cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Redningsskøyte
3. premie Jens Brandi, Risør
Jens Brandi (1834-1903) var skipskonstruktør fra Risør men bodde mange år i Oslo før han flyttet tilbake til Risør. Mange seilskuter ble bygget etter hans tegninger ved verft på Sørlandet, Kragerø og i Oslo. Fra 1884-1890 tok han oppdrag for Colin Archer og rentegnet både seilskuter, lystbåter og losbåter for ham. Brandi tegnet de første losskøytene som ble kravellbygd i Risør fra 1891. Disse var av Archer-typen med jernkjøl og i konkurransen var Brandi Risørs representant.
I bedømmelserapporten skrev Archer at Brandis modell var «''en stor Lodsbaad af den mere moderne Form. Hvad linjerne angaar maatte Komitéens Flertal (mod et Medlem, B. B. Hansen) sætte den betydeligt over Arnolds.''» Norges Sjøfartstidende skrev 23. oktober 1892 om Brandis modell: «''Nr 3. var en renheklet Hvalør-Archerbaad, men finfin Hvalør-Archer''».
Skøyta er velformet med jernkjøl, moderat bredde og høy rigg, sikkert en meget god losskøyte. Men skøyta har svært lavt fribord; «Ogsaa her er Fribordet lidet». Med det nye fokuset på hardværsegenskaper med høyt fribord og skrogvolum, ble ikke Brandis anbefalt til bygging.
Bygging av den andre skøyta
Komiteens syntes at Archers nye losskøyte var bedre enn de premierte og ville at Archer skulle få oppdraget med å bygge den andre skøyta. Den måtte bli større en den Archer hadde i bestilling til Bergen og større enn de Archer hadde bygget til nå. Komiteen var helt klar på at det måtte være en skøyte som også var egnet til losing. I rapporten til Redningsselskapet argumenterer Archer for at han skal få oppdraget.
- Archers argumenter: «Paa den anden Side maa det erindres at den moderne tidsmæssige Hvalörbaad (Archertypen -red. anm.) ''er noget ganske andet end den var for en Menneskealder siden. Der er i Löbet af denne Tid gjort store Fremskridt ogsaa paa dette Omraade, og en Lodsbaad, der for 30 Aar siden vilde have været betragtet som noget nær fuldkomment, vilde nu neppe holde maal i nogen Henseende. At ikke Udviklingen har gaaet endnu raskere frem, tör for en Del tilskrives ökonomiske Hensyn. Vore Lodsers kaar er nemlig ikke saadanne, at de kan indlade sig paa Forsøg, som hvis de skulde falde uheldigt ud, vilde have vidtrækkende Følger for dem. Men der er ingen Grund til at antage, at man nu har naaet Toppunktet af Udviklingen, og at den nuværende Lodsbaad ikke lengre lader sig Forbedre.''
''Derfor er de Fordringer, som vil stilles til en Redningsbaad større og til dels andre end dem man stiller til en Lodsbaad. Det vil blive forlangt af den at uden Betænkning skal vove sig ud i Situationer, som det ikke ofte falder i en Lodsbaads Lod at klare. Der synes saaledes at maatte være et Redningsskabs Opgave at opmuntre til yderligere Forbedringer af det bedste man nu kjender, idet man paa samme Tid ved at øve en skarp Kritik paa alt Nyt og uprøvet søger at undgaa tvivlsomme Experimenter.''
- Komiteens konklusjon: ''Naar der spørges efter hvilken af de foreliggende Modeller NSSR bør lade de to første skøiter bygge, vil det fremgaa af det anførte, at man ikke ubetinget kan tilraade at noget af de premierede Udkast vælges uden efter en nærmere Undersøgelse med visse Forandringer som i Tilfælde maatte findes hensighstmessige. Man skulde nærmest anbefale, at der bygges en Skøite af Lodsbaadtypen og en af en Type nærmest i Lighed med No. 1 efter Konference med Indsenderen af denne Model.»''
- Sinding tilføyer: ''«Dersom NSSR maatte slutte sig til Komitéens Forslag om at der, foruden af den nye type ogsaa bygges en Redningsskøite af Lodsbaadtypen, ønsker jeg at fremholde Betydningen af, at den Model der udvælges i alle Hensender staar paa høide med Nutidens Fordringer, saa at den virkelig kan kaldes en "forbedret" Lodsskøite og være et Mønster for yderligere nybygning paa dette Felt. I denne Hensende tilfredsstiller ingen af de indsendte Modeller mig fuldt ud. Jeg finder at de staar tilbage for hvad Hr Archer har præsteret, og at en af det nevnte medlem af Komitéen for denne forevist Tegning af en af hans af Lodsbaade staar over hvad der har vært forelagt til bedömmelse»''.
- Postmester Møller slutter seg til Archers og Sindings forslag og fremholdt losene som redningsvesen: «… bortleid til 3 dristige Lodse ville maaske blive en indbringende Forretning for disse og videre före til at andre Lodse maate anskaffe sig lignende, og med Tiden vilde Norges Kyst have en Redningsbaad i enhver Lodssköite – idet disse saaledes kunne – mod nu – i storm holde Natten paa Söen og derved mulig ikke alene frelse Folk men ogsaa Skib og Last.»
- Hvalerlosen Bartold Hansen tilføyer i november: «Man er enig i Hr Archers Udtalelse og med Hr Sinding deri» og «nemlig at faa den bedste og tryggeste Lodsbaad.»
Komiteen anbefalte således at det ble bygget en båt etter Stephansen modell etter modifikasjon av Archer og at Archer skulle komme med en ny konstruksjon til andre båten som skulle bygges. NSSR godkjente dette.
Archer endrer Stephansens «Stjernen» til «Liv»
Over vann var «Stjernen»s skuteside og stevner sterkt svinget inn. Komiteen mente dette ikke var vesentlig for båtens egenskaper, kanskje heller uheldig i bruk og Archer ble bedt om å modifisere dette. Han økte samtidig jernkjølen fra 2,75 til 7,0 tonn og forlenget båten med et par fot til 47 fot.
«Stjernen» hadde to master med mindre seilføring enn losskøytene. Stephansen argumenterte for to master da det var bedre i hardt vær. Mesanen hans var dessuten meget stor, slik at båten også kunne seiles uten storseil og således ha midtdekket klart for redningsoperasjoner. Dette hade han sett på fiskeskonnerter utenfor Newfoundlandsbanken. Siden båten var slank, antok komiteen at seilføringen var tilstrekkelig for losing. Det var konkurranselosing så førstemann fram fikk jobben. Stephansens tegning ble modifisert av Archer hvor han også økte størrelsen på fokk og klyver. Dette ble til RS 5 «Liv».
Colin Archers bidrag
Archer baserte linjene på tegningen han hadde vist komiteen; hans nyeste losskøyte «Straaholmen». Han valgte lengde omtrent som «Stjernen», nesten like høyt fribord, men større bredde.
Losredningsskøytene først i tjeneste
Lokallaget Langesunds losredningsskøyte ble på 42 fot og ferdig rundt årsskiftet 1892/93, fikk navnet «Langesund» og satt i tjeneste lokalt. «Tordenskjold» ble oppgradert ved at det blant annet ble laget synkefri innredning. Ombygningen av 41 fot store «Tordenskjold» ferdig omtrent samtidig og ble bemannet av loser i Bergen.
Første redningsskøyte
Colin Archers 2-master ble på 46 fot, sjøsatt midt i juli 1893. Prisen ble ca 10.900 kr, ca 25 årslønninger på den tiden. Regningen var noe over det budsjetterte, men så var båten også blitt større enn først tenkt, og med to master.
Båten ble bemannet av loser fra Nevlunghavn for utprøving i ytre Oslofjord. Ved overrekkelsen i Christiania i september ble skøyta besiktiget «og fantes i alle dele tilfredsstillende» og «man besluttet å gi skøyta navnet «COLIN ARCHER».
Nummer på skøytene
«Langesund» eid av lokallaget hadde fått malt bynavnet i seilet på losskøytemaner, men «COLIN ARCHER» fikk som den første rene redningsskøyte og første båt i NSSRs eie, malt en rød ring med «RS No 1» inni.
Losredningsskøytene RS «Langesund» og RS «Tordenskjold» fikk først nummer etter at de var overdratt Redningsselskapet etter få måneders drift av loser og ble derfor nr. 2 og 3 selv om de var bygget og i tjeneste før RS1.
Nok en losredningsskøyte
Etter RS 1 bygde Colin Archer den andre losredningsskøyta til Bergens Kreds. Colin Archer benyttet en losbåttegning fra 1887 men bygde den et par fot større, ga den høyere fribord, større deplasement og større jernkjøl. Størrelsen på bare 38 fot var et billigere alternativ tilpasset loser så flere båter raskere ville kunne bygges. Dette ble RS 4 «Feie» ferdig i 1894.
Redningsskøyta «Liv» bygges
Thor Martin Jenssen, Porsgrunn Baadbyggeri, fikk i oppdrag å bygge Archers modifiserte versjon av Stephansens vinner-konstruksjon på 47 fot. Den ble ferdig på nyåret 1894 og fikk navnet «Liv» og ble nr. 5.
Redningsselskapet anmoder Archer om losredningsskøyte
Etter overrekkelsen av RS 1 «Colin Archer» hadde Archer fått bestilling på en skøyte etter samme tegning som «RS 1». Men med negative tilbakemeldinger fra Nevlunghavnlosene på seilarealet for losing i vanlig vær, så NSSR at samarbeid med loser kunne bli vanskelig og anmodet ham derfor om større rigg så man; «''vilde kunde faa istand en Kombination af en Redningssköite og en förste Rangs Lodsbaad. Forövrigt gir man dem som för sagt, frie hænder i saa Henseende.''»
Archer rigget skøyta identisk med RS 1; to master og samme seilføring. Denne ble sjøsatt våren 1894, ble nr. 6 og fikk navnet «Havskaaren», senere omdøpt til «Nordland».
Mer patruljebåt enn redningsskøyte - Losene trakk seg
De første RS-ene ble stasjonert ved forskjellige viktige steder for fiskeflåten. Skulle fiskerne ha full nytte av en redningsskøyte, så man at redningsskøytene måtte være med ut på fiskefeltet hver dag. Man hadde ikke værmelding eller nødsignaler, så når vinden økte, måtte man være parat til å slepe båtene i havn før de kom i nød. RS begynte med de minste, gjerne 5-6 ad gangen, til alle var i sikkerhet.
Lå redningsskøyta inne da stormen kom, dro de ut og patruljerte til de var sikre på det ikke var andre båter på havet i deres område. Mange båter ble påtruffet og reddet ved slik tilfeldig patruljering.
Lokallagene hadde ikke råd til bemanning og losredningsskøytene ble snart overdratt til Redningsselskapet etter bare måneders drift. Redningsselskapet måtte da lønne mannskapet og ev. nye skøyter måtte fullfinansieres av selskapet. Økonomien så med dette ikke god ut og fremtiden for redningssaken var svært usikker.
Hamningberg-aksjonen reddet Redningsselskapet
Fiskerne begynte å sette pris på tjenestene redningsskøytene utførte, men det var stor skepsis til hva en seilskøyte kunne utrette i virkelig hardt vær, inntil redningsaksjonen i Hamningberg. I orkanaktig pålandsstorm 20. mai 1894 seilte RS 1 «Colin Archer» fra Vardø to turer til Hamningberg og reddet 36 personer fra fiskebåter som var i ferd med å fylles av brottsjøer eller slite ankertauene og kastes på land i den utsatte havnen. ''«På land sto vi som fjetret og fulgte det storslagne skuespill. Kunne virkelig den lille skøyta greie det?»'' Dette var en av de mer risikable redningsaksjoner som redningsskøytene har utført, kunne lett gått galt og redningssaken hadde fått seg et alvorlig skudd for baugen. Manøvreringen i havnen var farefull, og på hjemveien ble skøyta begravet av en brottsjø, fikk seilene fylt av vann og jolla på dekk ble knust. Dette skremte de 22 reddede under dekk, men RS 1 «Colin Archer» klarte seg og fikk alle trygt i havn. Vel i havn i Vardø var det kommet telegram fra Hamningberg om at det ble signalisert fra flere båter om hjelp. De som først ikke hadde turt å stole på redningsskøyta hadde skiftet mening etter å ha sett båten i aksjon. RS 1 «Colin Archer» returnerte og reddet ytterligere 14 personer.
Etter dette var all tvil borte om at en seilende skøyte kunne klare seg i all slags vær og at den til og med kunne hjelpe andre. Fiskerkonene gikk mann av huse og samlet inn penger til flere Redningsskøyter.
Redningsbragden fikk mye PR, så mange bidro med penger og NSSR så seg i stand til å bygge de store skøytene og ha dem kontinuerlig bemannet som rene redningsskøyter.
Fiskeredningsskøyte med motor
I Tromsø Stiftstidende trykkes et langt kritisk innlegg 23/7-1893, dvs. en uke etter at RS 1 er sjøsatt i Larvik. Man synes at å bygge så store og dyre dedikerte redningsfartøy er bortkastede penger når man kunne bygge mindre båter i Nord-Norge for en billig penge. «At Redningsselskabet har valgt Anskaffelse av de her uhensigtsmessige Skøiter, skriver sig fra den der Syd raadende Opfatning, at naturen her er for barsk at trodse paa mindre Farkoster, man dette er ikke Tilfællet.»
I Redningsselskapet hadde flere ment at kombinerte fiskeredningsskøyter kunne være en god løsning da de ville være på fiskefeltene til enhver tid. Redningsselskapet utlyste i august i flere aviser en anbudskonkurranse til en slik båt som skulle bygges på Vestlandet eller i Nord-Norge.
På nyåret 1894 er planene klare. For å være fremtidsrettet, var det bestemt å sette motor i den, riktignok under stor tvil. Det ble en smal fiskekutter på 45 fot, rettstevnet og med utoverhellende, rund kutterhekk; vanlig for de engelske kutterne som nå ble kopiert i store deler av landet. Kutteren ble bygget av Erik Iversen på Hemnesberget i Nord-Norge og fikk nummer og navn, RS 7 «Frithjof». Motorleveransen fra England tok tid så båten kom ikke i drift før 1. februar 1895. Dette fremtidsrettede tiltak ble mislykket da motoren ikke fungerte i sjøgang. Det ble ingen redningsoperasjoner og problemene med motoren gikk også ut over fisket til den erfarne fiskeren som var satt til å drive båten. Den ble lagt ut for salg, strøket fra registeret og nummeret frigjort til neste seilskøyte. Det skulle gå 35 år før selskapet igjen ville prøve motor.
Bergen bidrar i 1894
I 1894 bestilte Bergen Kreds ytterligere to skøyter. Disse ble konstruert av Oluf Joachim Hilmar og båtbygger var Rasmus Rolfsen, begge i Bergen. Sammenliknet med RS 1 «Colin Archer» er de en halv fot kortere og en halv fot smalere, men rigget likt med to master. De fikk navnene «Bergen» og «Stadt» og ble gitt Redningsselskapet etter sjøsetting og fikk nr. 7 og 9 og kom i tjeneste i 1894 og 1895.
Archers redningsskøyte ble foretrukket
RS 1 «Colin Archer»s slepekraft ble derfor avgjørende og ble derfor den foretrukne konstruksjonen for videre bygging. Losredningsskøytene ble beholdt inntil nok større skøyter var bygget.
Det viste seg også at rigg med to master var det riktige for en redningsskøyte; mindre storseil og kortere storbom var en fordel i storm. Den lille mesanen Archer hadde tegnet viste seg viktig for hjelp til å manøvrere med båter på slep. RS 5 «Liv»s mesan var for stor og hun ble rigget om allerede etter første sesong. Med rigg som RS 1 «Colin Archer» fungerte hun godt som redningsskøyte.
Colin Archer fikk bestilling i 1895 på nok en skøyte som ble RS 8 «Oscar Tybring».
Carl Arnold, 2. premie vinneren, fikk bygge RS 10 «Christiania» i 1896 og RS 11 «Tromsø» i 1897, begge etter Archers RS 1 tegninger.
Svolvær-typen 1897
Med RS 12 «Svolvær» i 1997 modifiserte Colin Archer skrogformen. Midtspantet fikk mere stabilitet og forstevnen mere helning for bedre manøvrering. Endringene var nærmest kosmetiske, men ble likevel regnet som en forbedring. Med RS 14 Stavanger i 1901 ble en ny innredning introdusert. Køyeantallet ble redusert fra seks til fire, men sittebenkene ble gjort bredere med slingrekanter slik at det ble åtte sove/liggeplasser. Skøytene var bemannet av fire, men ved redning kunne det være behov for flere liggeplasser. Byssa ble også gjort bedre med mer skapplass. Stavanger fikk også som den første selvlensende kokpit. Disse forbedringene ble brukt på alle senere seilskøyter.
Bergens andre bidrag i 1904
I 1904 ble RS 17 "Christian Børs" bygget i Bergen av Brinchorst & Dekke og konstruert av Kristian Dekke. Etter bilder å dømme, var formen nokså lik Archers Svolvær-type og hadde nokså lik rigg med to master.
Solli/Vardø-typen 1908
Akterenden ble litt slankere slik at skrogformen ble litt mer symmetrisk enn vanlig for Archer.
Med tanke på motor ble akterstevnen gjort litt tykkere for at det skulle kunne borres opp for propellhylse. Jernkjølen gjort litt mindre slik at mer ballast kunne fjernes for at skroget skulle kunne bære vekten av datidens meget tunge motorer. Det ble satt motor i 12 av seilskøytene fra 1932-1942.
Risør-distriktet overtok i 1910
Colin Archer avsluttet sin virksomhet i 1909 og all bygging ble overtatt av Risør-distriktet.
Siste seilskøyte ble bygget i 1924 i Tvedestrand, og da var det bygget 36 seilskøyter, se Liste over redningsskøyter bygget i tre.
Seilskøyter uten motor var i tjeneste fram til 1939.
Seilskøytene som fikk motor, var i tjeneste til 1960, dvs. 67 år etter den første seilskøyta.
Forliste/havarerte seilskøyter
To seilskøyter har totalforlist. Tre har delvis forlist hvorav to ble reparert og satt i tjeneste igjen. I bare ett forlis gikk menneskeliv tapt.
Motorskøyter
Skøyteførerne så ikke behov for motor veldig lenge. De tidlige motorene var upålitelige og i storm ga seil all den kraft man trengte, og i vindstille var ingen i nød. Skøyteførerne var stolte når de slepte inn fiskebåter med motortrøbbel eller med tau og redskap i propellen.
Men motorene ble stadig bedre og vanlig i de større fiskefartøyene. I 1930 ble RS 36 «Andreas Aarø», den første skøyta med motor, bygget hos Knut Christensen i Risør. Skrogformen var som seilskøytene, men forlenget med 5 fot til 52 fot. Seilføring var relativt mindre enn tidligere slik at de ikke lengre hadde klyverbom, men seilene var ennå viktig. Erfaring med motoren ble denne gang meget god, men den var for tung for seilskøytas slanke akterende. Knut Christensen lagde en tegning med en fyldigere krysserhekk, men han overlot konstruksjonen til Bjarne Aas i Fredrikstad som la på en fot men ellers ganske lik Christensens utkast. I 1932 ble RS 38 «Biskop Hvoslef» på 55 fot bygget hos Brd. Løvfald, Løfallstrand i Hardanger. På denne ble det prøvd med bermudarigg. Det fungerte imidlertid dårlig, ga for liten seilflate i høyden, slik at båten slingret mye. Seilet var også vanskelig å håndtere da det uten gaffel ikke kom så lett ned.
De første motorskøytene hadde ikke styrhus, men dette kom etter hvert og seilføringen minket samtidig som motorene ble større og kraftigere.
Det ble også satt motor i 12 av seilskøytene. Noen av disse var i tjeneste til 1960, dvs. 67 år etter den første seilskøyta.
Redningskryssere
Fra 1949 til 1953 ble det bygget fem rene motorkryssere uten seil konstruert av Richard Furuholmen. Den største var på 78 fot, den minste på 38 fot og ble den siste trebåten, se Liste over redningsskøyter bygget i tre.
Fra nr. 58 ble skøytene bygget i stål. Størrelsen varierte nå mye mer enn før.
Båtene uten seil ble kalt redningskryssere.
Moderne materialer og båter
Dagens redningsskøyter i Norge er i stor grad bygget i aluminium og glassfiber/karbonfiber-sandwich, hvilket er lettere materialer som bidrar til økt fart. Mot slutten på 1990-tallet ble flere sjøredningskorps etablert langs kysten. Disse disponerer hurtiggående fartøy under 15 meter med vannjet som fremdrift, og er bemannet av frivillige.
Med de moderne, mindre båtene, gikk man gikk tilbake til å kalle båtene for redningsskøyter, av praktiske årsaker og for å hedre de opprinnelige redningsskøytene.
Serdar
Serdar (tidligere navn: Kizyl-Arvat eller Gyzylarbat) er en by i provinsen Balkan i Turkmenistan. Den ligger rett nord for fjellkjeden Kopet Dag. Befolkningen, som består overveiende av turkmenere, er på ca 50.000 innbyggere.
Den moderne byen oppstod i 1881 i forbindelse med den transkaspiske jernbane.
Serdar ligger tett ved den gamle persiske by Farava. I oldtiden var området befolket det det indoeuropeiske folk dahae.
Espen Dietrichs
Espen Dietrichs (født 1956) er en norsk lege, nevrolog og forsker med hjernen som spesialområde. Han har utgitt flere bøker innen sitt fagfelt. Han er professor i nevrologi ved Universitetet i Oslo.
Dietrichs ble utdannet lege ved Universitetet i Oslo i 1982 og tok en doktorgrad om lillehjernen bare en måned senere (som den yngste i Norge med medisinsk doktorgrad). Avhandlingen hadde tittelen Cerebellar topical organization as studied with anterograde and retrograde transport of horseradish peroxidase. Han ble spesialist i nevrologi i 1995.
Han startet yrkeskarrieren som vitenskapelig assistent ved Anatomisk institutt (UiO), allerede mens han var medisinstudent, og fortsatte etter fullført medisinstudier i ytterligere 1,5 år før han startet på turnustjenesten. Etter det arbeidet han som kliniker noen år før han i 1989 ble ansatt som assistentlege ved Nevrologisk avdeling, Rikshospitalet. Ved samme avdeling ble han senere overlege og hadde stillingen som avdelingssjef fra 2002 til 2010. Fra 2010–2018 var han avdelingsleder ved Nevrologisk avdeling Oslo universitetssykehus. I 1997 ble han professor i nevrologi ved Universitetet i Oslo.
Dietrichs har forsket på områder som nevrologiske bevegelsesforstyrrelser (inkludert Parkinsons sykdom, dystoni, lillehjernesykdommer og tremor), Generell nevrologi og nevroanatomi. I 1984 påviste han en ny nervebane til lillehjernen som ble publisert med forsidebilde i tidsskriftet Science.
Han har også hatt flere verv. Blant annet var han leder i Norsk nevrologisk forening (2000–2004), president i Scandinavian Neurological Association (2001–2004) og styremedlem i The Movement Disorder Society/European Section (2005–2009). I 2008 ble han visepresident i Scandinavian Movement Disorder Society. Han er utover det medlem av Den nevrolitterære klubb hvis fokus er på hvordan hjernesykdommer fremstilles i litteraturen og kunsten generelt. Klubben består av en liten gruppe hjernespesialister og har utgitt bøker som blant annet Hjernen og kunsten og Hjernen og kulturen. Han har også vært redaktør av Axonet (medlemsblad utgitt av Norsk Nevrologisk Forening).
Dietrichs har skrevet flere fagbøker, deriblant Den forunderlige kroppen (sammen med Petter Hurlen og Kari C. Toverud) (1988), Vår fantastiske hjerne (sammen med Leif Gjerstad) (1995), barneboken Hjernen (2011) og den populærmedisinske Hva er hjernen (2015).
I 1995 fikk han Brageprisen (sammen med Leif Gjerstad) i kategorien sakprosa for boka Vår fantastiske hjerne.
Annet
I 1978 skrev han teksten til "Fortsett sangen" (komponert av Petter Hurlen) som var Stein Ingebrigtsen bidrag til Melodi Grand Prix det året.
Francis Wilson (1939–2022)
Francis Wilson var en sørafrikansk akademiker som jobbet på University of Cape Town i 40 år. Han skrev mye om landets politiske økonomi, med særlig fokus på felt som landbruk, fattigdom og forskjeller samt globalisering og relaterte emner.
Wilson grunnla Southern African Labour & Development Research Unit og var leder for den andre Carnegie-undersøkelsen om fattigdom og utvikling. Han har også ledet et nasjonalt råd for vannbruk og vært styreleder for University of Fort Hare
I 1990 fikk han Noma-prisen for bøker publisert i Afrika for Uprooting Poverty: The South African Challenge som han skrev sammen med Mamphela Ramphele.
Stryn Turn & Idrettslag
Stryn Turn & Idrettslag (STIL) er et fleridrettslag i Stryn i Stryn kommune, Sogn og Fjordane. Idrettslaget organiserer fotball, håndball, turn, sykling, og alpint. I tillegg har STIL en trimgruppe og tilbyr barneidrettsskole.
Håndball
Klubbens håndballag for kvinner spiller i 3. divisjon sesongen 2013/14
Voices (musikkalbum)
Voices er et musikkalbum fra 1995 av den greske elektroniske komponisten og artisten Vangelis.
Musikken ble brukt som filmmusikk til dokumentarfilmen Deep Seas, Deep Secrets fra 1998, produsert av The Learning Channel og Discovery Channel, sammen med musikk fra Vangelis neste album Oceanic.
Sporet «Ask the Mountains» ble også brukt som musikk i TV-reklame for vaskemaskinen Hotpoint/Ariston Aqualtis.
Sporliste
Alle er skrevet av Vangelis, unntatt der hvor annet er angitt.
Henriette Viker
Henriette Viker (født 5. august 1973) er en norsk tidligere fotballspiller som representerte Asker. Hun har ett cupmesterskap (2000) og to seriemesterskap (1998 og 1999) med Asker.
Hun spilte også 35 kamper for det norske landslaget.
Atripatus
Atripatus er en slekt av biller som tilhører gruppen stubbebukker i familien trebukker (Cerambycidae). De kan kjennes på brun eller svart farge, forholdsvis korte antenner og dekkvinger med lengderibber.
Utbredelse
Arten er utbredt på Madagaskar.
Arne-Johan Rauan
Arne-Johan Rauan, med artistnavnet Bellman, (født 30. april 1976) er en norsk indie/pop-musiker fra Larvik.
Władysław Anders
Anders hadde tysk baltisk bakgrunn, og studerte ved Rigas tekniske universitet og ved militærhøyskolen i St. Petersburg. Under den polsk-sovjetiske krig ledet han et kavaleriregiment. Ved den tyske invasjonen av Polen i september 1939 hadde han kommandoen over en kavalerienhet i østre Polen, og ble senere sovjetisk krigsfange.
Liste over kulturminner i Hadsel
Liste over kulturminner i Hadsel er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Hadsel. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
Arne-Johan Rauan
Om Bellman
Bellman ble dannet som et enmannsprosjekt av Arne-Johan Rauan i 2005.
Władysław Anders
Etter Tysklands invasjon av Sovjetunionen i juni 1941 ble de polske krigsfangene frigitt som følge av en polsk-sovjetisk avtale om å bygge opp en polsk hær i Sovjetunionen. General Sikorski utså den Russlandskjente Anders, som samtidig ble løslatt fra KGBs Lubjanka-fengsel i Moskva, til å være øverstkommanderende i den polske hæren i Sovjetunionen. Fra 4. august 1941 arbeidet han med på å bygge opp polske væpnede styrkene i Sovjetunionen av undernærte og utmattede polske GULag- og krigsfanger. De polske troppene samlet seg i Usbekistan og fikk lov til å utvandre fra Persia til Palestina for å der sette det andre polske hær. Anders ledet det andre hær under de alliertes offensiv i Italia. Italiaoffensiven stemte overens med at den britiske regjeringen valgte å ikke drive Polenspørsmålet mot Stalin og anbefale at Polen skulle avstå området øst for Curzonlinjen, det vil si det området som majoriteten av Anders' hær kom ifra.
Liste over kulturminner i Hadsel
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Arne-Johan Rauan
Om Bellman
Rauan ville lage enkel melodiøs musikk og arbeidet med platen Mainly Mute før han hadde hatt sin første live-opptreden. I 2006 hadde Bellman fått et liveband og havnet blant finalistene i NRKs Urørt. . Mainly Mute ble gitt ut på C+c records i 2009 til gode anmeldelser og tre uker på VG-lista med 6. som beste plassering. Bellman opptrådte under Bylarm to ganger og deres singel Spaceship, Move Slow! fikk mye spilletid på NRK P3, med åtte uker på A-listen.
Władysław Anders
Anders ble belønnet med Polens høysete tapperhetsmedalje Ordenen Virtuti Militari, britiske The Most Honourable Order of the Bath, franske Æreslegionen, amerikanske Legion of Merit og polske Den hvite ørns orden, i tillegg til mange andre utmerkelser.
Arne-Johan Rauan
Om Bellman
Bellmans andre album The Curse ble sluppet høsten 2010 på C+c records. I 2011 ble det i tillegg til Norge holdt konserter i Danmark og England. I 2012 reiste Bellman på turné til Sør-Korea for å promotere at albumet Mainly Mute ble gitt ut på Leaplay Records i Seoul. . Mainly Mute-sporet Spaceship, Move Slow! var tidligere blitt brukt i en reklame og en TV-serie i landet. .
Lena Endre
Lena Endre (født 1955) er en svensk skuespiller som har hatt sentrale roller både på film, TV og teater.Hun har vært ansatt på Dramaten en årrekke.
Arne-Johan Rauan
Om Bellman
Bellmans tredje album Melopoiïa ble sluppet senhøsten 2013 på C+c records. Albumet kom ut i Sør-Korea (Leaplay Records) og Japan (Flake Records) året etter (2014). Låta Accident By Art fra dette albumet ble i 2015 brukt i den offisielle traileren til dokumentaren om den Engelske fotballspilleren Paul «Gazza» Gascoigne.
Władysław Anders
Utvandringen av polske krigsfanger
I mars 1942 ble han enig med Stalin om å begrense det polske nærvær i Sovjetunionen til 44,000 mann og fikk lov å evakuere cirka 40,000 soldater via Persia og Irak til de alliertes tropper i Midtøsten. Anders insisterte dog på at sivile polakker som lyktes med å ta seg til de polske troppenes rekrutterings- og treningsleir i Buzuluk via Volga og Yangi-Yul i Usbekistan skulle tas med, noe sovjetiske myndigheter tillot med unntak av polske medborgere med jødisk, hviterussisk eller ukrainsk bakgrunn.
Den sovjetiske nasjonalitetsinskrenkningen ledet til store spenninger – mange medlemmer av andre minoriteter utga seg for å være polakker men ble avslørt av de ekte som fryktet at de selv skulle fengsles på nytt om deres «falske» kamerater skulle avsløres. Tross det sovjetiske forbudet, tilsluttet nærmere tusen medlemmer av disse nasjonaliteter til de polske styrkene, blant annet 6,000 jøder, soldater og sivile. 3,000 jødiske soldater deserterte i Palestina og 1,000 valgte å bli, blant annet korporal Menachem Begin. Anders avsto fra å stille disse for krigsretten da han var usikker på deres motivasjon til å delta i slag.
Lena Endre
Lena Endre startet karrieren som amatørskuespiller i amatørteatergruppen Teater Sputnik i 1979. I 1983 kom hun inn på scenskolan i Stockholm. Hun ble uteksaminert fra Teaterhögskolan i Stockholm i 1986.
Władysław Anders
Utvandringen av polske krigsfanger
Etter forhandlinger med britene, som trengte soldater mer enn flyktinger, ble sammensetningen endret til 33,000 soldater og 11,000 sivile. Mange av polakkene måtte ta seg til fots til Usbekistan fra Russland i mangel på annen transport. Resten av evakueringen skjedde med skip fra Krasnovodsk (nå:Türkmenbaşy), ved den sørøstre delen av Det kaspiske hav til Pahlevi i Persia (Iran).
Arne-Johan Rauan
Om Bellman
Bellman slapp sitt femte studioalbum Melatonin Chronicles den 29. april 2022. Albumet ble sluppet på CD, kassett og digitalt.
Władysław Anders
Utvandringen av polske krigsfanger
Anders ønsket å evakuere alle polakker på våren 1942, det stemte overens med Churchills behov av tropper i Midtøsten. Stalin støttet også planen, trolig med tanke på forsyningsleiren, men også tanke på å bryte kontakten med den provisoriske polske regjeringen i London kan ha eksistert allerede i dette tidlige stadiet. 26. juli 1942, etter Władysław Sikorskis, Anders og Churchills langvarige diplomati og flere sovjetiske hinder, fikk Anders sovjetiskt godkjenning på å evakuere hele hæren og det ble avsluttet i august. Denne gangen forlot 70,000 polakker Sovjetunionen. Totalt 115,000 personer, hvorav 74,000 polske krigsfanger og 41,000 tusen sivile. Styrken tilsluttet seg den polske andre hær som ble bygget opp i Palestina hos de allierte i vest. Andre hær deltok senere under hans ledelse i felttoget i Italia i 1944 med høydepunktet under det blodige slaget om Monte Cassino, erobringen av Ancona og Bologna. Titusentalls soldater ble dog igjen i Sovjetunionen. I og med at tyske tropper ble tatt til fange, overtok den andre hæren de tvangsrekruterte polakker i den tyske hæren.
Kunståret 1850
Kunståret 1850 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1850.
Władysław Anders
Utvandringen av polske krigsfanger
I fotsporene til den andre hæren fulgte «vandrende lille Polen», med barnehjem, mødre- og barneomsorg, utdanning av sykepleiere som under Italiakampanjen stasjonert i Bari og polsk presse med aviser som «Orzeł biały» (Hvite ørnen), «Dziennik Żołnierza» (Soldatens dagsavis) og «Gazeta Żołnierza» (Soldatens dagsavis) i Bari. Det polske trykkeriet ble senere stasjonert i Roma og ble første forlag i verden til å publisere ett kart over sovjetiske GULAG-konsentrasjonsleirer og den avslørende bredden av undertrykkelsen i boken til K. Zamorski og S.Starzewski «Sprawiedliwość Sowiecka» («Sovjetisk rettferdighet», 1945) samt i J.Czapskis «Wspomnienia starobielskie» (1944).
Lena Endre
Hun slo i gjennom i TV-serien Varuhuset i 1980-årene og har siden 1987 hatt en lengre karriere ved Dramaten. Hun har også gjort seg bemerket på film og i TV-sammenheng. Hun filmdebuterte i Slagskämpen (1984) og har siden hatt notable roller i filmer som Besökarna (1988), Söndagsbarn (1992), Juloratoriet (1996), Jerusalem (1996), Trolösa (2000), filmene om Wallander (2009–2010), Limbo (2020) og Min pappa Marianne (2020). På TV har hun gjort seg bemerket i Varuhuset (1987), Lorry (1989) og Den goda viljan (1992).
Hun har blitt tildelt flere priser, inkludert tre Guldbagger (to ganger i klassen beste kvinnelige birolle og en gang i klassen beste kvinnelige hovedrolle) og to Amandaprisen (i klassen beste kvinnelige hovedrolle 2003, og kvinnelige birolle 2011).
Endre har vært gift fire ganger og ble i 2016 gift med kunstner Martin Wickström.
Arne-Johan Rauan
Skulpturkunster
Arne-Johan jobber også som skulpturkunstner og er fast representert i en rekke anerkjente gallerier i Norge og utlandet.
Mimanomma
Utseende
Disse billene etterligner maurene de lever sammen med. Denne arten har utviklet et nokså ekstremt utseende og er ikke lett å kjenne igjen som en bille. Hodet er tre-fire ganger så langt som bredt med små fasettøyne som sitter foran på hodet. Antennene er kortere enn hodet, det innerste leddet er langt og kølleformet slik at antennen blir noe knebøyd. Pronotum er sylindrisk, langt og smalt, sett ovenfra formet omtrent som hodet. Et uvanlig trekk er at de to bakerste ryggplatene på thorax (meso- og metanotum) ikke er dekket av pronotum, men danner to frittliggende, lange og smale ledd bak dette. På den måten eterligner den maurenes "stilk" (petiolus). Dekk- og flygevinger mangler fullstendig. På bakkroppen er de to innerste leddene smale (og blir dermed en del av "stilken", tilsvarende maurenes propodeum, de bakerste leddene danner et ovalt, litt flatt asvnitt tilsvarende maurenes gaster. Dette er det bredeste kroppsavsnittet. Billen er 3-4 millimeter lang, rødbrun med spredte, hvite hår på den ovale delen av bakkroppen, fint og jevnt punktert.
Levevis
Arten lever sammen med hærmaur i slekten Dorylus. Den etterligner maurene.
Utbredelse
Arten er beskrevet fra Kamerun og er også kjent fra Zambia.
Ingermanland
Historie
Festningene Ivangorod festning (Jaanilinn), Jama (nå Kingisepp), Koporje og Nöteborg (nå Sjlisselburg) ble senter for de fire ingermanlandske (slottslän). Besittelsen ble bestyrt som en buffersone mellom Russland og Finland, og var tynt befolket. I 1664 hadde Ingermanland totalt 15 000 innbyggere. Svensk luthersk misjonering møtte motstand hos den overveiende russisk-ortodokse befolkningen, men en stadig finsk innvandring økte gradvis andelen av lutheranere til 73,8% i 1695. Festningen Nyenskans ble bygget ved munningen av Neva i 1611 og gjort til administrativt sentrum på bekostning av Ivangorod i 1642. Festningen ble sterkt skadet etter et russisk angrep i 1656. Administrasjonen ble da flyttet til Narva.
Under den store nordiske krig ble området gjenerobret av Russland. Den nye russiske hovedstaden St. Petersburg ble anlagt i nærheten av Nyenskans i 1703. Den endelige avståelsen ble avtalt ved freden i Nystad i 1721. Under russisk styre ble bøndene livegne. Livegenskapet ble avskaffet i 1861.
Som guvernement gikk området under ulike navn: Ingermanlandske guvernement 1708-1710, Sankt-Petersburgske guvernement 1710-1914, Petrogradske guvernement 1914-1924, og Leningradske guvernement 1924-1927.
Den finsktalende befolkningen hadde økt i antall til over 140 000 ved revolusjonen i 1917. I den nordlige delen utgjorde de et flertall av 45 000 da republikken Nordingermanland (Pohjois-Inkeri) ble erklært selvstendig i 1919, med uttrykt mål om forening med Finland. Ved den russisk-finske freden i Tartu 1920 ble landet gjenforent med Russland, med et begrenset indre selvstyre inntil 1939. Da jordbruket ble kollektivisert i 1928 ble den finske befolkningen desimert ved flytting av 18 000 kulakker, Senere ble ingermanland-finnene regnet som politisk upålitelige, og flere deportasjonskampanjer fulgte. 63 000 av dem flyktet til Finland under andre verdenskrig. De færreste fant tilbake etter krigen. Etter oppløsningen av Sovjetunionen i 1991 har ingermanland-finnene fått anledning til å emigrere til Finland.
Sverre Aalen
Sverre Aalen (født 1909 på Rennesøy i Rogaland, død 1980) var en norsk teolog, bror av Leiv Aalen. Aalen var elev ved Kongsgård skole i Stavanger. Han tok teologisk embetseksamen ved Menighetsfakultetet i 1935 og ble dr.theol. 1951, dosent i nytestamentlig teologi ved Det teologiske menighetsfakultet 1952, professor 1955–1979.
Sverre Aalen var mest kjent for sin avhandling om Lys og mørke i Det gamle testamente og jødedommen: «Die Begriffe 'Licht' und 'Finsternis' im alten Testament, im Spätjudentum und im Rabbinismus», og for sitt syn på Jesu tale om Guds Rike som et geografisk fenomen. Han er fremdeles relativt ofte nevnt i bibelfaglig litteratur.
Kristin Stundal
Kristin Stundal (født 9. oktober 1978) er en tidligere norsk fotballspiller som representerte Asker. Hun har to cupmesterskap (2000 og 2005) med Asker.
Christie Ambrosi
Christie Ambrosi (født 21. desember 1976 i Kansas City), amerikansk softballspiller som deltok i de olympiske leker 2000 i Sydney.
Pennsylvania
Pennsylvania (pennsylvaniatysk: Pennsilfaani), offisielt kalt for Commonwealth of Pennsylvania (Samveldet Pennsylvania), er en amerikansk delstat som er lokalisert i de nordøstlige og midtatlantiske regionene av USA og innenfor regionen av De store sjøer. Delstaten grenser til Delaware i sørøst, Maryland i sør, Vest-Virginia i sørvest, Ohio i vest, Eriesjøen i nordvest, New York i nord og New Jersey i øst. Fjellkjeden Appalachene strekker seg gjennom midten av Pennsylvania.
Pennsylvania er den 33. største i areal, den sjette mest folkerike og den niende mest befolkningstette av USAs 50 delstater. Delstatens fem mest folkerike byer er Philadelphia, Pittsburgh, Allentown, Erie og Reading. Delstatens hovedstad er Harrisburg. Pennsylvania har kystlinje langs Eriesjøen som er 82 km lang, og en kystlinje langs munningen av Delawareelven som er 92 km lang. Delstaten er en av de 13 opprinnelige delstater i USA. Det var kvekeren William Penn som gav området navnet Pennsylvania. Delstaten har blitt kalt for den amerikanske nasjons vugge, og både USAs uavhengighetserklæring og grunnlov ble skrevet her.
Geografi
Pennsylvania er 274 km fra nord til sør og 455 øst til vest. Av en helhet på 119 282 km² er 116 075 km² landområder mens 1 269 km² er innlandsvann, og 1 940 km² er vannene i Eriesjøen. Det er den 33. største delstaten i areal i USA. Pennsylvania har en 82 km lang kystlinje langs Eriesjøen og 92 km lang kystlinje langs munningen av elven Delawareelven.
Delstatens grenser er Mason-Dixon-linjen (39° 43' N) i sør, tolvmilsirkelen ved grensen Pennsylvania-Delaware, Delawareelven i øst, 80° 31' V i vest og 42° N i nord, med unntaket av et kort segment i den vestlige enden hvor en trekant strekker seg nordover til Eriesjøen.
Pennsylvania grenser til seks andre stater: New York i nord, New Jersey i øst, Delaware i sørøst, Maryland i sør, Vest-Virginia i sørvest og Ohio i vest. Pennsylvania deler også en vanngrense med den kanadiske provinsen Ontario i nordvest over Eriesjøen. Av de opprinnelige tretten koloniene er Pennsylvania den eneste staten som ikke har grense mot Atlanterhavet.
Pennsylvania er delt i to diagonalt av rekkene til fjellkjeden Appalachene fra sørvest til nordøst. Nordvest for fjellene ligger Allegheny-platået som fortsetter inn i den sørvestlige og sørlige sentrale delstaten New York. Dette platået er så oppdelt av daler at det også virker fjellrikt. Det består av sedimentære lag som har rikelige mengder av fossiler i tillegg til naturgass og petroleum. I 1859 boret Edwin L. Drake den første oljebrønnen i USA nær Titusville i disse lagene. Lignende steinlag inneholder også kull sør og øst for olje- og gassforekomstene. I det metamorfe foldede beltet blir hardt kull gravd ut nær Wilkes-Barre og Hazleton. Disse fossile drivstoffene har vært en viktig ressurs for Pennsylvania. Tømmer og melkeprodukter er også viktige næringskilder i midtstaten og det vestlige Pennsylvania. Langs kysten av Eriesjøen i nordvest er det frukt- og grønnsaksproduksjon og vinproduksjon.
Pennsylvania var åstedet for noen av de mest forferdelige økologiske katastrofene i USA. I 1889 brast South Fork-demningen etter kraftig nedbør. Den påfølgende Johnstown-flommen ødela industribyen Johnstown og drepte 2 209 innbyggere. Byen ble senere gjenoppbygd og er et stort samfunn i dag. I 1962 tok en avdekket kullåre fyr ved Centralia og tvang til slutt nesten hele samfunnet å oppgi sin bosetning. Kullbrannen brenner fortsatt i dag og er anslått til å vare i 100 år ennå. I 1979 kostet atomulykken ved Three Mile Island kjernekraftverk nær hovedstaden Harrisburg, selv om den ikke var så ødeleggende for lokalsamfunnet, men opprenskningen begynte i august 1979 og ble offisielt avsluttet i desember 1993 til en total kostnad på rundt 1 milliard dollar. Ulykken endret også offentlighetens syn på kjernekraft i en langt mer negativ retning.
Klima
Pennsylvanias mangfoldige topografi fører til et mangfold av klimaer, skjønt hele delstaten erfarer kalde vintre og fuktige somre. Sprikende mellom to betydelige klimasoner har det meste av delstaten, med unntak av det sørøstlige hjørnet, et fuktig kontinentalklima (Köppens klimaklassifisering Dfa). Storbyområdet Philadelphia har en del karakteristika av fuktig subtropisk klima (Köppen Cfa) som dekker det meste av Delaware og Maryland i sør.
Mot det fjellrike indre av Pennsylvania er vinterklimaet markant kaldere, antallet dager med skyer øker og snøfallet er større. De vestlige områdene, særskilt steder i nærheten av Eriesjøen, kan få 250 cm med snø årlig, og hele delstaten får mye nedbør i løpet av året. Det kan også være dårlig vær fra våren gjennom hele sommeren og fram til høsten. Tornadoer eller virvelstormer skjer årlig, tidvis i stort antall, eksempelvis var det nedtegnet 30 tornadoer i 2011.
Opprettelse av kolonien
Før Pennsylvania ble bosatt av europeiske kolonister var det hjemmet til urbefolkningen i området. De indianske stammene som allerede eksisterte her, var lenapefolket (også kalt for delawareindianere), susquehannockere, irokesere, eriefolket, shawneeindianere og andre stammer. Både nederlendere og englendere krevde begge sider av Delawareelven som en del av deres koloniområder i Amerika. Nederlenderne var de første som tok områdene i besittelse, noe som har hatt sin innvirkning på Pennsylvanias historie.
3. juni 1631 hadde nederlenderne satt i gang bosetning på Delmarvahalvøya ved å etablere Zwaanendaelkolonien på stedet som i dag er byen Lewes. I 1638 økte svenskene spenningene mellom de ulike europeiske kolonistene ved å etablere sin egen koloni, Nye Sverige, sentrert rundt festningen Fort Christina, i nærheten av stedet som i dag er byen Wilmington. Svenskene gjorde krav på, og for en god del også kontrollerte, den nedre regionen av Delawareelven, men bosatte kolonister i beskjeden grad.
Den 12. mars 1664 begunstiget kong Karl II av England, Jakob, hertugen av Duke med alle landområder som var inkludert i den opprinnelige bevillingen til Virginia-selskapet av Plymouth, foruten også andre områder. Denne bevillingen kom igjen i konflikt med nederlendernes krav på Nye Nederland, som også omfattet deler av dagens Pennsylvania.
Den 24. juni 1664 solgte hertugen av York andelen av sin store bevilling som omfattet dagens New Jersey, til John Berkeley og George Carteret for å opprette en koloni. Dette landet var ennå ikke under britisk besittelse, men salget tok uansett deler av Nye Nederland på vestsiden av Delawareelven. Den britiske erobringen av Nye Nederland startet den 29. august 1664 da bosetningen Ny Amsterdam (som i dag er byen New York City) ble tvunget til å overgi seg under truende kanoner på britiske skip i havnen. Erobringen fortsatte og ble fullført i oktober 1664 da britene erobret den nederlandske festningen Fort Casimir i det som i dag er New Castle. Fredsavtalen i Breda mellom Storbritannia, Frankrike og Nederlandene bekreftet den britiske erobringen den 21. juli 1667, skjønt det var midlertidige revisjoner.
Den 23. september 1672, som en del av tredje anglo-nederlandske krig, gjenerobret nederlenderne Ny Amsterdam-kolonien og etablerte tre fylkesråd som ble de fylkene som eksisterer den dag i dag i dagens delstater Delaware og Pennsylvania. Den ene av disse, Upland, ble senere overført til Pennsylvania. Dette ble delvis omgjort den 9. februar 1674 med fredsavtalen i Westminster som avsluttet den tredje krigen og omgjorde alle politiske situasjoner til status quo ante bellum. Britene beholdt de nederlandske koloniene med deres nederlandske navn. Upland ble oppdelt den 12. november 1674 og opprettet således det generelle omrisset av dagens grense mellom Delaware og Pennsylvania.
Den 28. februar 1681 ga kong Karl II et charter på land til William Penn for å betale en gjeld på 16 000 pund (tilsvarende rundt 2 100 000 pund i 2008, justert for inflasjon) som kronen skyldte Penns far, admiral William Penn. Det var en av de største bevillinger på landområder gitt til et enkeltindivid i historien. Kongen navnga området Pennsylvania i ære av admiral William Penn. Sønnen med samme navn hadde opprinnelig kalt det for New Wales, deretter Sylvania, og ble forlegen av navnendringen og fryktet at folk ville tro at det var oppkalt etter ham selv, men kongen mente navnet var passende og ville ikke ombestemme seg. Penn etablerte en regjering med to nyvinninger som ble siden kopiert i Amerika: fylkesråd (en gruppe av valgte administratorer) og religionsfrihet.
Hva som hadde vært Upland på hva som ble Pennsylvanias side av grensen Pennsylvania-Delaware, ble omdøpt til Chester County da Pennsylvania opprettet deres koloniregjeringer den 4. mars 1684. Da kvekeren William Penn hadde signert en fredsavtale med Tammany, høvding for delawarestammen, begynte en lang periode med vennlig forhold mellom kvekerne og indianerne. Ytterligere avtaler mellom kvekerne og stammer ble også inngått. Avtalen som William Penn inngikk ble aldri overtrådt.