cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Beatles (White Album)
Side to
«I'm So Tired» ble skrevet i India da Lennon hadde problemer med å sovne. Den ble innspilt under samme sesjon som «The Continuing Story of Bungalow Bill». Sangteksten har referanser til Walter Raleigh, som karakteriseres som en «stupid git» for å ha innført tobakk til Europa. «Git» er en nedsettende britisk betegnelse for en «verdiløs person», «idiot» Sporet ender med at Lennon mumler «Monsieur, monsieur, how about another one?» I myten rundt konspirasjonsteorien at «Paul er død» ble det hevdet at om sporet ble spilt baklengs kunne man høre «Paul is dead man, miss him miss him».
«Blackbird» er McCartney som akkompagnerer seg på akustisk gitar. I henhold til Lewisohn er tikkingen i bakgrunnen en metronom, eller taktmåler, skjønt Emerick minnes å ha tatt opp lyden via en mikrofon ved McCartneys sko. Fuglesangen på sporet ble hentet fra Abbey Roads samling av lydeffekter, og ble spilt inn på en av EMIs portable båndopptakere.
Harrison skrev «Piggies» som et angrep på grådighet og materialisme i det moderne samfunnet. Han fikk hjelp fra både sin mor og Lennon til å fullføre sangteksten. Thomas spilte cembalo på sporet og Lennon bidro med et lydopptak av griser som grynter.
«Rocky Raccoon» utviklet seg fra en jam med McCartney, Lennon og Donovan i Rishikesh. Sangen ble spilt inn en enkelt sesjon, og var en av sporene som George Marin mente var kun fyllstoff og at det kun ble inkludert fordi Det hvite album skulle bli et dobbeltalbum.
«Don't Pass Me By» var Starrs første egenkomponerte låt for The Beatles. Han hadde lekt med ideen om å skrive en selvreflekterende sang en stund, kanskje så langt tilbake som 1963. Den hadde arbeidstitler som «Ringo's Tune» og «This Is Some Friendly» før den fikk sin endelige tittel. Grunnsporet besto av Starrs trommespill mens McCartney spilte piano. Martin komponerte en innledning for orkester, men den ble til sist lagt til side da det ble ment at den var «for bisarr». Isteden spilte Jack Fallon spilte fiolin i bluegrass-stil.
«Why Don't We Do It in the Road?» ble skrevet av McCartney i India etter han så to aper parre seg midt i gaten, og lurte på hvorfor mennesker var altfor siviliserte til å gjøre det samme. Han spilte selv alle instrumentene, unntatt trommer, som Starr bidro med. Den enkle sangteksten var veldig lik noe Lennon kunne ha skrevet, og Lennon var irritert over at han ikke ble bedt om å spille på den. McCartney uttalte senere at det var «tit for tat» («like for like») da han ikke ble bedt om å bidra på «Revolution 9».
«I Will» ble skrevet og sunget av McCartney, og med hjelp av Lennon and Starr på slagverkinstrumenter, Det er en rolig, akustisk kjærlighetssang. Mellom de tallrike innspillingene, brøt de tre Beatles-medlemmene av for å gjøre andre opptak. Under opptak 19 av «I Will» begynte McCartney på et fragment av en sang kjent som «Can You Take Me Back?», mens Cilla Blacks hitsang «Step Inside Love» (skrevet av McCartney) og et tøysenummer, «Los Paranoias», også ble jammet fram under innspillingen. Dette ble siden utgitt på Anthology 3.
«Julia» var det siste sporet som ble innspilt for albumet og har Lennon på akustisk gitar. Lennon spilte solo i en stil som var lik McCartneys på «Blackbird» Dette er den eneste Beatles-sangen som Lennon framførte alene og er en hyllest hans mor Julia Lennon som ble drept i bilulykke da Lennon bare var sytten år gammel. Sangteksten handler om tapet av moren og hans forhold til Yoko Ono, «ocean child» («havets barn»), som ble referert til i teksten. Ono bidro med teksten, men sangen ble på tradisjonelt vis kreditert til Lennon-McCartney.
Side tre
Ifølge McCartney var «Birthday» en ekte Lennon-McCartney-låt, «50–50 John og meg, gjort på stedet og tatt opp den samme kvelden.» Han og Lennon ble inspirert til skrive sangen etter at de hadde sett den amerikanske musikkomedien Hun kan'ke for det (originaltittel: The Girl Can't Help It, 1956) på TV. De sang vokalen i samme stil som Little Richard gjør i filmen. Etter at The Beatles hadde spilt inn sangen, ble det lagt på koring av Ono og Pattie Harrison.
«Yer Blues» ble skrevet av Lennon i India. Til tross for mediteringen og den fredfylte atmosfæren, følte han seg likevel ikke lykkelig, noe som reflekteres over i sangteksten. Musikkstilen var inspirert av den britiske blues-boomen i 1968, og som kjennetegnet grupper som Fleetwood Mac og Chicken Shack. Musikken ble spilt inn i et lite rom ved siden av kontrollrommet til Studio 2 i Abbey Road. 4-spors-opptaket ble direkte rediger, noe som var uanlig for en Beatles-innspilling. Dette resulterte i en brå avslutning ved 3:17 og inn i begynnelsen av en annen innspilling (som deretter ble fadet).
McCartney skrev «Mother Nature's Son» i India, og arbeidet videre på den alene i Abbey Road. Han framførte sangen solo med kun et messingblåserarrangement av George Martin. Flere andre sangere spilte siden inn sin versjon av sangen, blant annet John Denver og Sheryl Crow.
«Everybody's Got Something to Hide Except Me and My Monkey» oppsto fra en jam og hadde opprinnelig ingen tittel. En endelige miksen gjode låten raskere ved å få båndet til å 43 hertz framfor det vanlige 50. Harrison hevdet senere at den første delen av tittelen kom fra en av Maharishis faste uttrykk og at «and my monkey» ble lagt til senere.
«Sexy Sadie» hadde først tittelen «Maharishi», og ble skrevet av Lennon etter at han hadde besluttet å forlate Rishikesh. Harrison sørget for at Lennon endret den opprinnelige tittelen, men i et intervju i 1980 innrømmet Lennon at inspirasjonen var Maharishi at den ble skrevet i skuffelsen over guruens seksuelle framstøt mot Mia Farrow. «Jeg bare kalte ham for ’Sexy Sadie’.» «Jeg benyttet situasjonen til å skrive en sang, ganske kalkulerende, men også for å uttrykke hva jeg følte. Jeg forlot Maharishi med en dårlig smak i munnen.»
«Helter Skelter» ble skrevet av McCartney. Den ble først spilt inn som en blues. De første opptakene ble framført av bandet live og inkluderte lange gjennomganger hvor de jammet på instrumentene. Ettersom disse opptakene var altfor lange til å passe på en LP, ble sangen lagt til side fram til september, da en ny og kortere versjon ble innspilt. Stemningen under innspillingen var kaotisk, men ingen våget å si i fra til noen i The Beatles at de var ute av kontroll. Harrison skal etter sigende ha løpt rundt i studioet med et brennende askebeger over hodet, og «gjorde en Arthur Brown», en britisk sanger kjent for sin hitsang «Fire!» det samme året. Stereoversjonen på LP-en består av et ekstra minutt med musikk sammenlignet med monoversjonen, og som enrer med at Starr roper ut: «I've got blisters on my fingers!» Tittelen betyr berg-og-dal-bane på britisk-engelsk, men amerikanske Charles Manson tolket sangen til å handle om helvete. Sangen ble således en nøkkelsporene som fikk Manson å til å tro at albumet hadde kodete beskjeder som refererte til en apokalyptisk krig og ledet sin bevegelse i forberedelse til hans tolkning av «Helter Skelter».
Den siste sangen på side tre er Harrisons «Long, Long, Long», hvor en del av akkordprogresjonen er tatt fra Bob Dylans «Sad Eyed Lady of the Lowlands». MacDonald har beskrevet sangen som Harrisons «berørende bevis på en utmattet, men lettet forsoning med Gud» og betraktet den som hans «fineste øyeblikk med The Beatles.» Innspillingssesjonen av hovedsporet var et av de lengste som The Bealtes noen gang gjorde, og strakte seg fra ettermiddagen 7. oktober og gjennom natten til 7 om morgenen den neste dagen. McCartney spilte hammondorgel på sangen og en «selsom raslende» effekt mot slutten ble skapt av en tone som fikk en vinflaske som sto oppå orgelets lesliehøytaler til å resonere.
Side fire
«Honey Pie» ble skrevet av McCartney som en «oldie» og en pastisj på varieté- og dansemusikken fra det glade 1920-tallet. Åpningsseksjonen på sporet hadde lyden til en gammel 78-plate som ble overdubbet. Samtidig arrangerte Martin en saksofon- og klarinettdel i samme stil. Lennon spilte sologitar på sangen og Harrison spilte bass.
«Savoy Truffle» har tittel etter en av sjokoladevariantene som den gang fantes i en boks av konfektmerket Mackintosh's Good News. Sangen var inspirert av at hans kompis Clapton likte å spise disse. Sporet har en sekstett med saksofoner, arrangert av Thomas, som også spilte tangentinstrumenter. Harrison uttalte senere at Derek Taylor hadde bidratt i ferdigstillingen av sangteksten. Sangen var også et bevis på Harrisons fornyede interesse for rhythm and blues etter at han hadde studert sitar i to år.
Lennon begynte å skrive «Cry Baby Cry» en gang på slutten av 1967 og teksten er delvis avledet fra en gammel TV-reklame. Martin spilte munnspill på sangen. »,
Mellom «Cry Baby Cry» og «Revolution 9 »kommer et kort segment av en sang uten noen tittel, men som ofte kalles for «Can You Take Me Back?», skrevet av Paul McCartney. Dette var egentlig en del av en musikk som ble improvisert fra mens «I Will» ble spilt inn. På CD-utgivelsene er denne lagt inn som en forlengelse av «Cry Baby Cry»
Den lange og abstrakte lydsporet «Revolution 9» ble utviklet fra opptak under overdubbingen av «Revolution 1». Lennon, Harrison og Ono la på ytterligere lag med lydkollasjer og utdrag fra snakking i samme stil av Karlheinz Stockhausen. Sporet begynner med et utdrag fra et eksamensopptak fra musikkskolen Royal Schools of Music, og avsluttes med Onos kjente kommentar, «you become naked». Yoko Ono var tungt involvert i produksjonen og ga råd til Lennon om hvilke lydbånd han skulle bruke. Paul McCartney deltok ikke produksjonen og var etter sigende ikke begeistret for at det ble inkludert på albumet. Sporet har fått delte meninger fra både kritikerne og Beatles-fans i årenes løp, og det tiltrakk seg både interesse og misnøye.
«Good Night» var en bånsull eller vuggevise som Lennon skrev for sin sønn Julian, og han ba særskilt om at Starr sang den. De første opptakene hadde kun Lennon på akustisk gitar og Starr på vokal, men Martin skrev et arrangement for orkester og kor, som erstattet gitaren i den endelige miksen. Han spilte også celesta.
Utgivelse
Dobbeltalbumet The Beatles ble utgitt 22. november 1968 i Storbritannia, fulgt av utgivelse i USA tre dager senere. Albumets arbeidstittel var A Doll's House etter Henrik Ibsens skuespill Et dukkehjem, men ideen ble senere forkastet da det engelske progressive rockebandet Family utga albumet Music in a Doll's House tidligere det samme året. Schaffner skrev i 1977 at til tross for at albumets offisielle tittel var kun The Beatles, «Fra første dagen for utgivelsen refererte alle til det som ‘Det hvite album’.»
Albumet var det tredje som ble utgitt på The Beatles’ eget plateselskap Apple Records. De to foregående utgivelsene var Harrisons Wonderwall Music og Lennon og Onos Two Virgins. George Martin har uttalt at han var motstander av ideen om et dobbeltalbum og foreslo for bandet å redusere antall sanger for å utgi et enkeltalbum med kun de sterkeste og beste sangene, men bandet stemte ned forslaget. Da Starr ble intervjuet for TV-serien The Beatles Anthology på 1990-tallet, sa han at han nå følte at det burde ha vært utgitt som to adskilte album (som han ga tilnavnene «The White Album» og «The Whiter Album»). Da Harrison reflekterte over albumet, mente han at en del av sporene kunne ha vært utgitt som B-sider, men «det var veldig mye ego i bandet». Han støttet også ideen om et dobbeltalbum for å kvitte seg med den lagerkatalogen av sanger som gruppen hadde på denne tiden. Som sterk kontrast sa McCartney at albumet er perfekt slik det er, og la til «It's the bloody Beatles' White Album. Shut up!»
Albumets omslag ble designet av popkunstneren Richard Hamilton, i samarbeid med McCartney. og besto av kun en hvite flate, og navnet på gruppen uthevet i reliefftrykk (som i blindskrift) noe nedenfor midten på albumets høyre side. Hensikten var å skape en skarp kontrast til Peter Blakes fargerike og detaljrike plateomslag for Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. På det første opplaget fikk også hvert eksemplar påtrykket et unikt serienummer, som Hamilton mente: «skapte den komiske illusjonen av et nummerert eksemplar av et album med et begrenset opplag på rundt fem millioner kopier.» I 2008 ble et album med serienummeret 0000005 solgt for £19,201 (tilsvarende rundt 206,197 NOK per august 2017) på eBay. I 2015 ble Ringo Starrs personlige kopinummer 0000001 auksjonert bort for enestående $790,000.
Senere vinylutgivelser i USA viste albumtittelen i grått trykk (framfor i reliefftrykk). Albumet hadde også inkludert en poster som besto av en montasje av fotografier og med sangtekstene trykket på baksiden. I tillegg var det fire enkeltstående fotoportretter av de fire Beatles-medlemmene, fotografert av John Kelly. Disse portrettene, som i seg selv ble ikoniske, ble fotografert høsten 1968. Fotografiene for posteren ble samlet av Hamilton og McCartney, og sorterte på et mangfold av måter i flere dager før de kom til det endelige resultatet. Utgivelsen på 8-spors lydbånd og kassett hadde derimot ikke et hvitt omslag, men en versjon i sterk svart-hvitt-kontrast av de fire portrettene til Kelly.
I løpet av 1978 og 1979 for albumets tiårsjubileum, sendte EMI ut albumet i en begrenset utgave på hvit vinyl i flere land. Albumet ble utgitt på nytt, sammen med resten av Beatles-katalogen, på CD (compact disc) i 1987. Det ble utgitt på nytt i 2009 i en ny, remasteret utgave.
Et maleri av bandet av John Byrne var på et tidlig tidspunkt vurdert for å bli benyttet som omslaget på dette albumet. Bildet ble isteden benyttet på omslaget til samlealbumet The Beatles' Ballads, utgitt i 1980. I 2012 ble originalbildet lagt ut til salg på auksjon.
Kulturelle reaksjoner
I henhold til MacDonald analyserte motkulturen på 1960-tallet det hvite dobbeltalbumet over og hinsides alle de tidligere utgivelsene til The Beatles. Albumets sangtekster utviklet seg fra det vage og uklare til det bevisste hentydninger og således åpen for tolkninger og misforståelser, slik som i «Glass Onion» (jf. «the walrus was Paul») og «Piggies» (jf. «what they need's a damn good whacking»). Utgivelsen sammenfalt også med en offentlige fordømmelse av Lennons behandling av sin hustru Cynthia, og av hans og Onos felles prosjekter, særskilt Two Virgins. De britiske myndigheter viste en tilsvarende mindre tolerant holdning mot The Beatles, som vist ved at Londons narkotikapoliti arresterte Lennon og Ono i oktober 1968 for besittelse av marihuana, en anklage som han senere hevdet var falsk. I tilfellet av «Back in the U.S.S.R.» ble sangteksten tolket av den amerikanske kristne evangelisten David Noebel som ytterligere bevis på The Beatles’ deltagelse i en kommunistisk sammensvergelse for å hjernevaske amerikanske ungdommer.
Teksten på Lennons «Revolution 1» ble feiltolket for budskap han ikke hadde tenkt. På albumversjon rådet han de som «talk about destruction» (snakket om ødeleggelse) til «count me out» (ikke regne med hans deltagelse). Ordet «out» som Lennon sang, fulgte han opp med si «in». På den tiden da albumet ble utgitt, ble det enkelte ordet «in» forstått av den radikale venstresiden som at Lennon støttet politisk motivert vold, noe som fulgte med maiopprøret i Paris 1968.
Ytterligere til det forræderi som de følte ved Lennons ikke-aktivistiske holdning i «Revolution 1», fordømte kommentatorer fra det nye venstre Det hvite album for at det ikke hadde en politisk agenda. The Beatles selv ble anklaget for å benytte eklektisisme og pastisj som et virkemiddel til unngå viktige emner i det turbulente politiske og sosiale klimaet på slutten av 1960-tallet. Jon Landau, som skrev for Liberation News Service, argumenterte for at i særlig «Piggies» og «Rocky Racoon» hadde bandet benyttet seg av parodi ettersom de var «redde for konfrontere virkeligheten» og «nødvendighetenes øyeblikk». Som Landau var det mange skribenter på venstresiden som betraktet albumet som udatert og irrelevant; isteden ble The Rolling Stones’ samtidige album Beggars Banquet fremmet for det som Jon Wiener betegnet som «den ’sterke løsning’, en musikalsk vridning utover, mot dagens politiske og sosiale kamper.»
Charles Manson hørte albumet ikke lenge etter at det hadde blitt utgitt. Han hadde allerede hevdet å finne skjulte budskap i sangene til tidligere Beatles-album, men med Det hvite album tolket han profetisk betydning i flere av sangene, inkludert «Blackbird», «Piggies» (særskilt i linjen «what they need's a damn good whacking»), «Helter Skelter», «Revolution 1» og «Revolution 9», og tolket sangtekstene som en tegn på en umiddelbar kommende voldelig krig. Han spilte albumet gjentatte ganger for sine tilhengere, Manson-familien, og overbeviste dem om at det var et apokalyptisk budskap som bebudet et opprør av undertrykte folk, og trakk paralleller med kapittel 9 i Johannes' åpenbaring i Det nye testamente.
Innflytelse og hyllest
Det hvite albumet, både musikken og albumets konsept, har hatt stor påvirkning på populærmusikken og dens indre kultur. På 1990-tallet har både Prince og Metallica laget album med sine egne navn som titler som er blitt trykket på helt svarte omslag. Begge blir omtalt som Det sorte album (Black Album). I 2003 utga rapperen Jay-Z et album som også offisielt ble hetende The Black Album. To samlinger av Beatles-sanger, utgitt i 1973 som The Beatles 1962-1966 og The Beatles 1967-1970, har uoffisielt blitt kalt for Det røde albumet og Det blå albumet med klar referanse til farvesystemet. Tre av albumene til Weezer med artistens navn som tittel, har blitt hetende Det blå albumet (1994), Det grønne albumet (2001) og Det røde albumet (2008).
Et 1998-album av nye sanger fra de gule tegnefilmfigurene The Simpsons fikk tittelen The Yellow Album, men albumets omslagsdesign var derimot en parodi på The Beatles' Sgt. Pepper-album.
I 2004 utga Brian Burton (også kjent som DJ Danger Mouse) albumet The Grey Album, et uautorisert remikset album som senere ble distribuert på internett med strofer fra The Beatles (White Album) sammen med a cappella-versjonen av Jaj-Zs The Black Album.
Tidlig i 2013 presenterte galleriet Recess i New York Citys nabolag SoHo på Manhattan installasjonen We Buy White Albums av kunstneren Rutherford Chang. Installasjonen var en form for platebutikk hvor det var ingenting annet enn originale utgivelser av LP-en Det hvite album ble vist fram. Chang skapte også en innspilling av hvor lyden av et hundre kopier av side en fra LP-en ble lagt oppå hverandre.
Knut Hamsuns plass (Grimstad)
Knut Hamsuns plass er en plass i Grimstad sentrum, foran de gamle lokalene til Grimstad bibliotek, som er oppkalt etter forfatteren og nobelprisvinneren Knut Hamsun. Det er planer om at lokalene skal omgjøres til et Knut Hamsun-museum. Det ble vedtatt å gi plassen navnet Knut Hamsuns plass 21. januar 2009.
Birgittaklosteret i Trondheim
Birgittaklosteret på Tiller i Trondheim er et katolsk nonnekloster tilknyttet birgittinerordenen. Birgittaklosteret befinner seg ca. 10 km sør for Trondheim sentrum, nær Tiller kirke.
Knut Hamsuns plass (Grimstad)
Det er også en byste av Knut Hamsun på plassen. Grimstad fikk den i gave av Hamsuns barnebarn Anne Marie Thurmann-Moe. Bysten er laget i 1994 av billedhugger Roald Olsson. Et eksemplar støpt i bronse står i Gyldendal Norsk Forlags lokaler. Det ble siden støpt et eksemplar nr. to, som Anne Marie Thurmann-Moe fikk i 60-årsgave av sin mann. Det er dette eksemplaret som ble forært Grimstad. Gyldendal Norsk Forlag bidro med å sette opp en sokkel.
Birgittaklosteret i Trondheim
Historikk
Den hellige Birgitta fra Upplands len i Sverige grunnla sitt første kloster i Vadstena i året 1370. Flere århundre senere i 1911 fornyet den salige moder Elisabeth, som var født i Fåglavik i Västergötland, Birgittaordenen med hovedklosteret i Roma. Under hennes ledelse fikk Birgittaordenen nytt liv.
Birgittasøstrene kom til Norge og Trondheim i 1998, og opprettet et kloster i midlertidige lokaler (nær Heimdal sentrum) den 19. juni 1998.
I august 2009 kunne søstrene flytte til sitt nye kloster på Tiller. Klosteret er på 3.100 kvadratmeter. Gjestehuset med 5 dobbeltrom, 15 enkeltrom og konferanserom kunne tas i bruk samtidig.
Siste byggetrinn, presteboligen og klosterkirken, sto ferdig i desember 2010 og ble høytidelig innviet 2. april 2011. Biskop Bernt Eidsvig var hovedcelebrant. Kirken har sitteplasser til ca. 100 besøkende.
Bønn og arbeid
På søndag er det messe kl. 11.00.
Mellom bønnetidene driver søstrene et gjestehus med konferanseavdeling.
Lokalene kan også leies for private arrangement som jubileer, konfirmasjon, minnesamvær etc.
Høysteinane kloster
Høysteinane kloster i Larvik er et katolsk kvinnekloster tilknyttet den kontemplative nonneordenen klarissene, også kalt ''Sta. Klara-søstrene''.
De første klarisser ankom Larvik i 1995. Kommuniteten ble offisielt grunnlagt av klarisseklosteret i Ennis i Irland på festen for Den hellige Klara, 11. august 1997. Etter flere år i midlertidig bolig på Østre Halsen i Larvik flyttet nonnene i 2006 inn i et nybygd klosteranlegg: Høysteinane.
Etter en del utskiftninger av beboerne, og en økning av antall søstre til ni våren 2015, gjorde at den formelle grunnleggelse av klosteret i kirkelig forstand først skjedde 14. juni 2015, med biskop Bernt Eidsvig som hovedcelebrant, sammen med åtte prester og to diakoner.
Fjernsynsprodusent
En fjernsynsprodusent eller TV-produsent er en leder innen produksjon og utvikling av TV-programmer. Innad i NRK kalles blir ofte betegnelsen prosjektleder brukt om denne stillingen.
Produsenten er en administrativ leder for en tv-produksjon, og vedkommende har ansvar for å styre de tilgjengelige ressursene. Herunder kommer oppgaver som: planlegging, budsjettering, bemanning og daglig drift av en produksjon. Produsenten fungerer ofte som en redaktør, og har derved siste ord i de fleste innholdsmessige avgjørelser.
En fjernsynsprodusent må ikke blandes med en billedprodusent, som er underordnet produsenten, og har ansvaret for billedregi.
Kjente fjernsynsprodusenter i Norge er for eksempel Trond Kvernstrøm, Lasse Hallberg. Lars Hognestad, Stein Roger Bull og Johnny Bergh.
What Happened to Father?
What Happened to Father? er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av C. J. Williams.
Jan Harald Jansen
Jan Harald Jansen (født 27. mars 1963) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Han var ordfører i Berg kommune i Troms fra 2007 til 2011.
Europavei 373
Europavei 373 går mellom Lublin i Polen og Kyiv i Ukraina. Veiens lengde er rundt 590 km.
Gregor Gillespie
Gregor Gillespie (født 18. mars 1987 i Webster i New York i USA) er en amerikansk MMA-utøver som siden 2016 har vært under kontrakt med MMA-arrangøren UFC, der han stiller i vektklassen lettvekt.
What Happened to Father?
Handling
Men han klarer ikke å forhindre at både den mannlige og kvinnelige hovedrollen ikke skal være med under opptredenen likevel. Han trer derfor inn som en av hovedrollene, etter alt for lite øvelse, men han blir kraftig buet på av publikum. Det skjer deretter en rekke eventyr og misforståelser før faren og resten av familien hans kan gjenforenes under datterens bryllup.
The Early Days
The Early Days er en DVD om begynnelsen til Iron Maiden og de fire første albumene – Iron Maiden, Killers, The Number Of The Beast og Piece Of Mind.
Gregor Gillespie
Gregor Gillespie har en sterk bakgrunn fra bryting der han på universitetsnivå vant det nasjonale mesterskapet i 2007. Han er en fremadstormende MMA-utøver viden anerkjent både som en av UFCs beste brytere og en av de mest undervurderte utøverne.
Jan Harald Jansen
Jansen styrte med et flertall basert på Arbeiderpartiet og en lokal liste.
The Early Days
DVD-en gir deg innblikk av dannelsen av Iron Maiden, og hvordan de første albumene ble produsert. DVD-en inneholder masse videomateriale fra Maidens tidlige turneer, bl.a. Live at the Rainbow 80, Beast over Hammersmith 82 og Live in Dortmund 83. I tillegg til konserten på Ruskin Arms i 1980, og alle musikkvideoene fra de fire første albumene.
Gregor Gillespie
Hans første motstander rangert blant topp ti i vektklassen var Kevin Lee under stevnet UFC 244. Da kampen ble offentliggjort var Gillespie rangert som nummer tolv, mens Lee var rangert som nummer ni. Inntil møtet med Lee hadde Gillespie dominert alle sine motstandere med overlegne ferdigheter innen bryting og grappling. Kevin Lee, som selv har bakgrunn fra bryting, stilte med bred benstilling, fremoverlent og lavt tyngdepunkt fra start, tydelig forberedt på å forhindre Gillespies innganger til bryting. Lee lykkes i sin strategi i å tvinge kampen til å forbli stående. Omtrent halvveis ut i første runde ble Gillespie overrasket av et tungt høyre overhåndsslag som førte til at han i et unnvikelsesforsøk blottet sin høyre side for et påfølgende venstre høyspark fra Lee som traff Gillespie rett i hakepartiet. Sparket slo Gillespie umiddelbart bevisstløs og ble en spektakulær avslutning på en kamp som markerte Gillespies første tap som MMA-utøver.
The Early Days
Sommeren 2005 la bandet ut på en verdensturné i forbindelse med denne DVD-en, The Early Days Tour. Her spilte de kun sanger fra de fire første albumene.
Gregor Gillespie
Gillespie kom seg imidlertid tilbake på vinnersporet med seier over brasilianske Diego Ferreira i neste kamp. Gillespie fikk tøff motstand av den brasilianske grappling-spesialisten i en første runde som bølget fram og tilbake i høyt tempo. Det voldsomme tempoet Gillespie la opp til med gjentatte nedrivingsforsøk så etter første runde ut til å ha kostet mye krefter for Gillespie som var tydelig preget da han gikk for å sette seg i pausen. I andre runde viste det seg at det fortsatt sterke presset Gillespie konstant la på sin motstander etter hvert slet ut Ferreira i enda større grad enn ham selv. Med større vilje og energi kom Gillespie etter hvert til å dominere Ferreira, som i økende grad viste seg ute av stand til å stå imot, hvilket tvang dommeren til å avbryte kampen mot slutten av andre runde og utrope Gillespie til seierherre.
Reid Hamilton
Reid Hamilton (født 3. april 1969) er en newzealandsk sandvolleyballspiller.
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 1996 i Atlanta, hvor han ble nummer 17.
Grønt Punkt
Grønt Punkt Norge AS (tidligere Materialretur AS), etablert i 1997, er et selskap som administrerer finansieringen av norsk næringslivs ordninger for innsamling og behandling av emballasje. Medlemmene i Grønt Punkt Norge er alle typer bedrifter som bringer emballasje til det norske markedet; emballasjeprodusenter, emballasjeimportører, vareprodusenter (pakker/fyller), vareimportører og grossister.
Bakgrunnen for selskapet er en serie avtaler fra 1994 mellom Miljøverndepartementet og næringslivet om frivillig innsamling og gjenvinning av emballasje. Avtalen omfatter emballasje av metall, plast, bølgepapp, drikkekartong og kartong. Bransjeavtalene resulterte i opprettelsen av såkalte materialselskap, ett for hvert materialslag:
Oppgavefordelinga mellom Grønt Punkt Norge og materialselskapene er at Grønt Punkt Norge påser at medlemmene innrapporterer sin emballasjebruk. Basert på dette, innkreves emballasjevederlag som sendes videre til materialselskapene. Disse står for organiseringen av innsamlings- og gjenvinningsordningene. Fra 1. februar 2008 drifter Grønt Punkt Norge AS i tillegg innsamling og gjenvinning av plastemballasje, emballasjekartong og drikkekartong. Bare bedrifter som er medlem i Grønt Punkt Norge har rett til å bruke Grønt Punkt-merket på sine produkter. Per 1. januar 2013 har Grønt Punkt 4847 medlemmer og 1875 kontrollmedlemmer. I tillegg betales emballasjevederlaget fra ytterligere ca. 4000 bedrifter gjennom såkalt produsentinnkreving. Administrerende direktør i selskapet er Jaana Røine.
Dopingtelefonen
Dopingtelefonen er en norsk riksdekkende informasjonstjeneste for alle som har spørsmål om doping og slankepreparater. Den består av en hjemmeside og gratistelefonnummeret 800 50 200. Tjenesten er gratis og anonym.
Dopingtelefonen driver antidopingarbeid gjennom informasjon og undervisning og er knyttet til hormonlaboratoriet ved Oslo universitetssykehus, Aker. Tjenesten finansieres av Helsedepartementet.
Bivirkninger
I kjølvannet av dopingbruk følger en del bivirkninger og bekymringer. Endringer i personlighet og oppførsel (aggresjon) er alvorlige bivirkninger som pårørende gjerne vil snakke om. Mannepupper (bitch-tits, gynekomasti), økt behåring eller hårtap, kviser, maskulinisering, femininisering, neseblod, diabetes, hodepine, skader på lever og nyrer opptar også mange. Doping i forhold til vekst, utvikling og pubertet er også relevant å ta opp, samt bivirkningen akromegali.
Andre problemer som tas opp er problemer med impotens (decadick),sædceller (infertilitet), endret størrelse på klitoris, kjønnslepper, penis, prostata og testikler. Dopingtelefonen får også henvendelser om sex, sexlyst, graviditet og foster, blodverdier, testing, dopingkontroll, avhengighet, rus, megareksi mm. Dopingtelefonen gir ikke råd og tips (bruksanvisning) om bruk av doping.
Mae Marsh
Mae Marsh (født Mary Wayne Marsh 9. november 1894 i Madrid i New Mexico i USA, død 13. februar 1968 i Hermosa Beach i California) var en amerikansk filmskuespiller med en karriere som strakk seg over 55 år.
Bakgrunn
En ofte fortalt historie om hennes bakgrunn var at hennes far var revisor ved jernbanen og døde da Mae var fire år. Hennes mor giftet seg på nytt, men hennes stefar omkom i jordskjelvet i San Francisco i 1906. Imidlertid er intet av dette riktig: Faren, S. Charles Marsh, var bartender, og han var i live i alle fall så sent som i juni 1900, da Mae Marsh var nesten seks år. Stefaren, oljefeltinspektøren William Hall, kunne ikke ha omkommet i 1906, ettersom han vat oppført i mantallet av 1910 som boende med hennes mor May født Warne, og søstrene.
Hun gikk på en klosterskole i Hollywood og skulket skolan for å se sin søster prøvefilme da hun ble oppdaget av D.W. Griffith.
Filmskuespillerinne
Hun debuterte som skuespiller i 1910 med filmene Ramona og Serious Sixteen; et gjennombrudd kom året etter med filmen Fighting Blood.
Stikomyti
Stikomyti (gresk: Στιχομυθία, Stikhomythia, «linjetale») er en teknikk i poetisk drama hvor sekvenser av vekslende (alternerende) enkeltlinjer, eller halvlinjer (hemistikhomythia) eller to-linjers tale (distikhomythia) er til to alternerende figurer. Det har vanligvis gjentagelse og antitese, Begrepet har sitt opphav for teateret i antikkens Hellas, men mange dramatikere har siden benyttet teknikken. Etymologisk kommer det av det greske stikhos («rad, verselinjer») og muthos («tale»).
Mae Marsh
Filmskuespillerinne
Hun ble heltinne i flere av Griffiths filmer, der hun kunne spille pikeaktig såvel som moden kvinne, og fysisk vever men likevel sterk i sjelen. I rollen som lillesøster er hun minneverdig i En nasjons fødsel i 1915, der hennes skikkelse velger å begå selvmord i stedet for å bli voldtatt. En enda større suksess kom det påfølgende år i en av den amerikanske stumfilmens mesterverker, Intolerance, der hun spilte den av sorg nedtyngede hustrun.
Stikomyti
Teknikken ble hyppig brukt av dramatikeren Sofokles og Evripides og passer særlig i avsnitt med dramatisk dialog, hvor to rollefigurer er i voldelig krangel. Den rytmiske intensiteten i altererende linjer kombinert med raske, bitende fektinger i dialogen kan skape en kraftfull effekt. Også Shakespeare er kjent for å benytte teknikken i enkelte av sine verker.
Mae Marsh
Filmskuespillerinne
Marsh inngikk en lukrativ kontrakt med regissør Samuel Goldwyn som var verdt 2500 dollar per uke etter filmen Intolerance i 1916, men ingen av de filmene som hun gjorde med ham var spesielt vellykket. Etter lydfilmens inntog medvirket hun i biroller i svært mange filmer.
Etter at hun giftet seg med en publisitetsagent for Goldwyn i 1918, sank hennes gjennomsnittlige filmproduksjon til cirka én film i året.
Constantine Louloudis
Constantine Louloudis (født 15. september 1991) er en britisk roer som spesialiserer seg i åtterbåt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok bronse i åtter.
Mae Marsh
Filmskuespillerinne
Marsh har en stjerne på Hollywood Walk of Fame som ligger ved Vine Street 1600.
Tennis under Middelhavslekene 1979
Tennis under Middelhavslekene 1979. Tennis var en av flere sporter under de åttende middelhavslekene som ble arrangert i Split i Jugoslavia i perioden 15. til 29. september 1979. Det var femte gangen som tennis var med på programmet under Middelhavslekene. Det var single- og doubleturneringer for både menn og kvinner. Jugoslavia ble beste nasjon med to gullmedaljer foran Spania og Italia med en hver.
Constantine Louloudis
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
I 2016 ble Louloudis utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
Federación Nacional Autónoma de Fútbol de Honduras
Federación Nacional Autónoma de Fútbol de Honduras (forkortet til FENAFUTH, eller National Autonomous Federation of Football i Honduras) er den den offisielle fotball-organisasjonen i Honduras og som har hovedansvaret for landslaget til Honduras.
FENAFUTH ble grunnlagt i 1951 og ble med i det internasjonale fotballforbundet FIFA det samme året. Ti år senere ble organisasjonen med i organisasjonen CONCACAF som er det mellomamerikanske fotballforbundet.
Svømmehall
En svømmehall er et innendørs svømmeanlegg.
Trisong Detsen
Trisong Detsen (THL; tibetansk: ཁྲི་སྲོང་ལྡེ་བཙན, wylie: khri srong lde btsan, tibetansk pinyin: Chisong Dêzän, Lhasa-dialekt: ʈʂʰisoŋ tetsɛ̃, født ca. 742, død ca. 797) var den 38. keiser av Tibet. Han var sønn av Mé Aktsom (den 37. keiseren) og dronning sna-nam-bza' mang-po-rje bzhi-sting.
Trisong Detsen regjerte som tsenpo over det tibetanske imperium fra år 755 til 797. Hans dronning var Yeshe Tsogyal. Hans etterfølger på tronen var sønnen Muné Tsenpo, som ble den 39. keiser av Tibet i året 797.
Nyingma og klosteret Samye
Trisong Detsen spilte en viktig rolle i innføringen av tibetansk buddhisme og i etableringen av Nyingma eller «den gamle skolen». Han regnes som den andre av tre «dharmakonger» (chögyel, ཆོས་རྒྱལ) i Tibet. De to andre var Songtsän Gampo (som grunnla det tibetanske imperium) og Ralpacan (som ble myrdet i 838).
En inskripsjon (rdo rings) på pilaren Skar-cung som ble reist av hans sønn Sadnalegs (regjerte fra 800 eller 804 til 815) sier at det var under regjeringstiden til Trisong Detsen at «helligdommer for de tre juveler ble reist ved å bygge templer i sentrum og langs grensene, Bsam-yas [klosteret Samye] i Brag-mar, og så videre». Det første ediktet til Trisong Detsen nevner et fellesskap av munker ved Bsam-yas (Samye), som bestod av tidligere soldater. Ediktet er omtalt av den tibetanske historikeren Pawo Tsuglag Threngwa (1504–1566) i hans verk Kilden til dharmaer (ཆོས་ཀྱི་འབྱུང་གནས, chos kyi 'byung gnas, bind ja (ཇ), folioene 108b–110a).
Den tibetanske krønike nevner også buddhismens tilstedeværelse i Tibet, og omtaler klostre mange steder i det tibetanske imperium. Testamentet til Ba beskriver grunnlaget for dette klosteret og utviklingen av skolen Nyingma under Trisong Detsen.
Samye var Tibets første buddhistiske kloster (vihāra) og ble konstruert mellom år 775 og 779. Det ble åpnet i 779 av Padmasambhāva, og samme år utropte Trisong Detsen buddhismen til en statsreligion.
Chogyur Lingpa (1829–1870) og tulkuen Neten Chokling (f. 1973) betraktet seg som reinkarnasjoner av Trisong Detsen.
Forfølgelsen av Bøn
I det 8. århundre, og langt inn i det 9. århundre, fant det sted en maktkamp i Tibet. Striden stod mellom kongehuset (som støttet buddhismen) og aristokratiske familier som forsvarte den animistiske og sjamanistiske religionen Bøn. Bøn hadde utviklet seg til en systematisert og spesifikk lære, med sin egen hellige litteratur. Dominansen til Bøn opphørte mot slutten av det 8. århundre, som følge av forfølgelsene som ble satt i gang av Trisong Detsen. Bøn overlevde likevel langs Tibets nordlige og østlige grenser.
Det finnes likheter mellom Bøn og tibetansk buddhisme, i form av troen på at kongene var manifestasjoner av himmelske vesener (omformulert i buddhismen som reinkarnasjonen av lamaer), en orden av orakelprester (motparten er buddhistiske sannsigere) og en kultus som omfattet guder for atmosfæren, jorden og de underjordiske regioner (i dag mindre guder i det buddhistiske pantheon).
Etter bortgangen til Trisong Detsen, opplevde buddhismen et kraftig tilbakeslag til fordel for Bøn. Det kan være dette som nevnes i inskripsjoner i tempelet Zha Lhakhang i den nordlige delen av Lhasa; inskripsjonene forteller om problemer som må overvinnes før keiser Sadnalegs kan føre arven videre.
Indiske oversettere
Trisong ble keiser i år 755, og det hevdes at han inviterte Padmasambhāva, Śāntarakṣita (725–788), Vimalamitra og flere andre indiske lærere til Samye for å spre den siste forståelsen av læren. Flere tibetanere ble innviet som munker og et stort oversettelsesprosjekt ble igangsatt for å oversette de buddhistiske tekstene fra sanskrit til klassisk tibetansk. Dronning Yeshe Tsogyal studerte hos Padmasambhāva, ble en mester og regnes som en moderskikkelse i tibetansk buddhisme. Padmasambhāva innførte tantrisk buddhisme (vajrayāna) i Tibet, mens Śāntarakṣita og Kamalaśīla innførte filosofiske tolkninger. Trisong Detsen var en av Padmasambhāvas åtte disipler (རྗེ་འབངས་བརྒྱད, rje ‘bangs brgyad); de syv andre var Namkhai Nyingpo, Sangye Yeshe, Gyalwa Cho-yang, Yeshe Tsogyal, Palgyi Yeshe, Palgyi Senge og Vairotsana. De åtte disiplene mottok «læren om de åtte sādhanās» (སྒྲུབ་པ་བཀའ་བརྒྱད, sgrub pa bka’ brgyad) fra Padmasambhāva.
Oversettelsene under Trisong Detsen kalles «de eldre oversettelsene» (སྔ་འགྱུར།, snga 'gyur), mens «de nye oversettelsene» (sarma) ble foretatt av skolene kagyu, sakya, gelug og jonang fra det 11. århundre og fremover. De eldre oversettelsene omfattet prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, de øvrige store prajñāpāramitāsūtraene på 25 000, 18 000, 10 000 og 8 000 vers, så vel som mindre prajñāpāramitāsūtraer, avataṃsakasūtraen, ratnakutasutraen, andre sūtraer og tantraer, etc.
Chán-buddhismen i Tibet
Den første dokumenterte formidling av Chán-buddhismen i Tibet, er omtalt i krøniken Utsagn om Sba-familien. Den fant sted i år 761 da Trisong Detsen sendte et team til Yìzhōu for å motta undervisning av den koreanske Son-mesteren Kim Musang (众无相, 684–762) som de hadde møtt i provinsen Sìchuān. Teamet mottok undervisningen og tre kinesiske tekster fra Kim, som døde like etterpå.
Trisong Detsen sendte en ny ekspedisjon til Yìzhōu i år 763. Ekspedisjonen ble ledet av ministeren Sba Gsalsnan. De lærde har vært uenige om hvem Gsalsnan møtte, men nyere forskning har vist at det dreide seg om Bǎotáng Wúzhù (保唐无住, 714–774), grunnleggeren og lederen av Bǎotáng-klosteret i Chéngdū. Både Kim og Bǎotáng tilhørte det østlige fjellets skole innenfor Chán.
Konsilet i Samye
I årene 792 til 794 var Trisong Detsen vert for en to år lang debatt. I vesten er denne debatten kjent som «debatten i Samye», «konsilet i Samye» og også «debatten i Lhasa» og «konsilet i Lhasa». De to sistnevnte benevnelsene er imidlertid misvisende, da avstanden mellom Lhasa og Samye er 170 km. Han fikk i gang en debatt mellom Chán-buddhisten Moheyan (摩訶衍), som representerte den tredje dokumenterte bølge av formidlingen av Chán i Tibet, og madhyamakafilosofen Kamalaśīla (740–795), som var en student av Śāntarakṣita. Denne debatten var i praksis også en debatt mellom kinesiske og indiske buddhistiske tradisjoner, slik de var presentert i Tibet.
Kildene varierer i beskrivelsene både av debattens natur og hvem som vant. Den tyske sinologen og tibetologen Rolf Alfred Stein (1911–1999) har påvist at Kamalaśīla formidlet en «gradualistisk tilnærmelse» til opplysning, bestående av rensende sādhanāer og kultivering av de seks (eller ti) pāramitāene. Hans rolle var å ordinere tibetanere som munker og utbre buddhistisk filosofi slik den hadde blomstret i India. Stein hevdet at Kamalaśīla vant debatten, og at han fikk Trisong Detsen på sin side.
Stupaen Boudhanath
Trisong Detsen er tradisjonelt knyttet til konstruksjonen av stupaen Boudhanath i Kathmandudalen i Nepal. Siden 1979 har bygningen vært en del av verdensarven til UNESCO.
Politiske og militære aktiviteter
Trisong Detsen overtok et rike i forfall. Det tibetanske imperium nådde sitt høydepunkt og sin største utbredelse under sin grunnlegger, den første «dharmakonge» Songtsän Gampo. I året 694 mistet Tibet kontroll over flere byer i Turkestan. I året 703 brøt det ut opprør i Nepal.
I året 783 ble det fremforhandlet en fredsavtale med Kina, som ga Tibet alt land i den nåværende kinesiske provinsen Qinghai. Tangdynastiet hadde forut for dette blitt kraftig svekket av An Lushan-opprøret, som startet den 16. desember 755 og ble slått ned 17. februar 763.
I året 778 inngikk han en allianse med det lolo-burmesiske kongedømmet Nanzhao i det som i dag er provinsen Yunnan; sammen beseiret de den kinesiske regionen Sichuan. Nanzhao ble etter dette et tibetansk lydrike, inntil dets konge Yimouxun satte en stopper for det tibetanske overherredømmet omkring år 794.
Trisong Detsen ekspanderte også sitt rike vestover til elven Amu Darya (Oxus); der ble han en trussel mot abbasidene. Dette gjorde kalifen Harun al-Rashid (763–809) såpass bekymret at han inngikk en allianse med Tangdynastiet. Etter dette kjempet han en tofrontskrig mot arabiske styrker for innflytelse langs rikets vestlige grensetrakter, og mot kineserne i øst og nord. Dette holdt han på med inntil han gikk av som regent i året 797.
Avgang og etterfølgere
Trisong Detsen og dronning Yeshe Tsogyal fikk fire sønner: Mutri Tsenpo, Muné Tsenpo, Mutik Tsenpo og Sadnalegs. Den eldste av dem, Mutri Tsenpo, døde tidlig.
I år 797 abdiserte Trisong Detsen, og trakk seg tilbake til palasset i Zungkar. Han overlot keiserembetet til sin andre sønn Muné Tsenpo, som dermed ble den 39. keiser av Tibet. Det hersker mye forvirring i historiske kilder om hendelsenes videre gang. Det synes å ha pågått en maktkamp om keisertittelen etter Trisong Detsen's død. Det er også uklart når han døde, og hvor lenge Muné Tsenpo regjerte. Ifølge Testamentet til Ba, en tibetansk historiebok fra det 9. århundre, insisterte Muné Tsenpo på at farens begravelse skulle utføres i henhold til buddhistiske ritualer, og ikke tradisjonelle Bøn-ritualer.
Den gamle boken om Tang, så vel som tibetanske kilder, hevder at Muné Tsenpo i sin tur overlot makten til sin yngre bror Sadnalegs i år 804. Dette skyldtes at Muné Tsenpo ikke hadde noen arvinger.
Den tredje sønnen, Mutik Tsenpo, ble betraktet som uegnet for oppgaven. Han skal ha myrdet en underordnet minister og ble forvist til Lhodak Kharchu nær grensen til Bhutan. Det er blitt hevdet at Mutik Tsenpo var keiser en kort stund i år 799. I så fall var Sadnalegs den 41. keiser av Tibet.
Osmo Lappo
Osmo Tapio Lappo (født 6. desember 1927 i Helsingfors) er en finsk arkitekt. Han er kjent som en av Finlands fremste innen betongarkitektur. Han har blant annet tegna brakkeanlegget for garnisonen i Vekarajärvi i Kouvola (1966–75). Det står på Docomomos liste over de viktigste moderne byggverka i Finland. Lappos stil er minimalistisk med volummessig enkle bygningsenheter og rimelig materialbruk.
Han har tegna flere andre militærbygg, skoler og svømmehaller. I 1979 hadde han ansvaret for IBMs nye kontorbygning i Helsingfors, og i 1987 kom det et andre byggetrinn her.
I 1978 fikk Lappo den finske statens arkitekturpris. I 1962 fikk han tredjepris i en konkurranse om nyutforming av Karl Johan-kvartalet i Oslo.
Trefoldighetskirken (Kristianstad)
Trefoldighetskirken (egentlig Heliga Trefaldighets kyrka) i Kristianstad i Skåne er oppført i årene 1617 – 1628 av Christian IV. Kirken stod dermed ferdig kort etter at byen Christiansstad (byens danske navn) ble grunnlagt i 1614. I dag ligger byens jernbanestasjon rett foran kirken, ogStora torg ligger like i nærheten. Plassen foran kirken fungerte som kirkegård frem til ca. 1850.
Arkitektur og innretning
Kirken blir ofte kalt for Nordens skjønneste renessansentempel, og størrelsen gir en pekepinn om at kongen har hatt store planer for sin nye by. Lyset i kirken er meget vakkert, og faller inn gjennom 26 store vinduer med i alt 1394 ruter. Som de øvrige byene som Christian IV anla, er gateplanet i Kristianstad strengt rektangulært. Kirkebygningen er imidlertid plassert på skrå i forhold til byens rettlinjede gateplan.
Trefoldighetskirken er et renessansebygg i rød mursten, og har bevart det meste av sin opprinnelige form. I 1865 fikk den dog et 59 meter høyt tårn, og i 2010 har den fått fått et litt fremmedartet tilbygg som huser et sakristi.
Det er plass til 1400 personer under de stjerneformede hvelvingene. Arkitektene var trolig de flamsk-danske brødrene Lorenz van Steenwinckel og Hans van Steenwinckel d.y., som også har bygget Børsen i København. Fasaden har flere sandstensdekorasjoner, og portalene er utsmykket med statuer. Flere steder ser man innhugget Christian IVs monogram.
Alteret
Alteret er utført i Lorentz Petersen Sweys verksted i Amsterdam. Det er utformet som en antikk tempelgavl. De store søylene har joniske kapiteler, mens de små har korintiske. Ved takfoten står to obelisker med kuler på toppen. Evangelistene Markus og Matteus har bustete hår og skjegg, slik de vanligvis fremstilles i gresk-ortodokse kirker. Over dem ses de michelangelo-inspirerte Lukas og Johannes. Lukas ligger avslappet og tenkende, mens den profetiske Johannes ser fremover og oppad. Til sist krones alteret av det som er temaet for Trefoldighetskirken, nemlig lyset, gleden og seieren.
Benkene
Treskjærerarbeidet på benkene er utført av Hans Kock i årene omkring 1620. På en av dem ses Den norske løve, på en annen det daværende islandske riksvåpenet, med en tørrfisk, men uten kronen som dette riksvåpenet vanligvis var utstyrt med. De forreste stolene har hatt såvel knefall som bokhylle, men disse ble fjernet på 1800-tallet og erstattet med et smalere sete. På den måte kunne folk sitte med knærne mot hverandre, hvilket ga flere sitteplasser. Oppdelingen i mann- og kvinnebenker holdt seg til frem til slutten av 1800-tallet.