cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Johan-kvartalet
Områdets tidlige historie
Kong Oscar I var gift med dronning Josephine av Leuchtenberg (de Beauharnais), som var katolikk. Hun engasjerte seg for å få reist ei katolsk kirke i Christiania, den første etter reformasjonen. Hammersborg blei valgt til tomt, høyt og dominerende i bybildet – og for enden av Ny Slotsgade. Dermed ville den forbinde kongens slott med dronningas kirke, og hun ville kunne nyte synet av «si» kirke fra slottsbalkongen. Da kirka stod ferdig i 1856 etter tegninger av arkitekt Wilhelm von Hanno, fikk den navn etter Olav den hellige. Tre år seinere lagde stadskonduktør Georg Andreas Bull reguleringsplanen for Meyerløkka, hvor en forlengelse av Linstows diagonalgate inngikk. Men han måtte brekke gatelinja og siktlinja mellom slott og kirke ved Pilestredet for å få den siste strekninga til å peke rett mot kirketårnet. St. Olav kirke fikk så i 1864 gi navn både til gata og til stjerneplassen som var midtpunktet i Bulls reguleringplan.
Ei diagonalgate sørover kan ha vært påtenkt av Linstow, men blei ikke tegna inn på planen hans. Ideen å skape ei siktlinje mellom middelalderens og det nye Norges kongeslott blei første gang lansert i 1935 av arkitektene Ove Bang og Johan Ellefsen som et privat reguleringsforslag. Den blei realisert ved reguleringa av Pipervika i forbindelse med bygginga av Rådhuset – og fikk navnet Haakon VIIs gate.
Linstow forutsatte altså bygninger på begge sider av Karl Johans gate. Det kvartalet som er hovedtema for denne artikkelen, var i planen delt i to ved at dagens Tordenskiolds gate fortsatte videre fra der den i dag stopper i Stortingsgata.
Den første bebyggelsen
Med bygginga av Slottet og anleggelsen av den nye gata skjedde det store forandringer i noe som blant annet Henrik Wergeland alt i 1838 omtalte som «amerikansk tempo». I løpet av første halvdel av 1840-tallet reiste det seg ei stolt husrekke i det kvartalet som her omtales. Dette var blant byens første leiegårder, i betydninga bygninger med flere boenheter beregna til utleie. De var også uvanlig høye, opptil fire etasjer, og de blei i stor grad bebodd av hovedstadens bedrestilte – mennesker som hadde tjenestefolk nok til at de ikke sjøl måtte bekymre seg for å bære vannet til topps. Ved folketellinga i 1865 hadde gårdrekka mot Karl Johan 241 beboere. Nærmere to tredeler var kvinner, noe som skyldtes et omfattende tjenerskap.
Eskişehir
Eskişehir (tyrkisk:eski) "gammel", şehir "by" ) (gammelgresk:Δορύλαιον), Dorýlaion) er en by i det nordvestlige Tyrkia og hovedstad i Eskişehir-provinsen. Byen har befolkningen på 648.396 innbyggere i 2011. Byen ligger ved bredden av Porsuk-elven, 792 moh. Byen ligger 233 km vest for Ankara, 330 km sørøst for Istanbul og 78 nordøst for Kütahya. Byen er en universitetsby, med både Eskişehir Osmangazi-universitetet og Anadolu-universitetet som ligger i Eskişehir.
Historie
Navnet Eskişehir betyr direkte oversatt Gammel by på tyrkisk. Byen ble grunnlagt av frygerne i ca år f.kr. Mange frygiske gjenstander og skulpturer finnes fortsatt i byens arkeologiske museum. På 300-tallet ble byen flyttet ca ti km nordøst, fra Karacahisar til Şehirhöyük.
Karl Johan-kvartalet
Den første bebyggelsen
Gårdene i Karl Johan-kvartalet hadde alle bakbygninger, i all hovedsak driftsbygninger som stall, vaskerom, toaletter, verksteder og lager. Det var imidlertid også boliger i en del av bakbygningene, og her bodde det folk av lavere stand; ifølge folketellinga i 1865 endatil to med understøttelse fra fattigkassa.
Eskişehir
Historie
Når det ble nevnt av gamle geografer, ble byen beskrevet som en av de vakreste i Anatolia.
Karl Johan-kvartalet
Den første bebyggelsen
Et særpreg ved hovedbygningene langs Karl Johan er at de ikke har gjenboere. På motsatt side av gata er det jo park, noe som slett ikke inngikk i Linstows symmetriske plan. Men gårdeierne valgte altså å sikre seg rom ved å kjøpe opp en del av Grünings løkke. Her blei det anlagt en park uten bebyggelse, men gjerne med «Monumenter, Fontainer, Pavilloner for Orchestre», dog «ingen Keglebane».
Eskişehir
Utdanning
Det finnes to universiteter i Eskişehir. Disse er Anadolu-universitetet og Eskişehir Osmangazi-universitetet. Prof. Dr. Yılmaz Büyükerşen, som er borgermester i byen, har vært rektor på Anadolu-universitetet.
Karl Johan-kvartalet
Den første bebyggelsen
I motsatt ende av kvartalet, på hjørnet mellom Rosenkrantz' gate og Kristian IVs gate, kunne Nissens Latin- og Realskole flytte inn i 1847. Dette var ei tre etasjer høy bygning, tegna av Johan Henrik Nebelong og beliggende i en stor hage. I bakbygninga var det gymnastikksal og leilighet for pedellen (vaktmesteren). Skolen blei nedlagt i 1874, og seinere overtatt av Christiania Haandværks- og Industrifoerning, som flere ganger har utvida og påbygd fram til den grandiose Håndverkeren, som i dag har adresse Rosenkrantz' gate 7.
På nabotomta, Kristian IVs gate 6, blei i 1857 oppført Norges første turnhall for Christiania Turnforening (arkitekt Wilhelm von Hanno), som holdt til her fram til de fikk nye lokaler i St. Olavs gate. De neste tomtene lå ubebygd ei tid, inntil mechanicus Peter Joachim Christian Blunck kjøpte den i 1872. Året etter stod et stort kompleks klart på eiendommene Kristian IVs gate 8, 8b og 10, tegna av arkitekt Heinrich Ernst Schirmer. Opprinnelig var det leiligheter ut mot gata, noe som tok slutt etter noen tiår. Gården, som stod her fram til den måtte vike for Det Norske Teatrets nybygg, gikk dels under betegnelsen Eventyrgården (etter Stephan Sindings dekorasjoner på fasaden), dels «Jerngården» (etter Mekaniske Verksteders Landsforbund, som flytta inn i 1917). I bakbygningene hadde Blunck sitt verksted, og de første årene holdt også Kristiania tekniske skole til her.
Fra boliger til forretninger
Karl Johan blei raskt et populært strøk å promenere langs. Den staselige gata med uvanlig breie fortau, vakre hus, grøntområdet på Eidsvolls plass og Slottet som fondmotiv – alt dette bidrog til å trekke bysenteret oppover fra Kvadraturen. Strekninga gikk under navnet «Kurland», på grunn av alle de unge offiserene og kadettene som her gikk og gjorde kur til pikene. Men bortsett fra kolonialforretninga i Magnusgården (etablert i 1873) måtte en ennå i 1880 gå noen kvartaler «ned i byen» for å gjøre de nødvendige innkjøp.
Dette skulle raskt endre seg. I løpet av de kommende tjue åra overtok butikker, hoteller, restauranter og kulturetablissementer det meste av plassen i gårdrekka mot Karl Johan – med unntak av Thorvald Meyers gård, som holdt stand som bolig fram til grossererens død i 1909.
Et par teknologiske nyvinninger bidrog sterkt til dette. I siste halvdel av århundret fikk en jernbjelker og jernsøyler, som kunne bære etasjene over bedre. Dette gjorde det mulig med en ny type butikklokaler med ei åpnere planløsning. Samtidig kom speilglassrutene, som kunne settes inn mellom søyler i fasaden. Nå var det mulig å vise fram varene til de forbipasserende, og hva kunne være bedre i oppgangstider enn å presentere seg i byens fineste promenadegate? Den nye teknologien blei tatt i bruk da noen av gårdene i Karl Johan-kvartalet blei erstatta av nybygg, men også de fleste av de opprinnelige husa fikk etter hvert ombygde førsteetasjer.
Oppover i etasjene blei det i flere av gårdene etablert hoteller. Søstrene Larsens Hotel var i drift i Magnusgården fra 1880-tallet, og ved århundreskiftet var det hotell i alle gårdene unntatt to. Mange av de store leilighetene hadde soverom på rekke og rad med en korridor på sida, noe som gjorde dem velegna også til hotelldrift. Ellers finner både tannleger og fotografer sin plass i kvartalet – og det blei etablert kontorer (blant annet for Indredepartementet).
To av gårdene i kvartalet, nummer 35 og 37, blei så skadd i brannen i 1867 at de måtte erstattes av nybygg. De neste totalutskiftingene kom med jobbetida på 1890-tallet. Da blei begge hjørnegårdene revet, og nye bygg kom opp, atskillig større og svært annerledes i stil. Tømmerbygget på nummer 33 blei skifta ut med ei massiv fireetasjers bygning i berlinerbarokk med fasade hogd i granitt (arkitekt Ove Ekman). I motsatt ende kom den nye Groschgården, tegna av Bernhard Steckmest, der blant annet Den norske husflidsforening flytta inn. Gården var i heile fem etasjer pluss en taketasje med arker. Stilen var ei blanding av renessanse og gotikk, noe som skilte seg kraftig fra Universitetet på andre sida av gata. Spesielt var det også med rødt som fasadefarge, sandstein mot Karl Johan, sement mot Universitetsgata. Disse nye gårdene var planlagt til forretninger, kontorer og hoteller. De blei utstyrt med elektrisk lys og heis. Den gamle typen klaskedoer måtte vike for tankklosetter – et framskritt for noen, men ikke for tømmerne.
Flere gårder enn disse to ville nok blitt skifta ut, hadde det ikke vært for at byggebransjen i Kristiania i 1899 blei ramma av et kraftig krakk. I flere år var det full stopp i all bygging, og når økonomien sakte tok seg opp igjen utover i det nye hundreåret, var byggestilen en annen og tidsånden noe mer moderat. Resultatet på Karl Johan var blant annet to hjørnegårder som var betraktelig høyere enn de mellomliggende. Et annet resultat var at planene om en passasje gjennom kvartalet med et indre butikkområde ikke blei realisert.
Kultur i bakgårdene
Det skjedde likevel endringer i kvartalets indre deler. Ettersom leieboerne flytta ut, blei det mindre bruk for staller og andre sekundærarealer. I ei før-elektrisk tid var det begrensa hva de lave og stort sett vindusløse bygningene kunne brukes til. Ulike forestillinger og utstillinger viste seg å være et godt alternativ. I 1888 blei det etablert et fast diorama-lokale i bakgården på nummer 41. Her kunne en se vakre norske landskap passere revy ved at digre malerier på rull blei sveiva forbi. Også beleiringa av Fredriksten, der Karl 12. falt, var et populært motiv. I stallen til nummer 35 fant Blomqvist Kunsthandel sine første lokaler, seinere overtatt av kinoen Victoria teater i 1915.
På denne tida kom også Paladsteatret (nummer 41) og Carl Johan Teatret (nummer 39). Fram til begynnelsen av 1980-tallet hadde Oslo tre kinoer i Karl Johan-kvartalet. Med kinoene fikk strøket også et mer folkelig preg – det var ikke lenger i hovedsak det finere borgerskaps revir.
Nevnes skal også at Bloms bodega i 1895 flytta over fra Groschgården til bakbygninga på nummer 41, der «kunstnernes restaurant» holdt til fram til den i 2006 blei erstatta av parfymeriet House of Beauty.
Nytt århundre, nye idealer
Med nybygg på de to hjørnetomtene hadde kvartalet fått den fasaden mot Karl Johans gate som vi kjenner i dag, og som de flest nå har funnet seg til rette med. Opp gjennom 1900-tallet var imidlertid dette kvartalets utseende av de mest debatterte arkitekturspørsmål i Oslo.
Ved overgangen til det 20. århundret kom det til endringer i det dominerende synet i arkitekturkretser, delvis prega av de nasjonale strømningene i samfunnet generelt. Krakket, som gav et opphold på noen år i byggeaktiviteten, gjorde endringene spesielt synlige. Grovt sett kan en si at den tungt dekorerte tyskinspirerte stilen, som særlig Groschgården var en representant for, falt i unåde i flere kretser. Et avisinnlegg fra 1898 kan illustrere temperaturen: «... dette Taarn og det monstrum af et Tag, som man nu er ifærd med at opføre til Universitetsgaden, er Vandalisme ligeoverfor Universitetets Arkitektur, ...»
Debatten dreide seg ikke bare om et par enkeltbygninger, men også om byplanlegging, boligpolitikk, estetikk og nasjonalisme. Krakket hadde svekka det nyrike borgerskapet, som hadde brukt bygningenes eksteriør til å vise sin status. Fram stod en nasjonalt prega kulturell elite av kunstnere og intellektuelle, som framheva estetiske verdier. Historismen fra andre halvdel av 1800-tallet fikk den mer negative betegnelsen stilforvirring. Det blei i stedet henvist til klassiske bygninger som Universitetet – og ikke minst renessansebygningene i Kvadraturen. Fra 1895 arrangerte Herman Major Schirmer ekskursjoner for å studere byggeskikken på den norske landsbygda, og det blei drøfta hvordan stil og verdier fra den nasjonale trearkitekturen kunne overføres til murbygg i by. Både krakket og den framvoksende arbeiderbevegelsen gjorde at det ble stilt spørsmål ved om markedet var den fremste byplanleggeren, eller om det kunne være behov for mer samfunnsmessig styring.
Arkitekturdebatten hadde umiddelbart ikke stor praktisk betydning for Karl Johan-kvartalet, som jo stod der nokså ferdig bygd. Branngavlene, som var et resultat av den ulike byggehøyden, var imidlertid et irritasjonsmoment, og det kom flere forslag om å bygge på de midtre gårdene, slik at fasaderekka mot Karl Johan kunne få et mer enhetlig utseende med felles gesimshøyde. Arkitekt Johs. Th. Westbye foreslo i 1915 også ei tårnbygning midt på og gjenoppliva den gamle planen med en brei passasje tvers gjennom til Kristian IVs gate. I 1929 vedtok den kommunale reguleringskommisjonen ei løsning med rettlinja gesims, uten at dette blei gjennomført i praksis.
Funkis og høyhusplaner
På 1920-tallet skjedde nok et stemningsskifte blant toneangivende arkitekter og planleggere – og til dels politikere. Funksjonalismen (funkisen) gjorde sitt inntog. Teknologiske nyvinninger som armert betong, kraftige stålkonstruksjoner og effektive heiser la grunnlaget for at en kunne øke byggehøyden. Samtidig vokste biltallet sterkt. Mens vi i dag stort sett kjenner funkisen som stil (rettlinja, enkel, praktisk, ingen unødige dekorasjoner), var den opprinnelige hovedtanken like mye en ideologi for å utnytte de mulighetene den nye teknologien gav. Ved å planlegge et område heilhetlig kunne en effektivt lage egne soner for bolig, arbeid, transport og friluftsliv. Og ved å bygge boliger i høyden kunne en få store grøntarealer og likevel ha en høy utnyttingsgrad. I reindyrka form krevde denne ideen altså at områder blei planlagt fra grunnen, og det var ikke mangel på planer om å rive heile bydeler og bygge alt nytt.
På 1930-tallet skjedde det da også store endringer i hovedstaden. I Vika reistes Rådhuset (byens første høyhus), og områdene rundt gjennomgikk ei fullstendig forvandling. Dette var imidlertid fattigslige arbeiderstrøk, i hovedsak med småhusbebyggelse. I praksis var det vanskeligere å «sanere» større områder som alt var bymessig bebygd. Til det var kostnadene ved tomtekjøp for store og eierinteressene for mangslungne. I slike områder ville derfor høyhus innebære bare økt utnyttingsgrad (og høyere leieinntekter) og ikke større grøntområder. Ideene fantes imidlertid, og fortsatt var det et utbredt syn at arkitekturen fra andre halvdel av 1800-tallet var lite å ta vare på. I 1935 foreslo for eksempel arkitekten Gudolf Blakstad, som blant annet hadde tegna Odd Fellow-gården i Stortingsgata, å rive Nationaltheatret for å etablere en ny sentralstasjon for bane og tog.
Også for Karl Johan-kvartalet blei det lagt planer om fornyelse. I 1930 lanserte Arnstein Arneberg, etter oppdrag fra Norges Industriforbund, et forslag om høyhus i kvartalets indre. Det var skissert med 26 etasjer. Denne og andre planer om høyhus i sentrum møtte imidlertid motstand, blant annet fra byplansjef Harald Hals og byarkitekt Harald Aars.
Fem år seinere kom et annet forslag. Arkitektfirmaet Torp & Torp presenterte et åtti meter langt nybygg langs Karl Johan fra Universitetsgata (Groschhjørnet) til Handelsstanden. Bygget skulle ha åtte etasjer, de to øverste tilbaketrukket. Også Handelsstandens gård skulle bygges på i høyden. Initiativet til planen kom fra ei gruppe med sterke forbindelser i både næringsliv og politikk, blant annet tidligere statsminister for Arbeiderpartiet, hypotekbanksjef Christopher Hornsrud og formannskapsmedlem for Høyre, advokat Eyvind Getz. Forslaget fikk støtte fra kinodirektør Kristoffer Aamot, som var formann i byens skjønnhetsråd og så dette som en mulighet å rydde opp i «denne fæle delen av Karl Johan». Aftenposten kritiserte på lederplass forslaget – for å sløse med dyr tomtegrunn; bygget burde være på minst 16 etasjer.
Planen til Torp & Torp møtte også motstand – med varierende argumentasjon. En del arkitekter var ikke begeistra for funksjonalismen som sådan, men holdt seg til dens nasjonalt prega forgjengerstil. Andre mente den massive bygningskroppen tok for lite hensyn til gatas linjeføring («hengekøya» ). Atter andre mislikte at de eldre gårdene midt i husrekka blei slått i hartkorn med den fortsatt uglesette Groschgården. Videre kom diskusjonen opp om i hvor stor grad nybygg skulle tilpasses omgivelsene. Byarkitekt Aars argumenterte for å bevare bydelenes målestokk; det nye Vika tålte høyhus, men de eldre bydelene var bygd for tre–fire etasjer.
I 1937 gav riksantikvar Harry Fett ut ei bok om Karl Johan. Boka tar utgangspunkt i en annen aktuell sak, spørsmålet om bevaring av Basarene rundt domkirka, noe riksantikvaren gikk sterkt inn for. Fett argumenterte for Karl Johans gates store kulturhistoriske betydning som «empirens viktigste monument i vårt land», skapt i overgangen fra provinsby til hovedstad. Han var rett nok ikke overbegeistra verken for Groschgården, Nationaltheatret eller andre bygninger fra 1800-tallets siste del, men han endte opp med en vernepolitisk konklusjon, som i alle fall delvis motsa fullskala funkis: «Vi kan ikke evig og alltid og til alle tider av døgnet være revolusjonære og nyskapende, det blir for anstrengende for sinnet. En by må også ha noen rolige punkter, må ha litt av jovialitetens underlige, ubestemmelige særpreg. (...) Rasjonalisme og teori har nemlig aldri alene skapt verken en by eller et folk, ...».
Debatten rundt Karl Johan-kvartalet fortsatte, og det kom ytterligere planer. Andre verdenskrig satte imidlertid en stopper for videre utbygging, og de første åra etter krigen var det gjenoppbygging og løsning av boligmangelen som stod på programmet.
To typer planer på femtitallet
Etter noen år der boligbygginga, hovedsakelig i de nye drabantbyene, hadde hatt førsteprioritet, dukka det på 1950-tallet på ny opp planer for og debatt om utviklinga av Karl Johan-kvartalet. Disse fulgte på et vis to nokså ulike løp: gårdeiernes kommersielle og de unge arkitektenes idealistiske.
Gruppa av gårdeiere hadde etter hvert endra sammensetning, slik at det ikke lenger var en eier per gård. Største gårdeier var nå Det Norske Teatret, som på grunn av sine nokså kummerlige kår i Stortingsgata 16 hadde tatt til å kjøpe eiendommer i Karl Johan-kvartalet, dog ingen av gårdene ut mot hovedgata. Nest største eier var ingeniørfirmaet til Thor Furuholmen. Disse eierne var ikke mer enige enn før, men de hadde kraft til å lage mer konkrete planer – og de hadde stor interesse i å utnytte eiendommene bedre. Denne interessen kunne være reint økonomisk, men var – i alle fall teaterets tilfelle – også knytta til eget behov for lokaler. Et faktum var det i alle fall at kvartalets indre deler var dårlig utnytta og av dårlig kvalitet; her fantes et villnis av skur og bakbygninger i mange størrelser og uten særlig plan. Hygieneforholda var heller ikke de beste.
I 1954 lanserte grunneierne to ulike planer for kvartalet produsert av arkitekter som kjente strøket. Det Norske Teatret og Arnstein Arneberg foreslo å rive all eksisterende bebyggelse og erstatte den med fasadebygg på åtte etasjer, hvorav to–tre noe tilbaketrukket. I midten av kvartalet var det plassert et høyhus på tjue etasjer. Kvartalet skulle naturligvis romme teateret, men også to kinoer. Under bakken var det planlagt parkering for 700 biler. Arneberg hadde også et mer moderat alternativ, der enkelte gårder var bevart.
Bak det andre forslaget stod de fleste øvrige gårdeierne og arkitektfirmaet Torp & Torp. Her bevares de gårdene som eierne ønsket å bevare, sannsynligvis fordi de var ansett som mest regningssvarende å beholde. Dette innebar for eksempel at Groschgården nå var ute av riveplanene, enda om den fortsatt ikke var regna som en pryd utseendemessig. Bortsett fra at noe mer skulle bevares, hadde forslaget mange likhetstrekk med Arnebergs, blant annet høyblokk i sentrum.
På samme tid dukka det opp ei gruppe yngre arkitekter som hadde sterke meninger om byutvikling i modernismens tidsalder. Mange av disse var med i gruppa PAGON (Progressive arkitekters gruppe, Oslo, Norge), som baserte seg på å videreføre Le Corbusiers ideer. I deres planer var det veksling mellom høyhus og lavblokker med store åpne plasser mellom og med separerte løyper for bil- og gangtrafikk. Å gjennomføre slikt i sentrum ville naturligvis kreve storstilt «sanering». I et forslag fra Arne Korsmo og Christian Norberg-Schulz var det stort sett bare Slottet, Universitetet, Nationaltheatret og Stortinget som stod igjen langs heile Karl Johan. Også Håkon Mjelva, som seinere skulle bli en sentral arkitekt i kvartalet, var på banen med forslag i samme retning. Det praktiske hovedproblemet med løsninger som dette var naturligvis at i en privatisert økonomi med mange eiere var det også mange som måtte bli enige, før så radikale grep som dette kunne tas. PAGON-planene blei derfor interessante luftslott, basert på en ide om arkitektenes og planleggernes evne til overordna tenkning.
Planene om høyhus vakte også motstand, blant annet fra seinere byplansjef Helene Kobbe. Hun viste til at forslaget til Arneberg innebar en utnyttingsgrad på 4, rundt det dobbelte av planer for såvel København sentrum og utbygginga i Vestre Vika i Oslo. «Lavblokkene» rundt ville bli på 8–9 etasjer, altså omtrent ei fordobling av det eksisterende. Gatearealet var ikke tenkt utvida, til tross for den økte bygningshøyden og ei dobling av antallet arbeidsplasser.
Tidlig sekstitall – debatten tilspisser seg
På denne tida kunne en også se spirene til en miljøbevegelse, og ikke minst skjedde det store endringer i tankene om kulturminnevern. Året 1960 blei på mange vis et vendepunkt. I april hadde Kunsthistorisk Forening et møte om Karl Johan. Dette endte med et vedtak der gårdeierne blei oppfordra til å ta «tilstrekkelig hensyn til bevaringen av en lav sammenhengende fasadeflukt mot Karl Johans-gate». Vedtaket blei seinere støtta av Fortidsminneforeningen, mens Den antikvariske bygningsnemnd ikke fant å ville uttale seg. Byantikvar Arno Berg stod fram som en sterk motstander av «sanering» og høyhus. Hans tilrådning var «at fasaderekken mot Karl Johansgate må bevares i hovedsaken som den står i dag». Fortsatt er det fasadene det hegnes om, idet Berg åpner for totalombygging av interiører og kvartalets indre bygninger. Byplansjef Rolfsen påpeker så i en uttalelse at bygningene – med unntak av Meyer-paleet – er «utidsmessige», men han fastholder at gesimshøyden bør bevares. De siste kommunale etater som uttaler seg er kommunikasjonsrådmannen og skolerådmannen (sistnevnte også medlem av kulturutvalget), som begge i hovedtrekka støtter byantikvarens syn. Saksgangen ender i denne omgang med et vedtak i kulturutvalget 7. desember om at heile fasaderekka bør bevares.
Vernetanken blei nå støtta av stadig flere. I 1961 var saken til diskusjon i bystyret, der Bjørn Bjørnseth (Høyre) foreslo at bevaring skulle utredes. Forslaget blei oversendt formannskapet uten realitetsvotering. Året etter danna ei gruppe kunsthistorikere initiativet «Gullalderens Christiania», som kan ses på som ei rehabilitering av byarkitekturen fra 1800-tallets andre halvdel. Samtidig foretok Fortidsminneforeningen og Oslo Byes Vel ei systematisk registrering av bygninger fra denne perioden. Konklusjonen var at fasadene langs Karl Johan og Universitetsgata var vel verdt å bevare. Interessant er det å merke at hjørnegårdene fra 1890-tallet nå blei tatt inn i varmen, og at mangfoldet i husrekka blei sett som et positivt element.
Det bør ikke legges skjul på at en del eksempler på heller mislykka moderniseringer nok bidrog til å styrke ønsket om å ta vare på det velforma eldre. I Oslo hadde «saneringa» av Vestre Vika ført til et dødt og kjedelig kontorstrøk, og i Stockholm blei Hötorget nevnt som et skrekkens eksempel.
Samtidig med dette fortsatte argumentasjonen for nybygg, ikke minst på grunn av dårlig bygningskvalitet og fundamentering på de eksisterende gårdene.
Konkurransen i 1962
I april 1962 utlyste grunneierne en nordisk idékonkurranse for kvartalet. Konkurransen var heilt åpen – det lå ingen forutsetninger om bevaring eller riving i programmet, men ei utskrift av bystyrets debatt var vedlagt. Det innkom mer enn seksti besvarelser. Juryen fant ingen av dem verdig førsteprisen, men delte i stedet ut to andrepriser og en tredjepris:
I tillegg til premiene blei fire utkast innkjøpt: fra Per Hauge/Finn Lenschow (omtalt som fjerdepris), Sverre Fehn, Erling Viksjø og Harald Ramm Østgaard/Per Cappelen. Alle disse forutsatte riving av all den gamle bebyggelsen. Fehn var den som gikk lengst i høyden – med fire slanke tårn, mens Viksjø presenterte et grep der kulturdelen av kvartalet blei trukket ut mot Karl Johan.
Vernekreftene tolka resultatet som en halv seier, i og med at det syntes å være allmenn tilslutning til i alle fall å beholde de midtre fasadene mot Karl Johan. Det skulle imidlertid fortsatt ta mange år før det kom til endelig avklaring om kvartalets skjebne.
Strid om høyhus og teaterplassering
Etter konkurransen i 1962 lå det etter manges syn an til et kompromiss mellom utkasta fra de to andreprisvinnerne. Slik gikk det imidlertid ikke. Saken blei tilsynelatende liggende i dødvanne noen år, før uenighetene blomstra opp igjen. Det Norske Teatret engasjerte i 1963 den ene prisvinneren, Mjelva, til å arbeide videre med prosjektet, mens Møller i stor grad blei glemt.
Etter at bystyret i 1966 slutta seg til prinsippene i Mjelvas konkurransebidrag, kunne han året etter presentere reviderte skisser. Høyhuset på 25 etasjer var borte – erstatta med to blokker på henholdsvis 16 og 20 etasjer. Som sist var det åpna for å bevare fasader mot Karl Johan – og for så vidt rundt heile kvartalet, men bevaring var tydelig ikke arkitektens eget førstevalg. Planen fikk motbør fra byplansjef Rolfsen, og bygningsrådet gikk mot den med sju mot én stemme.
Debatten gikk nå høyt langs flere akser. Den ene var spørsmålet om høyhus, som fant sine talspersoner både blant gårdeiere med ønske om høy utnyttingsgrad og blant modernistiske arkitekter (f.eks. deler av Pagon-gruppa). I den siste gruppa var det imidlertid også prinsipielle høyhustilhengere som fant Mjelvas plan dårlig og som ønska seg en plan for heile bysenteret, ikke bare for ett kvartal. Byplansjefen var sjøl tilhenger av høyhus, men ville ha disse plassert mer i sentrumsranden.
På motsatt kant kom kulturvernere på banen med krav om bevaring av mer enn 3–4 fasader. Stephan Tschudi-Madsen, seinere riksantikvar, forsvarte nå også de to hjørnegårdene, idet han viste til kontrastenes betydning, både historisk og miljømessig. Dette innebar også ei vending der vern om bymiljøer blei sidestilt med vern om enkeltbygg og monumenter.
Et sentralt og svært konkret moment i debatten var teaterets behov for nye lokaler. Teaterledelsen hadde naturligvis arbeidd planmessig med dette. Deler av statsstøtta var opp gjennom åra brukt til å kjøpe eiendommer. Tanken var ikke bare å bygge nytt for egne behov, men også å bygge forretnings- og kontorlokaler som kunne finansiere teaterbygget og framtidig drift av det. Dette forklarer teaterets interesse for høy utnyttingsgrad, og det forklarer til dels også Mjelvas plan der de inntektsbringende høyhusa lå på teaterets eiendommer, mens scenebygget var plassert utafor. Dette var rimeligvis ikke en plan som vakte begeistring hos de øvrige gårdeierne.
I 1969 kom ingeniør Furuholmen igjen på banen, nå med et prosjekt tegna av Erling Viksjø. Her var det meste revet, og kvartalet var bebygd med sju blokker av ulik størrelse med grønne torg imellom. Mot Karl Johan var plassert en langstrakt og lav arkade for på et vis å beholde gatas hovedpreg. I 1971 kom ennå et forslag – der boligene etter hundre års fravær gjorde sitt gjeninntog langs hovedstadens paradegate. Olav Selvaag foreslo å bygge sjuetasjers terrasseblokker vis-à-vis Eidsvolls plass!
Bystyrets flertall støtter Mjelva-planen
Sommeren 1971 prøvde byplankontoret å konkludere i saken. De store rivingsplanene blei avvist. Det var delvis av praktiske grunner, fordi det blei sett som urealistisk å få de elleve grunneierne til å gå i takt. Men viktigere var det nok at kontoret ønska å se kvartalet i en større bysammenheng og som en del av hovedstadens identitet. Det var etter hvert ei sterk stemning for å bevare samtlige fire sider av kvartalet, og byplansjefen hadde landa på at dette betydde at bygningene måtte beholdes, ikke bare fasadene. Dermed sa etaten nei til Mjelvas konkurranseutkast og også til den reviderte planen hans.
Byplankontoret var mer positivt innstilt til et nytt forslag fra Furuholmen og Viksjø. I dette utkastet var alle bygningene mot Karl Johan og mot Universitetsgata bevart, likeså Håndverkeren. Indre kontorblokker på 10–13 etasjer blei imidlertid ansett å være for høyt.
Resultatet var at byplankontoret lagde sitt eget forslag, i samarbeid med arkitektkontoret Telje-Torp-Aasen. Forslaget innbar bevaring av randbygningene, plassering av teateret på dets egen eiendom og nye indre bygninger på inntil åtte etasjer. Økt grad av bevaring og tilpassing til det eksisterende var altså tanken nå, nokså radikalt i sin konservatisme.
I juni kom reguleringsplanen til behandling i bystyret, der Mjelva-planen vant fram. Arbeiderpartiet var sterkt opptatt av å sikre teateret lokaler, og Venstre var også for. Høyre og Sosialistisk Folkeparti stemte mot, og resultatet blei dermed 52 mot 33. Datidas regler foreskreiv ei ekstra behandling dersom det ikke var minst 2/3 flertall, og i augustmøtet (hvor simpelt flertall var nok) var flertallet redusert til 47 mot 38.
Mindretallet valgte å anke vedtaket inn for Kongen, og saken blei dermed en av de første bymiljøsakene det nyetablerte Miljøverndepartementet skulle behandle.
En avgjørelse tas
Miljøverndepartementet kom med sin avgjørelse i september 1973: Det underkjente den vedtatte reguleringsplanen, og meldte at en plan basert på byplankontorets utkast ville være akseptabel. Departementet uttalte seg mot skjermbevaring (bare fasader) og gikk inn for full bevaring av bygningene langs Karl Johan. Samtidig blei det gjort klart at Det Norske Teatrets økonomi ikke var en faktor som kunne tas i betraktning i reguleringssammenheng. Noen tid etterpå blei det imidlertid gitt løfte om offentlig støtte til nybygg for teateret.
Tre år seinere blei så endelig plan vedtatt. Karl Johan-bygningene blei regulert til spesialområde bevaring med «sine fasader, takflater mot gate og gjennomganger» intakte. Maksimal byggehøyde blei satt til åtte etasjer inne i kvartalet, og utbyggingsgraden blei fastsatt til maksimum 2,5 (teateret holdt utenom). Planen forutsatte et lavere og arkitektonisk mer beskjedent teaterbygg. Ved behandling i bygningsrådet foreslo tre representanter fra Høyre bevaring også av gårdene mot Universitetsgata, samt Håndverkeren. Dette blei nedstemt, men samtlige av disse bygningene står fortsatt, og de er nå på Byantikvarens gule liste.
Nybygg og bevaring i praksis
Det neste tiåret blei reguleringsplanen satt ut i livet. Teateret skifta arkitekt, og i 1979 hadde 4B Arkitekter (ved Ole Fredrik Stoveland) tegningene klare. Åpningsforestillinga var høsten 1985. Bygget fikk hovedfasade mot Kristian IVs gate med inngangspartiet som fondmotiv for Sehesteds gate. Fasaden er markant, men samtidig vel tilpassa omgivelsene.
Apalängen
Apalängen er en bydel i Mariehamn på Åland. Den grenser til bydelene Kasberget, Klinten og Västra Klinten. I nord og vest ligger kommunen Jomala. Apalängen hadde 72 innbyggere i 2014. I 1990 bodde det seks personer i bydelen.
Aksel Olsen (redaktør)
Aksel Olsen (født 1868, død 1928) var en norsk møbelsnekker, avismann og redaktør.
Karl Johan-kvartalet
Nybygg og bevaring i praksis
For deler av kvartalet mot Karl Johan presenterte Furuholmen og Viksjø et revidert bebyggelseforslag, som blei godkjent til tross for en betraktelig høyere utbyttingsgrad enn 2,5. I det indre – der Karl Johans bakbygninger før lå – er det reist et åtte etasjers kontorbygg. Første og andre etasje i dette og i de foranliggende opprinnelige bygningene utgjør kjøpesenteret Paleet. «Opprinnelig» må her tas med ei klype salt. Innmaten er nærmest fullstendig ny, og på sett og vis er det foretatt ei rein skjembevaring, trass i departementets og byplankontorets uttalelser mot dette. I nummer 41 og 43 er faktisk heller ikke fasadene bevart; det som står i dag, er nyoppførte kopier.
Aksel Olsen (redaktør)
Han var en tid redaktør i AP-avisen Haugesunds Folkeblad. I 1914 forlot han Haugesund for å overta redaktørjobben i Nordlys i Tromsø.
Karl Johan-kvartalet
Nybygg og bevaring i praksis
Også for Thorvald Meyers palé (nummer 37) var det framlegg om å bare ta vare på fasaden, særlig etter at huset fikk skader ved utbygginga av T-bane-tunnelen under Studenterlunden. Bygningsrådet godtok dette, men en anke til fylkesmannen gjorde at forbygninga fortsatt står, mens bakbygningene er revet.
Aksel Olsen (redaktør)
Stillingen i Nordlys hadde han i årene 1914-1915. Han råket imidlertid uklar med typografene i avisa, etter at faktor på trykkeriet ble sagt opp. Typografene streiket, og stanset avisen i tre og en halv måned. For Nordlys innebar det en økonomisk knekk, og var den utløsende årsak til at Arbeiderpartiet til slutt overtok som eier av avisen. For Olsen innebar konflikten til slutt at han måtte forlate redaktørposten. Skulle man drive en arbeideravis var det vanskelig å stå i et motsetningsforhold til store deler av de fagorganiserte.
Karl Johan-kvartalet
Nybygg og bevaring i praksis
Groschgården står fortsatt. Den blei delvis tilbakeført til original stil i de lavere etasjene. Samtidig (1984) blei det gitt tillatelse til å bygge på i høyden. Femteetasjen mot Karl Johan har fått følge av en tilsvarende etasje mot Universitetsgata. I tillegg er det satt opp to tilbaketrukne toppetasjer.
Aksel Olsen (redaktør)
I 1919 ble Olsen ansatt som redaktør for Mea, Nord-Norges Fiskerforbunds nyopprettede avis. Etter bare halvannen måned måtte han imidlertid forlate denne posten. Fiskerforbundet ville ikke ha en så politisk profilert redaktør.
Fra 1919 til den store partisplittelsen i 1923 var han redaktør i avisen Fremover i Narvik. Da forlot han AP og sluttet seg til det nye Norges Kommunistiske Parti.
Karl Johan-kvartalet
Nybygg og bevaring i praksis
Kunstnernes restaurant Blom er den delen av kvartalet som i stort sett alle sammenhenger har vært framstilt som bevaringsverdig, til tross for at interiøret ikke var eldre enn fra 1925. I reguleringsplanen het det at restauranten burde «søkes innpasset», og i 1980 blei en god kopi gjenåpna i den nye kontorblokka i kvartalets indre. Den holdt det gående i rundt 20 år, men etter hvert stod ikke inntektene i forhold til utgiftene. Nå er lokalene ombygd til det ugjenkjennelige og benyttes av skjønnhetssalongen House of Beauty.
Aksel Olsen (redaktør)
Olsen var gift med kvinnesakskvinnen, redaktøren og politikeren (DNA/NKP) Jeanette Olsen. De to arbeidet tett sammen i avisjobben. Både i Nordlys og i Fremover hadde hun stillingen som forretningsfører da mannen var redaktør.
Karl Johan-kvartalet
Nybygg og bevaring i praksis
De øvrige fasadebygningene i kvartalet står fortsatt, bortsett fra at det er kommet et nybygg i Rosenkrantz' gate.
Aksel Olsen (redaktør)
Han døde i 1928, 60 år gammel.
Karl Johan-kvartalet
Kilder
Hovedkilde for denne artikkelen er Arne Lie Christensen: Karl Johans fasader – et kulturhistorisk nærbilde, Pax forlag, Oslo 2007.
Arkitektoniske opplysninger om de enkelte bygg er i hovedsak henta fra
Christine Roper
Christine Roper (født 15. mai 1990) er en canadisk roer.
Hun representerte Canada under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 5 i åtter.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok hun gull i åtter.
Kara Goucher
Kara Goucher (født 9. juli 1978) er en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 11 i maratonløpet. Hun løper også baneløp og tok bronse på 10 000 meter under VM i friidrett 2007 i Osaka.
EM i luftvåpen 2014
EM luftvåpen 2014 (europamesterskapet i skyting) ble arrangert i Moskva i Russland i 2014.
Liste over kratere på månen
Kratere
Månekratrene er listet i de etterfølgende undersidene. Der hvor en formasjon er forbundet med et satellittkrater, er disse detaljert på siden for hovedkrateret.
Referanser
Følgende kilder ble brukt som referanser på de individuelle kratersidene.
Eksterne lenker
De følgende referansene ble også brukt under innsamling av kraterinformasjon
Jovana Kovačević
Jovana Kovačević (født 9. april 1996 i Beograd) er en serbisk håndballspiller, som spiller for den ungarske klubben og det serbiske landslaget.
Kovačević ble tatt ut i bruttotroppen foran Håndball-VM 2015, men var ikke blant de 16 utvalgte. Hun fikk sin mesterskapsdebut året etter under Håndball-EM 2016, og fikk fornyet tillit under Håndball-EM 2018.
Backeberg
Backeberg er en bydel i Mariehamn på Åland. Den grenser til bydelene Hindersböle, Nabben, Strandnäs og Johannebo. I øst ligger kommunen Jomala. Backeberg hadde 702 innbyggere i 2014.
Backebergs idrettsplass, med baner for fotball og strandvolleyball, ligger i bydelen. St. Mårtens kapell, ved arkitekt Stig Svahnström, byggeår 1969, finnes i Backeberg.
Albina Majorova
Albina Majorova (russisk: Альбина Геннадьевна Майорова; født 16. mai 1977) er en russisk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton. Hun representerte landet sitt i Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 9 i maratonløpet.
EM i luftvåpen 2015
EM luftvåpen 2015 (europamesterskapet i skyting) ble arrangert i Arnhem i Nederland i 2015.
Caprella andreae
Caprella andreae er en art i slekten Caprella innenfor spøkelseskreps-familien (orden Caprelloidea eller «spøkelsestanglopper») - en type amfipoder. Larvene er planktoniske. De er relativt små, med to store og to små antenner. De lever bare i havet (saltvann), og er utbredt i farvannene i Gulehavet, Atlanterhavet inklusive Karibia, samt i Middelhavet. Den lever nord til Irland og Nordsjøen.
Taksonomisk plassering
Slektens systematikk er i nyere tid beskrevet og oppdatert i 2003. Artens moderne tilhørighet i Caprella-krepsenes systematikk gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Frode Eie Larsen
Frode Eie Larsen (født 1973 ) er en norsk kriminalforfatter bosatt i Larvik. Han er utdannet diplommarkedsfører fra NMH/BI, og har blant annet arbeidet som eventsjef for Larvik Håndballklubb.
Han debuterte som forfatter i 2011, med Hemmeligheten, på Liv forlag. I 2019 debuterte han som barnebokforfatter sammen med eks-sykkelproff og TV-profil Dag Otto Lauritzen. August 2021 lanserte Eie Larsen første bok i en ny serie for barn, sammen med den svenske illustratøren Jenny Lindqvist. Oktober 2022 kom også Eie Larsen med en fantasy-serie for barn, skrevet sammen med skuespiller og komiker Håvard Lilleheie.
Frode Eie Larsen vant i 2021 «Sølvkniven» for boken «Så ble det kaldt». «Sølvkniven» er en bokpris som deles ut under krimfestivalen «Blodig alvor i landsbyen» i Randaberg i Rogaland.
Boken Hetebølge ble i april 2022 tildelt Bokslukerprisen, en pris stemt frem av over 125.000 barn på mellomtrinnet, i regi av Foreningen !les.
Barnebøker
Sammen med Dag Otto Lauritzen har Eie Larsen forfattet følgende barnebøker i serien Mot og mysterier:
Sammen med Håvard Lilleheie har Eie Larsen forfattet følgende barnebøker i serien Leos magiske reise:
Det russiske statsbiblioteket
Det russiske statsbiblioteket (russisk: ) i Moskva er et av verdens største bibliotek, og Russlands nasjonalbibliotek.
Bibliotekets samlinger omfatter 275 tusen hyllemeter med 42 millioner volumer på 247 ulike språk, hvorav 17 millioner bøker, 13 millioner tidsskrifter, 350 tusen noter og fonogram og 150 tusen kart. 29 prosent av samlingene utgjøres av utenlandsk materiale.
Utenfor bibliotekets hovedentré finnes et monument tilegnet Fjodor Dostojevskij.
Valeria Straneo
Valeria Straneo (født 5. april 1976) er en italiensk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 8 i maratonløpet. Hun tok sølv i samme øvelse under VM i friidrett 2013 i Moskva.
I 2020 kom hun på 40. plass på kvinnenes halvmaraton under VM i halvmaraton 2020 i Gdynia, Polen.
Togbillett
En togbillett er en billett utstedt av et jernbaneselskap. Billetten gir eieren adgang til å reise med jernbaneselskapets tog. Billetten kan gi rett til å reise en reiserute på et bestemt tidspunkt, en reiserute på et valgfritt tidspunkt, en reiserute på flere tidspunkter eller flere forskjellige reiseruter på visse tidspunkter.
Billetter blir vanligvis skrevet ut på papir, og sjekkes av en togkonduktør under reisen. Billetter kan også være elektroniske.
Norsk privatrett
Norsk privatrett er privatrettslige regler som gjelder i norsk rett. Norsk privatrett omhandler den delen av jussen som regulerer rettsforholdene mellom private, i motsetning til norsk offentlig rett. Med «private» menes både fysiske personer (mennesker) og juridiske personer (for eksempel staten, kommuner, aksjeselskaper, borettslag osv.)
Tetjana Hamera-Sjmyrko
Tetjana Hamera-Sjmyrko, ukrainsk Тетяна Гамера-Шмирко (født 1. juni 1983) er en ukrainsk friidrettsutøver som konkurrerer i maraton. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 5 i maratonløpet.
Selasia
Selasia er en slekt av biller der larvene er rovdyr som angriper skallbærende snegler. Hunnene hos disse billene ser ut som larver hele livet, såkalte larviforme hunner. De mangler helt vinger, fasettøyne og andre voksen-karakterer. Hannene ser ut som mer normale biller, med dekkvinger, fasettøyne og lange, kamformede antenner.
Utseende
Små (ca. 4 millimeter), sylindriske biller, kjønnene svært ulike.
Hannene er avlange, sylindriske biller med kraftige, kamformede antenner, gjerne gulrødlige, dekkvingene kan være mørke. Hodet er bredt og kort, synlig sett ovenfra (det vil si, det dekkes ikke av brystskjoldet). Pannen er nokså flat. Fasettøyne er små og utstående. Antennene har 10-11 ledd og er festet under pannen like ved fasettøynene. De ganske lange, sagtakkede. Brystskjoldet (pronotum) er trapesformet med tydelig avsatte sidekanter. Dekkvingene er nokså myke og spriker gjerne noe i den bakerste halvdelen. De er dekket av fine, utstående hår. Beina er slanke. Alle føtter har fem ledd.
Hunnene er tykke, larveaktige, med korte bein og korte, trådformede antenner. Det er ikke noe tydelig skille mellom bryst- og bakkroppsledd bortsett fra at de førstnevnte har bein. Vinger mangler helt. Denne typen hunner blir kalt larviforme hunner og finnes også hos flere av familiene i gruppen Cantharoidea.
Levevis
Voksne hanner kan ofte finnes på blomster eller i vegetasjonen. Hunnene lever på bakken, beveger seg lite og kan finnes under steiner eller i tomme sneglehus. Trolig bruker de feromoner til å lokke til seg de aktive hannene. Larvene er rovdyr som lever av skallbærende snegler. De dreper sneglen med et giftig bitt, skiller ut fordøyelsesenzymer og suger så i seg den delvis oppløste sneglen. De kan bore seg gjennom sneglehuset om det trengs. Noen arter i denne familien er viktige rovdyr på snegler og kan være nyttige ved at de holder bestandene av potensielt skadelige snegler i sjakk. Den norske arten er ganske sjelden.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika og Midtøsten, og mer spredt videre østover til Thailand.
Lisa Roman
Lisa Roman (født 17. september 1989) er en canadisk roer.
Hun representerte Canada under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun ble nummer 5 i åtter.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok hun gull i åtter.
Norsk offentlig rett
Norsk offentlig rett er de offentligrettslige regler som gjelder i norsk rett. Norsk offentlig rett omhandler det rettslige forholdet mellom individet og den norske stat og dels det rettslige forholdet mellom de ulike statsmaktene stortinget, regjeringen og domstolene (henholdsvis den lovgivende, den utøvende og den dømmende makt). Sentrale rettsområder innen offentlig rett er norsk statsforfatningsrett, norsk forvaltningsrett, norsk strafferett, norsk prosessrett og samerett.
Før parlamentarismens inntog i Norge i 1884 hadde den utøvende makt (som da var kongen personlig og hans råd) visse domener som Stortinget ikke kunne blande seg inn i (kongelige prerogativer), men med parlamentarismens fremvekst måtte den utøvende makt godta at den ikke kunne utøve makt uten å ha et flertall bak seg i parlamentet.
Sjøtun
Sjøtun er ei bygd på Kvaløya i Tromsø kommune. Den ligger på vestsida av Sørfjorden i Kattfjorden. Fylkesvei 862 passerer gjennom bygda. Det er 40 kilometer kjørelengde til Tromsø sentrum, og til tettstedet Sommarøy er det rundt 17 km. Sjøtun grunnkrets hadde 178 innbyggere i 2015.
Dalbo (Mariehamn)
Dalbo er en bydel i Mariehamn på Åland. Den grenser til bydelene Norrböle, Johannebo, Strandnäs, Klinten, Sjukhuset og Kasberget. I nord ligger kommunen Jomala. Dalbo hadde 430 innbyggere i 2014. I 1990 var folketallet 25.
Peter Martin Anker (diplomat)
Peter Martin Anker (født 21. mars 1903, død 7. januar 1977) var en norsk diplomat. Anker arbeidet for Folkeforbundet, Den internasjonale Røde Kors-komiteen og De forente nasjoner før, under og etter andre verdenskrig. Han var deretter norsk ambassadør i forskjellige europeiske, asiatiske og afrikanske land fra 1951 til 1973. Han var stasjonert i seks ulike land, men sideakkreditert til andre land så totalt var han ambassadør i fjorten ulike land i løpet av sin karriere.
Bakgrunn
Han var sønn av legen Peter Martin Anker (1872–1903) og Marie Reimers (1871–1958) og tilhørte slekten Anker. Han var oldebarn av Peter Martin Anker, barnebarn av Herman Anker, nevø av Katti Anker Møller (og hennes ektemann Kai Møller) og Ella Anker, grandnevø av Nils Anker, Christian August Anker og Dikka Møller, fetter til Øyvind Anker, Synnøve Anker Aurdal og Tove Mohr, og onkel til Peter Martin Anker. I 1931 giftet han seg med Harriet Celine Wedel Jarlsberg, datter av hoffsjef Peder Anker Wedel-Jarlsberg og barnebarn av Einar Westye Egeberg.