cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Navneskolen
Navneskolen eller sofistene, dialektikerne, logikerne (kinesisk: 名家, pinyin: mingjia), er navnet på en av de såkalte hundre skoler som i den senere del av Zhou-dynastiet / De stridende staters tid kappedes om de kinesiske fyrsters gunst. Skolen fokuserte på den logiske delen av moismen, en skole grunnlagt av Mozi. Den mest kjente eksponenten for navneskolen er verket Gongsun Longzi.
5. serierunde i Premier League 2011/12
Den 5. serierunden ble startet lørdag 17. august med Blackburn mot Arsenal 12.45. Så ble det spilt 5 kamper klokken 15. Søndag startet det med Tottenham mot Liverpool, før Sunderland – Stoke og Fulham – Manchester City spilte klokken 15:00. Runde ble avsluttet med storkampen Manchester United – Chelsea klokken 16.
Alle kamptidspunkter er engelske
Gnesta kommune
Gnesta kommune er en kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. Kommunen har grenser mot nabokommunene Strängnäs, Flen, Nyköping og Trosa i Södermanlands län og til Nykvarn og Södertälje i Stockholms län. Kommunens administrasjonssenter ligger i Gnesta.
Tettsteder
Gnesta kommune har tre tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Noter:
Vorte
Vorter (verruca på latin) er en godartet liten utvekst i huden som vanligvis blir mellom én mm og én cm stor. Vorter skyldes en infeksjon i huden eller i slimhinnene som er forårsaket av virus. Det finnes mange virus som kan gi vorter, men de forskjellige virusene gir vorter på forskjellige steder på kroppen.
Vorter er mest vanlig blant barn i alderen 8 til 12 år. Etter at man har fylt 35 år, begynner vorter å bli sjeldne. De fleste vortene forsvinner etter omtrent to år.
Eksterne lenker
Мазол
Os kirke (Østerdalen)
Byggverket er i tre og har 350 plasser.
Oceanborn
Oceanborn er det andre albumet fra det finske band Nightwish, utgitt i 1998. Albumet er et av bandets mørkere album, hvor det også blir brukt mannlig vokal.
Klubbeelvelibelle
Klubbeelvelibelle er en libelle som tilhører familiegruppen elvelibeller (Gomphidae).
Utbredelse
Klubbeelvelibelle er utbredt i nordlige Europa og deler av det nordlige Asia. Finnes på egnede steder i det sydlige Danmark, Sverige og Finland. I sørøstlige Norge, øst for Oslofjorden. Arten finnes i noen få lokaliteter på Østlandet. Habitatet er sakteflytende, gjerne meandrerende elver, under marin grense. Elvetypen meander står oppført som sterkt truet på rødlista for naturtyper på grunn av meget sterk reduksjon i tilstand (Mjelde 2011). Arten har gått tilbake. På 1930-tallet telte S. Sømme 10 000 exuviae (tomme larveskall etter klekking til voksent individ) pr km bredd i Hobølelva. H. Olsvik telte på 1990-tallet bare ca. 20 (0,2 %). Siden forrige rødliste har antall exuviae blitt telt i en rekke elver og forekomsten av arten er noe større enn vi tidligere har trodd, men fortsatt betraktelig lavere i Hobølelva enn Sømmes tellinger viste. Vi antar at arten i framtida vil bli registrert hovedsakelig i andre deler av vassdrag der arten er kjent fra før. Livssyklusen er 4-5 år, noen som gjør larvene spesielt sårbare for negative påvirkninger som forurensning og kanalisering. Pågående nedgang i kvaliteten på artens habitat kombinert med lite forekomstareal gjør at den vurderes som NT.
Utseende
Kjønnene er ganske like. Hunnen skiller seg fra hannen på bakkroppens siste ledd (anal-vedhenget) og ikke på forskjeller i fargene. Kroppen har tegninger eller mønster i gult og svart.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 60 og 70 millimeter.
Levevis
Nymfen lever for det meste nedgravd på sandbunnen av mindre lagtsomtflytende elver eller vann med noe bevegelse. Nymfen er aktiv om natten.
Flygetiden er fra mai til august.
Klubbeelvelibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte libellen blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Fritjof Fomlesen
Fritjof Fomlesen er en klovnekarakter spilt og skapt av Lars Vik i Grenland Friteater. Første versjon av Fomlesen så dagens lys i familiekomedien «Hjelp Bestemor kommer!» (1988) i Tor Arne Ursins regi. Soloforestillingen «Fritjof Fomlesen» hadde urpremiere i 1989, siden har den ulenkelige karakteren, som bl.a. er inspirert av Buster Keaton og Jaques Tati, dukket opp i ulike teaterproduksjoner, fjernsyns-filmer og i spillefilmen «Fomlesen i kattepine» (1999). Lars Vik spiller Fritjof Fomlesen fortsatt på turne i Norge og på gjestespill i utlandet.
Fritjof Fomlesen ble sendt som norsk barne tv på NRK i 1991.
Magnús Eiríksson
Magnús Eiríksson (født 22. juni 1806 i Skinnalón på Island; død 3. juli 1881 i København, Danmark) var en islandsk teologisk forfatter og en kritiker av den samtidige Søren Kierkegaard (1813–1855) og Hans Lassen Martensen (1808–1884) i København.
Grunnet hans meget kritiske holdning til kirkens dogmer, særlig dogmene om Guds treenighet og Jesus Kristus' guddommelighet, hvor han i kontrast, i det minste i sin siste tekst, fremmet Guds enhet og Jesus Kristus lederskap som (kun) en profet og lærer. Magnús har blitt karakterisert som en «pioner» eller som en «forløper» for den Unitarisme|unitariske bevegelse i Danmark.
Liv og verk
Magnús Eiríksson var sønn av den islandske bonden Eiríkur Grímsson på Skinnalón i Thingø Syssel (Norður-Þingeyjarsýsla), og prestedatteren Thorbjörg Stephánsdatter.
Magnús gikk på Bessastaðir latinskole, hvor han i 1829 gikk ut som nummer én. Deretter ble han ansatt som kontorist hos stiftamtmannen på Island, Lorentz Angel Krieger. Krieger fikk interesse for den unge studenten, og skaffet ham økonomiske midler til å innrette seg i København som artiumskandidat, og senere til å studere teologi ved Københavns Universitet i seks år. I 1837 avla Magnús den teologiske embetsprøve. Syv år senere begynte han sin forfatterkarriere med boken Om Baptister og Barnedaab (1844).
Som forfatter
Magnús hadde innledningsvis ingen særlig lyst å sette sine tanker ned på papir i skriftlig form, men det var hans religiøse sinn som drev ham i denne retningen. Christian Frederiks regjering gikk hardt fram mot baptistene og deres voksendåp i Danmark og han ville ved makt tvinge dem til å la sine barn døpes.
I den litterære striden om baptistene på 1840-tallet deltok Magnús med sitt voluminøse skrift Baptister og Barnedåb (1844) på mer enn 750 sider. Her hevdet Magnús at barnedåpen er aldeles ikke er apostolisk, men oppstått langt senere og innført i kirken, og at en oppfatning av dåpen som «en Nedsænkning i Guds Væsen», «en Meddelelse af den Jesu iboende Guddomsfylde» eller som en overgang til en «ny Natur» – at dette var alt sammen kun er moderne uttrykk som gikk imot sunn fornuft og mot naturen: at det nyfødte barn er besatt av en djevel som skal kunne fordrives ved dåpen.
I sin virksomhet som forfatter var Magnús først (det vil si i hans verker fra debuten i 1844 til 1850) meget kritisk og polemisk mot især Martensens spekulative teologi. Etter tolv år uten større utgivelser (fra 1851 til 1863) var han mer og mer kritisk mot de kirkelige dogmer, især mot Jesu Kristi Guddom eller som «Guds sønn» og det om den treenige Gud.
Polemisk skrifter imot særlig Martensen
Mellom Magnús' skrifter fra 1844 til 1850, som alle har en polemisk karakter, peker hans tre skrifter mot Hans Lassen Martensens spekulative teologi seg ut i tre avhandlinger:
Henvendte seg til kongen vedrørende Martensen
I motsetningen til Clausens rasjonalisme var Magnús særdeles kritisk til Hans Lassen Martensen spekulative teologi som han brutalt angrep i ulike skrifter fra 1844 og til 1850. Hans hovedpoeng var troen var basert på fornuften, og at kun hva som kan bli akseptert av fornuften kan og burde bli akseptert av troen. Martensen nektet å gå inn i en polemikk med Magnús og forble stille og svarte aldri på utfallene.
Magnús Eiríksson som uønsket alliert av Kierkegaard
I sitt angrep på spekulativ teologi og særlig på Martensens, mente Magnús at han hadde en alliert i Søren Kierkegaard og at Kierkegaards skrift Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift til de philosophiske Smuler (1846) støttet ham i denne kravet. Kierkegaard, derimot, protesterte heftig mot denne uautoriserte anerkjennelsen av hans skrifter ved denne «rasende Roland» og anklaget Magnús for å tilskrive ham motiver som ikke kunne spores tilbake til hans bok.
I anledningen Magnús' anstrengelser til å få Martensen avskjediget kommenterte Kierkegaard: «Og med slik vold og kraft til djevelen har han involvert mitt Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift til hans (...) kampanje. (...) Jeg vet ikke om verken M.E. har lest boken. Men om han har lest den, vet jeg at han har fullstendig, løgnaktig, og forutsettende misforstått den». I 1830 utga Magnús anonymt under navnet Theophilus Nicolaus boken Er Troen et Paradox og ‘i Kraft af det Absurde’? hvor han kritiserte Kierkegaards redegjørelse av troen. Magnús erklærte at troen må ikke bli gjort til et paradoks for «når troen er ekte og sterk, har den sin urokkelighet og er dypt rotet i den uoppsettelige intellektuelle evnen til mennesket, som vi kaller fornuft». Troen er fostått som et paradoks som "ødelegger all uavhengige tanker". I hans (upubliserte svar til Theophilus Nicolaus, alias Magnús, hevdet Kierkegaard at Magnús hadde fullstendig misforstått hans verker og overså dens viktigste tema. I hans iver etter å bevise at tro ikke på noe vis var et paradoks hadde Magnús mente Kierkegaard, helt tapt sin kristendom: Både paradokset og kristendommen, både sammen og hver for seg, har forsvunnet fullstendig. Derfor, istedenfor å invitere Kierkegaard til å ta opp emnet paradoks på nytt, burde Magnús selv først ta opp kristendommen som han i sin iver hadde tapt.
Økonomiske problemer og prest på Island
Magnús' voldsomme angrep på Martensen kom til skade ham selv mest, ikke minst økonomisk da studentene i sympati med deres berømte professor sluttet å benytte seg av Magnús som veileder og lærer. Hans økonomiske situasjonen ble etter hvert så dårlig at han minst to ganger skrev til Søren Kierkegaard om hjelp, men Kierkegaard avslo.
I tillegg hadde han for å gjøre sine venner tjenester selv satt seg i gjeld. På denne tiden kom Islands biskop til København, og fattet interesse for sin landsmanns besværligheter. Han mente at til tross for Magnús' eiendommelige oppfatninger om dåpen, var det ikke til hindring for at han kun utøve en prests gjerning, og oppfordret Magnús å søke et prestekall på Island.
Magnús sendte så sin søknad og fikk i 1856 kallet som prest på Island, Stokkseyri og Kaldaðarnes. Senere søkte han om å bli fritatt fra embetet. Grunnen var at hans religiøse grublerier hadde ført til et nytt gjennombrudd i hans sinn.
Fornyet forfatterskap
Tidligere hadde kun enkelte dogmer om treenighetslæren og barnedåpens mirakuløse virkning vært tvilsomme for Magnús. Nå hadde han kommet i tvil om selv de nytestamentlige skriftenes integritet. Evangeliet etter Johannes, som hans gamle professor i teologi, Jens Møller, alltid hadde inngytt sin elev ærefrykt for, sto senere for ham som et «falsk, uægte Evangelium» som i motsetningen til de tre første «ægte» evangelier ga en vrang forestilling personligheten Kristus.
Nå kunne det ikke lenger for Magnús være snakk om å søke og bekle et prestekall. Hans oppgave måtte være å utbre det sanne fra det falske i Det nye testamente. Fylt av religiøst alvor, som en inderlig troende teist, tok han fatt på denne oppgaven og utga i tidsrommet 1863–1873 flere større skrifter, som Om Johannes-Evangeliet (1863), Gud og Reformatoren (1866), Paulus og Christus (1871) og Jøder og Kristne (1873).
Alle disse tekstene går ut på å vise at Jesus fra Nasaret ikke har vært Gud, men kun var en reformator av den jødiske teologi slik som denne foreligger i Det gamle testamente; forfatteren av Evangeliet etter Johannes gjør Jesus til en skrytende ordgyter som stiller seg selv på siden av den evige Gud; Paulus gjennomførte den gamle jødiske offerteori da han lot Kristus ofre seg til Gud på menneskehetens vegne én gang for alle. Den rette og sanne oppfatning av Guds forhold til menneskene har Kristus gitt i den vakre parabal om «den fortapte sønn», men den ekte kristelige lære om Gud er etterhånden blitt mer og mer forvansket gjennom tidene, og jo lengre vekk som den er kommet bort fra Midtøsten.
Fra taus periode til heftig kritikk
Magnús gikk gjennom to hovedperioder: en lengre periode med taushet i årene 1850–1863, og til en ny periode med utadvendt, hatsk kritikk av den kristne dogmatiske teologi i årene 1863 til 1874.
Med unntaket av noen få artikler forble Magnús stille fra 1850 til 1863. I disse årene gikk han gjennom en åndelig krise. Han kom til så klart i sitt hode at kirkens doktrine om at Gud ble et menneske i og gjennom Jesus Kristus måtte bli forkastet, for det ville innebære en guddommeliggjøring av mennesket. Tysk bibelkritikk og særlig innflytelsen fra Tübingen-skolen hadde fått ham til bryte radikalt med teologien i Evangeliet etter Johannes og Paulus' bibelskrifter. I teksten Jøder og Christne (1871) trakk Magnús den endelige konklusjon og forklarte jødedommen, som i hans terminologi betydde den endeframme barnetro på Gud, var den eneste sanne religion. Jesus hadde kun ønsket å gjøre jødedommen ren, og det var i den rene jødedom som kristne må vende tilbake til.
I møte med den pågående stillhet fra «de profesjonelle», følte et antall lekfolk med sterke religiøse interesser, som den religiøse forfatteren Andreas Daniel Pedrin (1823–1891) og postkontrolløren og forfatteren Jørgen Christian Theodor Faber (1824–1886), at de måtte ta et offentlig oppgjør med Magnús' synspunkter. I Danmark som helhet hadde Magnús' seneste skrifter provosert fram en utstrakt rekke av reaksjoner. Disse strakte seg fra radikal avvisning til åpen sympati for Magnús og hans budskap. På hans hjemland Island var reaksjonen på Magnús bortimot fullstendig besk og avvisende. Der framprovoserte hans meget omdiskuterte bok om Johannesevangeliet (1863) en heftig strid: ikke bare teologer som Sigurður Melsteð (1819–1895) men også fra de katolske prestene Jean-Baptiste Baudoin (1831–1875) og Bernard Bernard (1821–1895) følte seg presset til å vise sin motstand mot ham. I Sverige, derimot, fant Magnús mer sympati, takket være den «fritenkende prest» Nils Johan Ekdahl (1799–1870), som oversatte to av Magnús' bøker til svensk. Det var ikke tilfeldig at i 1877 kom Magnús' siste utgivelser i svenske aviser og tidsskrifter, mest kjent er tidsskriftet Sanningssökaren.
Hadde Magnús' støttespillere og venner ikke sørget for en beskjeden livrente i tillegg til hans statspensjon, ville Magnús ganske sikkert ha fått det meget vanskelig økonomisk sett i hans siste år. På midten av 1878 fikk Magnús gitt nok støtte til en kortvarig reise tilbake til Island, men hans sviktende helse gjorde det umulig. Etter at han døde den 3. juli 1881 på Frederiks hospital i København, sørget hans venner for at det ble satt opp en byste på hans grav i Garnisons Kirkegård.
Fredrik Fällman
I årene 2005-2006 var Fällman koordinator for Nordiska Konfuciusinstitutet i Stockholm. Årene 2004-2006 arbeidet han også som Asiasekretær i Svenska Missionskyrkan. Fällman har også vært sjefredaktør for tidsskriftet Orientaliska Studier 2001-2008 og samtidig ordførrt for Föreningen för orientaliska studier. Fredrik Fällman er siden 2008 Research Fellow ved Renmin University of China i Beijing.
Strandlykkja stasjon
Strandlykkja stasjon var en jernbanestasjon på Dovrebanen ved Strandlykkja i Stange kommune i Innlandet fylke. Stasjonen ble opprettet som lastespor i 1882, to år etter at jernbaneforbindelsen mellom Eidsvoll – Hamar ble fullført. Stasjonen het opprinnelig Strandløkken, og senere Strandløkka i 1922, før den i 1941 skiftet navn til Strandlykkja.
I 1911 ble lastesporet oppgradert til et stoppested, og siden til stasjon i 1945. Under 2. verdenskrig var det harde kamper her. I 1965 ble stasjonen fjernstyrt uten bemanning og i 1983 ble stasjonen nedlagt og gjort om til et fjernstyrt kryssingsspor. I desember 2015 åpnet ny dobbeltsporstrekning forbi den nedlagte stasjonen, med gang- og sykkelveien «Mjøstråkk» parallelt og med noe endret trasé for fylkesvei 229. Ved stasjonsområdet et er bygget en molo for småbåttrafikken og oppført et servicebygg. Bygningene ved stasjonen er revet.
Strandlykkja stasjon lå 130,4 moh og 89,81 km fra Oslo S.
George Kennedy (sinolog)
George Alexander Kennedy (født 17. mai 1901 i Moganshan 莫干山 i prefekturet Huzhou i provinsen Zhejiang i Kina, død 15. august 1960 i San Francisco i USA) var en amerikansk sinolog.
Liv og virke
Kennedy var sønn av misjonærekteparet Alexander og Ada Kennedy. Etter ar faren og hennes bror Fred døde, forlot han Kina i 1918 og fortsatte sin utdannelse ved Wooster College. Mellom 1922 og 1925 studerte han teologi, først ved Western Theological Seminary og senere ved Union Theological Seminary i New York City. Under denne perioden ble han kjent med Luther Carrington Goodrich. Etter at Kennedy i 1926 vendte tilbake til Kina og virket noen år som engelsk- og kinesisklærer i Shanghai, begynte han i 1932 sitt sinologistudium i Berlin under Erich Haenisch.
I 1937 ble Kennedy promovert til doktor med et arbeid om tilståelsers rolle i kinesisk rettspleie. Kennedy arbeidet det første året etter hjemkomsten til USA som assistent under Arthur W. Hummel sr. i asiaavdelingen av Library of Congress og skrev i 1934-1935 i alt 72 bidrag til Hummels biografiske ordbok til Qing-dynastiet. Fra 1935 virket Kennedy i forskjellige funksjoner ved Yale University.
NRK Rogaland
NRK Rogaland er NRKs distriktskontor i Rogaland. Hovedkontoret ligger på Ullandhaug i Stavanger. NRK Rogaland har også kontor i Haugesund. Distriktsdirektør er fra 2008 Ragnar Christensen. NRK Rogaland har i dag 60 ansatte og driver daglige radio- og tv-sendinger i tillegg til egen internettside.
NRK Rogaland 24 ble etablert i 2005, og er en nyhetskanal som har døgnkontinuerlige sendinger. Kanalen sendes på internett og via Lyses TV-portal Altibox.
Tufsingdalen kirke
Tufsingdalen kirke er en kirke konstruert i en rektangulær form, fra 1920 i Tufsingdalen i Os kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i tre og har 120 plasser. Adkomst til stedet er via fylkesvei 28.
Det er kirkegård ved kirken.
Stjørdalselva
Stjørdalselva er en elv i Nord-Trøndelag som strekker seg fra svenskegrensen i Meråker kommune til Trondheimsfjorden i Stjørdal kommune – like ved Trondheim lufthavn, Værnes. Selve Stjørdalselva dannes ved samløpet mellom Torsbjørka og Dalåa i Meråker, mens elvas øverste kilde er like øst for Storlien i Sverige, hvor Tevla har sitt utspring. Elva er 55,02 km lang (83,63 km medregnet Dalåa og Tevla), og har et nedbørfelt på 2 113,12 km². Middelvannføringen ved munningen er 78,44 m³/s.
Historie
Stjørdalselva hadde sitt utløp mellom Tangen og Sutterøya inntil slutten av femtiårene. Da ble det gravd nytt utløp tvers gjennom Langøra slik at flyplassen kunne utvides over det gamle elveleiet.
Fiske
Stjørdalselva er en av de beste lakseelvene i Midt-Norge og kan by på en lakseførende strekning på totalt 48 km, hvorav 34 km er i Stjørdal kommune og 14 km i Meråker kommune. Hvert år blir det tatt store mengder smålaks, og storlaksen holder en størrelse på 6-15 kg.
Laksefisket i Stjørdalselva har lange tradisjoner, der blant annet engelske adelsmenn utøvde sin edle sport i store deler av elva helt tilbake til midten på 1800-tallet.
Germana Malabarba
Germana Malabarba (født 19. november 1913, død 30. september 2002) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1928 i Amsterdam. Malabarba vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Hun var med på det italienske laget som kom på andreplass, bak Nederland, i lagkonkurransen i mangekamp for damer.
Clara Marangoni
Clara Marangoni (født 13. november 1915 i Pavia, død 18. januar 2018 samme sted) var en italiensk sportsutøver som deltok i De olympiske leker i 1928 i Amsterdam. Marangoni vant en olympisk sølvmedalje i turn under Sommer-OL i 1928 i Amsterdam. Hun var med på det italienske laget som kom på andreplass, bak Nederland, i lagkonkurransen i mangekamp for damer.
Ksour
Et ksar (flertall ksour) er et landsby- eller bysamfunn bestående av sammenbygde murhus. Inne i byen ligger kornmagasin, moské, bad, ovn, forretninger. Slike byer er vanlige i oasene i Maghreb-delene av Nord-Afrika, spesielt på sørsiden, ørkensiden av Atlasfjellene.
Slike byer ble etablert på 1000- og 1100-tallet, og var blant annet stasjoner for den transsahariske handelen.
Noen av ksour ligger oppe på en høyde, noe som gjør dem lettere å forsvare mot inntrengere. Byen har ofte en helt omsluttende mur, og er vanligvis bygget av soltørket teglsten, alene eller i kombinasjon med hugget sten.
Ordet er vanlig i stedsnavn.
Ksar i Ait-Ben-Haddou i Marokko og i Ouadane, Chinguetti, Tichitt og Oualata i Mauritania er oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Pekka og Liisa
Pekka og Liisa var to brunbjørner som kom fra Rovaniemi i Norra Karelen i Finland, der bjørnejegere skøt og drepte en binne tidlig på våren 1951. Jegerne fant hiet til binna, der det lå to nyfødte bjørnunger som ble kalt Pekka og Liisa. Etter flere mislykkede forsøk på å bringe dem tilbake til naturen, ble de fraktet til Nystuen Høyfjellshotell på Filefjell. Pekka måte avlives i april 1962 etter at han kom seg ut, og Liisa etter at hun kom seg ut i april 1969. Deres avkom Vesle-Pekka kom seg ut senere samme året og det ble da besluttet å skyte også han.
Historie
Bjørnungene ble tatt med til landsbyen og flasket opp av lærer Risanens. Etter en tid hvor de vekte mye oppmerksomhet og ble vant til folk, ble de fraktet til Helsingfors, til generaldirektør O. Talas hvor de ble plassert i hans hundegård. Syv måneder gamle ble de så sendt til Norge og til godseier Treschow på Fritzøehus ved Larvik. Etter planen skulle bjørnene slippes løs i skogene ved Skrim. Her hadde det tidligere vært brunbjørn. Bjørnene ble værende i en innhegning på Fritzøehus en tid.
Så gikk ferden videre og i slutten av oktober 1951 ble de satt i bur på en lastebil og kjørt til Myklevatnet på Skrim. De har nok hatt for mye kontakt med mennesker og ti dager senere svømmer de over Myklevatnet og kommer ruslende inn på gården Arneplass. De to krabatene blir igjen fraktet over vannet, og når skogbestyrer Rønningen hos Treschow vil til å gå, så nekter Pekka og Liisa å være alene og følger etter han. Rønningen prøver å lure seg unna, og til slutt gir han opp og setter dem i bur igjen. Dagen etter kjøres de tilbake til Fritzøehus. Senere på høsten blir det lagd et hi til dem inne ved Myklevatnet. Pekka og Liisa slår seg til ro for vinteren og blir der til mars 1952. Etter at de våkner av vinterdvalen i mars 1952, holder de seg i området noen uker før de igjen vender tilbake til folk.
Treschow kontakter nå forfatteren Mikkjel Fønhus i Sør-Aurdal og Edvard Elsrud i Hedalen. Et nytt forsøk på utsetting i naturen blir forsøkt, denne gangen skal bjørnene til Vassfaret i Sør-Aurdal. I denne dalen har det tidligere vært en brunbjørnstamme, og på denne bakgrunn ble Vassfaret/Vidalen landskapsvernområde opprettet i 1985. Bjørnene blir fraktet med fly fra Myklevatnet til Sandvannet i Vidalen.
Etter en tid kommer Liisa ruslende inn på gården Fossholm i Ådalen, mens Pekka dukker opp ved Granheim Bilverksted i Begnadalen. Via Edvard Elsrud blir Knut Nystuen kontaktet. Han driver fjellgården og overnattingsstedet Nystuen på Filefjell. Nystuen leier en lastebil og med bjørnene i to kasser på planet går turen til Filefjell. På vei opp til Filefjell har det samlet seg mange skuelystne da bjørnene er blitt kjendiser.
Oppe på Nystuen i Vang i Valdres går de løse og selv om de undersøker området så kommer de tilbake, inntil de en kveld ikke kommer tilbake. På morgenen kommer Pekka ruslende mens Liisa blir funnet igjen på Sletterust.
Det blir derfor lagd en midlertidig innhegning av netting. Kort tid etter rømmer Liisa og får med seg Pekka. De blir observert i full fart opp mot Stogonøse ovenfor Nystuen. Etter litt kommer Pekka ruslende, mens Liisa er borte. Etter en omfattende leting hvor hun også blir etterlyst på radio kommer hun ruslende inn i tunet på gården Haugseter i Espedalen. Her blir hun hentet og kjørt tilbake til Nystuen. For å hindre nye rømninger blir det lagt nettingtak og nettingolv i den midlertidige innhegningen.
Sist i 1953 var en ny bjørnegård i betong ferdig, med badekum, klatretre og to foringshus. Så blir Liisa drektig våren 1958 og får to unger, Knut og Ola. Etter to måneder blir de flyttet til Geiteryggen ved Skien. Lokalt fikk de navnene Bamse og Tasselass. Hva som skjer videre er ukjent.
Pekka våkner fra vinterdvalen i april 1962 og kommer seg ut av bjørnegården. På grunn av forholdene blir det det besluttet å avlive han, og Max Manus som ligger på sin hytte ved Nystuen blir tilkalt og skyter Pekka. Bjørnen blir stoppet ut og er fortsatt på hotellet.
Senere på våren føder Liisa en bjørnunge som blir kalt Vesle-Pekka.
Bjørnene blir stelt av Sigrid Nystuen som er datter av Knut Nystuen. De ble nærmest husdyr for henne. Hun er innom på morgenene for å mate dem og se etter dem. I de tidlige morgentimene danser de og leker, noe turistene ikke får oppleve senere på dagen.
I april 1969 våkner Liisa av vinterdvalen og får opp lemmen mellom hiet og bjørnegården. I bjørnegården er det mye snø og hun klarer å komme seg ut. Det lykkes å få henne tilbake i bjørnegården men noen uker senere kommer hun seg ut på nytt. Ute treffer hun på noen turister, og en av dem blir truffet av en klapp fra Liisa og får skader i skulderen. Vedkommende klarer å komme seg unna, men på grunn av hendelsen blir det besluttet å avlive Liisa og hun blir skutt av Harald Kruge. Han betjener værstasjonen på Varden, ovenfor hotellet.
Etter at Liisa er borte sørger Vesle-Pekka og i juni same år klarer også han å komme seg ut. Han ville ikke tilbake og det blir besluttet å avlive også han. Denne gangen er det Erik Myreng som arbeider på hotellet som rørlegger som får oppdraget.
Stephen Yang Xiangtai
Stephen Yang Xiangtai (杨祥太 / 楊祥太; pinyin: Yáng Xiángtài; født 3. januar 1923 i landsbyen Gaocun i Wu'an innen Henan - senere i Hebei - i Kina, død 13. oktober 2021 i Weixian) var katolsk hjelpebiskop i Handan i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Handan er det operative de facto-bispedømmet, og tilsvarer i stor det i det vatikanopprettede bispedømmet ved navn Taming.
Biskop Yang hadde ofte sammenstøt med myndighetene. Ved hans død hadde hans svært aktive bispedømme 180.000 katolikker, og en del katolikker i undergrunnen.
Hvilket bispedømme?
Det bispesete som biskop Stephen Yang Xiangtai styrte fra, ble opprettet under navnet Yongnian (opprettet i 1946, etter å ha vært kirkedistrikter av laverer rang siden 1929).. Yongnian er det navn som benyttes av Vatikanet. Yongnian var et fylke som er blitt et bydistrikt av storbyen Handan, og kinesiske myndigheter omtaler det katolske bispedømmet som Handan. Kinesiske myndigheter (men ikke Vatikanet) har dessuten endret de politiske grenser mellom provinsene Hebei og Handan, og bestemt at de katolske bispedømmegrense skulle endres for å bli konforme med de sivile. Bispedømmet Taming (Daming), opprettet i 1947 etter først å ha vært apostolisk prefektur siden 1935, eksisterer fortsatt i Vatikanets fortegnelser, med grenser som det hadde ved opprettelsen. De kinesiske myndigheter ser imidlertid helt bort fra dette bispedømmet, og dermed er menighetene der tillagt de «offisielle» katolske bispedømmer på de respektive sider av provinsgrensene. Selve den nå de facto forlatte bispebyen Daming er således i den sørøstligste krok av bispedømmet Handan.
Bakgrunn
Stephen Yang Xiangtai kom fra en katolsk familie som bodde i en landsby som den gang hørte inn under bispedømmet Weihui som ble pastorert av italienske PIME-misjonærer. Han gikk fra 1933 på den katolske grunnskolen i Wu'an. I 1935 begynte han på bispedømmets gutteseminar, og forsatte etterpå studiene i filosofi og teologi på presteseminaret i Kaifeng i Henan i 1940.
Prest
Han ble presteviet i katedralen i Kaifeng den 27. august 1949 av erkebiskop Gaetano Pollio (陽霖), PIME. Han tjenestegjorde som sjelesorger i menigheten Nanguan i Kaifeng i ett år. Mot slutten av 1950 ble han av biskop Mario Civelli, PIME, forflyttet til sitt hjemdistrikt, Wu'an. Våren 1954 ble han arrestert, men etter en rettssak kunne han fortsette sitt virke. Han virket så frem til 1966; da utløste Mao Zedong kulturrevolusjonen, og da, i juli 1966, ble atter arrestert, og kastet i fengsel i Wu'an. I oktober 1950 ble han dømt til 15 års frihetsberøvelse som «kontrarevolusjonær». Først ble han sendt til omskolering til en arbeidsleir i Quzhou, så til en teglsteinsfabrikk i Handan, og til slutt til en saltfabrikk i Tangshan.
Han slapp ikke fri før 15. mars 1980, og da som fullstendig rehabilitert. Etter løslatelsen dro han tilbake til Guancun der han sammen med ti nonner og en yngre prest virket blant ca. 300 sognebarn. Han arbeidet i et større område som helt eller delvis omfattet fylkene Wu'an, Cixian, Shexian og Handan. Dette området tilhørte nå etter provinsgrensereguleringer helt og holdent provinsen Hebei og det offisielle bispedømme Handan.
I 1988 ble han spiritual ved Handans gutteseminar og for søsterkongregasjonen av Den Hellige Ånd, Trøsteren.
Biskop
Den 30. november 1996 ble han bispeviet til hjelpebiskop i Handan (Daming) av den ordinarie biskop der, msgr. Peter Chen Bolu, som snart etter måtte inn på sykehus for hjerteproblemer. Bispevielsen fant sted i kirken i Caozhuang i fylket Yongnian ettersom katedralen i Handan ikke kunne romme de 5000 besøkende – prester, søstre og lekfolk. Bispemottoet Yang valgte var «我来不是为受人服侍而是服侍人», «Likesom Menneskesønnen ikke er kommet for å la seg tjene, men for selv å tjene og gi sitt liv til løsepenge for mange.»
Den 17. desember 1999 rukket Yang inn som ordinarie biskop av bispedømmet Handan. Den 21. juni 2011 ordinerte han i kirken i Feixiang presten Joseph Sun Jigen til sin koadjutor-biskop, etter at både de kinesiske myndigheter og Vatikanet hadde godkjent fader Sun til embedet. Bispevielsen skjedde i det hemmelige, noen dager forut for den offisielt kunngjorte termin: Ved dette ville han forhindre at seremonien ville bli foretatt ev en illegitim biskop - en biskop som ikke hadde Pavestolens approbasjon. Til gjengjeldelse arresterte myndighetene to prester og den nye biskop Sun, men sløslot dem etter tre dager. Biskop Yang fikk i disse dagene hjerteinfarkt og måtte på sykehus.
Området har vært preget av sterke spenninger mellom «den åpne kirke» og undergrunnskatolikkene. Biskop Yang var ingen «undergrunns»biskop, men han passet heller ikke inn som «patriotisk» i den forstand det kinesiske kommunistiske partis religionsmyndigheter ønsket. For eksempel støttet han i 2015 de modige prester i Wenzhou som protesterte mot ødeleggelsen av kors i provinsen Zhejiang.
Ved begravelsen den 19. oktober 2021 var øverste grense for antall deltakere satt til 800; en større mengde samlet seg, og ble spredt av politiet.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Wishmaster
Wishmaster er det tredje albumet av det finske power metal-bandet Nightwish. Albumet ble utgitt av Spinefarm Records 18. juli 2000.
Artibonite (departement)
L'Artibonite er et av Haitis ti departementer. Det ligger sentralt i landet. Departementet hadde i 2012 en beregnet folkemengde på 1,648,586.
Ṭūlūnidene
Ṭūlūnidene (arabisk: ; Ṭūlūniyūn) var det første uavhengige dynastiet i det islamske Egypt etter at det frigjorde seg fra abbasid-kalifenes sentralkontroll. Ṭūlūnidene hersker over Egypt og andre deler av Midtøsten fra 868 til 905. I det åttende århundre førte indre strid i Abbasidkalifatet til at kontrollen over rikets ikkesentrale deler ble stadig svakere. I 868 etablerte den tyrkiske offiseren Aḥmad ibn Ṭūlūn seg som Egypts uavhengige guvernør. Siden oppnådde han nominelt selvstyre under abbasidenes sentralmakt. Under Aḥmad ibn Ṭūlūns styre, som kom til å vare fram til 884, og under hans etterfølgere, ble ṭūlūnidriket utvidet slik at det også omfattet Syria og Palestina. Aḥmad ble etterfulgt av sin sønn Ḫmuārawayh, hvis militære og diplomatiske bedrifter gjorde ham til en viktig maktfaktor i Midtøsten. Abbasidene anerkjente igjen ṭūlūnidene som legitime herskere og deres status som kalifatets vasaller. Etter Ḫmuārawayhs død var emirene udugelige herskere, noe som førte til at deres tyrkiske og svarte slavesoldater kom til å styre staten. I 905 var ṭūlūnidene ute av stand til å motstå en abbasidinvasjon, noe som førte til at abbasidene gjenopprettet kalifatstyre i Syria og Egypt.
Ṭūlūnid-perioden ble kjennetegnet av økonomiske og administrative reformer ved siden av de kulturelle. Aḥmad ibn Ṭūlūn reformerte skattesystemet og allierte seg med handelsmennene, og han opprettet også en ṭūlūnidhær. Hovedstaden ble flyttet fra Fustat til al-Qatta'i, hvor den berømte Ibn Ṭūlūn-moskeen ble bygd.
Artibonite
Artibonite kan sikte til:
Vindussystemet W
I 1984 erstattet Bob Scheifler den synkrone protokollen i W med et asynkront alternativ og ga det navnet X.
Siden den gangen har vindussystemet X gjennomgått mange grunnleggende forandringer, og har ikke lenger noen betydningsfull likhet med W.
Schönleinstraße undergrunnsstasjon
Schönleinstraße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Schönleinstraße er på linjen U8.
Stasjonen ligger under gaten Kottbusser Damm og mellom 1951 og 1992 het stasjonen Kottbusser Damm.
Hals
Hals (collum) er en kroppsdel som forbinder overkropp og hode hos mennesker og dyr. Halsen består eksteriært av to halvdeler; framhalsen (cervix) og nakken (nucha). Den kan være kort eller lang, tynn eller tykk, og mer eller mindre bevegelig, avhengig av arten. Innvendig bærer halsvirvlene (cervicalcolumna) den øvre delen av ryggsøylen (thoracalcolumna), kraniet, godt støttet av hals- og nakkemusklene. Halsen og halsvirvlene danner dessuten kanal for blant annet blodkar (arteria basilaris) og halsarterien arteria carotis communis, som fører oksygenrikt blod til hjernen.
I overgangen mellom halsen og hodet sitter svelget (del av fordøyelsessystemet) og strupehodet (skille mellom de øvre- og nedre luftveier). Halsen omfatter dessuten deler av spiserøret og deler av luftrøret (del av de nedre luftveier).
Ulike halser
Halsen er ulikt definert blant ulike arter og grupper av arter. Mest ekstrem er den hos sjiraffer og noen fuglearter, som eksempelvis flamingoer, svaner, hegrer, pelikaner, skarver, storker, traner og selvsagt slangehalsfugler med flere. Dette er dyr som kan sies å ha en svært bevegelig hals. Den mest bevegelige formen kalles gjerne slangehals. Hos fisk og sjøpattedyr er halsen eksteriørmessig enten fraværende eller svært lite definert. Disse har enten liten eller nærmest ingen bevegelighet i halsen, noe som betyr at de må snu på hele eller deler av kroppen når de skal vende på hodet. Primater (herunder også mennesket) har en kort, men tydelig definert hals. Sammenlignet med dyr med lang hals er primatenes hals betydelig mindre bevegelig, men allikevel godt bevegelig i forhold til dyr med dårligere definert hals.
DSCP
Differentiated Services Code Point (DSCP) er et 6 bits-felt i IP-pakken. DSCP brukes for å klassifisere IP-pakker i forskjellige tjenestekvaliteter. DSCP erstatter sammen med ECN det tidligere TOS-feltet. 6 bits gir 64 forskjellige klasser en IP-pakke kan plasseres i. Disse kan man velge selv, men for å lette samvirkning mellom systemer er det definert opp et sett med klasser og hva disse klassene brukes til.
Eksterne lenker
DiffServ Code Point
Jean-Guenolé-Marie Daniélou
Jean-Guenolé-Marie Danielou (født 14. mai 1905 i Neuilly-sur-Seine i Frankrike, død 20. mai 1974 i Paris) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var jesuittprest og teolog.
Bakgrunn
Hans far var den bretonske politiker Charles Daniélou og hans mor var Madeleine Clamorgan, som var grunnlegger av en kristenlig utdannelssorganisasjon for lærerinner. En av hans brødre var musikkviteren og forfatteren Alain Daniélou.
Jesuittprest
Jean Daniélou inntrådte i 1929 i jesuittordenem og ble utdannet i Laval, på Jersey og i Paris. Han ble presteviet i 1938. Etter videreførende studier underviste han fra 1940 ved jesuittenes skole i Poitiers og fra 1943 ved Institut Catholique i Paris, der han var studiedekan fra 1963 til 1969 for det katolske fakultet. Han var også sjelesørger for studenter der.
Årene 1962 til 1965 deltiok han som teologisk sakkyndig ved Det annet vatikankonsil.
Sammen med André Chouraqui grunnla han i 1967 foreningen Fraternité d'Abraham til fremme av den interreligiøse dialog.
Biskop
Den 11. april 1969 utnevnte pave Paul VI ham til titularerkebiskop av Tauromenium. Han ble bispeviet den 19. april 1969 av Paris' erkebiskop François Marty; medkonsekrerende var samme erkebispedømmes hjelpebiskopr Julien Gouet og Daniel Pézeril.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1969 av pave Paul VI, og bispevielsen noen dager tidligere var i den forbindelse. Hans tittelkirke ble San Saba.
Teologisk plattform
Daniélou anses sammen med dominikanerpateren Yves Congar og jesuittpateren Henri de Lubac som forkjempere av den såkalte Nouvelle théologie, som særlig mellom 1940 og 1950 gjorde seg gjeldende ved å applisere moderne filosofi innen teologien. Blant de emner han beskjeftiget seg med som teolog, var problemet i spenningsfeltet mellom sannhetens uforanderlighet og dens historisitet, forholdet mellom natur og nåde, temaer aktualisert av marxismen, de ikke-kristne religioner og gudserkjennelse. Mange av disse problemstillingene skulle også tematiseres under Annet Vatikankonsil 1963–1965, der Daniélou deltok som en av de teologiske eksperter.
I 1972 ble han innvalgt i Det franske akademi. Han fortsatte med sjelesorg i den parisiske «slummen», også sjelesorgen for prostituerte.
Død
Daniélou døde av hjerteinfarkt i 1974 i Paris i trappehuset i et hus med prostituerte. Jesuittordenen gransket omstendighetene, og fremholdt etterpå at kardinalen hadde vært på vei for å bidra med kausjonspenger til en av de prostituertes ektemann. Fransk presse og befolkningen i sin alminnelighet foretrakk en mer kynisk vurdering av kardinalens uegennyttighet. Som en rekke andre prominente offentlige skikkelser forsvarte Daniélous bror han heftig, og påpekte at han alltid hadde gått svært langt for å tjene dem som var blant de mest trengende.
Verker i utvalg
Andre verker Smdre oversettelser til engelsk'
The Times Literary Supplement
The Times Literary Supplement (forkortet TLS) er et ukentlig britisk litteraturtidsskrift som blir publisert i London av News International.
Tidsskriftet ble først utgitt i 1902 som et bilag til The Times, men ble fra 1914 gitt ut som et selvstendig tidsskrift. I dag samarbeider disse to mediene. Nett-versjonen av TLS blir utgitt av The Times, og redaksjonen har kontor i Times House i Pennington Street.
Blant medarbeiderne har det vært berømte forfattere, som f.eks. T.S. Eliot, Henry James og Virginia Woolf. Frem til 7. juni 1974 ble litteraturkritikkene imidlertid publisert anonymt. Før hans forfatterkarriere var Martin Amis medlem av redaksjonen. Philip Larkins dikt «Aubade» ble først utgitt i juleutgaven 1977 av TLS. Selv om tidsskriftet lenge ble antatt for å være et av de ledende litteraturkritiske publikasjonene i verden, var det ikke ufeilbarlig. Blant annet ble James Joyce fullstendig ignorert.
TLS har også funnet innpass i engelsk litteratur, både i dårlig og i god. En av de mest kryptiske omtalene av tidsskriftet fant man i Samuel Becketts roman Molloy (1953), hvor han skrev:
Luigina Perversi
Luigina Perversi (født 3. februar 1914, død 26. oktober 1983) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1928 i Amsterdam. Perversi vant en olympisk sølvmedalje i turn under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Hun var med på det italienske laget som kom på andreplass, bak Nederland, i lagkonkurransen i mangekamp for damer.
Schwartzkopffstraße undergrunnsstasjon
Schwartzkopffstraße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Schwartzkopffstraße ligger på linjen U6.
Stasjonen ble åpnet 8. mars 1923 under sitt nåværende navn. I 1951 ble navnet forandret til Walter-Ulbricht-Stadion og i 1973 Stadion der Weltjugend. Fra Berlinmuren ble bygget 13. august 1961 og frem til gjenforeningen 1. juli 1990 var stasjonen en spøkelsesstasjon.
Serbia under Vinter-OL 2010
Serbia under Vinter-OL 2010. Ti sportsutøvere fra Serbia deltok under Vinter-OL 2010 i Vancouver i Britisk Columbia i Canada 12. til 28. februar 2010. Dette var første gang Serbia deltok som eget land i et vinter-OL, etter at de hittil har konkurrert sammen med Montenegro.
Kamfølerbiller
Kamfølerbiller (Ptilodactylidae) er en gruppe av biller der de fleste, men ikke alle, artene har karakteristiske kamformede antenner. Disse billene finnes ikke naturlig i Europa, men noen arter kan forekomme i drivhus, minst én av dem også i Norge. De fleste artene lever i eller ved ferskvann, men noen er landlevende og beiter på mikroskopiske sopper.
Utseende
Små til middelsstore (2,5 – 16 mm), avlange biller, oversiden hårete. De fleste av artene har kamformede antenner. Hodet er nokså lite, fasettøynene er utstående med fine fasetter, uten hår. Antennene er lange, 11-leddete, trådformede, sagtakkede eller kamformede. Hos hannene har vanligvis hvert ledd en leddet sideutvekst (hos andre biller er det vanligvis ikke noe ledd mellom antenneleddet og utveksten). Brystskjoldet (pronotum) er ganske kort, bredere enn langt, omtrent trekantet i omriss sett ovenfra. Scutellum er hjerteformet med et hakk i fremkanten, noen tenner på bakkanten av pronotum griper inn i dette hakket. Dekkvingene har ofte et påfallende fargemønster. Larvene er sylindriske og hårete. De artene som lever i vann har ofte ulike slags åndetilpasninger (analgjeller, nakkroppen trukket ut til ånderør).
Levevis
De fleste artene lever i eller ved ferskvann. De voksne billene kan ofte finnes på vannplanter. Andre kjente habitater er råtten ved, løvstrø og inne i beverhytter. En del arter i underfamilien Ptilodactylinae er ikke knyttet til vann, men lever av sporer og hyfer av mikroskopiske sopper som de skraper fra død og levende vegetasjon. Noen arter har spredt seg over mye av jorden i drivhus. Ptilodactyla exotica, som finnes i drivhus over store deler av verden, blir regnet som en mulig skadegjører i drivhus. Man forsøker å begrense den videre utbredelsen til denne billen ved hjelp av kontroll av planteimport, karantenerestriksjoner etc. Det er uklart hvor denne billen opprinnelig stammer fra, men den er funnet frittlevende på Mauritius og Réunion i Det indiske hav.
Robert Holmes
Tidlig karriere
I 1944, da han var 16 år gammel, gikk Holmes inn i hæren som en del av regimentet Queen's Own Cameron Highlanders i Burma. Han fikk tidlig en offiserutnevnelse og ble den yngste offiseren i den britiske hær under andre verdenskrig. Han løy om alderen sin, noe som ble funnet ut av da han ble offiser. Den eneste reaksjonen han fikk på det var at en general roste ham og sa at han ville ha gjort det samme selv.
Holmes reiste til England etter at krigen endte og han forlot hæren. Han bestemte seg for å bli politi. Han ble utdannet på Hendon College og fikk beste karakter i sin klasse. Han begynte å jobbe hos Metropolitan Police i London på stasjonen på Bow Street.
Han fant raskt arbeid i flere aviser; først i London og senere i Midlands. Han skrev også for Press Association, som deretter solgte det til andre aviser både innen- og utenlands. I slutten av 1950-årene skrev og redigerte han noveller for magasiner før han fik sitt gjennombrudd i TV da han skrev en episode for serien Emergency Ward 10 (1957).
TV
Holmes skrev nesten eksklusivt for dramaserier etter 1957. Han begynte å regelmessig bidra med episoder til Knight Errant før han ble seriens manusredaktør i 1959. Han skrev også flere episoder for Doctor Finlay's Casebook før han på begynnelsen av 1960-årene begynte å skrive for en rekke krimserier, slik som Dixon of Dock Green, The Saint, Ghost Squad, Public Eye og Intrigue.
Det var i 1965 at han først begynte å skrive innen science fiction-genren da han skrev for Undermind for ITV. Han skrev også historien for filmen Invasion (1966), som var inspirert av Nigel Kneales Quatermass II (1955). Dette var hans eneste bidrag innen film. Flere elementer fra filmen skulle senere dukke opp i Doctor Who-historien Spearhead from Space (1970).
Doctor Who
Han skrev også ned en ide for en science fiction-serie kalt The Trap i 1965, som han sendte til BBC. Sjefen for serier, Shaun Sutton, skrev til Holmes og sa at de ikke lengre var interesserte i å produsere slike serier, men at han kanskje skulle prøve å skrive noe for Doctor Who. Han gjorde så og hadde et resultatrikt møte med seriens manusredaktør, Donald Tosh. Tosh forlot dog serien rett etterpå og manuset Holmes hadde skrevet ble glemt og han begynte med andre prosjekter.
I 1968, etter at noen andre prosjekter hadde falt gjennom, bestemte Holmes seg for å sende inn manuse på nytt (nå omdøpt til The Space Trap) til Doctor Who. Han fikk igjen et positivt svar, denne gangen fra assistenten til manusredaktøren Terrance Dicks. Selv om det ikke var en plass for historien, utviklet Dicks manuset videre med Holmes i tilfelle en annen historie ikke kunne bli produsert. Da dette skjedde i 1969, ble historien, nå kalt The Krotons, spilt inn og ble vist som en del av Doctor Whos sjette sesong.
Historien ble sett på som en suksess av de som jobbet på serien og Holmes ble hyrt inn til å skrive en historie til, The Space Pirates. Holmes og Dicks jobbet godt sammen og da Dicks ble forfremmet til manusredaktør, hyrte han ofte Holmes til å skrive historier.
Holmes skrev deretter Jon Pertwees debuthistorie som den tredje Doktoren, Spearhead from Space, i 1970. Frem til 1974 skrev han fire historier til for Pertwees første fem sesongen. Han introduserte autonerne og sontarerne, to raser som ble berømte og som ble sett igjen flere ganger i Doctor Who. I begynnelsen av 1970-årene skrev han også for Doomwatch, en annen science fiction-serie produsert av BBC og for ATVs Spyder's Web.