cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martinus Thomsen
Martinus Institutt
Martinus Institutt er en ideell stiftelse som er opprettet av Martinus med formålet å formidle hans åndsvitenskapelige forfatterskap til omverdenen. Til Instituttet har han overdratt ansvaret og rettighetene til sitt samlede verk: Det Tredje Testamente, og har fastlagt oppgavene som Instituttet skal ivareta. I korthet innebærer det ansvar for å bevare, oversette og utgi Martinus’ verker, samt opplyse om og undervise ut fra dette verk.
Til ansvaret hører beskyttelsen av innholdet i Det Tredje Testamente. Martinus Institutt har opphavsretten til publisering av verket på alle språk, både i bokform, på internett eller på anden måte. I 1980 overdrog Martinus opphavsretten til sine verker til Martinus Institutt. Martinus ønsket på denne måten å sikre seg at det finnes ett institutt i verden, som kan være garant for publisering av hans verk i autorisert form, og som tilbyr informasjon og undervisning som bygger direkte på dette verk.
Martinus åpnet i 1932 et lite kontor som fikk navnet Livets Bogs Bureau. I 1945 fikk Instituttet det offisielle navnet, som fortsatt brukes i dag, nemlig Martinus Åndsvidenskabelige Institut eller i forkortet form, Martinus Institutt. I 1956 ble Instituttet organisert som en ideell selveiende stiftelse. Siden 1943 har Instituttet holdt til på Mariendalsvej 94-96, 2000 Frederiksberg. Martinus bodde og arbeidet her i nesten 40 år frem til sin bortgang i 1981.
I dag rommer huset Instituttets administrasjon, boksalg og forlag (som utover Martinus-litteraturen også utgir tidsskriftet Kosmos på flere språk). Huset er dessuten et kurssenter, hvor det holdes foredrag, seminarer og studiekretser basert på det kosmiske verdensbilde som Martinus har beskrevet. Størstedelen av Instituttets undervisning foregår ellers på Martinus Center i Klint.
Martinus Institutt er en idealistisk arbeidsplass som utover noen få fast ansatte samler en rekke frivillige og ulønnede medarbeidere, som utfører store deler av Instituttets mange oppgaver. En stor del av Instituttets økonomi er basert på gaver og arv.
Martinus Institutt ledes av et styre, som etter Martinus’ ønske benevnes ”rådet”. Det er rådet, der har det overordnede ansvar for alle Instituttets oppgaver. Rådet består av 5 medlemmer og 2 suppleanter. Ved fratreden supplerer rådet sig selv. Ingen, bortsett fra de rådsmedlemmer Martinus før sin bortgang selv utpekte, kan være suppleant og rådsmedlem i mer enn sammenlagt 7 år. Etter at man er fratrådt kan gjeninntreden ikke finne sted.
München (film)
München (orig. Munich) er en amerikansk film fra 2005 regissert av Steven Spielberg. Filmens handling er lagt til tiden etter München-massakren i 1972 og følger en Mossad-enhet, ledet av «Avner» (Eric Bana), som får i oppdrag å spore opp og drepe terroristene i Sort September som man antok var ansvarlige for å ha myrdet de israelske idrettsutøverne. I hvilken grad filmen representerer fakta eller fiksjon er gjenstand for debatt. Spielberg selv beskriver filmen som «historisk fiksjon».
Filmen er basert på boken Vengeance: The True Story of an Israeli Counter-Terrorist Team av den canadiske journalisten George Jonas (Barbara Amiels første ektemann), som igjen var basert på historien til den selverklærte Mossad-agenten Juval Aviv. I boken blir Avivs beretning fortalt gjennom en hovedperson kalt «Avner». Jonas' bok ble først filmatisert i 1986 med navnet Sword of Gideon, regissert av Michael Anderson.
Filmen ble tatt opp i løpet av fire måneder i sommerhalvåret 2005. Opptakene ble gjort i Malta, Tyskland, Israel og USA.
Filmen ble Oscarnominert i fem kategorier, blant annet beste film og beste regi.
Handling
I løpet av Sommer-OL 1972 i München dreper den palestinske terror-gruppen Svart September 11 medlemmer fra det israelske OL-laget. Avner Kaufman, en Mossad-agent av tysk-jødisk avstamning, blir valgt for å lede et oppdrag for å myrde 11 palestinere som angivelig skal ha vært involvert i massakren på israelerne. Avner trekker seg fra Mossad, og opererer deretter uten noen offisielle bånd til Israel. Laget hans består av fire jødiske frivillige fra hele verden: Den sør-afrikanske sjåføren Steve, den belgiske leketøy-produsenten og eksplosiv-eksperten Robert, en tidligere israelsk soldat Carl, og en danske som heter Hans. De får informasjon fra en fransk informant, Louis.
I Roma dreper de Wael Zwaiter, som arbeider som dikter. I Paris detonerer de en bombe hjemme hos Mahmoud Hamshari. På Kypros bomber de hotell-rommet til Hussein Abd Al Chir. Avner reiser på et kort besøk til sin kone, som nylig har født deres første baby. Når de sporer opp Zaiad Muchasi i Athen, oppdager de at Louis arrangerte at de skulle dele et hus med deres rivaliserende PLO-medlemmer. Avner diskuterer med PLO-medlemmet Ali om deres hjemland. Men Ali blir senere skutt av Carl.
Gjengen reiser snart videre til London for å spore opp Ali Hassan Salameh, som de påstår skal ha orkestrert massakren i München i 1972. Men dette attentatet blir forhindret. I mellomtiden blir israelerne forsøkt drept i forskjellige hendelser. Carl blir drept av en nederlandsk leiemorder. Som hevn sporer resten av laget opp denne leiemorderen, og henretter henne på en husbåt i Nederland. Hans blir funnet knivstukket til døde på en benk i en park, og Robert blir drept av en eksplosjon. En desillusjonert Avner får også problemer på grunn av paranoia og posttraumatisk stress.
Sabeltannkatter
Sabeltannkatter (Machairodontinae), eller sabel(tann)tigere som mange fortsatt liker å kalle dem, er en utdødd underfamilie av kattedyr. Gruppen oppsto i oligocen og døde ut mot slutten av siste istid for ca. 10 000 år siden.
Disse kattedyrene er kjent for sine forstørrede hoggtenner, men ikke alle hadde like store hoggtenner som smilodon. Hos flere arter var forstørrelsen faktisk ganske beskjeden.
Til tross for tilnavnene sabeltanntigere eller sabeltigere, er det bevist at disse kattene ikke er nærmere beslektet med verken tiger eller noen andre nålevende kattedyr. I den grad man kan snakke om slektskap til dagens katter, er geparden sabeltannkattenes nærmeste nålevende slektning, men også dette slektskapet er fjernt.
Økologi hos sabeltannkatter
Sabeltannkattene utviklet seg i en annen økologisk retning enn andre kattedyr. De store hjørnetennene betydde at kraniet måtte endre seg. Det er antatt, med bakgrunn i beregninger, at sabeltannkatter kunne åpne munnen i opp mot 110 graders vinkel, i motsetning til moderne tigre som kun klarer 65 grader. Med unntak av treleoparder, som kan åpne kjeften i opp mot 90 graders vinkel, er det normale for katter generelt 55–65 grader. Hos sabeltannkattene førte det enorme gapet til at bittet ble mindre kraftfullt, så dyra utviklet en ny jaktteknikk der byttet ble «dolket». Store katter generelt biter i strupen på byttet til det dør av kvelning, noe som krever store krefter. Sabeltannkattene dolket byttet gjennom å penetrere huden og å ramme halspulsåra hos byttet med de lange dolketennene. I dag er det bare kjent at jaguaren bruker en lignende teknikk, men den bruker rå kraft (bitestyrke) til å penetrere hodeskallen på byttet sitt. Treleopardene vet man foreløpig ikke nok om til å kunne fastslå jaktteknikken, selv om det er antatt at den bruker en jaguarlignende teknikk. Jekslene var egnet til knusing, og i del av dem har delvis også vært durofager.
Selv om tennene og jaktteknikken gjorde sabeltannkatter til et hurtig og effektiv rovdyr, var det også de spesialiserte tennene som førte til at dyret døde ut. De malte seg opp i et hjørne: Deres jaktteknikk gjorde det mulig å jage store byttedyr som betalte seg energimessig, og da den siste istid kom for 11 000 år siden, endret miljøet seg. Da byttedyrene forsvant, forsvant også sabeltannkattene.
Inndeling av sabeltannkatter
Sabeltannkattene deles gjerne inn i to hovedretninger etter hoggtennene; dolketannkatter og sabeltannkatter. Dolketannkattene hadde forstørrende smale hoggtenner i overkjeven og kompakte kropper. Sabeltannkattene hadde bredere og kortere hoggtenner i overkjeven. Kroppen hadde dessuten en smidigere form og lenger lemmer. Flere forskere har tatt til orde for at sabeltannkattene ikke utgjør noen naturlig gruppe, men representerer flere uavhengige linjer som alle har utviklet store «sabeltenner» for å leve av store byttedyr. I dag er treleoparder de kattedyra som har lengst hjørnetenner i forhold til kroppen, og hodeskallen har utviklet flere fellestrekk med sabeltannkattene, som tilsynelatende gjør dem primitive.
Det er beskrevet en rekke arter og to grupper, hvorav bare en anerkjennes fullt ut. Dette er Smilodontini, hvor man blant annet finner Smilodon. De to andre gruppene er «Metailurini» og «Homotherini». Metailurini er imidlertid senere reklassifisert som en gruppe under Felinae. I tillegg til slektene og artene i disse gruppene er det også beskrevet sju slekter/arter som mangler tilhørighet til en gruppe.
Naturhistorisk museum på Tøyen i Oslo har hodeskalle av en Smilodon utstilt.
Andre grupper med tilsvarende utrustning
Sabeltannede predatorer har utviklet seg ganske mange ganger blant therapsider og pattedyr. Disse andre «sabeltanntigrene» er ikke nært beslektet med Machairodontinae og er et resultat av konvergent evolusjon. Blant de mest kjente er barbourofelider, nimravider og «sabelpungtigeren» Thylacosmilus.
Provincia de Santiago
Santiago er en provins i den chilenske regionen Metropolitana de Santiago. Provinshovedstaden er Santiago. Provinsen dekker et areal på 2 030,3 km² og har 5 250 565 innbyggere.
Kommuner i provinsen Santiago
Provinsen består av 32 kommuner:
Dean
Etymologi
Dean har opprinnelse som et engelsk etternavn, som igjen har to opprinnelser. Det er:
Utbredelse
Dean var et populært navn i England fra 1960-årene til 1980-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Tore Falch Nilsen
Tore Falch «Failer'n» Nilsen (født 27. mars 1948 i Oslo, død 8. juni 2008 i Oslo) var en norsk ishockeyspiller. Han representerte Hasle-Løren Idrettslag.
Nilsen spilte 26 offisielle landskamper for Norge, og deltok under vinter-OL for Norge i 1980 i Lake Placid med ellevteplass.
Ragnar Danielsen
Ragnar Danielsen (født 4. august 1917 i Tistedalen utenfor Halden, død 6. juni 1976) var en norsk pianist, komponist, musikkarrangør og orkesterleder. Han fikk sin utdannelse som pianist i Oslo hvor han også studerte musikkteori.
Han arbeidet som restaurantpianist, kapellmester, studiomusiker og arrangør for Philips plateselskap. Fra 1961 til sin død var han ansatt i NRK hvor han var knyttet til grammofonarkivet og arbeidet som arrangør og instrumentator. Han tilrettela i en årrekke musikken i tilknytning til Ord for dagen i NRK Radio og viste her en fin sans for koblingen mellom lyrikk og musikk. En særlig forkjærlighet for fransk tonekunst kunne spores.
Komposisjoner og arrangementer
Hans komposisjoner er typisk «light music», med titler som Valse caprice, Lystig intermezzo og Musikalske flanerier. Som arrangør var han svært produktiv. Hans arrangementer av norske bygdedanser for ensemble bestående av 1. fiolin, 2. fiolin, klarinett, cello, kontrabass og klaver teller hundrevis av titler, og disse ble spilt i radiosendingene av Rolf Myklebusts ensemble, Turdansensemblet, Birger Lundbys ensemble og Kai Angel Næstebys ensemble. I nyere tid har Mjøsensemblet spilt Danielsens arrangementer av norske danser i radiosendinger fra norske storgarder og på tre album Mjøsmusikk i wienerstil, Musikk langs Glomma og Mjøsensemblet avec.
Innspillinger
Ragnar Danielsen Musikalske flanerier er spilt inn på LP av Den Norske Blåsekvintett, og Øivind Bergh og Kringkastingsorkestret har lydfestet en rekke av hans orkesterkomposisjoner i plateserien Light Music from Norway. Dansearrangementene er spilt inn på LP av Birger Lundbys ensemble og på 3 CD' er av Mjøsensemblet.
Han arrangerte sanger for Alf Prøysen og akkompagnerte ham med Ragnar Danielsens orkester i 1950- og 60-årene.
Utmerkelser
Han mottok Spellemannprisen 1975 i klassen folkemusikk/gammaldans sammen med Sture Rogne og Ragnar Danielsens ensemble for platen "Det glade Aalesund". Tre ganger vant han NOPA-prisen Årets verk: for «Jazzetyde» og «Liten vals» i 1967, for «5 Sanger» i 1969 og for arrangement av Kåre Siems «Små tanker om store ting» i 1971.
Caserta
Caserta er en by og kommune i provinsen Caserta i regionen Campania i Italia. Den har om lag 75,000 innbyggere og er provinshovedstad.
Friidrett under Sommer-OL 2008 – Sleggekast menn
Rekorder
Før konkurransen, var gjeldende rekorder som følger:
Svanesang
Svanesang er et begrep fra den eldgamle overtroen om at knoppsvanen (Cygnus olor) er helt stum gjennom hele sitt liv, bortsett fra å synge en hjerteskjærende vakker sang akkurat når den er i ferd med å dø.
Driftstunnel
En driftstunnel er en tunnel for tilførsel av vann fra vannkraftverkets inntaksmagasin eller inntaksbasseng til kraftstasjon. Se også avløpstunnel.
Clark Strand
Clark Strand er en amerikansk forfatter og foredragsholder om spiritualitet og religion. Han er en tidligere Zen-buddhistisk munk, og var den første redaktøren i magasinet Tricycle: The Buddhist Review. I 1996 forlot han denne jobben og flyttet til Woodstock i New York for å være skribent og lærer på fulltid. Strand ble oppdratt som en presbyterianer og studerte filosofi og religion ved Sewanee: The University of the South.
Fangefortellinger
Fangefortellinger er fortellinger om mennesker som ble tatt til fange av de som ble betraktet som usiviliserte villmenn. Fortellingene omfattet ofte et tema om forsoning og forløsning av den kristne tro i møtet med truslene og fristelsene til et fremmet levevis. Barbarerefortellinger var fortellinger om engelskmenn som ble tatt til fange av barbareskpirater (muslimske pirater fra Barbareskkysten) var populære i England på 1500- og 1600-tallet. Britiske kolonister som ble røvet og holdt i fangenskap av den opprinnelige urbefolkningen i Nord-Amerika ble emne for flere fortellinger som var populære i USA på slutten av 1700- og tidlig på 1800-tallet. Fangefortellinger betraktes som en variant av den tilsvarende litterære sjangeren slavefortellinger.
Clark Strand
Strand har skrevet seks bøker, så vel som artikler om forskjellige religiøse, spirituelle og økologiske emner. Han er skribent i The Washington Post, Huffington Post, New York Times, Newsweek’s blogg On Faith, Tricycle, Body & Soul, Spirituality & Health og flere andre publikasjoner.
Fangefortellinger
Den første amerikanske barbarerefortellinger ble skrevet av Abraham Browne (1655). Den mest populære var av kaptein James Riley, kalt An Authentic Narrative of the Loss of the Brig Commerce (1817).
Jonathan Dickinsons dagbok, God's Protecting Providence ... (1699), en fortelling av en kveker som overlevde et skipsforlis og ble tatt til fange av indianere i Florida, har blitt beskrevet som «på mange vis den beste av alle fangefortellinger.» Amerikanske fangefortellinger var ofte basert på virkelige hendelser, men de inneholdt ofte oppdiktede elementer. En del var fullstendig fiktive og ble skrevet utelukkende fordi sjangeren var populær og alle «sanne» fortellinger solgte godt. En oppdiktet fangefortelling var The Remarkable Adventures of Jackson Johonnet, of Massachusetts (Boston, 1793).
Ann Eliza Bleeckers roman i brevform, The History of Maria Kittle, først utgitt i 1793, er betraktet som beste kjente fangefortelling i romanform. Den fastsatte sjangeren for påfølgende romaner om indianerfanger.
På grunn av kappestriden og krigene mellom engelskmenn og franskmenn i Nord-Amerika ble kolonister hyppig angrepet og fanger ble tatt av indianere som franske allierte. Puritanere tenderte å skrive fortellinger hvor indianere ble framstilt svært negativt for å vise at fangenskap var en advarsel fra Gud som angikk puritanernes sjeler, og at Gud i seg selv var det eneste håp for forløsning og frigjøring. Som et resultat har historikere tradisjonelt behandlet fangefortellinger med forsiktighet, og vurdert mange av dem mer som folkeminne eller puritansk ideologi enn som faktiske historiske redegjørelser. Dog har en samtidshistoriker som Linda Colley og en antropolog som Pauline Turner Strong funnet fangefortellingene nyttige for å analysere hvordan kolonistene konstruerte den innfødte befolkningen som «annerledes», foruten at fortellingene også avslørte bosetternes egendefinisjon og en framstilling av deres egen kultur sett i kontrast til «det andre». Colley har studert den lange historien av engelske fangenskap i andre kulturer, både med barbareskpirater som britiske fangenskap i andre kultur som eksempelvis i India.
Historikeren Frederick Turner har i boken Beyond Geography: The Western Spirit Against the Wilderness («Hinsides geografi: Den vestlige åndsmakt mot villmarken», 1980) diskutert effekten av del fangefortellinger hvor den hvite kom til å foretrekke og til sist tilpasse seg indianernes levevis. I en del tilfeller har hvite fanger ved fangeutveksling måtte bli tvunget til å dra tilbake til deres opprinnelige kulturer. Barn som har blitt tilpasset nye familier har funnet det særskilt smertefullt å bli revet fra dem, ofte etter flere års fangenskap. Etter å ha blitt tilpasset har tallrike voksne og unge fanger foretrukket å bli værende hos sitt indianske fellesskap og aldri vendt tilbake til de anglo-amerikanske eller europeiske samfunn.
Billedkunst
Et eksempel er Eanger Irving Couses oljemaleri «Fangen» fra 1891 som er en visuell framstilling av en fangefortelling. Det er både et berømt og et kontroversielt maleri grunnet dets seksuelle undertone som ble oppfattet som meget sterke og provoserende i maleriets samtid. Det har også blitt vurdert både som et realistisk portrett som en stereotypisk framstilling av en indianer, og i forlengelsen av dette også som en romantisering av den «edle villmann». Den faktiske bakgrunnshistorien til bildet er at doktor Marcus Whitman og hans hustru kom i 1838 til territoriet Oregon for å etablere en misjonsstasjon for cayuseindianere. Mange immigranter bosatte seg rundt misjonsstasjonen, men da det brøt ut meslinger, og selv om Whitman forsøkte å lege indianerne, reagerte de dårlig på behandling, og i raseri og skrekk anklaget de Whitman for å ha forgiftet dem for å ta deres land. I november 1847 angrep de misjonsstasjonen og drepte mange, inkludert Whitman og hans hustru, men et mindre antall mennesker ble fraktet vekk som fanger.
Blant disse var Lorinda Bewly, en ung kvinne på 17 år som var lærer ved misjonsstasjonen. Hennes liv ble spart av cayusehøvdingen Five Crows som besluttet at han ville ha en hvit kvinne som hustru, men dette ble ikke møtt med entusiasme av den unge piken. Couses maleri viser Lorinda Bewly liggende på gulvet i høvdingens teepee, kledd i hvitt (som uskyldens farge), bevisstløs og med blodige håndledd fra hvor hun er bundet som et vitnemål til hennes kamp. Five Crows sitter på bakken og stirrer på henne som om han er uten å forstå hennes oppførsel og hennes avsky for ham. Couse har framstilt to kulturer i tragisk sammenstilling.
Alta Laksefiskeri Interessentskap
Alta Laksefiskeri Interessentskap er et selskap i Alta som administrerer fisket i Altaelva. En mye brukt forkortelse for selskapet er ALI. Selskapet representerer grunneierne i Alta som har elverett. Disse medlemmene har lik andel i selskapet uavhengig av eiendommens størrelse, og deler overskuddet likt imellom seg. For å bli medlem i Alta Laksefiskeri Interessentskap må man eie og drive jord som produserer nok høy til å fø ei ku en hel vinter, noe som tilsvarer 2500 kg tørrhøy eller 10000 kg silo, og bo mindre enn 5 km fra elva. Denne regelen er flere hundre år gammel og gjelder den dag i dag.
Bygninger
ALI eier flere bygninger ved elven. Noen av bygningene leies ut til fiskere som har fiskekort i nærheten og andre brukes av elvevakter og stakere (guider).
Gibraltar under EM i friidrett 2006
Gibraltar deltok under EM i friidrett 2006 som ble arrangert 7.–13. august 2006 i Göteborg. Utøvere fra Gibraltar tok ingen medaljer under mesterskapet.
Provincia de Chacabuco
Chacabuco er en provins i den chilenske regionen Metropolitana de Santiago. Provinshovedstaden er Colina. Provinsen dekker et areal på 2 076,1 km², og har 267 553 innbyggere (2017).
Kommuner i provinsen Chacabuco
Provinsen består av tre kommuner:
Kapong (kommune)
Amphoe Kapong (Kapong kommune) er en kommune i provinsen Phang Nga i Thailand. Den er den eneste kommunen i provinsen som ikke har kyst, og ligger i de skogkledde fjellområdene i innlandet øst for kysten mot Andamanhavet. Kommunen utgjør 588,8 km² og hadde 12 963 innbyggere i 2005.
Kommunesenteret er tettstedet Kapong med 1 700 innbyggere, ved Kapong-elva som munner ut i Andamanhavet ved kommunesenteret Takua Pa i nabokommunen Takua Pa. Rommani er det andre større tettstedet med nesten 1 500 innbyggere, det ligger helt i nordøst ved riksvei 401, nær grensen mot Khao Sok i Surat Thani.
Kapong-elva med omliggende åser og fjell utgjør nesten hele kommunen. I øst er det en sammenhengende fjellrygg som når opp i 1 050 moh. i sørøst og 898 moh. i nordøst. Den er kledd med tropisk lauvskog og noe regnskog, mens slettelandet rundt elven i vest er dyrket med innslag av banan- og gummidyrking.
Nord-Vågsøy kirke
Nord-Vågsøy kirke (Nord-Vågsøy kyrkje) ligger på Røysaneset på Raudeberg på Vågsøy i Kinn kommune i Vestland.
Den nåværende kirken i betong er en erstatning for kirken fra 1854, som brant ned i 1945. Kirken er en langkirke i betong og ble vigslet 24. oktober 1960 av biskop Ragnvald Indrebø. Kirkeskipet har et lyst og nokså firkantet preg. Den har en rekke med vinduer høyt oppe på midtveggen, samt en rekke nede langs veggene i sideskipet. Blikkfanget er det fargeglade glassmaleriet over alteret.
Nord-Vågsøy kirke ligger i Nordfjord prosti.
Utopileus
Utopileus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Sierra Leone.
Symfoni nr. 9 (Beethoven)
'''Symfoni nr. 9 i d-moll, op. 125''' er den siste symfonien Ludwig van Beethoven skrev. Den ble fullført i 1824, og regnes for å være et verk med romantisk preg; et forbilde og eksempel for videre romantisk komponering. Verket er særs kjent og er et av Beethovens største mesterverk.
Deler av Friedrich Schillers dikt Ode an die Freude (Ode til gleden) blir sunget av solister og et kor i siste sats. Beethoven var den første store komponisten som brukte menneskestemmer sammen med instrumenter i en symfoni. Symfonien satte eksempelet for bruk av sangstemmer i den romantiske symfoniformen.
Premieren
Beethoven ønsket opprinnelig at stykkene hans, mot slutten av karrieren, skulle bli urframført i Berlin så fort som mulig etter at han hadde fullført arbeidene fordi han mente musikksmaken i Wien var dominert av italienske komponister som Rossini. Man da hans venner og støttespillere hørte dette, overtalte de ham til å urframføre den niende symfonien i Wien.
Beethovens niende symfoni ble urframført 7. mai 1824 i Kärntnertortheater i Wien, sammen med ouverturen Die Weihe des Hauses og de tre første delene av messen Missa Solemnis. De ble alle dirigert av Beethoven selv, til tross for at han på dette tidspunktet var døv. Urfremførelsen var Beethovens første sceneopptreden på 12 år, derfor var salen fullstendig fullpakket. Sopran- og alt-stemmen ble tolket av to unge og berømte sangere: Henriette Sontag og Caroline Unger.
Selv om fremføringen offisielt ble dirigert av Michael Umlauf, teaterets kapellmester, sto Beethoven sammen med ham på scenen. Imidlertid hadde Umlauf to år tidligere opplevd at Beethovens forsøk på å dirigere hadde endt i katastrofe, i forbindelse med en prøve på operaen Fidelio. Derfor instruerte han orkesteret og koret om å overse Beethovens instruksjoner. Men ved innledningen til hver sats var det Beethoven som ga tempo, bladde i partituret og slo takten til musikerne som han ikke kunne høre.
Fremføringen ble en stor suksess, og publikum responderte sterkt, både under framføringen etter konserten. Påstandene om når jubelen i salen tok av avhenger av ulike fortellinger. Når det skjedde er dermed usikkert. Siden den døve Beethoven lå noen takter etter orkesteret på slutten av stykket, gikk Caroline Unger bort til Beethoven og snudde ham mot publikum slik at han skulle se salens begeistring, rop og applaus. Ifølge tilstedeværende «tok publikum i mot den musikalske helten med den ytterste respekt og sympati, lyttet til hans vidunderlige, gigantiske skaperverk med den aller mest skjerpede oppmerksomhet og brøt ut i en jublende applaus, ofte under satsene, og gjentatte ganger etter dem». Hele publikumet tok i mot ham med stående applaus og trampeklapp fem ganger, viftet med lommetørklær i luften, løftet hender og hatter slik at Beethoven, som ikke kunne høre, kunne se ovasjonene."
Form
Symfonien har fire satser, merket som følgende:
Beethoven brøt med prinsippet som gjaldt i wienerklassiske symfonier da han plasserte scherzo-satsen før den rolige satsen. Dette var første gang han gjorde dette i en symfoni, men han hadde gjort det slik i noen tidligere verk. Også Haydn hadde dette arrangementet i noen av sine verk.
Første sats
Den første satsen er i sonateform og er til tider veldig intensiv. Åpningstemaet spilles av strykere som pianissimo. Temaet blir så gjentatt som fortissimo, men nå i D-dur i stedet for i D-moll som det var i begynnelsen.
I denne satsen opptrer en hornkvartett for første gang i en Beethoven-symfoni.
Andre sats
Den andre satsen er en scherzo i D-moll. Åpningstemaet i denne satsen har likheter med åpningstemaet i første sats. Framdrivende rytmer blir brukt og det spilles også en pauke solo
Trioseksjonen er i D-dur, og det er her trombonene kommer inn for første gang i symfonien.
Tredje sats
Denne lyriske rolige satsen i B-dur er i en fri variasjonsform. Alle variasjonene danner et detaljert rytmisk og melodisk bilde. Den første variasjonen er, som hovedtema i 4/4-takt, den andre i 12/8. Variasjonene er adskilt av to stykker i 3/4-takt, den første i D-dur, den andre i G-dur.
Tekst i fjerde sats
Ord skrevet av Beethoven (ikke Schiller) er merket med kursiv.
Verdensminne
I 2001 ble Beethovens 9. symfoni tatt opp i UNESCOs verdensminneregister.
Rødbrun pepperriske
Rødbrun pepperriske er en soppart i kremleordenen. Den danner fruktlegemer med sprøtt kjøtt, som utskiller hvit melkesaft i skader og bruddflater. Hymeniet dannes på skiveformede strukturer under den traktformede hatten.
Fylkesvei 7118
Fylkesvei 7118 (Fv7118) går mellom Storvea og Meenget i Nærøysund kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 537 (Nord-Trøndelag).
Bethelium
Bethelium er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia og på Ny-Guinea.
Vidar Johansen (ishockeyspiller)
Vidar Sandberg Johansen (født 17. desember 1951 i Asker) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han representerte Frisk Asker.
Johansen spilte 50 offisielle landskamper for Norge, og deltok under vinter-OL for Norge i 1980 i Lake Placid med 11.-plass.
Johansen jobbet på Vardåsen Skole men pensjonerte seg i 2017
Transit
Transit er det fjerde studioalbumet av DumDum Boys, utgitt i 1992.
Eleonore av Aquitaine
Eleonore, hertuginne av Aquitaine (født 1122, død 1. april 1204) var en av de rikeste og mektigste kvinnene i Vest-Europa i løpet av høymiddelalderen. Hun var beskytter av diktere og forfattere som Wace, Benoît de Sainte-Maure og Chrétien de Troyes. Hun var gift med to konger, og ble selv mor til to konger.
Eleonore etterfulgte sin far som suo jure hertuginne av Aquitaine og grevinne av Poitiers da hun var femten år gammel, og ble med det den mest ettertraktede brud i Europa. Tre måneder etter sin tiltredelse giftet hun seg med Ludvig (VII), sønn og yngre medhersker av hennes verge, kong Ludvig VI av Frankrike. Som Frankrikes dronning deltok hun i det mislykkede andre korstog. Kort tid etter at korstoget var avsluttet ble Ludvig VII og Eleonore enige om å oppløse sitt ekteskap. Skilsmissen var dels motivert av hennes eget ønske, dels at de to barn hun hadde født begge var døtre, Marie og Alix, og ikke en etterlengtet sønn. Det kongelige ekteskap ble annullert den 11. mars 1152 med den oppgitte grunnen av blodsslektskap av fjerde grad. Deres døtre ble dog erklært legitime og varetekten ble gitt til deres far, mens Eleonores gods og riker som hun hadde tatt med seg inn i ekteskapet ble gitt tilbake til henne.
Så snart hun kom tilbake til Poitiers fridde hun til den elleve år yngre Henrik, hertug av Normandie. Den 18. mai 1152, seks uker etter at hennes første ekteskap var blitt oppløst, giftet hun seg med Henrik. Den 25. oktober 1154 overtok hennes ektemann den engelske trone og ble konge av England, samt hersker over store områder i dagens Frankrike. I løpet av de neste tretten årene fødte hun Henrik II av England åtte barn: fem sønner, to som ble konger av England, og tre døtre. Imidlertid ble Henrik og Eleonore etter hvert politiske motstandere. Han lot henne fengsle i årene 1173 og 1189 fordi hun hadde støttet sønnens opprør mot ham.
Eleonore ble enke den 6. juli 1189. Henrik og Eleonore sønn Rikard Løvehjerte arvet tronen, og løslot øyeblikkelig sin mor fra fangenskapet. Som dronningmor fungerte Eleonore som regent for sin sønn da han dro på det tredje korstog. Eleonore overlevde Rikard og levde godt inn i regimet til sin yngste sønn, kong Johan av England. Ved den tid da hun døde hadde hun overlevd alle sine barn, unntatt kong Johan og Leonora av Aquitaine, dronning av Castilla.
Tidlig liv
Eleonore eller Aliénor var den eldste av tre barn av Vilhelm X, hertug av Aquitaine og hertuginne Aenor de Châtellerault, datteren av Dangereuse de L' Isle Bouchard og Aimery I av Châtellerault. Dangereuse var blitt røvet fra sin første ektefelle Aimery I, kanskje ikke uvillig, av hertug Vilhelm IX av Aquitaine, kjent også som trubadur og sanger, noe som var en skandale i samtiden og opprørte kirken. Også hertugens sønn var lite begeistret over at faren forviste moren Filippa av Toulouse til fordel for en bortført gift kvinne. Forholdet ble dog mindre anspent da faren lot sin sønn bli gift med sin «stesøster», Dangereuses datter Aenor.
Eleonore fikk navn etter sin mor Aenor og ble kalt Aliénor, fra det latinske kortnavnet Alia Aenor, noe som betydde «den andre Aenor». Det ble Eléanor på langues d'oïl og Eleanor(a) på engelsk og germanske språk.
Faren gjorde alt for å sikre henne den best mulige utdannelsen. Hun ble undervist i latin, musikk og litteratur, og trenet i ridning, falkejakt og andre jaktaktiviteter. Eleonore var utadvendt, livlig, intelligent og med en sterk vilje. Våren 1130, da hun var åtte år gammel, døde hennes fire år gamle bror Vilhelm Aigret sammen med deres mor i festningen Talmont-sur-Gironde ved Aquitaines atlanterhavskyst. Eleonore ble med dette enearving til farens besittelser. Aquitaine var den største og rikeste provinsen i Frankrike; Poitou og Aquitaine utgjorde til sammen bortimot en tredjedel av dagens moderne Frankrike. Eleonore hadde kun ett annet legitimt søsken, den yngre søsteren Petronilla. Hennes halvbrødre, Vilhelm og Joscelin, ble anerkjent av Vilhelm X som hans sønner, men ikke som hans arvinger, og av hans døtre som deres brødre. Senere, i løpet av de første fire årene av Henrik II av Englands regime, ble alle tre søsknene forent ved Eleonores hoff i Poitiers.
Framtoning
Eleonore var meget vakker: alle samtlige kilder er enige om dette. Selv i en tid da aristokratiets kvinner var omfattende priset var superlativene som ble gitt til henne uten tvil oppriktige. Da hun var ung ble hun beskrevet som perpulchra – «mer enn vakker». Da hun var rundt tredve år, noe som ville ha blitt betraktet som middelaldrende eller til og med gammel etter middelalderens standarder, kalte den kjente trubaduren Bernart de Ventadour henne for «elskverdig, elskelig og legemliggjørelsen av sjarme», berømmet hennes «yndige øyne og edle mine» og erklærte at hun var «en som ville krone enhver konges vesen». William av Newburgh framhevet hennes sjarm, og selv i hennes aldrende år beskrev Richard av Devizes henne som vakker mens Matthew Paris, som skrev på 1200-tallet, husket henne som «beundringsverdig vakker».
Imidlertid har ingen etterlatt en mer detaljert beskrivelse av Eleonore. Således er vi uten kunnskap om selv fargen på hennes hår og øyne. Bildet på hennes grav viser en lang og grovkalibret kvinne, men dette er ikke nødvendigvis en presis representasjon. Hennes segl fra rundt 1152 viser henne med en slank og spinkel figur, men det er ikke nødvendigvis noen portrettlikhet. Da hun var 51 år gammel var hun fortsatt slank nok til å forkle seg som en mann, noe som antyder at hun var rimelig høy, smidig og ikke for fyldig.
Skjønnhetsidealet på 1100-tallet var blondt hår og blå øyne, således har mange foreslått at kronikørene ikke trengte å være overstrømmende i deres prisning om Eleonore ikke bekreftet dette idealet. Det er dog mer sannsynlig at hun hadde et rødt eller kastanjebrunt hår, og således arvet sin farge fra sin far og bestefar som begge var brunøyd og med kobberrødt hår. Beviset for dette kan bli funnet i et veggmaleri i kapellet i Sainte-Radegonde ved Chinon. Dette veggmaleriet, som ganske sikkert avbilder Eleonore og ble malt i løpet av hennes levetid i et område hvor hun var godt kjent, viser en kvinne med rødaktig hår.
Hva som er sikkert er at fra tidlig av tiltrakk Eleonore seg oppmerksomhet fra menn, ikke bare for sitt utseende, men også for et imøtekommende vesen. Gervase av Canterbury beskrev henne langt senere som «en overordentlig skarpsindig og klok kvinne, født av edel ætt, men ustabil og vilter».
Arv
En gang rundt 1137 dro hertug Vilhelm X fra Poitiers til Bordeaux og tok sine døtre med seg. Da de nådde fram til Bordeaux etterlot han Eleonore og Petronilla i omsorgen til erkebiskopen av Bordeaux, en av hertugens få lojale vasaller. Hertugen dro deretter til Apostelen Jakobs skrin i Santiago de Compostela sammen med flere andre pilegrimer. Langfredag den 9. april 1137 ble han magesyk etter å ha spist fisk på et vertshus, muligens av matforgiftning, og han døde om kvelden ved helligdommen etter å ha testamentert Aquitaine til Eleonore.
Kongen av Frankrike var selv alvorlig syk på denne tiden og led av «en fluks av innvollene», det vil si dysenteri, noe han aldri ble helt frisk fra. Til tross for sin umåtelig fedme og livstruende sykdom var Ludvig fortsatt ved sine fulle fem. Han hadde stor omsorg for sin nye arving, prins Ludvig, og kongen var derfor lykkelig over at en av hans mektigste vasaller var død, og ikke minst at det rikeste og største hertugdømmet i Frankrike var tilgjengelig for ham.
Istedenfor å fungere som en verge for hertuginnen og hertugdømmet erklærte kongen han ville gifte henne bort til sin egen arving og legge Aquitaine inn under den franske kronen. Således ble Frankrikes og Huset Capets makt og posisjon økt betydelig. I løpet av få timer hadde Ludvig sørget for at hans sønn prins Ludvig skulle bli gift med Eleonore. Ansvaret for bryllupsforberedelsene ble gitt til abbed Suger av Saint-Denis. Prins Ludvig ble sendt til Bordeaux med en eskorte på 500 riddere, hvori abbed Suger selv, Theobald II, greve av Champagne og Raoul I, greve av Vermandois.
Første ekteskap
Den 25. juli 1137 ble paret gift i katedralen i Bordeaux, Cathédrale Saint-André de Bordeaux, av erkebiskop Geoffrey de Lauroux. Rett etter bryllupet ble paret tronet som hertug og hertuginne av Aquitaine. Vilkårene for ekteskapet var at landområdene skulle være uavhengige av Frankrike, og hennes eiendommer ville ikke bli blandet med Frankrike før i neste generasjon: Eleonores eldste sønn ville bli både konge av Frankrike og hertug av Aquitaine. Hun ga Ludvig en bryllupspresang som fortsatt eksisterer: en vase av bergkrystall, for tiden utstilt i Louvre.
Med sitt stolte vesen vakte Eleonore ubehag blant de mer sindige nordfrankerne. Eleonore ble sammenlignet med sin forgjenger og i henhold til kildene mente Ludvigs mor, Adélaide de Maurienne, at Eleonore var både lettsindig og vilter, og med en dårlig innflytelse.
Hennes oppførsel ble gjentatte ganger kritisert som uanstendig av eldre kirkefyrster, særlig Bernhard av Clairvaux og abbed Suger. Kong Ludvig var derimot meget forelsket og ga henne hva hun ba om, selv om oppførselen forbløffet ham. Store midler ble satt inn for å forskjønne det spartanske bypalasset i Paris for hennes skyld.
Konflikter
Selv om Ludvig var en from mann kom han snart i en voldelig konflikt med pave Innocent II. I 1141 ble erkebiskopsetet i Bourges ledig, og kongen fremmet en av sin kanslere, Cadurc, som kandidat mens han la ned veto mot en annen, egnet kandidat, Pierre de la Châtre, som omgående ble valgt av Bourges' geistlige og innviet av paven. Ludvig skal etter sigende ha låst Bourges' byporter for den nye biskopen. Paven husket lignende forsøk fra Vilhelm X på å forvise Innocents tilhengere fra Poitou og erstatte dem med kongetro prester, la skylden på Eleonore, og sa at Ludvig bare var et barn og burde bli lært manérer. Rasende sverget Ludvig på relikvier at så lenge han levde skulle Pierre aldri få slippe inn i Bourges. Dette førte til interdikt på kongens landområder og Pierre de la Chatre ble gitt tilflukt hos Theobald II, greve av Champagne.
Korstog
Ludvig var fortsatt tynget av skyld over massakrene i Vitry-le-Brûlé og ønsket å gjøre en pilegrimsreise til Det hellige land som en soning for sine synder. Tilfeldigvis krevde pave Eugenius III høsten 1145 at han ga seg på korstog til Midtøsten for å berge de frankiske kongedømmene der. Ludvig samtykket, og erklærte på julaften 1145 i Bourges sitt forsett om å dra på korstog.
Eleonore deltok også i korstoget, og ble fulgt av såvel hoffrøkner som 300 vasaller. Hun insisterte å delta i korstoget som føydal leder av soldater fra hennes hertugdømme. Myten om at hun og hennes kvinnelige følge kledde seg som amasoner har blitt avvist av historikerne, men hennes vitnesbyrd om å starte det andre korstog fra Vézelay, stedet hvor ryktene hadde plassert Maria Magdalenas grav, framhevet dramatisk kvinnenes rolle i kampanjen.
Korstoget i seg selv oppnådde lite. Ludvig var en veik og lite effektiv hærfører med liten innsikt i å opprettholde soldatenes disiplin eller moral, eller i taktiske beslutninger. I Øst-Europa ble den franske hæren tidvis hindret av den bysantinske keiseren Manuel I Komnenos, som fryktet at hæren ville sette hans rike i fare. I løpet av deres tre uker lange opphold i Konstantinopel ble Ludvig feiret og Eleonore meget beundret. Hun ble sammenlignet med Penthesilea, den mytiske dronning av amasonene, av den greske historikeren Niketas Khoniates.
Fra den tid da korsfarerne dro inn Lilleasia gikk korstoget dårlig. Kongen og dronningen var optimistiske – den bysantinske keiseren hadde fortalt at den tyske keiseren Konrad hadde vunnet en stor seier mot en tyrkisk hær, mens sannheten var at den tyske hæren var blitt massakrert. Da de slo leir i nærheten av Nicea (dagens Iznik) møtte de restene av den tyske hæren, inkludert en fortumlet og syk Konrad. Franskmennene med de overlevende tyskerne fortsatte å marsjere i økende uorden mot Antiokia ved Orontes. Deres humør ble løftet på juleaften da de slo leir ved den frodige dalen ved Efesos og ble angrepet av en tyrkisk hær som franskmennene klarte å slå tilbake.
Ludvig besluttet deretter å reise direkte over de frygiske fjellene i håp om at det ville gå raskere å nå fram til Eleonores onkel Raymond i Antiokia. Da de krysset fjellene ble de imidlertid skremt av de etterlatte likene etter den tidligere drepte tyske hæren.
Kongen ble reddet av sin egen mangel på autoritet – etter å ha hånet en konges klesdrakt til fordel for en soldats enkle våpenkjole klarte han å slippe unna uskadd, i motsetningen til livvaktene som ble brutalt slått i hjel. Det fortelles at han «raskt og tappert klatret i fjellet ved å benytte seg av en del trerøtter som Gud hadde gitt for hans trygghet» og klarte å overleve angrepet. Andre var ikke så heldige: «Ingen hjelp kom fra himmelen, unntatt at natten kom».
Den offisielle syndebukken for katastrofen ble Geoffrey de Rancon som hadde tatt beslutningen om å fortsette. Det ble foreslått å henge ham, noe kongen ignorerte. Siden han var Eleonores vasall mente andre at hun hadde den egentlige skyld i massakren. Dette skal ikke ha gjort henne mer populær; heller ikke det faktum at hennes egne soldater, som marsjerte i fortroppen, ikke var involvert i kampene. Hennes rykte ble ytterligere skadet av hennes angivelige affære med onkelen Raymond av Poitiers, prins av Antiokia.
Det hevdes av oppholdet i det østlige Middelhav inspirerte Eleonore til å kunngjøre sjørettslover, de såkalte Rôles d'Oléron trådte i kraft i 1160 og dannet siden basis for europeisk sjørett.
Opphevelse av ekteskapet
Selv før korstoget hadde Eleonore og Ludvig blitt kjølige overfor hverandre. Byen Antiokia hadde blitt annektert av Bohemond I av Antiokia i det første korstoget, og ble nå styrt av Eleonores fargesprakende onkel Raymond som hadde fått fyrstedømmet ved å gifte seg med den regjerende prinsessen Constance av Antiokia. Eleonore støttet hans ønske om gjenerobre det nærliggende grevskapet Edessa, som var grunnen til korstoget. I tillegg til å ha stått nær Raymond i barndommen viste hun nå en omfattende glede ved å være sammen med sin onkel. Mens mange historikere i dag anser dette som familieglede, grunnet deres tidligere vennskap og hans likhet med hennes far og bestefar, valgte de fleste den gang å tro at de to hadde en affære som involverte ekteskapsbrudd og utroskap foruten incest.
Ludvig var pålagt av kirken til å reise til Jerusalem mens Eleonore erklærte at hun ønsket å bli hos Raymond sammen med sine soldater fra Aquitaine. Ludvig fikk henne da fraktet ut med makt og hans lange marsj mot Jerusalem og tilbake nordover svekket hæren. Hennes fengsling gjorde ridderne motløse og den delte korsfarerhæren kunne ikke overvinne muslimenes styrker. Av ulike grunner, muligens at tyskerne insisterte på erobring, angrep korsfarerlederne Damaskus som hadde vært korsfarernes allierte fram til angrepet. Da dette forsøket mislykkes trakk de seg deretter tilbake til Jerusalem og vendte deretter hjem til Europa.
Å komme seg hjem var ikke lettere. Det kongelige paret reiste på hver sitt skip, og begge ble først angrepet i mai av bysantinske skip som forsøkte å erobre begge skipene for å ta dem til byen Bysants, etter sigende på ordre fra keiseren selv. De slapp unna angrepet uskadde, men dårlig vær drev Eleonores skip langt sørover mot Barbareskkysten. Ingenting ble hørt fra henne på to måneder før i midten av juli da Eleonores skip nådde fram til Palermo på Sicilia hvor hun fikk høre at både hun og ektemannen var blitt oppgitt som døde.
Kongen var fortsatt savnet, men hun ble gitt ly og kost av tjenerne til kong Roger II av Sicilia inntil kong Ludvig til slutt nådde fram til Calabria og hun dro da dit for å møte ham. Senere ved kong Rogers hoff i Potenza fikk hun høre nyheten om at hennes onkel Raymond var død. Denne nyheten synes å ha endret parets planer: istedenfor å dra tilbake til Frankrike fra Marseille dro de til paven i Tusculum hvor han hadde oppholdt seg i fem måneder på grunn av et opprør.
Pave Eugenius III ga ikke, som Eleonore hadde håpet, en opphevelse av ekteskapet, men forsøkte å forsone Eleonore og Ludvig, bekreftet deres ekteskaps lovlighet, og proklamerte at intet ord kunne bli sagt imot det, og at det ikke kunne bli oppløst under noen påskudd. Han sørget for at Eleonore ikke hadde noe annet valgt enn å sove i samme seng med Ludvig. Her unnfanget de sitt andre barn, datteren Alix. Ekteskapet var nå dødsdømt. Ludvig var fortsatt uten en sønn og mannlig arving, han merket økt motstand mot Eleonore fra sine baroner, og dertil kom hennes eget ønske om skilsmisse. I denne situasjonen hadde Ludvig få valgmuligheter. Den unge dronningen var øyensynlig mer enn hva ektemannen, og kirken, kunne tåle. «Jeg trodde jeg hadde giftet meg med en konge, men fant ut at jeg var viet til en munk», skal Eleonore ved en anledning ha uttalt.
Andre ekteskap
To adelsmenn, — Theobald V, greve av Blois og Geoffrey VI, greve av Anjou (bror av Henrik, hertug av Normandie), — forsøkte å kidnappe Eleonore da hun reiste til Poitiers for å gifte seg med henne og deretter kreve hennes gods og riker. Eleonore sendte da utsendinger til Henriks hoff i Anjou med anmodning om at han måtte komme straks og gifte seg med henne. Den 18. mai 1152 (1. pinsedag), seks uker etter skilsmissen, ble Eleonore gift med Henrik «uten den pomp og prakt som var passende for deres rang».
Ved dette ble Eleonore hertuginne av Normandie og grevinne av Angevin mens Henrik ble hertug av Aquitaine og greve av Poitiers. Hun var omtrent tolv år eldre enn ham, og var nærmere i slekt med ham enn hva hun hadde vært til Ludvig. De var halve tremenninger gjennom deres felles forfedre Ermengarde av Anjou (hustru av Robert I, hertug av Burgund, og Geoffrey II, greve av Gâtinais); de var begge etterkommere av Robert II av Normandie. Et mulig ekteskap mellom Henrik og Eleonores datter Marie hadde faktisk blitt erklært umulig på grunn av slektskapet. En av Eleonores elskere, i henhold til ryktene, skal ha vært Henriks far, Geoffrey av Anjou, som hadde rådet sin sønn til å unngå enhver befatning med henne.
I løpet av de neste tretten årene fødte hun Henrik fem sønner og tre døtre: Vilhelm; Henrik; Matilda; Rikard; Geoffrey; Leonora; Johanna; og Johan. Historikeren John Speed nevner muligheten av at Eleonore også hadde en sønn ved navn Filip som døde ung. Speeds kilder eksisterer ikke lenger og han er den eneste som nevner denne fødselen.
Eleonores ekteskap ble sagt å ha vært stormende og kranglete, skjønt med tilstrekkelig samarbeid til at de produserte minst åtte svangerskap. Henrik var på ingen måte trofast til sin hustru, og hadde et rykte som rundbrenner. Deres felles sønn Vilhelm og Henriks sønn Geoffrey utenfor ekteskapet ble født kun noen måneder fra hverandre. Henrik ble far til en rekke barn utenfor ekteskapet. Eleonore synes å ha hatt et ambivalent forhold til disse affærene; for eksempel ble Geoffrey av York, en illegitim sønn av Henrik og en prostituert ved navn Ykenai, anerkjent av Henrik som hans barn og vokste opp i Westminster under dronningens omsorg.