cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Belgias historie
Revolusjon og uavhengighet på 1800-tallet
Leopold II var sterkt mislikt av sine undersåtter mot slutten av sitt regime, og da han døde i 1909 ble det buet og skreket ukvemsord under hans begravelsesferd. Han ble etterfulgt av sin nevø Albert I. Hans regime ble dominert av den første verdenskrig hvor det meste av Belgia ble okkupert av Tyskland.
Belgia under den første verdenskrig
Belgias nøytralitet ble krenket i 1914 da Tyskland invaderte Belgia som en del av Schlieffenplanen. Tyskerne ble stoppet av de allierte ved frontlinjen ved Yser etter slaget ved Yser. Kong Albert I ble i Belgia med sine tropper for å lede hæren mens regjeringen trakk seg tilbake til Le Havre i Frankrike.
Mange av de blodigste slagene og de største tapene av liv skjedde i Flandern, innbefattet det første og det andre slaget ved Ypres. På grunn av de hundrevis av tusener av liv som gikk tapt dukket det opp valmuer på slagmarken, noe som ble udødeliggjort i diktet «In Flanders Fields» («På markene i Flandern»). Valmuer har siden blitt et symbol på menneskeliv som har gått tapt i krig.
Den tyske okkupasjonsregimet karakteriseres av at den flamske delen av befolkningen og det nederlandske språket ble favorisert framfor fransk og fransktalende. Blant annet ble universitet i Gent nederlandsktalende og fransk ble avskaffet som administrasjonspråk i Flandern. Befolkningens lidelser blir fortsatt husket av flamske organisasjoner ved årlige minnereiser til Yser.
Den belgiske hæren overlevde invasjonen og spilte en sentral rolle i gjenerobringen av landet mot slutten av krigen. De totale belgiske tapene er blitt beregnet til 38 000 døde og savnete samt 160 000 som ble såret og 70 000 som ble tatt til fange. De rene militære tapene i verdenskrigen anslås til 13 716 soldater.
Mellomkrigstiden
Belgia mottok ikke krigserstatning fra Tyskland. Det hadde en betydelig effekt på belgisk økonomi som hadde gått konkurs i løpet av krigen. Belgia fikk til gjengjeld to tidligere tyske kolonier, Rwanda og Burundi, etter avgjørelse i Folkeforbundet.
I 1919 gikk Belgia inn i en militærpakt med Frankrike, og fra 1921 deltok Belgia i okkupasjonen av Ruhrområdet i Tyskland. Locarnotraktaten i 1925 garanterte blant annet Rhinland som en demilitarisert sone og fastsette grensen mellom Tyskland på den ene side og Frankrike og Belgia på den andre. I 1936 ble militærpakten med Frankrike oppgitt og Belgia ble igjen nøytralt.
Gjennom hele 1920-tallet kjempet Flandern for å oppnå språklig likhet for flamsk med fransk, Belgias offisielle språk, noe som også førte til gjentatte konflikter med den tysktalende delstaten Vallonia. Det ble vedtatt ved lov på 1930-tallet at flamsk også var et offisielt språk, noe som gjorde det tillatt i skolene, rettssaler og andre myndighetsorganer i flamske provinser.
Belgia hadde en framtredende plass innenfor internasjonal kunst og kultur. Den flamske ekspresjonismen fant sin distinktive form med James Ensor, Constant Permeke, og Léon Spilliaert. Belgisk surrealisme fant betydelige representanter i Paul Delvaux, og René Magritte. Samtidig sto illustrasjonen og ikke minst tegneseriene sterkt, i første rekke Hergé med hans figur Tintin som kom ut første gang i 1929. Andre betydelige tegneserieskapere i Belgia var Edgar P. Jacobs, Jijé, Willy Vandersteen og André Franquin.
Kong Albert I var pasjonert friluftsmann og i 1936 døde han i en tragisk klatreulykke i Roche du Vieux Bon Dieu ved Marche-les-Dames i belgiske Ardennene i nærheten av Namur. Hans død sjokkerte belgierne og utløste landesorg. Han ble etterfulgt av sin sønn, Leopold III.
Den andre verdenskrig
Til tross for at Belgia var nøytralt, invaderte Tyskland landet den 10. mai 1940 på en måte som minte om Schlieffenplanen fra den forrige krigen. Tysklands hensikt var å invadere Frankrike fra Belgia. De allierte styrkene som sto i Frankrike, rykket inn i det nordlige Belgia for å møte den tyske hæren. Gjennom en rask tysk omgåelse gjennom Ardennene ble de allierte troppene raskt tvunget til å trekke seg tilbake for ikke å bli omringet, og Belgia kapitulerte den 28. mai 1940. Kong Leopold III ble i landet, og ble senere mistenkt for å ha vært kollaboratør under okkupasjonsregimet. I 1941 styrte 204 sivile tyske byråkrater Belgia – mot ca. 10 000 under første verdenskrig.
I september 1944, noen få måneder etter landgangen i Normandie på D-dagen, forlot de tyske troppene Belgia, og landet ble befridd av de allierte soldatene som omfattet britiske, kanadiske og amerikanske styrker, men også en mindre belgisk troppekontingent. Den britiske andre armé erobret Antwerpen i september 1944, og første kanadiske armé gikk til kamp ved havnen den samme måneden. Antwerpen ble høyt verdsatt og hardt angrepet på grunn av sin dypvannshavn, og fordi franske havner forble på tyske hender til slutten av krigen. Slaget ved Schelde, hvor også norske styrker deltok, skjedde i oktober og hovedsakelig på hollandsk jord, men med den hensikt å åpne vannvegen til Antwerpen. Havnebyen var også et hovedmål for de tyske arméene i desember. Siden de allierte ikke greide å avslutte krigen i 1944, betydde det at de måtte overvintre i Belgia, noe som ga Tyskland mulighet til å gå i gang med Ardenneroffensiven som førte til kraftige kamper på belgisk jord inn i 1945.
Den belgiske eksilregjeringen under Hubert Pierlot kom tilbake til Belgia og innsatte kongens bror Karl av Flandern som regent, i stedet for Leopold III som siden juni 1944 hadde vært internert i Sachsen, og som den belgiske regjeringen hadde fått mistillit til.
Da krigen brøt ut, var det mer enn 100 000 jøder i Belgia, blant annet 55 000 i Antwerpen og 35 000 i Brussel, foruten også i de andre byene. Minst 20 000 var flyktninger fra Tyskland. Mange flyktet før jødeforfølgelsene startet for alvor, men i september 1942 ble de gjenværende jødene samlet i tusentall og deportert hovedsakelig til Auschwitz, hvor svært få overlevde. Om lag 25 000-28 000 belgiske jøder ble utryddet av nazistene.
Belgierne, som fortsatt var opprørt over den harde behandlingen fra Tyskland under okkupasjonen under første verdenskrig, gjorde motstand mot de tyske jødeforfølgelsene og forhindret dødstallene i å bli større. Både jøder og ikke-jøder var med i motstandsbevegelsen, støttet av eksilregjeringen og den katolske kirke. Et høyere antall jøder ble berget i Belgia enn i de fleste andre tyskokkuperte land, da tyskerne hadde vanskeligheter med å identifisere jøder ettersom belgisk grunnlov ikke tillot religiøs tilhørighet å spesifiseres i sivile papirer. Likevel ble altså mer enn 25 000 belgiske jøder myrdet i konsentrasjonsleirer mellom 1942 og 1944.
Selve krigføringen medførte at Belgia mistet 76 000 sivile, og 12 000 belgiske soldater døde i andre verdenskrig.
Etterkrigstiden
Kontroversen om Leopold III fortsatte etter krigen, og etter å ha blitt befridd fra sitt tyske fangenskap befant han seg i eksil i Sveits fram til 1950. En kommisjon i 1946 renvasket Leopold III fra anklagene om å ha samarbeidet med nazistene, men striden fortsatte. En folkeavstemning om kongens framtid ble avholdt i mars 1950 og resulterte i at 57 % støttet at kongen skulle komme tilbake. Støtten var størst i Flandern hvor et monarkivennlig, kristligdemokratisk parti dominerte og fikk et flertall på 72 %. På den andre siden stemte 58 % imot i Vallonia. Da Leopold III kom tilbake i 1950 ble det satt i gang streiker i fransktalende deler av landet som Liège, Hainault, og andre urbane sentra. Deretter kom det til sammenstøt som også førte til dødsfall. På bakgrunn av dette tilkjennega Leopold III den 16. juli 1951 at han abdiserte til fordel for sin sønn, den knapt 20 år gamle Baudouin I av Belgia.
I perioden fra 1945 til 1975 førte landene i Vest-Europa en keynesiansk gjenoppbyggingspolitikk, og denne sto spesielt sterkt i Belgia. Etter krigen ble landets statsgjeld bygget ned, og i den samme perioden ble de belgiske motorvegene og annen infrastruktur bygd ut. Flandern hadde blitt omfattende herjet under krigen. Området hadde vært preget av jordbruk og dro nå stor nytte av Marshallhjelpen. Som tilbakestående jordbruksområde fikk Flandern også økt støtte ved Belgias medlemskap i EU. På samme tid opplevde Vallonia en langsom økonomisk nedgang da omsetningen fra gruvedriften ble mindre etterspurt. Den økonomiske balansen mellom de to belgiske delene ble mindre fordelaktig for Vallonia enn den hadde vært før 1939.
Kvinnene fikk stemmerett i Belgia i 1948, bare Hellas, Portugal, Spania og Sveits fulgte senere i Europa. Etterkrigstiden ble også en tid hvor Belgia forlot sin posisjon som kolonimakt. Belgisk Kongo ble selvstendig den 30. juni 1960 og Rwanda og Burundis selvstendighet fulgte den 1. juli 1962.
Belgia var et av de opprinnelige medlemmene i Det europeiske kull- og stålfellesskap i 1952 og i det Europeiske Fellesskap (EF) i 1957 da Roma-traktaten ble undertegnet. Da disse senere ble utviklet til Den europeiske union og vokste i utbredelse ble Brussel sete for en stor del av EUs organisasjon. Da Frankrike forlot det operative samarbeidet innen NATO, som Belgia hadde vært medlem av siden grunnleggelsen i 1949, flyttet også NATOs hovedkvarter og operative ledelse SHAPE til Belgia i 1967.
Selv om den flamske delen av befolkningen hele tiden utgjorde en majoritet av befolkningen, hadde fransk språk hatt en dominerende stilling siden Belgia ble dannet i 1830, blant annet i statsadministrasjonen. I takt med at Flandern opplevde raskere økonomisk utvikling enn Vallonia etter 1945, ble dette stadig mer problematisk. Mange som snakket flamsk følte seg diskriminert, og det ble fremmet en rekke reformer på 1960-tallet som styrket stillingen til flamsk. De to Gilsonlovene fra 1962 og 1963 delte Belgia inn i fire språkområder: et flamsk, et fransk, et tysk, og et tospråklig (flamsk og fransk) i Brussel. En offisiell flamsk utgave av den belgiske konstitusjonen ble vedtatt i 1967.
Som en oppfølging av språkmotsetningene fikk Belgia fra 1970-tallet en langt tydeligere føderal struktur. Den første reformen av 1970 etablerte tre kulturelle fellesskap (en flamsk, en fransk og en tysk) basert på språktilhørighet. I forbindelse med den andre reformen i 1980 fikk disse fellesskapene større ansvarsområder. Samtidig ble Flandern og Vallonia etablert som to særskilte regioner med geografisk styringsansvar. Den tredje reformen av 1988–1989 etablerte regionen Brussel som en tredje region, og de tre regionenes ansvarsområde ble igjen økt. En fjerde reform under statsminister Jean-Luc Dehaene i 1993 økte igjen regionene og fellesskapenes ansvarsområder. Den belgiske konstitusjonens ordlyd definerte nå Belgia som en føderal stat, og det ble innført direktevalg til regionene og fellesskapenes parlament. De første valgene ble holdt den 21. mai 1995.
Belgia opparbeidet stor gjeld ved overgangen fra 1980-tallet til 1990-tallet], i en periode da valutakursen var lav. Landet tok også opp nye lån for å betjene den opprinnelige gjelden. Statens gjeld nådde opp i 130 % av bruttonasjonalproduktet (BNP) i 1992, og ble redusert til omtrent 99 % i 2001 – to år etter at Belgia bandt sin valuta til Euro. Den kortsiktige politikken og nødvendige økonomiske omleggingen har resultert i store budsjettkutt, blant annet betydelige nedskjæringer i bevilgningene til forskning. Belgia deltok i de internasjonale styrkene i Kosovo fra 1999, men ikke i Irak-krigen fra 2003.
Belgia ble rystet i 1996 av en krise i det politiske og strafferettssystemet da Marc Dutroux ble arrestert og anklaget for bortførelser og mord på seks unge piker, hvor fire av dem ble myrdet og to reddet i siste liten. Dutroux ble dømt i 2004 og fikk livstidsstraff. Påfølgende undersøkelser viste at de tre politistyrkene var inkompetente, byråkratiske og hadde betydelige indre konflikter. Det rettslige systemet synes også å ha vært rammet av de samme problemene: byråkratisk, dårlig kommunikasjon, manglende støtte for ofrene, langsomme prosedyrer og mange smutthull for kriminelle. Ytterligere mistro til regjeringen oppstod da en giftskandale ble rullet opp i 1999, like før parlamentsvalget, hvor statsminister Jean-Luc Dehaene og hans kristeligdemokratiske parti mistet regjeringsmakten for første gang siden 1958. Det grønne partiet Groen! kom med i en ny regjering, og en plan for å fase ut atomkraft ble vedtatt. Denne planen har overlevd også etter at de grønne forlot regjeringskontorene i 2003.
I 2001 tok statsminister Guy Verhofstadt og hans sentrum-venstre-regjering initiativ til gjennomføringen av en femte statsreform, hvor fellesskapene og de tre regionene fikk ytterligere makt over landbruk, fiskerier, utenrikshandel, utviklingssamarbeid, og partistøtte. Regionene fikk nå innkreve 12 ulike skatter. En reform av valgloven ga også en garantert minsterepresentasjon til Flandern i den lovgivende forsamlingen i hovedstadsregionen Brussel. Etter valgene i 2007 ville flere flamske politikere ha en sjette reform, mens vallonske politikere stort sett avviser dette. Ni måneders intense forhandlinger om den videre statsforfatningen fulgte. Våren 2008 ble splittelsen mellom Vallonia og Flandern så stor at regjeringen gikk av, og Belgia gjennomlevde flere uker uten noen ny regjering. Mange interne og eksterne kommentatorer fryktet at landet skulle ble splittet, men krisen ble overvunnet ved dannelsen av Yves Letermes nasjonale samlingsregjering 20. mars 2008.
Erich Buschenhagen
Erich Buschenhagen (født 8. desember 1895 i Strassburg, død 13. september 1994 i Kronberg im Taunus) var tysk general under andre verdenskrig. Han var oberst og beordret til stillingen som stabssjef under infanterigeneral Nikolaus von Falkenhorst under Operasjon Weserübung. Han er mest kjent for fremforhandlingen av kapitulasjonsavtalen i 1940. Han deltok også i første verdenskrig.
Utmerkelser
Han ble belønnet med Jernkorsets 2. klasse den 22. november 1914 og 1. klasse den 7. oktober 1917 for sin innsats første verdenskrig. Under andre verdenskrig mottok han Krigsordenen av det tyske kors i gull 19. juli 1942, Jernkorsets ridderkors 5. desember 1943 og eikeløv til Ridderkorset 4. juli 1944.
Human Rights Act
Human Rights Act er en britisk lov som inkorporerer Den europeiske menneskerettskonvensjon i britisk rett og gir adgang til å anvende rettsmidler i britiske domstoler mot brudd på konvensjonen uten å måtte gå til Den europeiske menneskerettsdomstolen i Frankrike.
Loven ble sanksjonert 9. november 1998 og trådte i kraft 2. oktober 2000.
Marco Maciel
Marco Antônio de Oliveira Maciel (født 21. juli 1940 i Recife i Brasil, død 12. juni 2021 i Brasilia) var en brasiliansk politiker, advokat og jussprofessor som var Brasils 22. visepresident.
Bakgrunn
Marco Maciel var sønn av José do Rego Maciel, som var kongressrepresentant fra delstaten Pernambuco fra 1955 til 1959, og hans hustru Carmem Sílvia Cavalcanti de Oliveira Maciel. I 1963 avsluttet Marco et studiet i rettsvitenskaper ved Faculdade de Direito ved Universidade Federal de Pernambuco.
Han var to ganger valgt til visepresident, og innehadde vervet fra 1. januar 1995 til 31. desember 2002 på samme valgseddel som president Fernando Henrique Cardoso ved valgene i 1994 og 1998.
Han var grunnlegger av Partido da Frente Liberal (PFL), et liberalkonservativt parti.
Forut for tiden som visepresident var han president for det brasilianske deputertkammer (1977–1979), guvernør av delstaten Pernambuco (1979-1982), undervisningsminister (1985–1986) og stabssjeg for president José Sarneys kabinett (1986–1987).
Etter tiden som visepresident vendte Maciel tilbaket til senatet. Ved valgene i 2010 ble han ikke gjenvalgt.
Maciel ble utvalgt til det 39. sete i Academia Brasileira de Letras (ABL) i 2003.
Marco Maciel var gift med Ana Maria Maciel og hadde tre sønner. Han var praktiserende katolikk.
Ham døde i en alder av 80 år den 12. juni 2021 i Brasilia grunnet komplikasjoner utløst av covid-19.
Dagmar av Danmark
Dronning Dagmar av Danmark (død 24. mai 1212) – prinsesse Margaretha av Böhmen – ble født i kongsborgen Vysehrad i Praha på slutten 1100-tallet. Nøyaktig når vet man ikke. Denne borgen finnes fortsatt.
Biografi
Dagmar (Dragomir) var datter av Premysl Ottokar I, konge av Böhmen, og Edel av Meissen. Hun kom til Danmark og ble gift med Valdemar Seier i 1205, og fødte Valdemar den unge i 1209.
Den hun giftet seg med sa selv at han var «konge av guds nåde», og både over «de danske og de slaver». Det var det han kalte seg, og det var den politiske og religiøse visjon han hadde; et dansk/slavisk storrike.
Dagmar kom til en meget anerkjent og godt omtalt konge i Europa. Hans far, Valdemar den store og erkebiskop Absalon hadde fått Valdemars far, Knud Lavard opphøyet til helgen, dette var med og understreket hans rolle som Konge av Guds nåde og dermed kristendommens store betydning i Danmark.
Dronning Dagmar var en folkekjær dronning, og er i ettertiden blitt en sagnskikkelse som tillegges godhet, en folkevise forteller gjennom mange vers om hennes sykdom og død i barselseng, og slutter med «I Ringsted, der hviler dronning Dagmar». På Riberhus' borgbanker ved Ribe er det oppsatt en minnestatue av henne.
Cami Levin
Camille Tayla «Cami» Levin (født 24. april 1990 i Newport Coast i California) er en amerikansk tidligere fotballspiller, som blant annet spilte 12 kamper i forsvar for. Hun annonserte karriereslutt på 17. mai 2019.
Hun vant NCAA-mesterskapet med studentidrettslaget ved Stanford University i 2011, og var kaptein på USAs U23-landslag i 2013.
Lille My
Lille My er en av figurene i Tove Janssons bøker om Mummitrollet, utgitt fra 1945 til 1970. Hun introduseres i den fjerde av bøkene, Mummipappa på eventyr (1950), der Mummipappa forteller om sin oppvekst og sine ungdomsvenner. Navnet Lille My kommer fra den greske bokstaven μ (my) ; i det metriske systemet brukes μ for mikro, det vil si en million-del.
Hun framstår som aggressiv, glad og respektløs, uten å være ondsinnet. Hun beskrives også som nysgjerrig, fryktløs og usentimental. Sonja Hagemann karakteriserer Lille My som «en blanding av rakkerunge og fornuftsvesen – blottet for sentimentalitet, men sine venners venn.» Samtidig er hun en pågående og usaklig debattant.
Hun har rød kjole, og svarte sko og hansker. I Mummipappa på eventyr fortelles det at Lille My er den yngste av Mymlens 35 barn. Hun har også en søster som heter Mymlen, og som er den Mymlen som finnes i flere av mummi-fortellingene. Det nevnes kort at Lille My og Snusmumrikken er halvsøsken, med samme mor. Lille Mys far navngis ikke. Mummifamilien har adoptert Lille My etter at Mummipappa ble kjent med henne under et av sine eventyr.
I tv-serien I Mummidalen er hun en av gjennomgangsfigurene.
Jonas Eriksen AS
Jonas Eriksen AS var en tradisjonsrik skipshandel og jernvareforretning fremst på Vågekaia i Kristiansund sentrum. Bedriften ble grunnlagt av handelsmann Jonas Eriksen (født 1864). I 2014 ble det kjent at handelsvirksomheten ble lagt ned etter 112 års drift. Firmaet driver fra 2014 primært med utleie av eiendom.
Historie
Eriksen var oppvokst i Hordaland, men kom som 16-åring til det som ved forrige århundreskifte var Norges hovedhavn for klippfiskeksport og sildefiske. Etter mange års ansettelse hos en av byens skipshandlere etablerte Eriksen sin egen forretning i Vågeveien 2 den 1. juli 1902. Lokaliseringen ved havna sørget for jevn tilgang til kunder. Sammen med det rike skrei- og storsildfisket bidro også den sentrale beliggenheten til bedriftens suksess.
I årene før første verdenskrig ble virksomheten utvidet til også å omfatte saltimport. Under krigen akselererte etterspørselen etter sild – og Jonas Eriksen lot oppføre et stort pakkhus i Vågen for å skaffe ytterligere lagerplass. Firmaet ble i 1919 omgjort til aksjeselskap med Jonas Eriksen som administrerende direktør. Etter krigen brøt klippfisknæringen sammen. For å unngå økonomisk kollaps utvidet den tidligere skipshandelen virksomheten til også å omfatte bygningsartikler, jernvarer, verktøy og kjøkkenutstyr, slik at firmaet ikke skulle være avhengig av skipshandelen alene.
Under andre verdenskrig ble mesteparten av Kristiansund sentrum lagt i ruiner, og heller ikke forretningsgården til Jonas Eriksen unnslapp ødeleggelse. En ny moderne bygård ble gjenreist på samme sted etter krigens slutt, den åpnet dørene for publikum 8. desember 1947. I 2002 feiret firmaet sitt 100-årsjubileum. Med sin lange historie og sentrale beliggenhet har Jonas Eriksen i større grad enn de fleste Kristiansunds-bedrifter vært med på å prege Vestlandsbyens ansikt.
Bedriftsstruktur
Jonas Eriksen-selskapet var før nedleggelsen i 2014 organisert i tre enheter, Jonas Eriksen AS, Jonas Eriksen Drift AS og Jonas Eriksen Eiendom AS. Nedleggelsen av den tradisjonelle forretningsdriften knyttet til skipshandel og omsetning av jernvarer har medført at Jonas Eriksen Drift også er opphørt.
Jonas Eriksen i kulturen
Firmanavnet har blitt udødeliggjort i komposisjonen "I slekt med måsan" av Ove Borøchstein, første gang fremført av Arve Sørdal på Paraplyrevyen i Kristiansund i 1983. Sangen har blitt nasjonalt kjent av Øivind Elgenes på utgivelsen Ut av havet.
Slaget om Schloss Itter
Slaget om Schloss Itter fant sted 5. mai 1945 om Schloss Itter i det nordlige Tirol. Slaget var det eneste i andre verdenskrig hvor tyske militære enheter kjempet sammen med amerikanske styrker, samt fengslede franske VIP-er, mot andre tyske enheter, i dette tilfelle fra 17. SS-pansergrenaderdivision «Götz von Berlichingen», og blir kalt «det rareste slaget» i andre verdenskrig.
Bakgrunn
Schloss Itter er et lite slott fra 1200-tallet på en høyde over landsbyen Itter i det nordlige Tirol i Østerrike. Etter Anschluss og inkorporeringen av Østerrike som en del av Tyskland, overtok den tyske regjeringen slottet sent i 1940, formelt sett som leie fra eieren Franz Grüner.
7. februar 1943 ble slottet overtatt fra Grüner av SS-Obergruppenführer Oswald Pohl etter ordre fra Heinrich Himmler. Omformingen av slottet til et fengsel ble ferdigstilt 25. april 1943, og ble administrativt underlagt Dachau konsentrasjonsleir.
Fengselet i Schloss Itter ble brukt som et interneringssted for høytrangerte franske krigsfanger, såkalte Ehrenhäftlinge («æresfanger»), som tennisstjernen Jean Borotra,, de tidligere statsministerne Paul Reynaud og Édouard Daladier, den ytterliggående høyrelederen og leder av Croix de Feu og senere nasjonalistpartiet Parti social français, François de La Rocque, fagforeningslederen Léon Jouhaux, de militære sjefene Maxime Weygand og Maurice Gamelin, samt Charles de Gaulles eldre søster Marie-Agnès Cailliau, I tillegg til de høytstående franske fangene, var det også en del fanger fra Øst-Europa, utlånt fra Dachau, for å gjøre vedlikeholdsarbeider og annet praktisk arbeid.
Kampene
2. mai forlot det fengslede jugoslaviske medlem av motstandsbevegelsen, Zvonimir Čučković, slottet for å prøve å finne hjelp hos de allierte. Fengselskommandanten, Sebastian Wimmer, flyktet 4. mai, etter at Eduard Weiter, den siste kommandanten i Dachau, hadde flyktet til Østerrike, men døde der under ukjente omstendigheter. Slottets vaktstyrke fra SS-Totenkopfverbände forlot deretter slottet kort tid etter. De innsatte tok da kontroll over slottet, og bevæpnet seg med de gjenværende våpnene.
Major Josef Gangl kommanderte en enhet med Wehrmacht-soldater og hadde samarbeidet med den østerrikske motstandsbevegelsen i krigens siste dager, og han hadde til intensjon å hente ut og frigi de tidligere fangene i slottet, men han hadde en såpass liten styrke at han i stedet overga seg til den nærmeste amerikanske styrken i området.
5. mai, fem dager etter Hitlers selvmord i førerbunkeren, og bare tre dager før Tysklands kapitulasjon, ble enheter fra 17. SS-pansergrenaderdivision «Götz von Berlichingen» sendt til slottet for å henrette de høytstående fangene.
De gjenværende delene av 17. SS-pansergrenaderdivision «Götz von Berlichingen» overga seg til den amerikanske 101. luftbårne divisjon i Rottach-Egern sør for Kufstein dagen etter.
Betydning
Josef Gangl ble drept av en skarpskytter og gravlagt i byen Wörgl i nærheten, hvor en gate er oppkalt etter ham. Han er også æret som en østerriksk helt.
Historikeren Stephen Harding hevdet at det var viktig for etterkrigstiden i Frankrike at drapene på de høytstående franske fangene ikke ble gjennomført, da disse personene var så viktige i politikkutformingen fremover mot årtusenskiftet
Kåre Albinussen
Kåre Albinussen (født 23. september 1911, død 25. november 1991) var en norsk skiløper som representerte Rognan IL i Nordland. Han tok bronsemedalje i kombinert i hovedlandsrennet (NM) i 1935, og ble nummer 4 i 1937. I 1935 fikk han også damenes pokal som beste hopper i kombinertrennet, og var sammen med Rolf Karlsson og Julius Skogmo på Nordland skikrets' lag som fikk Norges Skiforbunds vandrepokal for beste tremannslag i kombinert. I 1934 ble han nordnorsk mester i kombinert, og fikk kongepokal (som da også kunne tildeles i nasjonale renn utenom NM) og damenes pokal.
Kåre Albinussen startet i 1933 opp med lastebiltransport, og drev fra 1936 turkjøring med buss. Busselskapet hans eksisterer i 2013 fremdeles, under navnet Albinussen-Reiser.
Stuping under Samveldelekene 2018
Stuping under Samveldelekene 2018 i Gold Coast i Australia blir arrangert fra 11. til 14. april 2018 i Gold Coast Aquatic Centre. Det konkurreres i til sammen ti øvelser, fem for menn og fem for kvinner.
Tidsplan
M = Morgen, E = Ettermiddag
Deltakerland
Til sammen 69 deltakere fra 11 land deltar:
Robert Cooke Goolrick
Robert Cooke Goolrick (født 4. august 1948 i Charlottesville i Virginia i USA, død 29. april 2022 i Lynchburg i Virginia) var en amerikansk forfatter hvis første roman solgte mer enn fem millioner eksemplarer..
Biografi
Robert Goolrick vokste opp på 1950-tallet i den lille universitetsbyen Lexington i Virginia. Moren hans var hjemmeværende og faren en høyskoleprofessor, og han hadde to søsken.
Da Goolrick mistet jobben som kreativ reklamedirektør og tekstforfatter, begynte han å skrive sine memoarer. The End of the World As We Know It: Scenes from a Life ble utgitt i 2007, og skildrer både foreldrenes alkoholmisbruk og hvordan han selv ble utsatt for et seksuelt overgrep da han var barn.
Etter å ha bodd flere år i New York City, returnerte Goolrick til Virginia. I 2015 flyttet han fra Whitestone i Virginia til Weems i Virginia.
Han døde i april 2022 av komplikasjoner relatert til covid-19.
Araguanã
Araguanã kan vise til:
1. divisjon håndball for kvinner 1979/80
1. divisjon håndball for kvinner 1979/80 var det øverste nivået i norsk kvinnehåndball sesongen 1979-80. vant serien foran og.
Jorge Sampaio
Jorge Fernando Branco de Sampaio (født 18. september 1939 i Lisboa, død 10. september 2021 i Carnaxide i Oeiras nær Lisboa) var en portugisisk sosialistisk politiker (Partido Socialista). Han var Portugals president fra 9. mars 1996 til 9. mars 2006.
Bakgrunn
Sampaio begynte sin politiske karriere som jusstudent ved Universidade de Lisboa. Han var involvert i studentopprørene mot det autoritære regimet og var 1960–1961 leder for Lisboas studentbevegelse.
Karriere
Som nyutdannet påbegynte han i 1961 en karriere som advokat, og var ofte forsvarer for politiske fanger. Etter nellikrevolusjonen i april 1974 grunnla han Movimento de Esquerda Socialista («Venstresosialistisk bevegelse»), men forlot prosjektet etter kort tid.
I 1978 ble han medlem av sosialistpartiet (PSP), og ble innvalgt i parlamentet, Assembleia da República, året etter. Fra 1979 til 1984 var han medlem av Den europeiske menneskerettighetskommisjon. Fra 1986 til 1987 var han sitt partis gruppeformann i parlamentet. Han var leder av PSP fra 1988.
Giuseppe Tonani
Giuseppe Tonani (født 2. oktober 1890, død 1. oktober 1971) var en italiensk vektløfter som deltok i De olympiske leker i 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.
Jorge Sampaio
Karriere
Fra 1989 til 1995 var han borgermester i Lisboa.
Det beste til meg og mine venner
Det beste til meg og mine venner er et hyllestalbum for Joachim Nielsen med bidrag fra mange norske artister. Det ble sluppet 12. september 2005 på Big Dipper og Jeps. Overskuddet fra platen går til Regnskogfondet.
Jorge Sampaio
President
Han ble valgt til president med 54 % av stemmene i første valgomgang den 14. januar 1996. Han slo dermed Aníbal Cavaco Silva. Han ble tatt i ed som president den 9. mars samme år.
Det beste til meg og mine venner
Albumet hadde slipp-fest i forkant av offisiell utgivelsesdato på Rockefeller 8. september 2005. Mange av artistene på albumet deltok på denne konserten, som ble overført direkte i NRK P3.
Jorge Sampaio
President
Som president hadde Sampaio fokus på sosiale og kulturelle forhold, for det meste de aktuelle. I 1996 beklaget han fordrivelsen av jødene fra Portugal i 1496 og sa at det var en dypt umoralsk og grovt urett handling.
Det beste til meg og mine venner
Spor
Sanger skrevet av Joachim Nielsen med mindre annet er angitt. Band/artister etter sangtittel angir hvem som bidrar med sporet.
Jorge Sampaio
President
På den internasjonale politiske area var han med på overføringen av det portugisiskstyrte Macao til Folkerepublikken Kina i desember 1999, og han gav også viktig publisitet til Øst-Timors selvstendighetsbestrebelser.
Han ble gjenvalgt 14. januar 2001.
I oktober 2003 inviterte han presidentene i Finland, Tyskland og av i vordende EU-medlemsstatene Ungarn, Latvia og Polen til Arraiolos for å diskutere konsekvensene av utvidelsen av Den europeiske union i 2004 og planene om å etablere en europeisk konstitusjon. Siden har slike møter av ikke-eksekutive presidenter i EU-stater fått tilnavnet Arraiolos-møter.
Han avviste i 2004 å utskrive nyvalg etter at statsminister José Manuel Barroso gikk av. Avvisningen møtte voldsomme protester fra alle venstreorienterte politiske partier, og betød at Eduardo Ferro Rodrigues trådte tilbake som formann for Partido Socialista. Sampio begrunnet sin beslutning med at det var nødvendig å sikre politisk stabilitet i landet på et tidspunkt da det stod overfor økonomisk resesjon. Han utpekte Pedro Santana Lopes som ny statsminister. Etter fire måneder konkluderte Sampio med at den nye regjeringen ikke sikret stabilitet, men snarere det motsatte. Han utskrev derfor nyvalg til avholdelse i februar 2005. Den 24. februar 2005 utpekte han José Sócrates som ny statsminister.
Araguanã (Maranhão)
Araguanã er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Jorge Sampaio
President
Han gikk av som president den 9. mars 2006 og ble etterfulgt av sin motkandidat fra 1996, Aníbal Cavaco Silva.
Blant Sampaios ordener var storkorset av St. Olavs Orden. Sampaio mottok i 1997 Den hvite ørns orden fra Polens president.
Orkla (selskap)
Orkla ASA (ose: ORK) er et norsk industrielt investeringsselskap der virksomheten er merkevarer og forbrukerorienterte selskaper. Norden, Baltikum og utvalgte land i Sentral-Europa er Orklas hovedmarkeder. I tillegg har konsernet sterke posisjoner innenfor utvalgte produktgrupper i India.
Orkla ASA er notert på Oslo Børs og har hovedkontor i Oslo. Orkla hadde 20.500 ansatte pr. 31. desember 2022. Konsernet hadde i 2022 en omsetning på 58,4 mrd. kroner.
Historie
Orkla har sine røtter tilbake til gruvedriften på Løkken Verk i 1654. Det moderne Orkla ble grunnlagt i 1904 av Christian Thams, under navnet Orkla Grube-Aktiebolag. Christian Thams, med Mandals-rederen Christian Salvesen som finansiell partner, tok opp igjen gruvedriften på Løkken Verk etter at den hadde ligget nede noen år og Orkla ASA regner 1654 som sitt stiftelsesår. Gruvedriften på Løkken tok slutt i 1987.
Fra 2005 til 2011 eide Orkla det metallproduserende selskapet Elkem.
Rhinelander mot Rhinelander
Rhinelander mot Rhinelander var en amerikansk skilsmissesak mellom Leonard Rhinelander og Alice Jones.
Orkla (selskap)
Historie
20. august 2012 ble det offentliggjort at Orkla ASA kjøper 90 % av aksjene i selskapet Rieber & Søn fra familien Rieber for 6,1 mrd kroner. Kjøpet skal godkjennes av Europakommisjonen.
Rhinelander mot Rhinelander
Leonard «Kip» Rhinelander (født 9. mai 1903, død 20. februar 1936) tilhørte den amerikanske sosieteten og var medlem av en rik overklassefamilie fra New York City. Som 21-åring giftet han seg med Alice Jones, en arbeiderklassekvinne av blandingsrase, som var datter av engelske innvandrere. Dette skapte store overskrifter i riksavisene i 1924.
Orkla (selskap)
Virksomheter
Orklas merkevarevirksomhet består av fire forretningsområder: Orkla Foods, Orkla Confectionery & Snacks, Orkla Care og Orkla Food Ingredients.
Rhinelander mot Rhinelander
Deres skilsmissesak i 1925 tydeliggjorde spenningene den gang, som var knyttet til overklassens instabilitet, samt mange hvite menneskers frykt for at folk med afrikansk-amerikansk opphav kunne framstå som hvite i en tid da et stort antall afrikansk-amerikanere flyktet fra Sørstatene til New York City, samtidig som det ankom svært mange innvandrere fra Sør- og Øst-Europa. Rettssaken berørte også datidens uklare juridiske definisjon av kriteriene for å bli regnet som «hvit» eller «farget». «Rase» ble alternativt framstilt som biologisk bestemt og en faktor som kunne fastslås kategorisk, eller som en mer flytende egenskap.
Orkla (selskap)
Virksomheter
Orkla har i tillegg virksomhet organisert under forretningsområdet Orkla Investments.
Rhinelander mot Rhinelander
På denne tiden var det tillatt i delstaten New York for hvite og fargede å inngå ekteskap med hverandre, men i praksis forekom slike ekteskap sjelden.
Orkla (selskap)
Orkla Foods
Orkla Foods omfatter Orklas ti matvarevirksomheter i Norden, Baltikum, Østerrike, Tsjekkia og India.
Rhinelander mot Rhinelander
Familien Rhinelander
Leonard Rhinelander ble født i 1903 i Pelham i delstaten New York som sønn av Adelaide Brady (født Kip) og Philip Jacob Rhinelander. Leonard fikk klengenavnet «Kip» (etter morens pikenavn) og var den yngste av fem barn: fire sønner og én datter. Parets eldste barn, Isaac Leonard Kip, døde som spedbarn.
Orkla (selskap)
Orkla Foods
Selskapet står bak merkevarer som Stabburet, Toro, Stabbur-makrell, Nora, Vossafår, Denja, Stabburet Leverpostei, Pizza Grandiosa, Fun Light, Vestlandslefsa, Gøy og Idun. Produktporteføljen til selskapet teller ca 1300 produkter, fordelt innen de fleste kategorier i norsk dagligvare. Orkla Foods Norge er heleid av Orkla ASA
Rhinelander mot Rhinelander
Familien Rhinelander
Rhinelanders mor Adelaide døde 11. september 1915 av brannskader etter at en alkoholbrenner på sminkebordet hennes eksploderte. Den tredje sønnen, T.J. Oakley Rhinelander, døde under den første verdenskrig i Frankrike i 1918, mens han tjenestegjorde i Det 107. infanteriregiment.
Orkla (selskap)
Orkla Foods
Selskapet har fabrikker i Fredrikstad, Stranda, Arna og Elverum.
Rhinelander mot Rhinelander
Familien Rhinelander
Stamfaren til familien Rhinelander var Philip Jacob Rhinelander, en tyskfødt fransk hugenott, som innvandret til Nord-Amerika i 1686 for å unnslippe religiøs forfølgelse etter tilbakekallelsen av ediktet i Nantes. Han slo seg ned i det nydannete franske hugenottsamfunnet i New Rochelle i 1686, der han etter hvert ble eier av en rekke eiendommer, som kom til å utgjøre grunnlaget for familiens rikdom.
Orkla (selskap)
Orkla Foods
Orkla Foods Norge ble etablert 1. oktober 2013, etter at Stabburet og Rieber & Søn ble slått sammen.
Rhinelander mot Rhinelander
Familien Rhinelander
Familien Rhinelander blir ansett for å være blant USAs første skipsbyggere. Den hadde også eiendomsaksjer og var innehaver av eiendomsutviklingsfirmaet Rhinelander Real Estate Company. På slutten av 1800-tallet var flere medlemmer av familien aktive i veldedighetsarbeid og framtredende medlemmer av sosieteten i New York City.
AronChupa
Aron Michael Ekberg, bedre kjent som AronChupa, (født 30. mars 1991 i Borås) er en svensk musikkprodusent, låtskriver og artist.
Orkla (selskap)
Orkla Confectionery & Snacks
Orkla Confectionery & Snacks omfatter syv merkevarevirksomheter i Norden, Baltikum og Russland.
Rhinelander mot Rhinelander
Ekteskap
I september 1921 innledet Rhinelander en romanse med Alice Beatrice Jones (født 19. juli 1899/1900, død 13. september 1989), en kvinne fra arbeiderklassen. De to møttes da Rhinelander oppholdt seg på Orchard School i Stamford i Connecticut, en klinikk der han søkte behandling for å overvinne sin ekstreme blyghet og bli kurert for stamming.
AronChupa
Biografi
Ekberg startet sin profesjonelle musikkarriere med bandet Albatraoz, som han grunnla i 2012 med fire venner. Ekberg skrev og produserte musikken til bandet, som ga ut sin debutsingel i 2013 med samme navn, «Albatraoz», som raskt ble en hit i Sverige. Sangen var blant de 100 beste på Spotify i hele 18 uker. I juni 2013 ble bandet signert av Sony Music. Noen måneder senere hadde singelen solgt dobbelt platina og spilt over 21 millioner ganger på Spotify.
Orkla (selskap)
Orkla Confectionery & Snacks
Kjente merkevarer er Nidar, Sætre, KiMs, Polly, Stratos, Smash, Göteborgs Kex, Panda, Taffel.
Rhinelander mot Rhinelander
Ekteskap
Jones var noen år eldre enn Rhinelander og datter av engelske innvandrere: Moren var hvit og hennes far var farget (på den tiden betegnet som «mulatt»). Det ble opplyst at i løpet av deres tre år lange forhold forsøkte Jones' far George å advare paret mot å fortsette romansen. George Jones forsøkte angivelig å påpeke overfor Rhinelander at familien hans aldri ville akseptere Alice på grunn av klasseforskjellene. Alice Jones benektet under rettssaken at dette hadde skjedd. I februar 1922 forsøkte Philip Rhinelander, Kips far, å få en slutt på forholdet gjennom å sende sønnen bort på en reise til Bermuda med anstand. Siden han også dro til Washington DC, Havanna, Panama og California, kom dette til å holde paret fra hverandre i to år. I oktober 1922 plasserte Philip Rhinelander sin sønn på en privatskole i Arizona. Paret holdt imidlertid kontakten gjennom brev, og disse brevene ble senere lagt fram under skilsmissesaken. Da Leonard Rhinelander fylte 21 år vendte han tilbake til New York City. Han giftet seg 14. oktober 1924 med Jones i en borgerlig seremoni i New York Citys rådhus.
Orkla (selskap)
Orkla Care
Orkla Care (tidligere Orkla Home & Personal) omfatter fem merkevarevirksomheter med hjemmemarkeder primært i Norden. Selskapene som inngår i Orkla Care er Orkla Home & Personal Care, Lilleborg Profesjonell, Orkla Health, Pierre Robert Group og Orkla House Care.
Kjente merkevarer er Jif, Jordan, OMO, Zalo, Sun, Lano, Pierre Robert, Möller's, Nutrilett, Maxim.
Orkla Food Ingredients
Orkla Food Ingredients er en aktør innen bakeriingredienser i Norden.
Rhinelander mot Rhinelander
Ekteskap
Selv om paret forsøkte å holde ekteskapet hemmelig – Jones' søster Grace hevdet at paret til og med hadde betalt journalister for ikke å skrive om ekteskapsinngåelsen – kom nyheten snart på trykk. På grunn av familien Rhinelanders formue og sosiale status, var journalistene i New Rochelle ivrige etter å vite om Jones' bakgrunn og begynte å gjøre undersøkelser. De oppdaget at Jones var datter av engelske innvandrere og at hennes far, George, var en «farget mann». Familien Rhinelander fikk nyss om at pressen hadde oppdaget Jones' opphav og forsøkte å holde dette borte fra avisene. Ifølge en artikkel, som ble trykt i New York Daily Mirror, hadde familien Rhinelander sendt en «agent» for å advare redaktøren for New Rochelle Standard Star om at det ville bli «hardt straffet» («dire punishment»), dersom han satte historien på trykk. Redaktøren brydde seg ikke om trusselen, og 13. november 1924 trykket New Rochelle Standard Star historien med overskriften «Rhinelander's Son Marries Daughter of Colored Man.»
The New York Evening Post bragte historien videre, men nølte med å klassifisere Jones' far som svart. I stedet ble han omtalt som «vestindisk». Andre aviser skrev også om saken, men de fleste av dem var påpasselige med å utelate den rasemessige vinklingen. De valgte i stedet å fokusere på klasseforskjellen mellom de to familiene. I avisene ble Alice Jones vekselvis omtalt som barnepike, sykepleier og vaskeriansatt. I andre artikler ble det skrevet om hva de øvrige medlemmene av Jones' familie arbeidet med: hennes far var taxisjåfør eller kusk og onkelen var butler. Dette var stillinger som de fleste lesere på den tiden ville forstå at det hovedsakelig var svarte mennesker som hadde.
Tabloidavisa New York Daily Mirror, som ble eid av William Randolph Hearst, hadde imidlertid et forsideoppslag med overskriften «RHINELANDER WEDS NEGRESS/Society dumbfounded.» (norsk: «RHINELANDER EKTER NEGRESSE/Overklassen i sjokk.») Den afrikansk-amerikanske avisa The Pittsburgh Courier refererte til begge partenes rasetilhørighet med forsideoverskriften «Caucasian '400' Stunned Over Marriage of White Millionaire to Colored Beauty.» (norsk: «Den hvite overklassen målløs over hvit millionærs giftemål med farget skjønnhet.») De fleste større avisene i storbyene torde imidlertid ikke å omtale en slik skandalesak, enten av respekt for eller av frykt for familien Rhinelanders velstand og sosiale status.
Oslo 13
Oslo 13 var en norsk jazzgruppe fra Oslo, som var aktiv i perioden 1980–1993. Stiftet og drevet de to første årene av Bror Hagemann. Siden tatt over av Jon Balke. Bandets første utgivelse var LP-en Anti-therapy. Senere fikk det Spellemannprisen i 1988 for plata Off balance.
Rhinelander mot Rhinelander
Skilsmissesak
En stund stod Rhinelander på konas side under den intense nasjonale mediedekningen av deres ekteskap. Etter to uker og under trussel om å bli gjort arveløs, gav han etter for familiens krav om å forlate Jones og undertegnet en begjæring om oppløsning av ekteskapet, som advokatene til hans far hadde utarbeidet. I dokumentet ble det hevdet at Jones med hensikt hadde forledet Rhinelander gjennom å skjule sin virkelige rasetilhørighet og opptre som en hvit kvinne. Jones' advokat avviste Rhinelanders påstand på vegne av sin klient og sa at hennes blandede rasetilhørighet var synlig. Rhinelander uttalte senere at Jones ikke hadde forledet ham direkte, men gjennom å la ham tro at hun var hvit.
F-innskudd
F-innskudd er innskudd i Norges Bank som har fast løpetid (nedbetalingstid) og fast eller flytende rente. Norges Bank betaler ikke tilbake F-innskudd til innskyterbanken før forfallsdagen for innskuddet.
Rhinelander mot Rhinelander
Skilsmissesak
Den påfølgende skilsmissesaken i New Rochelle ble kjent som Rhinelander mot Rhinelander og tiltrakk seg oppmerksomhet på nasjonalt plan. Retten skulle ikke avgjøre om Jones var hvit eller farget, men om hun hadde lurt Rhinelander. Ettersom ekteskap mellom en hvit og en farget var lovlig i New York, var det ingenting rettslig i veien for at de kunne gifte seg. Den eneste muligheten for Leonard (under press fra familien) for å få ekteskapet oppløst, var å hevde at hun hadde lurt ham ved å utgi seg for noe hun ikke var.
Rhinelanders advokat var Isaac Mills, en tidligere dommer i New York Supreme Court. Jones engasjerte en tidligere protesjé av Mills: Lee Parsons Davis. Juryen bestod kun av mannlige hvite medlemmer. Jones' advokat fortalte åpent om at hans klient og Rhinelander hadde hatt sex med hverandre før de ble gift. Han leste kjærlighetsbrev skrevet av Rhinelander, som beskrev parets intime seksuelle aktiviteter i detalj. Davis hevdet at Rhinelander hadde sett Jones' «mørkhudede» bryster og ben; derfor måtte han vite at hun var av blandingsrase. Advokaten viste også til at det var Rhinelander som helt tydelig hadde jaget etter henne og kullkastet dermed Mills framstilling om at Rhinelander hadde blitt «forhekset av en eldre kvinne.»
I en uvanlig vending ble vaudevillestjernen Al Jolson innkalt for å vitne at han ikke hadde hatt et forhold med Jones, etter at et brev – der hun skrev at hun hadde hørt av en arbeidskollega at Jolson var en «flørt» – ble avslørt under rettssaken.
Rettssaken var beryktet, fordi Jones ble bedt om å vise en del av sin kropp for juryens medlemmer i dommerens embetsrom. Hun hadde på seg en kåpe utenfor undertøyet og trakk kåpen ned til toppen av brystene, slik at de kunne se hennes skuldre. Deretter trakk hun kåpen opp, slik at jurymedlemmene kunne se de nedre delene av hennes ben. Dette var Davis' forsøk på å vise hva Rhinelander ville ha sett (245 N.Y. 510). Jurymedlemmene gransket hennes skuldre, rygg, ben og konkluderte med at hun så absolutt var «farget». De mente at Rhinelander hadde måttet være klar over at hun hadde et visst sort opphav og at han kunne være rimelig overbevist om at hun ikke hadde forsøkt å forlede ham om sin raseidentitet. Dommeren nektet journalister å overvære demonstrasjonen for å forhindre at det ble tatt bilder. New York Evening Graphic hadde ofte benyttet komposografier, som vanligvis var uanstendige av natur, for å skildre forskjellige hendelser (Komposografi var en forløper til fotomanipulasjon). Denne tabloidavisa laget et fotografi som viste en modell som var avkledd til midjen med ryggen mot kamera, mens hun i rettssalen ble gransket av en gruppe advokater og en kvinne. Fotografiet ble trykt på forsiden av Evening Graphic og bidro til økte salgstall for dette nummeret.
Etter å ha veid alle bevisene opp mot hverandre, avsa juryen en dom i Jones' favør. Rhinelanders begjæring om oppløsning av ekteskapet ble avvist og ekteskapet ble stående. «Alices seier i retten kan ha blitt gjort mulig av det faktum at Alice viste sin raseidentitet slik som hvite, mannlige, gifte jurymedlemmer forventet av en farget kvinne og at Leonard mislyktes i å vise sin rase-, kjønns- og klasseidentitet, slik det ble forventet av ham som en hvit, velstående gentleman.»
Rhinelander anket flere ganger, men dommen ble opprettholdt. Han forsvant fra offentlighetens blikk, men ble oppdaget da han bodde i Nevada i juli 1929. Rhinelander brukte da det fiktive navnet «Lou Russell», hadde anlagt en mustasje, lagt på seg og jobbet som tømmerhogger. Jones fortsatte å bo i New York City, der hun reiste sak om separasjon fra Rhinelander. Jones anklaget ektemannen for å ha forlatt henne og svigerfaren for å ha blandet seg inn i ekteskapet.
I desember 1929 ble Rhinelander innvilget divorce by default i Las Vegas. Det betød at ettersom ektefellene faktisk ikke hadde bodd sammen de siste årene, anså retten at en lovfestet separasjonstid var utløpt. Skilsmissen ble ikke godkjent i New York City, der Jones' separasjonssak fremdeles verserte for retten.