cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
I Can Help
Den ble utgitt på single for Monument Records i september 1974. Produsenter var Chip Young og Billy Swan.
Sangen ble en stor crossover-slager og nådde førsteplassen på Billboard Hot 100-singlelisten og Hot Country Singles-listen senere samme høst.
Selv om Swan hadde andre singler på Hot 100- og countrylistene, blir «I Can Help» generelt betraktet som han eneste store singleutgivelse.
Swan, senere medlem av bandet Black Tie, har imidlertid hatt suksess som låtskriver for andre artister samt som studiomusiker.
Coverversjoner
Elvis gav Swan sokkene han hadde på seg under innspillingen av sin versjon av «I Can Help». Swan arbeidet på Graceland i midten av 1970-årene som portvakt. Han har fremdeles sokkene.
Norsk versjon
Trond Ingebrigtsen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Jeg kan hjelpe».
Listeplasseringer
«I Can Help» sertifiserte til gull for salg av 500.000 solgte eksemplarer av Recording Industry Association of America.
Andrew Latimer
Andrew Latimer (født 17. mai 1947 i Guildford, England) er en engelsk gitarist, låtskriver og vokalist. Han har vært frontfigur for progrock-bandet Camel siden starten i 1971 og er den eneste som er igjen i bandet av originalmedlemmene.
Han er videre kjent for sitt tekniske gitarspill og sin flytende innviklede rytme og et uforitsigbart instrumentalt samspill med nå avdøde Peter Bardens på keyboards. Men mer enn noe annet er han kjent for å spille med usedvanlig stor følelse og innlevelse. Andrew Latimers grasiøse fløytespill utmerker seg på noen av Camels låter, som for eksempel «Supertwister», på albumet Mirage (1974), og det er på det rene at han har flere teknikker og er mer fleksibel enn for eksempel Ian Anderson fra bandet Jethro Tull. Rent teknisk på gitar har han en stil som kan minne mye om Pink Floyds gitarist David Gilmour.
Musikerkarrieren
I 1990 fikk Andrew Latimer nok og flyttet til USA hvor han startet opp sitt eget plateselskap, Camel Productions, etter press fra fansen. Han innså fort at musikken hans fortsatt ble satt pris på, etter et suksessfullt album og en påfølgende suksessfull turne i 1991. Han ga ut 3 studioalbum med bandet og turnerte også i 1997, 1999, 2000 og 2001. Hans kone, Susan Hoover har skrevet mange av tekstene til låtene på de senere albumene. Den foreløpige siste turneen var i 2003 som Latimer på forhånd varslet ville være en farvel-turne på grunn av personlige og finansielle byrder. Andrew Latimer var også med på det nederlandske progrock-bandet Kayaks album «Close to the Fire», hvor han spilte gitar på låten «Full Circle» og på Colin Bass' album «An Outcast of the Islands».
I 2005 la han plateselskapet Camel Productions på is og flyttet tilbake til England. Han har også gjenopptatt et prosjekt med bandet The Brew, en forløper til Camel, sammen med Doug Ferguson og Andy Ward. I april 2006 ble Latimer forespurt av gitaristen Andy Fairweather-Low om å prøvespille for å bli den siste gitaristen i bandsammensetningen til den forestående turnéen til Roger Waters. Men på grunn av at stemmen til Latimer er en og en halv tone lavere enn Pink Floyd-gitaristen David Gilmour, fikk han problemer med å synge noen av låtene under prøvespillingen. Waters og Latimer ble så på grunnlag av stemmen enige om å ikke gjennomføre en turné med Latimer som gitarist.
Melhushallen
Melhushallen er en idrettshall i Melhus. Hallen ble åpnet i 1988 og ligger på vestsiden av Gaula, i sentrum av Melhus. Nærmeste nabo er Melhus videregående og Bankhallen.
Melhushallen er et kommunalt bygg, og brukes i skoletiden av Gimse ungdomsskole og Melhus videregående skole. Ellers brukes hallen av Melhus Idrettslag, Gimse Idrettslag og Idrettslaget Leik. Melhus og Gimse sitt felles håndballag, Melhus/Gimse, bruker hallen som sin hjemmebane.
Rio Nogales gasskraftverk
Rio Nogales gasskraftverk er et varmekraftverk i Guadalupe County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 880 MW fordelt på 3 turbiner, på inntil 175 eller 373 MW hver. Operatør er energiselskapet Tenaska Frontier Partners LP.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2002. Brenselkilden er naturgass.
Henrik Lindemann
Henrik Lindemann (født 17. mars 1918 i Oslo, død 25. mai 2003 på Nesodden) var en norsk kontrabassist og filharmoniker, medvirkende på flere plateinnspillinger. Faren, Max Lindemann, var en jødisk-tysk musiker fra Berlin, mens moren, Helga Aarseth, var en norsk sanger. Henrik Lindemann ble ansatt i Oslo Filharmoniske Orkester som 16-åring i 1934 og er den yngste musiker som noensinne har vunnet prøvespill i Oslo-Filharmonien, som han var knyttet til i 42 år, avbrutt av årene 1944 – 1951.
Pedagogisk virke
Lindemann var i en årrekke knyttet til Musikkonservatoriet i Oslo og virket senere som privatpedagog. Blant hans fremste elever rager Knut Guettler, Bjørn Ianke, Rolf Dahl, Bjørn F. Holmvik og Svein Haugen. Andre elever er blant andre filharmonikeren Rolf Windingstad og bassisten Tor Sigvardsen som har virket i Kringkastingsorkestret og Den norske Operas orkester. Han dirigerte i en årrekke Nesodden Amatørorkester som i sin tid ble etablert av hans far, filharmonikeren Max Lindemann. Max Lindemann var basstrombonist og orkesterregissør i Nationaltheatrets orkester under Johan Halvorsen fra 1899 til 1919 og fortsatte karrieren i Oslo-Filharmonien hvor han også var orkesterregissør i tillegg til å skjøtte basstrombonen. Max Lindemann var blant de musikerne Johan Halvorsen knyttet til Nationaltheatrets orkester ved prøvespill i Berlin sommeren 1899. Foruten sønnen Henrik gikk også datteren Elsa Lindemann musikervegen og virket som  harpist  i hovedstaden fram til sin tidlige død i 1953.
Solistisk virke
Som Norges første solist på kontrabass spilte Lindemann Sergej Kussevitskys konsert i fiss-moll med Oslo-Filharmonien i Freiasalen i 1938. Senere spilte han med samme orkester solokonserter av blant andre Dittersdorf, Bottesini, Hoffmeister og Lars-Erik Larsson. Han uroppførte også noen norske verk og medvirket ved førsteoppførelsene og plateinnspillingene av Arne Nordheims Aftonland, Egil Hovlands Music for ten instruments og Antonio Bibalos Autunnale for fløyte, klaver, kontrabass og slagverk. Som bassist i Filharmoniens kammerorkester medvirket han blant annet ved plateinnspillinger med den legendariske fløytisten Alf Andersen (1928-1962).
Kunstneriske forbilder
Blant de mange dirigenter som gjestet Oslo i løpet av Lindemanns musikerkarriere var Bruno Walter, som ledet Oslo-filharmonien i 1938 med Wolfgang Amadeus Mozarts symfoni nr. 40 i g-moll og Johannes Brahms' symfoni nr. 2 i D-dur.
Musikalsk innflytelse
Henrik Lindemann var en selvkritisk musiker som stilte store krav til seg selv og til sine elever. Som den første norske kontrabassist med en klassisk utdannelse utenlands var han medvirkende til å heve standarden på norske kontrabassister, også som lærer for en ny generasjon norske bassister. Som solist og kammermusiker gjorde han seg gjeldende både som cellist i Johan Svendsens oktett for strykere og som kontrabassist. Han spilte blant annet basstemmen i Franz Schuberts Forellenquintet og Carl Nielsens Serenata in vano samt Igor Stravinskijs Historien om en soldat.
Som pedagog ble han etterfulgt av eleven Knut Guettler som har tilegnet Lindemann sitt læreverk i kontrabass. Som solobassist i Oslo-Filharmonien ble han etterfulgt av eleven Svein Haugen. Norsk rikskringkastings styre vedtok 14. april 1970 å tildele Henrik Lindemann årets musikerstipend.
Oslo-Filharmoniens fastansatte kontrabassister fra 1919
(kronologisk etter ansettelsesår) Willy Clasen, Alwin Müller [deretter: Dresden), Olaf Anderson, C.Adolf Berg, Franz Kindler (deretter: Duisburg), Carl Eckhardt, Paul Leibnitz, Reidar Furu, Henrik Lindemann, Hans Furu, Rolf Haslum, Frank Viller, Rolf Windingstad, Johan Ørbak, Leroy Cowie, Knut Guettler, Bjørn Holmvik, Karel Netolicka, Svein Haugen, Odd Hansen, Johnny Folde, Einar Schøyen, Erich Zeppesauer, Svante Henryson, Erling Sunnarvik, Dan Styffe, Kenneth Ryland, Glenn Lewis Gordon, Kjetil Sandum,  Frode Berg, Steinar Børmer og Tuovo Savolainen.
Kenneth Monsen
Kenneth Monsen (født: 27. juli 1989) er en norsk fotballspiller som spiller for Rosseland BK. Han ble tatt opp i A-laget til Bryne i 2008 hvor han fikk 20 kamper, og gikk på utlån til Ålgård høsten 2009. Etter at sesongen 2009 var slutt gikk han til Ålgård. Han har også tidligere spilt for Lye.
Ringnebbdykker
Ringnebbdykker (Podilymbus podiceps) er en art i dykkerfamilien og eneste nålevende art i slekten Podilymbus. Arten eksisterer som tre underarter, med utbredelse fra Canada i nord til Chile og Argentina i sør.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Llimona et al. (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun en midlertid beskrivelse (i påvente av et offisielt navn).
Produktutvikling
Produktutvikling er den prosess som bidrar til at nye produkter og tjenester utvikles. Det er to parallelle stier involvert i prosessen: En involverer ideskaping, produktdesign og detaljkonstruksjoner, den andre tar for seg markedsundersøkelser og markedsanalyse.
Typer av nye produkter
Det er flere generelle kategorier av nye (nyskapende) produkter. Noen er nye for markedet (eksempel: DVD-spillere i hjemmekinomarkedet), noen er nye for produsenten (eksempel: spillekonsoller for Sony) og noen er helt nye og skaper nye markeder (eksempel: flyindustrien). Når de blir vurdert mot et annet kriterium vil noen nye produkter bare være små modifikasjoner av eksisterende produkter, mens noen er helt nye for et selskap. Dette vises i følgende diagram:
Types of new products
Ved utvikling av produkter som er nye globalt sett og som skaper nye markeder, vil teknologiutvikling være nødvendig forut for produktutviklingen (eksempel: laserutvikling før utviklingen av den første CD spilleren).
Prosessen
Det er flere trinn i produktutviklingsprosessen. De følger ikke alltid nedenstående rekkefølge:
Disse skritt kan bli satt i verk når det trengs. Noen skritt kan fjernes. For å redusere tiden prosessen tar, gjennomfører mange selskap flere steg på samme tid (kalt samtidig engineering). De fleste industriledere ser produktutvikling som en proaktiv prosess (motsatt av reaktiv prosess) som vil pågå hele tiden (kontinuerlig utvikling) hvor hele organisasjonen alltid leter etter muligheter. Målet med all produktutvikling er å øke konkurransekraften, å skape meromsetning og få økt lønnsomhet. Dagens industriledere er som regel klar over at en overordnet strategi er nødvendig for å koordinere produktutviklings-aktiviteter sammen med andre eksterne og interne aktiviteter. Idag bruker man begrepet designmanagement for å beskrive alle koordineringsaktiviteter som både omfatter bedriftens profilering innad – til egne medarbeidere og samarbeidspartnere – og utad til kunder og markedet forøvrig. Design er i denne sammenhengen både profilerende – merkevarebyggende – bedriftsdesign og produktdesign. Produktutvikling er en sentral, men underordnet aktivitet som skal støtte opp under bedriftens strategi.
Gapahuk
En gapahuk er et byggverk av trematerialer, opprinnelig ment for nødtørftig overnatting. Den har kun tre vegger og tak, eventuelt to sidevegger og skråtak helt ned på baksiden. Den kan konstrueres av et skjelett med rajer som det flettes inn kvister i, deretter kles skjelettet med bar eller torv. Framveggen er åpen, og ofte er det en bålplass foran denne. En '«stokkild» eller «nying» av hele tømmerstokker, én over to, ble brukt som ildsted av fløtere og skogsarbeidere.
Gapahuker blir fremstilt av skogens råmaterialer, og kan ha en midlertidig eller permanent funksjon. Man kan bruke pinner og trær man finner eller hogger i skogen, knyte disse sammen med røtter og legge granbar på taket. Det er også mulig å bruke tømmer til å bygge mer permanente strukturer.
Man kan sette opp midlertidige gapahuker uten grunneiers tillatelse hvis de kan demonteres igjen, men det er ikke nødvendigvis fritt frem for å kappe granbar eller pinner man trenger for å lage dem. I slike midlertidige gapahuker kan man oppholde seg i to netter før man må flytte seg, og hvis man ellers forholder seg til allemannsretten på samme måte som når man bor i telt i utmark. Permanente gapahuker krever tillatelse fra grunneier.
Det er enklere å oppholde seg i en gapahuk enn i et telt når det regner. Ulempen er at når det regner kan det være vanskelig å holde bålet tent. Dersom vinden snur og det regner, kan det lett bli vått inne i gapahuken.
Moelva
Moelva finnes flere steder i Norge:
Fylkesvei 3034
Fylkesvei 3034 går mellom Hedrum kirke og Ringdal i Larvik kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 204 (Vestfold).
OpenSolaris
OpenSolaris er et operativsystem under åpen kildekode CDDL. Operativsystemet er utviklet av Sun Microsystems, men prosjeket er åpent for programmerere, systemadministratorer og brukere som vil utvikle og forbedre systemet. OpenSolaris er ikke kompatibelt med GPL. Operativsystemet stammer fra Unix System V-kildekoden, men koden har blitt betydelig modifisert siden Sun kjøpte rettighetene i 1994. Sun har kunngjort at fremtidige versjoner av den kommersielle Solaris vil være basert på teknologi fra OpenSolaris-prosjektet.
Plutos måner
Dvergplaneten Pluto har fem kjente måner. Disse heter Charon, Nix, Hydra, Kerberos («P4»)  og Styx. Den største, Charon, er den største månen i Solsystemet sammenliknet med planeten eller dvergplaneten den går i bane rundt. De andre er mye mindre.
Charon
Charon er den største månen til Pluto. Diameteren ble i 2006 anslått til 1 212 km. Den ble oppdaget i 1978 på United States Naval Observatory Flagstaff Station. Etter oppdagelsen av de to andre månene, kan den også bli referert til som 134340 Pluto I , altså Plutos måne nummer 1. Romsonden New Horizons er planlagt å besøke Charon og Pluto i juli 2015.
Nix og Hydra
I 2005 ble Nix og Hydra oppdaget av Hubble-teleskopet. De to nyoppdagde månene, som fikk navnene av IAU i juni 2006, er mellom 45 og 160 km i diameter. De ligger hhv ca 49,000 km og 65,000 km fra Pluto, og bruker hhv 38 og 25 dager på omløpet rundt Pluto.
S/2011 P 1
Den 20. juli 2011 kunngjorde Mark Showalter ved SETI at det var oppdaget en fjerde måne rundt Pluto, som midlertidig ble kalt S/2011 P 1 eller P4. Den ble oppdaget med NASA's Hubble Space Telescope under en leting etter planetringer rundt dvergplaneten. Månens diameter er anslått til mellom 13 og 34 km, og er lokalisert mellom banene til Nix og Hydra.
S/2012 P 1
11. juli 2012 kunngjorde Mark Showalter at det var oppdaget en femte måne rundt Pluto, som midlertidig ble kalt S/2012 P 1 eller P5. Månen ble oppdaget under studier av ni sett med bilder tatt med Hubble-teleskopets Wide Field Camera 3 i perioden 26. juni til 9. juli 2012. Månen er estimert å ha en diameter mellom 10 og 25 km..
Tsjernobyl kjernekraftverk
Tsjernobyl kjernekraftverk (ukrainsk: Чорнобильська АЕС, russisk: Чернобыльская АЭС) er et nedstengt kjernekraftverk i nærheten av byen Pripyat i Ukraina, ca. 18 km nordvest for byen Tsjernobyl, ca. 16 km fra grensen mellom Ukraina og Belarus, og ca. 110 km nord for Kyiv. Kraftverket er mest kjent for ulykken som skjedde 26. april 1986, da reaktor nr. 4 ble overopphetet, og det oppstod en eksplosjon, med etterfølgende branner, og store radioaktive utslipp. På grunn av stort behov for elektrisk kraft var kraftverket i drift helt frem til desember 2000. Selv om kraftverket i dag er nedstengt, er det fremdeles folk som jobber ved de resterende tre reaktorene. Disse inneholder radioaktivt brensel, og må overvåkes kontinuerlig.
Byggingen
V.I. Lenin Kjernekraftverk (russisk: Чернобыльская АЭС им. В.И.Ленина) som det var kjent som i sovjettiden, bestod av fire reaktorer av typen, hver med en kapasitet til å produsere 1000 MW med elektrisk kraft (3.2 GW med termisk kraft).
Byggingen av kraftverket og byen Pripyat, som skulle huse arbeidere og deres familier, begynte med reaktor nr. 1 i 1970. Dette var det tredje kjernekraftverket i Sovjetunionen med reaktorer av typen RBMK (etter Leningrad kjernekraftverk og Kursk kjernekraftverk), og det første kjernekraftverket på Ukrainsk jord noensinne. Reaktor nr. 1 stod ferdigstilt i 1977, og ble etterfulgt av nr. 2 i 1978, nr. 3 i 1981 og nr. 4 i 1983. Ytterligere to reaktorer (nr. 5 og 6), hver med en produksjonskapasitet på 1000 MW, var under bygging da ulykken inntraff. Reaktor nr. 5 var nesten ferdig på ulykkestidspunktet, og var planlagt satt i drift høsten 1986. Etter ulykken har denne reaktoren blitt forlatt, og man kan i dag se at bygningskranene fortsatt står der.
Alle reaktorene ved kraftverket var av typen RBMK-1000, lettvannskjølt og grafittmoderert, en sovjetisk type atomreaktor som kun ble brukt i Sovjetunionen, og aldri eksportert. Disse reaktorene er hovedsakelig designet for å lage plutonium for atomvåpen, med elektrisk kraft som et biprodukt. Grafitten brukes som en moderator for å bremse nøytronene under en fisjon. Disse modellene blir regnet som verdens farligste blant annet på grunn av brannfaren i grafitten og fordi de mangler en sikkerhetsinneslutning rundt reaktoren som kan hindre utslipp ved en ulykke. Under ulykken i 1986 ble temperaturen så høy at grafitten smeltet fast og tok fyr.
1982
I 1982 oppstod det en delvis kjernefysisk nedsmelting i reaktor nr. 1. I henhold til Sovjetunionens hemmelighetspolicy, ble ikke ulykken gjort kjent før flere år senere. Reaktoren ble reparert og satt tilbake i drift etter et par måneder.
1986
26. april 1986 oppstod det problemer i reaktor nr. 4, som førte til ulykken som siden har blitt omtalt som den verste ulykken innen kjernekraft og radioaktive utslipp. Som et resultat av denne ulykken ble reaktor nr. 4 fullstendig ødelagt, og har siden da, vært innkapslet i en sarkofag for å forhindre ytterligere utslipp av radioaktivitet. Befolkningen i de nærliggende områdene ble evakuert. Store områder i Europa ble berørt av ulykken, men økningen av radiaktiv eksponering utenfor Ukraina, Belarus og Russland er «sammenlignbar med en årlig dose med naturlig radiaktivitet, og er derfor av lite radiologisk betydning», ifølge United Nations Scientific Committee on the Effects of Atomic Radiation (UNSCEAR).
1991
I 1991 oppstod det en brann i turbinen i reaktor nr. 2 under en planlagt nedstenging. Brannen førte til store skader på reaktorens bygning. Det ble da bestemt at reaktor nr. 2 ikke skulle settes tilbake i drift, på grunn av de omfattende skadene.
Avvikling
Fra 1991 satte vestlige land press på Ukraina, for å få dem til å stenge ned kjernekraftverket. Etter brannen i reaktor nr. 2, ble det bestemt at kraftverket skulle tas ut av drift i to etapper. Den ene av de to operative reaktorene skulle tas ut av drift i løpet av 1996, og den andre skulle tas ut av drift i løpet av 2000. Det ble bestemt at reaktor nr. 1 skulle tas ut av drift først, av to årsaker; den første at det var den eldste reaktoren, og den andre at det var blitt investert så mye arbeid og penger i å bygge reaktor nr. 3 at det ville være uøkonomisk å stenge den ned så tidlig.
Reaktor nr. 3 var den siste operative reaktoren ved Tsjernobyl kjernekraftverk. For å imøtekomme fristen med nedstenging i løpet av 2000, ble reaktoren stengt ned den 15. desember 2000, under en offisiell seremoni med Ukrainas president Leonid Kutsjma til stede i kontrollrommet. Ca. kl. 13:17 (UTC+3), ble knappen for å stenge ned reaktoren trykket inn, og løpet av sekunder sluttet kraftverket å levere elektrisk energi. Nedstengingen gikk som planlagt.
Selv om den siste reaktoren er stengt ned, fortsetter folk å jobbe ved kraftverket frem til reaktor nr. 1, 2 og 3 er fullstendig demontert, noe som er ventet å ta flere år. Den første delen av demonteringen er fjerning av høyt radioaktivt brensel, som er plassert i dype dammer av vann, for kjøling. Men, dagens lagringområder for dette er ikke egnet for langtidslagring, og de som finnes på området har ikke kapasitet nok til å lagre alt avfallet fra reaktor nr. 1, 2 og 3. Et nytt område for lagring av avfall er planlagt bygd. Dette området vil benytte seg av tørr lagringsteknologi, og ha den nødvendige kapasiteten.
Fjerning av utstyr som ikke er forurenset har begynt ved reaktor nr. 1, og er ventet å være ferdig innen 2020–22.
Restene av reaktor nr. 4 vil fortsatt være radioaktive en lang periode. Isotopen som stod for det meste av den eksterne dosen av gammastråling er cesiumisotopen, som har en halveringstid på ca. 30 år. Dersom det ikke blir gjort ytterligere arbeid for å redusere forurensingen, vil det ta 300 år før nivået på gammastrålingen i området er i nærheten av naturlig nivå. Men, mens de fleste av alfapartiklene har lengre levetid, vil jorden og mange flater i og rundt kraftverket ble forurenset av transurane grunnstoffer som plutonium og americium, som har en mye lengre halveringstid. Det er planlagt at reaktorbygningene skal demonteres så snart det er radiologisk sikkert å gjøre det.
Ny sarkofag
Den 17. september 2007 ble det kunngjort at en ny sarkofag av stål skulle bli bygd, for å erstatte den eksisterende sarkofagen som ble bygd under hastverk for å hindre radioaktive utslipp rett etter ulykken. Prosjektet, som er finansiert av et internasjonalt fond, styrt av European Bank for Reconstruction and Development, vil bli designet og bygd av det franskledede firmaet, som inkluderer firmaene Bouygues og. Novarka skal bygge en stor bueformet konstruksjon av stål, 190 m bred og 200 m lang for å dekke den gamle sarkofagen av betong, som er i bruk i dag.
Det er ventet at det vil ta et år å designe den nye bygningen, og ytterligere to år å bygge den. Prosjektet er ventet å koste 1,4 milliarder USD (ca. 8,9 milliarder NOK). En separat avtale har også blitt inngått med det amerikanske firmaet om å bygge et lagringsområde, innenfor sikkerhetssonen, for radioaktivt avfall som har blitt produsert ved Tsjernobyl kjernekraftverk.
Vy
Vygruppen AS, markedsført som Vy, tidligere Norges Statsbaner (NSB), er et norsk transportkonsern eid av staten ved Samferdselsdepartementet. Selskapet driver primært tog- og godstrafikk på jernbane og persontransport med buss.
Persontogvirksomheten i konsernet består av Vygruppen med datterselskapene Vy Gjøvikbanen og Vy Tåg. Bussvirksomheten i konsernet utføres av datterselskapet Vy Buss, og godstogvirskomheten utføres av CargoNet.
Selskapet har røtter i Norges Statsbaner (NSB) som bygget og drev jernbaner i Norge fra 1883 til 1996. I 1996 ble trafikkdelen i statsbanene etter et stortingsvedtak organisert som særlovselskapet Norges Statsbaner BA (fortsatt kalt NSB), mens infrastrukturdelen ble videreført i forvaltningsorganet Jernbaneverket (senere Bane NOR). Norges Statsbaner BA ble et statsaksjeselskap under navnet Norges statsbaner AS i 2002. Selskapets styre vedtok å endre navn til Vygruppen i 2019 uten politisk behandling; navneendringen var svært omstridt og ble kritisert av Språkrådet og opposisjonen på Stortinget.
I 2015 ble det gjennomført 72,4 millioner reiser med konsernets tog, hvorav 67,1 millioner i Norge og 5,3 i Sverige. 372 748 containere ble fraktet med konsernets godstog, og 109,6 millioner bussreiser ble foretatt, hvorav 75,3 millioner i Norge og 34,2 i Sverige.
Totalt har Vygruppen ca. 10,000 ansatte i Norge og Sverige, både innefor buss og tog. 3,184 av disse jobber innenfor togvirksomheten.
Historie
De første store skrittene fra Statsbanene som en enhetlig forvaltningsbedrift til dagens oppdeling av jernbanemarkedet ble foretatt 1. januar 1989, da man gikk bort fra jernbanedistriktene og over til en divisjonering av selskapet basert på markeds- og fagområder. To markedsområder hadde allerede blitt divisjonert tidligere, Reisebyrådivisjonen (NSB Reisebyrå) fra 1. januar 1985 og Biltrafikkdivisjonen (NSB Biltrafikk) fra 1. september 1988, men fra 1989 ble også Persontrafikkdivisjonen, Godstrafikkdivisjonen, Eiendomsdivisjonen, Materielldivisjonen og Banedivisjonen opprettet. Fra 1. januar 1990 ble Statsbanene regnskapmessig delt i to, der de fleste divisjonene ble lagt under «trafikkdelen», mens banedivisjonen ble lagt under «kjørevegsdelen». I 1990 gikk flertallet i styret også inn for at hele selskapet eller trafikkdelen i fremtiden burde omdannes til et særlovselskap eller statseid aksjeselskap. Dette var under Jan P. Syses regjering, men Brundtland III-regjeringen, som overtok i løpet av høsten, signaliserte at dette ikke var aktuelt å gå videre med da.
22. mai 1995 vedtok styret å utrede overgang til statsaksjeselskap, og 26. juni ble det besluttet at NSB Biltrafikk og NSB Reisebyrå skulle omdannes til egne akseselskaper fra 1. januar 1996. Omdannelsen av NSB Reisebyrå ble vedtatt av Stortinget 15. desember, og NSB Reisebyrå AS ble stiftet 19. desember, mens NSB Biltrafikk ble inntil videre satt på vent. 14. november 1996 vedtok Stortinget at trafikkdelen skulle omdannes til et særlovselskap med Samferdselsdepartementet som eier og samferdselsministeren som generalforsamling, og 1. desember 1996 ble Norges Statsbaner BA opprettet. Forskjellen mellom særlovselskapet og et vanlig statlig aksjeselskap var at de ansatte fikk beholde de fleste rettighetene de hadde fra det gamle selskapet. Samme dag ble NSB Biltrafikk skilt ut som eget datterselskap og underkonsern, mens datterselskapene NSB Reisebyrå og NSB Gardermobanen ble med inn i konsernet. Infrastrukturdelen ble videreført i JBV. Alle stasjoner og stasjonsområder bygget fram til da ble overdratt til NSB BAs eiendomsvirksomhet, ikke Jernbaneverket. Ved delingen av Statsbanene ble det opprettholdt felles styre og administrerende direktør med JBV, men dette opphørte fra 1. juli 1999.
Konsernhistorikk
IT-tjenester ble skilt ut i Arrive 1. juli 2001, togrenhold i NSB Trafikkservice AS (eid 15 % av danske Integrated Service Solutions) 1. oktober og forsikringer i NSB Forsikring AS 1. desember. 1. januar 2002 ble NSB Gods skilt ut i CargoNet, ekspressgods i Ekspressgods AS, teknisk vedlikehold i Mantena og eiendomsvirksomhet i NSB Eiendom AS. Det svenske statseide godstrafikkselskapet Green Cargo fikk ved opprettelsen en eierandel i CargoNet på 45 % som en byttehandel der CargoNet overtok alle aksjene i kombitransportselskapet RailCombi AB. Samme dato etablerte også Nettbuss bussvirksomhet i Sverige ved å ta over Rimbom-konsernet. 1. juli 2002 ble selskapsformen til NSB endret fra særlovselskap til statsaksjeselskap og navnet ble Norges Statsbaner AS. 1. januar 2003 ble Flytoget AS (tidligere NSB Gardermobanen) solgt til Samferdselsdepartementet, og var dermed ikke lenger en del av NSB-konsernet.
Ved utgangen av 2003 ble selskapet Ekspressgods avviklet. Eierskapet i MiTrans ble 1. januar 2004 overført til datterselskapet Mantena. 26. mars 2004 endret NSB Forsikring navn til Finse Forsikring AS. 13. mai 2004 ble det vedtatt å legge ned datterselskapet Linx ved utgangen av året, og NSB tok over trafikken til Göteborg selv fra 1. januar 2005. 3. desember 2004 inngikk NSB opsjonsavtale om å kjøpe 34 % av aksjene i Svenska Tågkompaniet, med overtakelse 1. april 2005. 30. mai 2005 ble NSBs datterselskap NSB Anbud tildelt anbudet for persontrafikk på Gjøvikbanen fra juni 2006 og ti år fremover med inntil to års forlengelse. 18. november 2005 utvidet Nettbuss aktivitetene til Danmark ved å opprette Netbus Holding, som 2. desember inngikk avtale om å overta alle aksjene i Partner Bus A/S i Frederikssund. I løpet av 2005 solgte NSB seg ytterligere ned i NSB Trafikkservice til 55 % med ISS som kjøper. Fra 1. januar 2007 ble NSB Eiendom fusjonert inn i ROM eiendom. 10. januar 2007 kjøpte NSB resterende aksjer i Svenska Tågkompaniet som da ble et heleid datterselskap. I november 2010 overtok NSB resterende aksjer i CargoNet fra Green Cargo. I mars 2014 ble Arrive oppløst.
Trafikk
Ved etableringen tok selskapet over all rutegående togtrafikk fra de gamle Statsbanene, med persontog under NSB Persontrafikk og godstog under NSB Gods som tidligere. I april 1999 lanserte NSB nye merkevarer for persontrafikken, der lokaltog skulle bli markedsført som NSB Puls, regiontog som NSB Agenda og fjerntog som NSB Signatur. 1. juli samme år ble persontrafikken omorganisert med separete resultatenheter for de forskjellige togtypene. I Sør-Norge ble lokaltogene (Puls) lagt til NSB Kortdistanse, regiontogene (Agenda) til NSB Mellomdistanse og fjerntogene (Signatur) til NSB Langdistanse, mens NSB Persontrafikk Nord i Trondheim skulle ha ansvar for alle typer persontog med dieselmateriell. 1. januar 2002 ble all trafikk i NSB Gods overført til det nyetablerte datterselskapet CargoNet. I februar 2003 valgte man å gå bort fra de forskjellige merkevarene og samle alt under NSB Persontog. Siden da har lokaltogene blitt omtalt som NSB Lokaltog, mens regiontog og fjerntog har blitt omtalt som NSB Regiontog.
NSB og Samferdselsdepartementet inngikk 4. januar 2012 avtale om statens kjøp av persontransporttjenester fra NSB for årene 2012-2017, der strekninger, rutefrekvens og mange andre forhold er regulert.
Fylkesvei 289 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 289 i de følgende fylkene:
Vy
Trafikk
9. desember 2012 var det en omfattende endring av lokal- og regiontogruter i Oslo-området i samarbeid med Ruter. Alle ruter ble lagt om for å få mest mulig hensiktsmessig bruk av sporkapasiteten og forutsigbare rutetider. I tillegg ble rutenumrene totalt endret ved at man fikk en prefiksbokstav for å kunne skille lokaltog og regiontog, og antall siffer i rutenummeret angir rutetype. Det ble en ytterligere endring ved ruteskiftet 14. desember 2014, da regiontogene som hadde gått Skien–Lillehammer ble splittet opp til å gå Skien–Eidsvoll og Drammen–Lillehammer med togbytte i Oslo. I tillegg ble lokaltogene på Trønderbanen forlenget sørover til Melhus og Lundamo, mens antall avganger på Sørldandsbanen ble doblet.
Omdømme på 2000-tallet
NSB opplevde mye motgang i løpet av de første årene i det nye millenniet. Åsta-ulykken i 2000, mangel på lokomotivførere, hyppige forsinkelser og leverandørenes problemer med det nye togmateriellet ga selskapet et dårlig omdømme.
Navnebytte
Styret i NSB kunngjorde 12. mars 2019 at NSB og Nettbuss skulle endre navn til Vy. Styret mente at NSB-navnet var lite representativt per 2019, siden ⅔ av de ansatte i konsernet nå jobbet i Nettbuss og selve baneinfrastrukturen hadde tilhørt Jernbaneverket/Bane NOR siden 1996. Navnebyttet ble vedtatt på ekstraordinær generalforsamling i NSB 22. mars 2019, og fikk virkning fra 24. april. Det nye merkenavnet Vy ble laget av arkitektkontoret Snøhetta. Gjennom patentbyrået Zacco søkte NSB 17. juli 2018 om varemerkeregistrering for Vy. Registreringen trådte i kraft 30. november samme år. Det nye navnebyttet fra NSB til Vy ble lansert på Oslo S med pressekonferanse den 12 mars 2019. Her ble det vist frem Vy tog Flirt 75-39 og Vy buss(KJ15307), Vy bil(EV25757) med Vy logo og Vy grønne farger og design. Etter at det ble påpekt at foretaksloven krever at et foretaksnavn må bestå av minst tre bokstaver uttalte NSB at de ville registrere selskapet under et annet navn. Den 22. mars 2019 ble det besluttet i ekstraordinær generalforsamling å endre navn fra Norges Statsbaner AS til Vygruppen AS. Ifølge en undersøkelse gjennomført for Språkrådet var et stort flertall av nordmenn negative til navneendringen, mens bare 7 prosent var positive. På sosiale medier ble navnendringen møtt med sterke reaksjoner, og blant annet gitt opphav til den satiriske parodi-kontoen VyNotTravel. Vy har også måttet slette og omsider stenge kommentarfeltet sitt på YouTube om sin navneendring, på grunn av negative meninger fra publikum. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet var sterkt kritiske til navneendringen; Arbeiderpartiets transportpolitiske talsperson Sverre Myrli omtalte det som «galskap», mens SV-leder Audun Lysbakken uttalte at SV vil gå inn for å samle bane og tog i et felles selskap som «skal ha et skikkelig navn, for eksempel NSB». Språkrådet som faginstans for statlige navn uttalte at deres råd var å beholde navnet NSB og at «det er en del av den norske kulturarven, det er et godt innarbeidet navn og kundene vet hva det står for».
Dagens persontrafikk i Norge
Selskapet hadde tidligere det meste av persontrafikken på det norske jernbanenettet, men i forbindelse med Jernbanedirektoratets konkurranser om offentlig kjøp av persontogtrafikk i Norge tok Go-Ahead over trafikken på Sørlandsbanen, Arendalsbanen og Jærbanen den 15. desember 2019, og SJ Norge tok over trafikken på Dovrebanen og Rørosbanen og alt annet nordover til Bodø fra 8. juni 2020.
Morselskapet opererer persontog i det norske jernbanenettet på Østlandet, og på Flåmsbana som teknisk operatør for Flåm Utvikling. I tillegg opereres trafikken på Gjøvikbanen av datterselskapet Vy Gjøvikbanen siden 11. juni 2006, og på Bergensbanen og Vossebanen av datterselskapet Vy Tog siden 13. desember 2020. Trafikkpakke 4 og 5, som omfatter trafikken på Østlandet, er ventet å ha trafikkstart i henholdsvis desember 2022 og desember 2024 i forbindelse med åpningen av store jernbaneprosjekter.
For lokal- og regionaltrafikken på Østlandet er det siden 2012 tatt i bruk nye rutenumre. De har en prefiksbokstav som er «L» for lokaltog og «R» for regiontog. De indre lokaltogene som opererer som forstadsbane har et énsifret tall, mens de øvrige har et tosifret tall. Første siffer henger sammen med hvilken «korridor» togene betjener.
Marcus Siepen
Marcus Siepen (født 8. september 1968 i Krefeld i Tyskland) er rytmegitarist i det tyske metallbandet Blind Guardian.
Formosa gasskraftverk
Formosa gasskraftverk er et varmekraftverk i Calhoun County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 710 MW fordelt på 10 turbiner, på inntil 36–83 MW hver. Operatør er industriselskapet Formosa Plastics Corp LLC.
Hvem var Jason Bourne (film)
Hvem var Jason Bourne (orig.tittel: The Bourne Identity) er en film fra 2002, basert på boken ved samme navn av Robert Ludlum. Filmen er løst basert på boken, og gjort om til filmmanus av Tony Gilroy. I 2004 kom oppfølgeren Gåten Jason Bourne (orig.tittel: The Bourne Supremacy). The Bourne Identity ble filmatisert første gang i 1988.
Handling
I tillegg til å oppdatere politikken og teknologien, gjør filmen handlingen mer strømlinjeformet enn den i romanen, spesielt ved å fjerne all handling rundt personen Carlos.
Filmen begynner med at kroppen til Jason Bourne, som har to kulehull i ryggen, flyter i Middelhavet. Han blir plukket opp av en fransk fiskebåt og hjulpet med å få igjen styrken. Bourne husker imidlertid ikke hvem han er, og han vet ingenting om fortiden sin. Et av mannskapet på fiskebåten finner en beskjed som er kirurgisk implementert i kroppen til Bourne mens han gir ham førstehjelp. Beskjeden inneholder detaljer om en sveitsisk bankkonto. Da båten kommer til havn reiser Bourne til Zürich for å finne ut om sin fortid, forhåpentlig fra det som skjuler seg i den mystiske bankkontoen.
I banken oppdager Bourne at han blir forfulgt av politiet, og han greier å riste dem av seg ved å gå inn i den amerikanske ambassaden. Ute av ambassaden møter han Marie Helena Kreytz, en sveitsisk-tysk jente med bohemaktig livsstil og pengeproblemer. Han betaler henne 20 000 dollar for å kjøre ham til Paris. I Paris fortsetter han jakten på sin identitet.
Tommy Raymond Kristiansen
Tommy Raymond Kristiansen (født 26. mai 1989 i Sarpsborg) er en norsk ishockeyspiller som spiller for den norske klubben Stavanger Oilers.
Kristiansen tilbrakte ungdomstiden i Idrettslaget Sparta, hvor han spilte sammen med blant annet Jonas Holøs. Han har også spilt for U18- og U20-landslaget. Han spilte for Sparta fra 2005 til 2011 i GET-ligaen, den høyeste ligaen i Norge. I samme periode kom han også til totalt 23 poeng for Sparta 2 i 1. divisjon. I 2010/11 sesongen ble han Norgesmestere.
Etter at Kristiansen hadde startet 2011/12 sesongen i Sparta Sarpsborg i GET-ligaen, på høsten ble han SHL-spiller i HV71, SHL.
I 2013 kom han tilbake til Norge og i Stavanger Oilers. Med Oilers vant han i 2014 IIHF Continental Cup og ble Norgesmester fire ganger på rad.
I april 2017 kunngjorde Krefeld Pinguine at Kristiansens var klar for spil, men han kom tilbake til sin hjemmeklubb Sparta Sarpsborg i oktober samme år etter bare 17 kamper. 2018/19 sesongen er han tilbake i Stavanger Oilers.
Internasjonalt
For Norge deltok Kristiansen i juniordivisjonen ved U18 verdensmesterskap 2006 i toppdivisjon og 2007 også i divisjon I U20 verdensmesterskap 2008 og 2009.
I seniorsammenheng var han for første gang på Verdensmesterskap 2011 i Norges herrelandslag i ishockey. Han deltok også i World Championship 2012, 2018 og i Vinter-OL 2018.
Ealdwulf
Ealdwulf (død 6. mai 1002) var en middelaldersk abbed av Peterborough, biskop av Worcester, og erkebiskop av York.
Tradisjonelle fortellinger hevder at Ealdwulf var en lekmann og kansler for kong Edgar av England inntil han en natt ved et ulykkestilfelle kvalte sin lille sønn da han lå i samme seng med barnet. Istedenfor å reise til Roma for å be om syndsforlatelse, som hadde vært hans opprinnelige plan, grunnla han klosteret Peterborough Abbey på råd fra Æthelwold, biskop av Winchester. Ealdwulf ble deretter munk ved det nye klosteret før han senere ble abbed av Peterborough fra år 966 fram til 992.
Han var biskop av Worcester foruten erkebiskop av York fra 995 til sin død 6. mai 1002.
Sezan Ismailovski
Sezan Ismailovski (født 4. april 1984) er en norsk fotballspiller som spilte for Strømmen fra august 2009 og ut 2011. Han har tidligere spilt for Bryne, Nybergsund IL, Groruddalen, Årvoll og Vålerenga.
Økterelva
Økterelva er en elv i Skien kommune i Telemark. Elva løper ut fra innsjøen Økteren, og munner ut i Fjellvatnet. Systemet er en del av Skiensvassdraget.
Badminton under Sommer-OL 2008 – Mixed double
Turneringen bestod av en knock-out turnering, og kampene ble spilt med best-av-tre games. Hvert sett ble spilt til 21 poeng, og hvert game måtte vinnes med en margin på to poeng, unntatt når spillet ble vunnet av en spiller som nådde 30 poeng selv om ledelsen bare var ett poeng.
De fire beste parene i turneringen ble seedet, slik at de ikke møttes før i en eventuell semifinale. Resten av spillerne ble plassert ved trekning.
Marinens Flyfabrikk M.F.12
Marinens Flyfabrikk M.F.12 var et norsk to-seters treningsfly utstyrt med flottører.
M.F.12, som var et lavvinget monoplan, ble utviklet for å erstatte M.F.4 ved marinens flyskole. Bare ett fly ble bygget før den andre verdenskrig stoppet videre utvikling av flytypen.
Radiopiratene
Radiopiratene er en norsk barnefilm fra 2007 regissert av Stig Svendsen. Dette er Stig Svendsens første spillefilm. Han har tidligere laget kortfilmen Loose Ends.
Handling
Karl Jonathan Grannemann flytter til farens barndomshjem i den lille byen Skjelleruten. Her blir han tatt meget godt vare på. Han må gå med hjelm i skolegården og bruke støttehjul på sykkelen helt til han fyller 13 år. Karl Johan kjeder seg, helt til han gjør en spennende oppdagelse.
Hannes Schneider
Hannes Schneider egentlig Johann Schneider (født 24. juni 1890 i Stuben am Arlberg, død 26. april 1955 i North Conway, USA) var en østerriksk alpinist og skuespiller.
Schneider startet i sitt første skirenn i 1907, og ble samme år ansatt som skilærer ved Hotel Post i St. Anton. der han begynte å arbeide med det som senere skulle bli kjent som Arlberg-teknikken. Etter å ha tjenestegjort i den østerrikske hæren under første verdenskrig, kom han tilbake til Hotel Post. I 1922 grunnla han en skiskole som raskt ble meget populær.
I mellomkrigstiden var han med på å lage skilitteratur og skifilmer i samarbeid med Arnold Fanck. I 1920 spilte de sammen inn dokumentarfilmen Das Wunder des Schneeschuhs, som baserte seg på Arlberg-teknikken. Bilder fra filmen ble senere brukt som illustrasjoner i boken med samme navn, som ble utgitt i 1925. I 1931 ble den oversatt til engelsk med tittelen The Wonders of Skiing. Samme år gav de ut en ny skifilm, Der weiße Rausch - Neue Wunder des Schneeschuhs, der Schneider igjen spilte hovedrollen, men nå sammen med den unge skuespilleren Leni Riefenstahl samt andre alpiness som Rudolph Matt og Gustav «Guzzi» Lantschner.
Hannes besøkte USA i 1936 for å demonstrere sin skiteknikk i forbindelse med en vintersportsmesse i Boston Garden. Han kjørte opp og ned i en kort trebakke som var dekket med oppraspet is. To uker senere gjentok han den samme forestillingen i Madison Square Garden.
Schneider utvidet vintersportssenteret i Mount Cranmore, som etter hvert ble hans bopel. I en alder av 65 år døde han av hjerteinfarkt.
Follow the Blind
Follow the Blind er det andre albumet til det tyske metallbandet Blind Guardian. Det ble utgitt i 1989.
Anton van Leeuwenhoek
Antonie Philips van Leeuwenhoek [le:wənhuk] (født 24. oktober 1632 i Delft i De forente Nederlandene, død 26. august 1723 samme sted) var en nederlandsk kjøpmann og vitenskapsmann. Han sto bak store forbedringer av mikroskopet og omtales som «mikrobiologiens far».
Bakgrunn
Van Leeuwenhoek var født i Delft. Han ble døpt som Thonis Philipszoon, og tok navnet Leeuwenhoek senere i livet. Han var sønn av en kurvmaker, og utdannet seg som tekstilhandler. Leeuwenhoeks far døde fem år etter fødselen, i begynnelsen av januar 1638.Moren giftet seg på nytt i desember 1640; hennen andre mann Jacob Jansz. Molin, ein Maler, døde i 1648. I 1664 døde også moren, og ble begravet 3. september.
Karriere
Fra 1654 hadde han sin egen manufakturhandel i hjembyen. Her brukte han et enkelt mikroskop til å holde mellom tommel- og pekefinger til å studere kvaliteten på produktene. Han kom i kontakt med Christiaan Huygens, som arbeidet med mikroskopi ut fra et vitenskapelig siktemål. Hver for seg og sammen kom de fram til stadig forbedrede utgaver av mikroskopet. Van Leeuwenhoek slipte mer enn 500 linser i sin levetid, og konstruerte omkring 400 mikroskoper. De beste som er bevart til i dag gir en forstørrelse på 270X, men det er trolig at han med noen av sine mikroskoper oppnådde en forstørrelse på 500X.
Samarbeidet med Huygens resulterte i at han utviklet en lidenskap for mikroskopering. Han satt nettene igjennom og studerte alt han kunne tenke seg under mikroskopet, og noterte omhyggelig ned alt han så. Reinier de Graaf introduserte ham i Royal Society i London, hvor han ble tatt opp som medlem i 1680.
Over en periode på 50 år skrev van Leeuwenhoek omkring 560 brev og avhandlinger til Royal Society og andre vitenskapelige institusjoner om sine oppdagelser. I 1674 oppdaget han infusjonsdyr, i 1676 bakterier, året etter sædceller, og i 1682 kunne han studere muskelfibre under mikroskopet sitt.
Van Leeuwenhoek var en dypt troende kalvinist; han så på arbeidet sitt som en avdekking av Guds store skaperverk, og trodde at oppdagelsene hans ville føre menneskene nærmere Gud.
Leeuwenhoek var i sin alderdom blitt en velstående mann. Han stod i sitt inntektsbringende arbeide for byen til han var rundt 70 år gammel, og mottok også deretter sine inntekter derfor. Hans formue lå på nesten 60.000 gylden, og blant hans etterlatenskaper i var det blant mange mikroskoper av sølg også tre av gull.
Leeuwenhoek døde i Delft den 26. august 1723, tå måneder før sin 91. fødselsdag, og han ble bisatt i kirken Oude Kerk der.
Leeuwenhoek og Vermeer
Antonie van Leeuwenhoek var en mulig bestiller av Johannes Vermeers malerier Astronomen og Geografen og også trolig modell for disse maleriene, selv om noen har hevdet at se fysiske likheter er små.
Johannes Vermeer og van Leeuwenhoek var født det samme året i Delft og levde begge sine liv i denne by som dengang hadde om lag 24.000 innbyggere. Kontakter mellom de begge under Vermeers livstid er ikke belagt i kilder, men det er kjent at van Leeuwenhoek var testamentseksekutor for Vermeer etter dennes død i 1675.
Depotfunn
Depotfunn er en arkeologisk betegnelse for «oldtidsfunn som med hensikt er nedlagt for bevaring, men som ikke kan tolkes som grav- eller boplassfunn». Det er å betrakte som en samling av verdifulle gjenstander eller artefakter (kulturgjenstander), eksempelvis rikdommer som mynter og smykker, som noen en gang gravd ned med vilje til oppbevaring. Den som deponerer gjenstander på denne måten har vanligvis til hensikt å grave dem opp igjen, men av ulike omstendigheter aldri rakk å gjøre det. Urørte depotfunn kan oppdages av personer som leter med metalldetektorer, amatører eller profesjonelle arkeologer etter lang tid. Glemsel eller fysisk fortrenging fra stedet hvor depotet er opprette kan være årsaker til at det ikke er gravd opp tidligere. Funnstedene for depotfunn kan tidvis synes å ha vært valgt med omhu for kunne finne igjen. Et funn fra vikingtiden med gjenstander av edelt metall fra Slemmedal i Vest-Agder ble eksempelvis gjenfunnet i moderne tid på «en hylle i en bratt fjellknaus, rett ved sjøen. Det ideelle vikingtids-bankhvelv.»
Barney M. Davis gasskraftverk
Barney M Davis gasskraftverk er et varmekraftverk i Nueces County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 682 MW fordelt på 2 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Topaz Power Group LLC.
Depotfunn
Prudence Harper fra Metropolitan Museum of Art uttrykte en del reservasjoner om depotfunn da det var en sovjetiske utstillingen av skytisk gull i New York i 1975. Han skrev om det såkalte Maikopskatten som var ervervet fra tre ulike kilder av tre museum tidlig på 1900-tallet, Berliner Museen, University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, og Metropolitan Museum, New York, Harper advarte: «Når depotfunnene eller skattene når museene fra antikvitetsmarkedet, hender det ofte at gjenstander med annen alder og stilretning er kommet sammen med de originale gjenstandene.»
Barney M. Davis gasskraftverk
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1976. Brenselkilden er naturgass, og bare unntaksvis fyringsolje.
Depotfunn
Klassifikasjon
Depotfunn kan være edle metaller, mynter, verktøy eller mindre vanlig, keramikk. Det er forskjellig klassifikasjoner avhengig av hvilken slags depot det er snakk om.
Cylindrachaetidae
Cylindrachaetidae er en gruppe av rettvingene (Orthoptera)  og tilhører en familiegruppe blant  gresshoppene. Disse merkelige, underjordiske gresshoppene finnes bare på den sørlige halvkulen. I Australia er de kjent som "sandgropers".
Levevis
Familien lever underjordisk, helst på steder med løs, sandig jord. De bruker frambeina til å grave seg fram i jorda, på en lignende måte som moldvarper. Når de har gravet like under jordoverflaten, kan man se et opphøyet spor etter dem på jordoverflaten. De kan bevege seg nokså raskt framover og bakover i gangene sine ved hjelp av de korte mellom- og bakbeina, som ligger foldet inn i furer på kroppssidene når de ikke er i bruk. Én av artene kan gjøre betydelig skade på hvete i Australia. Det kan bygge seg opp store bestander i jorden, og de spiser på hveteplantenes røtter. Ellers synes de å værer temmelig altetende, og spiser trolig også en god del insekter.
Utbredelse
Cylindrachaetidae har en utbredelse som viser tilbake til ur-kontinentet Gondwanaland. I dag finnes artene i Australia, Ny-Guinea og Patagonia.