cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abel Janszoon Tasman
Første reise – 1642-1643
Tasman forlot Batavia (dagens Jakarta i Indonesia), og satte kurs mot Mauritius og videre mot øst langs en høyere sørlig breddegrad enn noen annen nederlender hadde gjort før ham. Ekspedisjonens oppdrag var å undersøke området Nieuw-Holland, dagens Australia. Nederlenderne hadde allerede oppdaget vestkysten av dette og de ville nå finne ut om dette var en del av Terra Australis. VOCs håp var at dette skulle åpne nye markeder for handel. På denne ekspedisjonen hadde han kommandoen over skipene Heemskerck og Zeehaen. Heemskerck var et lite, 60 tonns, krigsskip med en bemanning på 60. Zeehaen var en smal, 100 tonns tremaster med 50 manns bemanning. Frans (Franchoys) Jacobszoon Visscher hørte også til ekspedisjonen, han var en kjent styrmann og kartograf.
Takket være at han fulgte en sørligere breddegrad enn tidligere oppdagelsesreisende, passerte han Australia og landet på Tasmania 24. november som han kalte Van Diemens land. Senere forandret britiske kolonister navnet til Tasmania, til minne om Tasman. Etter et kort opphold her fortsatte Tasman seilasen videre mot øst, og 13. desember ankom han vestkysten av et land han kalte Statenland. Navnet viste til den tilknytningen han mente landet hadde med Isla De los Estados (Staten Island), sør for Sør-Amerika.
Han fulgte øyens vestkyst nordover, og kastet anker i en vik (dagens Golden bay) på Sørøyas nordside. Her døde fire av hans menn i det første og eneste møtet Tasman hadde med maori-folket. I begynnelsen av 1950-tallet ble denne trefningen forklart på newzealandske skoler på følgende vis: Abel Tasman hadde tolket signalene Maoriene gav ved å blåse på store skjell (conch) som velkomsthilsninger, han lot derfor sin trompetspiller svare anropene ved å kopiere note for note. Dette resulterte i anfallet på skipene samme natt. Etter dette gav han viken navnet Moordenaarsbaai (Morderviken), før han seilte videre nordover. Underveis passerte han Cooks sund som skiller Sørøya fra Nordøya. Dette sundet mente han var en bukt, og ga den navnet Zeehaens Bight. Hans utgangspunkt var at Statenlandt var et land, og en del av Terra Australis. På vei tilbake til Batavia fant han Tonga-arkipelet 21. januar 1643. På New Zealand bærer fremdeles to steder navnene han ga dem: Cape Maria Van Diemen og Three Kings Islands.
Annen reise – 1644
Under denne reisen fulgte han Ny-Guineas sørkyst østover. Han besøkte Tabarøyene, men overså Torres-stredet mellom Ny-Guinea og Australia, og seilte videre langs den australske kysten. I løpet av dette toktet kartla han Australias nordkyst.
Yanwangbizi-demningen
Yanwangvizi-demningen er en demning med vannkraftverk i byområdet til Chaoyang i Liaoning-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Daling He. Dette er ei sideelv til vassdraget Yuanjiang. Effekten er ca 300 MW.
Torstein Dales minnepris
Torstein Dales minnepris er en pris som deles ut av Norges Røde Kors. Den er organisasjonens høyeste anerkjennelse og er etablert til minne om Torstein Dale, som var president i Norges Røde Kors fra 1966 til han døde i 1975.
Yanwangbizi-demningen
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 35 meter høy og 383 meter lang.
I samme elva ligger Baishi-demningen.
Padjelanta nasjonalpark
Padjelanta nasjonalpark (fra lulesamisk: Badjelánnda med betydningen «høylandet») er Sveriges største nasjonalpark og ligger i Lappland ved grensen mot Norge. Parken er hovedsakelig et høyfjellsplatå rundt sjøene Vastenjaure og Virihaure. Om sommeren driver samene reindrift ved Stáloluokta og Árasluokta.
En del vekster som visse arter murer og dvergarve (Arenaria humifusa) finnes ikke noe annet sted i Sverige. Typiske dyrearter er rein, fjellrev, lemen, snøugle, jerv og kongeørn.
Padjelantaleden med turisthytter for hver dagsetappe går gjennom parken.
Spissmusfamilien
Familien teller cirka 378 arter globalt og omfatter noen av verdens minste pattedyr, inkludert pygméspissmusa (Suncus etruscus), som faktisk regnes som verdens minste pattedyr og kun veier cirka 1,8 gram i snitt. . I Norge har man tradisjonelt regnet med seks arter, men det er nylig (2017) avdekket at en sjuende art kan ha etablert seg her. Hagespissmus (Crocidura suaveolens) er nemlig oppdaget flere steder i Rogaland.
Krattspissmusa (Sorex araneus) er synonym med typearten, slik den ble beskrevet av Carl von Linné i 1758. Den gir således opphav til det vitenskapelige navnet på såvel slekten Sorex som til familienavnet Soricidae.
Fysiologi
Spissmus er små dyr. Den største arten, Suncus murinus (moskusspissmus) blir omkring 15 cm lang fra nese til halespiss og veier 50–100 g. Den minste spissmusa, pygméspissmus (Suncus etruscus) veier kun omkring 1,8 g og er med det verdens minste kjente pattedyrart hva masse angår.
Spissmusene har en lang, spiss og svært bevegelig snute med lange værhår ytterst, typisk små øyne og avrundede mer eller mindre prominente ører, som i flere tilfeller kan være noe sammenkrøllet, ikke ulikt øret til primater. Kroppen er langstrakt og lemmene korte, men kraftige. Hos spissmus mangler kraniet kinnbuer, noe som er unikt blant pattedyr. Hos noen arter danner tennene små rødaktige spisser ytterst, noe som skyldes at jern blir utfelt i emaljen. Jernet styrker emaljen og gjør den mer slitesterk. Andre arter mangler pigment i emaljen og har hvite tenner, men hos spissmus danner ikke hjørnetennene huggtenner. Noen få arter er giftige, men regnes som ufarlige for mennesker. En av disse er vannspissmusa (Neomys fodiens), som finnes i Norge.
De viktigst sansene er luktesansen og følelsessansen. Følelsessansen er et svært nyttig verktøy for dyra når de orienterer seg i mørke. Synssansen kan i mange tilfeller være redusert (og øynene svært små), men dette varierer mellom artene. Mange av artene har svært god hørsel (og prominente ører), mens andre kan ha redusert hørsel (og mer uanselige ører). Man antar også at noen arter har evnen til å bruke en enkel form for ekkolokalisering til å orientere seg med.
De fleste artene har moskuskjertler for duftavsetning, noe som også gir dem et visst forsvar mot predatorer, siden de smaker forferdelig. Mange dyr avstår derfor fra å spise dem, men ikke alle. Det er blant annet kjent at flere ugler jakter og eter spissmus, som de sluker hele. Katter jakter og dreper også spissmus, men eter dem som regel ikke. Ellers er det kjent at rev, grevling og røyskatt kan ete spissmus.
Atferd
Artene lever stort sett solitært og er mer eller mindre territoriale, og det er liten forskjell på kjønnene hva aggresjon angår. Hunner med unger er sogar svært aggressive, men mellom ulike arter er tonen mer avslappet. Individene markerer revirene med duftstoffer fra moskuskjertlene.
Spissmus lever mest av insekter og mark, men noen kan også ta smådyr på sin egen størrelse. De kan være meget aggressive og glupske og kan til og med spise hverandre. Ammende hunner kan ete opp mot det dobbelte av egenvekta og er stort sett på jakt etter mat døgnet rundt.
Slektstre
Inndelingen av Eulipotyphla følger Brace et al. (2016) og inkluderer den utdødde familien Nesophontidae, som er søstergruppen til Solenodontidae. Brandt et al. (2016) bekreftet gjennom sin forskning med mitogenom at Solenodontidae har en basal posisjon i treet. En studie fra 2002 bekreftet at spissmus og piggsvin også er søstergrupper.
Inndeling
Inndelingen av spissmusfamilien følger Valomy et al. (2015) og teller 378 arter fordelt i cirka 26 slekter, hvorav en slekt (med tre arter) regnes som utdødd. Slektene fordeles i tre underfamilier, hvorav den største deles videre inn i seks tribus. Av og til deles også familien inn i kun to underfamilier; Crocidurinae og Soricinae. Da deles Crocidurinae videre inn i to tribus; Crocidurini og Myosoricini.
Spissmus i Norge
Sju arter med spissmus lever i Norge; hagespissmus (Crocidura suaveolens), krattspissmus (Sorex araneus), dvergspissmus (S. minutus), knøttspissmus (S. minutissimus), lappspissmus (S. caecutiens), taigaspissmus (S. isdodon) og vannspissmus (Neomys fodiens). Sistnevnte spiser ofte fiskerogn og kan gjøre skade. Denne arten tilhører dessuten en liten og meget eksklusiv ikke-systematisk gruppe med toksiske pattedyr, sammen et fåtall andre spissmusarter, blant annet Blarina brevicauda, Neomys anomalus.
Andre betydninger
Beskrivelsen spissmus brukes også om noen dyr som ikke tilhører spissmusfamilien, nemlig springspissmus og trespissmus. Disse artene ble tidligere regnet som insektetere, men har i dag blitt overført til andre ordner. Springspissmus er nemlig nærmere beslektet med dyr i gruppen Afrotheria enn spissmusene, og trespissmus er nærmere beslektet med primater enn spissmusene.
Cressy-klassen
Frem til 1908 tjenestegjorde skipene i denne klassen området rundt Storbritannia, Middelhavet og Det fjerne østen. Ved utbruddet av første verdenskrig ble skipene «Cressy», «Aboukir», «Hogue» og «Euryalus» samlet i Seventh Cruiser Squadron. På grunn av klassens høye alder og siden de var bemannet av uerfarene reservister ble de kjent som «Live Bait Squadron» («levende agnskvadronen»). Dette viste seg å være et passende navn da «Cressy», «Hogue» og «Aboukir» ble senket av den tyske ubåten U-9 den 22. september 1914.
Redningsstasjon
En redningsstasjon er en landbasert stasjon som driver sjøredning.
Norge
I Norge ble stasjonene opprettet på grunn av mange forlis som krevde menneskeliv, der det var åpenbart at relativt enkle hjelpemidler  ville ha kunne reddet menneskeliv. Konsul Tønnes Puntervold fra Egersund, som var en av stifterne for redningsselskapet, var vitne til et slik tilfelle, da han i 1852 så skonnerten "Christine Magdalene" av Bergen forlise utenfor Ogna. Et brev som 33 Stavangerskippere skrev til Marinedepartementet 12. januar 1852 beskrev behovet for en redningstjeneste, særlig langs Jærkysten.
Redningsstasjonene ble opprettet ved Kongelig resolusjon i 1853, og i 1854 var det opprettet fem redningsstasjoner med redningsutstyr. Redningsstasjonene hadde et rakettapparat med line som kunne skytes ut til de forulykkede, og også i noen tilfeller båter. De landbaserte redningstasjonene var bare egnet der kysten bestod av strender, og de ble derfor bare utbygd på Jæren og på Lista.
I 1894 finansierte Norsk Selskap til Skipsbrudnes Redning (NSSR) redningsbåten "Tryg" på Kvalbein. Denne var spesialkonstruert for formålet, og viste seg mye mer egnet til oppgaven enn den båttypen som staten brukte.
Varden Sjøredningsmuseum, Ogna på Jæren, har utstillinger som viser hvordan redningstjenesten fungerte. Det er også et museum i forbindelse med stasjonen på Østhassel i Vanse på Lista.
Redningsstasjoner langs Jæren:
Redningsstasjoner, Lista:
Yushi-demningen
Yushi-demningen er en demning i prefekturet Yingkou i Liaoning-provinsen i det nordøstlige Folkerepublikken Kina, anlagt i elva Biliu He.
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 50 meter høy og 267 meter lang. Den brukes bare til flomkontroll, vannforsyning og irrigasjon.
Demningen skaper Yushireservoaret på 200 millioner m³ volum.
Pure Fucking Armageddon
Pure Fucking Armageddon er et demoalbum utgitt av det norske black metal-bandet Mayhem. De første fem sporene er fra den originale demoen (Voice of a Tortured Skull), spor 6 til 9 er nyinnspillinger.
Braemar
Braemar (skotsk-gælisk: Braigh Mharr) er en landsby i Aberdeenshire, Skottland, omkring 93 km vest for Aberdeen i Det skotske høylandet. Den ligger nær den øvre delen av elven Dee og den enste bosetning av en betydelig størrelse til elven her på en høyd av 339 moh. Landsbyen har omtrent 850 innbyggere.
Braemar Gathering
Kjent i daglig tale som The Games («lekene») og stammer fra de som antas å ha blitt holdt av kong Malcolm III, en årlig samling med høylandsleker som arrangeres på Braemar den første lørdagen i september og har tradisjonelt deltagelse fra den britiske kongefamilien, som har sin sommerresidens på slottetBalmoral Castle i Aberdeenshire.
I 1746 stoppet forbudsloven alle klansamlinger (Act of Proscription), men etter at den ble opphevet i 1782, vendte den gamle entusiasmen for slike begivenheter tilbake. Omtrent 1826 ble Braemar Highland Society opprettet; de første moderne lekene som fant sted i 1832. Den 14. september 1844 deltok dronning Victoria på samlingen i Invercauld. I 1866 ble Royal lagt til Braemar Highland Society og i 1906 ga hertugen av Fife 12 dekar (5 hektar) Mar Estate til Society og The Princess Royal and Duke of Fife Memorial Park, den nåværende plassering til Braemar Gathering.
Stedsnavnet
Den gæliske stedsnavnet Bràigh Mhàrr refererer antagelig til området øvre Marr (som det bokstavelig talt betyr), det vil si området Marr vest for Aboyne, selve landsbyen er Castleton av Braemar (Baile a' Chaisteil). Landsbyen pleide å være kjent som Cinn Drochaid («broenden»); Baile a' Chaisteil refererte bare til delen av landsbyen på østbredden av elven, delen på vestbredden er kjent som Ach an Droighinn («tornfelt»).
Språk
I folketellingen fra 1891 snakket 59,2 % av befolkningen i Braemar gælisk «javnlig»; prosentandelen av de som faktisk kunne språket (til tross for at de ikke hadde mye mulighet til det) ville vært noe høyere. Den lille husmannsbyen Inverey (Inbhir Èidh) var 86,3 % gælisktalende, de fleste ikke-talende var opprinnelig fra Lower Deeside. Gæliske som ble snakket i høylandet i Aberdeenshire delte de fleste trekk til felles med gælisk fra Strathspey og østlige Perthshire. Den siste som snakket den lokale gæliske dialekten døde i 1984, selv om det fortsatt er overlevende morsmålstalere med den lignende Strathspey-dialekten. Ved folketellingen i 2001, av en total befolkning på 839 i Crathie og Braemar Civil Parish, hevdet bare 5 (0,6 %) å være gælisktalende.
Klima
Som det meste av Storbritannia, har Braemar et maritimt klima, men noe kjøligere enn lavlandsområder, på grensen til et subarktisk maritimt klima. Braemar er det tredje kaldeste lavtliggende stedet i Storbritannia etter landsbyene Dalwhinnie og Leadhills med en årlig gjennomsnittstemperatur på 6,8 °C.
Braemar har to ganger gått inn i britiske værrekorder med en lav temperatur på -27,2 °C, registrert 11. februar 1895 og igjen 10. januar 1982. Denne rekorden deles med Altnaharra i det skotske høylandet. Braemar har et gjennomsnitt på 102 dager med luftfrost og 153 dager med 1 mm eller mer nedbør.
Niassa-kompaniet
Niassa-kompaniet (portugisisk: Companhia do Niassa) var et kongelig selskap i den portugisiske kolonien Mosambik som hadde rettigheter til området som i dag inkluderer provinsene Cabo Delgado og Niassa.
Sent i det 19. århundre var Portugals dominans over Mosambik truet av Storbritannia og Tyskland som planla å dele Mosambik mellom seg. Portugal manglet kapitalen til å kolonisere Mosambik skikkelig, derfor leiet det ut landet og dets folk til andre. Innen 1891 var en tredjedel av landet leid ut til tre britiske selskaper, Mosambik-kompaniet, Zambezi-kompaniet og Niassa-kompaniet. Territoriet til Niassa-kompaniet dekket det nordlige Mosambik, nord for elva Lurio.
Makten til Niassa-kompaniet var basert på chibalo-systemet, tvangsarbeid, som tvang mosambikerne til å arbeide på plantasjer, bomullsåkre og på oggentlige prosjekter. I tillegg var mosambikerne tvunget til å betale hytteskatt for å holde dem i gjeld. Chibalo-systemet gjorde at Niassa-kompaniet kunne etablere plantasjer og tvinge bøndene til å arbeide for seg og hindre dem i å dyrke egne avlinger som de kunne selge.
Niassa-kompaniet grunnla i 1904 byen Porto Amélia som i dag heter Pemba. Porte Amélia ble hovedkvarteret til Niassa-kompaniet.
27. oktober 1929 gav Niassa-kompaniet sitt territorium tilbake til den portugisiske styresmakten.
Moabit
Moabit er en ortsteil i bydelen Mitte i Berlin, Tyskland. Området ble innlemmet i Berlin i 1861 og har idag 69 955 innbyggere (2011).
Bydelens navn
Muligens går navnet tilbake til bydelens første innbyggere hugenottene. De franske innvandrerne som hadde flyktet fra Frankrike på grunn av sin tro kalte sitt nye hjemsted terre de Moab med tanke på Det gamle testamente. De fant liksom israelittene etter utferden fra Egypt sin tilflukt i moabittenes land.
Bygninger
Berlin Hauptbahnhof ligger godt synlig ikke langt fra Sprees nordlige bredd. En av Berlins eldste stasjonsbygninger, den nyklassisistiske Hamburger Bahnhof som ble oppført i 1847, brukes idag som museum for samtidskunst. I ortsteilen finnes et fengsel, Justizvollzugsanstalt Moabit og domstolen Kriminalgericht Moabit. Moabit markedshall er renovert til sitt opprinnelige formål og inneholder butikker og små kafeer. Nærheten til Riksdagsbygningen har medført oppføringen av en rekke nye bygninger etter Berlinmurens fall, blant annet innenriksdepartementet.
Etter Berlinmurens fall er Moabit ikke lengre et grenseområde på kanten av Vestberlin, men et sentralt område i det samlede Berlin.
«Italia» (luftskip)
«Italia» var et luftskipet som konstruktør og general Umberto Nobile fløy da han havarerte på Nordaustlandet. Nobile og hans mannskap ble reddet ut etter at en av verdens største redningsaksjoner til da ble igangsatt. Roald Amundsen deltok også i letingen, men forsvant i havet et sted utenfor norskekysten.
Spesifikasjon og konstruksjon
«Italia» var et luftskip i N.18,000-klassen, som kom av volumet på gasskapasiteten i ballongen. Konstruksjonen som var nesten identisk med konstruksjonen i forgjengeren N1 «Norge», hadde blitt betydelig improvisert på grunnlag av erfaringene fra tidlige polarferd. Som samtidige medlemmer av klassen var N4 bygd som et halvstivt luftskip med en solid kjølstruktur festet til gasshylsteret som rommet løftegassen (hydrogen) i tolv separate gass-sekker, hver av disse hadde en ballonet, en luft-sekk. Dette muliggjorde justering av løfteevnen enten ved å minske eller forstørre luftvolumet i balloneten.
Med hensyn til konstruksjonen var det nesten identisk likt N1 «Norge», men med større gasskapasitet. Lite er kjent rundt luftskipet N2, og N3 ble solgt til Japan der det ble omdøpt til «Naval Airship No. 6». Ifølge italienske kilder foretrakk Nobile luftskipet N5, som hadde tre ganger så stor løftekapasitet som N1 og dessuten var større, men da han ikke fikk finansiering via den italienske regjeringen bygget han N4 finansiert via private støttespillere og byen Milano.
Xiaoxihe-demningen
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 62 meter høy og 103 meter lang. Den anvendes også til irrigasjon.
Mieszko I av Polen
Mieszko I (født 922–945, død 25. mai 992) var den første historiske representant for huset Piast. Som hertug av Polen fra cirka 960 og frem til sin død var han polanernes første historiske hersker, og han regnes samtidig som Polens faktiske grunnlegger.
Liv og virke
Det finnes ingen sikker informasjon om Mieszko Is liv før han tok kontroll over sine landområder. Det er også en betydelig spennvidde mellom overslagene over når han ble født. Kanskje kan hans høye aktivitet årene før sin død tas til inntekt for at han ikke var svært gammel da, altså at de senere anslagene over hans fødselsår er de mest rimelige.
I 965 ektet han den tsjekkiske hertug Boleslav Is datter, katolske Dubrava (polsk Dobrawa), og lot seg kristne året etter, samtidig som han gjorde kristendommen til rikets offisielle religion. Slik ble Polen en del av den vestlige kristne kulturkretsen. Teoretisk hadde ikke noe kristent land rett til å angripe det nye riket, da polanernes hertug fra nå av ble medlem av det allmennkristne fellesskapet.
Allikevel angrep den tyske markgreven Hodo – om enn på egen hånd – Polen i 972, men ble knust samme år i det kjente slaget ved Cedynia. Med det samme befestet Mieszko sin stilling i Vest-Pommern, og området frem til elven Odra ble nå en del av hans rike.
Bevarte kilder beskriver Mieszko I som en dyktig politiker, talentfull leder og karismatisk hersker. Han inngikk allianser blant annet med Tsjekkia, Sverige og Keiserriket. I utenrikspolitikken lot han seg lede først og fremt av rikets interesser, og kunne inngå overenskomst til og med med sine tidligere fiender.
Mieszko I etterlot et rike med betydelig stryket posisjon i Europa, og med et territorium som (i det minste) var fordoblet. Før sin død fordelte han riket mellom sine tre sønner.
Under kristningen av Polen i 966 omfattet Mieszkos rike Stor-Polen, Kujavia, Masovia, Øst-Pommern og Vest-Pommern (delvis). Mot slutten av hans regjeringstid ble også Schlesien og Lille-Polen innlemmet i riket. Det var i sin helhet et område på omtrent 250 000 km², med cirka 1 million innbyggere. Hovedstaden var Gniezno, og andre hovedbyer var Poznań, Ostrów Lednicki og Giecz.
Under Mieszko ble det bygd en rekke kierker- Katedralen i Gniezno ble bygd i hans tid, og sannsynligvis var han også den som la grunnen for kirken i Ostrów Tumski ok katedralen i Poznan.
Det er også sannsynlig at Polen begynte å mynte sine egne penger under Mieszko I.
Død
Mieszko døde 25. mai 992. Tidlige kilder oppgir ingen dødsbakgrunn, utover at det var en naturlig død. Senere er det blitt antatt, og muligens med rette hevdet, at han døde av høy alder, brutt ned av feber.
Han ble sannsynligvis begravet i domkirken i Poznan, mens hans levninger er aldri blitt identifisert.
Barn
Mieszko fikk fem barn. Med sin første hustru, Dobrawa fikk han Bolesław, Świętosława. Med Oda fikk han Mieszko, Świętopełk, Lambert.
William Dodge
William Longstreth Dodge (født 7. januar 1925, død 7. juli 1987) var en amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Dodge vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i firerbob bak Italia og Sveits. De andre på laget var Arthur Tyler, Charles Butler og James Lamy.
Axel von dem Bussche
Axel Freiherr (= friherre) von dem Bussche-Streithorst (født 24. april 1919 i Braunschweig, død 26. januar 1993 i Bonn) var en tysk offiser og medlem av den tyske motstandsbevegelsen i det tredje rike. Sammen med Claus von Stauffenberg planla han å ta livet av Adolf Hitler på Wolfsschanze i november 1943, men attentatet kom aldri til utførelse. Etter krigen ble han diplomat, og engasjerte seg særlig i utviklingshjelp.
Bakgrunn
Bussche var sønn av en tysk offiser og hans danske hustru Jenny Lassen, og mye av Bussches barndom ble tilbrakt hos mormoren i Danmark. Han var fetter til den danske motstandsmannen Anders Lassen.
Etter sitt Abitur i 1937 ville Bussche gå inn i det tyske offiserskorps.
Militær karriere
Han begynte på offisersformasjonen i Infanterie-Regiment 9 i ''23. Infanterie-Division i Potsdam, som på grunn av sin høye andel adelige offiserer fikk tilnavnet Regiment Graf Neun'' (= «regiment grev ni»). Fra dette regimentet skulle det utgå en hel rekke antinazistiske motstandsledere. 1938/39 gikk han på krigsskole i Hannover.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig deltok han i felttoget i Polen, felttoget i Frankrike, og senere i felttoget i Sovjetunionen. I løpet av krigen fikk han alvorlige skader. Han mistet tommelfingeren i Frankrike der han ble belønnet med ridderkorset, og ble skutt i lungen utenfor Moskva vinteren 1941. I 1942 tjenestegjorde han i Ukraina og Krim som offiser i et rumensk regiment. Han deltok deretter i beleiringen av Leningrad. I desember 1943 mistet han det ene beinet, og det andre fungerte dårlig.
Den 5. oktober 1942 befant Bussche (da en høyt dekorert 23-årig Oberleutnant) seg i Dubno i Ukraina og ble vitne til massehenrettelsen av over tre tusen sivilister, systematisk gjennomført i løpet av to dager av åtte SS-menn og en rekke SD-folk.
Utenfor Dubno fikk han ordre om å forme en oppstilling rundt en liten, ubrukt flyplass. Han fikk ingen forklaring på hvorfor, men der, i vakker høstsol, stod en mer enn kilometerlang kø av sivilbefolkning, alle nakne. Lastebiler kjørte bort med klærne deres. «Det var lokale jøder som ventet på å legge seg i digre groper de hadde gravd, og bli skutt av SS.» I intervju i desember 1992, femti år senere, fortalte Bussche om det han kalte sitt livs vendepunkt, da hans øyne ble åpnet, og han innså hvor ille situasjonen virkelig var i Tyskland. «Jeg sa at vi må drepe føreren for å bryte fane-edens makten, for med den holdt han blomsten av tysk ungdom fanget.»
Inntil da hadde yrkesoffiseren Bussche følt seg forpliktet av den personlige fane-eden han hadde avlagt til Adolf Hitler. Etterpå orienterte seg han seg forsiktig og kom inn i en engere krets, bestående av blant andre den senere tyske president Richard von Weizsäcker, og tilkjennega at han ikke lenger kunne adlyde en fane-ed som forutsatte en gjensidighet som var bortfalt, etter at Hitler brøt den ved gjentatte forordninger om rene forbrytelser. Etter tre måneder var Bussche fast besluttet på at det var hans plikt - ikke å ofre sitt liv for Tyskland på slagmarken - men heller risikere det for fedrelandet i kamp mot Hitler. Han kom da etter hvert inn i den offiserkretsen av motstandsfolk som også grev Fritz-Dietlof von der Schulenburg og grev Claus Schenk von Stauffenberg tilhørte.
Richard von Weizsäcker tilhørte samme regiment fra Potsdam som Bussche og ble senere president i Forbundsrepublikken Tyskland. Mens han og Bussche deltok i beleiringen av Leningrad, satt de en kveld sammen med flere offiserskolleger og drakk snaps i kommandantens datsja under hans fravær. Plutselig trakk en offiser pistolen og skjøt Hitler-portrettet som hang i glass og ramme på veggen, tvers gjennom pannen. Det fulgte en fryktelig stillhet. Så sa Weizsäcker: «Før vi diskuterer hva vi skal gjøre, er det nok best at vi alle skyter på det.» Dermed ble det seks kulehull i bildet og i veggen bak. De besluttet å ta ned bildet og erstatte det med et annet, også for å skjule kulehullene i veggen. De oppdaget da at det ikke fantes flere bilder av Hitler på stedet. I stedet la de en plan. I den tyske hærs regelverk het det at om en offiser havnet i håndgemeng med en av sine underordnede offiserer, ble den høyerestående offiseren uten videre forflyttet. Da de hørte kommandanten i snøen utenfor, lot de som de var fulle, tumlet ut og julte ham opp før de trakk seg tilbake til sine rom. Neste dag ba de ham om unnskyldning, men så røpet den forslåtte kommandanten at han hadde drevet svartebørshandel, og at han trodde de hadde banket ham opp for å ha brakt avdelingen i vanry med dette. Han nevnte derfor aldri hendelsen igjen, og ikke de heller.
Attentatforberedelser
Den 16. desember 1943 skulle Hitler være med på en fremvisning av nye vinteruniformer. Hauptmann Axel von dem Bussche hadde klart å bli blant de utvalgte «modeller». Under attentatet med kodenavnet «Overfrakk» skulle han ha to håndgranater i lommen og avsikre dem når Hitler inspiserte antrekket hans. Attentatet gikk i vasken pga endringer i Hitlers timeplan. Til overmål ødela et alliert luftangrep toget som kom med uniformene.
Grev Claus von Stauffenberg, som hadde planlagt det hele, forsøkte i januar 1944 å få Bussche «utlånt» til seg fra fronten nok en gang, men denne gangen motsatte divisjonskommandanten seg det. Kort etter ble Bussche hardt såret, og bortfalt dermed som mulig attentatmann. Den neste selvmordsbomberkandidaten som ble funnet, var Heinrich Ewald von Kleist fra samme avdeling.
Ved siden av Fabian von Schlabrendorff og Rudolf von Gersdorff var han en av få overlevende etter offiserssammensvergelsen bak 20. juli-attentatet mot Hitler.
Sykehusopphold
Etter at Bussche ble hardt såret i beina vinteren 1943/44, lå han på sykehus i nesten ett år. Som offiser med utmerkelse sørget han for å komme til et SS-sykehus, der pleien var best. Her fikk han besøk av offiserskollegaen Friedrich Karl Klausing, som alltid spredde humør rundt seg og ble svært populær blant SS-mennene som også var pasienter på stedet. Etter 20. juli-attentatet mot Hitler stod Klausings navn på den første listen over arresterte. SS-mennene på sykehuset sendte da telegram til Hitler om at kaptein Klausing måtte slippe å bli hengt. Hitler svarte at alle skulle henges. Klausings far tok sitt liv; han fikk sparken fra sin stilling som rektor ved det tyske universitetet i Praha og var en overbevist nazist. Heldigvis for Bussche var han fremdeles sengeliggende under 20. juli-attentatet. Han hørte på radioen minister Robert Ley rase mot «blå-blodete svin og svikere». Samme kveld tygget han i seg adresseboken sin, side for side. Fremdeles hadde han sprengstoffet til attentatforsøket i 1943 blant utstyret sitt, og det tok en stund før en venn klarte å få det fjernet.
Etter andre verdenskrig
Etter krigen studerte han jus, og arbeidet først som programassistent ved BBC Londons tyske avdeling. 1948/49 arbeidet han for forlaget Suhrkamp, før han ble engasjert i forberedelsene til den tyske gjenopprustning. Han ble etter hvert ansatt ved presse- og informasjonskontoret til den føderale tyske regjering i sekretariatet for informasjonsarbeid ovenfor britiske samveldestater og USA.
En gang møtte han farmasøyten som hadde laget selvmordspillene som blant andre Himmler og Göring gjorde bruk av. Bussche spurte når de hadde bedt om pillene. «Tidlig i 1944,» var svaret.
Fra 1954 til 1958 var han legasjonsråd ved den tyske ambassade i Washington. Etter grunnleggelsen av Deutsche Entwicklungsdienst GmbH (Tysk utviklingstjeneste A/S) ble han en av dens to direktører, og bidro avgjørende til utviklingen av tysk utviklingshjelp.
Han giftet seg i 1950 med lady Camilla Mildred Nicola Acheson, datter av Archibald Alexander John Stanley Acheson, 5. jarl av Gosford, og tidligere gift med en slektning av grev Stauffenberg. Hun og Bussche fikk to døtre. På 1960-tallet var han overhode for det tyske fredskorps. Frem til sin kones død i 1988 bodde han mellom vingårdene over Genfersjøen. I 1985 tilbrakte han et år ved St. Antony's college i Oxford der engelske venner oppfordret ham til å skrive sine erindringer. Men Bussche innvendte alltid at den tyske motstandsbevegelsen var et så overfylt skip at tanken på å skrive om saken satt fast i halsen på ham.
Bygland
Bygland er en kommune i region Setesdal i Agder fylke. Den grenser i nord mot Valle, i øst mot Fyresdal og Åmli, i sør mot Froland og Evje og Hornnes, og i vest mot Åseral, Kvinesdal og Sirdal.
Bygland var tidligere Aust-Agders nest største kommune i utstrekning. Kommunen har 7 500 da jordbruksareal og 250 000 da produktiv skog. Skoggrensa går på 650 til 700 moh. Ca 80 % av kommunens totalareal utgjøres av fjell, myr, vann, beite og uproduktiv skog.
Topografi
Elva Otra har gjennom tidene skåret seg ned gjennom et fjellandskap og gravd ut den dalen som i dag heter Setesdal. Dalen varierer, innen Bygland kommune, i h.o.h. fra 200 (ved Byglandsfjord) til 232 m. (ved Langeid). Fjellviddene på begge sider av dalen danner et landskap som stort sett ligger mellom 700 og 950 m.o.h. Vestheia ligger noe høyere enn Østheia, med flere topper over 1000 meter og Byglands høyeste punkt Reinshornheia. Mellom dalbunnen og fjellet er særs bratte dalsider det vanlige; flere steder stiger terrenget brått fra fjorden opp 300 meter.
Vann og vannveier
Elva Otra danner to store langstrakte innsjøer i Bygland, Åraksfjorden og Byglandsfjorden. På fjellviddene er det en lang rekke med vann, elver og bekker. Noen av disse er regulert til vannmagasiner med tilhørende kraftverk i dalbunnen.
flere store og små elver, åer og bekker renner ned dalsidene. Reiårsfossen er en over 200 m høy foss ved riksvei 9 like sør for Ose i Setesdal. Det går en helårs bomvei til toppen av fossen og videre innover til det vakre Reiårsvann. Reiårsfossen har flombelysning.
På fjellet er det mange store innsjøer som hører til flere ulike vassdrag, Sira-Kvina og Mandalsvassdraget i vest, Tovdalsvassdraget i øst og Otra i de sentrale områder.
På vestheia finner en Røynlivatnet, en innsjø som ligger øverst i Logna, i en høyde av 898 meter over havet. Austre Langsvatnet og Vestre Langsvatnet, er to langstrakte vann som ligger nærmere 890 meter over havet. Kvifjorden er innsjø og kraftmagasin der kommunene Kvinesdal, Sirdal og Bygland møtes. Søra Monsvatnet og Kolsheivatnet ligger i vestre del av vestheia, og dreneres til Mandalsvassdraget; innsjøen ligger sentralt i Setesdal Vesthei - Ryfylkeheiane Landskapsvernområde og har strenge vernebestemmelser. .
På østheia er Hovatn som har vært regulert siden 1840-åra og leverte vannkraft til kopperverket i Åraksbygda. Longerakvatnet er en innsjø og magasin på østheia, tilknyttet Longerak kraftverk. Innsjøen har utløp mot vest til Longerakåni, som renner ned til Byglandsfjorden. Lengst øst i kommunen, nær grensa mot Fyresdal, ligger flere innsjøer som tilhører øvre del av Tovdalsvassdraget: Mjåvatn (Bygland), Topsæ, Straumsfjorden (Agder) og Sandsvatn.
Geologi
Denne nordlige delen av Agder tilhører det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedeforldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Et underlag av 1 600-1 450 millioner år gammel skifer, kvartsitt, marmor og amfibolitt med noe hornblendegneis, og ovenpå dette sure overflatestrukturer av både granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250-1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550-1 480 millioner år gammelt). I kommunen er det ca. 1 000 millioner år gammel granitt som dominerer. De yngste svekonorvegiske dannelsene bevitnes av større formasjoner av granitt. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går både i sørvest-nordøst retning, og i sør-nord retning hvor det går en stor forkastningslinje.
Bleka
I Byglandsfjorden har den sjeldne laksefisken bleke tilhold. Denne fisken finnes kun her. Den ble gjenværende etter istiden da landhevingen hindret den i å nå ut til sjøen. Fisken holdt på å bli utryddet tidlig på 1970-tallet. Navnet uttales «blike» i Bygland.
Samferdsel
Riksvei 9 er hovedpulsåren gjennom Bygland kommune. Veien forbinder kommunen med nabokommunene i sør og nord, mot tettstedet Evje og tettstedet Valle. Mot øst og vest er det ingen direkte veiforbindelse. Riksveien går på østsiden av Byglandsfjorden og på vestsiden av Åraksfjorden og fortsetter mot nord på vestsiden av elva Otra. På motsatt side går det fylkesveier, 304 og 323. Tre steder er det bruforbindelser over Otra, ved Byglansfjord, ved Storstraumen og ved Ose. Ved Storstraumen krysser riksvei 9, ved Byglandsfjord fylkesvei 304, og ved Ose bru.
Kommunens historiske kommunikasjonssenter er Byglandsfjord ved kommunens sørgrense, og Ose nær kommunens nordgrense. Mellom disse stedene kunne en tidligere bruke båt, og her var det skifte av transportmiddel.
Massawa
Massawa er en eritreisk kystby ved det nordlige Rødehavet. Byen er landets viktigste havn. Med en befolkning på cirka 25,000 innbyggere er Massawa landets tredje største by på areal og befolkning. Byen er hovedstaden i Nordlige Rødehavets regionen og distriktet. Massawa består av fastlandet og to øyer som er bundet sammen med veier. Bortsett fra saltdammene og stranda som er cirka 14 kilometer nord for byen er det ikke mye interessant på fastlandet, selv om det er der majoritet av befolkningen bor. Den første av de to øyene kalles Taulud. På denne øya finner man minnesmerket etter krigen, St. Mariams Katedral, togstasjonen, Dahlak Hotell og keiserens palass. Den andre øya kalles Batse. På denne øya ligger havnen og den gamle delen av byen. Denne delen av byen er sterkt påvirket av arabisk kultur og utseende.
Bygland
Samferdsel
En reise gjennom Bygland for hundre år siden var jernbane til Byglandsfjord, dampbåt over innsjøene og hesteskyss fra Ose og nordover. DS «Bjoren», en restaurert passasjerdampbåt, går i turistsesongen i rute mellom Byglandsfjord og Ose.
Arkeologiåret 2005
Arkeologiåret 2005 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 2005.
Utgravninger
Arkeologer som graver ut Templo Mayorfunnstedet i Tenochtitlan (som i moderne tid er Mexico by) offentliggjør den 22. juli oppdagelsen av sjeldne barneofring til Huitzilopochtli, krigsguden til Aztekerne. Funnet var uvanlig fordi Huitzilopochtli vanligvis ble hedret med offergaver som hjertee eller skaller fra voksne krigere, og barneofre var vanligvis til Tlaloc, regnguden. Funnet var spesielt verdifullt fordi et barn ble funnet helt, og med fløyter, halskjeder, ankelbånd av skall og kobber klokke (instrument)klokker, gjenstander som vanligvis blir funnet i seremonielle begravelser.
Arkeologer tror at ofringen fant sted omkring 1450 i en seremoni med legging av en hjørnestein for å markere byggingen av et nytt lag på tempelet (et nytt lag ble lagt på omtrent hvert 52. år). En Associated Press artikkel bemerket at:
«Prestene satte barnet i sittende stilling, med beina spredt ut foran det, og arbeidere pakker sand og leire rundt barnets kropp, som så blir dekket under steintrappetrinn i tempelet... funnet ble gjort nesten helt tilfeldig siste måned, da arkeologer gravde en test grøft på kanten av tempelet ved et veikryss i oldtidsbyen Tenochtitlan, navnet Aztekere ga til byen de grunnla i 1325. En knapp meter under overflaten så de toppen på en liten skalle.»
Sankta Elisabethordenen
Sankta Elisabethordenen (tysk: St. Elisabethenorden) er en bayersk orden innstiftet 18. oktober 1766 av kurfyrstinne Elisabeth Augusta, som var gift med kurfyrst Karl Theodor av Bayern. Den ble stiftet til minne om den hellige Elisabeth av Thüringen og fikk pavelig godkjennelse av Klemens XIII 31. januar 1767. Ordenen har én klasse. Sankta Elisabethordenen er en dameorden, som opptar kvinner fra den fyrstelige familie og adelskvinner som medlemmer. Ordensmedlemmene forplikter seg til å arbeide for å hjelpe fattige og trengende adelskvinner. Ordenstegnet er et blåkantet hvitemaljert kors med utsvingte armer kronet med en kurhatt. På advers bærer ordenstegnet en midtmedaljong med et motiv med Sankta Elisabeth som gjør gode gjerninger blant de fattige. Kurfyrstinne Elisabeth Augustas initialer står på revers. Ordenstegnet er opphengt i et mørk blått bånd med rosarøde kantstriper.
Massawa
Under osmansk styre
Massawa ble viktig da byen ble tatt av Det osmanske rike i 1557. Tyrkerne gjorde den til hovedstaden i Habesh-provinsen. Under ledelse av Özdemir Pasha gjorde osmanske tropper et forsøk på å erobre resten av Eritrea. På grunn av den motstanden de møtte, samt at osmanene trengte å forsterke sine styrker i Middelhavet og på grensen mot Persia, satte osmanene byen om omland under kontroll av en Bellou-aristokrat underlagt den osmanske guvernøren i Suakin i dagens Sudan. Osmanene anla på denne tiden den gamle bydelen i Massawa på Massawa-øya og gjorde den til en viktig havn ved Rødehavet. Byen ble bygget i typisk islamsk osmansk arkitektur med tørre koraller i vegger, tak og fundament, samt importert trevirke for bjelker, vindus-skodder og balkonger. Denne bebyggelsen og den gamle bydelen i Massawa finnes fortsatt den dag idag, etter å ha motstått både jordskjelv og krig med luftangrep.
Under egyptisk styre
I løpet av 1800-tallet ble Massawa, sammen med store deler av nordøstafrikanske kysten av Rødehavet, styrt av Egypt med osmansk samtykke.
Under italiensk styre
I 1921 ble det meste av byen og havnen i Massawa ødelagt av et større jordskjelv, og havnene var ikke fullstendig reparert før i 1928: Dette hemmet de italienske planene for området, men italienerne bygget likevel ut Massawa til å bli den største og sikreste havn på østkysten av Afrika, og den største dypvannshavnen ved Rødehavet.
Under etiopisk styre
Fra 1952 til 1990, da Eritrea inngikk en føderasjon med Etiopia, ble Massawa som hovedbasen for den nå nedlagte etiopiske marinen. Da Etiopia oppløste føderasjonen og okkuperte Eritrea, utløste dette Den eritreiske selvstendighetskrigen. I februar 1990 inntok Det eritreiske folks frigjøringsfront Massawa i et overraskelsesangrep (operasjon Fenkil) fra både land og sjø. Dette førte til at frigjøringsfronten kuttet logistikken til etiopiske hæren i Asmara, som etter dette var avhengig av å få forsyningen luftveien. Den daværende etiopiske lederen Mengistu Haile Mariam bombet da Massawa bombet fra luften, noe som medførte betydelig skader på byen.
Eritreisk uavhengighet
Som følge Eritreasuavhengighet, mistet Etiopia adgangen til havet og den etiopiske marinen ble demobilisert og til dels overtatt av Eritrea.
Under den eritreisk-etiopiske krig var havnen ute av drift, særlig som følge av at den eritreisk-etiopiske grensen ble stengt, noe som avskar Massawa fra sitt tradisjonelle innland. Et stort kornfartøy fra USA med 15,000 tonn nødhjelp, som la til i havnen sent i 2001, var den første betydelige forsendelsen som ble ekspedert gjennom havnen etter krigens utbrudd.
Bygland
Tettsteder og knutepunkter
Kommunesenteret Bygland er gammelt kirkested med kommunehus og lensmannskontor, og ligger geografisk midt i kommunen. Bygland er utgiversted for regionsavisen Setesdølen som kommer ut to ganger per uke, og dekker Setesdalskommunene samt Iveland og Åseral.
Men utviklingen av kommunikasjoner på 1900-tallet, med dampbåttrafikk på fjorden, jernbane, veibygging og industriutvikling har ført til at stedet Byglandsfjord har blitt kommunikasjonssenter med handel og industri. Byglandsfjord har de største bedriftene og alle vanlige servicefunksjoner som butikk, skole og bibliotek for innbyggerne i den søndre delen av kommunen.
Ose er også et viktig senter i kommunen; båttrafikken på fjorden kunne komme så langt nord i dalen. I vår tid er Ose kjent for sine mange festivaler og arrangementer som for eksempel Matfestivalen, Ose Countryfestival og Ose Blueslaurdag.
Grender og gårdsbosetning
Bosetningen i kommunen strekker seg i hovedsak over en strekning på 6 mil i dalbunnen fra kommunegrensa mot Evje og Hornnes i sør til Valle kommune i nord. Av grender kan Longerak, Grendi, Lauvdal, Jordalsbø og Åraksbø nevnes.
Skoler
Kristen videregående skole Bygland, KVS-Bygland, er en privat videregående internatskole i Bygland etablert i 2012 og eid av Indremisjonsforbundet.
Tusenårssted
Tusenårsstedet for kommunen er Byglandsfjord stasjon. Riksantikvaren har fredet stasjonsbygningen på den tidligere endestasjonen for Setesdalsbanen, som i 2012 huser en filial av Bygland folkebibliotek. Tusenårsstedet omfatter stasjonsbygningen med diverse tilhørende bygninger og anlegg.
Kulturminner
I Åraksbø står tidligere Aust-Agders eldste profane bygning, et loft som lokalt benevnes som Haugenloftet. Dette tradisjonelle setesdalsloftet er datert til år 1218 og ansett som Aust-Agders eldste trebygning. Loftet er laftet av med Finndalslaft av stort tømmer som var i god vekst da Harald Hårfagre samlet Norge.
Historie
Setesdalsbanen var en smalsporet jernbane som ble anlagt mellom Kristiansand og Byglandsfjord. Fra 1938, da Sørlandsbanen nådde Kristiansand, ble Setesdalsbanene en sidebane til denne, med Grovane i Vennesla som knutepunkt. Fra Byglandsfjord gikk videre transport opp Setesdalen lenge med dampbåtene DS «Bjoren» og DS «Dølen» gjennom slusen på Storestraum til Ose.
Daniel Zalewski
Daniel Zalewski (født 17. januar 1992) er en polsk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 27 i firer-bob.
Bygland
Historie
Langerak kraftverk var det første elektrisitetsverket i Setesdal, og det ble bygd i tilknytning til Landeskogen tuberkulosesanatorium i Grendi, som var det første av en serie statlige behandlingshjem for tuberkulose på begynnelsen av 1900-tallet.
Sankta Elisabethordenen
Ordenen eksisterer fortsatt i huset Wittelsbach.
Stjålne kyss
Stjålne kyss (fransk: Baisers volés) er en fransk film fra 1968 regissert av Francois Truffaut. Jean-Pierre Léaud og Claude Jade har hovedrollene.
I Stjålne kyss er Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud) prøver han å fange interessen til den unge, attraktive fiolinisten Christine Darbon (Claude Jade) uten å lykkes. Samtidig driver han fra jobb til jobb og ender til slutt som privatdetektiv. Da han faller for den elegante og noe eldre konen til en av hans klienter, savner Christine hans naive tilnærminger, og begynner således med sin egen forførende plan.
Arthur Tyler
Arthur Walter «Art» Tyler (født 26. juli 1915, død 23. august 2008) var en amerikansk bobkjører som deltok i de olympiske leker 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Tyler vant en olympisk bronsemedalje i bobsleigh under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i firerbob bak Italia og Sveits. De andre på laget var William Dodge, Charles Butler og James Lamy.
Tyler ble verdensmester i firerbob i 1959 i St. Moritz.
Polo under Sommer-OL 1920
Polo under Sommer-OL 1920. Polo var med på det olympisk programmet for tredje gang 1920 i Antwerpen, tidligere 1900 i Paris og 1908 i London.
On the Road 1982
On the Road 1982 er et progrockalbum utgitt i 1994 fra bandet Camel. Utgivelsen er et konsertalbum og regnes som den tredje offisielle piratutgaven (bootleg) fra Camel Productions. Konserten ble opprinnelig spilt inn av en nederlandsk radiostasjon den 13. juni 1982 ved Congressgibau i Haag i Nederland.
Hovedtapen fra radiostasjonen ble for øvrig ødelagt og denne utgivelsen er derfor tatt opp direkte fra miksebordet til lydtekniker Pete Ward. Gitaristen Andrew Latimer så på denne kilden som «lite ønsket» fra et produksjonsstandpunkt, siden blant annet bassgitaren på tapen ble betegnet som av meget dårlig kvalitet. Tre sanger som også ble spilt denne kvelden, «Remote Romance», «Rhayader Goes to Town» og «No Easy Answer» var av så dårlig forfatning at de ikke kunne brukes og er av den grunn ikke med på denne utgivelsen.
Andy Dalby kjent fra Kingdom Come og Vapour Trails er med som bakgrunnsvokalist under turneen og er med på denne utgivelsen. Mesteparten av låtene fra On the Road 1982 er fra det da nyutgitte albumet The Single Factor (1982), men inneholder også låter fra Nude (1981) og tidligere album.
Heimdal videregående skole
Heimdal videregående skole er en offentlig videregående skole som ligger i Trondheim i Trøndelag. Skolen ble opprettet i 1977. Skolen er per 2022 Trondheims nest største videregående skole med ca. 1000 elever og 100 lærere fordelt på fem studieretninger: studiespesialisering, elektrofag, idrettsfag og musikk, dans og drama, helse og oppvekstfag.
Heimdal vgs. har et samarbeid med Trønderhopp som innebærer at unge hopptalenter kan kombinere skolegang og trening i skihopp på et høyt nivå. Heimdal ble i skoleåret 2005/2006 en MOT-skole.
Shuangkengkou-demningen
Shuangkengkou-demningen er en demning med vannkraftverk i fylket Fengshun i prefekturet Meizhou, nordøst i Guangdong-provinsen i det sørlige Kina, anlagt i elva Xiaoxi He. Effekten er ca 200 MW.