cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ishockey under Vinter-OL 1998 – Menn
Gruppespill
Men USAs innsats skuffet etter kun en seier (4-1-seier over Hviterussland) og to tap i mellomrunden (1-4 til Canada og 2-4 til Sverige). og etter å ha tapt 1-4 til Tsjekkia i kvartfinalen ramponerte de amerikanske spillerne deres hotellrom uten å beklage for episoden.
Sluttspill
I kvartfinalen mellom Finland og Sverige sørget Teemu Selänne og hans to mål for at finnene beseiret svenskene 2-1 og gikk videre til semifinale mot Russland, som hadde beseiret Hviterussland 4-1 i sin kvartfinale. Etter at Russland vant 7-4 over Finland i semifinalen var Russland i finalen.
Etter en 4-1-seier over Kasakhstan skulle Canada møte Tsjekkia i semifinalen. Tsjekkias storspill i turneringen var i stor grad takket være målvakten Dominik Hašek, som inntil da hadde kun sluppet inn fem mål i turneringen. Etter en målløs kamp sendte Jiří Šlégr tsjekkerne i ledelsen 9 minutter og 46 sekunder inn i tredje periode. Men etter at Linden utliknet for Canada 1 minutt og 3 sekunder før kampens slutt skulle kampen avgjøres på straffeslagskonkurranse. Mens Robert Reicher scoret for Tsjekkia klarte Hašek å blokkere samtlige canadiske skuddforsøk, og Tsjekkia gikk dermed til finalen mot Russland.
Etter nederlaget i semifinalen hadde det canadiske laget mistet kampviljen, og bronsekampen mellom Canada og Finland endte med en finsk 3-2-seier, noe som skuffet canadierne som ønsket å se Wayne Gretzky vinne en OL-medalje.
Kontroverser
Under gruppespillet kom det frem at den svenske backen Ulf Samuelsson hadde vært amerikansk statsborger i tre år for å slippe å søke om arbeidstillatelse hvert år, men hadde samtidig beholdt sitt svenske pass. Under en istrening for det svenske laget stod journalistene Michael Farber (Sports Illustrated) og Janne Bengtsson (Svenska Dagbladet) i mikssonen og ventet på å intervjue spillerne. Mens de ventet vendte Farber seg mot Bengtsson og vitset om hvorfor man ville gi «en så skitten spiller amerikansk statsborgerskap?» Bengtsson undersøkte saken nærmere og fikk bekreftet at svensk lovgivning sa at svensk statsborgerskap annulleres når en person skaffer seg utenlandsk pass. Under kampen mellom Sverige og Belarus gikk Bengtsson til Rickard Fagerlund, president i Det svenske ishockeyforbundet, og spurte ham om han visste at Samuelsson var amerikansk statsborger og dermed ikke berettiget til å representere Sverige. Fagerlund fikk lagleder Bo Tovland til å spørre Samuelsson om han var amerikansk statsborger, noe han bekreftet halvveis inn i kampen. Fagerlund og Tovland fortalte Samuelsson at han ikke lenger kunne spille for Sverige. Saken raste de neste døgnet etter at Fagerlund hadde gått videre til IIHF og lagt frem saken. Tsjekkerne protesterte og mente at regelverket burde følges, altså at Sverige skulle fratas alle poeng og flyttes sist i gruppen. Dermed ville tsjekkerne møte Belarus i kvartfinalen og ikke USA. Men ved at Fagerlund hadde lagt alle kort på bordet, opptrådt ærlig og begjært forbundets uvitenhet, fikk han IIHF-styrets flertall med seg, med 10 mot 4 stemmer. Hadde saken kommet frem under sluttspillet hadde Tre Kronor risikert å bli diskvalifisert fra turneringen. I stedet fikk Sverige beholde alle sine poeng og 2. plassen i gruppen mens Samuelsson ble diskvalifisert og bedt om å reise hjem.
Det amerikanske laget, utelukkende bestående av NHL-spillere hvorav 17 var NHL-stjerner, ble på overraskende vis slått ut i kvartfinalen av tsjekkerne. I skuffelse over at de var slått ut av turneringen gikk flere av spillerne berserk på rommene sine i OL-landsbyen siste natten før hjemreisen. Stoler ble knust, to leiligheter ble skadet av brannslukningsskum og seks av stolene og et brannslukningsapparat ble slengt ut av vinduet i 6. etasje og ned på gårdsplassen. USA Hockey og NHL tilbød å dekke omkostningene for skadeomfanget, som ble estimert til å være omkring 1,000 USD.
Kvalifisering
Fjorten lag var kvalifisert til ishockeyturneringen. Canada, Finland, Russland, Sverige, Tsjekkia og USA var som de seks beste lagene ved ishockey-VM 1995 automatisk kvalifisert til turneringen og gikk dermed direkte til første runde. Den innledende runden bestod av landene rankert nummer 7 og 8 (Frankrike og Italia), vertsnasjonen Japan samt fem andre land (Belarus, Kasakhstan, Slovakia, Tyskland og Østerrike) som hadde kvalifisert seg gjennom en serie av kvalifiseringsturneringer.
Turneringsformat
For å akkomodere NHLs deltakelse i turneringen ble formatet endret i forhold til de to forrige OL-turneringene. Antall lag i sluttspillet ble utvidet fra 12 til 14 lag.
Turneringen ble delt opp i tre forskjellige faser. I den innledende runden ble de åtte lavest rangerte lagene fordelt på to grupper med fire lag i hver. Disse skulle spille en round-robin hvor gruppevinneren avanserte til den endelige runden. De resterende lagene skulle spisse plasseringskamper for å rangere lagene fra 9. til 14. plass (A2 mot B2, A3 mot B3, A4 mot A4).
I den endelige runden møtte gruppevinnerne de såkalte «big six» (Canada, Finland, Russland, Sverige, Tsjekkia og USA). Disse åtte lagene var fordelt på to grupper med fire lag i hver og skulle spille en enkelt round-robin. For å sikre spillets kvaliteten og gi NHL-spillerne tid til å akklimatisere seg til til tidsforskjellen og styrke samspillet i lagene ble ingen lag slått ut i den endelige runden. I stedet avgjorde gruppene seedingen til kvartfinalene.
Kvartfinalene ble spilt på tvers av gruppene. Vinneren av hver gruppe møtte nummer fire i den motsatte gruppen, mens nummer to møtte nummer tre fra den motsatte gruppen (altså C1 mot D4, C2 mot D3, D1 mot C4 og D2 mot C3). Vinnerne av kvartfinalene avanserte til semifinalene. I semifinalene avanserte vinnerne til finalen mens taperne skulle spille bronsefinale.
Poengsystem
I alle kampene ble poengene utdelt som følger:
Prosedyrer ved poenglikhet
Hvis to lag har lige mange poeng vil deres plassering avgøres av følgende tiebreakprosedyre:
I tilfelle av poenglikhet mellom tre eller flere lag treder følgende prosedyre i kraft:
Forlenget spilletid i sluttspillskamper
Hvis en kvartfinalekamp, semifinalekamp eller bronsekamp ikke er avgjort etter ordinær spilletid spilles det en overtidsperiode på 10 minutter som avgjøres når et av lagene scorer («sudden death»). Overtidsperioden spilles med fire mann på hvert lag (målvakt, to backer og to løpere). Hvis finalekampen ikke var avgjort etter ordinær spilletid skulle det spilles en 20-minutters overtidsperiode med «sudden death».
Seeding
Gruppene ble seedet med serpentin-systemet basert på lagenes sluttplassering etter ishockey-VM 1995 (markert i parentes).
Tropper
Alle tolv deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en endelig tropp på på maksimalt 25 spillere (3 målvakter og 22 utespillere) innen 1. desember 1997.
Turneringens innledende runde startet dagen før NHL-pausen trådte i kraft, hvilket betød at lagene kun kunne bruke de NHL-spillerne som allerede hadde spilt sin siste kamp innen pausen, hadde fått godkjennelse av sine respektive NHL-klubber og var med OL-troppen. Lagene kunne ikke gjøre endringer i OL-troppen før de eventuelt avanserte til neste runde. Dette betød at flere av lagene ikke kunne anvende sine NHL-stjerner på tross av at de var på plass i Nagano. Turneringsformatet fikk kraftig kritikk av blant andre Slovakia, som bare hadde to ledige plasser i troppen til Róbert Švehla og Peter Bondra mens de samtidig hadde fem NHL-spillere på tribunen til den avgjørende kampen mot Kasakhstan (Žigmund Pálffy, Jozef Stümpel, Miroslav Šatan, Pavol Demitra og Richard Zedník). Tapet til Kasakhstan betød at avansementet til hovedrunden glapp for slovakerne, og NHL-spillerne på tribunen måtte reise hjem uten å ha spilt en eneste kamp.
Plasseringskamper
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+09.00.
Direktoratets prisutdeling
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, forsvarsspiller (back) og løper av IIHFs direktorat:
Toppscorere
Kilde: Hockeyarchives.com og Eliteprospects.com
Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter. Kilde: Hockey-Sport.net og Eliteprospects.com
Kielfreden
Kielfreden inngått ved Kieltraktaten av 1814, var en fredsavtale inngått mellom svenskenes tronarving Karl Johan og den dansk-norske kongen Frederik VI i den da danske byen Kiel den 14. januar 1814. Avtalen avsluttet Napoleonskrigene i Norden, og bestemte at Frederik VI som tapende fransk alliert skulle overgi riksdelen Norge til kongen av Sverige, og ikke til staten Sverige. Til gjengjeld skulle danskekongen få det svenske Pommern og Rügen samt én million riksdaler. Avtalen avsluttet 350 års nesten sammenhengende svensk kamp for dominans i Norden, og nesten femten års målrettet svensk arbeid for å underlegge seg Norge gjennom krigføring. For Danmark markerte Kielfreden det endelige nederlag i et storpolitisk forsøk på å balansere nøytralt mellom Storbritannia og Frankrike, hvor svenskenes tronarving Karl Johan til slutt lyktes i å bruke krigsinnsatsen mot Napoleon til å vinne Norge.
Danskene fikk ikke endelig fred med Kieltraktaten, men måtte inngå egne fredsavtaler med hver av de allierte stormaktene. Fredsavtalen med Russland ble signert i Hannover 8. februar, men tsar Aleksander nektet å ratifisere den og holdt nesten 60 000 soldater i dansk Holstein til midten av november. Frederik VI var ved Wienkongressen til juni 1815, og forsøkte forgjeves å få stormaktenes med på å tvinge Sverige til å avstå Pommern og betale Norges andel av statsgjelden. Han lyktes derimot å få tsarens ratifisering av Hannoverfreden og tilbaketrekking fra Holstein. I juni 1815 sikret Frederik VI også et bytte av Pommern og Rügen til Preussen, mot å få hertugdømmet Lauenburg og én million riksdaler.
Da Kieltraktaten ble kjent i Norge, utløste den interessekonflikter som hadde oppstått i nødsårene siden 1807. Det gjaldt kongens rett til å overdra suvereniteten over Norge til kongen av Sverige, hva det innebar at Norge skulle være et eget kongerike, og ikke minst hvorvidt Norge i det hele tatt var bundet av avtalen og pliktig til å forenes med Sverige. Fra europeisk synspunkt var Kieltraktaten bare en av mange avtaler 1814-15 som trakk opp nye grenser på Europakartet. Fra norsk synspunkt satte avtalen hele spørsmålet om Norges suverenitet i spill, inntil overlegne svenske tropper satte punktum for reell norsk selvstendighet sommeren 1814.
Kieltraktaten, Mossekonvensjonen, Grunnloven og Riksakten utgjorde fire tvetydige dokumenter som 1814-15 etablerte Norges status i unionen mellom de to kongedømmene. Svenskene anså lenge Kieltraktaten som unionens eneste rettsgrunnlag og la den til grunn i Moss og ved Riksakten. I unionsstridene fra 1880-årene mente enkelte svenske rettslærde og konservative politikere at Kieltraktaten etablerte Sveriges overhøyhet over Norge, mens Mossekonvensjonen bare var et svensk samtykke til at deres norske undersåtter fikk implementere Kieltraktatens rettsgrunnlag og etablere unionen ved Novembergrunnloven - og at Riksakten bare var en kodifisering av dette. Andre svenske rettslærde og liberale politikere, og det norske juristmiljøet, mente at Kieltraktaten etablerte Norge som selvstendig stat og ikke bandt Norge til å gå i union med Sverige. De mente Kieltraktaten ble opphevet og erstattet av Mossekonvensjonen som ny mellomstatlig traktat, hvoretter Norge frivillig vedtok sin selvstendige grunnlov og valgte Karl XIII som sin konge, med Riksakten som en ny mellomstatlig traktat om unionsopprettelse.
Avståelsen av Norge inkluderte ikke Grønland, Island og Færøyene. Det har vært hevdet at de arktiske besittelsene etter britisk press ble overført til dansk suverenitet etter å ha vært norske besittelser siden Norgesveldet. Det er hevet over enhver tvil at Karl Johan ikke på noe tidspunkt krevde overdragelse av de arktiske øyrikene. Den historiske norske knytning til disse øygruppene ble antydet i Kieltraktatens kapitel 4, og utløste åpne spørsmål da Sverige 1890-1914 sporadisk forsøkte å vinne hel eller delt suverenitet over Svalbard, og da Norge i 1930 okkuperte Øst-Grønland. Førstnevnte sak ble løst til Norges fordel, sistnevnte til Danmarks. Haag-domstolen viste i 1933 nettopp til Kieltraktaten da Danmark ble tilkjent fortsatt rett over Grønland.
Samtidig med Kielfreden sluttet Danmark fred med Storbritannia, hvor Danmark fikk tilbake herredømmet over sine besittelser i Vestindia og India, mens britene beholdt den beslaglagte Orlogsflåden og øyen Helgoland.
Bakgrunnen 1773-1807
Allerede tidlig i Napoleonskrigene oppstod en utvikling hvor Danmark-Norge kom i konflikt med Storbritannia, og ble drevet inn i en allianse med Russland og senere med det revolusjonære Frankrike. Danmark-Norges hovedmål var å sikre nøytral adgang til både britiske og europeiske markeder for den store handelsflåten. Helstaten inngikk «nøytralitetsforbund» med Russland allerede i 1773 (mot Sverige), og igjen i 1780 og 1800, for å forhindre svensk eller britisk enekontroll eller makt over Østersjøhandelen. For å sikre nøytralitetsvakt lot Danmark-Norge handelsflåten ble eskortert av den betydelige, norskbemannede marinen. Storbritannia anså dette som en trussel mot sine handelsinteresser og svarte med å angripe den dansk-norske marinen i 1801 og mot både den danske og russiske marinen i 1807.
Dansk politikk gikk tradisjonelt ut på å sikre kontrollen over de danske streder gjennom en usvikelig allianse med det mektige Russland, for å hindre en russisk-svensk forståelse hvor Sverige avsto Finland mot å bemektige seg Norge. Følgen av denne linjen var at militære maktdemonstrasjoner fra britisk side i Østersjøen ville måtte møtes med danske militære mottiltak, som russisk alliert og fremskutt forsvarslinje for dansk-russiske interesser. Britene foretok en slik maktdemonstrasjon mot den danske konvoifarten i juli 1800, og den danske utenrikspolitiske kurs ble ytterligere beseglet da Frankrike og Russland uventet inngikk fred og allianse mot Storbritannia, i januar 1801. Den danske kronprins holdt gjennom hele krigsforløpet døren åpen for forbund med Storbritannia, det primære for danskene var å sikre handelen og kontrollen med stredene og den danske regenten så stadig etter muligheter for å inngå forbund med britene.
Men da Danmarks mangeårige hovedallierte i Østersjøen gikk inn på fransk side i krigen mot Storbritannia, anså den danske regjering i praksis en fortsatt allianse med Russland som den eneste realistiske garanti for å beholde Norge og helstaten. Dansk utenrikspolitikk ble ytterligere låst i desember 1801 da britene først lokket danskene med avtaler våren 1801, og deretter i desember truet med krig dersom Danmark-Norge ikke gikk ut av nøytralitetsforbundet med Russland. I 1805 valgte Sveriges kong Gustav IV Adolf å gå med i den tredje koalisjon mot Frankrike - på britenes side. Britene fikk nå en militært sterk alliert i Østersjøen og drev danskene enda mer ettertrykkelig inn i alliansen med Russland. Svenskenes retningsvalg førte riktignok til tap av Finland og konstitusjonelt statskupp, men også til krig med Danmark-Norge og tilsvarende mulighet for å kompensere tapet. For å lokke nordmennene til union, foreslo den svenske adel å innsette den populære norske øverstkommende i kampene mot Sverige, prins Christian August, som tronarving nettopp i Sverige, med tilbud om en union mellom de to nabolandene.
I krigsårene 1807-13 vant Sverige gradvis og gjennom sin lojale allianse med Storbritannia aksept for ønsket om å tilegne seg Norge. Ved freden i Tilsit i 1807 avtalte Napoleon og Tsaren at Russland skulle få Danmark-Norge med i Kontinentalblokaden av Storbritannia, og den franske keiseren ga støtte til framtidig russisk herredømme over Finland. I svensk politikk utviklet det seg sterke krefter for å kompensere tapet av Finland med å underlegge seg Norge. De påfølgende årene utøvde Russland en pågående politikk for kontroll med handelen i Østersjøen, gjennom å tvinge Sverige og Danmark med i et nøytralitetsforbund rettet mot Storbritannia. Kronprins Frederik VI anså Russland som en stadig mer nødvendig garantist for nøytralitet og adgang til alle parters markeder for den store dansk-norske handelsflåten. Sett fra britisk side var Danmark av stor geostrategisk betydning ved stredene og inngangen til Østersjøen, og den store dansk-norske krigsflåte måtte for all del ikke falle i Napoleons hender.
Mens Danmark-Norge valgte alliansen med Russland og Frankrike mot Storbritannia, forble Sverige lojal ved Storbritannias side og befant seg utover 1808 i økende grad i krig med helstaten - sjømilitært i Østersjøen og Kattegat, og landmilitært gjennom stadige anfall inn i Norge. I august 1807 innledet britene et angrep på København med 13 linjeskip og 26.000 soldater. Britene møtte kronprins Frederik VI i Kiel i august 1807 med forgjeves krav om utlevering av den danske krigsflåte på 15 linjeskip, 15 fregatter og 7 brigger. Britene valgte da militært angrep på København med det påfølgende flåteran i oktober. Samtidig beseglet britene den viktige alliansen med Sverige gjennom å gi støtte til svenskenes ønske om å underlegge seg Norge.
Brian Faulkner
Brian Faulkner (født 18. februar 1921 i Helen's Bay i County Down i Irland -Nord-Irland, død 3. mars 1977 nær Saintfield i County Down) var den sjette og siste statsministeren i Nord-Irland fra mars 1971 til han leverte sin avskjedssøknad i mars 1972. Han var den første statsministeren i Nord-Irland som var utdannet på øya Irland.
Kielfreden
Bakgrunnen 1773-1807
Den 6. august 1807 hadde Frankrike truet Danmark-Norge med krig dersom landet ikke gikk med i kontinentalblokaden av britisk handel. Etter tapet av marinen i september-oktober befant danskene seg i en posisjon hvor bare fransk militær seier kunne redde helstaten, siden britisk-svensk seier i krigen uvegerlig ville medføre avståelse av Norge. Franskmennene gikk med på å garantere for helstatens framtid og det danske herredømmet over Norge. En avtale undertegnet i Fontainebleau 31. oktober 1807 ga også fransk garanti for militær hjelp til Danmark i tilfelle britisk eller svensk aggresjon. Mens svenske styrker forgjeves gjorde sporadiske anfall mot Norge, ble en større fransk-spansk hærstyrke i mars 1808 sendt gjennom Danmark for å invadere Sverige via Skåne. Dette ble militært mislykket, og i september inntraff hendelsen som danskene hadde fryktet helt siden 1773: Russland lot Danmark i stikken og inngikk fred med svenskene. Gjennom avtalen i Frederikshamn 17. september 1807 avsto Sverige hele Finland til Russland, mot offisiell russisk støtte til at Sverige skulle få overta Norge. Dermed hadde svenskene i løpet av ett år sikret både britisk og russisk støtte til kravet på Norge.
Brian Faulkner
Politiker
Faulkner ble parlamentsmedlem for valgkretsen East Down i 1949. Han var da den yngste noensinne i det nordirske parlamentet.
Kielfreden
Betydningen av valgene i 1807
Da den danske konge i 1807 valgte fortsatt allianse med Frankrike og tilslutning til Kontinentalblokaden, var det i visshet om at britenes taktikk ville være å avskjære handelen mellom Danmark og Norge. Det ville hindre forsyninger av norske krigsråvarer til Danmark, men ville også innebære en regelrett utsulting av Norge siden den livsviktige korneksporten Norge da ble brutt. Historikerne Sverre Bagge og Knut Mykland skriver om danskekongens valg at han handlet utfra de interesser som «tjente landets kontinentale del, mens Norge ble ofret». Da Danmark-Norge året etter også kom i krig med Sverige, lå Norge igjen som en isolert øy med fiender i vest, sør, og øst. Isolasjonen av Norge innebar samtidig at danskekongen måtte opprette en egen norsk Regjeringskommisjon, en slags regjering, for å lede administrasjonen av den isolerte norske riksdel under krigen. Det norske stattholderembetet hadde vært ubesatt siden 1771, og landet hadde i økende grad blitt styrt direkte fra København. Av de fire medlemmene av denne «regjeringen» var tre danske, og først etter to år kom grev Hermann Wedel Jarlsberg med i kommisjonen. Norske myndigheter måtte skaffe korn, bygge forsvarsverker langs hele kysten, og stå imot en stadig mer avlastet svensk invasjonsstyrke i øst med en norsk hær på knappe 10 000 soldater. Til tross for at det var Danmark som hadde erklært Sverige krig, og til tross for at norsk fiske- og tømmereksport ble redusert til bare 1 prosent av 1805-nivået, forble den norske økonomiske og politiske elite svært lojal overfor Danmark. Den danske kongens alliansevalg innvarslet to års sammenhengende norsk nød, og tidvis hungersnød, og svekket mulighetene for den norske eksportindustrien som bygget opp for å betjene markedene i Danmark og Storbritannia.
Brian Faulkner
Politiker
I 1956 ble Faulkner tilbudt og takket ja til jobben som statssekretær i Finansdepartementet.
Statsminister i Nord-Irland
I mars 1971 ble han valgt til leder for Ulster Unionist Party og innsatt som statsminister. Hans ett år i embedet ble en katastrofe både for ham og for partiet UUP, som hadde sittet ved makten i femti år.
Kielfreden
Betydningen av valgene i 1807
Den drivende kraft i norsk nødsbekjempelse ble diplomatsønnen og greven Hermann Wedel Jarlsberg, som i 1809 ble medlem av Regjeringskommisjonen og fikk gjennomslag for å sende et ultimatum til Frederik VI i februar, som i praksis innebar en trussel om norsk, ensidig fredsinngåelse med Sverige og Storbritannia. Danskekongens kontante avvisning av kommisjonens krav om nødsforsyninger kom samtidig med at svenskenes utsending Baltzar von Platen besøkte Christiania og fikk full tilslutning fra Hermann Wedel Jarlsberg om en norsk-svensk union under den norske øverstkommanderende, prins Christian August. For den engelskvennlige og pragmatiske Wedel Jarlsberg innebar forslaget en mulighet til å slutte fred, gjenopprette kornforsyninger fra Sverige, og gjenåpne den viktige fiske- og tømmereksporten til Storbritannia - samt opprette et eget norsk, selvstendig styre med egen grunnlov, administrasjon og pengevesen. I juli 1809 krevde danskekongen at den norske hær angrep Sverige i kombinasjon med et russisk angrep fra nord, samtidig som den norske øverstkommanderende ble utropt til svensk tronarving. Den norske regjeringskommisjon gjentok kravet overfor Frederik VI og fredsslutning med Sverige, hvilket Frederik VI etterkom og dermed kom de norsk-svenske unionsforkjemperne i forkjøpet. Danmark opphevet kaperfarten og fikk gjennomslag for norsk lisenshandel med Danmark og Storbritannia - og reddet på den måten helstaten fra sammenbrudd og fra Wedels plan om forening med Sverige. Norge gikk høsten 1809 inn i en veritabel høykonjunktur og «jobbetid» med overflod av korn, samtidig som Kongen nå kunne feste grepet om helstatens enevelde og opphevet Regjeringskommisjonen og andre norske statsetater året etter. Den norske selvstendighetstanke var derimot vakt for alvor, og i 1810 tok Wedel og andre nordmenn initiativ til å anlegge et norsk universitet og andre selvstendige institusjoner.
Brian Faulkner
Statsminister i Nord-Irland
Hans innovative ansats var å gi en kabinettspost (Community Relations) til ikke-unionisten og tidligere NILP-representanten David Bleakley. I juni 1971 foreslo han opprettelsen av tre nye parlamentariske komiteer - to av dem skulle ledes av opposisjonspolitikere. Dette initiativet, som var radikalt for datiden, ble imidlertid innhentet av begivenhetene. Da to nasjonalistiske ungdommer ble skutt av britisske soldater i Derry bestemte Social Democratic and Labour Party (SDLP) seg for å boikotte parlamentet.
Det politiske klima forverret seg da Faulkner den 9. august 1971 innførte internering. I stedet for å roe ned situasjonen eskalerte den ytterligere. Faulkner forsøkte å oppnå sine mål om å roe ned situasjonen med å utnevne den prominente katolske politiker Gerard Newe. Faulkner fremholdt at alle hans tiltak av hadde som mål å bedre befolkningens trygghet.
Kielfreden
Sluttspillet 1812-1814
I 1808 stod Danmark-Norge tilbake med en hær på 30.000 mann med uten sin marine, totalt militært underlegen fienden Sverige, og uten alliansen med Russland som militær garanti. Avtalen i Fountainebleu innebar en viss militær garanti fra Frankrike, men resultatet av den fransk-spanske hærstyrken som ble sendt mot Skåne i mars 1808 ble ny britisk militæraksjon, senkingen av danskenes siste gjenværende linjeskip, og en sementering av Danmarks valg av side mot Storbritannia og støtte til Kontinentalblokaden. Hovedmålet nå ble å beholde Norge, og hovedvirkemidlet var å fortjene nordmennenes gunst gjennom livsviktige forsyninger av korn under den britiske hungersblokaden av Norge. Da Napoleon i 1812 startet felttoget mot Russland, skulle Danmark stille 10 000 soldater til å dekke flanken i nord. Russland reagerte på Napoleons angrep og danskenes støtte til dette, med å gi ny, formell støtte til svenskekongens krav på Norge. Og blokaden skapte hungersnød da den norske kornhøsten slo feil i 1812, og det norske eksporteventyret fra lisenstiden 1809-12 brøt nå fullstendig sammen. Utover vinteren og våren 1813 brøt det ut en rekke hungersopprør i norske byer, og flere steder tvang bøndene til seg det siste kornet myndighetene rådde over. Den anti-svenske holdning som hadde rådd i jobbetiden, ble nå avløst av høylytte krav fra norske embetsmenn og kjøpmenn om fredsslutning, og det ble åpenbart sendt en norsk delegasjon til Storbritannia for å sondere mulighetene for britisk aksjon eller norsk selvstendighet under britisk beskyttelse. På Østlandet derimot, gikk toneangivende handelsmenn som Hermann Wedel Jarlsberg og Carsten Tank nå inn for å gå den korteste og sikreste vei ut av krisen - i union med Sverige.
Brian Faulkner
Statsminister i Nord-Irland
Den 13. januar 1972 ble 13 ubevæpnede sivile skutt og drept av britiske fallskjermjegere under en demonstrasjon. En fjortende sivilist døde senere av skuddskader. Denne dagen ble senere kjent som Bloody Sunday og innvarslet slutten på Faulkners karriere som statsminister. Han trakk seg få måneder senere.
Faulkner døde 3. mars 1977 i en alder av 56 år, i en rideulykke mens han var på jakt i nærheten av Saintfield i County Down. Faulkner hadde ridd i full galopp på en smal landevei da hesten hans, Cannonball, gled og falt, og han ble kastet av og drept umiddelbart. Han ble stedt til hvile ved Magherahamlet Presbyterian Church der han lenge hadde vært medlem.
Kielfreden
Sluttspillet 1812-1814
Norges rikeste og mest innflytelsesrike mann, Carsten Anker, skrev den 30. april 1813 til sin nære venn fra Københavntiden, Norges kommende stattholder prins Christian Fredrik, at han var sin konge tro, men at Wedelkretsens unionsplaner måtte tas på alvor:
«Fravinder man Ham Norge, ..., da kom for Guds skyld herop og red os fra Sverige, kom op med Deres fædrenearv, da kan Norge blive uafhængigt, indtil stormen er ovre og Norge igjen kan forenes med Danmark.»
Den danske utenriksminister Niels Rosenkrantz foreslo forgjeves overfor sin konge at Danmark skulle tre ut av den uvillige alliansen med Napoleon og velge britisk side, i et siste desperat forsøk på å beholde Norge. Etter Napoleons tap i Russland i desember framførte Sverige og Storbritannia et krav overfor Danmark om å avstå Norge. Frederik VI avviste kravet, og fastholdt sin allianse med Frankrike. Britene svarte med å underskrive en traktat i Stockholm 3. mars 1813, hvor de formelt støttet Sveriges krav på Norge. Våren 1813 gjorde danskene endelig tydelige forsøk på å bytte side og vise forhandlingsvilje, men Karl Johan overtalte britene til å avvise den danske fredsdelegasjonen, og den russiske tsaren hadde nå langt større bruk for svensk støtte mot Napoleon - og å rette svenskenes ambisjoner mot Norge snarere enn mot Finland. Etter de mislykkede fredshenvendelsene overfor Storbritannia ble danskekongens hovedstrategi da å sende sin fetter Prins Christian Frederik til Norge i mai for - i tråd med Carsten Ankers bønn - å forhindre Norges innlemmelse i Sverige. Den nye stattholderen la straks ut på reiser i hele landet for å bekrefte bøndenes motstand mot svenskene, og bryte ned borgerskapet britisk- eller svenskvennlige tendenser. Et viktig strategisk trekk ble å privatisere den statlige kornforsyningen, sette prisdannelsen fri og la kjøpmennenes bruke all sin energi i kampen mot hungersnøden - noe som styrket stattholderens posisjon både i handelsborgerskapet og blant sultende bønder. Stattholderens proklamasjoner oppildnet til fedrelandssinn og forsvar av Norge, og ble lest opp i kirkene over hele landet, eller trykket i den nyetablerte avisen Tiden.
Stattholder Christian Frederik fikk 22. desember 1813 kongens brev datert 7. desember, med informasjon om kompromissforslaget hvor bare Trondhjems Stift skulle avstås. Kongen og de Bombelle så med velvilje på et trøndersk opprør mot innlemmelse i Sverige, og stattholderen fikk publisert en melding i Tiden om at en fredsslutning nærmet seg. Christian Frederik sikret seg støtte til opprør fra embetsmennene i Trøndelag og nordover, og fornyet tillit av disse representantene ved bankmøtet i Christiania 5. januar. Stattholderen kunne allerede 26. desember besvare kongens brev med melding om den trønderske opprørsviljen mot 'at blive svensk', og gjentok sitt forslag fra en måned i forveien om å stille seg i spissen for at Norge under stattholderens ledelse offisielt skulle løsrive seg fra Danmark før slaget var tapt. Brevet med meldingene om trøndernes opprørsvilje og forslag om norsk løsrivelse kom ikke fram til Kongen på Fyn før 5. januar, som trolig satte større lit til et britisk-østerriksk kompromiss med Karl Johan. Derimot rakk den danske konge å styrke det norske selvstendighetsopprøret gjennom en ordre om forsert utskipning av korn til nordmennene 14. januar, samme dag som han overga landet til svenskene.
Sveriges kronprins Karl Johan Bernadotte gikk inn i slaget ved Leipzig på alliert side, med tanke på å vinne Norge. Med Napoleons tap i Leipzig 16-19. oktober 1813 stod Russland og Sverige sammen bak kravet om dansk avståelse av Norge, og Karl Johan hadde ved to anledninger under krigføringen fått presset fram konkrete britiske støtteerklæringer. Britene ønsket nå den svenske «nordhæren» satt inn i Holland, men Karl Johan nektet og gikk med tsarens støtte i stedet til angrep på den danske hær i Holstein 7. november. Danskenes verste scenario var nå en avståelse av både Norge og de danske øyene til Sverige, og en prøyssisk innlemmelse av Jylland - med tilhørende utslettelse av den danske stat. Snart var 10 000 danske soldater innesperret i festningen i Rendsburg, mens 18 000 mann satt landfast på Fyn - konfrontert med 60 000 svenske og russiske feltsoldater. Russiske kosakker ble observert så langt nord som ved Kolding og Ribe. De østerrikske meglingsforsøk overfor Sverige og Russland hadde mislykkes, det eneste stormaktene fikk gjennomslag var en våpenhvile som Karl Johan måtte godta 15. desember.
Lille julaften 1813 kom den karibiskfødte, danske diplomaten Edmund Bourke og grev de Bombelles til Kiel, hvor Karl Johan kontant avviste forslaget om å overta bare Trondhjems Stift. Den svenske tronarvingen overrakte sine allierte to forhandlingsutspill: Enten måtte Danmark godta fullstendig overgivelse av Norge over en viss tid hvor bare Trondhjems Stift skulle overføres straks, eller alternativt skulle Danmark avstå hele Norge straks men med kompensasjon i form av å overta de svenske besittelser i Pommern og Rügen samt 1 million riksdaler. Britene og østerrikerne bøyde til slutt av og tvang Frederik VI til å godta et av de to svenske forslagene - og danskekongen valgte Pommern og pengene. Om kvelden 7. januar 1814 førte Frederik VI en to timer lang samtale med grev de Bombelles hvor kongen avsto Norge etter 434 års forening i helstaten. Frederik VIs fullmakt til å avstå Norge ble dagen etter overrakt til Karl Johan av Edmund Bourke. Fortsatt ble det ført krevende forhandlinger, blant annet om gjeldsspørsmålene. Bourke forhandlet nå på den danske kongens vegne, og fikk blant annet gjennomslag for at de svenske styrkene skulle trekkes helt ut av Holstein. Karl Johan så seg tvunget tilbake til sluttoppgjøret med Napoleon i det siste felttoget mot Waterloo, og godtok kravene. Avtalen ble deretter undertegnet i Karl Johans hovedkvarter på Gottorp slott i Kiel 14. januar.
Kieltraktaten og Norges stilling
Fra svensk side var begge forhandlingsutspillene overfor de vestlige allierte en ren innlemmelse av Norge som et slags krigsbytte - og kompensasjon for tapet av Finland i Napoleonskrigene. Det første svenske forslaget til kapitel 4 sa at de norske amtene «skall hädanefter med full äganderätt och suveranitet tillhöra konungariket Sverige och därmed förbliva införlivade». Ved å gå inn i krigen på russisk-britisk side sikret Karl Johan russernes entydige tilslutning til å 'vinne' Norge. For enevoldskonger som tsar Aleksander og Frederik VI var norsk «selvstendighet» i seg selv en fremmed og skremmende liberal tanke. Den danske utsending Edmund Bourke fastholdt derimot at traktaten skulle ta hensyn til det norske folkets «frihet og lykke». .
Traktatens endelige artikkel 4 bestemte at Norge skulle «for Fremtiden tilhøre Hans Majestæt Kongen aff Sverrig med fuld Eiendomsret og Souverainitet, og danne et Kongerige forenet med det Svenske». Her var ordlyden annerledes enn for Pommern, som bare skulle «indlæmmes» i Danmark. Etter traktaten skulle Norge være et eget kongerike, men i union med Sverige som den svenske konges eiendom. Mye tyder på at Karl Johan fikk rapporter fra Norge om anti-svenske holdninger og om de nasjonale selvstendighetsønsker og krav som hadde utviklet seg der. Det var derfor Karl Johan Bernadotte som selv insisterte på Kieltraktatens formulering om Norge som selvstendig, og på samme tid ga løfter om en egen grunnlov. I den endelige traktaten forpliktet Sverige seg til å anerkjenne de lover og friheter nordmennene hadde på den tid da freden ble sluttet. Som erobringsgeneral og tronarving måtte Karl Johan sikre Sverige kompensasjon for tapet av Finland, og siden gjenerobring av Finland var utenkelig, gjenstod gevinsten av Norge som en siste mulighet. For nordmennene betydde det at man startet den avgjørende runde av selvstendighetskampen med Kieltraktatens garanti om videreføring av alt det som var vunnet forut for traktatens signering: det omfattet et norsk universitet, et nasjonalt rettsvesen med en ny Overkriminalrett, regional administrasjon under fire stiftamtmenn, en de facto sentralbank og pengevesen, og en norsk forsvarshær på inntil 30 000 mann ledet av overveiende norske offiserer. Men noen norsk parlament eller regjering hadde ikke nordmennene eller stattholderen opprettet før traktaten ble signert, og det lå ikke håndfaste løfter om en slik suverenitet i selve avtalen. Frederik VI hadde gitt fullmakten, men Christian Frederik hadde utsatt utnevnelsen av en Regjeringskommisjon i mer enn et år.
Traktatens artikkel 16 bestemte at det skulle utstedes proklamasjoner til innbyggerne i Norge om det som hadde skjedd, løse dem fra deres troskapsed til den danske kongen, og oppfordre dem til med ro å ta imot de svenske tropper. I tråd med dette utstedte Frederik VI et åpent brev datert 18. januar 1814 om «Norges Afstaaelse til Sverrig», fulgt av en kunngjøring om at embetsmenn som ikke ville forbli i Norge skulle overlevere sine embeter til etterfølgere oppnevnt av den svenske regjering. Karl Johan sendte 22. januar et tekstforslag til kong Carl XIII, som den nyutnevnte svenske generalguvernøren for Norge, Hans Henrik von Essen, tok med seg vestover for å publisere som proklamasjon i 8 000 eksemplarer i Norge. Proklamasjonen gjentok at Norge skulle være et «selvstendig» rike med sin egen forfatning, men i union med Sverige. Sveriges kong Carl XIII kunne foreløpig ikke sette militær makt bak proklamasjonen, som med stattholder Christian Frederiks velsignelse ble trykket i avisen Tiden den 5. mars.
Traktaten og det norske opprør
Stattholder Christian Frederik mottok 16. januar et brev fra premierløytnant Falsen datert 7. januar, om at Kongen hadde avstått helstaten og at Bourke hadde reist til Kiel for å forhandle. Falsen fastslo at «Norges Skiebne staaer i Deres Højheds Haand». Dagen etter informerte stattholderen norske embetsmenn om muligheten for at Kongen ville gi etter og avstå hele Norge, og 24. januar ankom brevet som informerte om Kieltraktaten og kongens avståelse av Norge til svensk suverenitet. Uten Kongens samtykke tok Christian Frederik til orde for norsk reisning mot unionsplanene. Han var nå formelt ikke lengre dansk stattholder, og måtte enten forlate landet eller ta rollen som norsk opprørsleder. Om ikke annet, hadde han gjennom sin arverett til den dansk-norske trone en slags legitim rett til den norske krone, som Carsten Anker hadde påpekt. Først 7. februar mottok Christian Frederik kongens brev med varmt samtykke til å sette i gang det norsk opprøret mot union med Sverige.
I Norge ble traktatteksten trykket i avisen Tiden den 10. mars 1814. Traktatens 28 artikler skulle overføre Norge «med fuld Eiendomsret og Souverainitet» fra den danske til den svenske konge, slik at det for framtiden skulle danne «et Kongerige forenet med det Svenske» (artikkel 4).
Karl Johan var våren 1814 opptatt med avslutningen av Napoleonskrigene og fredsoppgjøret på Kontinentet, og i mellomtiden tok både Christian Frederik og ledende nordmenn initiativ til å motsette seg Kieltraktaten og arbeide for norsk selvstendighet. Historikere har grundig behandlet hvordan 27-årige Christian Frederiks tydelige oppdrag med å bevare Norge under dansk styre, gled over i en norsk motstand mot Kieltraktaten under hans ledelse. Historikeren Knut Mykland har vist hvordan danskekongen personlig oppmuntret og støttet den norske selvstendighetslinjen etter nederlaget ved Leipzig, for å hindre dannelsen av en meget sterk, svensk-norsk stat, i et regelrett dobbeltspill. Med Christian Frederiks norske oppstand så dansker en liten mulighet for igjen å forene de to riker under en felles, dansk kongeslekt. Danskekongen krevde offisielt opphør av det norske selvstendighetsstrevet og innlemmelse i Sverige, men i realiteten opprettholdt han Christian Frederiks arverett og gjorde hva han kunne for å skaffe de norske opprørere nok korn, inntil stormaktenes press ble for stort og Frederik VI så seg tvunget til offisielt å kreve nordmennenes tilslutning til Sverige den 19. april, og opphør i kornkredittene 11. mai, mer enn fire måneder etter hans overgivelse av landet gjennom Kieltraktaten.
Svenske politikere unngikk ikke å kommunisere overfor nordmennene at Christian Frederik var en medløper for det danske eneveldet, mens revolusjonshelten Carl Johan bragte det opplyste, konstitusjonelle monarki som Sverige selv hadde innført etter tapet av Finland i 1809. Om svenskene ikke lyktes med å vinne sterke følelse for tilslutning til Norge, ville de i det minste slå en kile inn i den norske eliten ved å påpeke at nordmennene og Christian Frederik hadde diametralt ulike motiver med å motsette seg Kieltraktaten.
Da Kieltraktaten ble kjent for den danske prins og norske stattholder Christian Frederik, innkalte han til Notabelmøtet på Eidsvoll Verk 16. februar hvor 13 av de 21 frammøtte var født i Danmark, og hvor Christian Frederik ønsket seg utropt til norsk konge i kraft av sin danske arverett til det norske rike. Dette vitnet om en prins som fortsatt i stor grad hadde danske interesser for øyet. Den frammøtte professor Georg Sverdrup frarådet den danske kronprins å la seg utrope til norsk konge på dette grunnlaget. Dette rådet var i tråd med nettopp Kieltraktaten bud om at Norge var avstått og ikke lengre del av den danske arverett. Her var det altså Christian Frederik som ønsket handling i strid med traktaten, mens Sverdrups råd lå nærmere Kieltraktatens intensjon om norsk selvstendighet. Notabelmøtet endte med krav om at Norge skulle bli et uavhengig og konstitusjonelt kongedømme - ikke et arvekongedømme utfra Christian Frederiks danske arverett.
Historikeren Francis Sejersted sier om avståelsen av Norge at «ingen hadde spurt nordmennene hva de ønsket. Kieltraktaten førte til opprør i Norge». Sejersted viser til at juristene ved Notabelmøtet i februar og ved Grunnlovsforsamlingen i april-mai, alle hadde studert under professor Johan Friedrich Wilhelm Schlegel i København, som anså folkesuverenitets-begrepet som en kontraktsbasis for eneveldet. Men mange av Eidsvollsmennene var også inspirert av suverenitetstankene til Jean-Jacques Rousseau. Også Sverre Bagge og Knut Mykland konkluderte at den norske elite var oppdatert i samtidens tenking omkring folkesuverenitet, og fast bestemt på å avvise Christian Frederiks arvekrav. Ifølge Rousseau kunne folket ikke frasi seg suvereniteten. Eidsvollsmennene mente, ifølge Sejersted, at kong Frederik VI kunne frasi seg suvereniteten over Norge, men at han ikke hadde noen fullmakt til å overføre suvereniteten over Norge til en annen konge. Både tankene til Schlegel og Rousseau pekte her i retning av at kongen ved å frasi seg suvereniteten over Norge, tilbakeførte den til det norske folket som alene hadde mandat til å gi den videre.
Sverre Bagge og Knut Mykland legger også vekt på betydningen av at Norge fikk valgt et eget storting, vedtatt en egen grunnlov, etablert en egen regjering og et konstitusjonelt monarki, allerede før Karl Johans krigsvante soldater kunne sendes til Norge for å sette ut i livet hovedbestemmelsen i Kieltraktaten om innlemmelse av Norge. Men de forklarer likevel gjennombruddet for en norsk grunnlov med Karl Johans egne løfter om en norsk konstitusjon, og summen av de løfter og internasjonale forhold han måtte ta hensyn til i en forsiktig tilnærming til maktovertakelsen. De to historikerne mener også at Christian Frederik forsto at selvstendighetslinjen var dødsdømt i og med at stormaktene støttet Sverige og blokaden av norsk handel var gjeninnført. De tilskriver Christin Frederik rollen som hovedarkitekt bak en Mossekonvensjon som ga vide løfter og stort spillerom for norsk selvstendighet og konstitusjonell forhandlingsevne overfor et Sverige man var dømt til å gå i union med.
Sent i mai sendte Christian Frederik sin nære venn Carsten Anker til London, for å forsøke å samle britisk støtte til norsk selvstendighet. Men i juni kom stormaktenes utsendinger til Christiania med beskjed om å avslutte det norske opprøret, og også den britiske sendemannen fastslo at de støttet sine svenske allierte. Diplomatene ble tatt imot i residensen på Bygdøy, og tok til å undersøke svenske påstander om at det var kong Frederik VI og Danmark som stod direkte bak det norske opprøret, for å hindre overdragelsen av Norge til Sverige. Det ble nedsatt en internasjonal undersøkelseskommisjon som tidlig i august fastslo at det norske opprøret ikke var Danmarks verk. Britene anså seg fornøyd, og med Mossekonvensjonen 14. august opphørte også den svenske press mot Danmark om oppfyllelsen av Kieltraktaten. En dansk historiker konkluderer at det «det var i høi grad Konventionen i Moss, der sikrede Danmarks status som selvstændig nation». Etter freudsslutningen kunne Danmark bruke all sin diplomatiske kapasitet på å sikre russisk uttrekning fra Holstein.
Dansk freds- og gjeldsoppgjør
Kieltraktaten etablerte bare Danmarks fred med Sverige, danskene måtte inngå egne fredsavtaler med hver av de allierte stormaktene. Danske sendebud arbeidet hardt for å få en fredsavtalen med Russland undertegnet i Hannover 8. februar, siden de holdt nesten 60 000 soldater i dansk Holstein. Men tsar Aleksander I nektet å ratifisere den, og Karl Johan forhalet overleveringen av Pommern og Rügen. Frederik VI dro derfor til Wienkongressen for å sikre støtte til å tvinge gjennom svensk avståelse av deres områder i sør, og betaling av Norges del av gjeldsbyrden slik Kieltraktaten forutsatte. Men da Napoleon kom tilbake i 1815 ble det umulig å finne løsninger på dette. Frederik ble derimot i Wien helt til juni 1815, og sikret først russisk ratifisering og uttrekning fra Holstein fra 14. november, og deretter et makeskifte med Preussen som overtok Pommern og Rügen, mens danskekongen fikk hertugdømmet Lauenburg og 1 million riksdaler.
Internasjonal politikk ble preget av stormaktsopprør etter krigen med få eller ingen rom for suverenitetstenking. Wienkongressen trakk opp Europakartet helt uten hensyn til om innbyggerne var «spurt». Norge før krigsutbruddet var en uatskillelig del av det danske rike, og avståelse av land var alminnelig etter krig, ofte med pengebeløp som mellomlegg. For Storbritannia og andre stormakter hadde norske selvstendighetsappeller begrenset virkning. Nordmennene vakte sympati i liberale kretser i Storbritannia for folkesuverenitetstanken, men Kieltraktaten var bindende og Sverige kunne sommeren 1814 innta Norge militært i visshet om at stormaktene helt siden 1812 hadde gitt dette sin fulle støtte. Karl Johan hadde riktignok ved flere anledninger appellert til nordmennene ved å love dem konstitusjonell selvstendighet med egen grunnlov og lovverk, men under felles konge i et svensk-norsk unionsrike. En slik konstitusjonell selvstendighet var derimot ikke fra et internasjonalt synspunkt ensbetydende med at nordmennene fikk innvilget rett til å motsette seg unionen med Sverige. Norsk innlemmelse i Sverige var tross alt godkjent av Russland gjennom Petersburgtraktaten av 5. april 1812, og av Storbritannia gjennom Stockholmstraktaten av 3. mars 1813.
Kieltraktatens artikkel 6 bestemte at Sveriges konge som Norges suveren skulle betale deler av Norges forholdsvise andel av Danmark-Norges felles statsgjeld, både utenriksgjelden til andre stater, og innenriksgjelden i form av obligasjoner og bankoveksler:
«Da det hele beløb av den Danske Monarchies Gield hefter ligesaavel paa Kongeriget Norge som paa de øvrige Dele af Staten, saa forbinder Hans Majestæt Kongen af Sverrig Sig i Sin Egenskab af Kongeriget Norges Souverain til at paatage Sig en del af samme, der svarer til Norges Folkemængde og Indtægtskilder, i forhold til Danmarks.»
Gjelden ble anslått til 25-30 millioner speciedaler, og av dette ønsket Danmark at Norge skulle betale 6 millioner. Den svenske kronprins Karl Johan valgte, etter at Stortinget var etablert i 1814, å sende hele regningen til det norske storting som norsk bevilgende myndighet. Stortinget anerkjente derimot ikke Kieltraktaten, og avslo den svenskenes krav om å betale gjelden. Stortinget og den norske regjering krevde helt frie forhandlinger, som ble ført mellom Norge og Danmark fra juni 1815, men med betydelig press fra Sverige og stormaktene. Danskene hadde sterke kort på hånden siden Kieltraktaten var såpass klar. De norske utsendingene derimot ønsket å tilbakebetale et langt mindre beløp og at Sverige måtte bidra til betalingen, under henvisning til Kieltraktatens artikkel 6. Den svenske utenriksministeren tok avstand fra det norske synet, og Sverige truet med å legge Norge under seg som provins dersom nordmennene ikke kom til enighet med Danmark på basis av Kieltraktaten.