cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drottningholm slott
1600- og 1700-tallet
Gustav III fullførte utformingen av Teaterplanen foran slottsteateret, som Lovisa Ulrika hadde påbegynt. På den vestre siden fikk han oppført to fløybygninger i stein (nå kalt Hovmarskalksflygeln og Drottningens paviljong) etter tegninger av C.F. Adelcrantz. På den østre siden fantes det fra 1760-tallet to fløybygninger i tre (nå kalt Kyrkpaviljongen og Jaktpaviljongen), som senere ble pusset for å bedre passe inn i miljøet med steinhus. På Gustav IIIs tid ble også den Kinesiska salongen innredet. Med sine kineserier står den i dag som et godt eksempel på 1700-tallets interesse for det eksotiske. Her finnes det en merkelig kakkelovn i kinesisk stil hvis historie ikke helt har kunnet utredes, sannsynligvis kommer den fra England.
Gustav III sørget også for at den lange besværlige veien fra Stockholm til Lovön ble forbedret. Det var et omfattende infrastrukturprosjekt som også innbefattet bygging av flere broer; forløperne til dagens Tranebergsbron, Nockebybron og Drottningholmsbron. Arkitekt for alle tre broene var C.F. Adelcrantz. Tidligere hadde de kongelige måttet reise til slottet på Drottningholm via den lange omveien gjennom Solna socken og Bällsta til Tyska botten, for derfra å bli ferjet over til Lovön. Til tross for at Gustav III gjerne besøkte Drottningholms slott på somrene var hans store interesse Hagaparken og bygningene der, spesielt prosjektet med det uferdige Stora Haga slott. På slutten av livet bodde han der i Gustav III:s paviljong.
Fasadeutsmykning
Da hovedbygningen stod klar omkring midtsommer i 1664 begynte arbeidene med fasadeutsmykningene. Fra Italia hentet man stukkatøren Giovanni Carove, som utførte våpenskjold med svenske og Holstein-Gottorpske våpen og den rikt utsmykkede taklisten med løvehoder, konsoller samt ørner i taklistens ytre hjørner. Fra 1665 stod han og Mario Carove (sannsynligvis brødre) også for stukkaturarbeidene i trappehuset. Steinhuggerne Johan Larsson Wimmer og Johan Köpke skapte hver seg fire par liggende figurer over fire vinduer (to på øst- og to på vestfasaden). Det dreier seg om grovt utførte mannlige og kvinnelige figurer i halvt liggende stilling. I to nisjer over inngangen mot hagen ble det plassert antikke skulpturer, som ble hentet fra Stockholms slott. Disse ble i 1966 flyttet tillbak til Gustav III:s antikmuseum siden de hadde blitt erstattet av kopier. Sannsynligvis var det meningen å også fylle andre tomme nisjer med skulpturer, men det ble aldri gjennomført.
1800- og 1900-tallet
Siden Gustav IV Adolf foretrakk Haga og Haga slott som bolig for seg og sin familie ble Drottningholms slott stående ubebodd i lang tid og ble hovedsakelig brukt bare i forbindelse med noen festlige anledninger.
På Karl III Johans tid ble omgivelsene sør for slottet oppgradert, der arkitekt Per Axel Nyström i 1834 bygde om «Sjö- och Economie Flyglarna». Ellers hendte det ikke mye og slottet begynte å forfalle. En samtidig kronikør skrev blant annet: «Murarna började visa betänkliga sprickor, putsen lossnade, fönstren voro flerstädes utslagna, stucken föll bitvis ned i rummen, där taken ägde sådan, väggbeklädningen föll söner…». Det forekom også auksjoner der inventar ble solgt for skrappris og fjernet.
Forfallet varte til 1846, da Oscar I, delvis på egen bekostning, fikk startet en reparasjon av slottet, blant annet var Rikssalen inkludert i dette arbeidet, der förfallet hadde gått svært langt. Dronning Josefina anskaffet mange portretter av samtidige europeiske regenter og forvandlet, ved hjelp av arkitekt Fredrik Wilhelm Scholander, Rikssalen til et magnifikt fyrstegalleri og en festlig bankettsal. I hovedetasjen ble "Stensalen", et minnerom over Karl XIV Johan innredet, der man også mintes hans fredlige bedrifter. Minnerommet ble dog senere under Gustaf V fjernet. I Stensalen feirer kongefamilien sin tradisjonelle jul.
Under Karl XVs tid ble ingen større forandringer gjennomført, kongen konsentrerte i stedet all sin innsats på innrede Ulriksdals slott. Først Oscar II tok nye initiativ og innredet for eksempel "Oskarssalen" og "Porslinsrummet" med Agi Lindegren som arkitekt. Oscar II og tidligere Oscar I bodde Lovisa Ulrikas etasje i slottets nordvestre del.
Først da Gustaf V tiltrådte Drottningholm i 1907 ble slottet restaurert grundig med Erik Lallerstedt som ansvarlig arkitekt. Arbeidene pågikk til 1911 og på høsten samme år kunne kongen og drottning Victoria flytte inn. Kongen hadde sin leilighet i den nordøstre fløyen mens dronningen disponerte den nordvestre delen. I forbindelse med at Gustaf V flyttet inn ble det også gjennomført en større nymøblering av rommene.
De forandringene som ble gjennomført under Gustaf VI Adolf var mest motivert av antikvariske og praktiske grunner og forandret ikke slottets karakter, men ga slottet et mer moderne og mer levende preg. Han og dronningen foretrakk slottets søndre del, den gamle kronprinsdelen, som bolig.
Siden 1981 har kong Carl XVI Gustaf og dronning Silvia sitt offisielle bosted i slottets søndre del, da de flyttet fra prinsesse Sibyllas etasje på Stockholms slott. Kronprinsesse Victoria bor ikke lenger på Drottningholm. Hun flyttet sommeren 2010 med prins Daniel til Haga slott i Hagaparken.
Som et kuriosum kan det nevnes at Tessins kaskadeanlegg fra 1685 aldri fungerte og ble revet på 1820-tallet. Da barokkhagen ble restaurert på Gustaf VI Adolfs tid ble kaskadene gjenskapt av daværende slottsarkitekt Ivar Tengbom og ble innviet i 1961. Ved hjelp av et moderne pumpeanlegg og tidsmessige rørinstallasjoner ble kaskadene og den nærliggende fontenen Kronan forsynt med vann og barokkparkens kaskader og Kronan fungerte for første gang slik det var tenkt knapt 300 år tidligere. En minneplakett er satt opp i den anledning.
Hedvig Eleonoras paradsängkammare
Hedvig Eleonoras paradesoveværelse i hovedetasjen ble klart i 1683 og utgjorde hjertet i datidens offisielle boligdel. Oppdragsgiver var Hedvig Eleonora, og hennes arkitekt, Nicodemus Tessin d.e. brukte all sin kunstneriske fantasi og kunnskap for å skape det beste som Sverige kunne tilby på dette området. Resultatet ble et rom som med sin faste innredning, malerier og dekorative element er uovertruffet i landet.
Ehrenstrahlsalongen
Ved siden av Hedvig Eleonoras paradesoveværelse ligger Hedvig Eleonoras Stora audienssal, også kalt Ehrenstrahlsalongen. Salens vegger og tak viser allegoriske skildringer av den kongelige familiens historie utført av hoffmaleren David Klöcker Ehrenstrahl på 1690-tallet. Midtpartiet i plafonden (tittel: Svenska konungars berömliga bedrifter) ble i mars 2000 motiv for frimerkegravøren Czesław Słanias 1000. frimerke.
Slottskirken
Drottningholms slottskyrka er en kirke som hører til den kongelige hofforvaltningen. Bygningen, som utgjør det nordre tårnet på Drottningholms slott, ble påbegynt i 1696. Kirken er helt rund, men har tre svakt utstikkende midtpartier og er dekket av en kobberkledd takkuppel med vinduer og en lanternin.
Kirken stod klar i 1728. Årene etter ble kirken innredet under ledelse av Carl Hårleman. I 1730 ble kirken innviet. En ombygging ble gjort i 1740 og i mai 1746 ble kirken gjeninnviet. Da hadde prinsesse Lovisa Ulrika allerede fått Drottningholms slott som bryllupsgave da hun giftet seg med den svenske tronarvingen Adolf Fredrik.
Slottsbiblioteket
Slottsbiblioteket er et privatbibliotek, som ligger i den nordvestre delen av hovedetasjen på hagesiden ved siden av slottskirken. Interiøret ble utformet omkring 1760 av Jean Eric Rehn. Rommet han skapte er fremdeles bevart og har blitt kalt for et av de vakreste i Sverige.
Karl X Gustavs galleri
Karl X Gustavs galleri er et kunstgalleri som ligger i midtdelen av hovedetasjen på hagesiden. Rommet ble utsmykket med store tak- og veggmalerier som skildrer Karl X Gustavs militære bedrifter. Veggmaleriene, som ble utført av den tyske kunstneren og krigsmaleren Johan Filip Lemke, illustrerer kongens militære bedrifter. I en inventaroversikt fra 1719 framgår det at kun tre av disse maleriene fantes montert i galleriet. Men året etterpå ble de ni siste maleriene montert opp, ni år etter Lemkes død.
Rikssalen
Rikssalen ligger i overetasjens søndre del. Salen kalles også Contemporainsalen på grunn av alle portrettene i helfigur av europeiske regenter som fantes på Oscar Is tid. Salen og portrettsamlingen ble skapt på dronning Josefinas initiativ av arkitekt Fredrik Wilhelm Scholander og stod klar omkring 1860-tallet. I salen finnes 20 regentportretter der 17 er malt i helfigur og tre er midjebilder som fikk plass over dørene.
Stensalen
Stensalen ligger i hovedetasjen rett under Rikssalen og inngår i kongefamiliens private del av slottet. Stensalen var opprinnelig Hedvig Eleonoras store matsal med golv av stein, derav navnet. Veggene er kledd med vevde tapeter som ble bestilt fra Delft til dronning Kristinas kroning i 1650. Rommet er nå kongefamiliens hverdagsstue, hvor også den tradisjonelle julefeiringen finner sted.
Porslinsrummet
Porslinsrummet er et utstillingsrom, innredet på initiativ fra Oscar II for hans samling av fajanse fra 1700-tallet og stod klart i 1897. Rommet, som var en gave fra slottets tjenestemenn til kongens 25-års regjeringsjubileum, ble tegnet av arkitekt Agi Lindegren. Midt i taket vises det store riksvåpenet og på den åpne peisens front finnes kongens kronede speilmonogram O II R S (Oscar II Rex Sueciae). Under står det Anno Domini MDCCCXCVII (1897), årstallet da rommet sto ferdig.
Allment
Mesteparten av parkanleggene rundt slottet er åpne for allmennheten, bare den sydøstre delen er avsperret. Parken har blitt anlagt i flere omganger fra slottet ble bygd, noe som har gitt forskjellige deler sin egen spesielle karakter. Slottsparken kan inndeles i Sjöparterren, Barockträdgården og Engelska parken.
På midten av 1700-tallet begynte man å gå bort fra det strikte hageidealet til fordel for en mer naturlig park. Da ble hagen rundt Kina Slott anlagt. De kastanjealléene som dronning Lovisa Ulrika fikk Carl Fredrik Adelcrantz til å plante rundt Kina slott fungerer som siktgater ut i landskapet.
Kanalsystemet sør for barokkhagen og ned mot Mälaren ble utformet på 1800-tallet. Her ligger det hvitmalte Drottningholms badhus som ble oppført i 1792 på oppdrag fra hertug Karl (siden Karl II), og her plantet Oscar II og hans familie den 30. oktober 1881 hvert sitt eiketre, Gustaf VI Adolf fulgte tradisjonen i 1973 og Carl XVI Gustaf i 1996.
På Gustav IIIs tid og fram til 1950-tallet beitet husdyr i Drottningholms engelske park og det var en ansatt gjeter.
Sjöparterren
Den delen av parkanlegget som strekker seg øst for slottet ned mot Mälaren kalles for Sjöparterren. En tegning laget av Nicodemus Tessin d.y. på 1680-tallet, viser at det da var et lite beskyttet havneanlegg med to buede pirer. I dag leder en bred trapp opp til slottet. Mitt på sjöparterren står Neptunus med treudd på en høy sokkel med tre mindre stående elvegudsskulpturer i nisjer i sokkelen. Mot øst fortsetter parken i en smal remse parallelt med Drottningholmsvägen fram til Drottningholmsbron, her står en rekke med marmorskulpturer og her finnes også dampskipsbryggen. Dagens utforming av sjöparterren er en rekonstruksjon av et anlegg fra 1723.
Barokkhagen
Den eldste delen av slottsparken ble skapt på slutten av 1600-tallet under overoppsyn av Hedvig Eleonora og hovedsakelig ledet av Nicodemus Tessin d.y. Arbeidet med den nye lysthagen gikk langsomt framover og da Nicodemus Tessin d.e. døde i 1681 gjenstod det fortsatt mye arbeid. Det ble hans sønn Tessin d.y. som fullførte farens påbegynte verk. Tessin den yngres generalplan viste en kraftig markert sentralakse i øst-vestretning som gikk vinkelrett ut fra slottsbygningen. Forbilder var blant annet hageanlegg i Vaux-le-Vicomte og Versailles. Ifølge den så kalte gustavianska planen fra omkring 1760 deles den langsmale barokkhagen opp i et antall avdelinger. Nærmest slottet ligger Broderiparterren, som opprinnelig hadde et innviklet broderimønster av buksbomhekker og farget grus. Deretter følger mot vest Vattenparterren med 12 mindre fontener og Herkulesfontänen i sentrum som blikkfang. Vattenparterren begrenses mot slottsterrassen med en mur og mot vest av Kaskaderna som består av 14 små fossefall. Til Vattenparterren grenser Boskékvarteren og Teaterboskén med den så kalte Lövteatern som er utformet som et lite friluftsteater. Anlegget avsluttes i vest med Stjärnboskén.
Hagen kantes i nord og sør av lindealléer. Mange av statuene i dette området ble lagd av kunstneren Adrian de Vries. Barokkhagen var som resten av parken dårlig vedlikeholdt på 1800-tallet, men ble gjenskapt på 1950- og 1960-tallet på initiativ av Gustaf VI Adolf. Med start i 1998 ble alléenes gamle linder erstattet med nye trær, arbeidet ble avsluttet i ma 2011 når det første treet i den femte etappen av fornyelsen av lindealléen ble plantet av kong Carl XVI Gustaf. Hele anlegget er 720 meter langt og 180 meter bredt.
Gjennom århundrene fantes det mange forslag til nyutforming av barokkhagen. I en tidlig generalplan fra 1670-tallet foreslo Nicodemus Tessin d.e. et stort symmetrisk parkanlegg nord for slottet (omtrent der Drottningholmsmalmen ligger i dag). I 1681 tok sønnen, Tessin d.y., opp samme idé og tegnet en park nord for slottet, samtidig forlenget han anlegget mot vest. På andre halvdel av 1700-tallet oppga Carl Fredrik Adelcrantz den strikte barokkhagens stilretning. Etter Gustav IIIs intensjoner viste han i 1777 for første gang en mykere, naturtilpasset park, forgjengeren til den engelske parken som finnes i dag. I 1797, fem år etter kongens død, presenterte til slutt Fredrik Magnus Piper sin generalplan for den engelske parken som i stor grad ble virkeliggjort.
Den engelske parken
Gustav III tok initiativet til det som kalles den engelske parkdelen. Denne parken ligger nord for barokkhagen og består av to dammer med kanaler, broer og store åpne gressflate samt to lindealléer. De fleste av de antikke marmorstatutene kjøpte Gustav III fra Italia. I Drottningholms engelske park, hvis generalplan ble framlagt i 1797 av hagearkitekten Fredrik Magnus Piper hadde Gustav III tenkt seg en del nya bygninger til «förlustelse och glädje», blant annet et amortempel, et kinesisk tårn og et lite gotisk slott. Av alt dette ble bare Götiska tornet virkeliggjort.
Mot nordvest (utenfor dagens park) planla Piper en grotte med kanaler og kaskader, en pelouse, en mindre sjø med broer og promenadestier samt en tyrkisk paviljong. Mye minner om idéene for Hagaparken, den ble da også tegnet omtrent samtidig av Piper. Nå går Ekerövägen tvers over dette området. De dominerende byggverkene skulle knyttes sammen med siktinjer. I dag fyller bare Götiska tornet, Vakttältet og Hemmet denne oppgaven.
Monumentholmen
Monumentholmen ligger i den engelske parkens sentrale del. Mens Gustav III levde, ble det planlagt et amortempel på stedet og som innramming ble det plantet fire seksjoner med lindealléer som stråleformet strekker seg i alle retninger. Mellom seksjonene ble det satt igjen åpne deler for fire siktlinjer, blant annet mot Götiska tornet og Kinesiska pagoden. På den generalplanen som Piper la fram i 1797 (det vil si fem år etter Gustav IIIs død) hadde amortemplet blitt erstattet av et minnetempel over Gustav III. Kun fundamentet kom på plass og kan fremdeles sees.
Svanholmen
Svanholmen kalles den øya i den engelske parken, som ligger like øst for Monumentholmen. Svanholmens svanehus ble bygd på slutten av 1800-tallet. Det ligner en kinesisk pagode og fungerte fram til 1960-tallet som vinterbolig for parkens vingeklipte knoppsvaner. Sommerstid brukes den som beitemark, av den grunn er holmen tilgjengelig for allmennheten bare på vinterstid.
Nyttehagen og orangeriet
Like øst for teateret, omtrent der parkeringen ligger i dag, lå den gangen den første slottsbygningen ble reist, nyttehagen som ga slottet frukt og grønnsaker. Det finnes visstnok et pæretre og et felt med storbladet legepestrot igjen.
På 1600-tallet ble det bygd et orangeri der det ble dyrket vekster for utplanting. Dette ble på 1790-tallet flyttet til et område like nord for den engelske parken.
Norra och södra grinden
Norra och södra grinden eller den nordre og søndre portalen danner inngangen til slottshagen. De står i forlengelsen av lindealléen og er utført i smijern med forgylt ornamentikk som inneholder Hedvig Eleonoras kronte speilmonogram øverst. De praktfulle portene ble skapt i 1695 av hagearkitekten Johan Hårleman og ble montert opp i 1697. Den søndre porten ligger innenfor området som er avsperret, men den nordre er tilgjengelig for besøkende.
Drottningholms slotts skulpturpark
Drottningholms slotts skulpturpark er Sveriges eldste skulpturpark. Skulpturer var en selvfølgelig del av barokkens hagekunst og allerede fra 1684 begynte Hedvig Eleonora å plassere ut et antall skulpturer av Adriaen de Vries i parken utenfor slottet. Disse skulpturene var en del av det krigsbyttet som var tatt av svenska arméer, dels i juli 1648 ved tredveårskrigens avslutning i Praha og dels under krigen med Danmark i 1658–60 på Frederiksborg slott i 1659.
På slutten av frihetstiden var 28 skulpturer utplassert i slottsparken, noe som var et betydelig antall i det da forøvrig skulpturfattige Sverige. Hele tiden etterpå har Drottningholms slott vært den største skulpturparken i Sverige. Parken har nå 46 friskulpturer. Samtlige marmorskulpturer er nå avstøpninger i kunstmaterialer.
Herkulesfontänen, Kaskaderna og Kronan
Herkulesfontänen ble oppført på siste del av 1680-tallet og ble plassert langs sentralaksen, mellom parterrene i barokkdelen av lysthagen i Drottningholms slottspark. Den utgjør en av de mest prominente kunstneriske utsmykningene i parken. Enkedronning Hedvig Eleonora hadde opprinnelig planlagt en skulpturgruppe av Nicolaes Millich på denne plassen, men angret seg innen bestillingen var effektuert. I stedet startet man fra 1684 flytting av tidligere lagrede bronseskulpturer av først og fremst Adriaen de Vries, som hadde blitt tatt som krigsbytte i Praha under tredveårskrigens sluttfase i 1648, til Drottningholms slottspark.
Drottningholms kaskader er en vannskulptur i slottets barokkhage, tegnet av Nicodemus Tessin d.y. De består av sju mindre fossefall på hver sin side av midtgangen mellom Vattenparterren og Boskékvarteren og ble påbegynt i 1685, men fungerte ikke og ble revet i 1820. Da barokkhagen ble restaurert på Gustaf VI Adolfs tid ble tanken sådd om at også kaskadene skulle rekonstrueres. Oppdraget gikk til daværende slottsarkitekt Ivar Tengbom, som tegnet en forenklet versjon av Tessins opprinnelige anlegg. Det nye anlegget stod klart den 16. juni 1961. Ved hjelp av et moderne pumpeanlegg og rørinstallasjoner ble kaskadene og den nærliggende fontenen Kronan forsynt med vann og barokkparkens fontener og kaskader fungerte for første gang slik det var tenkt 300 år tidligere.
Floras kulle, Sofia Albertinas hage og hundekirkegården
I enden av en rett allé som går ut fra Kina slott mot øst ligger Floras kulle. Midt i et kryss av flere gangveier står en marmorskulptur som viser gudinnen Flora. Skulpturen er dog en avstøpning i kunstmateriale, originalen oppbevares i Museum de Vries. Området ble opprinnelig anlagt på slutten av 1790-tallet på initiativ fra Gustav III. Han hadde også planlagt at den Kinesiska pagoden skulle oppføres her, som et point de vue (sluttpunkt i en siktlinje), men det ble det ikke noe av. Floras kulle ligger i den delen av parken som er avsperret for offentligheten.
Sør for Floras kulle finnes restene etter prinsesse Sofia Albertinas hage. Den ble anlagt på midten av 1770-tallet og bestod av en dam, bygninger og et menageri for hønsefugler. Bare den gjenvokste dammen er synlig i dag.
I nærheten ligger en kongelig hundekirkegård, noen gravsteiner med inskripsjoner som «Eisei 1959-1973», «Tusse», «Mentor» og «Pascha 1928» minner om hvilke dyr som er begravd her. Eisei var Gustaf VI Adolfs pekingeser.
Hageutstillingen 2012
Hageutstillingen med undertittelen "...till nytta och nöje under 350 år" dekket et areal på 1800 m² ved Kina slott og skulle illustrere en kulturhistorisk reise i Drottningholms slottspark og videre ut i Ekerö kommune, som kalles «Stockholms trädgård». Utstillingen var et samarbeid mellom Drottningholms slottsförvaltning, Statens fastighetsverk og Ekerö kommune samt EU. Utstillingen startet ved Kina slott og var oppbygd av seks separate hagerom der informasjonsplakater informerte om historisk og nåtidig hageodling på Drottningholm og Ekerö. Utstillingen var den største i slottsparkens historie.
Drottningholmsteatern med Déjeunersalongen
Drottningholmsteatern er et unikt 1700-tallsteater – det best bevarte i verden – med et avansert maskineri som muliggjør dekorvekslinger for åpen scene. De opprinnelige dekorene er nå kopiert og bevart. I tillegg har teateret falluker, bevegelige bølger, lysmaskineri samt vind- og røykapparater som bidrar til å skape forestillingenes stemning. Teaterets scene hører fremdeles til landets dypeste, hele 20 meter. Teateret ble bygd etter initiativ av dronning Lovisa Ulrica, og ble tegnet av Carl Fredrik Adelcrantz. Teateret stod klart i 1766.
Déjeunersalongen (fransk for frokostsalongen) er en salong i slottsteateret. Salongen ble tegnet i 1791 av Louis Jean Desprez og restaurert siste gang mellom 1998 og 2000 ved Statens fastighetsverk. Nå brukes salongen i ulike festlige tilstelninger som i 2010 da Dronning Silvia innviet utstillingen Det dukade blomsterbordet - till fest och till vardags.
Teaterplanen
Teaterplanen er på tre sider omgitt dels av Drottningholms slottsteater mot nord og dels av fire fløybygninger, to mot øst og to mot vest. Midt på plassen står marmorstatuen “Apollo di Belvedere”. Fløybygningene mot øst ble opprinnelig oppført på 1760-tallet og består av “Kyrkpaviljongen” og “Jaktpaviljongen”. Mot vest ligger “Drottningens paviljong” og “Hovmarskalksflygeln” som ble bygd på Gustav IIIs tid etter tegninger av arkitekt Carl Fredrik Adelcrantz respektive Carl Christoffer Gjörwell den yngre, muligens var også teaterarkitekten Louis Jean Desprez involvert. Samtlige bygninger er byggnadsminner og inngår i Drottningholms verdensarv. I Jaktpaviljongens førsteetasje ligger Teaterboden; slottsteaterets souvenirshop.
Drottningholms slottsstall
Drottningholms slottsstall ligger like nord for Drottningholms slottskyrka. Bygningen ble oppført i etapper i 1737 og 1770 og rommer i dag lokaler for Högvakten, den kongelige vaktstyrken. I 1737 ble bygningens laveste del nærmest slottet bygd. Initiativet kom fra dronning Ulrika Eleonora og oppdraget gikk til arkitekt Carl Hårleman. Bygningen skulle romme slottets vogner og stall.
Kina slott, Confidencen og Lilla Kina
Den første slottbygningen var en lett paviljong med to fløyer i kinesisk stil. Bygningene ble oppført på forhånd på Arsenalsgatan i Stockholm i lafteverk og når alt var klart ble delene fløtet ut til Drottningholm, hvor de ble montert sammen. Arkitektene var sannsynligvis Carl Hårleman og Carl Johan Cronstedt. Paviljongen var da en overraskelse og en bursdagsgave til dronning Lovisa Ulrika fra kong Adolf Fredrik den 24. juli 1753.
Det nåværende Kina slott, som erstattet den tidligere trepaviljongen fra 1753, er tegnt av Carl Fredrik Adelcrantz. Det ble påbegynt i 1763 og bygningen stod klar i 1769. Arkitekturen er i grunnen fransk rokokko, men har en eksotisk karakter med kinesiske og orientalske innslag som var høyeste mote.
Confidencen er en paviljong nordvest for Kina slott. I Confidensen kunne mat- og serveringsbord løftes opp gjennom golvet i matsalen. Dette innebar at de kongelige kunne spise middag uten at tjenerskapet var tilstede altså en confidence.
Huset ble bygd i 1753 samtidig med det første Kina slott som bolig for bössespännaren (jegeren) Maisch. Fra slutten av 1700-tallet ble området kalt for Cina boställe, som da ble utleid på livstid til Anna Sophia Hagman, hertug Fredrik Adolfs offisielle elskerinne. Huset ligger i enden av tre av Kina slotts kastanjealléer med adresse Cantongatan 11.
Vakttältet
Vakttältet er en bygning i nærheten av Kina slott. Da Gustav III overtok Drottningholms slott i 1777 var Kina slott i flittig bruk av hoffet og det ble nødvendig å ha en bygning for vaktmannskapet. Den nye Corps de Garde-byggnaden (eller Vakttältet) ble oppført i årene 1781-1782.
Bygningen er tegnet av Carl Fredrik Adelcrantz, som også tegnet Kina slott og det er utformet som et tyrkisk eller romersk soldattelt. Bygningen minner om Kopperteltene i Hagaparken som ble skapt omtrent samtidig av Louis Jean Desprez.
Kinesiska pagoden
Kinesiska pagoden hører med blant de bygningene som ble planlagt av Gustav III men som aldri ble oppført. Ved Floras kulle, øst for Kina slott skulle en kinesisk pagode bli et sammenbindende point de vue (sluttpunkt i en siktlinje) mellom kinaanlegget og den engelske parken tvers over Tessins strikte barokkpark. Piper la fram flere forslag, men inget av dem ble utført, ei heller Louis Jean Desprez mer teatermessige pagode, som ble godkjent av kongen «Haga den 19 juni 1788» ble bygd.
Dragonstallet og Museum de Vries
Dragonstallet ligger på Drottningholmsmalmen og ble oppført omkring 1816 for det kongelige Livregementets dragoner. Da stallen stod ferdig var det plass for 100 hester. Aktiviteten forsatte til 1921. I 1924 ble Dragonstallet sauefjøs for opp til 250 sauer innkjøpt fra England. Stallinredningen ble revet i 1954 og huset ble bygd om til magasin for Kungliga Husgerådskammaren, som ble der til 1997. Deretter fikk Statens fastighetsverk bygd om lokalene til Museum de Vries som ble innviet den 14. mai 2001. Her utstilles nå originalskulpturene som tidligere fantes i Drottningholms slottspark, i parken finnes kopier. Museum de Vries drives av Drottningholms slottsförvaltning.
Drottningholmsmalmen
Området "Drottningholmsmalmen" ligger like nord for slottet og Ekerövägen. På 1700-tallet var bebyggelsen uregulert og ble i begynnelsen bebodd av de håndverkere og andre som bygde slottet og dets omgivelser og senere av de som trengtes for vedlikeholdet av slottet og hoffets behov for tjenester. I 1782 fikk området bystatus av Gustav III, som ville oppmuntre næringsdrivende til å etablere seg på stedet. I dag består Malmen for en stor del av privatboliger.
Långa raden som går parallelt nord for Ekerövägen var fram til 1891 en del av den gamle veien til og fra Stockholm. Her ligger Kavaljershuset, Apotekshuset, Kanslihuset og Inspektorsbostaden som tilhører den svenske staten og siden 1935 er bygningsminner. Ved Dragonvägen finnes også Museum de Vries i Dragonstallet. Noe lenger øst ligger Hertigarnas stall og i nord den unike 1960-tallsvillaen Villa Erskine, tegnet av arkitekten Ralph Erskine som egen bolig.
Cantongatan
Cantongatan (staves også Kantongatan) med tilhørende bebyggelse er et historisk område vest for Drottningholms slottspark og nord for Kina slott. Området ble anlagt som et mønstersamfunn på midten av 1700-tallet på initiativ av Lovisa Ulrika og hennes ektemann Adolf Fredrik. På 1700-tallet ble det lille brukssamfunnet kun kalt Drottningholms Hall- och Manufakturrätt og her skulle forskjellige manufakturer jobbe uten laugstvang. På Kanton ble det etablert en produksjon av elegante produkt som finsmedarbeider, blondeknipling og silkeveveri. Da lå bygningene tett samlet og på eldre kart vises en reguleringsplan som et enkelt rutenett. I en tid da kinesisk kultur og kunst var høyeste mote skulle navnet Kanton føre tanken til den kinesiske handelsbyen med samme navn (nå Guangzhou). I dag finnes et titalls hus bevart, disse er modernisert og bebos av privatpersoner.
Grindstugan
Grind- eller bomstugan, som ligger ved den vestre enden av lindealléns, ble oppført i 1846-1847 etter tegninger av arkitekt Per Axel Nyström eller muligens av Fredrik Wilhelm Scholander. Fram til begynnelsen av 1900-tallet kunne Drottningholms slottsområde nås via to innfartsveier, dels fra nåværende Ekerövägen og dels via barokkparkens nordre lindeallé. Innkjøringen via lindeallén var sperret av to bommer, en ved Slottsstallen i øst og en ved lindealléens vestre ende, ikke langt fra Kantongatan, av den grunn ble den sistnevnte også kalt Cantonbommen. Huset leies nå ut som sommerbolig.
Hemmet
Hemmet, som ligger nord for Ekerövägen, ble trolig tegnet på 1780-tallet av arkitekt Olof Tempelman og ble stattholderbolig i 1816. Bygningen fikk en dominerende plassering på en høyde like nord for landeveien. Det skulle fungere som blikkfang i en av flere siktlinjer gjennom den nyanlagte engelske parken. Inspirasjon til den nya bygningen fikk Gustav III på sin Italiareise i 1784. For at den ikke skulle forveksles med stattholderens kanselli, kalles bygningen for Hemmet.
Drottningholms badhus
Badhuset ligger sør for slottet i et område som på begynnelsen av 1800-tallet ble utformet med løvtrebevokste øyer og kanaler, forbundet med broer samt en liten gangbro som går ut til selve badehuset. Badehuset ble oppført i 1792 på oppdrag fra hertug Karl (siden Karl II). Drottningholms badhus er trolig det eldste bevarte av sitt slag i Sverige.
Evert Lundquists ateljémuseum
Evert Lundquists ateljémuseum ligger i den søndre delen av Drottningholms slottspark, sydøst for Kina slott. Den hvitpussede bygningen i jugendarkitektur med sine store buede vinduer var opprinnelig maskinhuset, som ble brukt for å forsyne Drottningholms slott med elektrisk kraft på begynnelsen av 1900-tallet. På 1950-tallet gikk man over til vekselstrøm, og huset ble stilt til disposisjon som atelier for Evert Lundquist, som arbeidet her i årene 1953 – 1990. Til å begynne med arbeidet og bodde Lundquist for seg selv i atelieret før familien flyttet etter i 1958 og bosatte seg i huset ved siden av. Etter Lundquists død i 1994 har atelieret med komplett innredning blitt bevart som et museum. Alt står igjen slik det var da han forlot atelieret i 1993. Her vises oljemalerier, kulltegninger og koldnålsraderinger av Evert Lundquist samt oljemalerier av hans hustru kunstneren Ebba Reutercrona (1911–1998), foruten akvareller av sønnen Manne og en skulptur og et oljemaleri av sønnen Hymme. Evert Lundquists ateljémuseum inngår i verdensarven Drottningholm.
Högvakten
Högvakten på Drottningholms slott har ansvaret for bevoktningen av slottet på samme måte som högvakten på Stockholms slott. Vaktstyrken utgjøres av omkring 25 personer. Vaktavløsningen på Drottningholm finner vanligvis sted samtidig som avløsningen på Stockholms slott. Den gjennomføres dog i et noe mindre format enn ved Stockholms slott og uten medvirkning av musikkorps.
På 1900-tallet og også i tidligere århundrer har en högvakt vært på Drottningholms slott og på de andre kongelige slottene når den svenske kongefamilien har vært på besøk. En permanent högvakt på Drottningholms slott har vært tilstede siden 1981, da kongefamilien flyttet permanent til slottet. Vakten hentes som regel fra samme militære avdeling som högvakten på Stockholms slott. Tidligere deltok denne vaktstyrken ofte i vaktparaden ved vaktavløsningen på Stockholms slott, for deretter å avmarsjere for transport ut til Drottningholm. I dag reiser Drottningholmsvakten som regel direkte til Drottningholm uten å delta i seremonene på Stockholms slott.
Verdensarven
Slottsområdet med hovedbygningen, slottsteateret, Kina slott, Kantongatan, parkene og malmen ble i 1991 opptatt som en del av Unescos verdensarv og var da Sveriges første objekt på verdensarvlisten. For verdensarvkomitéens beslutning var nettopp Kina slott og Slottsteateret avgjørende, men hele området ble omfattet av beslutningen. Begrunnelsen lød:
Drottningholm er et stort turistmål og besøkes årlig av anslagsvis 700 000 personer. I 2010 hadde Drottningholms slott, Kina slott og Drottningholms slottsteater til sammen 190 000 besøkende.
Grensen for verdensarvområdet
Det vernede området (Drottningholm protected area) omfatter omkring 40 bygninger. I tillegg til selve slottet med parken, Drottningholmsteatern og Kina slott inngår også store områder nord og vest for Ekerövägen, men ikke hele Drottningholmsmalmen, men bare de søndre delene med Långa raden og Hertigarnas stall. I nordvest går grensen nord for Hemmet og Vilan. I vest inkluderer verdensarvsområdet Lovö skogskyrkogård ved Lovö kyrkallé og i sydvest inngår Kantongatans bygninger samt Lilla Kina. Grunnen til denne grenselinjen er at den baserer seg på den kongelige forordningen fra 1935 om kulturminnevern for Drottningholm.
Jens Skjelderup Hertzberg (1909–1942)
Jens Skjelderup Hertzberg (født 13. november 1909 i Kina, død 2. januar 1942) var en norsk flyger, som deltok under andre verdenskrig. Han var tilknyttet 602 Squadron i Royal Air Force og på et tokt mot et mål i Frankrike ble Spitfire-flyet hans skutt ned. Hertzberg ble post mortem tildelt Krigskorset med sverd.
Bakgrunn
Hertzberg var sønn av misjonspresten Arthur Johan Hertzberg, som var bestyrer av Det Norske Misjonsselskaps kinesiske middelskole, da sønnen ble født. Bestefaren var statsråd Nils Christian Egede Hertzberg.
Hertzberg hadde en onkel som også het Jens Skjelderup Hertzberg. Han var oberst og generalinspektør for Ingeniørvåpenet. Han døde av skader han fikk under bombeangrepet på Elverum 11. april 1940.
Etter artium tok Hertzberg militær utdanning: Krigsskolen 1927–1930, Hærens flyskole 1930–1931, og Den Militære Høiskole i 1932–1934.
Annen verdenskrig
Han deltok i kampene i Norge i 1940 i staben til kaptein Bjarne Øen. Mot slutten av kampene i Sør-Norge var Hertzberg med i en gruppe flygere ledet av Øen. De forlot Norge ombord på MK «Sjøgutten» som gikk ut fra Herøy 6. mai 1940. og dro videre over til Canada samme sommer. Han var der stabssjef og var med på oppbygginga av Little Norway i Canada og Flyvåpnenes Felleskommando i England.
Etter hvert ytret Hertzberg ønske om å gå over i aktiv tjeneste som flyger, etter langvarig stabsarbeid. Han ble øremerket som sjef for den norske 332 skvadron som snart skulle opprettes. Men mens han var midlertidig tilknyttet 602 Squadron i RAF for å få kamptrening, fløy han i ett av fire Spitfire-fly i et tokt mot et mål i Frankrike. De møtte to tyske fly, som ble skutt ned. Ikke lenge etter meldte Hertzberg over radioen om motorproblemer. Han antas omkommet 2. januar 1942.
Han ble post mortem tildelt Krigskorset med sverd for plikt, troskap, fremragende organisatorisk virksomhet og innsats i luftoperasjoner.
Sarmizegetusa Regia
Før romerne erobret stedet var det hovedstaden i oldtidens dakiske rike og var det viktigste militære, religiøse senteret til dakerne før den romerske erobringen. Bygget på 100-tallet f.Kr. viser denne festningen, sammen med fem andre (Costești-Blidaru, Costești-Cetățuie, Căpâlna, Piatra Roșie, og Bănița), en uvanlig sammensmeltning av militære og religiøse arkitektoniske teknikker og konsepter fra sen europeisk jernalder. De omfattende og relativt godt bevarte levningene ble i 1999 listet av UNESCO som en del av verdens kulturarv.
Lokalisering
Området rundt Hunedoara har vært bosatt siden neolittisk tid (bondesteinalderen) og ble et viktig sentrum grunnet utvinning av kobber og jern i tidens løp som fikk en varig påvirkning på utviklingene av flere betydningsfulle kulturer på den pannoniske slette. De arkeologiske undersøkelsene viser en direkte kulturell vekselvirkning med nordlige Europa siden sen bronsealder. Deretter ble regionen et sentrum for møtet mellom lausitzkulturen i nord, tidlige grekere i sør, kulturene ved Svartehavet og den vestlige urnemarkskulturen.
Beskrivelse
Festningen, som hadde en firkantet utforming og var omgitt av massive steinblokker (murus dacicus), var bygget på fem terrasser og hadde et areal på ca. 30 000 m².
De sivile innbyggerne bodde nedenfor festningen på menneskelagde terrasser. Arkeologiske funn viser at sosieteten hadde en høy levestandard, blant annet hadde adelen innlagt vann i husene.
På Sarmizegetusa fantes også noen av de viktigste dakiske helligdommer. Det var to typer av disse, sirkelformede og rektangulære, alle bygget mellom Burebistas og Decebals regjeringstid (ca. 86 f.Kr – 106 e.Kr). I den store sirkelformede helligdommen er det plassert trestolper i de innerste sirklene, der det er funnet spor etter tidligere stolper. En liten sirkelformet skive ved siden av, kalt «Andesittsolen», var et viktig sted.
Den dakiske hovedstaden hadde sitt høydepunkt under kong Decebal, som kjempet to kriger mot den romerske keiser Trajan. I 101–102 lyktes det dakerne å tvinge de romerske angriperne tilbake, men i 105–106 ble de nedkjempet i det endelige slaget om Sarmizegetusa. De romerske erobrerne etablerte så en militær garnison i området. Senere ble hovedstaden i den romerske provinsen Dacia, Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacica Sarmizegetusa, etablert ca. 40 km fra den ødelagte dakiske hovedstaden, som den også ble oppkalt etter.
Sarmisegetusas murer ble delvis revet ned ved slutten av den første dakiske krigen i 102, men dakerne gjenoppbygde dem. Romerne systematisk ødela dem i 106 og deporterte innbyggerne. Etter erobringen av Sarmizegetusa utvidet romerne citadellet og erstattet de dakiske murene.
De dakiske festninger i Orăștiefjellene – Sarmizegetusa, Blidaru, Piatra Roșie, Costești, Căpâlna og Bănița – som var en del av kong Decebals forsvarssystem, er på UNESCOs verdensarvliste.
Cranstackie
Cranstackie (801 moh) er et fjell i nærheten av Cape Wrath i den nordligste delen av Det skotske høylandet. Fjellet ligger nord for fjellet Foinaven og vest for fjorden Loch Eriboll.
Ethan Ampadu
Ethan Kwame Colm Raymond Ampadu (født 14. september 2000) er en engelskfødt walisisk fotballspiller som spiller for.
Hans far er den tidligere fotballspilleren Kwame Ampadu.
Liberiet
Liberiet er en bygning i det sentrale Lund i Skåne i Sverige.
Liberiet ble oppført på 1400-tallet og fungerte den gang som domkapitlets bibliotek. Navnet stammer fra det danske ordet liberi brukt i betydningen boksamling eller bibliotek. Bygningen er den eneste gjenværende av de mange bygninger som fantes rundt domkirken i middelalderen.
Ethan Ampadu
Landslaget
Den 25. mai 2017 ble han tatt ut i landslagstroppen til.
Liberiet
Historisk bruk av bygningen
Lunds universitet overtok lokalene etter grunnleggelsen i 1666, og universitetets 25 hyllemeter store samling av bøker og manuskripter flyttet inn her. Bygningen ble også anvendt som undervisninglokale for det filosofiske fakultet.
Ethan Ampadu
Landslaget
Den 10. november 2017 fikk han sin første landskamp for mot.
Liberiet
Historisk bruk av bygningen
Fra 1765 og inn i 1800-tallet, ble øverste etasje innredet til fektesal. I 1843 renoverte C. G. Brunius bygningen og omgjorde blant annet fektesalen til øvelsessal for Akademiska musikkapellet. Fra 1890–1966 ble Liberiet brukt som fyrrom for domkirken.
I dag (2021) brukes huset som pilegrimsplass.
Ethan Ampadu
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Gösta Bohman
Bo Gösta Bohman (født 15. januar 1911 i Stockholm, død 12. august 1997 i Stockholm) var en svensk politiker. Han var leder for Moderaterna fra 1970 til 1981. I denne perioden styrket partiet sin stilling i svensk politikk. Han var økonomiminister i sentrum-høyre regjeringene Fälldin I (1976–1978) og Fälldin II (1979–1981).
Panzer I
Panzer I var en tysk stridsvogn utviklet i 1930-årene. Den var opprinnelig beregnet på opplæringsformål, men ble mye brukt både i den spanske borgerkrigen og andre verdenskrig.
Panzer I gikk under mange navn og betegnelser. De mest vanlige var Panzerkampfwagen I eller '''Pz.Kpfw. I'''. Den formelle betegnelsen var Sonderkraftfahrzeug 101 eller '''Sd.Kfz. 101'''. Kjøretøyet ble også brukt som basis for en rekke spesialvarianter og selvdrevet artilleri.
Historie og utvikling
Panzer I var den første stridsvognen designet og satt i produksjon i Tyskland siden første verdenskrig. I 1932 kom spesifikasjonene for en lett (5 tonn) stridsvogn og disse ble sendt til Rheinmetall, Krupp, Henschel, MAN og Daimler Benz. I 1933 ble Krupps design valgt. Den var basert på den britiske Carden Loyd Mk IV Tankette, som Tyskland hadde kjøpt to av fra Sovjetunionen i all hemmelighet.
Versaillestraktaten forbød Tyskland å produsere stridsvogner, så de ble første kalt Landwirtschaftlicher Schlepper (jordbrukstraktor). Designet ble modifisert sent i 1933 for å kombinere Krupp-chassiet med tårnet fra Daimler Benz. I 1934 fikk den endelige utgaven navnet Panzer I Ausf A (utgave A), og produksjonen ble startet opp i juli.
Opprinnelig var Panzer I laget for oppklaring og infanteristøtte, men det viktigste formålet var å trene kjernen til senere tyske stridsvognavdelinger. Meningen var å bytte ut Panzer I fortløpende med kraftigere stridsvogner, men da andre verdenskrig startet var fremdeles Panzer I i utstrakt bruk. Grunnen var forsinkelser i produksjonen av mer avanserte stridsvogner.
Panzer I ble produsert i to hovedvarianter. Den originale PzKpfw IA var undermotorisert og ble erstattet av PzKpfw IB, som hadde kraftigere motor og andre forbedringer. B-varianten kan kjennes igjen på det litt lengre skroget og et ekstra hjul, noe som var nødvendig for den større motoren. Det var flere forsøk på å lage en variant med kraftigere våpen, eller en som kunne delta i luftbårne operasjoner, men få ble produsert.
På den tiden som Panzer I begynte å byttes ut, var den svært umoderne som kampkjøretøy. Mange av de overlevende eksemplarene ble konvertert til andre typer kjøretøy. Forsøk på å montere kraftigere bevæpning strandet på det faktum at kjøretøyet var veldig lite, men det var brukbart som en tårnløs traktor. Da ble den brukt til treningsformål og som ammunisjonsbærer og lastevogn for kampavdelinger.
Panzer I i kamp
Panzer I ble først brukt i 1936 under den spanske borgerkrigen, som en del av de tyske styrkene som ble sendt for å støtte general Franco og nasjonalistene. Den viste seg fort å være både undermotorisert, underbevæpnet og utklasset av sovjetiske T-26 og BT-5 i bruk på republikansk side. Et antall Panzer I ble erobret av republikanske styrker, og utstyrt med 20 mm eller 25 mm panservernkanoner.
På grunn av forsinkelser i produksjonen av Panzer III ble Panzer I den vanligste stridsvognen i bruk av tyske styrker under invasjonen av Polen, og også i Frankrike, Danmark og Norge. Under invasjonen av Norge hadde ikke norske styrker effektivt panservern, og kunne ikke hamle opp selv med en lett stridsvogn som Panzer I.
Femten Panzer IA ble kjøpt av nasjonalistiske styrker i Kina, og ble brukt under den kinesiske borgerkrigen.
Teknisk
Bevæpningen besto av to 7,92 mm mitraljøser i tårnet. Disse kunne ha forskjellig elevasjon, men var ellers fastmontert i tårnet. Denne bevæpningen var brukbar mot infanteri og upansrede kjøretøyer, men var helt uten virkning mot alle typer panser.
Motoren på Panzer IA var en Krupp M305 firesylindret bensinmotor på 57 hk (43 kW), noe som ga en topphastighet på 37 km/h på flatt terreng, og en rekkevidde på 145 km på vei. IB-utaven hadde en seksylindret Maybach NL38TR på 100 hk (75 kW), noe som ga vogna en økt topphastighet på 40 km/h og en rekkevidde på 170 km.
Mannskapet besto av to – en vognfører foran i skroget og en vognkommandør i tårnet som betjente mitraljøsene og radioene.
Haug kirke (Ringerike)
Haug kirke er fra middelalderen og ble opprinnelig reist som ei énskipet langkirke av stein på 1200-tallet. Kirken ligger vakkert og sentralt plassert i Haugsbygd på Ringerike, i tidligere Norderhov herredskommune, siden 1964 imidlertid del av Ringerike kommune i tidligere Buskerud, nå Viken fylke. Adkomst til kirkestedet går via fylkesvei 2890 (Fløytingen) eller via Harehaugveien fra fylkesvei 241 (Hadelandsveien). Kirken har cirka 250 sitteplasser og er omgitt av en relativt stor kirkegård med leggplass.
Kirkestedet
Om man ser på gårds- og bruksnummeret til kirkestedet (134/7), så tilsier dette at grunnen ble avstått fra storgården Løken (gnr. 134), som ligger like tett ved kirken som Haug og har hatt langt mer betydningsfulle tradisjoner i bygda. Ifølge skriftlige kilder nevnes Løken i en rekke diplomer alt fra 1338 og framover.
Haug kirke har i senere år vært sognekirke i eget Haug prestegjeld i Ringerike prosti, som nå for tiden tilhører Tunsberg bispedømme. Kirken har også vært anneks under Norderhov kirke. På begynnelsen av 2000-tallet opphørte prestegjeldene i Norge. Siden da har kirken tilhørt Haug menighet (tidligere kalt sogn eller kirkesogn) i Ringerike kirkelige fellesråd, på de samme vilkår som alle andre menigheter i Ringerike prosti.
Datering
Dateringen av Haug kirke har variert. Noen mener at stilen er romansk og at kirken ble reist på 1100-tallet, andre sier 1200-tallet eller før 1250, og atter andre nøyer seg med å si at den trolig ble reist i middelalderen.
Haug sogn nevnes i et diplom fra 1358. Kirkestedet omtales i skriftlige kilder fra 1361 og i biskop Eysteins jordebok fra 1395. I sistnevnte kilde refereres det imidlertid til ei trekirke. Det kan være feilreferert, eller det kan ha stått ei tidligere stavkirke der. Dette vet man ikke særlig mye mer om i dag. Likeledes nevnes kirken som Hoffs Annex i Oslo og Hamar bispedømmes jordebok 1574-77. Altså som anneks til Norderhov kirke.
Bygningshistorie
Haug kirke ble opprinnelig reist av bruddstein i middelalderen, trolig i løpet av 1200-tallet. Bygget var opprinnelig cirka 16,3 meter lang og besto av skip og et smalere kor. Skipet har hatt takrytter, trolig plassert sentralt på taket av det opprinnelige skipet. Skipet var cirka 11,75 m langt og cirka 10 m bredt, mens murene var cirka 1,5 m tykke og cirka 5,8 m høye. Koret var 4,55 m langt og 6,75 m bredt. Skip og kor var i 1673 skilt av en korbue. Skipet har opprinnelig hatt både vest- og sørportal. Trolig var det også sørportal i koret.
Lite er imidlertid kjent fra kirkes tidligste år, men Haug sogn nevnes alt i et diplom fra 1358, og i 1743 nevner daværende fogd Wiel at hele kirken fikk nytt loft i 1631.