally beautiful and harrowing, theatrical and sincere, defying categorization while attempting to create new genres.» Entertainment Weekly plasserte det på sin liste over tiårets beste album og sa «Funerals are generally somber affairs, but the Canadian indie rockers' emotionally charged 2004 debut mostly just made us smile. And, okay, mist up a little.»
Sporliste
Bonusdisk fra japansk utgivelse
Ski (tettsted)
Ski er en by i Nordre Follo kommune i Viken. Tettstedet hadde totalt innbyggere per  og strekker seg inn i Ås kommune. Ski er administrasjonssenteret for Nordre Follo kommune. I 2004 valgte kommunestyret i Ski å gi tettstedet bystatus.
Østfoldbanens østre og vestre linjer møtes på Ski, og stedet ble derfor fra 1878 et kommunikasjonssenter for deler av østre Viken. Ski sies å være en typisk stasjonsby. Et typisk trekk ved tettstedet er dets utstrakte bruk av teglstein, som går igjen i de største bygårdene så vel som Ski Storsenter og rådhuset. I tettstedet ligger blant annet Ski stasjon, Ski sykehus (avdeling av Akershus universitetssykehus) og Ski idrettspark, i tillegg til offentlige institusjoner som Follo tingrett og Øst politidistrikt.
Det ligger et industriområde i utkanten av tettstedet. Hovednæringen i Ski er hovedsakelig handels- og industrinæring. Tidligere Ski kommune var den største arbeidsplassen med 1241 årsverk (i 1999). Mange av Skis innbyggere pendler til Oslo i forbindelse med jobb. Ski Storsenter ble utvidet i 2003 med et stort antall butikker, stor kino med åtte saler, utvidet bibliotek og Thon Hotell, og er det første såkalte multisenteret i Norge. 15. oktober 2008 ble senteret igjen utvidet med tilgang til ny etasje.
Navn og etymologi
Navnet «Ski» er opprinnelig et gårdsnavn og kommer fra den gamle formen Skeidi, som er avledet av det norrønne ordet skeið. Skeið betyr et sted der man holder kappløp eller kappriding. De tre hestehodene i kommunevåpenet til tidligere Ski kommune symboliserer denne opprinnelsen.
Historie
Arkeologer har funnet rester fra bosetninger i Ski og Ås-områdene som blir datert helt tilbake til for 11.000 år siden. Steinalderverktøy blir fremdeles funnet når felt er brøytet, og Ski har mer enn 300 registrerte eldgamle historiske gjenstander. I dag har Ski utviklet seg til å bli en travel by og et handelssted for de omkringliggende landlige områdene.
Middelalder
Ski middelalderkirke ble reist i andre halvdel av 1100-tallet, trolig rundt 1160. Menigheten feiret derfor kirkens 850-årsjubileum i 2010.
Leeds Beckett University
Leeds Beckett University, tidligere Leeds Metropolitan University og Leeds Polytechnic, er et universitet med campuser i Leeds og Harrogate i Storbritannia. Universitetet har 41 000 studenter og 3 600 ansatte.
Ski (tettsted)
Nyere tid
Jernbanestasjonen i Ski (Ski stasjon) ble åpnet i 1879 da Østfoldbanen (Smaalensbanen) sto ferdig. Dette førte til at stasjonsbyen Ski etter hvert ble kommunens befolkningsmessige og økonomiske sentrum. På Ski stasjon snur mange lokaltog fra Oslo. Toglinjen sørover fra Oslo deler seg her i vestre linje i retning Fredrikstad, Halden og Gøteborg, og østre linje mot Mysen og Rakkestad.
Leeds Beckett University
Det er en videreføring av en tidligere polyteknisk skole som i 1992 fikk universitetsstatus under navnet Leeds Metropolitan University; betegnelsen metropolitanuniversitet blir eller ble brukt av mange tidligere polytekniske skoler i Storbritannia etter at de fikk universitetsstatus. I 2014 skiftet institusjonen navn til Leeds Beckett University.
Ski (tettsted)
Nyere tid
De sentrale deler av tettstedet Ski fikk sommeren 2004 bystatus. Ski er et knutepunkt på Østfoldbanen, og en stor del av stedets vekst skyldes nettopp denne funksjonen som en viktig stasjonsby. Ski har utviklet seg til regionssenter for Follo-området.
Leeds Beckett University
Det må ikke forveksles med University of Leeds.
Ski (tettsted)
Geografi
Landskapet i Ski domineres av åser, dekket av skog og jordbruksland. Ski, som det meste av Follo, ligger på gamle fjellfundamenter. I hele lokalområdet fra øst til vest er det en morene igjen fra istiden.
Leeds Beckett University
Rangeringer
Leeds Beckett University ble rangert som nummer 114 av 126 britiske universiteter på Complete University Guides liste for 2016 og som nummer 116 av 119 britiske universiteter på The Guardians 2016-liste.
Leeds Beckett University var ikke å finne blant de 500 beste universitetene i verden i Times Higher Education World University Rankings 2014-2015, i QS World University Rankings for 2014 eller i Academic Ranking of World Universities (Shanghai-rankingen) for 2014.
Ski (tettsted)
Geografi
Begge hovedveiene som fører fra Oslo gjennom Østlandet til Sverige, E6 og E18, går gjennom Ski.
Waldemarhøy
Waldemarhøy ble bygd i 1889 og er den første villaen som ble oppført på østsiden av jernbanesporet etter at jernbanen kom til Ski ti år tidligere. Bygningen er oppført i dragestil, en norsk variant av sveitserstilen. Villaen ble oppført som bolig og kontor for legen Georg Juell Klouman (f. 1851).
I 1964 overtok Ski kommune eiendommen og benyttet villaen til sosialbolig. Etter noen år begynte bygningen å bære preg av slitasje og manglende vedlikehold. Villaen har på mange måter fått tilbake sin fordums prakt slik den framsto for rundt 100 år siden, og brukes per 2021 til forsamlingshus og festlokaler. Foreninger og lag kan leie lokaler i Waldemarshøy av kommunen, for å arrangere møter, intimkonserter og andre kulturaktiviteter.
Jonas Ljungblad
Jonas Ljungblad (født 15. januar 1979 i Skövde) er en profesjonell svensk landeveissyklist. Han sykler for Continental Team Differdange.
Graemsay
Graemsay (norrønt: Grímsey) er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Den er lokalisert ved den vestlige adkomsten til Scapa Flow og i sundet Hoy Sound mellom øyene Hoy og Mainland. I henhold til folketellingen av 2011 er 22 innbyggere på øya, mens det på 1800-tallet var opptil 200 innbyggere.
Historie
Øya har to fyrtårn, Hoy High (NE) og Hoy Low (NW), begge designet og bygget av Alan Stevenson i 1851 for sildeindustrien for siste halvdel av 1800-tallet.
Ved Point of Oxan helt i nordvest, i Burra Sound, ligger det som på engelsk kalles for «blokkskip». Disse ble senket med vilje under den andre verdenskrig for å hindre (blokkere) fiendtlige ubåter å komme inn sundet. Dette er et fellestrekk ved sundet og tidligere sund rundt Scapa Flow. Et kystforsvarsbatteri ble også reist ved Oxan, bygget i 1944, og voktet den vestlige inngangen til Scapa Flow, fram til slutten av andre verdenskrig.