cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Øystein Trondsson Hardråde
Øystein Trondsson Hardråde (Eysteinn hinn harðráða) ble født omkring 668 i Nidaros - døde omkring 710 og var småkonge over Hedmark og Oppland. Det hevdes at han var sønn av Thrond "den gamle" Haraldson fra Hålogaland og Ragnhild Sigurdsdatter. Øystein Trondsson Hardråde var far til Åsa, som var gift med Halvdan Kvitbein og han var også far til kong Hogne Øysteinsson.
Zrinka Ljutić
Zrinka Ljutić tok gull i slalåm og ble nummer fem i kombinasjonen i junior-VM i alpint 2022 i Invermere. Hun var dermed kvalifisert til slalåmrennet i verdenscupfinalen i Méribel der hun ble nummer fem – hennes første topp ti-plassering i verdenscupen.
Øystein Trondsson Hardråde
Fra kilden Snorre Sturlasson Kongesoger på nynorsk - i kapittelet - Soga om Håkon den gode - side 87
Øystein, kongen til opplendingane, som sume kalla den mektige, men somme den ille, herja i Trøndelag og la under seg Øynafylket og Sparbyggjafylket; han sette son sin over dei; men trønderane drap han. Kong Øystein fór andre gongen på hærferd til Trøndelag og herja rundt omkring og la under seg; då spurde han trønderane kven dei helst ville ha til konge, trælen hans, som heitte Tore Fakse, eller hunden hans, som heitte Saur. Dei tok hunden, av di dei trudde at dei så skulle rå seg meir sjølve; dei lét seida tre manns vit i hunden, og han gøydde to ord og tala det tredje. Dei gjorde halsband og ei lekkje av sølv og gull; og straks det vart sølut, så tok hirdmennene hans og bar han på herdane sine. Det vart stelt til eit høgsete åt han, og han sat på ein haug, liksom andre kongar; han budde på Inderøya og hadde setet sitt der det heiter Sakshaug. Det er fortalt at han fekk banen sin av di det kom vargar og tok på buskapen hans, og hirdmennene eggja han til å verja feet. Han gjekk ned av haugen og fór dit som vargane var; men dei reiv han sund straks. Mange andre forunderlege ting gjorde kong Øystein med trønderane. For denne herjinga og ufreden flydde mange hovdingar, og mykje folk flydde frå odelsgardane sine. Kjetil Jemte, són til Onund jarl frå Sparbu fór aust over Kjølen, og ein heil brote folk med han; dei bygde store bygder der det sidan heiter Jemtland. Soneson til Kjetil var Tore Helsing; han fór for ei draps-sak frå Jemtland og aust over til skogane som der ligg, og bygde; og dit søkte mykje folk med han. Dette landet kallar dei Helsingland.
VM i kunstløp 1962
VM i kunstløp 1962 (verdensmesterskapet i kunstløp) ble arrangert i Praha i Tsjekkoslovakia i 1962.
Rytmisk gymnastikk under Sommer-OL 2016
Rytmisk gymnastikk under Sommer-OL 2016 ble arrangert fra 19. til 21. august i HSBC Arena.
Mennesker i hverdagen
Mennesker i hverdagen er norsk dokumentarserie som ble vist på NRK Fjernsynet fra 1961 til 1965. Serien portretterte personer og levemåter ulike steder i Telemark og i Vestfold.
Rytmisk gymnastikk under Sommer-OL 2016
Rytmisk gymnastikk har vært en del av gymnastikk under sommer-OL siden Sommer-OL 1984 i Los Angeles, så dette var niende gang øvelsen var representert ved et sommer-OL.
Mennesker i hverdagen
Episoder
Det ble produsert totalt seks programmer i serien. Datoene angir når programmet hadde premiere på NRK Fjernsynet:
Zrinka Ljutić
Referanser
<References />
Ectinogonia
Ectinogonia er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utseende
Middelsstore (ca. 20 millimeter), mørke praktbiller. Oversiden er kraftig punktert.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger. Slekten kan eventuelt plasseres i underfamilien furupraktbiller (Chrysochroinae). Slekten Achardella blir noen ganger plassert som en underslekt av Ectinogonia.
Atysa
Atysa er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 29 arter.
Utseende
Middelsstore (6 - 9 millimeter), forholdsvis lange og smale (mer enn dobbelt så lange som brede), halvmatte, mørke bladbiller, dekkvingene gjerne brunrøde. Antennene er nesten så lange som kroppen, middels kraftige. Pronotum er avrundet firkantet, betydelig smalere enn de lange, jevnbrede dekkvingene. Beina er middels lange.
Olaf Kolsum
Olaf Martin Kolsum (født 9. juli 1873 i Skogn, død 1. mai 1962) var en norsk politiker (V). Han var ordfører i Tromsø i periodene 1914-16, 1923-25 og 1933-34, og var stortingsrepresentant innvalgt for kjøpstedene i Nordland, Troms og Finnmark fra 1937 til 1945.
Atysa
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia og Australia (bare det nordligste Queensland). Flest arter er det på Ny-Guinea.
Olaf Kolsum
Etter at han hadde drevet som bud i Trondheim og Bodø, kom han i 1898 til Tromsø, og startet kolonialforretning der året etter. Forretningen hans kom etter hvert til å omfatte blant annet AS Tromsø Skibsverft & Mekaniske Verksted, Nordnorsk Importkompani AS, AS Provianteringen og Stokmarknes Mekaniske Verksted. I tillegg til årene som ordfører var han medlem av Tromsø bystyre 1911-37 og varaordfører i flere perioder. På Stortinget var han medlem i Kommunalkomiteen.
Fiskum prestegjeld
Fiskum prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Eiker prosti i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Fiskum sogn i Øvre Eiker kommune i Buskerud fylke, og hovedkirken var Fiskum kirke.
Historikk
Fiskum sogn ble skilt ut som eget prestegjeld fra Eiker prestegjeld i 1882, og inngikk fra 1970 igjen i Eiker prestegjeld.
Yuto Nishikata
Yuto Nishikata (født 25. februar 2003) er en japansk kombinertløper som representerer klubben Iiyama high school. Han trenes av Shinichiro Kubota.
Sesongen 2019/20
Han representerte Japan under Vinter-OL for ungdom 2020. I den individuelle konkurransen i kombinert kom han på 13.-plass. Stefan Rettenegger fra Østerrike vant denne øvelsen. Han deltok også i mikslagkonkurransen i skihopp, der Japan fikk sølv.
Referanser
<References />
Eidskog ungdomsskole
Eidskog ungdomsskole er en ungdomsskole på Skotterud i Eidskog kommune.
Skolen deltok i klassequizen i 2021, og i 2023.
Pelageya Stefoglo
Pelageya Stefoglo (egentlig Polina Stefoglo, født 4. juni 1988 i Gagaus ) er en moldovsk-gagausisk sanger. Hun er kjent for sine deltakelser i ulike nasjonale finaler til Eurovision Song Contest og for å ha deltatt i Tyrkvisjonens sangkonkurranse.
George P. Putnam
George Palmer Putnam (født 7. september 1887, død 4. januar 1950) var en amerikansk oppfinner, forfatter og oppdager. Han var kjent for sitt ekteskap med (og senere enkemann etter) Amelia Earhart. Han oppnådde også berømmelse som en av de mest vellykkede forretningsmenn i USA på 1930-tallet.
Pelageya Stefoglo
Stefoglo vant sangkonkurransene Gagaus' stjerne i 2000 og Moldovas stjerne i 2015. I 2016 kom hun på andreplass i den gagausiske konkurransen Can Dalgasında. I 2020 representerte hun Moldova - som da deltok for første gang - i Tyrkvisjonens sangkonkurranse, hvor hun kom på syvendeplass med Guneshs sang «Ateş gibi». Hun har også deltatt i Moldovas og Hviterusslands nasjonale Eurovision-finaler.
George P. Putnam
Tidlig liv
Putnam ble født i Rye, New York som sønn av biskop John Putnam og barnebarn til sin navnebror, George Palmer Putnam, grunnleggeren av det fremtredende forlag som ble G. P. Putnam & Sons. Han studerte ved Harvard University og University of California.
I 1911 giftet Putnam seg med Dorothy Binney (1888-1982), datter av Edwin Binney, oppfinner og med-eier med fetter Harold C. Smith, Binney & Smith Inc., selskapet som laget Crayola fargestifter. Putnams hadde to sønner, David Binney Putnam (1913-1992) og George Palmer Putnam, jr. (1921-2013), og for en tid bodde de i Bend, Oregon hvor Putnam var utgiver og redaktør av lokalavisen, Bend Bulletin. Han var ordfører i Bend fra 1912 til 1913. Putnam forlot Bend i 1915 for å bli privatsekretær for Oregons guvernør James Withycombe.
I løpet av få år flyttet George og Dorothy til Østkysten. Her etablerte Putnam seg med forlagsvirksomhet i New York City.
Under første verdenskrig tjenstgjorde George Putnam i United States Army, i artilleriet. I 1926, med sponsing av American Museum of Natural History ledet han en ekspedisjon til Arktis og vestkysten av Grønland. Det følgende året ledet han en annen ekspedisjon for American Geographical Society med å samle prøver av dyreliv og fauna på Baffin Island.
En betydelig hendelse i Putnams personlige og forretningsmessige liv fant sted i 1928. På grunn av sitt omdømme etter å ha arbeidet med Lindberghs bokprosjekt, ble han kontaktet av Amy Guest, en velstående amerikaner bosatt i London. Han ønsket å sponse den første flyturen over Atlanterhavet, gjennomført av en kvinne.
Guest bad Putnam om å finne en egnet kandidat, og han kom til slutt opp med den da ukjente flyveren Amelia Earhart. Det viste seg at de delte med mange felles interesser: fotturer, bading, camping, ridning, tennis og golf. Da Putnam første gang møtte Earhart var han fortsatt gift med Binney. Etter at Earhart fullførte sin flytur over Atlanterhavet tilbød Putnam seg å hjelpe Earhart med å skrive boken om sin flytur. Tittelen han hadde blitt enig med Charles Lindbergh om under skrivingen var «WE». Det resulterte i at tittelen på Earhart-boken ble 20 Hrs., 40 Min. (1928).
Da de begynte å skrive inviterte Putnam Earhart til å bo i sitt hjem da han følte at det ville gjøre skriveprosessen enklere. Kort tid etter forlot Binney Putnam og reiste til Sør-Amerika. Turen ble etterfulgt av skilsmisse mellom George og Dorothy Putnam i 1929. Putnam hadde påtatt seg sterkt å fremme Earhart i en kampanje som inkluderte en rekke foredragsturer over USA, og med hjelp av bilder av henne i massemedia ble ulike produkter anbefalt, inklusive Lucky Strike sigaretter (dette forårsaket bildeproblemer for henne, med McCall's Magazine som trakk tilbake sitt tilbud.
Det var ingen tid for de nygifte da Earhart var involvert i en ni-dagers landsomfattende tur for å fremme autogyros og gjøre PR for Beech-Nut tyggegummi. Selv om Earhart og Putnam ikke hadde barn, hadde han to sønner fra sitt tidligere ekteskap, oppdageren og forfatteren David Binney Putnam (1913-1992) og George Palmer Putnam, jr. (1921-2013). Earhart var spesielt glad i David, som besøkte sin far i familiens hjem i Rye, New York. George hadde fått poliomyelitt kort tid etter foreldrenes separasjon og var ikke i stand til å besøke faren så ofte.
Etter Earharts vellykkede transatlantiske solo-flyvning, organiserte Putnam igjen sine offentlige oppdrag og snakket om turen over hele USA. Earhart sluttet seg til et fakultet ved Purdue University College of Technology i 1935 som besøkende rådgiver for kvinner om karriere og som teknisk rådgiver for Department of Aeronautics.
Earhart forsvant i 1937 mens hun var på sitt andre forsøk på å fullføre en jorden-rundt flyvning. I tillegg til hennes første bok, ga Putnam ut to andre bøker som Earhart skrev om flyvning, Fun (1932), en selvbiografi om sine flyerfaringer og et essay om kvinner i luftfarten, Last Flight (1937), bestående av brev og notater utarbeidet av Putnam etter hennes forsvinning. Putnam publiserte også hennes biografi i 1939 under tittelen Soaring Wings: A Biography of Amelia Earhart. Selv om en stor brann i Putnams bolig i Rye ødela mange familieskatter og Earharts personlige minner, donerte Putnam senere noen av Earharts er eiendeler, herunder fotografier, private brev og en flyverjakke, til Purdue University, hvor hun hadde jobbet som karriererådgiver. Andre personlige effekter ble sendt til Women’s Archives i New York.
Putnam fikk Earhart erklært død 5. januar 1939, og giftet seg 21. mai samme år med Jean-Marie Cosigny James.
De senere år,
I 1938 etablerte Putnam et nytt forlag i California, George Palmer Putnam Inc. Med USAs inntreden i andre verdenskrig i 1941, sluttet Putnam seg til aktiv militærtjeneste i en etterretningsenhet. Han vervet seg som kaptein og steg til majors rang i 1942. I 1945 ble han og «Jeannie» skilt; hun slet med «utilstrekkelighet». Kort tid senere giftet han seg på nytt, nå med Margaret Havilland og sammen drev de Stove Pipe Wells resort i Death Valley, California.
George Putnam har skrevet en rekke bøker, blant annet:
Død
Mot slutten av 1949 ble Putnam syk av nyresvikt i sitt hjem i Stove Pipe Wells i Death Valley. Han døde i Trona i den første uken av 1950, 62 år gammel. Hans legeme ble kremert og asken begravd i Pines Cemetary i Los Angeles.
Utmerkelser
Amelia Earhart, Putnams andre kone, var den første presidenten av Nitti-Niere, en organisasjon for (opprinnelig) 99 kvinnelige piloter dannet i 1929 for støtte og fremme av luftfart. Putnam hadde foreslått en tildeling som et middel for å hedre alle som støtter et enkelt medlem av gruppen (kjent som en "49½"), et Kapittel eller Avsnitt, eller organisasjonen som helhet. «George Palmer Putnam 49½ Award» ble startet for å hedre slik enestående støtte til Nitti-Niere.
I 1927 ble Putnam utnevnt til en «Honorary Scout» (æresspeider) av Boy Scouts of America, en ny speiderkategori de opprettet samme år. Denne utmerkelsen ble gitt til «amerikanske borgere hvis prestasjoner i utendørsaktiviteter, utforsking og nyttige eventyr er av en slik eksepsjonell karakter som å vekke gutters fantasi...». De andre 18 som fikk denne utmerkelsen var: Roy Chapman Andrews, Robert Bartlett, Frederick Russell Burnham, Richard E. Byrd, George Kruck Cherrie, James L. Clark, Merian C. Cooper; Lincoln Ellsworth, Louis Agassiz Fuertes, George Bird Grinnell, Charles Lindbergh, Donald Baxter MacMillan, Clifford H. Pope, Kermit Roosevelt, Carl Rungius, Stewart Edward White og Orville Wright.
På grunn av sitt forhold til Amelia Earhart, ble Putnam gjenstand for en rekke bøker og dokumentarfilmer, blant annet: Amelia Earhart (1976) med John Forsythe som skildret Putnam. I Amelia Earhart: The Last Flight (1994), spilte Bruce Dern ham. Dokumentaren Amelia Earhart (1993) fra American Experience behandlet også Putnam-Earhart ekteskapet. Richard Gere portretterte Putnam i 2009-filmen, Amelia.
Noter
<references group='Note'/>
Victor Torp
Victor Torp Overgaard (født 30. juli 1999) er en dansk fotballspiller som spiller for.
August von Kotzebue
Kotzebue var en meget produktiv forfatter. Han skrev mer enn 200 dramatiske verker innenfor ulike genre. Som dramatiker var han publikums yndling, men intellektuelle kritikere mente stykkene hans var både lettbente og umoralske.
Han bodde deler av livet i Weimar, der også Goethe og Schiller levde og virket. Kotzebue oppnådde aldri den respekten og det ettermælet de fikk, men i sin samtid var det han som var den store suksessforfatter. Stykkene hans ble oversatt og spilt over hele Europa, noen av dem også i USA. Han utga og redigerte også flere tidsskrifter, skrev noveller, historier, reiseskildringer og andre verker.
Han fornærmet og kritiserte mange, blant annet skrev han kritisk om studentenes liberale og nasjonalistiske ideer. Dette førte til at en ung student drepte ham, da Kotzebue var 57 år gammel.
Livsløp
Kotzebue var yngste sønn av Levin Karl Christian Kotzebue og hans kone Anna Christina, f. Krüger. L.K.C. Kotzebue var legasjonsråd og privatsekretær for hertuginne Anna Amalia av Sachsen-Weimar-Eisenach. Han døde bare noen måneder etter at August ble født. Anna Christina giftet seg ikke igjen, men viet all sin tid til å sørge for at deres barn fikk en utdannelse. Også Augusts eldre søster, Karoline, ble forfatter.
Da han var 16 år, begynte Kotzebue å studerte jus, først ved universitetet i Jena, nær barndomshjemmet i Weimar, så en tid i Duisburg, der hans søster bodde, før han i 1779 kom tilbake til Jena og fikk sin juristeksamen der.
I 1797 reiste han tilbake til Tyskland, og i 1798 hadde han en kort tid en offentlig stilling som teaterdikter ved hoffteatret i Wien. I Tyskland oppnådde han ikke den anerkjennelse han ønsket, og i 1800 dro han tilbake til Russland. Denne gang ble han anholdt på grensen, feilaktig beskyldt for å være jakobiner, og sendt til Sibir. Etter fire måneder ble han benådet av tsar Paul I, satt fri igjen, og utnevnt til direktør for det tyske hoffteatret i St. Petersburg. Han fikk også et gods i Estland, som på den tiden var del av det russiske riket.
Etter at tsaren ble drept i 1801, bodde Kotzebue en tid i Weimar, deretter i Jena og senere i Berlin.
Etter Napoleons seier i slaget ved Jena-Auerstedt i 1806, flyktet Kotzebue til Russland, og bosatte seg på godset sitt i Estland. Fra 1813 virket han som russisk generalkonsul og kulturattaché i Königsberg (dagens Kaliningrad). I 1817 ble han sendt til Weimar for å fungere som politisk observatør for tsaren, og sendte månedlige rapporter om politiske og offentlige hendelser. Denne virksomheten gjorde at han ble mistenkt for å være russisk spion.
I desember 1818 skrev han til de russiske myndigheter, viste til sine 37 år i tjeneste for Russland, og ba om å få pensjonere seg, og komme tilbake til Russland. I februar 1819 etterkom tsar Aleksander hans ønske, og sendte ham penger for å dekke reiseutgiftene, men før Kotzebue var klar til å reise, ble han myrdet, den 23. mars 1819.
Kotzebue var gift tre ganger, alle tre ganger med kvinner fra den russiske adel. I 1785 inngikk han sitt første ekteskap, med Friederike Julie Dorothea von Essen, som døde i barsel i 1790.
I 1794 giftet han seg på ny, med Christine Gertrude von Krusenstern. Hun døde i 1803.
Det siste ekteskapet inngikk han i 1804, med Wilhelmine Friedrike von Krusenstern, en nær slektning av hans kone nummer to. Hun overlevde ham med mer enn 30 år, og døde i 1852.
Han fikk totalt 18 barn, blant disse var den senere oppdagelsesreisende Otto von Kotzebue, maleren Alexander von Kotzebue og diplomaten Wilhelm von Kotzebue.
Fantastiske formidlere
Fantastiske formidlere var en undervisningspris og artikkelserie i Morgenbladet i 2016. En jury utpekte ti fremragende forelesere ved norske universiteter og høyskoler. Juryen bestod av Helene Uri, Erling Sandmo, Victor Norman, Therese Eia Lerøen og Sunniva Rose.
August von Kotzebue
Livsløp
I 1785 ervervet han adelskap i russisk tjenesteadel gjennom sin stilling som russisk embetsmann, og begynte fra da av å bruke «von» foran etternavnet, for å markere dette. Noen år senere forsøkte han å bli utnevnt til ridder av den russiske delen av malteserordenen, men lyktes ikke, til tross for at han sto på god fot med ordenens stormester, tsar Paul I.
Han ble medlem av Det prøyssiske vitenskapsakademiet i 1802, og i 1815 ble han tatt opp i Det russiske vitenskapsakademi som korresponderende/utenlandsk medlem.
Tsar Aleksander tildelte ham Sankta Annas orden, 2. klasse i 1815.
Han ble også opptatt i lærde selskap i Antwerpen og St. Petersburg, og fikk et æresdoktorat ved det filosofiske institutt i Königsberg.
Kotzebue fikk sitt første møte med teater som liten gutt, da hans onkel, forfatteren Johann Karl August Musäus, tok ham med for å se et stykke av Friedrich Gottlieb Klopstock. Dette ble en skjellsettende opplevelse for gutten, og da den store skuespiller Conrad Ekhof et par år slo seg til i Weimar med sin teatertrupp, benyttet den unge Kotzebue enhver anledning til å se deres forestillinger.
I 1775 slo Goethe seg ned i Weimar og ble en venn av familien. I en alder av 15 år fikk Kotzebue stå på scenen for første gang. Under en privat teateroppføring i Weimar fikk han rollen som «brevbærer» ved uroppføringen av Goethes Geschwister (norsk: Søsken). Goethe hadde skrevet stykket til ære for Kotzebues søster, og han spilte selv hovedrollen.
Da Kotzebue begynte å studere i Jena, ble han straks med i en amatørteatergruppe, og i den tiden han studerte i Duisburg, organiserte han selv teaterforestillinger.
I sin tid som dommer i Reval, var han både direktør for, og skuespiller i, en amatørteaterklubb der. Overskuddet av forestillingene ble donert til de fattige. Dette teatret levde videre i mange år etter at Kotzebue flyttet fra stedet.
Coraia
Coraia er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 4 arter.
August von Kotzebue
Livsløp
Da han trakk seg tilbake fra dommerstillingen, og slo seg ned på sitt gods på landet i Estland, startet han et amatørteater der også.
Coraia
Utseende
Middelsstore (ca. 10 millimeter), avlange, mørke bladbiller, hode og pronotum rødlige med svarte flekker. Antennene er middels kraftige, nesten så lange som kroppen. Pronotum er bredere enn langt, trapesformet, noe smalere enn de jevnbrede dekkvingene.
August von Kotzebue
Livsløp
Det kjølige forholdet mellom Kotzebue og Goethe er behandlet i de fleste biografiene om dem, og i mange artikler. De to var gjensidig skeptiske til hverandre og dypt uenige når det gjaldt teater, men begge hadde en viss respekt for den andres talent. Goethe mislikte den populariteten Kotzebues stykker oppnådde, men var avhengig av hans komedier og andre stykker for å fylle hoffteatret i Weimar i de 27 årene han var direktør der. Kotzebue forsøkte forgjeves å komme inn i kretsen rundt Goethe og Schiller. Goethe hadde en intellektuell og litterær klubb, Mittwoch-Kränzchen, som møttes annenhver onsdag. Der var også Schiller medlem, og der forsøkte Kotzebue i 1802 å få innpass, men Goethe sørget for at reglene for opptak var slik at han kunne avvise ham. Man kunne bare bli opptatt som medlem etter invitasjon. Dette førte til stor uenighet innad i klubben, som dermed ble oppløst.
Coraia
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere på familien Rhamnaceae.
August von Kotzebue
Forfatter og dramatiker
Kotzebue skrev mange noveller, historier og anekdoter som hadde en stor leserskare. Han skrev også historiske verker, blant annet tobindsverket Geschichte des Deutschen Reiches von dessen Ursprüngen bis zu dessen Untergange (1814–1815) (norsk: Det tyske rikes historie fra dets opprinnelse til dets undergang), men det var hans rolle som dramatiker som ga ham berømmelse i sin samtid, og delvis etterpå.
Coraia
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom-Amerika nord til det sørlige Texas.
August von Kotzebue
Forfatter og dramatiker
Han skrev rundt 230 teaterstykker, som ble oppført både ved amatørteatre og profesjonelle teatre i hele Europa, i ulike oversettelser. Enkelte av hans stykker ble til og med oppført i New York.
I perioden 1790–1810 ble 36 av hans stykker oversatt til engelsk og oppført i England. Das Kind der Liebe, som ble oversatt til engelsk i 1798, ble oppført 42 ganger på Covent Garden i sesongen 1798–1799. Også i Skandinavia sto Kotzebue i en særstilling blant spilte dramatikere, både i dramatiske selskab og ved institusjonsteatrene. Ved Det Kongelige Teater var det for eksempel rundt tre Kotzebue-premierer per sesong (utregnet fra teatrets spillelister) mellom 1790 og 1820. Det dramatiske selskab i Bergen hadde en Kotzebue-komedie som åpningsstykke, og hans stykker ble oppført av dramatiske selskaber både i Christiania (dagens Oslo) og Trondheim.
Samtidig som hans verker var populære blant tysk middelklasse og aristokrati, og blant publikum i andre land, ble han sett på med motvilje, og tildels hat, av de intellektuelle kritikerne, som mente stykkene hans var umoralske. Denne kritikken må sees i lys av datidens holdning til teater. Ifølge opplysningstidens estetikk skulle teatret ha en positiv innflytelse på menneskenes moral.
Såkalte borgerlige tragedier var populære blant Sturm und Drang-dramatikerne fra 1770 og fremover. Blant disse dramatikerne var Goethe, Lenz og Schiller. Schiller mente at teatret skulle være en «moralsk institusjon», en «rettesnor gjennom det borgerlige liv» og en «skole for praktisk visdom». En heltinne i en typisk borgerlig tragedie ble forført av en offiser, en aristokrat eller et medlem av hoffet. Hun mistet da sin ære; hennes fars autoritet var krenket, og situasjonen endte med elendighet, og ofte død, for heltinnen. Hennes skjebne skulle vekke publikums moralske sympatier, aristokratenes overgrep skulle stille spørsmål ved aristokratiets etiske holdninger, og stykket skulle vektlegge gode borgerlige verdier som dyd, trofasthet og ære. I Kotzebues stykker var det tilgivelse å få for angrende syndere, og publikum elsket det.
Kotzebue tok til motmæle mot sine kritikere gjennom satiriske teaterstykker, i tidsskriftartikler og andre publikasjoner. I forordet til en av sine samlinger av teaterstykker skrev han dette om kritikerne av hans stykker – og av hans person og levesett: "«Jeg har lite å si om denne samlingen av mine nye stykker. Ettersom de har gledet publikum, vil de utvilsomt forarge kritikerne. De bitre, foraktelige vurderingene; ringeakt for publikums applaus; den frekke, arrogante måten å skrive om mine stykker – og enkelte ganger om meg selv – på; de ondskapsfulle insinuasjonene vedrørende moralen i mine stykker; de forutsigbare forsøkene på å peke på hvert svakt punkt – og enda mer forutsigbart å tilsløre hva som er bra i dem; alt dette er jeg blitt så vant til at jeg ikke trenger kaste bort flere ord på det. Jeg vet bedre enn noen kritiker at jeg ikke skriver mesterverk, og at min rette plass er blant annenrangs forfattere. Hovedhensikten med mine verk, er at de skal være effektive på scenen. Denne hensikten oppnår de, og det er ut fra denne synsvinkel de bør bedømmes. Men dette vil ikke mine kritikere gjøre. Vel, la dem i Guds navn fortsette å skjelle meg ut. Jeg håper publikum, som har ytt meg rettferdighet i alle disse år, vil fortsette å forsyne meg med balsam mot disse myggbittene.»"
Av hans mer enn 200 teaterstykker, er det bare noen få som er viet større omtale i de mange biografiene om Kotzebue, blant annet: Menschenhaß und Reue (1788); Doctor Bahrdt mit der eisernen Stirn (1790); Das Kind der Liebe, oder: der Straßenräuber aus kindlicher Liebe (1790), Die beiden Klingsberg (1801) og Die deutschen Kleinstädter (1803).
Melodrama var den dominerende genre innen teatret mot slutten av 1700- og gjennom hele 1800-tallet. August von Kotzebue skrev mange melodrama, og er ofte omtalt som melodramaets grunnlegger.
Det melodramaet som gjorde ham berømt i hele Europa, var Menschenhaß und Reue (norsk: Menneskehat og anger), et teaterstykke i fem akter. Stykket hadde urpremière ved Kotzebues eget teater i Reval i 1788, men den store berømmelsen kom først da teaterdirektør J.J. Engel satte det opp ved det kongelige nasjonalteater, Königliches Nationaltheater, i Berlin året etter. Det ble publisert i Berlin i 1790, og finnes nå digitalisert i Deutschen Textarchiv.
Hans kritikere brukte ofte dette stykket som eksempel på hans forkastelige holdninger og lave moralske standard, ettersom hovedpersonen, en sveket ektemann, tar sin utro hustru til nåde igjen. Publikum likte det, men dette var umoralsk og uhørt i datidens Tyskland, i teaterstykker såvel som i det virkelige liv.
Dette stykket ble avgjørende for Kotzebues rykte og senere liv. Bakgrunnen var at hans venn, den 33 år eldre Johann Georg Zimmermann, kongelig rådgiver og livlege, ble utsatt for et skriftlig angrep fra en av sine motstandere. Dr. Zimmermann hadde lenge hatt en feide gående med forkjempere for opplysningstidens ideer. Han la blant annet skylden for den franske revolusjon på de liberale og radikale. En av disse radikale, dr. Karl Friedrich Bahrdt, publiserte da et injurierende skrift mot Zimmermann. Kotzebue bestemte seg straks for, uoppfordret, å skrive et muntert motangrep på vegne av sin venn. Resultatet ble en farse i fire akter: Doctor Bahrdt mit der eisernen Stirn – oder Die deutsche Union gegen Zimmermann (norsk: Doktor Bahrdt med jernskallen/-pannen eller Den tyske konspirasjon/union mot Zimmermann), som ble utgitt i 1790. I farsen ble Zimmermanns motstandere fremstilt med dårlige egenskaper og seksuelle perversjoner. Farsen ble utgitt under psevdonymet Freyherr von Knigge, en annen av Zimmermanns motstandere. Alle eksemplarer ble utsolgt, og en kort stund følte Kotzebue at den grove spøken var vellykket. Den ærverdige dr. Zimmermann selv var sjokkert over dette uanstendige forsvaret på hans vegne. Etterhvert ble Kotzebue mistenkt for å ha forfattet stykket. Han protesterte, men ble avslørt, og søksmål var under forberedelse. Han flyktet til Russland, og Katarina IIs beskyttelse. Hun stoppet motvillig all rettslig forfølgelse. I 1794 gjorde Kotzebue et forsøk på å redusere skaden etter skandalen, ved å utgi et hefte med beklagelser overfor sitt publikum. Dette ble delt ut gratis i alle tyske bokhandler, men han ble aldri helt tilgitt. Bahrdt-skandalen forfulgte ham resten av livet.
Dette er et lystspill i fire akter. Det var et av de Kotzebue-stykkene Goethe foretrakk. Stykket ble skrevet i en periode da Kotzebue tydelig unnlot å vektlegge klasseforskjeller i stykkene sine. Ifølge forskeren Robert L. Kahn var dette på grunn av trusselen om fransk imperialisme som rådet på denne tiden. Nasjonal enhet var viktigere enn konflikt mellom de ulike klassene. I Die beiden Klingsberg er en av hovedpersonene en gammel greve. Kotzebue legger vekt på at greven er tysk patriot, og behandler rollefiguren skånsomt, til tross for hans utsvevende liv.
Dette lystspillet er ofte omtalt som et av Kotzebues beste. Tidlig i 1802 presenterte han stykket for Goethe, for en eventuell oppføring ved teatret i Weimar. Goethe mente å se flere angrep på romantikerne i teksten, og strøk passasjer av den med hård hånd. Kotzebue nektet å samtykke i endringene, og stykket ble ikke oppført. I 1803 ble stykket publisert, og kunne oppføres med de endringene teaterdirektøren ønsket, uten at forfatteren kunne protestere.
Kotzebue og komponistene
En oversikt over komponister som har tonesatt hans verker, både librettoer og teaterstykker de har utstyrt med ouverturer og sangnumre, teller 106 ulike personer. Mange av dem komponerte musikk til flere av hans verker; og enkelte av hans tekster fikk musikk av flere ulike komponister. Beethoven, Antonio Salieri og Franz Schubert er tre eksempler.
Etter at Beethoven hadde satt musikk til Kotzebues Die Ruinen von Athen og König Stephan til åpningen av det tyske teater i Pest i 1811, skrev han til Kotzebue og ba om en operalibretto, gjerne noe historisk. Kotzebues var ikke negativ til tanken, han foreslo diverse komedier og tekster han allerede hadde. Det ble aldri noe av dette operasamarbeidet. «Marcia alla Turca» (tyrkisk marsj), op. 113, fra Die Ruinen von Athen blir ofte fremført separat.
Salieri skrev musikk til skuespillet die Hussiten vor Naumburg (norsk: Hussitene ved Naumburg), da det skulle oppføres i Wien i 1802/1803.
Franz Schubert var bare 15 år da han første gang forsøkte seg på å skrive musikk for scenen. Han satte musikk til Kotzebues libretto Der Spiegelritter, men avsluttet arbeidet i 1812, før syngespillet var ferdigkomponert. To år senere skrev han musikken til operaen Des Teufels Lustschloss, også den til en libretto av Kotzebue.
Politisk skribent
Kotzebue utga, eller var medredaktør for, ulike tidsskrift, der han blant annet hevdet sine politiske meninger. Disse var:
Da han bosatte seg i Estland i 1806, etter Napoleons seier ved Jena-Auerstedt, skrev han satiriske artikler om Napoleon i Die Biene, Die Grille, Russisch-deutsches Volksblatt og Politische Flugblätter for å undergrave hans troverdighet. Samtidig forsvarte han kongehusene i Berlin, Wien og St. Petersburg. Dette likte Napoleon dårlig, og tidsskriftene ble forbudt i blant annet Berlin, Sachsen og Westfalen
Under Wartburgfesten i oktober 1817, der 500 studenter protesterte mot den politiske tilstand i Tyskland, ble Kotzebues Geschichte des Deutschen Reiches brent i protest, sammen med annen litteratur som man mente stred mot «den tyske ånd».
Drapet – og følgene
23. mars 1819 ble Kotzebue myrdet av den unge teologistudenten Karl Ludwig Sand. Sand drepte ham ved å stikke ham flere ganger med en dolk. Kotzebue hadde i sin ukeavis Literarischer Wochenblatt skrevet artikler der han latterliggjorde og motarbeidet studentenes liberale og nasjonalistiske ideer. Dette var det egentlige motivet for Sands handling.
Et epitaf er ofte utformet i ærefrykt for, og i sorg over, den avdøde. Kotzebues epitaf er en tekst han skrev selv, 24 år før han ble myrdet. Teksten var gjengitt i Die jüngsten Kinder meiner Laune, vol. III, s. 270, og lyder i norsk oversettelse: «Verden forfulgte ham uten barmhjertighet, sladder ble hans triste lodd i livet, lykken fant han kun i sin kvinnes armer og hvile kun i jordens skjød. Misunnelsens torner var stendig klare til å stikke, men kjærlighetens roser blomstret for ham, måtte Gud og verden tilgi ham, slik han har tilgitt verden».
Ettermæle
Kotzebue har en viktig plass i tysk historie, på grunn av følgene etter drapet på ham, men hans stykker står nå sjelden på teatrenes repertoarer, selv om enkelte av dem fortsatt publiseres, og mange av dem er digitalisert og fritt tilgjengelige.
Jane Austens bruk av et Kotzebue-stykke i Mansfield Park, har vært med på å sikre ham og hans stykke Das Kind der Liebe en plass i europeisk kulturhistorie.
I motsetning til Goethe, som mente at Kotzebue kunne ha vært i første rekke blant tyske dramatikere, hvis han hadde brukt like mye energi på å utvikle sitt store talent som på å kverne ut stadig nye stykker, mente Friedrich Nietzsche, som var født nesten hundre år senere enn Goethe, at Kotzebue var det eneste «ekte» talent blant de tyske dramatikerne.
Amina Tukhtajeva
Amina Tukhtajeva (født 31. mai 2004) er en kasakhstansk skihopper.
August von Kotzebue
Ettermæle
Forskere som har studert Kotzebues verker, levner ham stort sett liten ære som dramatiker. Karl Goedeke som står bak den omfattende tyske forfatterbibliografien Grundriss zur Geschichte der deutschen Dichtung aus den Quellen, skrev at alle Kotzebues verker, sett fra et kunstnerisk ståsted, var helt verdiløse, da de verken behandlet dikteriske problemer eller beskjeftiget seg med problemkomplekser av ikke-poetisk art eller almen interesse.
Amina Tukhtajeva
Sesongen 2019/20
Hun representerte Kasakhstan under Vinter-OL for ungdom 2020. I den individuelle konkurransen i skihopping kom hun på 29.-plass. Anna Sjpynjova fra Russland vant denne øvelsen.
August von Kotzebue
Ettermæle
, som skrev en biografi over Kotzebue i 1893, unnskyldte seg nærmest for biografiens lengde, som enkelte ville kunne synes var overdreven, men han mente at Kotzebue forsvarte i hvert fall noen linjer i en generell historie fra sin samtid, om ikke annet, så for å forklare bakgrunnen for, og konsekvensene av, mordet på ham.
Amina Tukhtajeva
Referanser
<References />
August von Kotzebue
Ettermæle
Også i det 20. århundre var holdningen blant de aller fleste forskerne som studerte Kotzebues verker, at de var lite verdt som dramatikk, men forskeren Oskar Mandel mente det fantes unntak, og analyserte Die deutschen Kleinstädter i sin bok om Kotzebue. De fleste kritikerne er enige om at dette er Kotzebues beste stykke. Mandel mente at det hører hjemme blant komiske drama som Machiavellis Mandragola og Molières L'Avare – med flere, men at tidligere kritikere ikke har klart å skille det ut fra mengden av Kotzebues middelmådige komedier og melodrama, og se dets kvaliteter.
Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften startet i 2012 opp en seminarserie, kalt Kotzebue-foredragene (tysk: Kotzebue Gespräche). Medarrangører er den estiske ambassade i Berlin og det estiske musikk- og teaterakademi i Tallinn. Arrangørene mente det var på tide å se på Kotzebue i et nytt lys. Omtalen av Kotzebues personlighet og verker gjennom tidene har vært preget av klisjeer, fordommer og stereotypier. Disse årlige seminarene skulle åpne for nye tolkninger. Seminarene har vekselvis vært arrangert i Tyskland og Estland, og har blant annet inneholdt foredrag om Kotzebues kulturpolitiske virke i Berlin, hans betydning for bygging av teatre og den historiske betydning han hadde gjennom sine dramatiske, journalistiske og historiske tekster.
Tre av Kotzebues komedier er filmet. Der Wirrwarr ble fremført som stumfilm allerede i 1919. Die deutschen Kleinstädter ble spilt inn i to ulike TV-filmversjoner i 1964, én tysk og én belgisk. Samme år ble TV-filmen Die beiden Klingsberg spilt inn, i et samarbeid mellom østerriksk, sveitsisk og bayersk radio- og TV.
Margrethe Breide
Margrethe Joachimsdatter Breide (1563–1617) var en dansk-norsk adelsdame.
Hun fødtes på Vargaard i Jylland som datter av Joachim Breide (d. 1574) og hustru Emerentze Emmiksen (d. 1567). I årene 1570–73 var hun i Preetz adelige kloster i Holsten og tjente ved det hertugelige hoff på Sønderborg.
Den 25. oktober 1579 giftet hun seg i Halmstad med nordmannen Peder Iversen Baden til Fritzøe (d. 1616). I 1584 solgte hun sitt arvegods i Hjerndrup og Gammelgab til kong Frederik II. Året etter fikk paret livsbrev på Brunla og Numedals len til dels for penger som kongen var skyldig. Ektemannen døde på Fritzøe i oktober 1616, mens hun døde tre måneder senere samme sted, den 2. januar 1617. De ble begge bisatt i Hedrum kirke. Parets gravplate har foruten portretter i helfigur også 16 familievåpner som viser de avdødes avstamning.
Sjtsjukozero
Sjtsjukozero (russisk: Щукозеро) (betyr Gjeddevann) er et (et bebodd område) i administrative jurisdiksjon lukket administrative-territorielle dannelsen av Severomorsk i Murmansk Oblast, Russland, ligger på Kola-Halvøya, utover Polarsirkelen, på høyden av  over havet. Ifølge 2010-og boligtellingen, var stedets befolkning 712. Stedet har en rekke militære installasjoner og er en lukket by.
Vesperelater
Vesperelater er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Utseende
Larvene er slanke, litt flate, glatte med en voksaktige overflate og nokså lange hår på sidene, gulaktige på farge bortsett fra hodet som er mørkt. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.
Levevis
Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Larvene i denne slekten er trolig rovdyr. Disse artene har lysorganer og kan lyse i mørket.
Utbredelse
Artene er utbredt i det sørlige USA og Mexico.
Skandinavisk Cup 2013/14
Skandinavisk Cup 2013/14 startet i Vuokatti i Finland den 13. desember 2013 og ble avsluttet i Otepää i Estland den 23. februar 2014.
Liste over ordførere i Målselv
Dette er en liste over ordførere i Målselv kommune i Troms. Listen er ikke fullstendig.
Ole Hanson
Tidlig i år
Ole Hanson ble født i en tømmerhytte i Union Grove i Racine County, Wisconsin som sønn av Thorsten Hanson og Goro Tostofson Hanson. Han var det femte av seks barn som ble oppdratt av det norske innvandrerparet.
Christianssand Brygghus
De egenproduserte øltypene er i 2012 Blonde Ale, Brown Ale, "Fjeldaben", IPA, Lord Nelson IPA, Porter og Wit, samt eget juleøl til jul.
Brygghuset serverer også mat fra egen kullgrill.
Ole Hanson
Tidlig i år
Som en tenåring arbeidet den veslevoksne Hanson som skredder om dagen og studerte jus i sene kveldstimer. Han fikk lov til å praktisere jus i Wisconsin i 1893, tiltross for at han var to år for ung til å praktisere loven. Mot slutten praktiserte Hanson ikke som jurist. I stedet gikk han inn i dagligvare-bransjen før han flyttet vestover og gikk over i fast eiendom.
Han arbeidet som eiendomsutvikler og deltok i å utvikle i Lake Forest Park, Washington i 1912 som et landlig planlagt co-operativ for fagfolk i Seattle-området.
Liste over ordførere i Målselv
Målselv formannskapsdistrikt (kommune), med 2616 innbyggere, ble utskilt fra Lenvik i 1848. Noen mindre parseller av Målselv kommune på Målsnes med 30 innbyggere ble overført til Malangen kommune i 1891. En mindre del av Balsfjord kommune med 5 innbyggere ble overført til Målselv 1. januar 1904. 1. juli 1925 ble Øverbygd utskilt fra Målselv som egen kommune. Den gjenværende delen av Målselv hadde da 3531 innbyggere.
1. januar 1964 ble Målselv, med 5584 innbyggere, slått sammen igjen med Øverbygd og mindre deler av Malangen og Balsfjord kommuner til nye Målselv kommune. Sørelvmo krets i Balsfjord, med 131 innbyggere, ble overført til Målselv 1. januar 1966. Blomli i Fagerfjell krets i Målselv, med 63 innbyggere, ble overført til Lenvik 1. januar 1972.
Ole Hanson
Politisk karriere
Da han gikk inn i det politiske liv, tjenestegjorde han i Washington i Representantenes hus i 1908 og 1909. I 1912 støttet han Theodore Roosevelt som President i USA. I 1914 stilte Hanson for United States Senate som kandidat for det såkalte Bull Moose Party. Hanson fikk nesten en fjerdedel av stemmene i valget som ble vunnet av republikanerneneo med 37% flertall.
I 1918, Hanson ble valgt som den  tretti-tredje ordfører i Seattle.
Mens han var ordfører ble han berømt for å hevde at han fikk slutt på generalstreiken i Seattle  i 1919, selv om konservative nasjonale fagforeningsledere presset Seattles fagforeninger i forhold til generalstreik og Hanson's intervensjon betydde lite. Likevel ble han hyllet av pressen som forsvarer av den offentlige orden mot arbeiderbevegelsens radikaler.
Etter sin avgang satte  Hanson seg til å å skrive en bok om det han oppfattet å være den radikale trusselen for Amerika. Den ble publisert i januar 1920 i kjølvannet av den såkalte "Palmer Raids" som Americanism mot Bolsjevismen.  Hanson erklærte: I Hansons oppfatning  er det faktum at generalstreiken i Seattle i 1919 ble fredelig motbevist i sin revolusjonerende natur og hensikt. Han skrev: Hanson turnerte landet med foredrag om farene ved "nasjonal bolsjevismen." Han tjente 38 000 dollar på 7 måneder. Det var fem ganger hans årslønn som ordfører.
Grunnleggelsen San Clemente
I 1925, Hanson la noe av sin rikdom til å å kjøpe et 8,5 km² område på den sørlige spissen av Orange County, California. Hanson trodde at områdets behagelig klima, vakre strender og fruktbar jord ville fungere som et fristed for  Californere som var lei av det urbane livet. Han kalte byen San Clemente etter den nærliggende San Clemente Island, den sørligste av California's Kanaløyer.
Hanson så sitt nye prosjekt som en spansk-stil kyst feriebyen. Han proklamerte: «Jeg har et rent lerret, og jeg er fast bestemt på å male et rent bilde. Tenk på det — et lerret fem kilometer langt og en halv mile bred!»
Hanson hadde lagt til en klausul om at alle nybygg skulle legges frem for et arkitektutvalg i et forsøk på å sikre at fremtidig utvikling ville beholde innflytelse av spansk Colonial Revialstil. Rød takstein ble en stilistisk signatur for det nye samfunnet. Hanson lyktes i å fremme sitt nye foretak, og salg av bolig for interesserte kjøpere. Området ble offisielt stiftet som en by 27. februar 1928.
Gjennom årene bygget  Hanson ulike offentlige strukturer i San Clemente, inkludert Beach Club, samfunnshuset, bryggen, og Max Berg Plaza Park, som senere ble donert til byen. Han hadde også et hjem, bygget i spansk stil med utsikt over San Clemente Bryggen. Dette huset ble senere kalt Casa Romantica.
Den Store Depresjonen behandlet ikke Hanson vennlig. Hans eiendommer var lånefinansiert. Hanson mistet alle sine gjenværende bygg, inkludert sitt elskede herskapshus i San Clemente. Hanson flyttet til slutt for å lansere en ny utvikling av eiendom i Twentynine Palms i San Bernardino County i California, USA.
VM i kunstløp 1963
VM i kunstløp 1963 (verdensmesterskapet i kunstløp) ble arrangert i Cortina d'Ampezzo i Italia i 1963.
Bernard-Marie Koltès
Bernard-Marie Koltès (fransk : [kɔltɛs]; født 9. april 1948, død 15. april 1989) var en fransk dramatiker og teaterregissør.
Han er særlig kjent for teaterstykkene La Nuit juste avant les Forêts (1976), Sallinger (1977) og Dans la Solitude des Champs de Coton (I einsemda på bomullsmarkene, 1986). Det første teaterstykket han skrev, var basert på den russiske forfatteren Maksim Gorkij s memoarer Min barndom. Koltès' debutstykke har tittelen Les Amertumes, som kan oversettes med Bitterhetene. Han fikk sitt gjennombrudd som dramatiker med monologen La Nuit juste avant les Forêts.
Et gjennomgangstema i Koltès' dramatikk er menneskelig råskap, og hva mennesker er i stand til å gjøre mot hverandre. Han opplyste i intervjuer at han var preget av inntrykk fra tenårene da Algerie-krigen og etterdønningene etter den medførte terrorhandlinger og rasisme på fransk jord. Det var også til Koltês' hjemby Metz at den franske generalen Jacques Massu ble forvist i 1960 etter at han hadde ledet et forsøk på statskupp i Frankrike; som voksen kommenterte Koltès dette med at han befant seg tett innpå svært dramatiske hendelser, men at det var først som voksen han gjorde seg opp meninger om hva disse hendelsene bunnet i.
Hans siste fullførte stykke, Roberto Zucco, er basert på den virkelige historien om den italienske seriemorderen Roberto Succo, som ble arrestert i Venezia i 1988 etter å ha vært ettersøkt i flere land, blant annet i Frankrike.
Jan Terje Olsen
Jan Terje Olsen (født 26. september 1958) er en norsk lokalpolitiker fra Skien som representerer Høyre. I perioden 2001–2003 var han ordfører i Skien kommune. Han var leder i Skien Høyre fra 2009 til 2015.
Jan Terje Olsen har studert ved Norges Handelshøyskole og har arbeidet i Norske Skog og har også vært administrerende direktør i Klosterøya AS i Skien
Bernard-Marie Koltès
Da Koltès døde var han ansett som en av Frankrikes fremste, yngre dramatikere.
Karen Tollefsen
Karen Dorothea «Kaja» Tollefsen (født 4. november 1859 i Bergen, død 25. november 1894 i Bergen) var en norsk skuespillerinne og suffløse.
Cryptolampros
Cryptolampros er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).
Chalcopoecila
Chalcopoecila er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Cryptolampros
Utseende
En middelsstor, avlang, svart smeller med brune dekkvinger. Oversiden er sparsomt hårete. Fasettøynene er lite utviklede. Antennene er så lange som hode + pronotum og sagtakkede. Pronotum er omtrent så bredt som langt, firkantet med lysorganer ved bakhjørnene. Dekkvingene har fine punktstriper.
Chalcopoecila
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika.
Karen Tollefsen
Karen Tollefsen var datter av Jacobine Gjertine Nygaard og maskinist Hans Tollefsen fra Jølster. Hun var søster av skuespillerne Jacobine Tollefsen og Didi Heiberg. Hun var svigerinne av forfatter, teatersjef og dramatiker Gunnar Heiberg (1857–1929).
Chalcopoecila
Systematisk inndeling
Inndelingen følger. Slekten kan eventuelt plasseres i underfamilien furupraktbiller (Chrysochroinae).
Cryptolampros
Utseende
Larvene er slanke, litt flate, glatte med en voksaktige overflate og nokså lange hår på sidene, gulaktige på farge bortsett fra hodet som er mørkt. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.
Levevis
Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Larvene i denne slekten er trolig rovdyr. Disse artene har lysorganer og kan lyse i mørket.