cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liste over pattedyr på Grønland
Orden: Rovpattedyr (Carnivora)
Det finnes mer enn 260 arter av rovpattedyr, de fleste av disse har kjøtt som hovednæringsmiddel. De har karakteristisk hodeform og tannsett. Med unntak av hvalross og steinkobbe lever selene på Grønland på pakkis eller på landfast is langs kysten. Hvalrossen er den eneste lokale arten som ofte spiser varmblodet bytte.
Orden: Klovdyr (Artiadactyla)
Partåede hovdyr har vekten likt fordelt mellom tredje og fjerde tå, i motsetning til hovdyr der vekten bæres helt eller hovedsakelig av tredje tå. Det finnes rundt 220 arter av klovdyr, mange av disse har stor økonomisk betydning for menneskene.
Underorden: Hvaler (Cetacea)
Underordenen Cetacea inkluderer hvaler, delfiner og niser. Disse er pattedys som er fullstendig tilpasset livet i vannet, med en strømlinjeformet, nesten hårløs kropp beskyttet av et tykt spekklag. Lemmene og halen er endret, slik at de kan gi fremdrift under vann. Deres nærmeste nålevende slektningene er flodhestene, disse er hovdyr. Hvalene har samme avstamning, og er derfor også hovdyr.
Sea Wolf
Sea Wolf er et musikkalbum med Titanic, utgitt i 1971.
Michael Keane
Michael Vincent Keane (født 11. januar 1993) er en engelsk-irsk fotballspiller som spiller for Everton FC.
Han gikk gradene i ungdomsystemet hos Manchester United og debuterte for seniorlaget den 25. oktober 2011 mot Aldershot Town. Hans tvillingbror, Will Keane, er også profesjonell fotballspiller.
Fra november 2012 til sesongavslutningen i 2013 var han sammen med lagkamerat Jesse Lingard utlånt til Leicester City FC på nest øverste nivå. Etter perioden hos Leicester City var han utlånt til Derby County FC (2013–2014) og Blackburn Rovers FC (våren 2014).
Høsten 2014 ble Keane lånt ut til Burnley FC, en overgang som ble gjort permanent i januar 2015, da han skrev under på en kontrakt med varighet på tre og et halvt år.
Landslaget
22. mars 2017 fikk han sin første landskamp for mot.
Petter Lorentz Stabel
Petter Lorentz Stabel (født 3. august 1958) er en norsk lokalpolitiker. Han representerer Fremskrittspartiet, og fra høsten 2011 er han varaordfører i Time kommune.
Buckiella
Buckiella er en slekt av biller som ligner smellere (Elateridae).
Utseende
En nokså liten (ca. 6 millimeter), avlang, mørkt rødbrun råtevedbille med kamformede antenner. Oversiden er tett punktert og fint hårete. Hodet er forholdsvis lite og lett nedoverbøyd, fasettøynene ganske store. Antennene er 11-leddete, kamformede, omtrent 0,4 ganger kroppslengden. Brystskjoldet (pronotum) er firkantet (rundet foran), noe bredere enn langt, med litt uttrukne bakhjørner. En tapp på forbrystet griper inn i en grop på mellombrystet og billene kan "smelle" med å brekke denne tappen ut av gropen, i likhet med smellerne. Dekkvingene er avlange, jevnbrede, så brede som eller litt smalere enn brystskjoldet. De har tydelige lengdestriper. Beina er temmelig korte og spinkle.
Utbredelse
Arten er utbredt i Brasil.
Frankrike under Paralympiske sommerleker 1964
Frankrike deltok i Paralympiske sommerleker 1964 i Tokyo, Japan. Troppen bestod av tretten utøvere, tretten menn og ingen kvinner. De franske utøverne vant 11 medaljer, 4 gull, 2 sølv og 5 bronse - de endte på 11.-plass på medaljetabellen.
Amanda Sevaldsen
Amanda Mathilde Sevaldsen (født Lund 7. juli 1862 i Trondheim, død 11. juli 1917 i Kristiania ) var en norsk forfatter og lærer som for det meste skrev barnebøker og ble mest kjent for Prippe-bøkene, som utkom i nye opplag etter hennes død.
Liv og virke
Amanda Sevaldsen avla i 1883 lærerinneeksamen i fødebyen Trondheim, og tok senere handeslsskole. Fra 1884 var hun lærerinne i Kristiansund, før hun i årene 1894–1897 var ansatt ved Trondheims realskole og Trondheims folkeskole. Fra 1906 var hun assistent ved Norges Bank.
I 1904 utga hun sin første bok, barneboken Gutter til hverdags. I årene frem til sin død i 1917 utga hun en lang rekke barnebøker, og særlig Prippe-bøkene vant stor popularitet. Etter hennes død kom de ut på nytt i tobindssamlingen Prippe-bøkene og andre fortellinger – for gutter og piker, som ble illustrert av Severin Segelcke. Segelcke skrev blant annet også bidrag til julehefter, og så sent som i 1932 ble Underet i Nystuen utgitt, den eneste av hennes bøker som ikke kom ut på Aschehoug.
Familie
Amanda Sevaldsen var datter av handelsbetjent og vintapper Lorentz Lund og Anna Marthine Lind. Hun ble i 1886 gift med fullmektig ved Norges Banks revisjon Odin Richard Sevaldsen (1856–1911).
Denisa Smolenová
Denisa Smolenová (født 14. februar 1989) er en slovakisk svømmer som spesialiserer seg i butterfly. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter butterfly.
Aurora (Illinois)
Aurora er en by i DuPage County, Will County, Kane County og Kendall County i Illinois i USA. I 2012 hadde byen et innbyggertall på 199 932, noe som gjør byen til den nest største byen i Illinois, den 19 største i midtvesten og den 112 største i USA. Byen er lokalisert i den ytre regionen av Chicago storbyområde. Aurora ble opprinnelig grunnlagt i Kane County og siden den gang har både bygrensen og befolkningen ekspandert inn i DuPage County, Will County og Kendall County. Mellom 2000 og 2003 rangerte US Census Bureau Aurora som den 34 raskest voksende byen i USA. Mellom 2000 og 2009 ble byen rangert som den 46 raskest voksende byen i USA med et befolkningstall på 100 000 eller mer.
Quasquara
Quasquara er en kommune i Corse-du-Sud på Korsika.
Anthony W. Gardiner
Anthony William Gardiner (født 3. februar 1820 i Southampton County i Virginia, død 1885) var en liberisk politiker som var landets niende president fra 1878 til 1883. Han var den første i ei rekke presidenter fra True Whig Party som holdt makta uavbrutt fram til 1980.
Gardiner blei født i Southampton County i Virginia i USA. I 1831, mens han forstatt var barn, flytta familien hans til Liberia sponsa av American Colonization Society. Gardiner tok jussutdannelse i Liberia, og var i 1847 en delegat i nasjonalkongressen som laga utkastet til Liberias uavhengighetserklæring og grunnlov. Han blei Liberias første generaladvokat, og var med i nasjonalforsamlinga fra 1855 til 1871.
Han blei valgt til visepresident i 1871, og gjenvalgt én gang, og var dermed visepresident fram til 1876. Da president Joseph Jenkins Roberts var ute av stand til å gjøre pliktene sine fra 1875 til tidlig 1876 var Gardiner også fungerende president.
Under to år etter at hans virke som visepresident og fungerende president var over blei Gardiner valgt til president, og trådte inn i stillinga i 1978. Hans presidentskap var prega av stridigheter med europeiske stormakter som var med i kappløpet om Afrika, især Storbritannia og Tyskland, som gjorde territorialkrav på liberiske områder.
Rockford
Rockford er en by i Winnebago County i delstaten Illinois i USA. Byen er fylkessete i Winnebago County og hadde et innbyggertall på 152 871 i 2010, noe som gjør byen til den 171 største byen i USA. Byen er lokalisert på begge sider av elven Rock River i nordlige Illinois. Byen ble først bebodd i 1834 og Rockford ble strategisk plassert mellom Chicago og Galena og ble dermed en passende plass for industriell utvikling. Rockford ble kjent for sin produksjon av tungt maskineri og verktøy og ved begynnelsen av 1900-tallet hadde Rockford den nest største produksjonen av møbler i USA.
The Casements
The Casements er en herregård i Ormond Beach i Florida i USA, som ble bygd i 1910 som en privat residens for presten Harwood Huntington fra New Haven, Connecticut. Navnet er avledet av de mange casemets – vinduer som er festet til deres rammer med flere hengsler, ettersom bygningen ble oppført før innføringen av klimaanlegg. Herregården befinner seg på ei barriereøy, med utsikt over Halifax River som er en del av Florida Intracoastal Waterway. Bygningen er berømt for å ha vært vinter-residensen til John D. Rockefeller fra 1918. Den er idag eid av byen Ormond Beach, og blir benyttet som et kultursenter og en park.
Quenza
Quenza er en kommune i Corse-du-Sud på Korsika.
Den Hellige stols eiendommer
Den Hellige Stols eiendommer er en rekke ekstraterritoriale og andre eiendommer tilhørende Pavestolen i og rundt Roma. De er regulert slik i Laterantraktaten mellom pave Pius XI og kongeriket Italia i 1929. Ved konkordatet nyter en del av Den Hellige Stols eiendommer på italiensk jord immunitet, lignende utenlandske ambassader.
Øvrige eiendommer i Roma
De hellige apostlers palass ved Basilica dei Santi Apostoli.
Canon de 75 modèle 1897
Canon de 75 modèle 1897 var en fransk hurtigskytende feltkanon akseptert av det franske militæret i mars 1898. Den offisielle betegnelsen var: Matériel de 75mm Mle 1897. Skytset var allment kjent som French 75 på engelsk, Soixante-Quienze (fransk for 75, «seksti-femten») på fransk eller bare 75 etter kaliberet. Opprinnelig var bakladeskytset med et nytt rekylsystem utviklet som et antipersonellvåpensystem for å sende ut store mengder av tidsinnstilte granatkardesker mot fiendtlige tropper på åpen lend. Etter 1915 som et resultat av skyttergravskrigens betingelser ble høyeksplosive granater med kontaktbrannrør for direkte virkning på målet tatt i bruk. Ved 1918 ble kanonen essensielt for levering av giftige gassgranater. Som et utmerket flatbaneskyts ble våpenet benyttet som luftvernskyts, panservernskyts og bestykning på panserkjøretøyer som Saint-Chamond stridsvognen.
Den franske 75 mm kanonen er ansett for å være det første moderne artillerisystem. Det var den første feltkanonen med en hydropneumatisk rekylmekanisme, som tillatt en stabilitet så våpenet ikke beveget seg under avfyringen. Besetningen kunne dermed lade om uten avbrudd så snart kanonløpet kom tilbake i skytstillingen, klar for ladning av ny ammunisjon. I typisk bruk kunne den franske 75mm kanonen sende ut femten granater per minutt på sitt mål, granatkardesker eller høyeksplosive granater, opptil 8,5 km vekk. Skuddtakten på dette våpenet kunne komme opp i 30 skudd per minutt, men bare for en kort periode i hender på en øvet og erfarne kanonbesetning.
Ved utbruddet av den første verdenskrigen i 1914 hadde den franske armeen omtrent 4,000 stykker i tjeneste. Ved krigens slutt fire år senere var 12,000 stykker produsert for det franske militæret og deres allierte. Den amerikanske ekspedisjonsarmeen (AEF) fikk 2,000 75mm kanoner for deltagelse på vestfronten. Flere tusen stykker var fremdeles i tjeneste for den franske armeen ved utbruddet av den andre verdenskrigen, men ombygd med gummihjul for motortrekk fremfor hestetrekk. Det franske kanonskytset satte premisser for feltartilleriet verden rundt ved århundreskiftet fram til begynnelsen på andre verdenskrig.
Utvikling
Forgjengeren for den legendariske 75mm kanonen var et eksperimentalt 57mm kanonskyts utviklet i september 1891 på Bourges arsenalet under overvåkning av kaptein Sainte-Claire Deville. Dette skytset hadde blitt utviklet for å demonstrere de meste avanserte artilleriteknologiske nyheter:
Den eneste hovedforskjellen mellom 57 mm eksperimentkanonen og den franske 75 mm kanonen var rekylmekanismen. Allerede i 1890 ble artilleridirektøren i krigsministeriet, general Mathieu informert om en tysk ingeniør ved navn Konrad Haussner som arbeidet på Ingolstadt arsenalet. Haussner hadde fått patent på et olje-og-komprimert-luft rekylsystem, men fikk ikke gjennomslag for det hos Krupp, etter de første testene hadde fått tekniske problemer som skyldes hydrauliske lekkasjer. Men virkningene var meget oppmuntrende i begynnelsen.
Haussner solgte hans patenter til et firma, Gruson, som deretter søkte etter potensielle kunder. De franske artilleriingeniørene i februar 1892 etter å ha studerte blåkopiene fra Gruson, konkluderte med at det skulle være mulig å produsere et rekylsystem uten å kjøpe rettighetene. General Mathieu deretter kontaktet oberstløytnant Albert Deport som var direktøren for Atelier de Construction de Puteaux (APX), og spurte ham om det er mulig å konstruere en kanon basert på Haussners langsylinderrekylsystemet uten å krenke de eksisterende patentene. En formell anmodning ble deretter sendt ut den 13. juli 1892.
Det tok fem år for de franske artilleriingeniørene å utvikle grunnmodellen for det nye kanonskytset, som først i mars 1898 hadde et fullstendig fungerende langsylinderrekylsystem utviklet av Deport og hans etterfølgere. Prosjektet var under stram kontroll av artilleridirektøren, general Deloye som etterfulgte Mathieu, som blant annet hadde grepet til avledende manøvrer for å distrahere eventuell interesse fra utlandet. Noe av dette dannet bakgrunnen for Dreyfus-saken i 1894.
Allerede i sommeren 1894 ble den første kanonen utviklet av Deport testet med lovende resultater. Men som sett hos Krupp var det fremdeles problemer med hydrauliske lekkasjer som kom fra langsylinderen, så eksperimentkanonen måtte returneres tilbake til Puteaux arsenalet for utbedringer. Problemet var fremdeles ikke løst da Deport dro bort for å slutte seg til det private våpenfirmaet Chatillon-Commentry i desember 1894. To unge ingeniører fra École polytechnique, kapteinene Etienne Sainte-Claire Deville og Emile Rimailho overtok prosjektet.
De to kapteinene i 1896 forsket seg fram til en forbedret versjon av langsylinderrekylmekanismen som de kalte «Frein II» (Brems # II), da man klarte å gjøre det lekkasjesikkert til slutten. Det ble satt inn ringer av sølvlegering på det bevegelige stemplet som skilte den komprimerte luften og den hydrauliske væsken i rekylsylinderen, sammen med andre mindre modifikasjoner for å oppnå en effektiv oppbevaring av væsket og trykkluft inne i rekylsystemet under de verste feltforholdene.
Kaptein Sainte-Claire Deville utviklet dessuten en rekke tilleggsfunksjoner; som forbedret siktemiddel for enkelbruk, skjold av nikkelstål for å beskytte kanonbesetningen mot splinter og geværkuler og hjulbremsene monterte på hjulene («abattage») sammen med spaden montert på understellet som rammes ned i jorden gjør kanonen til en ubevegelig gjenstand selv under avfyring. Deretter hadde Deville utviklet fram brannrørinnstilling så skytteren kan velge den rette distansen for detonasjonen av granatkardesken nærmest automatisk.
Kanonen ble offisielt innført i den franske armeen den 28. mars 1898 under navnet Matèriel de 75mm Mle 1897. Den ble vist fram for offentligheten for første gang den 14. juli 1899 under Bastilledagen.
Beskrivelse av den hydropneumatiske rekylmekanisme
Kanonløpet glir tilbake på rullene, inkludert et sett ved munningen, når skuddet ble avfyrt. Kanonløpet er festet ved sluttstykket til en stempelstang som går inn i den oljefulle delen av langsylinderen plassert like under løpet. Ved rekylen vil stangen bli trukket tilbake, så oljen presses gjennom en liten åpning inn i et annet rom i langsylinderen som innholdet et fritt flytende stempel som skilte den flytende væsken fra et begrenset volum av komprimert luft. Under trykket av oljen vil stemplet presses ned på den komprimerte luften så det oppstå et mottrykk. Ved slutten på rekylen vil mottrykket presse tilbake stemplet og oljen, så stempelstangen kan trekke kanonløpet tilbake på plass. Rekylen og mottrykket utløst av luftfremføreren vil varte omtrent to sekunder. Det ble dermed mulig å oppnå tretti ladninger per minutt, og kanonen kan «dusje» et tiltenkt mål med tretti granater. Dette bremsystemet kalles «væskebrems» ettersom rekylsystemet er avhengige av den hydrauliske væsken.
Ammunisjon
I begynnelsen avfyrte den franske 75 mm kanonen to hovedtyper av granater, den vanlige granatkardesken på 7,24 kg vekt beregnet på antipersonell, ettersom man ønsket å påføre et fiendtlig angrep på åpen lend meget stor tap, og den høyeksplosive granaten på 5,3 kg vekt med tidsinnstilte brannrør som detoneres ved anslag, ment for det samme formålet - å kutte ned fiendens soldater på åpen lend. Den var fylte med pikrinsyre, kjent som «Melinite» i Frankrike, brukt siden 1888. Granatkardesken ble brukt i mye større grad enn HE-granaten i de første krigsårene under første verdenskrig, da rommet den 290 blyball for å skape et dødelig regn på slagmarken. I året 1918 ble HE-granaten den dominerende type blant granatene for den franske 75mm kanonen. Ulike granater var utviklet i løpet av krigen deriblant en granattype som kunne nå 11,000 m i rekkevidde.
Alle granater uansett type er i «enhetspatroner» med drivladning og last i samme enhet, men ved avfyringen ble messinghylsen værende i sluttstykket, som automatisk utstøtes ved åpningen av lukkemekanismen.
Første verdenskrig
Hver Mle 1897 75 mm feltkanonbatteri (4 kanoner) var bemannet av høyt trente besetninger på 170 menn, ledet av fire offiserer rekruttert blant avgangselevene fra ingeniørskolene. Menige menn fra landsbygda, vant til hestehold, skulle ta seg av det enslige skytsets trekk på seks hester, og deretter ammunisjonsvognen med andre seks hester. Et batteri hadde som regel 160 hester for hestetrekking av all materiell og mennene.
Det franske artilleriet ved krigsutbruddet i august 1914 hadde mer enn 4,000 Mle 1897 75 mm kanoner delt i tusen batterier. I løpet av den første verdenskrigen ble over 17,500 1897 75 mm feltkanoner produsert av de franske fabrikkene, i tillegg til 4,100 stykker som var produsert fram til august 1914. Alle essensielle deler, inkludert kanonløpet og langsylinderrekylmekanismen var bygd av franske statsarsenaler: Puteaux, Bourges, Chattellerault og St Etienne. En luftvernskytsversjon av den franske 75 mm kanonen montert på en lastevogn var utviklet av bilprodusenten De Dion-Bouton og akseptert av det franske militæret i 1913.
Den totale produksjonen av 75 mm granater under den første verdenskrigen overgikk 200 millioner stykker, mesteparten produsert av privatindustri. Som et resultat av granatmangel som oppsto etter det første krigsåret valgte regjeringen å involvere sivile entreprenører i krigsrustningen for å øke den daglige produksjonstakten fra 20,000 til 100,000 i 1915. Som et resultat ble kvaliteten på granatene dårlig, noe som førte til en lang rekke ødelagte kanonløp. Oberst Deville klarte å lokalisere problemet som viste seg å skyldes mikrosprekker i granatene som et resultat av forhastet produksjon. Etter september 1915 ble kvaliteten bedre, men aldri tilbake til standarden før krigsutbruddet.
Mle 1897 75 mm feltkanonen ga sine beste prestasjoner i løpet av de første slagene på vestfronten, og var et fremragende flatbaneskyts for franskmennene, de kunne kutte ned store angripende formasjoner av fiendtlige soldater og tvinge dem i dekning. Deretter ble de hurtigskytende feltkanonene benyttet for å bombardere store områder så fiendens soldater ikke kunne eksponere seg, så disse måtte dermed søkte tilflukt. Under slaget om Verdun i 1916, ifølge Service Historique de l`Armée de Terre, ble det brukt 16 millioner 75 mm granater mellom 21. februar og 30. september. Det er nesten 70 % av alle granater avfyrt av det franske artilleriet under slaget. Men kanonen viste seg å ha for lite kaliber for ødeleggelse av skyttergraver, bunkeranlegg og tilfluktsrom med sine lette HE-granater. Dermed ble de brukt for å kutte opp piggtrådsperringer for å åpne korridorer for angripende styrker, og senere som leveringsmidler av kjemiske stridsmidler som sennepsgass og fosgen forseglet i gassgranater.
Andre verdenskrig
Til tross for at kanonskytset hadde blitt foreldet, var et meget stort antall 75 mm kanoner fremdeles benyttet i 1939 i flere hærer, deriblant den franske som hadde 4,500 stykker alene. Den polske hæren i det samme året hadde 1,374 75 mm kanoner som var levert til Polen i 1919-1920 som militær støtte under den polsk-sovjetiske krigen, som fikk deres lokale betegnelse 75mm armata wz.1897.
Noen av de franske kanonene ble ombygd som panservernskyts under betegnelse Canon de 75 Mle 1897/33 som med sine fremragende egenskaper som flatbanekanon kan avfyre en pansergranat. Etter den tyske erobringen av Frankrike i 1940 falt flere tusen 75 mm kanoner i deres hender, som ble satt i reserve under betegnelse 7,5 cm FK 231(f), blant annet til kystartilleri og annenrangs batterier. Men 600 stykker ble tatt i bruk som panservernskyts under betegnelse 7,5 cm Pak 97/98, montert på affutasjer beregnet på 5 cm Pak 38 panservernskanon. Den lave munningshastigheten og mangel på panserbrytende ammunisjon mente at dette tiltaket som hendt i møte med de sovjetiske stridsvognene T-34 og KV i året 1941, skulle bare ha kortvarig effekt. De ble erstattet av den nye og bedre 7,5 cm Pak 40 panservernskanonen.
Britisk tjeneste
I 1915 trengte det britiske militæret et effektiv luftvernsforsvar på De britiske øyer, og fikk flere autocanon de 75 mm Mle 1913 selvdrevet luftvernskanoner som et midlertidig tiltak. Britene kalte disse våpnene med en 75 mm kanon montert på en de Dion lastevogn «Breech Trunnion». Flere vanlige 75 mm kanoner ble kjøpt fra Frankrike og tilpasset hos Coventry Ordnance Works til et luftvernsystem som fikk kallenavnet «Centre Trunnion». Ved krigens slutt i 1918 var det fremdeles 29 stykker på Storbritannia.
Etter slaget om Frankrike i juni 1940 var den britiske hæren i seriøs mangel på et feltartilleri, og fikk kjøpt 895 eldre M1897 kanoner og en million granater fra den amerikanske hæren. Av politiske årsaker ble oppkjøpet organisert gjennom en handel mellom US Steel Corporation og British Purchasing Commission. Disse umodifiserte feltkanonene fikk den britiske betegnelsen Ordnance, QF, 75mm Mk 1, selv om mange ble modifisert etter hvert som de var operert av feltartilleriet og panservernet. Noen av kanonene ble fratatt deres affutasje og ekstrautstyret for montering på stasjonære og mobile plattformer, dermed betegnelsen Mounting, 75mm Mk 1.
Fra USA ble 170 GMC M3 Gun Motor Carriage panserkjøretøyer sendt til den britiske hæren i 1943. Disse halvbeltekjøretøyene som brukes som selvdrevet artillerienheter, fikk betegnelsen 75 mm SP, Autocar. Disse var brukt som ildstøttekjøretøyer for panserbilregimentene i Nord-Afrika, Italia og på vestfronten i 1944-45.
Amerikansk tjeneste
US Army adopterte den franske 7 5mm feltkanonen som deres hovedskyts innenfor feltartilleriet under den første verdenskrigen. Den amerikanske betegnelsen på basisvåpenet var 75-mm Gun M1897. Det var 480 amerikanske feltkanonbatterier med over 1,900 75 mm kanoner på den amerikanske delen av vestfronten i november 1918. Lisensproduksjon av Mle 1897 begynte i den amerikanske industrien våren 1918. Affutasjene var bygd av Willys-Overland, langsylindrene med den hydropneumatiske rekylmekanismen ble bygd av Singer Manufacturing og Rock Island Arsenal, mens kanonen selv var bygd av Symington-Anderson og Wisconsin Gun Company. I løpet av krigstiden ble 1,050 75 mm feltkanoner bygd, men bare 143 stykker hadde blitt sendt til Frankrike ved 11. november 1918.
Disse ble senere fjernet fra deres lavettene og montert på kjøretøyene M3 Half-Track (halvbeltevogn) som deretter betegnes som M3 GMC, etter hvert som man fikk den nyere haubitsen 105mm M101 haubitser i tjeneste. M3 GMC var brukt under den andre verdenskrigen på de fleste frontavsnitt inntil slutten på krigen i året 1945. De var brukt som panservernvåpen for å ødelegge fiendtlige panserkjøretøyer, men gikk gradvis over til ildstøttefunksjoner for troppene i møte med fiendtlig motstand. De tyske stridsvognene i de siste krigsårene var blitt altfor godt beskyttet mot M1897 kanonene monterte på M3-halvebeltevognene.
Alle 75 mm skyts fra 75 mm M2 og M3 stridsvognkanonene på M3 og M4 mellomvektstridsvogner, 75 mm M6 på M26 lette stridsvogn og 75 mm kanonen på bombeflyet B-25 Mitchell brukte samme ammunisjon som M1897.
Nyere tid
Canon de 75 modèle 1897 er fortsatt i bruk som saluttkanon. Enhetspatronen med messinghylsen gjort det enkelt å avfyre kanonvåpenet i saluttering, en egenskap som ikke finnes for nyere artillerityper med større kalibre. Spesielt ettersom den franskbygde feltkanonen var erstattet med den amerikanskbygde 105mm HM2 etter krigens slutt i 1945, som i nyere tid ble erstattet med 120 mm morterskyts av type MO-120-RT. To Mle 1897 kanoner ble deretter hentet fra Musèe de l’Artillerie de Draguignan av hæren for statlige seremonier der man skulle saluttere med kanonavfyring.
Sarillus
Sarillus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En ganske liten, rødbrun trebukk. Antennene er lengre enn kroppen, fint hårete. Oversiden har en del oppstående, lange børster eller hår. Pronotum er omtrent så langt som bredt og har rundede sider med en liten pigg midt på. Dekkvingene er jevnbrede, gjerne med lys spiss. Beina er kraftige med klubbeformede lår.
Utbredelse
Arten lever i Mellom-Amerika, fra Guatemala i nord til Panama i sør.
Psiloniscus
Psiloniscus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utseende
Middelsstore, lange og tynne, fint hårete, mørke smellere. Hodet er rundet, forholdsvis lite. Antennene er litt sagtakkede, noe kortere enn hode + pronotum. Pronotum er smalt, gjerne omtrent dobbelt så langt som bredt, trapesformet med bakhjørner som stikker rett bakover. Dekkvingene er smale, noe avsmalnende bakover.
Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.
Levevis
Storsmellernes larver lever for det meste i morken, død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, andre er rovdyr. Mange arter bruker flere år på larveutviklingen. De voksne billene flyr godt og treffes ofte flygende, på blomster eller i vegetasjonen. I likhet med mange andre arter knyttet til død ved er mange av storsmellerne sjeldne og truede arter. Denne arten finnes gjerne i vegetasjonen ved elver, men den er stort sett sjelden.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen (i alle fall fra Mexico i nord til Ecuador i sør).
Dami Im
Dami Im (koreansk: 임다미, norsk transkripsjon: Im Dami, født 17. oktober 1988 i Seoul i Sør-Korea) er en australsk sanger og låtskriver, opprinnelig fra Sør-Korea. Familien flyttet til Australia da Dami Im var ni år gammel. Im spiller flere instrumenter og ble kjent i Australia etter å ha vunnet den femte sesongen av The X Factor Australia. Hun representerte også Australia i Eurovision Song Contest 2016 med låten «Sound of Silence». Im har platekontrakt med Sony Music Australia.
Bakgrunn
Dami Im ble født i Seoul 17. oktober 1988. Faren, Lee Hae-yun, er utdannet operasanger. Im begynte å lære piano som femåring, og hun lærte seg å synge ved å kopiere sine favorittartister. Ni år gammel flyttet Im til Australia med sin mor og yngre bror Kenny, fordi foreldrene mente barna ville få større muligheter om de vokste opp i Australia. Familien bodde hos sin onkel i Brisbane, mens faren ble igjen i Sør-Korea for å tjene penger til å støtte dem. Ims foreldre nå bor sammen og bor delvis i Australia og Sør-Korea.
2010–12: Tidlig karriere
Im hadde en kort karriere som gospelsanger i Korea, og opptrådte blant annet på flere kristne ungdomsleirer. I 2010 ga hun ut sitt debutalbum, Dream. 9. juli 2012 ga Im ut sin andre EP, Intimacy, som besto av fem låter.
2013: X Factor Australia
I 2013 gikk Im videre fra prøverundene i femte sesong av X Factor Australia, etter å ha sunget «Hero »av Mariah Carey. Hun tok seg videre i konkurransen og tok seg til slutt helt til de direktesendte finalerundene.
Flere av framføringene hennes fikk mye ros av dommerne, og hun tok seg flere ganger inn på ARIA Singles Charts – Australias offisielle singelliste. Blant annet med U2s «One» og «Purple Rain» med Prince.
Under finalen 27. oktober 2013 sang Im tre sanger: «Hero», «Alive» og «I Am Telling You I'm Not Going». Nok en gang fikk hun stående applaus og lovord fra dommerne. Under resultatshowet dagen etter ble Im utropt til vinner av konkurransen.
2013–15: Utgivelser
Etter å ha vunnet X Factor utga Ims singelen «Alive» på iTunes Store. Hun fikk også platekontrakt med Sony Music Australia. Fire dager etter utgivelsen debuterte «Alive» på nummer én på ARIA Singles Chart. Singelen ble også platina-sertifisert av Australske Recording Industry Association for å ha solgt over 70 000 eksemplarer. Siden har Im gitt ut en rekke plater og album.
2016–2018: Eurovision Song Contest
3. mars 2016 annonserte den australske kringkasteren SBS at Im skulle representere Australia i Eurovision Song Contest 2016 med sangen «Sound of Silence».
Joliet
Joliet er en by i Kendall County og Will County i delstaten Illinois i USA. I 2010 hadde byen et innbyggertall på 147 433, noe som gjør byen til den fjerde mest befolkede i Illinois. Byen er fylkessete i Will County og er lokalisert 64 km vest for Chicago. Byen er oppkalt etter den fransk canadiske oppdageren Louis Jolliet.
Dami Im
2016–2018: Eurovision Song Contest
I Eurovision Song Contest 2016 deltok Im i den andre semifinalen, og hun kvalifiserte seg til finalen to dager etterpå. Da dette var andre gang Australia deltok i konkurransen, og første gang landet deltok i en semifinale.
I finalen var «Sound of Silence» det 13. bidraget ut på scenen, og hun vant en klar seier i juryavstemningen med 320 poeng. I telefonavstemningen kom Im på fjerdeplass med 191 poeng. Til sammen fikk Australia 511 poeng og endte på andreplass – landets beste plassering i Eurovision Song Contest. Sangen tok seg inn på flere hitlister rundt om i Europa, blant annet i Storbritannia, Spania, Tyskland og Østerrike. «Sound of Silence» er Ims mest suksessrike singel hittil i karrieren.
2019–: Nytt album
13. september 2019 ga Im ut albumet Crying Underwater på eget merke. I forbindelse med utgivelsen sa Im at det er «for mye press i dagens samfunn på at man alltid må se lykkelig ut, så vi ender opp med å føle at vi ikke har lov til å snakke om hvordan vi virkelig føler oss. Akkurat som om du gråter under vann der ingen kan se at du gråter».
3. januar 2020 slapp hun låten «Kiss You Anyway». 8. februar 2020 fremførte hun låten «Walk with Me» med Måns Zelmerlöw under Eurovision – Australia Decides, det australske uttaket til Eurovision Song Contest 2020. Etter fremførelsen kunngjorde hun at hun vil delta i den australske konkurransen igjen.
Rosengjøkdue
Rosengjøkdue (Macropygia amboinensis) er en fugl i duefamilien.
Sputnik V COVID-19-vaksine
Sputnik V (kyrillisk: Спутник V, offisielt navn: Гам-КОВИД-Вак, Gam-COVID-Vac) er den første offentlig godkjente vaksinen mot covid-19. Den ble utviklet av Gamalejainstituttet for epidemiologi og mikrobiologi og registrert av Russlands helseministerium 11. august 2020. Det er en viral vektor-vaksine.
Beskrivelse, utviklingsprosess
Russiske myndigheter godkjente vaksinen før den gikk igjennom fase tre-testingen, hvor vaksinen testes på store grupper mennesker. Russiske myndigheter regner med masseproduksjon av vaksinen i september 2020 og at vaksinasjon av folk flest kan begynne i oktober 2020.
Bruks- og bestillingsstatus mai 2021
Per 3. mai var Sputnik V blitt godkjent for emergency use i 63 land: Russland, Albania, Algerie, Angola, Antigua og Barbuda, Argentina, Armenia, Aserbajdsjan, Bahrain, Bangladesh, Bolivia, Djibouti, De forente arabiske emirater, Egypt, Filippinene, Gabon, Ghana, Guatemala, Guinea, Honduras, Hviterussland, India, Irak, Iran, Israel, Jordan, Kamerun, Kasakhstan, Kenya, Kongo (Kinshasa), Kyrgystan, Laos, Libanon, Mali, Marokko, Mauritius, Mexico, Mongolia, Montenegro, Myanmar, Namibia, Nicaragua, Nord-Makedonia, Pakistan, Palestina, Panama, Paraguay, San Marino, Serbia, Seychellene, Slovakia, Sri Lanka, St Vincent, Syria, Tunisia, Tyrkia, Turkmenistan, Ungarn, Usbekistan, Venezuela og Vietnam. Vaksinen er eksplisitt godkjent for bruk av personer over 60 år i Russland, Hviterussland og Argentina. RDIF søkte 7. januar 2021 om godkjennelse for bruk innen EU. Det europeiske legemiddelbyrået påbegynte en såkalt rolling review 4. april 2021.
Vaksinen produserer for det russiske marked av syv selskaper og institutt: Gamaleya senter, Binnopharm, BIOCAD, Generium, Lekko, R-Pharm og Pharmstandard, som etter progoser skal være tilstrekkelig for at alle i Russland skal ha mulighet til å vaksineres frem til juni 2021. Fra juni 2021 regner man med å ha ledig kapasitet for å også kunne eksportere. Fire avtaler om produksjon av Sputnik V i India er blitt inngått med de indiske selskapene Stelis Biopharma, 200 millioner doser, Virchow Biotech, 200 millioner doser, Hetero Biopharma, 100 millioner doser, Panacea Biotech, 100 millioner doser per år. Tre avtaler om produksjon av Sputnik V i Kina er blitt inngått med Shenzhen Yuanxing Gene-tech Co.,Ltd. om produkdjon av 60 millioner doser, TopRidge Pharma om produksjon av 100 millioner doser og Hualan om produksjon av 100 millioner doser. Et avtale om produksjon av Sputnik V i Egypt er blitt inngått med det egyptiske selskap Minapharm om produkdjon av 40 millioner doser. Sammenlagt innebærer det produkdjon av 900 millioner doser for andre markeder enn det russiske.
Opplysninger om bestillingar forefaller usikre generelt. Ifølge Statista hadde 19 land per februar 2021 bestilt 224 millioner doser, og avtaler inngått om lokal produksjon av ytterligere 260 millioner doser mens Statista i en sammenstilling over flere vaksiners bestillingstall oppgir 727 millioner doser; dette tallet synes å medta forhåndsbestillinger.
Internasjonal mottakelse
I takt med at denne informasjon ble publisert ble omdømmet endret. En bidragende faktor var også det faktum at alle vaksiner som per januar 2021 var i allment bruk kun var godkjent for akutt bruk (EUA=Emergency Use Authorisation) og at ingen annen vaksine da hadde avsluttet sin fase-III studie.
Bekymring på grunn av Slovakia-krise
Forhold knyttet til en betydelig russisk leveranse av vaksinen til Slovakia våren 2021 har gitt næring til skepsis. Det slovakiske statlige institutt for medisinkontroll bekjentgjorde at Sputnik V ikke ennå var blitt godkjent tor bruk, ettersom de første 200.000 leverte doser var annerledes enn det produkt som var under løpende granskning av EMA og likeså fra den vaksine benyttet for se studier som ble publisert i The Lancet. Produsenten hadde ikke besvart spørsmål om dokumentasjon, ca 80% av de etterspurte data ble ikke meddelt trass i gjentatte forespørsler. På grunn av uoverebsstemmelser i materialet var det ikke mulig å vurdere vaksinens sikkerhet og effektivitet.
Misnøye i Brasil
Den 26. april 2021 avviste Agência Nacional de Vigilância Sanitária (Anvisa, det statlige helsetilsynet i Brasil) bruk av Sputnik V, og hevdet at det skyldtes manglende politelig og konsistent informasjon om vaksinen og repliserende adenovirus i den. RDIF og Sputnik Vs offidielle twitterkonto skrev at beslutningen kunne være politisk motivert og viste til en melding om at USA hadde forsøkt å overtale Brasil til å forkaste vaksinen. En rekke nordlige og nordøstlige brasilianske delstater hadde allerede inngått kontrakter om mer enn 30 millioner doser. Anvisa attribuerte sin beslutning til en rekke forhold med vaksineprøver mottatt fra Gamaleya for akkrediteringen:
Diocarphus
Diocarphus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Vietnam.
Renno
Renno er en kommune i Corse-du-Sud på Korsika.
Eagle Rock
Eagle Rock er et musikkalbum med Titanic, utgitt i 1973.
Kurdifisering
Begrepet har sammenheng med striden om grensedragning for Iraks kurdiske region, og impliserer at kurdiske grupper driver et utilbørlig press mot andre etniske grupper i Nordirak, som turkmenere og assyrere. .
Enkelte grupperinger hevder også at det drives kurdifisering overfor yezidiene, og dermed at disse ikke egentlig er kurdere.
A furore Normannorum libera nos, Domine
A furore Normannorum libera nos, Domine er en latinsk frase som betyr «Frels oss, o Gud, fra nordmennenes vrede». Frasen skal ha vært en klagebønn som ble fremført ved kirker og klostre i Storbritannina i vikingtiden. Det finnes imidlertid ingen skriftlige kilder som omtaler frasen, og mye tyder på at den er konstruert i moderne tid.
Det finnes mange tilsvarende litanier og bønner som inneholder generelle formler for beskyttelse og frelse fra ikke navngitte fiender. Den nærmeste frasen er en setning tatt fra en antifon dedikert til St. Vaast eller St. Menard. Denne lyder: «Summa pia gratia nostra conservando corpora et custodita, de gente fera Normannica nos libera, quae nostra vastat, Deus, regna», eller «Vår høyeste og helligste nåde, beskytt oss og våre, Gud, fra den ville rase av nordmenn som legger våre riker øde».
Roy Steffensen
Roy Steffensen (født 10. september 1980) er en norsk politiker (FrP). Han er stortingsrepresentant for Rogaland siden 2013.
Steffensen var generalsekretær i Fremskrittspartiets Ungdom i 2003–2005. Han var medlem av Stavanger bystyre fra 2003 til 2007. Fra 2011 til 2013 var han varaordfører i Kvitsøy kommune og rådgiver for Stavanger FrPs bystyregruppe.
Han har hatt forskjellige typer jobber innen næringslivet, blant annet fem år innen lakseoppdrett. I 2006–07 var han visepresident i Norges Biljardforbund.
FinansWatch
FinansWatch er en nettavis som ble etablert i januar 2020 og har planlagt lansering våren 2020. FinansWatch er en abonnementsbasert, uavhengig og objektiv bransjeavis som retter seg mot alle som har interesse for den norske finanssektoren.
Tjenesten dekker små og store nyheter innenfor finansbransjen, fra breaking news til dybdeartikler. Dekningen omfatter banker og andre selskaper innen finans, pensjon, forsikring og fintech, samt personer i bransjen og reguleringen av sektoren.
FinansWatch ledes av redaktør Magnus Eidem (f. 1975) som tidligere har jobbet 14 år i Dagens Næringsliv.
FinansWatch er et søsken til danske Finanswatch.dk, som er eid av Watch Medier A/S. Watch Medier er en del av Danmarks største nyhetskonsern, JP/Politikens Hus, og ble etablert i 2010. Watch Medier består i dag av en redaksjon på 65 journalister fordelt på 13 redaksjoner.
Alexandra Wenk
Alexandra Wenk (født 7. februar 1995 i München) er en tysk svømmer som spesialiserer seg i butterfly. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble slått ut i de innledende rundene på 100 meter butterfly.
Frankrike under Paralympiske sommerleker 1968
Frankrike deltok i Paralympiske sommerleker 1968 i Tel Aviv, Israel. Troppen bestod av 55 utøvere, 41 menn og 14 kvinner. De franske utøverne vant 32 medaljer, 13 gull, 10 sølv og 9 bronse - de endte på 5.-plass på medaljetabellen.
Leopold S. Kahn
Leopold S. Kahn kjent under artistnavnet Admiral Dot (født 1859 i San Francisco i California, død 28. oktober 1918 i White Plains, New York) var en amerikansk sirkusartist. Han var kortvokst og opptrådte blant annet på P.T. Barnums sirkus. Han ble gift med Lottie Swartwood i 1892, også hun kortvokst. De hadde to barn, deriblant datteren Hazel Kahn (1892–1918).
Leopld Kahn døde av influensa 59 år gammel den 28. oktober 1918 i sitt hjem i White Plains.
Fritz Bauer (jurist)
Fritz Bauer (1903–1968) var en tysk jurist og ledende statsadvokat (tysk: Generalstaatsanwalt) i den tyske delstaten Hessen, fra 1956 til 1968. Bauer ble kjent for sin medvirkning til bortføringen av Adolf Eichmann til Israel, forsvaret av renommeet til deltakerne i attentatet 20. juli 1944 og Auschwitzprosessen i Frankfurt.
Bauer spilte en viktig rolle for at etterforskningen av nazistenes forbrytelser under holocaust tok seg markert opp i 1960-årene i regi av Forbundsrepublikken selv.
Bauers juridiske perspektiv avvek klart fra den dominerende betraktning blant jurister blant annet prinsippet om fellesaksjon (joint criminal enterprise) som senere kom inn i internasjonal strafferett.
Bakgrunn og familie
Bauer ble født 16. juli 1903 inn i en liberal og velstående jødisk familie i Stuttgart, der faren drev en grossistforretning i tekstilbransjen. Bauer hadde en tre år yngre søster, Margot. Han gikk fra 1912 til 1921 på skole i Stuttgart, og meldte seg i 1920 inn i SPD der han var leder for den sosialdemokratiske studentforeningen. Han studerte jus i Heidelberg, München og Tübingen.
Dødsfall
Bauer ble 1. juli 1968 funnet død i sitt badekar. Undersøkelser viste at han kvelden før hadde inntatt sovetabletter og alkohol, en kombinasjon som kan føre til hjertestans. Spekulasjoner om Bauer hadde begått selvdrap eller om andre hadde medvirket til dødsfallet, kunne ikke bekreftes.
Ved bisettelsen 6. juli 1968 ga de alliertes aktor under Nürnbergprosessene, Robert Kempner uttrykk for at Bauer hadde vært den største ambassadør Forbundsrepublikken Tyskland hadde hatt. Noen få venner var til stede ved bisettelsen, blant andre Theodor W. Adorno som sto for musikken.
Tidlig karriere og eksil
I 1930 ble han i en alder av 26 år, den yngste dommer i Weimarrepublikken. Bauer var fra unge år medlem av det sosialdemokratiske partiet og en av få dommere som var aktiv i det sosialdemokratiske partiet.
Etter nasjonalsosialistenes maktovertakelse i 1933 mistet Bauer sitt arbeid i justisvesenet fordi han var sosialdemokrat. Han ble satt i konsentrasjonsleir i Heuberg, der han kom i kontakt med Kurt Schumacher. Etter åtte måneders innesperring ble han sluppet fri.
Han emigrerte til Danmark i 1936, og ble der forhørt av politiet, med grunnlag i mistanke om homoseksualitet. Etter Tysklands invasjon av Danmark i 1940 ble han to ganger internert. Etter å ha blitt sluppet fri siste gang, gikk han i dekning. Han giftet seg i 1943 med den danske førskolelæreren Anna Maria Petersen.
I 1943 reiste Bauer til Sverige for å unngå å bli offer for deportasjonen av jøder fra Danmark til Tyskland. I Sverige arbeidet han for ulike politiske og antinazistiske organisasjoner, og overlevde på stipend fra det sosialvitenskapelige institutt i Stockholm. I Stockholm ble han Willy Brandts medarbeider og sammen grunnla de tidsskriftet Sozialistische Tribüne. I eksil publiserte han fagbøker om juridiske tema.
Etter krigen flyttet han tilbake til Danmark og arbeidet der i den tyskspråklige presse. Han søkte den britiske okkupasjonsmakten i Tyskland om arbeid, men han fikk ingen stillinger. I 1949 reiste han til Braunschweig, der han med Kurt Schumachers hjelp ble statsadvokat. Bauers kone ble igjen i Danmark. Ifølge Der Spiegel i 2014 var Bauer homoseksuell og hans mange minoritetsroller gjorde ham særlig sårbar.
Statsadvokat i Hessen
Bauer arbeidet i et justisvesen som i stor grad var befolket av embetsmenn som også hadde tjent under nasjonalsosialismen. Det gjaldt blant annet dommeren under Auschwitzprosessene, Hans Hofmeyer. Som et bilde på dette uttalte Bauer at «Når jeg forlater kontoret, betrer jeg fiendeland» («Wenn ich mein Dienstzimmer verlasse, betrete ich Feindesland»).
Rettsoppgjøret etter andre verdenskrig var i utgangspunktet de alliertes ansvar først i form av den felles Nürnbergprosessen og etterfølgende prosesser i hver av okkupasjonssonene. Det allierte kontrollrådet ga i desember 1945 tyske domstoler rett til selv å rettsforfølge forbrytelser begått av tyske borgere mot andre tyskere i nazitiden.
I Vest-Tyskland var det stor motstand mot rettsoppgjøret under alliert okkupasjon de første årene etter andre verdenskrig. I 1954 fikk Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) overført suverenitet fra de vestallierte når det gjaldt rettsoppgjør knyttet til andre verdenskrig i henhold til Überleitungsvertrag (overgangsavtalen). Regjeringen i Bonn hadde arbeidet for denne endringen for å få avsluttet alliert rettsforfølgelse av tyske borgere anklaget for krigsforbrytelser og andre overgrep. Overføringen av suverenitet førte til at stadig flere dømte ble løslatt fra allierte fengsel i Vest-Tyskland.
Fra rundt 1960 ble det gjort nye anstrengelser for å rettsforfølge forbrytere fra nazitiden, samtidig vedvarte en til dels effektiv motstand og forsøk på å få slutt på rettsoppgjøret. Bauers anstrengelser for å rettsforfølge nazister ble kjølig mottatt av politikere og dommere. Han fikk på grunn av sitt arbeid mange fiender og han mottok antisemittiske fornærmelser og enkelte trusler mot sin person.
Straffeforfølgning av høyreekstreme
Bauer vakte i 1952 internasjonal oppsikt da han reiste tiltale mot den høyreekstreme, pensjonerte generalmajor Otto Ernst Remer for å ha kalt Claus Schenk Graf von Stauffenberg for landsforræder. Bauer påsto at Stauffenberg ikke hadde brutt noen offisersed. Motstand mot den nasjonalsosialistiske stat kunne etter sin natur ikke kunne betraktes som forræderi. Han fikk medhold i retten og Remer ble dømt til fengselsstraff. Remer ble ikke dømt for ærekrenkelse fordi retten mente han uttrykte et synspunkt og ikke kom med påstander om fakta, men retten dømte han for å ha fornærmet Stauffenberg og andre motstandere.
Auschwitzprosessene
Han ble i 1956 leder av statsadvokatembetet i Hessen, hentet dit av ministerpresident Georg August Zinn. Der tok han initiativ til den såkalte Auschwitzprosessen i Frankfurt, som var rettet mot SS-personell i Auschwitz-Birkenau. I 1959 ba han tysk høyesterett om å få alle sakene overført til domstolen Landgericht i Frankfurt, istedet for at sakene ble ført spredt rundt i Tyskland. I de første og største sakene tok Bauer ut 22 tiltaler mot mistenkte gjerningspersoner. De fleste sakene endte med relativt lave straffer, for medvirkning til drap fordi retten mente de tiltalte stort sett fulgte ordre og ikke myrdet på eget initiativ.
Tysk strafferett krevde livstid for hovedgjerningsperson, mens straffen for medvirkning kunne være ned mot 3 års fengsel. Vesttyske domstoler betraktet administratorer og de som fysisk gjennomførte drapene leiren stort sett som medhjelpere, mens Hitler, Himmler og Heydrich for en stor del ble ansett som hovedgjerningspersoner. Denne rettspraksisen innebar at straffeansvar var avhengig av tiltaltes subjektive intensjon, uansett hvordan de fysisk bidro til drapene.
I 1961 ble det i Vest-Tyskland innledet etterforskning av flere forbrytelser i det tyskokkuperte Frankrike, den såkalte Frankreich-Komplex-prosessen. Bauer og Harlan leverte til denne prosessen anmeldelse av fem mistenkte personer, blant andre Klaus Barbie.
Til etterforskningen før Auschwitz-prosessen valgte Bauer tre jurister, Joachim Kügler, Georg Friedrich Vogel og Gerhard Wiese, som var for unge til å ha vært involvert i nazismen.