cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Dee
Talsmann for engelsk ekspansjon
Hans ideologiske utgivelse fra 1576, General and rare memorials pertayning to the Perfect Arte of Navigation, var det første bindet i en uferdig serie, med plan for en utvidelse av det engelske riket. I en meget symbolladet forsats presenterte Dee en Britannia-figur som knelte ved kysten og bønnfalt dronning Elisabeth om å få verne riket hennes ved hjelp av en sterkere flåte. Dee trakk også frem Geoffrey of Monmouths pseudohistoriske inkludering av Irland i kong Arthurs erobringer, som argument for at kong Arthur hadde opprettet et «britisk imperium» utenlands. Tanken om at kong Arthur hadde erobret Arktis og Nord-Amerika var eldre enn Dee, og kan finnes i Gestae Arthuri, gjengitt av Jacob Cnoyen som trolig kan tidfestes til 1300-tallet. Enda en kilde er Leges Anglorum Londoniis Collectae fra tidlig 1200-tall med en liste over kong Arthurs nordlige erobringer, som her omfatter Grønland, Vinland og selve Nordpolen.
Dee argumenterte dessuten for at England måtte nyttiggjøre seg nye landområder via kolonisering, og til det trengtes en flåtestyrke. Dee har fått æren for å ha vært den første som innførte begrepet «Britannia» og «Det britiske imperiet». Humphrey Llwyd har fått æren for det samme, da han brukte begrepet i sin Commentarioli Britannicae Descriptionis Fragmentum, utgitt åtte år tidligere i 1568.
Dee fremmet et formelt krav på Nord-Amerika på vegne av England på baksiden av et kart tegnet i 1577–80 med påskriften Circa 1494 Mr Robert Thorn his father, and Mr Eliot of Bristow, discovered Newfound Land. I sin Title Royal fra 1580 diktet han opp at Madog ab Owain Gwynedd hadde oppdaget Amerika, hvilket Dee anførte som bevis for at England hadde et sterkere krav på Den nye verden enn Spania hadde. Dessuten forsikret han at Brutus, konge over britene og kong Arthur i tillegg til Madog hadde erobret landområder i Nord- og Sør-Amerika, og at deres arving, dronning Elisabeth, derfor hadde gyldig krav på områdene.
Omdømme og betydning
Omtrent ti år etter Dees død kjøpte den oldtidsinteresserte Robert Cotton området rundt Dees hus og tok til å lete etter papirer og gjenstander. Han fant flere manuskripter, hovedsakelig nedtegnelser av Dees påståtte kommunikasjoner med engler. Cottons sønn ga disse manuskriptene til forskeren Méric Casaubon som utga dem i 1659, med et forord som stilte seg kritisk til forfatteren. Tittelen var A True & Faithful Relation of What passed for many Yeers between Dr. John Dee (A Mathematician of Great Fame in Q. Eliz. and King James their Reignes) and some spirits. Som den første offentlige beskrivelsen av Dees seanser ble boken meget populær og solgte raskt. Casaubon, som selv trodde på ånder, argumenterte i sitt forord for at Dee fungerte som et uvillig redskap for onde ånder. Denne boken skapte gjennom flere hundreår en oppfatning av Dee som et fjols som lot seg føre bak lyset.
En nyvurdering av Dees karakter og betydning begynte på 1900-tallet, hovedsakelig grunnet arbeidet til historikeren Frances Yates, som satte nytt fokus på den rolle som magi spilte i renessansen og utviklingen for moderne vitenskap. Som et resultat av den nyvurderingen er Dee i dag sett på som en seriøs forsker, som en av de mest lærde på sin tid, men som i senere år kom på avveie. Hans boksamling i Mortlake var den største i England og betraktet som et av de fineste i Europa, kanskje kun overgått av biblioteket til Jacques Auguste de Thou. Foruten å være en astrologisk og vitenskapelig rådgiver for dronning Elisabeth og hennes hoff, var han også en tidlig talsmann for koloniseringen av Amerika og et britisk imperium som strakte seg over Atlanterhavet.
Dee fremmet navigasjon og kartografi som vitenskap. Han studerte nært med Gerardus Mercator, og han eide en betydningsfull samling med kart, globuser og astronomiske instrumenter. Han utviklet selv nye instrumenter foruten også særskilte navigasjonsteknikker for å seile i polare strøk. Dee fungerte som en rådgiver for engelske oppdagelsesreisende til havs, og valgte personlig rorgjengere og trente dem i navigasjon.
Dee trodde at matematikk (som han forsto mystisk) var sentralt for utviklingen av menneskelig lærling. Dees oppfatning av det sentrale i matematikken gjorde ham langt mer moderne enn Francis Bacon, skjønt en del forskere mener Bacon bevisst bagatelliserte matematikkens rolle i det anti-okkulte miljøet under styret til kong Jakob I. Det bør bli merket at Dees forståelse av matematikkens rolle er radikalt forskjellig fra dagens oppfatning. Dee fremme av matematikk utenfor det akademiske miljø var en varig praktisk gjerning. Hans Mathematical Preface til Euklid var ment å fremme studiet og anvendelsen av matematikk av de som var uten en akademisk utdannelse, og var meget populært og innflytelsesrikt blant «mekanikere», den nye framvoksende samfunnsklasse av tekniske håndverkere og ingeniører. Dees forord inkluderte demonstrasjoner av matematiske prinsipper som leserne kunne utføre på egen hånd.
Dee var en venn av Tycho Brahe, den dansk vitenskapsmann som grunnla den moderne observerende astronomien, og han var enig i Kopernikus' lære. Mange av hans astronomiske kalkulasjoner var basert på Kopernikus' antagelser, men han forfektet aldri åpent heliosentriske teori. Dee benyttet den kopernikanske teori til problemet med kalenderreformen, men hans anbefalinger ble dog ikke akseptert av politiske grunner.
Dee har ofte blitt assosiert med Voynich-manuskriptet, et mystisk, illustrert manusskrift av ukjent alder, opprinnelse og forfatter. Wilfrid M. Voynich, som kjøpte manuskriptet i 1912, antydet at Dee kan ha eid manuskriptet og solgt det til Rudolf II av Det tysk-romerske rike. Dees kontakter med keiser Rudolf var langt mindre betydelige enn hva som det tidligere ble antatt, og Dees dagbok gir ingen hentydninger om et slikt salg. Dee var imidlertid kjent for å ha eid en kopi av Soyga-boken, en annet bok med tekst i kode. På anmodning fra dronning Elisabeth benyttet Dee seg av den gammelwalisiske myten om fyrst Madog ab Owain Gwynedd for å gjøre ideologisk krav på Nord-Amerika. Det er en velkjent, men ikke historisk korrekt fortelling om en ung walisisk prins som oppdaget Amerika i 1170, over 300 år før Christofer Columbus' reise i 1492 (og hundre år etter Leiv Eiriksson på begynnelsen av 1000-tallet). Det er et faktum at dronningen viste lite interesse for Den nye verden, og Dees håp var forhastet.
Gjenstander
British Museum oppbevarer flere gjenstander som en gang var eid av John Dee og var tilknyttet seansene hans:
I desember 2004 ble en «visdomstein» Dee benyttet til spådommer, og en bruksanvisning for den skrevet av Nicholas Culpeper, stjålet fra Science Museum i London, men begge deler ble gjenfunnet kort tid etter.
Innflytelse i kunsten
Dee var en populær figur i litterære verker skrevet av hans samtidige, og han fortsatte å figurere i populærkulturen siden da, særlig i fantastisk litteratur med lokalisering fra hans tid, eller handlinger som innebærer det magiske eller okkulte.
Chionocatops
Chionocatops er en slekt av biller som særlig finnes knyttet til åtsler. Det er bare kjent én art.
Utseende
En liten (ca. 3-4 millimeter), avlang mycelbille. Pronotum er rundet, mye smalere enn de pæreformede dekkvingene. Antennene er 12-leddete, det fjerde-ytterste leddet påfallende lite.
Utbredelse
Arten lever i Alpene (Østerrike, Sveits, Italia).
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Riksdekkende meningsbærende avis
Riksdekkende meningsbærende avis er i norsk kulturpolitikk et begrep som brukes for å klassifisere aviser i forbindelse med fordeling av pressestøtte. Begrepet dekker riksdekkende aviser med et lavt opplag, der de viktigste er Dagsavisen, Vårt Land, Nationen, Klassekampen og DagenMagazinet.
Rosette Rochon
Rosette Marie-Louise Rochon (født 1767 i Mobile i britisk Vest-Florida, død 5. mars 1863 i New Orleans i Amerikas konfødererte stater) var en fransk, så spansk, så amerikansk, forretningsdrivende i  La Louisiane /Louisiana. Hun spiller en betydelig rolle i byen New Orleans' og Louisianas økonomiske historie og var en fremtredende skikkelse i kretsen Gens de couleur libres i La Nouvelle-Orléans (senere New Orleans). Hun tilhører de mer kjente av de såkalte placéene sammen med Eulalie de Mandéville og Marie Thérèse Metoyer. Hun tjente en formue gjennom investeringer i dagligvarer, husdyr, finansielle lån, slavehandel og eiendomsavtaler.
Bakgrunn
Hun ble født i Mobile som datter av franskkanadiske Pierre Rochon og hans slavekonkubine Marianne. Pierre Rochon drev en stor plantasje ved rivière au Chien (Dog river). Hennes farsforeldre var Charles Rochon og Henriette Colon, datter av Catherine Exipakinoea, som i sin tur var indianerdatter av en huron fra deres områder ved De store sjøene.
Rosette Rochon var bare fem år gammel da faren døde. Moren hans slo seg ned i den lille havnebyen Nueva Orleans (Nouvelle-Orléans var blitt spansk samme året Rosette ble født), i det som skulle bli Vieux Carré, og kjøpte et hus på det som nå er Rue Saint-Philip.
I denne tiden var det vanlig at hvite franskmenn frigav barna de fikk med sine slavekonkubiner, og i rett alder sørget for at døtrene deres ble «placée», det vil si fikk inngå en form for ekteskap kalt plaçage med en hvit mann da de nådde puberteten.
Saint-Domingue
Rosette Rochon inngikk et plaçage med en Monsieur Hardy og slo seg ned med ham i Saint-Domingue, det som senere skulle bli Haiti etter det vellykkede slaveopprøret der tidlig undedr Nsapoleonskrigene.
Louisiana
Hun flyktet tilbake til Louisiana under den haitiske revolusjon innen år 1797, og ble deretter var hun «placée» for først Joseph Forstal og deretter Charles Populus i New Orleans. Rosette Rochon ble en betydelig skikkelse i New Orleans' forretningsliv. Hun investerte i eiendom, åpnet dagligvarebutikker, lånte penger, kjøpte og solgte gjeldsbrev og kjøpte og solgte slaver. Hun besøkte av og til Haiti, hvor sønnen hennes med Hardy var blitt politiker, og tilbrakte tid i New Orleans med Marie Laveau, Jean Lafitte, Jean-Louis Doliolle og Joseph Doliolle.
I 1806 ble hun en av de tidligste investorene i Faubourg Marigny, et område nordøst for katedralen i New Orleans som i stor grad ble bygget opp av og for byens frie fargede mennesker. Navnet har området etter sin opprtinnelige eier Bernard de Marigny, ansett som en original fordi han nektet å selge tomter fra sin gamle plantasje til folk som ikke snakket fransk og som ikke var katolikker. Slik gikk det svært raskt til slik at var befolkningen i distriktet hovedsakelig ble sammensatt av franske flyktninger fra Sainte-Domingue på flukt fra opprøret i 1793, og frie fargede.
Rosette Rochon forble analfabet hele livet.
EHF
EHF kan bety:
Michael Jung
Michael Jung (født 31. juli 1982) er en tysk rytter, som spesialiserer seg i feltritt. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok gull i lagkonkurransen. Han tok også gull i den individuelle konkurransen.
Esperanza Jiménez
Esperanza Jiménez (født 20. juli 1942) er en peruansk volleyballspiller.
Michael Jung
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 8 individuelt.
Esperanza Jiménez
Hun representerte Peru under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor hun ble nummer 4.
Junqueiro
Junqueiro er en kommune i delstaten Alagoas i nordøstregionen av Brasil.
Fjellbladbille
Fjellbladbille (Chrysomela collaris) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
Fjellbladbille er mellom 5,5-7,5 mm lang. Kroppen er litt langsmal eller mer oval som bladbillene ofte er. Dekkvingene er ensfarget med en metallisk glans. De har uregelmessig punktur, ikke ordnet i langsgående rekker. Halskjoldet er bredt rødlig eller gult på sidene og har metallglans. Antennens niende og tiende ledd er bredere enn de er lange.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som er blad på trær og busker. Vanligvis seljer (Salix). Larvene er klumpige, korte og tykke, de er lite kamuflert, men har en viss beskyttelse ved at de lukter vondt.
Fjellbladbille tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Den norske entomologen Lauritz Sømme studerte kuldetoleranse hos virvelløse dyr på avblåste og snøfrie rabber i høyfjellet, ved den vitenskapelige forskningsstasjonen på Finse. Det viste seg at fjellbladbille Chrysomela collaris hadde et underkjølingspunkt ved minus 40 °C før kroppsvæsken frøs og dyret døde.
Carl Emil Doepler
Carl Emil Doepler (1824–1905) var en tysk maler, illustratør og kostymedesigner. Han kreerte kostymene til Richard Wagners opera Der Ring des Nibelungen, fremført under Bayreuther Festspiele i 1876.
Hans sønn, Emil Doepler, ble også kunstner.
Myrklegg
Myrklegg (vitenskapelig navn: Pedicularis palustris ssp. palustris) er en flerårig, halvparasittisk karplante i myrkleggslekten innenfor snylterotfamilien. Den ble tidligere regnet til maskeblomstfamilien.
Myrklegg blir 20-40 cm høy, og blomstrer i mai-juli. Den trives i vått lende, torvmyr, eng, strender og beitemark. Stengelen er forgreinet med de lengste og mest opprette greinene nederst.
Midtribben i bladet er ca. 2 mm bred og trykt flat, bladene er større og lengre samt mer tallrike enn hos den ellers ganske like, men noe mindre underarten fjellmyrklegg. Blomsterbegeret er sylinderformet, med overleppen kortest – motsatt av fjellmyrklegg hvor overleppen er litt lengre enn underleppen.
Blomstenes farge er rød-rosa, ytterst sjelden hvit. Frøene er mørkebrune.
Blauwbrug
Blauwbrug (bokstavelig talt «blå bro») er en historisk bro i Amsterdam. Den knytter området Rembrandtplein med området Waterlooplein.
Broen har navnet sitt etter en "blå bro" av tre som var fra omkring 1600, men som ikke lenger finnes og som var malt i den karakteriske blåfargen som finnes i det nederlandske flagget. Den beholdt navnet etter 1883 da den ble erstattet av spennene til en ny bro som er inspirert av arkitekturen til flere av broene over Seinen i Paris.
Steinbroen har tre åpninger for skip og er rikt utsmykket. Fundamentene er formet som skipsbauger og på toppen er det søyler med bladmotiver, masker og til slutt Østerrikes keiserkrone. Også lanternestolpene har skipsdekorasjoner og lanterne er i seg selv også formet som kroner. Broen har en veibane som også benyttes av sporveien.
I kulturen
Tittelen på A.F.Th. van der Heijdens kontroversielle roman fra 1983 De Slag om de Blauwbrug viser til denne broen.
Psyche (psykoanalytisk tidsskrift)
PSYCHE: Zeitschrift für Psychoanalyse und ihre Anwendungen er et tysk tidsskrift for psykoanalyse som utkommer én gang i måneden.
Tidsskriftet ble grunnlagt i 1947 av Alexander Mitscherlich, Felix Schottlaender og Hans Kunz under tittelen ''Psyche. Ein Jahrbuch für die Tiefenpsychologie und Menschenkunde in Forschung und Praxis''. I 1956 ble tittelen endret til Zeitschrift für psychologische und medizinische Menschenkunde. I 1966 ble undertittelen für Psychoanalyse und ihre Anwendungen lagt til.
PSYCHE ble opprinnelig utgitt av Lambert Schneider i Heidelberg. Fra 1951 utkom det ved Ernst Klett Verlag. Klett-Cotta Verlag begynte å gi ut tidsskriftet i 1978. Hvert år blir det publisert 10 månedlige numre og et dobbeltnummer (september/oktober). Efter forlagets egne tall skal tidsskriftet bli solgt i 4,700 eksemplarer (2008). Per 2009 er Werner Bohleber redaktør; medredaktører er Christa Rohde-Dachser og Rolf-Peter Warsitz.
Sonja Nef
Sonja Nef (født 19. april 1972 i Heiden) er en tidligere sveitsisk alpinist. Hun var en del av det sveitsiske landslaget fra 1996 til 2006.
Nefs største prestasjon var seieren i storslalåm under VM 2001. Hun har også en bronsemedalje fra OL 2002 i Salt Lake City, også det i storslalåm. I tillegg vant hun 15 verdenscuprenn i løpet av karrieren, og vant disiplincupen i storslalåm to ganger (2001 og 2002).
21. februar 2006 offentliggjorde Nef at hun la opp som alpinist.
Rest in Pieces
Rest in Pieces er et musikkalbum utgitt av Angor Wat i 1987.
Larantuka
Larantuka er et subdistrikt på den østlige delen av øya Flores i Nusa Tenggara Timur i Indonesia. I likhet med det meste av regionen er Larantuka sterkt påvirka av den portugisiske kolonitida. Området er overveldende romersk-katolsk (93,4 %), og er kjent for sine påskefeiringer.
Larantuka Malay (også kjent som Ende Malay) er en lokal dialekt som fungerer som et lingua franca i området. Portugisisk brukes hovedsakelig i religiøse ritualer.
David Bates (historiker)
David Bates (født 30. april 1945) er en engelsk professor i historie, med faginteressen engelsk middelalderhistorie, særlig den normanniske invasjonen og erobringen av England i 1066. David Bates har en omfattende publikasjon bak seg.
Bates var professor i middelalderhistorie ved Universitetet i Glasgow fra 1994 til 2003. Han tok deretter posisjonen som direktør for Instituttet for historieforskning (Institute of Historical Research) ved University of London i tiden mellom 2003 og 2008. Han har i dag en posisjon i middelalderhistorie ved Universitetet i East Anglia.
Suzhou (Anhui)
Suzhou (kinesisk: 宿州; pinyin: Sùzhōu) er en by på prefekturnivå nord i provinsen Anhui i Folkerepublikken Kina.
Administrative enheter
Byprefekturet Suzhou har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū) og 4 fylker (县 xiàn).
Jernbane
Beijing-Shanghai høyhastighetstog har stoppested her.
Byen Suzhou er også stoppested på jernbanelinen Jinghubanen som løper fra Beijing til Shanghai via blant annet Tianjin, Jinan, Nanjing og Suzhou i Jiangsu.
Veier
Kinas riksvei 206 løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.
Generaladvokat
Generaladvokat kan vise til:
Pingpongdiplomati
Pingpongdiplomatiet 乒乓外交 betegner den utvekslingen av bordtennisspillere mellom USA og Folkerepublikken Kina i 1971 og 1972. Bordtennis var på denne tida en av få idrettsgrener der Folkerepublikken Kina gjorde det meget godt. Disse mer uformelle og avslappede relasjonene mellom de to landene ble utnyttet diplomatisk for å bane veien for USAs president Richard M. Nixons besøk til Beijing i 1972, der han møtte formann Mao Zedong.
Philip Massinger
Tidlig liv
Som sønn av Arthur Massinger eller Messenger ble han døpt i kirken St. Thomas's ved Salisbury den 24. november 1585. Han tilhørte åpenbart en eldre familie i Salisbury da navnet går igjen i byopptegnelsene så tidlig som 1415. Han er beskrevet ved sin immatrikulering ved St. Alban Hall (i dag Merton College) ved Universitetet i Oxford i 1602 som sønn av en herremann. Hans far, som også hadde gått på St. Alban Hall, var et medlem av det engelske parlamentet, og var tilknyttet husholdningen til Henry Herbert, 2. jarl av Pembroke. Herbert anbefalte i 1587 Arthur for kontoret for eksaminator ved Court of the Marches.
Den 3. jarlen av Pembroke, William Herbert, hvis navn har blitt knyttet til William Shakespeares sonetter, arvet tittelen etter sin far i 1601. Det har blitt foreslått at han støttet Massinger ved Oxford, men uteblivelsen av noen referanse til ham i noen av Massingers forord støtter ikke denne antagelsen. Massinger forlot Oxford uten en akademisk grad i 1606. Hans far hadde dødd i 1603, og det kan ha betydd at Massinger også ble uten inntekter. Mangelen på en akademisk grad og ønske om støtte fra lord Pembroke kan forklare antakelsen om at Massinger konverterte til katolikk. Da han forlot universitetet dro han til London for å gjøre sin lykke som dramatiker, men hans navn kan helt sikkert ikke bli knyttet til noe skuespill før femten år senere da The Virgin Martyr (registrert med Stationers Company, 7. desember 1621) opptrådte som et verk av Massinger og Thomas Dekker.
Første skuespill
I løpet av disse årene samarbeidet han med andre dramatikere. Et felles brev fra Nathan Field, Robert Daborne og Philip Massinger til Philip Henslowe ber om et umiddelbart lån på fem pund for å frigjøre dem fra deres «ulykksalige ekstremitet», pengene skulle bli tatt fra betalingen av «skuespillet av Mr. Fletchers og oss selv». Et annet dokument viser at Massinger og Daborne skyldte Henslowe 3 pund den 4. juli 1615. Det tidligste notatet dateres til antagelig 1613, og fra denne tiden arbeidet Massinger åpenbart fast med John Fletcher.
Aston Cockayne, Massingers faste venn, refererer i tydelige former til dette samarbeidet i en sonett adressert til Humphrey Moseley ved utgivelsen av hans folioutgave av Beaumont og Fletcher (Small Poems of Divers Sorts, 1658), og i en epitaf (gravskrift) om de to poetene sier han: «Skuespillene de skrev sammen, var gode venner, og nå omfatter en grav dem i deres slutt».
Massinger og King's Men
Prologen til The Guardian (lisensiert i 1633) refererer til to ikke suksessfulle stykker og to år med taushet hvor forfatteren fryktet at han mistet den populære gunst. Det er sannsynlig at dette bruddet i hans produksjon hadde sin grunn i hans politiske aktivitet. I 1631 nektet Henry Herbert, leder av The Revels, å gi lisens til et stykke av Massinger uten kjent tittel på grunn av «det farlige emnet om avsettelsen av Sebastian, konge av Portugal», antagelig ut fra et ønske om ikke å sette det gode forholdet mellom Spania og England i fare. Det er liten tvil om at det var det samme stykket som Believe as You List, hvor tid og sted er endret. Antiochus er blitt benyttet framfor Sebastian og Roma framfor Spania. I prologen forsøker Massinger ironisk å unnskylde seg for sin historiske uvitenhet, og innrømmer at hans nøyaktighet er feil om hans bilde kommer for nært «et sent og sørgelig eksempel». Det opplagte «sene og sørgelige eksempelet» av en vandrende prins kan ikke være noen annen enn Karl I av Englands svoger, den valgte Palatinat, Fredrik V av Pfalz. En hentydning til det samme emne kan bli sporet i The Maid of Honour. I et annet skuespill av Massinger, dog ikke lenger bevart, er Karl I rapportert for at han selv strøk ut et avsnitt som var plassert i munnen til Don Pedro, konge av Spania, som «for uforskammet». Massinger synes å ha stått nær politikken til hans patron, Philip Herbert, 4. jarl av Pembroke, som hadde helninger mot demokrati og som var en personlig fiende av hertugen av Buckingham. Den servilitet henimot kronen som ble vist i dramaene til Beaumont og Fletcher reflekterte lynnet til Jakob I av Englands hoff. Holdningene til Massingers helter og heltinner mot kongene er svært forskjellig. Camiolas bemerkninger om begrensningene av kongelig forrett i Maid of Honour, akt V, scene v, kunne vanskelig nok bli akseptert ved hoffet.
Død
Massinger døde brått i sitt hus i nærheten av teateret Globe, og ble gravlagt i kirkegården ved St. Saviour's i Southwark den 18. mars 1640. I opptegnelsene i sogneregisteret er han beskrevet som en «fremmed», noe som imidlertid ikke trenger bety noe mer enn at han tilhørte et annet kirkesogn. Han er gravlagt i den samme graven som Fletcher. Denne graven kan ses i kirkekoret til hva som i dag er Southwark-katedralen i nærheten av London Bridge på sørbredden av elven Thames. Der er navnene til Fletcher og Massinger på en plakett på gulvet mellom korparkettene. Ved siden av disse er det en plakett som minnes Edmund Shakespeare, en yngre bror av William, som også er gravlagt i katedralen, men det nøyaktige stedet er ukjent.
Religion og politikk
Antagelsen at Massinger var katolikk hviler på tre av hans skuespill: The Virgin Martyr (lisensiert 1620), The Renegado (lisensiert 1624) og The Maid of Honour (ca. 1621). Førstnevnte, som Dekker antagelig hadde en større andel av, er egentlig et mirakelspill som handler om martyriumet til Dorothea i tiden under keiser Diokletian, og det overnaturlige elementet er benyttet fritt. Forsiktighet må benyttes i tolkningen av dette stykket som en forklaring på Massingers meninger og syn da det ikke er hans verk alene. I The Renegado er imidlertid handlingen dominert av den velgjørerende innflytelsen til en jesuittprest, Francisco, og læren til dåpen som gjenfødelse er påtvungen. I The Maid of Honour er en komplisert situasjon løst ved beslutningen til heltinnen, Camiola, ved å ta sløret og bli nonne. For dette er hun holdt opp «til alle etterkommere som et rettskaffent eksempel for edle piker å etterligne».
Omvendt er figurer i Massingers skuespill tidvis maskert som katolske prester (The Bashful Lover) og faktisk hører de troendes skriftemål (The Emperor of the East) — et brudd på et sakrament som ville ha vært overraskende for en katolikk.
Som notert overfor satte Massinger moral og religiøse bekymringer foran politiske betraktninger på måter som fornærmet interessene til kongen og staten i hans generasjon. Mens han ikke var en «demokrat» i en moderne mening (noe ingen i hans samfunn var), hadde Massinger politiske sympatier, i den grad disse kan bli tolket fra hans stykker, som tilsynelatende var sammenfallende med hans patron, jarlen av Pembroke – som fant ut at han ikke kunne støtte kong Karl I i den engelske borgerkrigen, og ble en av de få adelsmenn som støttet den parlamentariske siden. Massinger selv levde ikke lenge nok til å kunne ha en andel i denne konflikten.
Stil og innflytelse
Det synes tvilsomt om Massinger noen gang var en allment populær dramatiker da de beste kvalitetene i hans dramaer synes heller å appellere til politikere og moralister enn det ordinære teaterpublikumet. Han bidro derimot til minst en stor og populær figur på den engelske scene. Sir Giles Overreach, i A New Way to Pay Old Debts, som er en form for kommersiell Richard III, en sammensetning av løve og rødrev, og rollen ga mange muligheter for en stor skuespiller.
Sarwar Joya
Sarwar Joya (født i 1898 i Kabul, død i 1962) var en afghansk forfatter, dikter, journalist og redaktør på begynnelsen av det 20. århundre. Han startet et forlag i Herat for å utgi litteratur på dari. I 1928 ble han ansatt som sjefredaktør i avisen Itefaq-e Islam. I 1949 meldte han seg inn i det politiske partiet Watan (partinavnet betyr «Hjemland»). Han ble fengslet på nytt i 1952, og ble sittende i fengsel til han døde i 1962 etter et svært tøft fangenskap.
Philip Massinger
Stil og innflytelse
Massinger ga et annet betydelig bidrag til en form for komedie, «comedy of manners», i The City Madam. I hans egen bedømmelse var The Roman Actor «den mest perfekte fødsel fra hans Minerva». Det er en studie av tyrannen Domitian, og resultatene av et despotisk styre for despoten selv og hans hoff. Andre gode eksempler på hans høytidelig og beherskede kunst er The Duke of Milan, The Bondman og The Great Duke of Florence.
Massingers verker
Dette skjemaet er basert på forskningen til Cyrus Hoy, Ian Fletcher, og Terence P. Logan. (Se referansene.)
Samarbeid
Sammen med John Fletcher:
Med John Fletcher og Francis Beaumont:
Med Nathan Field:
Med John Fletcher, John Ford, og William Rowley (?), eller John Webster (?):
Med John Fletcher, Ben Jonson, og George Chapman (?):
Med Thomas Dekker:
With Thomas Middleton og William Rowley:
En del av disse ”samarbeidene” var faktisk mer komplekse: revisjonene til Massinger av eldre skuespill av Fletcher og andre. Det er ikke nødvendig å anta at Massinger, Fletcher, Ford, og Rowley-eller-Webster satt i samme rom sammen for å skrive.
Mer enn et dusin av Massingers skuespill er etter sigende gått tapt, en del av titlene til en del av disse kan være duplikater av eksisterende skuespill. Elleve av disse tapte stykkene var manuskripter benyttet av John Warburtons kokk for å tenne opp ild og lage mat. Tragedien The Jeweller of Amsterdam (ca. 1616–19) kan ha vært et tapt samarbeid med Fletcher og Field.
Massingers uavhengige arbeid ble samlet av Coxeter (4 bind., 1759, revidert utgave med introduksjon av Thomas Davies,, 1779), av J. Monck Mason (4 bind., 1779), av William Gifford (4 bind., 1805, 1813), av Hartley Coleridge (1840), av Lt. Col. Cunningham (1867), og i utvalg ved mr Arthur Symons i Mermaid-serien (1887–1889).
Senere verker om Massinger omfatter Philip Edwards og Colin Gibson (red.), The Plays and Poems of Philip Massinger (5 bind., Oxford, 1976), Martin Garrett (red.), Massinger: the Critical Heritage (London, 1991), kapitler i Annabel Patterson, Censorship and Interpretation: the Conditions of Writing and Reading in Early Modern England (Madison, 1984) og Martin Butler, Theatre and Crisis 1632–1642 (Cambridge, 1984), og Martin Garrett, "Philip Massinger" i den reviderte Dictionary of National Biography (Oxford, 2005).
Holocephalus
Holocephalus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Lucy Swann
Lucy Swann (født 1981 i Newcastle, England) er en engelsk musiker, komponist og vokalist bosatt i Oslo i Norge. Hun har utgitt musikk under eget navn, samt komponert for produksjoner innen teater og dans. I 2014 komponerte hun musikken til Det Norske Teatret sin oppsetning av Shakespeare sin Hamlet. Swanns musikk har et rytmisk fokus og er preget av harmonisk kompleksitet. Hun gjør hyppig bruk av effektpedaler og utradisjonelle virkemidler, som beatboxing.
Holocephalus
Utseende
Store (20-40 millimeter), blankt rødbrune til svarte skarabider. Kroppsformen er kort, bred og høyt hvelvet. Hodet er bredt skovlformet med en spiss knøl midt i pannen, i alle fall hos hannene. Munndelene er tett kledt med korte, rødbrune børster. Pronotum har rundede sider og en lengdefure i midten. Forbeina er kraftig utvidete gravebein, leggene med butte tenner på utsiden. Mellom- og bakbeina har også legger som er kraftig utvidete i spissen. Dekkvingene har dype lengdefurer.
Lucy Swann
Swann er født og oppvokst i Newcastle, og flyttet til Norge da hun var åtte.
Holocephalus
Levevis
Ulikt de fleste andre Coprini som lever på møkk er disse billene trolig myrmekofile, det vil si at de er knyttet til maur. For øvrig er lite kjent om biologien deres.
Utbredelse
Slekten har en begrenset utbredelse i Paraguay og det sørlige Brasil.
Nils Kjetil Sande
Nils Kjetil Sande (født 6. juli 1977) er en norsk strongman og styrkeløfter, som konkurrerer for henholdsvis Kristiansand Strong Team og Kristiansand Atletklubb. Han har fem ganger vunnet Norges sterkeste mann -105 kg (2008, 2010, 2011, 2017 og 2018), og han har én gang kommet på andreplass (2009). Han har også vunnet Singapores sterkeste mann.
Sande startet med styrkeløft i 2004, og rundt 2008 startet han å konkurrere også i strongman. Han viste seg raskt å være et stort strongmantalent, og allerede i sin første deltakelse i Norges sterkeste mann -105 kg stod han øverst på pallen. De tre påfølgende årene vant han én sølvmealje og to gullmedaljer.
MGP Nordic 2009
Bakgrunnen
Hvert av de deltakende landene holdt en nasjonal finale i forveien. NRK arrangerte MGPjr 2009 i september, der Jørgen Dahl Moe vant med «Din egen vei». Andreplassen Mystery fikk også delta i MGP Nordic, siden hvert land stilte med to sanger.
Sendingen
De åtte artistene fremførte låtene sine før seerne i hvert land kunne stemme på sangene via telefon. Det var ikke mulig å stemme på sangene fra eget land. Det beste bidraget fra hvert land gikk deretter videre til en superfinale der de fire sangene ble fremført på nytt. Finske Amanda, danske PelleB, norske Jørgen og svenske Ulrik gikk videre til superfinalen.
I avstemningen vant Ulrik en klar seier med toppoeng fra de tre andre landene. Dette var første gang Sverige vant MGP Nordic. Danmark ble nummer to, mens Finland og Norge endte på delt tredjeplass.
Resultat
Første runde Superfinale
Avstemning
Resultatet ble avgjort av seernes telefonstemmer, og det var ikke mulig å stemme på sangene fra eget land. Hvert land ga 12 poeng til den sangen som fikk flest telefonstemmer, 8 poeng til andreplassen og 6 poeng til sangen med færrest telefonstemmer. Svenske Ulrik var favoritten i alle land.
Siste MGP Nordic
Dette var foreløpig siste gang den nordiske konkurransen ble arrangert. MGP Nordic 2010 skulle egentlig holdes i Norge, men finalen ble avlyst noen måneder i forveien og har ikke blitt arrangert siden. Årsaken var at Danmark ønsket å satse på sin nasjonale finale, mens SVT la sin nasjonale konkurranse, Lilla Melodifestivalen, på is frem til 2012.
Dag Arnesen (fotballspiller)
Dag Arnesen (født 10. desember 1966) er en tidligere norsk fotballspiller og tidligere leder i samme idrett. Styreleder i FK Gjøvik-Lyn, Administrasjonssjef i Vålerenga, Sportssjef i Kongsvinger Toppfotball og nestleder i KIL Fotball. Arnesen har tidligere spilt for Kongsvinger, Sander, Vinger og KFUM Oslo. Han ble toppscorer for Kongsvinger i eliteserien i 1988, og oppnådde seriebronse i eliteserien 1986 og 1987.
Arnesen er utdannet Markedsøkonom. Som yrkesaktiv har han en bred erfaring, og hatt sentrale roller i organisasjoner som blant annet Brother, Xerox, Ibas, Kongsvinger kommune, Klosser Innovasjon og IDT Solutions.
Jan Bols
Jan Bols (født 27. august 1944 i Hoogeveen) er en nederlandsk tidligere skøyteløper og sykkelrytter. Han hadde sin beste periode på begynnelsen av 1970-årene.
Bols var lenge rangert som nummer tre blant de nederlandske skøyteløperne, bak Kees Verkerk og Ard Schenk. I 1971 vant han det nederlandske mesterskapet, og han var samme år favoritt til å vinne EM i Heerenveen. Han ble imidlertid diskvalifisert på grunn av feil veksling på 5,000 m (Bols gikk to runder på rad med yttersvinger), og mesterskapet ble vunnet av nordmannen Dag Fornæss.
Sine beste mesterskapsresultater oppnådde Bols i 1972, med bronse i både EM og VM. Han tok sølv i de to profesjonelle skøytemesterskapene i 1973.
Nepticuloidea
Nepticuloidea er en overfamilie av sommerfugler som omfatter to familier, dvergmøll (Nepticulidae) og snømøll (Opostegidae). Det er beskrevet omtrent 900 arter, men trolig finnes det langt flere. Denne gruppen omfatter de minste av alle sommerfugler med vingspenn på 3 mm eller mindre. Et viktig kjennetegn er at antennenes første ledd er sterkt utvidet sidelengs og danner et "øyelokk" over fasettøyet. Larvene lever som minerere inne i levende planter, dvergmøllene vanligvis i blader, snømøllene oftest i stengler eller frukter.
Langøy (Farsund)
Langøy er en øy i Farsund kommune i Agder. Øyas høyeste punkt ligger 85 moh. Øya er et populært turmål, og fra vestre til østre del av Langøy går en kommunal vei på 2,4 km, noe som er unikt i skjærgården.
Bolærne
Bolærne er en øygruppe i Ytre Oslofjord utenfor Nøtterøy, består av Vestre Bolæren, Midtre Bolæren og Østre Bolæren, i tillegg til om lag 40 mindre øyer, holmer og skjær. Øyene har et samlet areal på 2,6 km². Mesteparten av Bolærne inngår i Færder nasjonalpark.
Historie
Bosetningen på Bolærne går ifølge skriftlige kilder tilbake til 1600-tallet. Midtre Bolærne er den største av øyene og hadde midt på 1800-tallet 33 fastboende. Frem til 1916 lå øyene under Jarlsberg hovedgård. Da ble Bolærne kjøpt av Forsvaret i forbindelse med utbygging av festningsanlegg i Ytre Oslofjord, og Bolærne fort ble etablert. Under andre verdenskrig opprettet tyskerne en fangeleir for russiske krigsfanger, og fangene som døde ble også begravet her. Nøtterøy kommune (nå Færder kommune) overtok Midtre Bolærne i 2004.
Navnet
Navnet Bolæren (Bolærne som flertallsform) kommer antagelig av borđ, som betyr «kant» slik som man ellers bruker en bord langs kanten på en duk, men her ment som en høy kant mot havet.
Paul I av Russland
Paul I av Russland (russisk: Па́вел I Петро́вич [Pavel I Petrovitsj]; født i St. Petersburg, død  samme sted) var tsar av Det russiske keiserriket fra 1796 til han ble myrdet i 1801.
Bakgrunn, tidlige år
Straks etter fødselen ble han tatt fra sin mor, Katarina II, og ble oppfostret av keiserinne Elisabeth av Russland til 1760, da greve Nikita I. Panin ble hans lærer. Fraværet fra moren gjorde Paul fullstendig fremmed for henne, og Katarina på sin side behandlet sønnen med tydelig forakt.
Selv etter han var kommet til moden alder utelukket hun ham fra alle statsgjøremål, og da det ved dette tidspunktet fantes et parti som ønsket å se Paul på tronen i stedet for Katarina, begynte hun å være mistroisk og åpenbart fiendtlig mot sønnen. I 1783 tog Paul opp residens på slottet Gattsjina, der han viet det meste av sin tid til den såkalte gattsjinske armé, og der hans despotiske lynne ga seg uttrykk i jernhard opprettholdelse av militær disiplin.
I hele sitt voksne liv hadde Paul hatet sin mor for hennes sannsynlige innblanding i mordet på sin make, tsar Peter III. Paul betraktet Peter som sin far. All tale om at greve Sergej Saltykov var faren anså Paul som rent baksnakk.
Regjeringstid
Samme dag han ble kronet, endret han loven slik at ingen kvinner skulle kunne sitte på tronen igjen. Som ny enehersker gav Paul ordre om at Peter IIIs levninger skulle graves opp. Peter hadde fått en enkel gravplass ved Aleksander Nevskij-klosteret i St. Petersburg. Hans råtnende levninger og en bit av uniformskappen som fantes der, ble plassert i en kiste som i sin tur ble plassert ved siden av Katarinas. Et banner forkynte: «Atskilte i livet, forente i døden».
Hans første tiltak som keiser var å fjerne alle Katarinas forhatte rådgivere fra hoffet. En mengde innehavere av forskjellige embeter ble avskjediget på grunn av Pauls mistenksomhet. Overalt ante han opprør og sammensvergelser.
Den franske revolusjonen kom han til å omfatte med et uforsonlig hat. Den landsflyktige Ludvig XVIII fikk et fristed i Russland med et årlig underhold på 200 000 rubler, og alle uttrykk for fransk kultur og smak ble forbudt.
Paul deltok fra 1798 (sammen blant andre Østerrike og Storbritannia) i krigen mot Frankrike, men etter at Storbritannia okkuperte Malta som tilhørte Johannitterordenen og som Paul var stormester for siden 1798, brøt han med britene og inngikk et væpnet nøytralitetsforbund med Sverige, Danmark og Preussen mot Storbritannia. Han innledet til og med forhandlinger med Napoleon I om å bryte det britiske herreveldet i India. Han førte i stor grad en mislykket utenrikspolitikk, som blant annet gjorde Frankrike, Storbritannia og Østerrike til hans fiender.
Paul var lunefull og mistenksom og ble snart en ren despot; trolig var han sinnssyk. Snart falt han som offer for en sammensvergelse og han ble myrdet ved kvelning av noen offiserer. Hans 23 år gamle sønn Aleksander, var faktisk i palasset på tidspunktet for drapet; han hadde «gitt sitt samtykke til å styrte Paul, men hadde ikke trodd at dette ville bli utført ved hjelp av attentat».
Ekteskap, etterkommere
I 1773 inngikk han sitt første ekteskap med den tyske prinsessen Wilhelmina Luisa von Hessen-Darmstadt, som etter at hun var gått over til russisk-ortodoks tro het Natalja Aleksejevna. Hun døde allerede 26. april 1776, to dager etter at hun hadde født deres første barn.
Lycomedes velutipes
Lycomedes velutipes er en bille som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). De blir plassert i underfamilien hornbiller (Dynastinae).
Utseende
En middelsstor (gjerne 25-30 millimeter), kraftig, matt lysbrunlig hornbille. Kroppen er kledt med gulgrå bestøvning og blir derfor ganske matt, også beina er kledt med bestøvning. Hannene har et båndaktig, oppoverbøyd horn i pannen som danner en klype mot et rett oppstående horn midt på fremkanten av pronotum, dette mangler bestøving på forkanten og er litt rundet i spissen. Hornet i pannen er kløvd i spissen, hos denne arten er det forholdsvis langt. Hunnen har pronotum grovt og kraftig punktert, men mangler horn. Dekkvingene er brede med fine punktrader.
Levevis
Disse artene finnes helst i litt høyereliggende (1000-2000 meter over havet) tropiske skoger langs Andesfjellene. Larvene lever i strølaget på bakken. De voksne billene kommer av og til til lys om natten.
Utbredelse
Arten lever i Ecuador.
LiMux
LiMux – The IT evolution er en tidligere tysk Linux-distribusjon som var basert på Ubuntu. Den inngår i byen München sitt prosjekt med å migrere fra Microsoft Windows og andre proprietære produkter til fri og åpen programvare. Prosjektet var først basert på Debian, men versjon 3 (2010) var basert på Ubuntu 8.10.
Prosjektet ble fullført i 2013; det innebar migreringen av 15,000 personlige datamaskiner og bærbare datamaskiner til fri programvare. Prosjektet baserte seg opprinnelig på Openoffice.org, men gikk senere over til LibreOffice. Byen rapporterer å ha spart 11,7 millioner euro på prosjektet.
Første versjon ble lansert i 2006. Siste versjon er 5.0 fra november 2014.
William Makepeace Thackeray
William Makepeace Thackeray (født 18. juli 1811 i Calcutta, India, død 24. desember 1863) var en engelsk forfatter. Han er kjent for satiriske verker, i særdeleshet Vanity Fair (Forfengelighetens marked), et panoramisk portrett av det engelske samfunn.
Liv og virke
William Thackeray var enebarn. Hans far arbeidet for Det britiske ostindiske kompani, og var utstasjonert i Calcutta da sønnen ble født. Faren døde i 1815, og moren sendte da William Thackeray til England for å gå på kostskole der. Han fikk sin utdannelse blant annet ved Charterhouse School og ved Trinity College i Cambridge. Han studerte først jus og siden kunst i Paris, før han bestemte seg for å bli journalist. Han skrev regelmessig artikler i det berømte tidsskriftet Punch og for Fraser's Magazine.
Thackeray er mest kjent for romanen Forfengelighetens marked (Vanity Fair), som ble utgitt første gang i 1848, og for å ha skapt begrepene «snobb» (1848 i The Book of Snobs) og «kapitalisme» (1854 i Familien Newcombe).
Forfengelighetens marked ble først publisert i hefter med undertittelen Pen and Pencil Sketches of English Society. Den ble utgitt som bok i 1848 med undertittelen A Novel without a Hero. Hovedpersonene er to kvinner, Amelia Sedley som er en ung kvinne i tråd med det viktorianske kvinneidealet, og Rebecka Sharp som er en intrikat eventyrerske. Thackeray er en satiriker som skildrer menneskelige svakheter, dog uten å moralisere i samme grad som sine samtidige forfattere – spesielt de franske – og uten den sentimentalitet som kjennetegner den samtidige Charles Dickens' forfatterskap.
Omdømme og betydning for ettertiden
Til tross for at Thackeray er en av de fremste forfatterne fra det viktorianske England, er han ikke den fremste representanten for sin tids estetikk. Forfatteren David Lodge skriver i The Art of Fiction (1992) at Thackeray bare går så langt som den viktorianske smaken tillater. Thackeray var aldri like populær som Charles Dickens. Han var aristokratisk i stilen, og appellerte derfor ikke til det brede lag av det lesende publikum. Forfatterskapet hans er tydelig inspirert av Jonathan Swift og Henry Fielding.
I viktoriatiden ble Thackeray vurdert som den nestfremste samtidsforfatteren, etter Charles Dickens, men han var langt mindre lest og var kjent nesten utelukkende for Vanity Fair. I den romanen kombinerer han satiriske skildringer av menneskelig dårskap med passasjer som appellerer til leserens sympati. Romanen har også en markant hovedfigur, den inntagende men moralsk tvilsomme Becky Sharp. I motsetning til Thackerays øvrige romaner beholdt Vanity Fair derfor sin popularitet lenge etter at forfatteren var gått ut av tiden; den er standard pensum på universitetskurs og har gjentatte ganger blitt filmatisert for kino og fjernsyn.
I Thackerays egen samtid var det en del litterater – deriblant Anthony Trollope – som vurderte hans roman History of Henry Esmond som Thackerays fremste verk, kanskje fordi den var i tråd med viktoriatidens verdier i fremstillingene av plikt og alvor, hvilket også en del av hans senere verker også gjorde. Det er muligens derfor disse romanene ikke har overlevd like godt som Vanity Fair, der disse verdiene er gjenstand for forfatterens satiriske blikk.
Thackeray så på seg selv som en forfatter som skrev i den realistiske tradisjonen, og som ikke bega seg inn på slike overdrivelser og sentimentale grep som preget Dickens' fortellinger. En del senere litteraturvitere har akseptert Thackerays egenvurdering og sett på ham som en representant for den realistiske litteratursjangeren. Andre har lagt mer vekt på hans tilbøyelighet til å benytte 1700-tallets fortellerteknikker, eksempelvis hyppige digresjoner og passasjer der fortellerstemmen henvender seg direkte til leseren, og fremholdt at med slike grep bryter Thackeray til stadighet med den realistiske fortellerstilen.
Robert E. Hannegan
Robert Emmet Hannegan (født 30. juni 1903 i St. Louis i Missouri, død 6. oktober 1949) var en amerikansk advokat og demokratisk politiker.
Han var sønn av den irskættede politimannen John Patrick Hannegan og Anna Holden, og ble oppdratt som katolikk. Han giftet seg i 1929 med Irma Protzmann, som han fikk fire barn med. Etter juridisk eksamen ved St. Louis University i 1925 praktiserte Hannegan som advokat 1925–1942. I slutten av 1940-årene var han medeier i baseballklubben St. Louis Cardinals.
Strafford County
Strafford County er et fylke i den amerikanske delstaten New Hampshire. Det ligger sørøst i staten og det grenser mot Carroll County i nord, Rockingham County i sør, Merrimack County i vest, Belknap County i nordvest og mot delstaten Maine i øst.
Strafford Countys totale areal er 955 km² hvorav 39 km² er vann. I 2000 hadde fylket 112,233 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Dover.
Fjellmyrklegg
Fjellmyrklegg (vitenskapelig navn: Pedicularis palustris subsp. borealis) er en flerårig, halvparasittisk karplante i myrkleggslekten innenfor snylterotfamilien. Den er en underart av myrklegg (Pedicularis palustris).
Fjellmyrklegg blir 15-30 cm høy, og blomstrer i juni-august, en måned senere enn myrklegg. Den trives i vått lende i fjellet, vierkratt, myrterreng og på strender av fjellvann. Den trives også i fjellskog.
Fjellmyrklegg vokser i fjellstrøk langs en linje nord for Løten, Ringsaker, Nore og Uvdal, Bykle og Odda. Den vokser ellers i Nord-Europa i fjellstrøk og kalde strøk.
LinuxMCE
Første versjon ble lansert i 2008. Siste versjon er 1004 Final fra 23. februar 2013.
Megadytes
Megadytes er en slekt av biller som tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Store (17-47 millimeter), avlangt-ovale og litt flate, svarte vannkalver, gjerne med lys ytterkant.
Levevis
Både de voksne billene og larvene, er  rovdyr som kan angripe forholdsvis store byttedyr, som frosker. Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig. Denne slekten lever i stillestående ferskvann med rikelig vegetasjon.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, fra Florida i nord til det sentrale Argentina i sør.