cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amazonas
Munning
Definisjonen av nøyaktig hvor Amazonas' munning ligger, og hvor bred den er, er gjenstand for betydelig diskusjon, på grunn av områdets spesielle geografi. Elva Pará, som egentlig er munningen til elva Tocantins, og Amazonas er knyttet til hverandre gjennom en rekke mindre elvekanaler kalt furos, nær byen Breves, og mellom Pará og Amazonas ligger Marajó, ei øy på størrelse med Sveits. Hvis Pará og havfronten til Marajó-øya medregnes, er Amazonas' estuar rundt 325 km bredt, og bredden regnes i så fall fra Cabo Norte i delstaten Amapá, til Ponta da Tijoca nær byen Curuçá i delstaten Pará. Regnet på denne måten er Amazonas ved munningen bredere enn elva Themsen i England er lang. En mer konservativ måling som ekskluderer Pará-estuaret, fra munningen av elva Araguari til Ponta do Navio på nordkysten av Marajó, ville fremdeles gi Amazonas en bredde på over 180 km. Hvis man imidlertid kun tar elvas hovedløp i betraktning, mellom øyene Curuá (i delstaten Amapá) og Jurupari (i delstaten Pará), så blir bredden kun 15 kilometer.
Amazonas har ikke dannet et egentlig delta, ettersom Atlanterhavet har tilstrekkelig tidevanns- og bølgeenergi til å frakte mesteparten av Amazonas' sedimenter ut til sjøs. De store deltaene i verden ligger alle i relativt beskyttede havområder, mens Amazonas munner direkte ut i det turbulente Atlanterhavet.
Sideelver
Amazonas har i alt over 1000 sideelver. Blant de største, regnet oppover fra munningen, er:
Nedbørfelt og vannføring
Amazonas har det største nedbørfeltet av alle verdens elver. Det omfatter rundt 40 prosent av Sør-Amerika, eller et område på rundt 6 915 000 km², og strekker seg fra 5 °N til 20 °S. Elvas fjerneste kilder ligger i Andesfjellene, kun noen få titalls kilometer fra Stillehavet.
Amazonas har gjennom elva Casiquiare en naturlig vannforbindelse til Orinoco-bekkenet i nord. Casiquiare er en bifurkasjon, eller forgreining, av øvre Orinoco, og renner derfra sørover og inn i Rio Negro, som igjen munner ut i Amazonas.
Vannmengden som Amazonas fører ut i Atlanterhavet er kolossal, og kan i regntiden være opptil 300 000 m³/s, med et gjennomsnitt på 209 000 m³/s fra 1973 til 1990. Amazonas står for en femtedel av alt ferskvann som renner ut i verdenshavene hvert år. Elva skyver en enorm mengde ferskvann ut i havet, som danner en 400 km lang, og mellom 100 og 200 km bred «sky» i det salte havvannet. Ferskvannet, som er lettere, flyter på toppen av havvannet, tynner ut saltinnholdet og endrer fargen på havoverflaten over et område på opptil 1 000 000 km² i utstrekning. I mange århundrer har skip rapportert om ferskvann utenfor Amazonas' munning, men langt utenfor syne av land, i det som ellers syntes å være åpent hav.
Flom
Ikke alle Amazonas' sideelver er i flom samtidig. Mange starter flomtiden i november og kan fortsatt være i flom til i juni. Rio Negro begynner å stige i februar eller mars, og den begynner også å synke i juni. Madeira stiger og faller to måneder tidligere enn resten av Amazonas. Gjennomsnittsdybden i hovedelva i regntiden er rundt 40 meter, og den gjennomsnittlige bredden kan være opptil 40 km.
Hvert år i regntiden stiger elva mer enn ni meter, og oversvømmer de omkringliggende skogene, som kalles várzea («oversvømte skoger»). I den tørre årstiden er i gjennomsnitt 110 000 km² av Amazonasbekkenet dekt av vann, mens dette i regntiden øker til 350 000 km².
Diskusjon om elvas lengde
Diskusjonen om hvorvidt Amazonas eller Nilen er verdens lengste elv, har foregått i mange tiår. Det historiske konsensus blant geografiske autoriteter har vært å anse Amazonas som verdens nest lengste elv, og at Nilen er den lengste. Amazonas' lengde har blitt målt av forskjellige geografer til å være alt fra 6 259 og 6 800 kilometer. Elva blir ofte hevdet å være «minst» 6 400 km lang. Nilen oppgis å være fra 5 499 til 6 690 kilometer lang, og blir ofte hevdet å være «rundt» 6 650 km lang. Det er mange faktorer som kan påvirke disse målingene; ikke minst bidrar Amazonas' svært komplekse løp, som også endrer seg med årstidene og fra år til år, til å komplisere prosessen med å fremskaffe nøyaktige målinger.
En studie utført av brasilianske forskere konkluderte i 2007 med at Amazonas er lengre enn Nilen. I stedet for den mer vanlige metoden med å følge elvas hovedløp beregnet disse forskerne elvas lengde som den lengste vei vannet tilbakelegger fra kilden til havet, og kom da fram til at Amazonas var 6 992 km lang. De tok utgangspunkt i Nevado Mismi, som i 2001 ble kunngjort som Amazonas' kilde av National Geographic Society, og beregnet seg ned til begynnelsen av estuaret Canal do Sul, for deretter å gjøre en skarp sving tilbake langs elveløp i tidevannssonen sør for øya Marajó og så tilslutt inkludere estuaret Río Pará i hele dens lengde. Med samme metode beregnet de også Nilens lengde til 6 853 km, som er lengre enn tidligere estimater, men fremdeles kortere enn Amazonas. Guido Gelli, vitenskapsdirektør for Det brasilianske instituttet for geografi og statistikk (IBGE), uttalte i juni 2007 til den brasilianske TV-kanalen Globo at det nå kunne anses som et faktum at Amazonas var verdens lengste elv. Men andre forskere har imidlertid hatt tilgang til de samme dataene, og det har ikke på noen måte dannet seg noe konsensus til støtte for påstandene til de brasilianske forskerne. Per 2010 er lengden til både Amazonas og Nilen fortsatt åpen for tolkning og debatt.
Dyreliv
Mer enn en tredjedel av alle arter i verden holder til i Amazonasregnskogen, som dekker store deler av Amazonasbekkenet og har et areal på over 5 400 000 km² og er den rikeste tropiske skogen i verden når det gjelder biodiversitet. Det er for tiden kjent over 2 100 fiskearter i Amazonasbekkenet, og flere blir oppdaget hvert år. I tillegg til de tallrike artene av fisk, krypdyr og pattedyr finnes det også krabber og skilpadder i elva.
Pattedyr
Sammen med Orinoco er Amazonas hovedhabitat for amazonasdelfinen (Inia geoffrensis), også kalt boto. Den er den største arten av elvedelfiner, og kan bli opptil 2,6 meter lang. Fargen på skinnet endres med alderen, og varierer fra grå når den er ung til rosa og hvit når den når moden alder. Delfinene bruker ekkolokalisering for å navigere og jakte i elva. En annen delfinart, tucuxi (Sotalia fluviatilis), finnes også i elvene i Amazonasbekkenet og også langs øst- og nordkysten av Sør-Amerika. Amasonmanaten (Trichechus inunguis), en planteeter som også kalles «sjøku», finnes i Amazonas og sideelvene. Bestanden er begrenset til ferskvann, og i motsetning til andre manater beveger de seg ikke ut i saltvann. Arten er klassifisert som sårbar av Verdens naturvernunion. Amazonas og sideelvene er hovedhabitat for kjempeoteren (Pteronura brasiliensis). Kjempeoteren tilhører veselfamilien og er den største i sitt slag. På grunn av ødeleggelse av leveområder og jakt har bestanden blitt dramatisk redusert.
Krypdyr
Anakondaslangen finnes på grunt vann i Amazonasbekkenet. Den er en av verdens største slangearter, og tilbringer mesteparten av tiden i vannet, med bare neseborene over vannflaten. Kaimaner, som er beslektet med alligatorer og andre krokodillearter, lever også i Amazonas. Kaimaner kan også være farlige for mennesker, og angrep har vært registrert.
The Rusty Trombone
The Rusty Trombone er et norsk rockeband som ble opprettet sommeren 2009 på Nesodden.
Amazonas
Fisk
Fiskefaunaen i Amazonas er sentrum for artmangfoldet av neotropiske fisker, dvs. ferskvannsfisker i Mellom- og Sør-Amerika, hvor det er 5 600 kjente arter. Oksehaien (Carcharhinus leucas) har blitt observert 4 000 km opp i Amazonas, ved Iquitos i Peru. Arapaima, som i Brasil kalles pirarucu (Arapaima gigas), er en av verdens største ferskvannsfisker, med en maksimal lengde på over 4,5 meter og vekt opp til 200 kg. En annen av Amazonas' ferskvannsfisker er i beintungefiskfamilien, så som sølvarowana (Osteoglossum bicirrhosum), som også er en rovfisk og veldig lik arapaima, men som bare blir 1,2 meter lang. Også til stede i stort antall er den notoriske pirayaen, en kjøttetende fisk som samles i store stimer og som kan angripe husdyr og endog mennesker. Det finnes mellom 30 til 60 forskjellige pirayaarter, men bare noe få av disse er kjent for å angripe mennesker, hvorav den mest kjente er rødbukpiraya (Pygocentrus nattereri). Candirú er et antall parasittiske, snyltemaller som alle er hjemmehørende i Amazonas. Elektrisk ål (Electrophorus electricus) og mer enn 100 svakt elektriske fiskearter (gymnotiformes) finnes også i Amazonasbekkenet.
Geologisk historie
Før oppsplittingen av superkontinentet Gondwana rant en forløper for dagens Amazonas (Uramazonas) i motsatt retning, fra øst mot vest, og munnet ut i Stillehavet. Foruten Sør-Amerika omfattet Gondwanas landmasse mot øst også Afrika, det indiske subkontinent, Australia og Antarktika. Ifølge én hypotese lå Amazonas' kilder for 130 millioner år siden midt inne i Afrika, i Ennedi-massivet nordøst i republikken Tsjad. Med en lengde på 14 000 km ville Uramazonas i så fall ha vært den lengste kjente elva i Jordens historie. At elvas hypotetiske øvre løp skulle ha strekt seg så langt øst anses imidlertid som tvilsomt, ettersom det hverken er funnet en passende dallinje eller andre spor etter en slik elv på det afrikanske kontinentet.
The Rusty Trombone
Bandet startet i et av øvingslokalene til Nesodden musikkverksted og spilte også inn sin første EP der høsten 2009. Bandet hadde sin første konsert på Lille Woodstock i august 2009, da med Bjørn Dugstad Rønnow bak trommene. Første konsert med den nåværende besetningen var på Garagefestival. Bandet spiller egenkomponerte sanger med inspirasjon hentet fra Queens of the Stone Age, Kaizers Orchestra og Nick Cave.
Amazonas
Geologisk historie
Etter at Gondwana hadde delt seg opp, driftet den søramerikanske kontinentalplaten mot vest. Amazonasbekkenet ble dermed avskåret fra de tidligere kildeområdene til Uramazonas, og langs østranden av området ble elvedaler liggende tørre. På vestkysten av kontinentet begynte samtidig Andesfjellene å heve seg, som følge av at den søramerikanske plate ble skjøvet mot Nazcaplaten i Stillehavet. Uramazonas' utløp mot vest ble på grunn av dette sperret, og for cirka 10 til 15 millioner år siden snudde elvas retning mot øst. Men ettersom det også fant sted en landhevning i sentrum av Amazonasbekkenet, foregikk dette i to faser: Mens det på østsiden av hevingen allerede rant en forløper til Amazonas ut i Atlanterhavet, så dannet det seg på vestsiden enorme innsjøer, hvis bunnsedimenter idag utgjør store deler av grunnen i Amazonasbekkenet. Først da disse innsjøene for rundt fem millioner siden også fikk utløp mot øst, kunne det nåværende elvesystemet utvikle seg.
Dette forklarer for det første hvorfor Amazonas' elvebekken blir smalere ned mot munningen, noe som er uvanlig, og for det andre hvorfor det i Amazonas' øvre løp, tusenvis av kilometer fra nærmeste hav, finnes dyr som ferskvannsrokker, reker, tunger, sjøkuer, delfiner og endog haier. Flere av disse dyrene vandret inn i Amazonas mens elva ennå munnet ut i Stillehavet, og ble senere avskåret fra havet.
Oppdagelseshistorie
Amazonaselvas munning ble oppdaget første gang av europeere i 1499 eller 1500. Italieneren Amerigo Vespucci og spanjolen Vicente Yáñez Pinzón kom dit omtrent samtidig med sine skip. Vespucci anses vanligvis å ha vært den første som så munningen, men Pinzón var den første som seilte oppover elva, til et sted rundt 80 kilometer fra munningen. Pinzón kalte elva Río Santa María del Mar Dulce, som senere ble forkortet til Mar Dulce (som betyr «Ferskvannshavet», etter ferskvannet fra elva som gikk langt ut i havet).
Francisco de Orellana, en av Gonzalo Pizarros løytnanter, la i 1541 ut på en ekspedisjon for å utforske Sør-Amerikas indre øst for Quito for å finne El Dorado og «Kanellandet». Han hadde ordre om å følge elva Coca og returnere når elva nådde sitt samløp. Etter 170 km rant Coca sammen med elva Napo (ved stedet som nå heter Puerto Francisco de Orellana), men mennene hans truet med mytteri hvis han fulgte sine ordre og returnerte. Den 26. desember 1541 aksepterte han å endre ekspedisjonens formål til erobring av nytt land for Kongen av Spania, og de førtini mennene bygde en større båt for å seile nedover elva med. Etter en reise på 600 km ned Napo, under konstante trusler fra omaguaene som bodde langs elva, nådde de Napos samløp med elva som nå heter Amazonas, i nærheten av den nåværende byen Iquitos. De fulgte deretter Amazonas over ytterligere 1200 km til samløpet med Rio Negro (ved den nåværende byen Manaus), som de nådde 3. juni 1542.
I 1560 foretok en annen spansk conquistador, Lope de Aguirre, den andre reisen ned langs Amazonaselva. I 1637–47 var den portugisiske oppdageren Pedro Teixeira den første til å seile opp elva fra Belém ved munningen, til Quito, som var en del av det spanske Visekongedømmet Peru, og deretter returnere samme vei. Teixeiras ekspedisjon var meget stor, rundt 2000 personer i 37 store kanoer.
Fra 1648 til 1652 ledet António Raposo Tavares en av de lengste kjente ekspedisjonene, fra São Paulo til Amazonas' munning. Ekspedisjonen utforsket mange av dens sideelver, blant annet Rio Negro, og tilbakela en distanse på over 10 000 km. Den første vitenskapelige utforskningen av Amazonaselva ble gjennomført av Charles Marie de La Condamine.
I dagens Brasil, Ecuador, Bolivia, Colombia, Peru og Venezuela ble det etablert en rekke religiøse og kolonibosetninger langs breddene til de viktigste elvene og sideelvene, med henblikk på handel, slavehandel og evangelisering blant urfolkene i den enorme regnskogen. Samuel Fritz, omaguaenes apostel, grunnla rundt førti misjonslandsbyer. Den totale befolkningen i den brasilianske delen av Amazonasbekkenet var i 1850 kanskje 300 000, hvorav rundt to tredjedeler besto av europeere og slaver, hvorav slavene utgjorde rundt 25 000. Den viktigste handelsbyen, Pará (nå Belém), hadde mellom 10 000 og 12 000 innbyggere, medregnet slaver. Byen Manáos, nå Manaus, ved munningen av Rio Negro, hadde en befolkning på mellom 1 000 og 1 500. Alle de andre landsbyene og bosetningene, helt opp til Tabatinga ved Brasils grense mot Peru, var relativt små.
Dampbåtenes tid
Virksomheten ble imidlertid en suksess, og påkalte oppmerksomhet til mulighetene for økonomisk utnyttelse av Amazonas. Et annet selskap startet snart handel på Madeira, Purus og Negro, et tredje startet en rute mellom Pará og Manaus, og en fjerde fant det lønnsomt å trafikkere noen av de mindre elvene. I den samme perioden økte Amazonasselskapet sin flåte. Privatpersoner bygde og drev også sine egne små dampbåter både på hovedelva og de mange sideelvene. Den 31. juli 1867 erklærte Brasils regjering at Amazonas var åpen for alle flagg, med virkning fra 7. september 1867. Beslutningen kom etter konstant press fra sjømaktene og fra landene som omkranset det øvre Amazonasbekkenet, spesielt Peru, men regjeringen begrenset dette til enkelte spesifikke steder: Tabatinga – ved Amazonas, Cametá – ved Tocantins, Santarém – ved Tapajós, Borba – ved Madeira og Manaus – ved Rio Negro.
Delvis grunnet den handelsmessige utviklingen som følge av dampbåttrafikken, sammen med den økende internasjonale etterspørselen etter naturgummi (1880–1920), utviklet byene Manáos (nå Manaus) og Pará (nå Belém) i Brasil og Iquitos i Peru seg til blomstrende, kosmopolitiske sentra for handel og spektakulær, om enn illusorisk, moderne byvekst. Dette var spesielt tilfelle for Iquitos under toppen på «gummibonanzaen» på slutten av 1800- og begynnelsen på 1900-tallet, da denne dynamiske boomtown'en var kjent i utlandet som Amazonas' St. Louis. Utenlandske selskaper etablerte seg i byen med kontorer for å kontrollere utvinningen av gummi. I 1851 hadde Iquitos en befolkning på 200 og innen 1900 hadde den nådd 20 000. I 1860-årene ble rundt 3 000 tonn gummi eksportert hvert år, og innen 1911 hadde den årlige eksporten vokst til 44 000 tonn og utgjorde 9,3 % av Perus totale eksport. Under gummiboomen er det estimert at sykdommer som ble brakt inn av immigranter, så som tyfus og malaria, tok livet av 40 000 innfødte.
Den første direkte utenlandshandelen med Manaus tok til rundt 1874. Lokal handel langs elva ble fortsatt av Amazon Steam Navigation Company, de engelske etterfølgerne til Amazonasselskapet, og også et stort antall mindre dampbåter tilhørende selskaper som var involvert i gummihandelen, og trafikken omfattet Negro, Madeira, Purus og mange andre sideelver, blant annet Marañón til havner så langt unna som Nauta i Peru. Amazon Steam Navigation Company hadde 38 fartøyer.
Ved inngangen til 1900-tallet var de viktigste eksportvarene fra Amazonasbekkenet naturgummi, kakaobønner, paranøtter og en del andre produkter av mindre betydning, som pelser, tømmer, gull og eksotiske skogsprodukter (kvae, bark, vevde hengekøyer, verdifulle fjær, levende dyr, etc).
Det 20. og 21. århundre
I 350 år etter de første europeerne kom til Amazonas, forble den portugisiske delen av bekkenet et ubenyttet tidligere jordbrukslandskap og matsankingsområde befolket av urfolk som hadde overlevd ankomsten av europeiske sykdommer. På slutten av 1800-tallet var det totale dyrkede arealet i nedslagsfeltet til elva trolig mindre enn 65 km² om de begrensede og primitivt dyrkede områdene i fjellene holdes utenfor. Denne situasjonen skulle endre seg dramatisk i løpet av det 20. århundre.
I 1960 bidro byggingen av den nye hovedstaden Brasília i innlandet av Brasil også til åpningen av Amazonas-bassenget. Et storstilt koloniseringsprogram førte til at familier fra nordøstre Brasil flyttet til skogen, oppmuntret av løfter om billig land. Mange bosetninger vokste langs veien fra Brasília til Belém, men jorda i regnskogen viste seg å være vanskelig å dyrke.
Likevel fortsatte de langsiktige utviklingsplanene. Veier ble ryddet gjennom skogen, og i 1970 begynte arbeidet med den transamazoniske hovedveien (Transamazônica). Tre banebrytende hovedveier ble ferdigstilt innen ti år, men levde aldri opp til forventningene. Store deler av den transamazoniske hovedveien og dens tilhørende veier er forlatt og ufremkommelige i regntiden. Små byer og landsbyer er spredt over skogen og fordi vegetasjonen er så tett er noen fjerntliggende områder fortsatt uutforsket.
Skipstrafikk
Elva Amazonas er fortsatt hovedtrafikkåren i Amazonasbekkenet, spesielt for godstransport. Det er ingen jernbaner, og veier er få og ofte uframkommelige i regntiden. De fleste byene blir betjent med rutefly, men for en stor del av innbyggerne i Amazonas-regionen er de typiske lokale rutebåtene den vanligste transportmåten. De fleste passasjerene overnatter i medbrakte hengekøyer på de øvre dekkene, mens den nedre delen av skipet brukes til transport av gods. På vei nedover elva bruker skipene hovedstrømmen, mens de oppstrøms bruker de mange sidekanalene hvor vannføringen og stømhastigheten er lavere.
Hovedelva, som er mellom to og ti kilometer bred, er seilbar for havgående fartøyer opp til Manaus, 1500 km fra munningen. Mindre fartøyer, på mellom 3000 og 9000 tonn og opptil 5,5 meter dypgang, kan nå helt til Iquitos i Peru, 3600 km fra havet. Mindre elvebåter kan nå ytterligere 780 km lengre oppover, til fjellkløfta Pongo de Manseriche i sideelva Marañón. De viktigste havnebyene ved Amazonas er Iquitos i Peru, Leticia i Colombia og Manaus i Brasil. Også de største sideelvene, som Negro og Tapajos, blir trafikkert av skip. Ved munningen av elva går hovedskipsfartsleden langs den 300 meter brede Canal de Breves sør for øya Marajo til havnebyen Belém øst for elva Pará.
Veitransport
Ingen bruer krysser over Amazonas' hovedløp. Dette skyldes ikke de store dimensjonene, for over mesteparten av dens lengde er Amazonas' bredde godt innenfor hva som er mulig å krysse med dagens teknologi. Imidlertid renner storparten av elva gjennom tropisk regnskog, hvor det er få veier og enda færre byer, så det har ikke vært behov for bruer. I oktober 2010 åpnet imidlertid Ponte Rio Negro over sideelva Rio Negro ved Manaus, bare 11 kilometer fra hvor den munner ut i Amazonas.
Rundt 2–400 kilometer sør for Amazonas ligger den over 4000 km lange hovedveien Transamazônica (BR-230), som går parallelt med elva. Veien var opprinnelig planlagt å gå helt til Colombia og Ecuador i vest, men byggingen stanset ved byen Lábrea ved sideelva Purus. De vestlige delene av veien er ikke asfaltert og er i dag i dårlig forfatning, spesielt vest for Itaituba.
Sandarne
Sandarne er et tettsted i Söderhamn kommune i Gävleborgs län i landskapet Hälsingland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 2 067 innbyggere.
Ellen Stensrud
Ellen Stensrud (født 22. november 1953) var hovedkasserer i LO. Hun ble valgt som førstesekretær i LO på kongressen i 2009 – men overtok som hovedkasserer høsten 2010, da Bente Halvorsen ba seg fritatt grunnet sykdom. Stensrud gikk av på LO-kongressen i 2013.
Stensrud har 3-årig realskole, og begynte å jobbe som fabrikkarbeider da hun var 16 år. Fra 1969 til 1972 var hun ufaglært arbeider ved Tandberg Radiofabrikk og fra 1972 til 1986 ved Nordiskafilt.
I 1986 ble hun valgt til leder for fagforeningen Jern og Metall Oslo, og hadde dette vervet til 1990. I denne perioden fikk hun tilnavnet «Jern-Ellen». Hun var spesialrådgiver i LO fra 1990 til 1994, avbrutt av et seks måneder som nestleder ved LOs internasjonale avdeling.
Fra 1994 til 2001 var hun informasjonssjef i LO. Hun ble valgt til LO-sekretær, dvs. medlem av LOs øverste ledelse, av LO-kongressen i 2001. Stensrud hørte til den indre kretsen til LO-leder Yngve Hågensen.
André Grétry
Biografi
Andrés far var fiolinist ved kirkene St. Martin og St. Denis i Liège, og han ga sønnen den første musikkundervisningen. Senere begynte André som korgutt i kirken Saint-Denis. I sine memoarer nevner han den strenge korlederen Georges-Henri Wenick. Sin første cembalo- og komposisjonsundervisning fikk han av Nicolas Rennekin, senere av Henri Moreau, kapellmester ved St. Paul. Større betydning fikk den praktiske veiledningen han fikk ved å overvære framføringene til et italiensk operaselskap. Her hørte han operaene til Galuppi, Pergolesi og andre mestre, og det førte til et ønske om å gjøre egne studier i Italia. For å skaffe seg økonomiske midler komponerte han i 1759 en messe som han dediserte til kannikene av katedralen i Liège, og det var takket være et stipend fra dem at han i mars 1759 kunne begynne på et fem års studium ved Collège de Liège i Roma. Ifølge ham selv oppnådde han aldri mer enn å bli en middelmådig harmoniker og kontrapunktiker.
Fra 1762 fikk han undervisning av Giovanni Battista Casali, kapellmester ved Laterankirken. I Roma komponerte han en Confitebor som han sendte til Liège, og for det romerske karnevalet i 1765 opera-intermezzoet (en forløper for operetten) La Vendemmiatrice som ble hans første store suksess. Han besto en prøve til det velrenommerte «Accademia dei Filarmonici» i Bologna. Til dette forberedte han seg sammen med Padre Martini. Mens han ennå var i Italia komponerte han seks strykekvartetter som han senere publiserte i Paris som opus 3.
Ellen Stensrud
Stensrud innehar en rekke styreverv, bla. som nestleder av rådet for fagopplæring i arbeidslivet. I tillegg har hun vært medlem av Oslo Arbeiderpartis representantskap, Ytringsfrihetskommisjonen, styremedlem i Statoil samt styremedlem i Oslo Arbeiderparti.
André Grétry
Biografi
Det skal ha vært etter å studere orkestreringen av en av Pierre-Alexandre Monsignys operaer som han hadde lånt av en sekretær ved den franske ambassaden i Roma, at han egnet seg til fransk komisk opera. På nyttårsdagen 1767 forlot han Roma og bodde en kort stund i Genève hvor han levde av musikk- og komposisjonsundervisning, og dessuten ble kjent med Voltaire, samt skrev en operette. Det var her han fikk sin første kontakt med fransk musikk. I 1767 i begav han seg til Paris, hvor han etter en relativt kort periode som ukjent og fattig musiker, blant annet med hjelp av grev Gustaf Philip Creutz, den svenske ambassadøren, fikk suksess med sine komiske operaer Le Huron (1768) og Lucile (1769).
Senere fulgte flere suksesser, blant med Le tableau parlant, Zémire et Azor, L'ami de la maison, Raoul («Blaubart») og Richard Coeur-de-Lion, hvorav de senere har vært populære fram til vår tid.
Grétry skrev rundt femti operaer tilsammen. Hans mesterstykker var Zémire et Azor og Richard Coeur-de-lion – den første skrevet 1771, den andre i 1784. Richard Coeur-de-lion ble indirekte knyttet til en stor historisk hendelse. I operaen finnes romansen «O Richard, O mon Roi, l'univers t'abandonne», som ble sunget ved banketten som livvakten ga til offiserene ved garnisonen i Versailles den 3. oktober 1789, en hendelse like «fatal som Thyestes'» bemerket den satiriske skotske forfatteren Thomas Carlyle. Det franske folkets svar på dette uttrykket for kongelojalitet som altså var lånt fra Grétrys opera, var Marseillaisen. Richard Cœur de Lion, som handlet om den engelske kongen Rikard Løvehjerte ble siden oversatt og tilpasset engelsk teater ved John Burgoyne.
Grétry var den første som skrev for «tuba curva», et instrument som i romersk tid var kjent som cornu. Han benyttet tuba curva i musikken til Voltaires begravelse.
Komponisten selv var ikke upåvirket av de store hendelsene han var vitne til, og titlene til en del av hans operaer, som La rosière républicaine og La fête de la raison, har opplagte hentydninger til den epoke som de ble skrevet under, men de er mer pièces de circonstance, preget av omstendighetene, og den republikanske entusiasme som ble framvist var ikke ekte. Noe mer vellykket var Grétrys behandling av klassiske emner. Hans styrke lå i karakterskildringen, og i å uttrykke det vare og det som kanskje kan kalles for fransk stemning eller sinnelag. Instrumenteringen hans var derimot så svak at noen av hans verker måtte skrives om av andre komponister for at de skulle bli akseptable for moderne lyttere.'
I løpet av den franske revolusjonen mistet han det meste av sine eiendommer, men tross politiske motsetninger rivaliserte de påfølgende regjeringene om å ære komponisten. Han mottok etterhvert utmerkelser og belønninger av mange slag, og republikken gjorde ham til en inspektør av konservatoriet, mens Napoléon Bonaparte utmerket ham med Æreslegionen og en pensjon.
Grétry døde i 1813 i kommunen Montmorency i Paris, i huset som tidligere hadde tilhørt Jean-Jacques Rousseau. Femten år etter hans død ble hjertet overført til fødestedet – tillatelsen ble først gitt etter en lengre rettssak. I 1842 ble en større bronsestatue av komponisten satt opp i Liège.
Populærkultur
I filmen Den røde fiolin (1998) kan man ved siden av John Coriglianos oscarbelønte originalmusikk høre komposisjoner av Grétry.
Piirissaare kommune
Piirissaare  er en tidligere landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland. Kommunen hadde cirka 80 innbyggere og et areal på om lag 8 km². Kommunens administrasjonssenter lå i Tooni med 80 innbyggere,.
Peipsiääre kommune
Peipsiääre er en landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland, plassert nordøst i fylket langs bredden av Peipus-sjøen. Kommunen har cirka 5 458 innbyggere (2019) og et areal på om lag 652 km². Kommunens administrasjonssenter ligger i Alatskivi.
Før kommunereformen i 2017 hadde Peipsiääre et areal på 31 km² med 831 innbyggere (2010). I 2017 vokste Peipsiääre gjennom at nabokommunene Kallaste, Alatskivi, Pala (overført fra Jõgeva fylke) og Vara ble tatt opp i kommunen.
Nõo kommune
Nõo  er en landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland, plassert litt sørvest i fylket, vest for Tartu og øst for byen Elva. I vest renner Elva-vassdraget igjennom kommunen fra byen Elva, og danner tre innsjøer i nordvest. Strekningen mellom byene Nõo og Elva danner et sammenhengende byområde via de mellomliggende tettstedene Peedu og Tõravere, med elv, hovedvei og jernbane som bindeledd. I kommunen er elvedalen bred og myrlendt. Jordsmonnet er svært fruktbart langs elvebreddene.
Kommunen har cirka 2 570 innbyggere og et areal på om lag 169 km². Kommunens administrasjonssenter er småbyen Nõo med 1 550 innbyggere, mens Tõravere har 293 innbyggere. Folketallet i kommunen er svakt fallende.
Historie
Landsbyen Peedu nevnes allerede 1638, da det var vannmølle i elva her og i Nuti på andre siden av elva. Vannmøllen i Peeda fikk etterhvert to turbiner, som drev henholdsvis kornmølle og ullmølle. Dette stedet er populært utfartsmål for folk i Tartu og fylket ellers. Blant de mange kunstnerne som ble trukket til dette stedet var Juhan Nõmmik (1902–1975).
I 1964 fikk tettstedet Tõravere et astronimisk observatorium, knyttet til Tartu universitet. Dette er fortsatt Estlands største av sitt slag, og brukes til himmelobservasjon og undervisning.
11-17-70
11-17-70 (også kjent som 17-11-70 i Storbritannia) er et konsertalbum av Elton John. Albumet ble spilt inn 17. november 1970 live i A&R studio i New York og sendt direkte i radio. Albumet ble produsert av Gus Dudgeon.
Sporliste
Alle sanger skrevet av Bernie Taupin og Elton John unntatt hvor annet er notert.
Side 1:
Side 2:
Per Kleppe
Per Andreas Hildhe Kleppe (1923–2021 ) var en norsk sosialøkonom og politiker (Ap). Han var statsråd i de fire arbeiderparti­regjeringene fra 1971 til 1981, og var den finansministeren på 1900-tallet som satt lengst sammenhengende med sine seks år i departementet fra 1973 til 1979.
Bakgrunn og yrkeskarriere
Kleppe var sønn av advokat Knut Sigurd Kleppe (1897–1980) og husmor Nathalie Mathilde Andersen (1896–1973). Han var fra 1951 gift med den svenskfødte redaktøren og ingeniørdatteren Margaretha Ström (1917–1997).
Han ble født i Kristiania, men flyttet med familien til Bergen som seksåring og tok examen artium her i 1941. Videre hadde han sosialøkonomisk embedseksamen fra Universitetet i Oslo fra 1956. Kleppe var sekretær i Finansdepartementet 1952–1953, sekretær i Statistisk sentralbyrå 1953–1954, sekretær i Forskningsrådenes fellesutvalg 1954–1957, heldagssekretær i Den finanspolitiske komité 1962–1963, avdelingssjef ved EFTA-sekretariatets økonomiske avdeling i Genève 1963–1967, utredningssjef ved Arbeiderbevegelsens utredningskontor 1967–1971 og 1972–1973 samt generalsekretær i EFTA 1981–1988. Etter sin tid i EFTA var han tilknyttet Forskningsstiftelsen Fafo, hvor han deltok i utredningsarbeid og aktuelle politiske debatter.
Politisk arbeid
Kleppe hadde en borgerlig bakgrunn, men orienterte seg mot arbeiderbevegelsen etter å ha hatt Trygve Bull som lærer på middelskolen og meldte seg inn i AUF som 14-åring.
I 1940 ble Kleppes far medlem av NS, og Kleppe brøt i praksis sin kontakt med faren. Hans yngre bror, Fartein Simling Kleppe, var mer påvirket av faren. Han vervet seg til Østfronten og falt sommeren 1944 i Nord-Russland, øst for grensen til finsk Lappland, 18½ år gammel. Per Kleppe sto sin bror nær selv om de hadde forskjellige politiske holdninger. Kleppe skrev senere i sine memoirer at hans brors skjebne ble et sår som ikke hadde latt seg lege. . Da krigen var over, hadde han i praksis mistet både sin far og sin bror.
Han tok kontakt med Arbeiderparti-miljøet i Oslo, dit han hadde flyttet for å studere. Han var formann i Sosialistisk Studentlag 1948–1949, det eneste medlemmet av AUFs sentralstyre med borgerlig bakgrunn 1949–1955 og formann i Det europeiske ungdomsråd 1953–1955. Som student var han også varamedlem av Oslo bystyre 1952–1955 og tredje vararepresentant til Stortinget fra Oslo 1954–1957.
Etter fullendte studier var han statssekretær i Finansdepartementet 1957–1962, og som utredningssjef ved Arbeiderbevegelsens utredningskontor fikk han ansvaret for å trekke opp linjene for Arbeiderpartiets økonomiske politikk. Deretter var han handels- og skipsfartsminister i Trygve Brattelis første regjering 1971–1972 og spilte en sentral rolle i forhandlingene om norsk medlemskap i EF. Kleppe var varamedlem av Arbeiderpartiets sentralstyre 1969–1981.
Kleppe var senere finansminister i Trygve Brattelis andre regjering og Odvar Nordlis regjering 1973–1979 og kom således inn i departementet med en sjelden faglig tyngde, men opplevde å bli utskjelt i media og upopulær i LO, som oppfattet ham som egenrådig. Hans hovedoppgave var å holde økonomien igang og sikre full sysselsetting etter oljekrisen, som mange fryktet ville forårsake økonomiske nedgangstider internasjonalt. Kleppe førte en keynesiansk motkonjunkturpolitikk for å redusere inflasjon og arbeidsløshet. Per Kleppes navn er også sterkt forbundet med «Kleppe-pakker». I 1979 gikk han over til å bli statsråd i Planleggingssekretariatet, eller minister for samordnet langtidsplanlegging, og trakk seg ut av rikspolitikken etter stortingsvalget 1981.
Blåkortsaken
I 1977 ble det avslørt at statsråder og tidligere inspektører i Luftfarttilsynet som hadde vært ansatt i SAS, hadde hatt «blåkort» siden reorganiseringen av SAS i 1951. Innehavere av kortet fløy gratis privat over hele verden. Kleppe, som da var statsråd, uttalte i den forbindelse at «flyene går jo uansett». Denne uttalelsen ble gjenstand for mye debatt og ble siden hyppig sitert.
Utmerkelser
Kleppe ble i 1989 utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs orden. Han ble også tildelt en rekke andre lands ordener og var innehaver av storkors av den portugisiske Kristusordenen fra 1978, Det jugoslaviske flaggs orden med gullstjerne i halsbånd (3. klasse) fra 1987, storkors av Finlands løves orden fra 1988, storkors av Den islandske falkeorden fra 1988 og storkors av den svenske Nordstjerneordenen fra 1988.
Kleppe ble i 1978 tildelt pressefotografenes Snill Gutt-statuett.
Ajusco
Ajusco (3930 moh) er en vulkan og en fjellkjede like sør for Mexico by i Tlalpan sør i Distrito Federal i Mexico.
Cumbres del Ajusco nasjonalpark dekker deler av fjellkjeden.
De høyeste toppene i Ajusco er:
Deir Yassin
Deir Yassin (arabisk: دير ياسين), var en palestinsk landsby som i 1948 ble okkupert av Israel. Den er kjent for Deir Yassin-massakren som ble anført av Irgun-styrkene under ledelse av Menachem Begin. Lehi (Stern-gjengen) deltok også, og militsgruppene fikk artilleristøtte fra Haganah. Antallet palestinere som ble drept oppgis i forskjellige kilder til mellom 100 og 250. Som resultat ble byen lagt øde, og massakren fikk også store konsekvenser for hele Palestina, siden ryktet om massakren bidro til panikk og masseflukt blant de palestinske araberne. Deir Yassin-massakren innleder dermed det som i palestinsk historieskriving omtales som al-Nakba – «katastrofen».
Deir Yassin eksisterer ikke lenger, den jødiske bydelen Kfar Sha'ul i det moderne Jerusalem ligger nå der hvor den arabiske landsbyen en gang lå.
Owe Jonsson
Owe Jonsson (født 23. november 1940 i Växjö, død 29. september 1962) var en svensk friidrettsutøver, ishockey- og bandyspiller.
Jonsson var en fremragende sprinter som konkurrerte på distansene 100, 200 og 400 meter. Han satte svensk rekord seks ganger på 200 meter som var hans beste distanse. Han ble europamester på 200 meter under EM 1962 i Beograd med tiden 20,7 som var ny mesterskapsrekord. Mindre enn to uker senere omkom han i en tragisk bilulykke på veien mellom Växjö og Alvesta. En gate nær friidrettsanlegget i Växjö er oppkallet etter ham.
NM i bandy 1988
'''Det 71. Norgesmesterskapet i bandy – 1988'''
Drafn vant seriemesterskapet. Drafn, Røa, Stabæk og Solberg gikk til semifinale.
Ljusne
Ljusne er et tettsted i Söderhamn kommune i Gävleborgs län i landskapet Hälsingland i Sverige. Det ligger ved elva Ljusnans utløp i Bottenhavet, cirka femten kilometer sør for Söderhamn. I 2010 hadde tettstedet 1 917 innbyggere.
Ljusne har jernbanestasjon på Ostkustbanan. E4 passerer rundt tre kilometer vest for tettstedet.
Puhja kommune
Puhja  er en tidligere landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland. Kommunen lå lengst vest i fylket, den hadde cirka 2 400 innbyggere og et areal på om lag 166 km². Kommunens administrasjonssenter lå i Puhja med 982 innbyggere, mens Ulila har 307 innbyggere. Folketallet i kommunen var svakt fallende.
Stone Cold Classics
Stone Cold Classics er et samlealbum av det engelske rockebandet Queen. Det ble utgitt 11. april 2006, i sammenheng med en episode av den amerikanske TV-serien American Idol, hvor deltakerne fremførte sanger av Queen.
Monolever
Monolever er en betegnelse på et asymmetrisk oppheng av hjul på motorsykkel, scooter og moped. Normalt er hjul på to-hjulinger festet i to punkt på et gaffelformet oppheng. På kjøretøy med monolever har gaffelen bare én arm, og hjulet er skrudd fast med hjulmuttere som på en bil. Dette forekommer oftest på bakhjulsoppheng, men er kjent også som forhjulsoppheng.
Tlapacoya
Tlapacoya er et viktig arkeologisk sted i Mexico. Det befinner seg ved foten av Tlapacoyavulkanen, sørøst for Mexico by, ved den tidligere bredda av den forsvunne Chalcosjøen. Tlapacoya var et viktig område for Tlatilcokulturen.
Tlapacoya er særlig kjent for figurinene sine. Disse avanserte keramikkfigurinene ble lagd hovedsakelig mellom 1500 og 300 f.Kr. og er representative for den førklassiske perioden.
Tlapacoya var også produksjonssentrum, for de såkalte «dragepottene». Disse flatbunnede, sylindriske bollene har hvite eller lyse overflater dekka av abstrakte tegninger i olmekisk stil, vanligvis av jaguarer.
Tilgi meg
Tilgi meg er en norsk talkshow som gikk på TV3 fra 1995 til 1996. Programleder for seriens første sesong var Siv Stubsveen. Hun ble i 1996 erstattet av Christina Støp. Tilgi meg var et følelsesintimt talkshow der mennesker som av forskjellige årsaker hadde brutt kontakten, skulle gjenforenes og tilgi for åpent kamera. Programmet var basert på et svensk program gikk på mandagskvelder.
Premieren ble sett av 126 000. Premieren av sesong to ble sett av 153 000.
Programmet ble slaktet av tv-anmelderne.
Vestfjorden (Tinn)
Vestfjorden er en sidearm til Tinnsjå i Tinn kommune i Telemark. Fra fjordbunnen går Vestfjorddalen i retning Rjukan. I fjordbunnen er Mæl, med ferjeleiet for jernbaneferjen over Tinnsjøen til Tinnoset. Den kom i verdens søkelys i forbindelse med tungtvannsaksjonene under andre verdenskrig.
Vestfjorden (Nordkapp)
Vestfjorden er en fjord på Magerøya i Nordkapp kommune i Finnmark. Fjorden ligger like øst for selve Nordkapp og strekker seg 6,5 kilometer sørvestover til enden av den lille Mefjorden.
Fjorden har innløp mellom Nordkapp i vest og Store Stikka i øst. Det kjente landemerket Hornet ligger på vestsiden av fjorden. I den ytterste delen av fjorden er det bare holmene Store og Litle Stikka som markerer den østlige grensen, men lenger inne går fjorden inn på vestsiden av Børneset. På østsiden av Børneset går Risfjorden inn til Skarsvåg. Innerst i Vestfjorden deler Støvelneset fjorden i to. Vestfjorden fortsetter på vestsiden til enden, mens Mefjorden går på østsiden av neset. Ved Mefjorden ligger også landemerket Kirkeporten.
Innerst i Mefjorden ligger det et hus, men ellers er det ingen bygninger ved fjorden.
Rå videregående skole
Rå videregående skole er en videregående skole på Borkenes i Kvæfjord kommune i Troms og Finnmark. Troms fylkeskommune står som driver og eier av skolen.
Skolen het tidligere Kvæfjord videregående skole, og ble slått sammen med Statens gartnerskole, Rå. Den fikk da navnet Rå videregående skole.
Den tidligere gartnerskolen lå på den tidligere prestegården på Rå. Da skolen gikk inn i det videregående utdanningssystemet, ble det tilbudt naturbruk som fag på Rå.
Utdanningstilbudet omfatter også spesialundervisning for elever med særskilte behov for tilrettelegging, og skolen har bemannet internat for disse.
Fagtilbud
Skolen har følgende fagtilbud:
I tillegg satser skolen på å opprettholde undervisningstilbud i anleggsgartnerfaget, gjennom den såkalte vekslingsmodellen. Den består av ett skoleår og tre år som lærling. Naturbrukslinja har vært trua med nedleggelse fra fylkeskommunen.
The Legend of Zelda: The Minish Cap
The Legend of Zelda: The Minish Cap er et Gullstikka-belønnet action-eventyrspill i The Legend of Zelda-serien utviklet av Flagship og utgitt av Nintendo til Game Boy Advance i 2004.
Rå videregående skole
Avdelinger
Skolen har tre undervisningssteder:
The Legend of Zelda: The Minish Cap
Handling
Link må nok en gang dra ut å redde Prinsesse Zelda fra fienden. I denne delen må han redde henne fra en fiende som heter Vaati. Vaati forsteiner Zelda og Link blir kastet ut i eventyret igjen. Han må dra ut i den sagnomsuste Minish-skogen hvor han møter en hatt med en mystisk fortid.
Rå videregående skole
Avdelinger
I tillegg har skolen et internat for elever som bor langt unna skolen, og et internat for elevene på spesielt tilrettelagt undervisning.
Fredrik I av Baden
Fredrik I (født Frederick Wilhelm Ludwig 9. september 1826 i Karlsruhe, død 28. september 1907 på slottet Mainau) var storhertug av Baden fra 1856 til 1907.
Fredrik var sønn av Leopold av Baden og Sofia Vilhelmina av Wasa, som var datter av kong Gustav IV Adolf av Sverige.
Da hans eldre bror, Ludvig II, var uhelbredelig syk, ble Fredrik I regent ad interim i Baden etter sin fars død i 1852. Fra 1856 var han storhertug av Baden. Han ble regnet for å være en liberal tilhenger av konstitusjonelt monarki. Under hans styre ble viktige og retningsvisende reformer gjennomført, blant annet muligheten for borgerlig ekteskap.
I 1856 giftet han seg med Louise av Preussen, datter av den senere keiser Vilhelm I og keiserinne Augusta, født som prinsesse av Sachsen-Weimar. Paret hadde tre barn:
Storhertug Fredrik ble 20. september 1881 utnevnt til storkors av St. Olavs Orden.
Leek (England)
Leek er en markedsby ved elven Churnet i Staffordshire, England. Byen er administrasjonssenter for distriktet Staffordshire Moorlands. Den ligger rundt 15 km nordøst for Stoke-on-Trent og er en gammel borough som fikk kongelig charter i 1214. Kong Johan av England bevilget adelsmannen Ranulf de Blondeville retten til å holde et ukentlig marked hver onsdag og et årlig sjudagers fair (markedsdager) i Leek i 1207. Ingeniøren James Brindley bodde i Leek i det 1700-tallet. Han la ut det meste av kanalnettverket, og bygde en vanndrevet mølle, Brindleymøllen i 1752. Møllen er nå innredet som museum.
Leeks motto er Arte Favente Nil Desperandum som oversettes som «Our skill assisting us, we have no cause for despair» («Vår dyktighet støtter oss, vi har ingen grunn til fortvilelse»). I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 20 768 innbyggere.
Økonomi
Byen hadde et fast kvegmarkeder i hundrevis av år, noe som reflekterer byens betydning og som et senter for de lokale gårdene. Som følge av den industrielle revolusjon ble byen en betydelig produsent av tekstiler, med framstilling av silke i særdeleshet. På 1900-tallet opphørte denne industrien.
Møllene fra byens tid som tekstilprodusent står igjen, og mange av dem har bli konvertert til annen bruk, blant annet som bolighus. Britannia, det tidligere Building Society (og i 2009 sammenslått med The Co-operative Banking Group), har sitt hovedkvarter i byen og er en betydelig lokal arbeidsgiver.
Alton Towers, som driver fornøyelsesparker, er beliggende i distriktet Staffordshire Moorlands og har også et stort antall sysselsatte fra Leek og omgivelsene rundt.
Vennskapsbyer
Leek har følgende vennskapsbyer:
Henrik Forsberg
Henrik Forsberg (født 16. februar 1967 i Borlänge) er en svensk skiskytter. På samme måte som ektefellen Magdalena Forsberg var Henrik Forsberg opprinnelig langrennsutøver som etter hvert gikk over til skiskyting.
Han oppnådde imidlertid ikke samme framgang som Magdalena Forsberg, og har en andreplass i et verdenscuprenn som fremste resultat.
Gustave Moynier
Gustave Moynier (født 21. september 1826, død 21. august 1910) var en sveitsisk jurist, aktiv i flere humanitære foreninger i Genève.
Sammen med Henri Dunant var Moynier en av de opprinnelige stifterne av det som etterhvert ble Den internasjonale Røde Kors-komiteen og han ble dens president, en stilling han hadde i 46 år.
Irn-Bru
IRN-BRU er en fruktholdig brusdrikk med skarp oransje farge. Brusen ble lansert i 1901 i Skottland.
Merket IRN-BRU eies av AGBarr p.l.c fra Glasgow og blir sett på som et nasjonalt ikon i Skottland, der den er et av de mest solgte dagligvareproduktene i landet. I Skottland selges det mer av IRN-BRU enn Coca-Cola og Pepsi. En av to husholdninger i Skottland kjøper IRN-BRU hver dag.
Under juletidene drikkes det over 2,5 millioner bokser IRN-BRU i Skottland. Én av ti skotter drikker mellom ti og hundre bokser i løpet av julen.
Navnet IRN-BRU er en avledning av Iron-Brew, som fabrikanten i to omganger ikke fikk bruke. Først fordi det ikke egentlig er et brygg, men en leskedrikk, og dernest at den ikke inneholder jern (iron).
IRN-BRU er tilgjengelig i enkelte norske matbutikker gjennom leverandøren Gourmet Import/CF Foods (på 0,33L boks).
Historie
IRN-BRU var fra 2015 til 2020 Skottlands mest solgte dagligvareprodukt. I 2020 ble meieriprodukter fra Graham’s The Family Dairy solgt mer enn IRN-BRU.
Brusen har hatt stor vekst i England og Storbritannia og finnes i Australia, Russland, Polen, USA. I tillegg ble den forsøkt lansert i Norge i mai 2008. I lanseringsforsøket ble det av en useriøs tredjepart fremhandlet en sponsoravtale med Mjøndalen IF. Sponsoravtalen var verdt opp mot 500 000 kroner, og Mjøndalen IF spilte med IRN-BRU logoen på ryggen igjennom sesongen 2009. IRN-BRU kjente aldri til sponsoravtalen, men har uttalt en beklagelse til Mjøndalen IF. Det ble for dyrt for IRN-BRU å etablere seg på det Skandinaviske markedet, og Scandinavian Distribution Services AS er slått konkurs.
IRN-BRU er fra 2015 hovedsponsor for Scottish Football League.
Datang
Datang kan være:
Stig Pettersson
Stig «Stickan» Pettersson (født 26. mars 1935) er en tidligere svensk friidrettsutøver som konkurrerte i høydehopp.
Pettersson deltok i tre olympiske sommerleker med to fjerde- (1956 og 1964) og en femteplass (1960). Han vant 8 svenske mesterskap fra 1956 til 1964 og han var svensk rekordinnehaver fra 1960 til 1968. Han forbedret svenske rekorden fra 2,12 til 2,16 som er hans personbeste. Pettersson tok bronse under EM 1958 i Stockholm med høyden 2,10 bak landsmannen Richard Dahl (2,12) og Jíři Lanský og under EM 1962 i Beograd tok han sølv med et hopp på 2,13 gullet ble vunnet av Valerij Brumel (2,21).
Sam McBratney
Sam McBratney (født 1. mars 1943 i Belfast, død 18. september 2020) var en irsk forfatter som publiserte mer enn 50 bøker i en rekke sjangre i løpet av sin karrière. Best kjent er han for sine barne- og ungdomsbøker, men han utga titler som sorterer fra science-fiction til hørespill.
McBratney slo gjennom for fullt i 1995 med barneboken Gjett hvor glad jeg er i deg (Guess how much I love you), som har solgt over 30 millioner eksemplarer på 53 språk verden over.
Shelley Winters
Shelley Winters (født Shirley Schrift 18. august 1920, død 14. januar 2006) var en amerikansk skuespillerinne.
Winters vokste opp i Brooklyn i New York City. Hun hadde roller i skuespill teaterskolen satte opp, mens hun arbeidet i butikk og som fotomodell for å kunne betale teaterstudiene. Hun debuterte på Broadway i 1941, og spilte i sin første film, What a Woman!, i 1943. Det store gjennombruddet kom med rollen som en gravid fabrikkarbeider i filmen En plass i solen i 1951.
På 1970-tallet hadde Winters mange suksesser på Broadway.
På slutten av 1980-tallet kom Winters' memoarer ut. I denne boken skriver hun at hun har hatt kjærlighetsaffærer med alle store Hollywoodstjerner, fra Burt Lancaster og Errol Flynn til Marlon Brando.