cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pavedømmets historie
Det bysantinske pavedømmet
Det bysantinske pavedømmet var en periode da pavedømmet var under bysantinsk dominans. Perioden strakk seg fra 537 til 752, da pavene trengte samtykke fra den bysantinske keiseren i utpekelsen av biskoper. Også mange av pavene som blei valgt i denne perioden, hadde vervet apocrisiarius, embetsmenn som fungerte som bindeledd mellom keisermakt og kirka. Pavene var ofte fra Hellas, Syria eller Sicilia. Justinian I erobra Den italienske halvøya i Goterkrigen (535–554) og utnevnte de tre følgende pavene, en praksis hans etterfølgere holdt fram med. Seinere blei dette ansvaret overført til eksarkatet Ravenna.
Med unntak av pave Martin I, var det ingen paver som i denne perioden utfordra autoriteten den bysantinske monarken hadde i bekreftelsen av pavevalget. Likevel fant teologiske konflikter sted mellom pave og keiser rundt områdene monoteletisme og ikonoklasme. Under de greske pavene var Roma en smeltedigel av vestlig og østlig kristne tradisjoner, som gjenspegles i kunst og liturgi.
Pave Gregor I (590–604) spilte en viktig rolle i prosessen med å sikre pavens forrang over alle biskoper og satte i gang misjonsvirksomhet i Nord-Europa, inkludert England.
Frankisk påvirkning
Langobarderkongen Aistulf erobra i 751 eksarkatet Ravenna og trua med å invadere Roma. I denne pressa situasjonen la pave Stefan II ut på en reise nordover, til den frankiske kongen, Pippin III, for å be ham om militær støtte mot langobardene.
Det langobardiske kongeriket hadde sin storhetstid i det 7. og 8. århundre. Paganisme og arianisme var de mest utbredte religiøse retningene blant langobardene, men katolisismen blei mer og mer utbredt. Etter hvert tilegna langobardene seg romersk kultur og latinsk språk og de katolske biskopene overtok gradvis mer av styringa i byene. Langobardisk lov bar preg av både germansk og romersk tradisjon. Etter Aistulfs død gikk den nye kongen, Desiderius, til et nytt angrep på Roma. I 772 erklærte pave Adrian I sin støtte til Pippins etterfølger, Karl den store, som overvant den langobardiske hær og la landområdene til sitt kongerike.
I 799, etter å ha blitt overfalt av motstandere i Romas gater, la pave Leo III i vei gjennom Alpene for å besøke Karl den store i Paderborn. Det er ikke kjent hva som blei avtalt mellom de to, men året etter reiste Karl den store til Roma for å vise sin støtte til paven. 1. juledag blei det arrangert en seremoni i Peterskirken, og det var planlagt at Leo skulle salve Karl den stores sønn til arving. Det hele skal ha tatt en uventa retning da paven plasserte en krone på Karl den stores hode i det han skulle reise seg etter å ha knelt under bønn. Karl den store blei av paven erklært som keiser. Det blei sagt at Karl den store skal ha følt en motvilje mot det som skjedde, men likevel aksepterte hendelsens innhold. Motviljen kom mest sannsynlig av de diplomatiske vanskelighetene det kunne føre til, da keiseren skulle regjere fra Konstantinopel. At paven viste dette tydelige tegnet på alliansebygging mellom pavedømmet og den øverste lederen for germanske stammer gjenspegla den politiske maktbalansen. Karl den stores rike hadde nådd en utstrekning og dominans som gjorde det hensiktsmessig for pavedømmet å knytte sterke bånd med ham. Det at Karl den stores rike med tida blei kjent som Det hellige romerske rike av den tyske nasjon ligger nok heller i forestillingen om at paven i Roma gav den tyske monarken keiserlig autoritet, enn forbindelsen til byen Roma. Pavedømmets høye posisjon i Romerriket etter keiser Konstantin, fikk nå sin gjengivelse i Det hellige romerske riket av den tyske nasjon.
Den formelle opprettelsen av Det hellige romerske riket av den tyske nasjon (på norsk kalt Det tysk-romerske riket) skjedde ikke før i neste århundre. Tittelen Karl den store tok allerede i 800, vitner om tanken om et romersk keiserrike.
Påvirkning fra romerske adelsfamilier (904–1048)
Perioden fra pave Sergius III blir innsatt i 904 og til pave Johannes XII dør i 964 blir ofte kalt Saeculum obscurum, og blir regna for å være ei «mørk tid» for pavedømmet. Historiker Will Durant kaller perioden fra 867 til 1049 det absolutte bunnpunkt for pavedømmet.
I denne perioden blei pavene kontrollert av en mektig og korrupt adelsfamilie, Theophylacti, og deres slektninger.
Konflikter med keiseren og østkirka
Arvingene til keiserriket kom i strid om hvem som skulle bli ny keiser. Det var Otto I som kom seirende ut av tronstriden da han invaderte Italia, grunnla kongeriket Italia og gjorde seg selv til konge. Kongeriket Italia blei tilknytta Det tysk-romerske riket, som fram til 1024 blei styrt av keisere av Det ottonianske dynasti. Keiserne søkte å styrke sin innflytelse over småstatene i riket. Bystatene i Nord-Italia blei åsted for konflikten mellom ghibellinerne og guelferne, der ghibellinerne støtta den tysk-romerske keiser, og guelferne støtta kirkestaten og pavedømmet. Da keiser Henrik III besøkte Roma i 1048 fantes det tre rivaliserende paver. Sylvester III hadde blitt valgt etter at Benedikt IX blei jaga ut av Roma i 1044. Benedikt IX kom tilbake til Roma med sine soldater i april 1045 og forviste Sylvester III. Allerede måneden etter abdiserte Benedikt IX og solgt pavedømmet til sin gudfar Giovanni dei Crescenzi som tok navnet Gregor VI. Benedikt IX angra på det han hadde gjort og tok tilbake Roma med makt nok en gang. Likevel blei Gregor VI fortsatt anerkjent som den virkelige paven. Henrik III blanda seg inn ved kirkemøtet i Sutri desember 1046, og fikk avsatt Benedikt IX og Sylvester III, som fortsatt gjorde krav på pavedømmet, og erklærte sin støtte til sin foretrukne kandidat: pave Klemens II. Da Klemens II døde allerede oktober 1046, blei Benedikt IX gjeninnsatt som pave i Lateranpalasset. Året etter, i 1048, tok keiser Henrik III nok en gang kontroll over situasjonen og gikk inn i Roma hæren sin og avsatte pave Benedikt IX i juli 1048.
Konfliktene mellom pavedømmet og den tysk-romerske keisermakten fortsatte i de to påfølgende århundrene. Den mest framtredende konflikten kalles investiturstriden, en strid om hvem som skulle ha rett til å utnevne biskoper i keiserriket, paven eller keiseren. Keiser Henrik IVs Kanossagang i 1077 for å møte pave Gregor VII, har blitt stående som den viktigste enkeltstående hendelsen blant konfliktene. Konfliktene var forårsaket av forhold som hadde med keiserens økende kontroll over kirkelige anliggender. Pavevalgsordningen som hadde blitt innført i 1059 inkluderte den tysk-romerske keiseren i valgprosessen. Da pave Aleksander II døde i 1073, blei pavevalgsordningen ikke fulgt, i det folket i Roma støtta opp om munken Hildebrands kandidatur. Hildebrand, som tok navnet Gregor VII, var i stor grad reformvillig og ønska å tilbakeføre selvråderetten til kirka. Etter å ha blitt formant til lydighet mot paven, fikk Henrik IV under en synode i Worms i 1076 de tyske biskoper til å underskrive en lydighetserklæring mot keisermakten. I dokumentene som blei utarbeida under synoden blei pave Gregor VII nedlatende omtalt som Hildebrand, og det blei satt fram krav om at paven måtte gå av. Under en synode i Laterankirka samme år blei dokumentene lest opp, og paven reagerte umiddelbart med å bannlyse Henrik IV. Bannlysningen skulle bli permanent på dagen ett år etter, om ikke keiseren gjorde bot for seg og igjen var lojal mot pavedømmet. Etter å ha forsøkt å avsette keiseren ved å velge en ny keiser, greide ikke fyrstene å enes om en kandidat, og gav dermed Henrik IV et ultimatum: enten måtte han komme til enighet med paven i Roma, eller så ville han bli avsatt. Henrik IV og Gregor VII blei enige om et møte. Paven var ikke overbevist om at keiseren hadde gode hensikter, derfor endte han opp i festningen ved Canossa. Henrik IV gikk da sin kanossagang, angivelig barføtt ikledd enkle munkeklær. I det han kom til Canossa, skal han ha stått utenfor festningen i tre dager før paven ville slippe han inn. Syndsforlatelsen (absolusjon) han fikk og det at han tok imot nattverden, var tegn på en opphevelse av bannlysningen. Det skulle likevel ikke gå lang tid før keiseren brøt de botferdige løftene han hadde gitt paven.
I 1080 kom en ny bannlysning mot keiser Henrik IV, etter nye stikk mot paven. I stedet for bot, valgte Henrik IV denne gangen heller å invadere Roma, avsette paven og innsette en motpave. I tiåra som fulgte fortsatte drakampen mellom pavedømmet og de verdslige maktene i Europa. I 1122 blei Wormskonkordatet vedtatt. Konkordatet stadfesta at ingen verdslig makt hadde rett til å innsette biskoper eller prester. Likevel blei ikke investiturstriden lagt død for godt.
Avstanden mellom kirka i vest og øst blei etter hvert så stor at enhet syntes umulig. I 1054 var Det store skisma et faktum. I de sju første økumeniske konsilene hadde representanter fra både kirka i vest og i øst deltatt, men språklige, teologiske, politiske og geografiske forskjeller førte med tida til dype uenigheter, og da patriarkatene i Roma og Konstantinopel ekskommuniserte hverandre, var skillet endelig. Pave Urban II (1088–99) mobiliserte til det første korstoget under Konsilet i Clermont i 1095.
Prosedyrene for pavevalg endra seg i denne perioden. Pave Nikolaus II utstedte den pavelige bulle «In nomine Domine» i 1059, som avgrensa stemmeretten til kardinalkollegiet. Grunnlaget for dagens pavevalgordning blei lagt denne perioden. Kardinal Hildebrand, senere pave Gregor VII, var ledende aktør i disse prosessene.
Residens i Viterbo, Orvieto og Perugia (1257–1309)
Kirkehistorikeren Eamon Duffy skriver at «de aristorkratiske fraksjonene i Roma gjorde nok en gang byen for ustabil til å la de pavelige myndigheter residere der. Innocent IV blei bortvist fra Roma og faktisk også fra Italia i seks år, og alle unntatt to av pavevalgene på 1200-tallet fant sted utenfor Roma.» Han skriver videre at Roma var åsted for stridigheter mellom krefter i aristokratiet, og at paven følgelig residerte i palassene ved Viterbo og Orvieto.
Avignon-pavedømmet (1309–1377)
I løpet av denne perioden residerte sju paver, alle sammen franskmenn, i Avignon: Klemens V (1305–14), Johannes XXII (1316–34), Benedikt XII (1334–42), Klemens VI (1342–52), Innocens VI (1352–62), Urban V (1362–70), Gregor XI (1370–78). I 1378 flytta Gregor XI den pavelige residens tilbake til Roma, og holdt til der til sin død.
Det vestlige skisma (1378–1417)
Den pavelige kurie hadde blitt merka av sine sytti år i Frankrike. De fleste av medlemmene var franskmenn, og fransk kultur hadde fått utfolde seg i styre og stell. Tilbake i Roma kunne man tydelig se en tiltagende dragkamp mellom franske og italienske krefter. Spenningen som oppstod var i stor grad forårsaka av Gregor XIs død under ett år etter tilbakekomsten til Roma. Folket i Roma skal ha vært på randen av opprør i det de la fram kravet om å få en romer til pave, eller i det minste en italiener. Konklavet valgte i 1378 en italiener fra Napoli som tok navnet Urban VI. Den nye paven viste seg snart ha vansker med å vinne de franske kardinalenes gunst. De franske kardinalene pekte straks på at valget hadde funnet sted i uverdige forhold, og at det kunne erklæres ugyldig på grunn av at stemmene i stor grad blei påvirka av folkekravet i Roma.
De franske kardinalene trakk seg tilbake og avholdt sitt eget konklave, der en fra deres egne rekker, Robert av Genève, blei valgt. Han tok navnet Klemens VII. Fra 1379 holdt han til i pavepalasset i Avignon, mens Urban VI blei værende i Roma.
Dette var begynnelsen på en vanskelig periode referert til som det vestlige skisma av katolske akademikere. Skismaet regnes for å ha begynt i 1378 med det franske kardinalkollegiets valg av en ny pave til konsilet i Konstanz i 1417. Protestantiske historikere har noen ganger omtalt perioden som det andre store skisma. To motpaver etablerte seg i byene Avignon og Pisa.
I førti år hadde altså den katolske kirke to pavelige hoff, to kurier og to kardinalkollegier. Motpaven i Avignon og paven i Roma søkte aktivt å vinne støtte hos de verdslige makter, og fyrstene kunne på sin side velge hvilken pave deres rike skulle støtte, alt etter hva som høsta de største politiske fordelene.
I 1409 blei det avvikla et konsil i Pisa for å forsøke å løse problemene. Konsilet slo fast at begge pavene, Gregor XII i Roma og Benedikt XIII i Avignon, var årsak til skismaet. Dermed utnevnte de enda en pave, Aleksander V. Utnevninga kom i stand uten at de to pavene hadde forplikta seg til å gå av, så nå hadde kirka tre paver.
Nok et konsil blei sammenkalt i 1414 i Konstanz. I mars 1415 rømte Pisa-paven Johannes XXIII fra Konstanz, i forkledning. Han blei funnet, brakt tilbake som fange og avsatt i mai. Roma-paven, Gregor XII, gikk frivillig av i juli.
Avignon-paven Benedikt XIII, ville ikke møte opp i Konstanz. Han holdt fortsatt fast på sitt krav på pavestolen. Selv ikke et besøk der keiser Sigismund prøvde å overtale ham til å gå av, hadde noen virkning. Etter Konstanz-konsilets forhandlinger med de statsmakter som tidligere hadde støtta Benedikt XIIIs krav, og et siste forsøk på å få ham til bøye av ved å sende en delegasjon, tok konsilet en endelig avgjørelse om å avsette ham i juli 1417. Han godtok aldri konsilets vedtak, trakk seg tilbake til familiens palass ved Valencia i Spania, og sammenligna sitt nye tilholdssted med Noahs ark. Han fortsatte med pavelige gjøremål, som å utnevne nye kardinaler og utstede pavelige forordninger, til sin død i 1423.
Brita Bungum
Brita Bungum (født 3. juli 1965 i Bergen), er en norsk sosiolog bosatt i Trondheim, der hun er førsteamanuensis ved Institutt for sosiologi og statsvitenskap (ISS), Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim. Hennes spesialfelt er sosiologiske sammenhenger mellom arbeid og familieliv. Hun har blant annet forsket på kontantstøtte og deltidsarbeid, emner som ofte fører til omtale i media. I 2013 var det for eksempel mye medieomtale av SINTEF-rapporten Holdninger til fravær og nærvær i skole og arbeidsliv, der Bungum var medforfatter.
Pavedømmets historie
Det vestlige skisma (1378–1417)
Konsilet i Konstanz valgte Oddone Colonna til pave etter endelig å ha greid å skape tilstrekkelig enhet i kirka for et pavevalg. Colonna tok navnet Martin V, etter å ha blitt valgt 11. november, Martinsdag.
Renessansepavedømmet
Fra valget av pave Martin V under konsilet i Konstanz i 1417 fram til reformasjonen hold den vestlige kristenhet seg i stor grad unna splittelser og oppslutning om konkurrenter til paveembetet. Martin V vendte tilbake til Roma i 1420. Selv om det fantes stridigheter i perioden om hvilken retning kirka skulle ta, greide man å løse disse ved å følge de fastsatte prosedyrene under pavevalg.
Brita Bungum
Bungum har sin utdanning fra NTNU og det tidligere Universitetet i Trondheim (nå integrert i NTNU). I 1994 ble hun cand.polit. med en hovedoppgave i sosiologi: Effektivisering av omsorg : kjønnsperspektiv på omstilling av offentlig omsorgsarbeid, og i 2008 fikk hun sin ph.d.-grad ved NTNU, med avhandlingen Barndommens tid og foreldres arbeidsliv : en sosiologisk studie av barns og yrkesaktive mødres og fedres perspektiver på arbeids- og familieliv.
Pavedømmets historie
Renessansepavedømmet
Ulikt de europeiske kongedømmer og fyrstedømmer var ikke pavedømmet et arvelig monarki. Dermed måtte de paver som ville gi maktposisjoner til familiemedlemmer gjennom det som kalles nepotisme. Første del av ordet er det latinske nepos, som betyr nevø. Dette begrepet oppstod i det engelske språket rundt 1669 og viste til pavene som utnevnte kardinalnevøer. Ifølge Duffy førte dette til at det oppstod en velstående kardinalklasse med sterke dynastiske bånd. Kardinalkollegiet blei mer og mer dominert av tre grupper, pavens slektninger — kardinalnevøene — som utnevnte andre kardinaler, representantene for de katolske monarkiene i Europa — kronkardinalene, og de som hørte til mektige italienske familier. De velstående pavene og kardinalene støtta opp om kunsten og arkitekturen i renessansen. De var også med på å bygge, eller gjenoppbygge, landemerkene i Roma.
Brita Bungum
Hun var forsker ved SINTEFs Institutt for industriell miljøforskning (IFIM) fra 1995 til instituttet ble nedlagt i 2006, men hadde permisjon fra 2003. I stipendperioden, 2003–2007, var hun ansatt som stipendiat ved ISS for å fullføre doktorgraden. I løpet av denne tiden var hun en tremåneders periode gjesteforsker ved Deakin University i Melbourne.
Pavedømmets historie
Renessansepavedømmet
Områdene som var underlagt pavedømmet begynte i økende grad å minne om en nasjonalstat. Pavedømmet etablerte diplomatiske forbindelser og allianser med europeiske stater, og gjorde seg bemerka i flere kriger. Pave Julius II fikk tilnavnet «krigerpaven» etter å ha skaffa pavedømmet nye landområder og eiendommer på blodig vis. Selv om pavene i denne perioden gjorde mye for å styrke sine personlige interesser, tilfalt stadig flere eiendommer og landområder pavedømmet som institusjon. Etter hvert som det trengtes mer penger til krigføring og byggeprosjekter så pavene etter nye inntektskilder, som salg av avlatsbrev og byråkratiske og geistlige embeter. Pave Klemens VIIs diplomatiske og militære affærer leda til plyndringen av Roma i 1527. Roma led stort nederlag for Karl Vs styrker. Pave Klemens VII blei tatt til fange og tilbrakte 6 måneder i keiserens varetekt.
I denne perioden blei paver oftere tilkalt for å mekle i feider mellom kolonimakter, enn for å løse vanskelige teologiske stridigheter. Da Columbus oppdaget den nye verden i 1492 blei forholdet mellom kongerikene Portugal og Castilla forverra. Deres kniving om kolonier langs den afrikanske kysten hadde i mange år vært underlagt bestemmelsene i de pavelige buller av 1455, 1456 og 1479. 3. og 4. mai 1493 utstedte Aleksander VI tre buller som var i Castillas favør. Den tredje bullen, Inter Caetera, gav Spania eneretten til storstilt kolonisering av det meste av Den nye verden.
Brita Bungum
Etter avsluttet stipendperiode i 2007 ble hun igjen ansatt ved SINTEF, som seniorforsker ved Gruppe for skole- og utdanningsforskning, under SINTEF Teknologi og samfunn.
Pavedømmets historie
Renessansepavedømmet
Pavene i renessansen stod ofte midt i intriger, små og store. Livsstilen til mange av renessansepavene var ikke alltid forenlig med kirkens lære om pavenes hellighet. Flere paver tok seg elskerinner og fikk barn, til tross for påbudet om geistlig sølibati. Alexander VI hadde fire barn: César de Borja, Lucrezia Borgia, Gioffre Borgia og Juan Borgia av Gandia. Leo X skal ha sagt til sin bror: «siden Gud har gitt oss pontifikatet, la oss nyte det».
Brita Bungum
I 2011 ble hun ansatt som forsker ved Program for lærerutdanning, NTNU. Der var hun frem til 2014, da hun ble ansatt i et vikariat som førsteamanuensis i sosiologi ved ISS. Fra 2016 ble denne stillingen fast.
Pavedømmets historie
Pavedømmet under den protestantiske reformasjon
Reformatorene var skarpe i kritikken mot paveembetet. Martin Luther, Jean Calvin, Thomas Cranmer og John Knox utpekte det romersk-katolske pavedømmet som Antikrist. Philip Melanchton utforma Traktaten om pavens makt og overhøyhet i 1537 i forbindelse med et møte mellom det tyske protestantiske i Det schmalkaldiske forbund. Traktaten underbygger reformatorenes syn på paven som antikrist. Ved å vise til 1. korinterbrev, kapittel 3, går traktaten i rette med tanken om at pavens myndighet ikke står over de andre kirkens tjenere, og kirken står over embetene. Traktaten holder fram at paven har opp gjennom historien gjort seg skyldig i å opphøye seg selv til Gud (2. tess 2:3-4), ved å gi seg selv guddommelig myndighet og forfekte en lære som strider mot evangeliet om frelse ved tro. Traktaten tar til orde for å motarbeide pavedømmet og slå fast at «de som er enige med paven og forsvarer hans lære og gudstjeneste, besmitter seg med avgudsdyrkelsen og gudsbespottende meninger, blir skyldige i de helliges blod som paven forfølger, krenker Guds ære og hindrer kirkens overlevelse, fordi de støtter villfarelser og andre skjensler for all framtid.»
Motsvaret til den protestantiske reformasjonen kom ikke før ved valget av pave Paul III i 1534, som erklærte at pavedømmet skulle bli en pådriver for kirkelig reform. Flere reformvillige biskoper blei utnevnt til kardinaler og det blei oppretta kommisjoner som skulle sørge for å omstrukturere hele det kirkelige maktapparatet. Jesuittordenen blei grunnlagt i 1534 av Ignatius av Loyola, og blei stadfesta av pave Paul III i 1540. I 1545 innkalte pave Paul III til det økumeniske konsilet i Trent som hadde til formål å definere katolsk tro i forhold til reformasjonen. Mange av ankepunktene reformatorene hadde mot pavedømmet, som avlatshandel og andre korrupte områder å skaffe penger på, blei imøtegått under konsilet. De reformene som omhandla kirkelig administrasjon blei førende for kirka helt fram til rundt midten av 1900-tallet. Også i lærespørsmål blei konsilet banebrytende, og innleder en fase som kalles motreformasjonen i katolsk kirkehistorie.
Bibelen som eneste autorietet i lærespørsmål var blant reformatorenes viktigste prinsipper. Under konsilet i Trent blei forholdet mellom skriften og tradisjonen diskutert, og i 1546 fastslo et dekret at tradisjon skal sidestilles med Skriften i lærespørsmål. Likevel blei det utforma regler for at overleveringer fra tradisjonen skulle kunne godkjennes som likestilt med Skriften. Læren skulle ha blitt diktert fra Den hellige ånd til apostlene og senere blitt videreført i en ubrutt rekke gjennom århundra. Paveembetet som innehar Peters stol blei da regna som en del av ei slik ubrutt rekke fra apostlene. Indirekte bekrefta dekretet pavens autoritet i prosessen med å utforme dogmene.
Selv om grunnstrukturen i kirka blei bevart, blei det satt i gang utdanningsprogrammer i teologi og apologetikk for prestene. Mange av prestene var dårlig skolerte og kunne ikke latin. I tillegg til etableringa av utdanningsinstitusjoner blei det også trykt opp håndbøker til prestene med praktiske råd om hvordan å være en god prest og sjelesørger. Konsilet tok oppgjør med det som i rennesansen hadde blitt en utbredt praksis, nemlig at biskoper blei utnevnt av politiske årsaker. Konsilet satte også ned foten når det gjaldt biskoper som ikke hadde bosatt seg i sitt eget bispedømme.
Under Paul IV blir alvoret i motreformasjonen virkelig synlig. Han reorganiserte inkvisisjonen, som tok sikte på å slå ned på kjetteri, og ta et oppgjør med vanstyret som hadde ført til opprør mot kirka. Han innførte Index Librorum Prohibitorum, ei liste over bøker som ikke var godkjent av Den katolske kirke. Iganatius av Loyola, jesuittordenens stifter, var tydelig på at han frykta pave Paul IV. Den pavelige inkvisisjonen blei sett på som mindre ekstrem enn den spanske inkvisisjonen, selv om pave Paul IVs harde linje førte til henrettelser av kjettere og sterkere vektlegging av den kanoniske rett. Pavedømmets handlinger reflekterte utviklinga i Europa, mot flere eneveldige regimer.
Pave Pius V fortsatte prosessene for fornyelse i kirka, også effektiviseringa av den kirkelige økonomien. Han ville la folket ta større del i kirkelivet, og ville selv sette et forbilledlig eksempel: han innleda sitt pontifikat ved å gi store almisser til fattige og veldedige formål og levde etter munkeløftene. Jesuittordenen mottok stor støtte under hans pontifikat, og inkvisisjonen fortsatte sitt virke. Arvtageren Sixtus V avslutta den motreformatoriske periode og innleda det barokke pavedømmet. Sixtus V så Peterskirkens kuppel ferdigstilt og var i alle tilfelle opptatt av å gjenreise Roma som et europeisk maktsentrum og den katolske kirkes ansikt utad.
Tyler Downs
Han representerte USA under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 23 i 3 meter.
Raphael Ayagwa
Viashima Raphael Ayagwa (født 13. februar 1998) er en nigeriansk fotballspiller.
15. august 2018 skrev han under for Lillestrøm ut 2022.
24. september 2018 fikk han sin Eliteserie-debut for Lillestrøm mot Tromsø.
Lamb’s Rock
Lamb's Rock er et turiststed i Coonoor, Tamil Nadu, India,  på bakkene i Nilgiri Hills. Det ligger i en avstand av åtte km fra Coonoor. Den har utsikt over Coimbatore-slettene, med de mange te- og kaffeplantasjer.
Christian VII av Danmark og Norge
Christian VII (født 29. januar 1749 på Christiansborg Slott i København, død 13. mars 1808 i Rendsborg) av den oldenborgske slekt, var konge av Danmark-Norge og hertug av Slesvig-Holsten 1766–1808.
På grunn av kongens sinnssykdom ble alle regjeringsbeslutninger i hans tid som konge foretatt av dem som sto han nærmest. Disse kongelige rådgiverne var forskjellige personer alt etter hvem som vant maktkampene rundt tronen, men fra 14. april 1784 og frem til Christian VIIs død i 1808 var det hans sønn, den senere Frederik VI som var det uoffisielle, men i realiteten fungerende kongelige overhodet.
Oppvekst
Christian var sønn av kong Frederik V av Danmark og Norge og dronning Louise, datter til kong Georg II av Storbritannia. Han var den første danske prinsen som ble født på det nyoppførte Christiansborg slott på Slotsholmen i det sentrale København. Som prins var Christian meget begavet og hadde et sosialt gemytt, men han var også nervøst anlagt. Dette siste karaktertrekk ble ytterligere utviklet og forsterket da han fikk Ditlev Reventlow som hovmester (dvs. lærer og oppdrager). Reventlow var ikke pedagogisk anlagt og hans oppdragelse ble for det meste utført ved hjelp av spanskrør og skjenneprekener. Kronprinsen hadde samtidig andre lærere, men de klarte ikke å bryte Reventlows kontroll med undervisningen. Christian hadde særlig et godt forhold til sin lærer, sveitseren Elie Salomon François Reverdil, men Reventlow forsto for det meste å bryte inn når Reverdil på en interessant måte hadde fanget kronprinsens oppmerksomhet.
Forholdene ved hoffet
Christian elsket fysiske utfoldelser og var en mester i såvel dans som ridning og fekting. Hans faste følgesvenn i en periode var den prostituerte Anna Cathrine Benthagen – i Danmark kjent som Støvlet-Cathrine – som han fartet rundt på Københavns vertshus og bordeller med. Kongen og hans svirebrødre havnet stadig i slagsmål, også med ordensmakten. På et tidspunkt viste kongen stolt fram en morgenstjerne som han hadde tatt fra en vekter. Til slutt klaget vekterne til hoffet. Statsrådet grep inn og tvang igjennom at Støvlett-Cathrine skulle deporteres til Wandsbeck i Holstein, hvor hun fikk en årlig ytelse på 400 rdl. Christian viet senere meget av sin oppmerksomhet til den veldige grand danois Gourmand.
Struensee
Christians far hadde i sin regjeringsperiode latt statsrådet under ledelse av grev J.H.E. Bernstorff styre landet. Eneveldet hadde dermed i realiteten blitt et embetsmannsvelde. Christian fortsatte med dette, da han lot ministrene treffe de nødvendige beslutninger. I 1768 var han på utenlandsreise, og traff under et opphold i Altona, Johann Friedrich Struensee, som han leide inn som reiselege. Kongen fattet tillit til Struensee, og de diskuterte blant annet Voltaire og andre moderne tenkere. Reisen skulle egentlig vare i 2 år, men ble avbrutt etter 8 måneder. (Reisekostnadene har blitt beregnet til rundt 250 000 rdl.) I Storbritannia ble Christian utnevnt til æresdoktor av Oxford og Cambridge, og i Frankrike konverserte han datidens store filosofer d'Alembert og Diderot.
Ved hjemkomsten ble Struensee ansatt ved hoffet som livlege. På høsten brøt det ut kopper i København, og mer enn 1 000 barn døde. Struensee hadde erfaring som stadsfysikus i Altona, og innførte koppevaksine. Caroline Mathilde var bekymret for sin svakelige sønn Frederik, og ba Struensee om hjelp. Sønnen ble vaksinert med godt resultat, og legen hadde dermed vunnet hennes tillit.
Six Days on the Road
«Six Days on the Road» er en amerikansk sang som ble skrevet av Earl Green og Carl Montgomery. Den ble først utgitt på singel i 1961 av Paul Davis. Dave Dudley ga ut sin versjon i mars 1963 på albumet Songs About the Working Man, og på singel i mai samme år. «Six Days On The Road» har også blitt innspilt med følgende artiseter: Sawyer Brown, Steve Earle, Johnny Rivers, Del Reeves, George Jones, Red Simpson, Nev Nicholls, Ferlin Husky, Boxcar Willie, Red Sovine, Jim Croce, George Thorogood og The Flying Burrito Brothers. Teksten handler om hverdagen til yrkessjåfører som kjører lastebil og vogntog.
Christian VII av Danmark og Norge
Struensee
I begynnelsen av 1770 ble Struensee utnevnt til kabinettsekretær for dronningen, og foreleser for kongen. Han ga opp sitt legeembete og ble politiker. Etter kort tid ble han den forsømte 19-årige dronningens elsker, og han fikk stadig mer makt ved hoffet.
Six Days on the Road
«Seks døgn på veien» med Øystein Sunde
Øystein Sunde ga ut en norsk coverversjon med tittelen «Seks døgn på veien» i september 1970 på Sundes debutalbum 1001 fnatt.
Christian VII av Danmark og Norge
Struensee
7. juli 1771 fødte Caroline Mathilde en datter, prinsesse Louise Augusta. Kongen anerkjente farskapet. Den alminnelige oppfatningen, både i samtiden og nåtiden, er at Struensee var faren.
Six Days on the Road
«Seks døgn på veien» med Øystein Sunde
Sunde skrev den norske teksten som har omtrent samme tema som originalen, men handler mer om norske forhold enn amerikanske. Tekstens jeg er lastebilsjåfør og beskriver sine arbeidsdager med værforhold, radarkontroller, lave bruer, lengsel etter kjæresten osv. Både noter og tekst ble publisert i notaboka Kjekkere å ha–2 i 1992.
Christian VII av Danmark og Norge
Kuppet mot Struensee
En gruppe høytstående offiserer, embetsmenn, kabinettsekretær Høegh-Guldberg, enkedronning Juliane Marie av Danmark og hennes sønn arveprins Frederik (kongens halvbror), samlet seg 12. januar 1772 med det formål å fjerne Struensee. Natten mellom 16. og 17. januar ble Struensee og Enevold Brandt arrestert på ordre fra enkedronningen, og plassert i en celle i Kastellet etter et maskeradeball i hoffteateret. Hovedanklagen mot Struensee var maktmisbruk, og hans forhold til dronningen. Brandt ble anklaget for å ha prylt kongen ved flere anledninger samt for å ha bitt ham i fingeren.
Six Days on the Road
«Seks døgn på veien» med Øystein Sunde
På denne innspillingen deltok:
Christian VII av Danmark og Norge
Kuppet mot Struensee
Begge ble funnet skyldige i majestetsfornærmelse og dømt til døden. Christian VII underskrev selv dødsdommene, under stort press. Dommen ble fullbyrdet på Øster Fælled i København den 28. april 1772. Begge fikk først ødelagt sine respektive våpen, dernest ble høyre hånd hugget av før de ble halshugget. Likene ble lagt på steile og hjul.
Dronningen tilsto sitt forhold til Struensee, og ekteskapet ble opphevet. Etter forhandlinger med hennes bror, den engelske kong Georg III, ble hun deportert til Celle i Hannover, som var i den britiske kongens besittelse. Hun så aldri sine barn igjen og døde i 1775, 23 år gammel.
Senere regjeringstid
Enkedronning Juliane Marie og arveprins Frederik fikk plass i det gjeninnsatte statsrådet. Den som fikk størst innflytelse i rådet var en av hovedmennene bak kuppet, Ove Høegh-Guldberg, som var teolog og professor i retorikk. Han ble etter hvert regjeringens egentlige leder. Så godt som alle de reformer Struensee hadde stått bak ble avskaffet, og Høegh-Guldberg innførte en rigid kontroll med kongens gjøren og laden.
I 1784 tok kronprinsen, den senere Frederik VI, makten i et palasskupp. Høegh-Guldberg ble da fjernet fra rådet. Formelt var fortsatt Christian VII eneveldig konge. Hans rolle besto for det meste i å underskrive de dokumenter statsrådet la foran ham, samt i å konversere utenlandske gesandter.
Christian døde etter et hjerneslag den 13. mars 1808 i Rendsborg og ble begravet i Roskilde domkirke.
Nissens gate (Oslo)
Nissens gate (1–5) er ei gate på Grünerløkka i Oslo. Den går ett kvartal fra Toftes gate til Falsens gate på sørsida av Grünerløkka skole.
Sørsida av gata består av leiegårdsbebyggelse fra slutten av 1800-tallet. Den er en del av verneområdet Birkelunden kulturmiljø.
Cytherettidae
Cytherettidae er en av 45 familier i underordenen Cytherocopina, som igjen tilhører gruppen Podocopida av muslingkreps, som er små krepsdyr. Familiens arter er fordelt på 12 slekter hvorav enkelte av slektene er antatt helt utdødde.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom ordenene av muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Gruppen er nærmere klassifisert i WoRMS-databasen.
Batnfjord Auto
Batnfjord Auto var et rutebilselskap med hovedbase i Batnfjordsøra i dagens Gjemnes kommune, Møre og Romsdal.
Bakgrunn og virksomhet
Det var Peder P. Silseth (født 1898), Batnfjordsøra, som etablerte selskapet. Det startet med rute Batnfjord-Molde i 1928. O.G. Indergaard hadde samtidig rute på samme strekning. I 1932 fikk Silseth konsesjonsammen med Peder Harstad, men fra 1934 hadde Silseth ruta alene.
Det kan nevnes at Norges første bilrute åpnet på samme strekning i 1908 med Aarø Automobilselskap, og i 1914 fikk Molde Automobilselskap konsesjon på samme rute. Disse to selskapene kjørte ruter i korrespondanse med båtruter til Kristiansund og Trondheim.
I 1938 ble ferjesambandet Gjemnes-Kvitnes åpnet ferjesamband Gjemnes-Kristiansund og Batnfjord Auto kunne da kjøre godsruter helt til Kristiansund. I 1939 ble det også åpnet rute til Kristiansund over Torvikbukt. I 1952 åpnet ferjesambandet Gjemnes-Kvitnes og veien gikk over Frei til Kristiansund. I 1962 fikk Batnfjord Auto opprette rute (m/ kombinertbuss) Bergsøy-Kristiansund over Kvitnes.
Rutebileier Peder P. Silseth hadde en rekke verv i Norges Rutebileierforbund i sin tid som eier og leder for Batnfjord Auto. Sønnen Audun Silseth overtok seinere selskapet.
Over til Molde Bilruter
På 1970-tallet ble det arbeidet for mer samordning av rutebilselskapene i Møre og Romsdal. Det ble laget en utredning med forslag til ny selskapsstruktur. I dette forslaget ble Batnfjord Auto lagt sammen med rutebilselskapene i Molde. 1. januar 1973 ble Batnfjord Auto innlemmet i nystiftene Molde Bilruter AS, eller Aarø-Batnfjord-Kleive Auto A/S (AaBK) som det hette fram til 1. januar 1979. På slutten hadde Batnfjord Auto 18 helårs ansatte og 15 vogner.
Alberto Arévalo
Alberto Arévalo (født 8. februar 1995) er en spansk stuper.
Han representerte Spania under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 26 i 3 meter.
Kantstein
En kantstein er et hevet parti som markerer kanten av et område, og brukes for å avgrense ulike områder som veibane, fortau, sykkelvei, midtdeler, gressplen, med mer. Et av formålene er å sørge for at kjøretøy som hører til på en kjørebane forblir på kjørebanen, mens et annet formål er å lede bort overflatevann slik at veien ikke blir oversvømt. Kantsteiner er ofte laget av støpt betong eller hugd stein.
Et vanlig eksempel på bruk er en fortauskant som skiller et opphevet fortau fra en veibane eller sykkelvei.
Historie
I Norge ble stabbesteiner brukt på 1800-tallet som en form for vegsikring på smale landeveier og kongeveier. Ordet stabbe er beslektet med stav, en avskåret del av en trestamme. I løpet av 1900-tallet ble stabbesteinene erstattet med mer trafikksikre alternativ som autovern og betongklosser som brukes i dag.
Silvija Miteva
Silvija Dimitrova Miteva (bulgarsk: Силвия Димитрова Митева; født 24. juni 1986) er en bulgarsk turner som spesialiserer seg i rytmisk gymnastikk. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 8.
Vitenskapsåret 1606
Vitenskapsåret 1606 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1606.
Koehler Nunatak
Koehler Nunatak er etn isolert nunatak om lag 37 km øst-sørøst for Mount Manthe, ved sørøstenden av Hudsonfjellene i Antarktis. Den ble kartlagt av U.S. Geological Survey (USGS) etter landmålinger og flyfoto tatt av U.S. Navy i 1960-66. Nunataken ble navngitt av Advisory Committee on Antarctic Names (US-ACAN) etter Walter Koehler i U.S. Army Aviation Detachment, en helikopterpilot under kartleggingen av Ellsworth Land i 1968-69.
BluesAsylet
BluesAsylet er et norsk radioprogram om blues og jazz som har gått på NRK Radio siden 2004. Programmet ledes av Knut Reiersrud og sendes på lørdagsettermiddager. Frem til 2017 var også Knut Borge en av programlederne. I programmet spilles det deltablues, country blues, storby- og storbandblues, urblues, bluesrock og jazz. Det inneholder også konkurranser og telefonintervju.
Første sending gikk 3. januar 2004.
Kim Yeong-nam
Kim Yeong-nam (født 29. januar 1996) er en sørkoreansk stuper.
Seglskrift
Seglskriften er en av de fem hovedkategorier innen kinesisk kalligrafi.
I seglskriften utføres de vertikale og de horisontale linjene på likevektig måte, og i endene utløper de lett spisset. Seglskriften ble underklassifisert i ro hovedgrupper, dàzhuàn, «Stor seglskrift», og xiǎozhuàn , «Liten seglskrift». Eksempler på den store seglskrift kjenner man særlig fra sylinderformede steiner og graverte bronsegryter. Karakteristisk for den lille seglskrift er de spunne og trådlignende linjer.
Iditarod 2007
Iditarod 2007, det 35. årlige Iditarod, startet i Anchorage den 3. mars 2007 med restart neste dag i Willow.
Li Shixin
Han representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 27 i 3 meter.
Iditarod 2007
Løpet fulgte en sørlig rute i 1852 km over Alaska Range, deretter gjennom det øde Interior, langs Yukon River, og tilslutt langs kysten av Beringshavet til Nome.
Sigrid Ekran ble Rookie of the year tross uhell underveis da hun ble skadet. Robert Sørlie. Løpet ble vunnet av Lance Mackey på 9 dager, 5:08:41, med en gjennomsnittshastighet på 8.16 km/h.
Bharathi-basen
Bharati (sanskrit: भारती)  er en stasjon i Antarktis drevet av India. Det er Indias tredje forskningsstasjon i Antarktis og er en av to aktive stasjoner i dag, i tillegg til Maitri-stasjonen. Den førte forskingsstasjonen til India, Dakshin Gangotri benyttes i dag som forsyningsbase. Stasjonen ligger i Larsemannfjella ved 69°S, 76°Ø. Stasjonen stod ferdig i 2012. Forskningen til Bharati-stasjonen fokuserer på oseanografi og geologi. Det vil også være forskning på å forstå den geologiske historien til det indiske subkontinentet.
Rådata fra Bharati blir sendt via en satellitt til NRSC (National Remote Sensing Centre) i Hyderabad for bildebehandling.
Lidingö kommune
Lidingö kommune er en kommune i Stockholms län i landskapet Uppland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Lidingö.
Lidingö inngår i storbyområdet rundt Stockholm (Stor-Stockholm).
Lidingöbanan (sporvognslinje 21) går fra Ropsten tunnelbanestasjon på Stockholmssiden (bydelen Hjorthagen) til Gåshaga på Lidingö (tettstedet Brevik).
Nest etter Stockholm har Lidingö høyest tetthet av ambassader og konsulater. Albania, Angola, Bahamas, Bolivia, El Salvador, Eritrea, Honduras, Iran, Kongo, Ukraina, Hviterussland og Zimbabwe har ambassade eller konsulat i kommunen. Dessuten har flere land sine ambassadørboliger på Lidingö.
Tettsteder
Lidingö kommune har tre tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Vennskapsbyer
Lidingö har tre vennskapsbyer:
Stor seglskrift
Stor seglskrift er den tradisjonelle beskrivelse av kinesisk skrift fra før Qin-dynastiet, og blir nå oftest i snevrere forstand brukt om skriftstilen under det vestlige og det tidlige østlige Zhou-dynastiet, og i videre forstand også om orakelbeinskrift. Den påfølgende skridtstil, i bruk offisielt under Qing-dynastiet, kalles liten seglskrift (小篆 Xiǎozhuàn).
Taekwondo under Asialekene 2010
Taekwondo under Asialekene 2010. Taekwondo var en av flere sporter under de 16. Asialekene som ble arrangert i Guangzhou i Kina. Konkurransene ble avviklet mellom 17. og 20. november 2010. Det ble konkurrert i åtte klasser for menn og i åtte for kvinner. 247 utøvere fra trettisju nasjoner deltok. Alle tapende semifinalister fikk bronsemedaljer. Sør-Korea ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Kina som også vant fire gull.
Cédric Fofana
Cédric Fofana (født 15. september 2003) er en canadisk stuper.
Han representerte Canada under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 29 i 3 meter.
Peranakan
Peranakan-kinesere eller baba-nyonya er uttrykk som benyttes om etterkommere av kinesiske innvandrere (opprinnelig etterkommere av kinesiske menn og malayiske eller indonesiske kvinner) i den indonesiske øyverden (Nusantara) i kolonitiden på sent 1600- og 1700-tall.
Medlemmene av denne befolkningsgruppe i Malakka kaller seg nyonya baba i stedet for baba-nyonya. Nyonya er termen for damene og baba for herrene. Ordet sikter særlig til den etnisk kinesiske befolkning i de britiske Straits Settlements i Britisk Malaya og den tidligere nederlandsk-kontrollerte øya Java og på andre steder, som helt eller delvis har antatt Nusantara-kulturen for å assimileres inn i de lokale samfunnene. De utgjorde eliten i Singapore, mer lojale til britene enn til Kina.
De fleste har bodd i generasjoner langs Malakkastredet. De var oftest kjøpmenn, mellomledd mellom briter og kinesere, eller kineserer og malayer, ettersom de oftest var engelskkyndige. På grunn av dette har de nesten alltid hatt ferdigheten å tale to eller flere språk. I senere generasjoner har en del tapt evnen til å kommunisere på kinesisk idet de ble assimilert med Malakkahalvøyas kultur og begynte å tale malayisk flytende som første eller annet språk.
Lingling (navn)
Lingling (kinesisk: 玲玲) er et vanlig kinesisk kvinnenavn.
Etymologi
Tegnet 玲 betyr «bjelle» eller «delikat». Det er vanlig i kinesisk kultur å ha jentenavn som repeterer samme tegn to ganger, som et tegn på hengivenhet eller intimitet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Oscar Aga
Oscar Aga (født 6. januar 2001) er en norsk fotballspiller som spiller for, på lån fra.
Stabæk
Den 26. februar 2018 skrev han under en treårskontrakt med.
Den 21. april 2018 fikk han sin Eliteserie-debut for mot.
Grorud (lån)
Den 29. august 2019 ble han lånt ut til den daværende 2. divisjonsklubben ut sesongen 2019.
Den 22. september scoret han sitt første 2. divisjons-mål for mot.
Han var med på å vinne 2. divisjon 2019 med.
Grorud
Den 20. januar 2020 skrev han under en treårskontrakt med.
Den 3. juli 2020 fikk han sin OBOS-liga-debut for mot.
Han ble nummer fire på toppscorerlista i OBOS-ligaen 2020 med 15 mål.
Elfsborg
Den 2. september 2021 skrev han under for den svenske klubben ut 2025. Overgangen var gjeldene fra den 8. januar 2022.
Den 14. oktober 2022 scoret han sitt første Allsvenskan-mål for mot.
Rosenborg
Den 6. mars 2023 skrev han under for ut 2026.
Den 12. mars 2023 fikk han sin offisielle A-lagsdebut for mot  i 4. runde i cupen.
Den 10. april 2023 fikk han sin Eliteserie-debut for Rosenborg mot.
Fredrikstad (lån)
Den 4. august 2023 fikk han sin OBOS-liga-debut for mot.
Jan Inge Jenssen
Jan Inge Jenssen (født 20. juni 1960) er professor innenfor området ledelse og organisering ved Universitetet i Agder og professor 2 på Høgskolen for Ledelse og Teologi.
Jenssen er gift og har 3 barn.
Borough
Borough (norsk kommune, herred) er en forvaltningsdistrikt i forskjellige stater.
Etymologi
Det engelske ordet borough er avledet fra angelsaksisk burg, burh i betydningen en bolig eller helst bolig innenfor en befestet inngjerding, fra urgermansk *burgs, «borg», «festning», i slekt med gammelfrisiske burg, norrøne borg, gammelhøytysk burg, buruc, fra urindoeuropeiske rotord *bhergh, «høy» med utledninger som refererer til høyde, ås, som en bygdeborg på ås i terrenget (også kilde til angelsaksiske beorg, «ås, åskam»).
På tysk som i norrønt hadde ordet hovedsakelig betydning borg i betydningen festning, men i gotisk fikk det betydningen «by», «borgerlig samfunn», noe som også skjedde i skiftet fra angelsaksisk (gammelengelsk) til mellomengelsk, fra «festning» og til «befestet by», særlig i funksjonen å sende representanter til parlamentet. Det germanske ordet fikk også tilstedeværelse i de indoeuropeiske nabospråkene; borgo (italiensk), bourg (fransk), burgo (spansk og portugisisk), burg (rumensk), purg (kajkaviansk dialekt av serbokroatisk) og durg (दर्ग) (hindu) og arg (ارگ) (persisk). Tilstedeværelsen av disse ordene som endelse i stedsnavn indikerer at de en gang var en befestet bosetning: Aldeburgh, Bamburgh, Tilbury, Tilburg, Strasbourg, Luxembourg, Edinburgh, Grundisburgh, Hamburg, Göteborg og andre.
Historie
Den juridiske statusen et sted fikk i middelalderen ved å bli borough ga dem et selvråderett, det vil si de ikke var underlagt fyrster. På den andre siden kunne de få en bailiff, en type guvernør. Statusen ble gitt direkte av kongen (Royal Charter). Noen boroughs hadde rett å sende en representant til parlamentet, denne retten ble gitt av parlamentet. Steder som ble borough fikk, særlig i Sør-England, endingen «-bury», i Midlands ble endingen ofte «-borough» og i Skottland «-burgh».
I 1974 ble den gamle forskjellen mellom boroughs og counties avskaffet. «Counties» ble inndelt i distrikter og også «bouroghs» fikk samme navn. I nyere tid har man i Storbritannia innført begrepet «metropolitan boroughs», som tilsvarer store bydeler i landets største byer.
13. serierunde i Eliteserien 2022
13. serierunde i Eliteserien i fotball for menn 2022 startet lørdag 9. juli kl. 16:00 med oppgjøret mellom og  på Aspmyra stadion i Bodø og avsluttet tirsdag 12. juli kl. 20:00 med det utsatte oppgjøret mellom  og  på Release Arena i Sandefjord.
Kampen mellom og  ble utsatt på grunn av pilotstreiken hos SAS.
Kampfakta
<div id="Bodø/Glimt v Sarpsborg 08"> <div id="Strømsgodset v Odd"> <div id="Lillestrøm v Viking"> <div id="Molde v Tromsø"> <div id="Vålerengsa v Kristiansund">
Diepholz
Diepholz (plattysk: Deefholt) er en bykommune med ca. 15 000 innbyggere i Landkreis Diepholz i Tyskland. Den lå historisk i Kongeriket Hannover (med forløpere), ble annektert av Preussen i 1866 og ligger i dag i delstaten Niedersachsen.
Nacka
Nacka er en by i Stockholms län i landskapet Södermanland i Sverige. Det er Nacka kommunes administrasjonssentrum. I 2010 hadde tettstedet Nacka 32,911 av kommunens totalt 90,108 innbyggere.