cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
All Things Must Pass
Albumet ble mottatt som et mesterverk da det ble utgitt i 1970 og All Things Must Pass er ofte vurdert som Harrisons beste album. Albumet er sertifisert til 6x platina av RIAA.
Bakgrunn
Mange kritikere ble overrasket over mengden av materiale med høy kvalitet på All Things Must Pass. Harrison ble lenge overskygget av talentene til John Lennon og Paul McCartney, selv om noen av hans senere sanger i Beatles-perioden («While My Guitar Gently Weeps, «Something», og «Here Comes the Sun») er hyllet som høydepunkter på albumene de dukket opp på. Harrison fikk bare med noen få egne sanger på Beatles-albumene og hadde derfor mange uinnspilte komposisjoner ved The Beatles' brudd. Mange av disse kunne han nå benytte på All Things Must Pass.
Sanger fra så langt tilbake som 1966 ble spilt inn; både «The Art of Dying» og «Isn't It a Pity» dateres fra det året. I bootleggede samtaler fra Get Back-innspillingene, avslørte Harrison at John Lennon hadde avslått «Isn't It a Pity» tre år tidligere, og at han (Harrison) hadde vurdert å tilby sangen til Frank Sinatra. Harrison plukket opp flere sanger fra sent i 1968 mens han besøkte Bob Dylan og The Band i Woodstock, New York. Han og Dylan skrev «I'd Have You Anytime» og «Nowhere to Go» (også kjent som «When Everybody Comes to Town») sammen på denne tiden, og Dylan viste ham «I Don't Want to Do It». Alle tre ble forsøkt innspilt under All Things Must Pass, men bare «I'd Have You Anytime» ble med.
Under Get Back-innspillingene fra januar 1969 ble flere av andre sanger som kom til å bli vurdert for All Things Must Pass fremført, blant annet tittelsporet, «Hear Me Lord», «Isn't It a Pity», «Let It Down», og «Window, Window», men de ble ikke spilt inn den gangen. Den anspente atmosfæren førte til en annen sang, «Wah-Wah», som Harrison skrev i kjølvannet av sin midlertidige avskjed med The Beatles. Han begynte å skrive «My Sweet Lord» mens han turnerte med Delaney & Bonnie i sent 1969, og kom senere til å bruke soundet til backinggruppen deres, Friends, som en viktig del av All Things Must Pass-soundet. Han gjorde en siste omvei før han begynte å jobbe med All Things Must Pass. Det var å besøke Dylan mens han holdt på med innspillingene til New Morning i mai 1970. Der lærte han «If Not For You» og deltok i en til nå uutgitt (men bootlegget) innspilling.
Innspilling
Albumet ble spilt inn fra mai til august 1970 i Abbey Road Studios, og ytterligere innspillinger og miksing ble gjort i Trident Studios fra august til september 1970. Harrison fikk med seg Phil Spector til å produsere albumet sammen med ham. Dette ga All Things Must Pass en tung klang-orientert lyd (Wall of Sound), typisk for en 1960/1970-talls Spectorproduksjon — en sound Harrison kom til å angre på i ettertid. I det elektroniske presseskrivet som følger med 30-årsjubileumsutgivelsen, ble Harrison spurt hva han syns om albumet nå tredve år senere, han svarte: «...for mye ekko».
Sent i mai 1970 før innspillingen av albumet, satt Harrison i et studio sammen med Spector og spilte gjennom femten sanger på gitar, sammen med en ukjent bassist. Disse demoene (etterhvert bootlegget som Beware of ABKCO! på grunn av en forandret tekstlinje i fremføringen av «Beware of Darkness») viste Harrison i prosessen med å vurdere materialet sitt, ettersom åtte av sangene enten ble spilt inn i endrede versjoner eller ble vraket fra albumet. Blant disse tidlige uttakene, har tre blitt offisielt utgitt i en eller annen slags form: «Everybody, Nobody» var en tidlig versjon av «The Ballad of Sir Frankie Crisp», «Beautiful Girl» ble ferdigstilt for Thirty Three & 1/3, og «I Don't Want to Do It» kom til å vente femten år før den ble tatt opp igjen for soundtracket til Porky's Revenge. Fem andre sanger, «Cosmic Empire», «Mother Divine», «Nowhere to Go», «Tell Me What Has Happened With You», og «Window, Window», har enda ikke blitt offisielt utgitt. , sammen med andre spor som «Gopala Krishna», «Dehradun» og «Cosmic Empire» som ikke kom med på det ferdige albumet. To demoer av sanger som ble med på albumet, «Beware of Darkness» og «Let It Down» (med overdubs fra 2000), ble etterhvert utgitt på den remasterede utgaven av All Things Must Pass. Bootlegs med elektriske uttak fra innspillingene kom også til å dukke opp senere, og noen av de låtene ble inkludert i remasteren. Flere tagninger av sangene fra albumet dukker opp på en tre-disk bootleg samleboks, kalt The Making of All Things Must Pass, som er bare en av de mange bootleggene fra innspillingen.
Albumet inneholder talentene til blant annet Ringo Starr, medlemmer av Badfinger, Eric Clapton og de andre medlemmene fra Derek and the Dominos, fremtidig Yes-trommeslager Alan White, keyboardistene Billy Preston, Gary Brooker og Gary Wright. En ung Phil Collins (fremtidig Genesis-medlem) spilte bongotrommer på «Art of Dying», men ble ikke kreditert på den originale utgivelsen (dette ble tatt hånd om på 2001-utgaven). Bob Dylan, en nær venn av Harrison, skrev «I'd Have You Anytime» sammen med ham. Harrison gjorde også sin utgave av Dylans «If Not For You», som hadde blitt utgitt på Dylans New Morning kort tid før. Alan White mente at John Lennon kanskje spilte på «If Not For You». Selv om han er ukreditert, var Maurice Gibb også tilstede under innspillingen fordi han var en venn av Ringo Starr. Han spilte keyboard på «Isn't It A Pity», selv om det ikke er noe definitivt bevis på hvilken versjon.
Bobby Whitlock husker tilbake på en veldig lystig og samarbeidsvillig atmosfære under innspillingene, ettersom George Harrison «inkluderte alle på alt han gjorde ettersom det var nok for alle».
Reaksjon og ettertid
All Things Must Pass' første singel var «My Sweet Lord» nådde nummer 1 på hitlister verden over. Senere måtte Harrison gjennom en rettssak om plagiat av The Chiffons' hit «He's So Fine» fra 1963 – en feide som ikke kom til å bli avgjort før årevis senere. En dommer avgjorde at Harrison hadde plagiert sangen, men ubevisst ; dette fikk Harrison til å skrive «This Song». Han kjøpte også rettighetene til «He's So Fine» for å slippe eventuelle fremtidige søksmål. Albumet selv nådde nummer 1 i Storbritannia i åtte uker, og tilbrakte sju uker på toppen i USA, hvor den ble sertifisert seks ganger platina. Dette gjør All Things Must Pass til Harrisons mest kommersielt suksessfulle og generelt best likte album.
Popsangeren Olivia Newton-Johns cover av Harrisons «What Is Life» nådde UK topp tjue i 1972. Året før, nådde hun topp ti med en cover av Dylan's «If Not For You», arrangert lik Harrisons versjon; i USA ble hennes versjon av låta hennes første suksessfulle pop-singel, som nådde nummer 25. Hun covret også en annen sang fra All Things Must Pass, «Behind That Locked Door»).
Den remasterede utgaven av All Things Must Pass fra 2001, utgitt bare måneder før hans død, inneholdt flere bonusspor, deriblant en delvis nyinnspilt versjon av «My Sweet Lord». Coveret dukket også opp i en farget versjon, i stedet for det originale sort-hvite coveret. Den originale versjonen av albumet er for tiden ikke i produksjon, slik at den remasterede utgaven av All Things Must Pass er den eneste kommersielt tilgjengelige versjonen av albumet.
Den 29. juli 2006 forandret The Official UK Charts sine lister fra en periode i 1971. På denne tiden sendte platebutikker ukentlig inn dokumentasjon på hvor mange plater som hadde blitt solgt via posten. På grunn av en poststreik da albumet originalt var på listene, kunne de ikke sende inn salgstall under en åtte ukers periode. All Things Must Pass, som hadde originalt kommet som nummer 4 (med Simon and Garfunkels Bridge Over Troubled Water som nummer 1), ble nå gitt nummer 1-plasseringen for alle disse åtte ukene.
I 2003, ble albumet rangert som nummer 437 på musikkmagasinet Rolling Stone's liste over tidenes 500 beste album.
Gjenutgivelse fra 2001
I 2000 deltok George Harrison i remasteringen av All Things Must Pass, dette var første del av et prosjekt med remastering av alle Harrisons album. Harrison levde lenge nok til å oppleve All Things Must Pass' gjenutgivelse i januar 2001 på sitt eget GN Records, distribuert av EMI.
I tillegg til det nye fargerike coveret, ble alle sangene fordelt på to CD-er, med bonusmaterialet på slutten av den første disken og «Apple Jam» – med en litt omstilt slutt – som avslutter disk to.
Harrison deltok på nettchat og i magasinintervjuer for å promotere gjenutgivelsen. Det ble en salgssuksess, den nådde nummer 4 i Billboards Pop Catalog Chart og sparket i gang en kritisk omvurdering av Harrisons beste sanger og solokarrieren som helhet. Etter Harrisons død i november 2001, kom gjenutgivelsen igjen høyt opp på albumlisten.
Original utgivelse
Alle sanger er skrevet av George Harrison, unntatt hvor annet står.
Gjenutgivelse fra 2001
Alle sanger er skrevet av George Harrison, unntatt hvor annet står.
Personell
Følgende musikere er som kreditert i gjenutgivelsen fra 2001:
Televerkets forskningsinstitutt
Telegrafverkets forskningsinstitutt (TF), senere Televerkets forskingsinstitutt, ble etablert på slutten av 1967 under direktør dr. Nic Knudtzon. Siden 1946 hadde den teletekniske forskningen nesten utelukkende skjedd ved Forsvarets forskningsinstitutt (FFI), mens Telegrafverket ikke prioriterte egen forskning de første tiårene etter krigen. Det endret seg med digitaliseringen og styrkingen av den industripolitiske tekningen i siste halvdel av 1960-tallet, og TF fikk som sentral oppgave å tildele forsknings- og utviklingskontrakter til norsk elektronikkindustri. Instituttet tok tidlig fatt i forskningen på digital transmisjon og digitale datatjenester, inspirert av initiativtakernes forskningsopphold i USA. Blant de viktigste prosjektene TF drev fram, inngår både automatisk mobiltelefoni (NMT), digital mobiltelefoni (GSM), og bruk av satellittkommunikasjon i innenlands tale- og datasamband.
Instituttet holdt til på Kjeller hvor det samarbeidet nært med FFI. Det var seks ansatte ved starten i 1967 og 11 fra januar 1968. TF vokste til om lag 300 forskere på 1990-tallet. Televerkets forskningsinstitutt ble omdannet til Telenor FoU fra 2001, senere omdøpt til Telenor R&I.
Teleforskningens bakgrunn og forhistorie
Telegrafverket knyttet tidlig til seg telefaglig kompetanse for å foreta gode telefaglige valg ved utbyggingen av telegraf- og telefoninettet, og velge mest hensiktsmessig utstyr. Men Telegrafstyrets tekniske avdeling, ledet fra 1900 til 1931 av Sivert Rasmussen Abild, foretok ikke selv noen videre forskning - avdelingens mål for Telegrafvesenet var å ligge teknisk lang framme, men ikke i front. Mellomkrigstidens hovedoppgave var å støtte automatiseringen av telefonsentralene, og styrke de mangelfulle regionale og internasjonale linjeforbindelsene mellom landsdele og til utlandet. Det skjedde viktige nyvinninger med utvikling av fjernskriveren og radiorøret, og Norge lå langt framme i automatiseringen av nettet, men det norske fagmiljøet var ikke drivende for selve den tekniske utviklingen. Det var bare ett professorat i svakstrømsteknikk i hele landet fra 1923 og fram til krigen, og i kontrast til det svenske telegrafverkets omfattende egenutvikling av telemateriell, var det norske Telegrafverkets teknikere var praktisk orientert.
Det telefaglige miljøet ble betydelig styrket i London under andre verdenskrig, da en håndfull høyt kvalifiserte svakstrømsingeniører deltok i Forsvarets overkommandos teknisk-vitenskapelige utvalg (FOTU) som støttet britenes utvikling av militær radiokommunikasjon og radar. Etter krigen gikk enkelte inn i Telegrafverket eller Simrad, mens kjernemiljøet gikk inn i et nystartede radioteknisk forskningsmiljø i Forsvaret som i 1946 fikk navnet Forsvarets forskningsinstitutt (FFI). Det nye forskningsmiljøet vakte ingen synlig interesse fra verken NTH eller Universitetet i Oslo, men FFI ble etter hvert et stort forskningsinstitutt og landets ledende televitenskapelige miljø. Telegrafverket var fortsatt lite interesserte i å bygge opp spisskompetanse på dette nivået. Til tross for forsvarsminister Jens Christian Hauges ambisjon om at FFI også skulle drive industriutvikling, ble det de militære behov for samband, signaletterretning og kryptologi under den kalde krigen som ble drivende for FFIs teleforskning.
Utover 1950-tallet ble Forsvarets teletekniske virksomhet meget stor, knyttet til både signaletterretning, Loran-C og Forsvarets Fellessamband (FFSB), noe som holdt oppe en omfattende vitenskapelig forskning og utvikling ved FFI. Historikeren Harald Espeli har bedømt at Telegrafvesenets ledelse var for konservativ til å se mulighetene som lå i tilbudet om å stå for oppbyggingen av det militære nettet, samtidig som fagkonflikter med Forsvaret gjorde et tettere samarbeid mulig. Staten definerte heller ikke telenettet som noen prioritert oppgave i gjenoppbyggingen av infrastrukturen i etterkrigstiden. Forskere ved NTH tok i 1958 til orde for at Telegrafverket måtte utvikle et sivilt forskningsmiljø, men telegrafdirektør Rynning-Tønnessen uttalte internt at han nektet å la seg «rive med av den forskerpsykose som er allminnelig». Det som presset fram sterkere krav om et sivilt forskningsmiljø ved Televerket, var de stadig mer politiserte konfliktene omkring valg av leverandør til linje- og terminalutstyr for telefoni og kringkasting. De norske utstyrsprodusentene Nera og Simrad konkurrerte med svenske L M Ericsson og tyske produsenter om å levere til Telegrafverket, og i 1965 åpnet Regjeringen for å ta i bruk den amerikanske modellen med kombinerte forsknings- og utviklingskontrakter (FOU-kontrakter) som ledd i offentlige anskaffelser, for å støtte oppbyggingen av en norsk elektronikkindustri. Etaten var fortsatt nølende, Telegrafstyrets tekniske avdeling bygde riktignok ut Telegrafstyrets driftslaboratorium fra 1962, men det forble utstyrsindustrien selv som satte de tekniske spesifikasjonene for utstyr uten at Telegrafverket som kjøper stilte noen tung faglig motekspertise eller stilte særskilte krav til leverandørene.
Forskningssjef Helmer Dahl ved FFI stod sentralt i utviklingssamarbeidet med Nera og tok til orde for å få etablert sivil teleteknisk forskning under Telegrafverket gjennom et utvalgsarbeid initiert av industriminister Kjell Holler i 1961 («Elektronikkutvalget»). FFI-direktør Finn Lied foreslå i 1965 gjennom Hovedkomiteen for norsk forskning en samlokalisering av Telegrafverkets utviklingsmiljø med FFI på Kjeller utenfor Oslo. Også Jens Christian Hauge og Helmer Dahl var aktive påvirkere for å få etablert et forskningsinstitutt. Historikeren Lars Thue konkluderer at opprettelsen av forskningsmiljøet i stor grad ble presset fram fra Regjeringen og FFI. Det var misnøye med hvordan Telegrafvesenet vanskjøttet ansvaret for å stimulere norsk leverandørindustri, særlig Nera. Både Kjell Holler og Finn Lied hadde stor innflytelse i Arbeiderpartiet og satt fra 1968 i Telegrafverkets styre. Mer direkte ble modellen med FoU-kontrakter og statlige støttefond utløsende for vedtaket i 1967 om å opprette Televerkets forskningsinstitutt etter inspirasjon av FFI, for å støtte bruken av et statlig utviklingsfond for anskaffelsesforholdet mellom Televerket og utstyrsindustrien.
Digitalisering og grunnleggelsen av TF
På 1960-tallet foregikk det en rivende teknisk utvikling, først og fremst gjennom digitaliseringen av telenettene hvor overføring av informasjon via frekvensmodulerte svingninger ble avløst av pulskodemodulert overføring av binær-kodet informasjon. Televerket var også aktive i utviklingen av mobiltelefoni og åpnet i 1966 et av verdens første landsdekkende mobilnett, OLT. Norske teleingeniører holdt seg orientert om utviklingen av digital overføringsteknologi. FFI-ingeniøren Nic. Knudzons forskningsopphold ved MIT i 1948 - hvor han studerte under Norbert Wiener og som første nordmann ble gjort kjent med transistoren. Teleingeniørene Bjarne Hisdal og Bjørn Rørholt studerte samtidig fysikk og digitalteknikk ved Harvard University. I USA var AT&T Bell Laboratories en pådriver innen forskningen på pulskodemodulasjon, som Hisdal beskrev på norsk i 1950 uten at Telegrafvesenet tok beskrivelsen av de teletekniske bruksmulighetene på alvor. Nic Knudsson og datamaskinforskeren Bjørn Rørholt gikk etter studiene inn i FFI, hvor de arbeidet med praktisk utbygging av radiolinje-samband samtidig som de holdt seg oppdatert på dataområdet. Samtidig innledet Telegrafverket også et økende samarbeid med Norsk regnesentral, som i 1965 foretok de første norske overføringer av data mellom datamaskiner via telenettet i 1963 og 1965, ved hjelp av modem fra L M Ericsson.
Halvor Bothner-By var blant forskerne som ble satt til å drive langsiktig teknologiforskning, og så i 1969 for seg at på
Halvor Bothner-By ble forskningsleder for pulskodemodulasjon og digitalisering, mens Ole Petter Håkonsen ble forskningsleder for mobilteknologi og satellittkommunikasjon.
Bidrag til digitalisering, mobilnett og satellittkommunikasjon
TF fikk etter hvert en sentral rolle som Statens bindeledd til norsk industri og forskningsmiljøer som Det norske Veritas, ELAB og SINTEF, bundet sammen av ordningen med statlige forsknings- og utviklingskontrakter. Det næringspolitiske målet bak denne rollen var å styrke norsk tele- og elektronikkindustri. Et viktig utviklingstrinn basert på forskning sammen med NTH, var innføringen av datastyrte digitale telefonsentraler (DSM) fra 1972. Forskningsmessig var TF særlig aktivt i utviklingen av digital teknologi på 1970-tallet, anført av Halvor Bothner-By, men med den stadig mer omfattende utviklingen av digitalt utstyr ble også leverandørselskapenes egen forskning og utvikling viktigere. STK utviklet i 1968 sin egen norske forskningsavdeling for å øke sjansen til å få kontrakter fra Televerket.
Samtidig flyttet forskningen seg over til et videre felt, herunder de økonomiske sidene ved valg og innkjøp av telesystemer og utstyr. Forskningssjef Ole Petter Håkonsen var blant pionerene som bidro til å anse telenettet som et helhetlig, integrert system med alt det innebar av driftsutfordringer og muligheter. En viktig effekt av digitaliseringen var at telenettene måtte være i stand til å samvirke med hverandre, noe som gjorde utviklingen avhengig av teknisk standardisering. Nic. Knudzon så fra starten muligheter for fulldigitalisering av telenettet, hvor ikke bare overføringen, men også svitsjing og signalering var pulskodemodulert. Gjennom å delta i det internasjonale arbeidet med standardisering fikk TF en rolle og påvirkning i arbeidet med å forme utstyrstilbudene fra produsentene. I Norge tildelte TF studiekontrakter til utstyrs- og elektronikkindustrien for å utvikle løsninger for pulskodet transmisjon utover 1970-tallet. Men da overgangen til digitaliserte sentraler og svitsjer startet på 1980-tallet tok ikke TF noen viktig rolle, i stedet satset instituttet på arbeid med selve datatjenestene som skulle tilbys over nettet. Dessuten innledet TF på 70-tallet utforskning av muligheten for å gjøre dataoverføring via et separat, særlig tilpasset datanett i stedet for over telefoninettet, sammen med Norsk Data, Norsk Regnesentral, og de ledende elektronikkselskapene i Norge. TF bisto NORSAR i deres tilknytning til ARPANET - den første tilknytningen utenfor Nord-Amerika til det som etter hvert ble Internett. Et norsk linjesvitsjet, heldigitalt datanett ble åpnet for kommersiell bruk i 1974, mens et tilsvarende nordisk nett (Datex) ble etablert i 1981. Televerkets forskningsinstitutt videreførte utviklingarbeidet med å ta til orde for et integrert, fulldigitalt nett for både tale og datatjenester, men nådde ikke fram internt i Televerket.
Et samarbeidsprosjekt mellom de nordiske landene som startet i 1969, og hvor TF bidro aktivt, var utviklingen av spesifikasjonene for det automatiske, analoge mobilsystemet NMT (Nordisk Mobiltelefon. I 1980 hadde det gamle, manuelle mobilnettet OLT hele 29 130 abonnenter, og automatisering var derfor nærliggende. I perioden fra 1981 og fram til GSM ble lansert i 1993, var NMT enerådende både i de nordiske landene og noen andre europeiske land, så som Nederland og Sveits. NMT var verdens første mobilsystem som var designet for å håndtere internasjonal gjesting (tidligere betegnelse: roaming), samt å opprettholde samtalen når mobilterminalen beveget seg fra en radiocelle til en annen (handover). I 1980 fikk det norske selskapet Simonsen Elektro AS utviklingskontrakt på brukerterminaler (håndsett) til mobilnettet, etter tekniske spesifikasjoner utarbeidet på TF.
I 1982 var Televerket ved TF blant initiativtakerne til å starte arbeidet med spesifikasjoner for et felleseuropeisk mobilkommunikasjonssystem. Arbeidet ble organisert som et prosjekt i en egen gruppe - Groupe Spécial Mobile (GSM) - i CEPT (senere ETSI), med Thomas Haug fra Sverige som formann. Når det gjelder innsats og deltakelse i internasjonale prosjekter, er TFs GSM-aktivitet en av de største i instituttets historie. Ca. 15 forskere var i perioder direkte involverte i noen av de etter hvert tallrike arbeidsgruppene i GSM. Forskere fra TF ble valgt som gruppeformenn for aktivitetene rundt nettstruktur og –funksjonalitet, talekoding og SMS, og en forsker fra TF deltok i GSMs permanente kjerne i Paris.
Videre engasjerte TF seg sterkt i samarbeidet om satellittkommunikasjon som resulterte i etablering av en felles-nordisk jordstasjon for Intelsat ved Tanumshede i Sverige i 1971. Televerkets forskningsinstitutt bidro til videre forskning og uttesting av satellitt for langdistanse datakommunikasjon for oljeinstallasjonene i Nordsjøen og bosetningen på Svalbard. Dette ble først løst ved å leie kapasitet hos Intelsat, men særlig Svalbard-samfunnet var vanskelig å dekke, og TF-forsker Odd Gutteberg ledet arbeidet med å prøve ut satellittkommunikasjon i områdene mot den nordlige grensen for satellittdekning. Den 14. juli 1974 foregikk den første samtalen fra Isfjord Radio via satellitt til Televerket i Oslo, via jordstasjonen i Tanumshede. Prosjektet fikk navnet Norsat, og Televerket bygde egen jordstasjon på Eik i Rogaland i 1976. Norge ble dermed det første europeiske landet som etablerte satellitt for innenlands kommunikasjon. Senere la liberalisering av TV-markedet grunnlaget for anskaffelsen av en norsk kommunikasjons-satellitt (Thor-1) i 1992, med påfølgende etablering av Telenor Satellite Broadcasting som drifter de geostasjonære fjernsyns- og kommunikasjonssatellittene i THOR-klassen.
Da Nic Knudzon forlot TF i 1991 bestod instituttet av 270 ansatte på Kjeller og i Tromsø, hvorav 210 var forskere med universitetsgrad.
Liberalisering og nye oppgaver
Fra 1980-tallet ble telemarkedet liberalisert med innføring av konkurranse, i fastnettet fra 1987 og i mobilnettet fra NetCom siden våren 1993. Televerket ble omgjort til aksjeselskap i 1995 med børsnotering fra 2000. Etter delprivatiseringen ble forskningen betydelig redusert i omfang og innretning - den tekniske forskningen ble overlatt til akademia og utstyrsprodusentene, mens TF konsentrerte seg mer om forskningen på tjenester, kundeadferd, markedsregulering, og andre ikke-tekniske aspekter av digital kommunikasjon. Innføringen av konkurranse gjorde kundeatferd, prismodeller, tjenester, organisasjon og markedsregulering til egne forskningsfelt som Televerket følte et behov for å utforske. I tillegg til at mer av det tekniske utviklingsarbeidet ble gjort hos de store globale utstyrsprodusentene, skjedde det også en intern forskyvning av kompetanse gjennom vekst i Telenors teknologiavdeling, som ikke var forskningsdrevet. I denne forbindelsen fikk også tekniske forskere i FT anledning til å ta med seg resultater og nyvinninger inn i egne selskaper. På denne måten ble selskaper som Opera Software (1995), Conax og AeroMobile stiftet av TF-forskere. I 1998 ble den øvrige programvareutviklingen skilt ut fra TF og samlet i en ny enhet, Telenor Telecom Software.
I 1993 ble den første norske nettsiden publisert av Televerkets forskningsinstitutt. Den ble innlemmet i Nasjonalmuseets samlinger i 2022.
Ved delprivatiseringen av Televerket i 1995 ble Statens ansvar for televitenkaplig forskningsforvaltning overført til Norges forskningsråd.
Instituttet flyttet fra Kjeller til Telenors nye hovedkvarter på Fornebu i november 2001, og fikk da nytt navn Telenor R&I. Berit Svendsen overtok ledelsen av den rene forskningen som bestod av 300 forskere i 2001, og ble redusert til om lag 230 forskere i 2009. TF ble gradvis nedbemannet og spesialisert med utbygging av lokale avdelinger i Trondheim basert på det omfattende samarbeidet med NTH, foruten den allerede eksisterende telemedisinske avdelingen i Tromsø. I en kortere periode var en egen forskningsavdeling for anvendt forskning og utvikling i Asia bemannet i Kuala Lumpur i Malaysia. I en viss grad ble reduksjonen av TF kompensert med mer formalisert samarbeid med universiteter og høyskoler. Televerket bidro direkte til oppbyggingen av et forskningssenter for teleøkonomi ved Norges Handelshøyskole i Bergen, samt det som ble Nasjonalt senter for telemedisin ved Universitetssykehuset i Nord-Norge.
Nyere forskningsfelt på 2000-tallet omfatter maskinlæring, kunstig intelligens, 5G og applikasjonstjenester.
Det foreligger ikke noen formell oppløsning av Televerkets forskningsinstitutt (TF), men som begrep kan instituttet sies å ha opphørt ved overflyttingen til Fornebu i 2001.
Kjell Ivar Vannebo
Kjell Ivar Vannebo (født 18. juli 1938 i Overhalla) er en norsk språkviter med doktorgrad. Fra 1985 var han professor i nordisk språkvitenskap ved Universitetet i Oslo, med vekt på grammatikk, språknormering, leksikografi. Han er bosatt i Asker.
Han ble cand.philol. 1966, og var 1967-70 lektor i norsk språk og litteratur ved Stockholms universitet. Fra 1970 lektor, seinere førsteamanuensis og dosent, og fra 1985 professor ved Universitetet i Oslo. Dr.philos. 1978 med avhandlingen Tempus og tidsreferanse, tidsdeiksis i norsk. Medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.
Utga i 1997 Norsk referansegrammatikk, sammen med Jan Terje Faarlund og Svein Lie. Et utvalg av hans artikler kom i ''Normer, strukturer og ferdigheter, bidrag til nordisk språkvitenskap, festskrift til Kjell Ivar Vannebo på 70-årsdagen 18. juli 2008''. Kjell Ivar Vannbo har også utgitt populærvitenskapelige bøker om språk, og redigert tidsskriftet Mål og minne.
Re Sykkelklubb
Klubben har i mange år arrangert Retempo'n på Bispeveien – den flateste tempoløypa i Norge. Tidligere Re-syklist Iver Knotten har uoffisiell norgesrekord på 30 km tempo.
Historikk
Klubben ble startet som en mosjonistklubb i 2003, men fikk tidlig en gruppe yngre syklister. «REkruttene» er navnet på yngreavdelingen, som opprinnelig startet som en terrenggruppe for barn, men gradvis ble aktiv på landevei.
I dag sykler mellom 20 og 30 barn mellom 5 og 14 år aktive ritt for klubben. Terrengtreningene foregår på Bergsåsen, og landeveistreningene starter på Revetal. Hver søndag mellom april og juni sykler 30-60 landeveissyklister ut ifra Revetal.
I mars 2023 ble klubbens første æresmedlem utnevnt i forbindelse med 20-årsjubileumsfesten på Stange gjestegård.
Inspektør Hawk
Inspektør Hawk (orig: Hawk) er en amerikansk krim- og politiserie som gikk på ABC i 1966. Serien handlet om John Hawk, en fullblods-indianer som var ansatt som spesialetterforsker i New York. Sammen med sin afroamerikanske partner ble han satt på en rekke alvorlige kriminalsaker. Hans indianske utseende gjorde at han ofte måtte hanskes med rasisme, både ute på gaten og innenfor sin egen arbeidsplass. Hovedrollen som politiinspektør John Hawk ble spilt av Burt Reynolds, mens andre sentrale roller ble spilt av Wayne Grice, Bruce Glover og Leon Janney. Serien ble skapt av Allan Sloane.
Serien ble sendt som Detektime på NRK i 1968.
Notable gjesteroller: Gene Hackman, Martin Sheen, Robert Duvall, Diana Muldaur, Scott Glenn, Diane Baker, James Best, Bert Convy, Elizabeth Ashley, Kim Hunter og Lou Antonio.
Itinerarium Antonini
Grunnet knappheten til andre bevarte nedtegnelser av denne typen, er det en verdifull historisk opptegnelse. Bortimot ingenting er kjent om forfatteren. Antoninske itinerariet inneholder kun de veier som finnes i pretorenes register, eller som man vil si i dag, det statlige veinettet. De lokalveier som savnes kan til dels finnes omtalt i verk av Plinius den eldre, Strabon og andre antikke forfattere. Derfor er veibeskrivningen ikke en fullstendig fortegnelse over Romerrikets steinlagte veier, selv om de viktigste finnes.
Hispania
På hver vei er større gårder, tilslutninger og avstand nedtegnet. Gjennom sin utforming og anvisninger, synes teksten å ha hatt til hensikt å lette lokaliseringen av befolkningssentra med det formål å samle inn skatteinntekter enn som hjelp til reisende. Likevel har avstandangivelsene i itinerariet gjort det mulig å bestemme lokaliseringen av et stort antall ellers forsvunne bosetninger langs hele det gamle veinettet i Romerriket. I dokumentett beskrives 372 veier. 34 av disse tilhører provinsen Hispania, og kan identifieras med numrene I til XXXIV (dvs nr 1–34). Her nevens blant annet Deobrígula, «Gudenes by», som er dagens Tardajos.
Romerske Britannia
Den britiske seksjonen er senere blitt kjent som Iter Britanniarum, og kan bli beskrevet som veikart over romerske Britannia. Det er 15 slike itinerarier i dokumentet som viser til ulike geografiske områder. Det måler avstandene i romersk mil (mille passus, bokstavelig «tusen passer»; forkortet m.p.) hvor 1000 passer tilsvarer 1 romersk mil. En romersk pass var to skritt, venstre pluss høyre, men var ikke nøyaktig lik overalt, og konvertering til moderne enheter er upresise. Likevel er 1 romersk mil omtrentlig lik 1430 meter.
En engelsk forfalskning kalt De Situ Britanniae (gjort tilgjengelig ca. 1749, utgitt 1757) ga mye forfalsket informasjon om romersk Britannia, inkludert  itinerarier som overlappet den ekte Antoninske itinerariet, og tidvis ga motstridende informasjon. Den autoritet ble ikke utfordret for alvor før i 1845, og ble fortsatt sitert som en autorativ kilde mot slutten av 1800-tallet. Ved den tiden hadde forfalsket data smittet bortimot hver eneste redegjørelse av oldtidens britiske historie og hadde også blitt benyttet kart fra Ordnance Survey, en britisk regjeringsetat med nasjonalt ansvar for landmåling og kartpublikasjon.
Liste over ordførere i Heidal
Liste over ordførere i Heidal er en oversikt over alle ordførerne i tidligere Heidal kommune i Oppland fra 1908 til 1964.
Norsk Aero Klubbs hederstegn
Norsk Aero Klubbs hederstegn er en norsk utmerkelse som tildeles av Norges Luftsportforbund. Medaljen ble innstiftet av Norsk Aero Klubb i 1928 og ble overtatt av Norges Luftsportforbund da klubben gikk inn i forbundet i 1976. Hederstegnet ble i 2003 godkjent til bruk på norsk militær uniform. Forsvaret regner fra 2009 Norsk Aero Klubbs hederstegn som en utmerkelse i «Gruppe 4: Andre norske utmerkelser».
Utforming
Norsk Aero Klubbs hederstegn er utformet som en rund medalje i gull eller sølv. Adversen har et motiv med en propellmotor sett forfra med par av vinger over og under. Bokstavene «N», «A» og «K» er fordelt over øvre del av motivet, mens innskriften «NORGE» står under. Reversen bærer en eikekrans. Hederstegnet er opphengt i et lyst blått bånd, som ved kantene har striper i mørk blått, hvitt og mørk blått.
Tildeling
Opprinnelig ble hederstegnet tildelt i gull. I 1949 kom hederstegnet i sølv til. Hederstegnet i gull tildeles for fremragende innsats for flyging og luftsport, enten dette representerer innsats gjennom lengre tid eller en enkeltbedrift. Hederstegnet i gull kan tildeles bare en gang per år, men det går likevel gjerne tre til fem år mellom hver tildeling. Utmerkelsen i sølv kan tildeles for særlig fortjenstfull og langvarig innsats for Norges Luftsportforbund og dets virke. Medaljen i sølv kan ikke tildeles for enkeltbedrifter. Sølvmedaljen tildeles hvert eller hvert annet år. Hederstegnet i begge valører kan tildeles både nordmenn og utlendinger. Utmerkelsen i gull kan tildels post mortem. Dette gjelder ikke utmerkelsen i sølv.
Forslag om tildeling av hederstegnet kan fremmes av enkeltpersoner såvel som styrene for de enkelte deler og nivåer i Norges Luftsportforbund. Saker behandles av en hederstegnskomité som avgir innstilling til forbundsstyret. Beslutning om tildeling fattes av forbundsstyret i Norges Luftsportforbund.
Giselle
Giselle, eller willisene (fransk: Giselle, ou Les Wilis) er en romantisk ballett i to akter. Jules-Henri Vernoy de Saint-Georges og Théophile Gautier skrev librettoen mens koreografien var ved Jules Perrot og Jean Coralli. Musikken er komponert av Adolphe Adam. Balletten hadde urpremiere på Paris-operaen den 28. juni 1841. Giselle ble laget spesielt for den italienske ballerinaen Carlotta Grisi som var den første som danset hovedrollen som Giselle. Inspirasjonen til Saint-Georges og Gautier ble tatt fra Wilis i Elementargeister av Heinrich Heine, og fra et dikt om en pike som døde etter en dans som varte hele natten, Les Orientales, av Victor Hugo.
Historien
Balletten handler om ubesvart kjærlighet og svik, men også om forsoning. Den unge uskyldige bondepiken Giselle er glad i å danse til tross for at hun lider av et svakt hjerte. Hennes mor Berthe vokter nøye over henne. Hilarion, en skogvakter, er vanvittig forelsket i Giselle.
Giselle er en fattig jente som arbeider på et herberge i et fjellandskap sammen med sin mor Berthe. Grev Albrecht er forelsket i Giselle, og kommer for å besøke henne. Skogvokteren Hilarion, en annen som elsker Giselle, kommer og slåss med Albrecht. Giselles mor forteller henne om «wilisene», åndene til jomfruer som blir forlatt før de gifter seg. Wilisene går rundt om natten og tvinger alle menn å danse til døden. Bathilde, Albrechts forlovede kommer og Giselle forteller Bathilde om hennes forlovelse med Albrecht. Men Giselle finner ut at Albrecht er forlovet med Bathilde, og i sin sorg dreper hun seg selv.
Om kvelden kommer wilisene frem, ledet av Myrtha. Giselle kalles frem og Albrecht kommer. Giselle prøver å trøste Albrecht. Hilarion blir tatt av wilisene og drepte av Myrtha. Albrecht skal egentlig også dø, men Giselle beskytter han til morgenen kommer og wilisene makt er over. Giselle og Albrecht sier farvel en siste gang og Giselle forsvinner.
Arntzen de Besche
Arntzen de Besche Advokatfirma AS er et norsk forretningsjuridisk advokatfirma med over 140 advokater og advokatfullmektiger, og totalt over 180 medarbeidere, fordelt på sine kontorer i Oslo, Stavanger og Trondheim. Selskapet bistår norske og internasjonale selskaper, myndigheter og organisasjoner med å forenkle kompliserte transaksjoner, gjennomføre krevende forhandlinger og løse tvister.
Arntzen de Besche har gjennom en årrekke vært anerkjent blant landets ledende advokatfirmaer av ratingbyråene Chambers, Legal 500 og IFLR 1000. Selskapet ble i 2018 nominert til den prestisjefulle prisen "Norway M&A Legal advisor of the year" av MergerMarket.
Advokatfirmaet har røtter tilbake til 1870. Det var høyesterettsadvokat Carl Martin Hansen (1839-1922) som startet advokatvirksomheten i Oslo. Han ble senere utnevnt til Ridder av St. Olavs orden for «fortjenstfuld virksomhet i sin stilling». Høyesterettsadvokat Oscar de Besche (1903-2002) overtok etter hvert driften av dette advokatfirmaet. Høyesterettsadvokat Sven Arntzen (1897-1976) spilte en sentral rolle i motstandskampen under den annen verdenskrig. Han var Norges riksadvokat under første del av det store landssvikoppgjøret etter krigen fra 1945 til 1946. For dette ble han hedret med kommandørkorset med stjerne av St. Olavs Orden, Deltagermedaljen og Storbritannias King's Medal for Courage in the Cause of Freedom.
Bournonville
Bournonville er en skole innenfor klassisk ballett. Den blir også kalt dansk ballett, og ble utviklet av August Bournonville, som jobbet for den Den Kongelige Ballet i Danmark. Bournonville-teknikken er veldig forskjellig fra andre ballettmetoder. Armene blir holdt i lave, enkle posisjoner, og føttene gjør raske bevegelser. Piruetter gjøres med foten ved ankelen istedenfor ved kneet.
Margot Fonteyn
Margot Fonteyn de Arias (født 18. mai 1919 i Reigate i Surrey i England, død 21. februar 1991 i Panama by i Panama) var en engelsk ballettdanser og moteskaper.
Bakgrunn
Hun ble født Margaret Evelyn Hookham og ble kalt «Peggy». Faren var britisk; moren var halvt irsk og halvt brasiliansk. Hennes brasilianske bestefar var forretningsmannen Antonio Fontes. Svært tidlig tok hun og broren hennes en justert form av hans etternavn - «Fonteyn». En del av hennes barndom ble tilbrakt i Kina, der faren handlet med tobakk. Hun bodde i Tianjin og senere i Shanghai, og fikk danseundervisning der av en russisk emigrant. Etter at familien flyttet tilbake, gjorde hun audition for Vic-Wells Ballet (som senere ble Sadler-Wells og til slutt Royal Ballet).
Ballett
Hun debuterte på scenen da hun var bare 15 år, som et snøfnugg i Nøtteknekkeren. Allerede som 16-åring var det mange som kommenterte hennes talent.
I 1939, da annen verdenskrig brøt ut, hadde hun allerede danset mange av de «klassiske» rollene: Odette/Odile i Svanesjøen, Giselle i Giselle og Aurora i Tornerose. Ikke minst hadde hun vært en stor inspirasjon for koreografen Frederick Ashton. Gjennom hele 2. verdenskrig reiste hun sammen med Royal Ballet.
Etter krigen danset hun blant annet rollene som Askepott, Chloe og Ildfuglen. Hennes status som internasjonal stjerne ble sikret etter en forestilling i New York City i 1949. Hun ble i 1956 utnevnt til kommandørdame av Order of the British Empire og derved adlet. Hun fikk derved rett til å føre tiltaleformen dame foran sitt navn.
I 1956 giftet hun seg med Roberto de Arias. I 1960 gikk det rykter om at hun skulle pensjonere seg, men overraskende nok startet hennes største epoke i 1961, med et samarbeid med Rudolf Nurejev.
Samarbeidet med Nurejev
Nurejev og Fonteyn debuterte 1. mars 1962 i Giselle. Det ble laget en del balletter til dem, som Margueite og Armand, og Kenneth Macmillians versjon av Romeo og Julie.
I 1967 ble paret arrestert på en fest i San Francisco da politiet kom for å lete etter illegale rusmidler. Paret lagde også filmer av Svanesjøen, Romeo og Julie, Les Sylphides og «slave pas de deux»-en fra La Corsaire.
I 1971 gjorde Fonteyn sin siste opptreden og flyttet til Panama for å bo sammen med sin mann. Roberto hadde blitt skutt av en politisk rival, og hun passet på ham til hans død i 1989. I 1979 fikk hun tittelen Prima Ballerina Assoluta av Royal Ballet. Mellom 1981 og 1990 var hun kansler ved University of Durham.
I 1991 døde Fonteyn av kreft.
Vaganova
Vaganova eller Vaganova-teknikken er en metode innenfor klassisk ballett. Den ble utviklet av Agrippina Vaganova fra Russland.
Vaganova lagde en bok som beskrev nøye hvordan ballett skulle utføres, læres bort, når det skulle læres bort, hvor lang treninger burde være, osv. I russisk ballett er det større fokus på armene, og mindre på fotarbeidet. I Norge kan man finne ballettundervisning i denne metodikken hos Den Norske Ballettskole (dnbs.no)
Herman Schaepman
Hermanus [Herman] Johannes Aloysius Maria Schaepman (født 2. mars 1844 i Tubbergen i Overijssel i Nederland, død 21. januar 1903 i Roma) var en nederlandsk katolsk prest, politiker og forfatter.
Elizabeth Garrett Anderson
Elizabeth Garrett Anderson, LSA, (født 9. juni 1836 i Whitechapel, død 17. desember 1917 i Aldeburgh), var en engelsk lege og feminist. Hun var den første engelske kvinnen som kvalifiserte seg som lege og kirurg i Britannia, var medgrunnlegger av det første sykehuset bemannet av kvinner, den første Dean av en britisk medisinskole, den første kvinnen M.D. i Frankrike, og den første kvinnen i Storbritannia til å bli valgt inn i skolestyret. Hun satt som borgermester i Aldeburgh, den første kvinnelige borgermesteren og magistraten i Storbritannia.
Tidlig liv
Elizabeth Garrett Anderson ble født 9. juni 1836 i London som den andre av elleve barn av Newson Garrett (1812–1893) fra Leiston i Suffolk, og hans kone, Louisa født Dunnell (1813–1903), fra London. Garretts forfedrene hadde vært børsemakere og smeder i East Suffolk siden det tidlige syttende århundre. Newson var den yngste av tre sønner og ikke akademisk anlagt, men han hadde besatt familiens gründerånd. Da han fullførte skolen, byen Leiston tilbød så lite, dro han til London for å arbeide og tjene sin formue. I London ble han forelsket i hans brors svigerinne, Louisa Dunnell, datteren av gjestgiveren med opprinnelse fra Suffolk. Etter deres bryllup, dro paret for å leve i en pantelåner-butikk ved 1. Commercial Road, Whitechapel.
Elizabeths bestefar, en jernsmed, døde i 1837 og forlot virksomheten Richard Garrett & Sons til sin eldste sønn, Elizabeths onkel. Til tross for mangel på kapital, var Newson bestemt på bli vellykket, og i 1841 i en alder av 29 år, flyttet han familien til Suffolk, hvor han kjøpte en bygg- og kullforretning i Snape, og bygde Snape Maltings, et fint utvalg av bygninger for maltbygg.
Familien bodde i ett firkantet Georgian hus midt imot kirken i Aldeburgh frem til 1852. Newsons maltvirksomhet utvidet seg og flere barn ble født; Edmund (1840), Alice (1842), Agnes (1845), Millicent (1847) som skulle bli leder i den konstitusjonelle kampanjen for kvinners stemmerett, Sam (1850), Josephine (1853) og George (1854).
Ved 1850 var Newson en velstående forretningsmann, og var i stand til å bygge Alde House, et herskapshus på en høyde bak Aldeburgh. Et «biprodukt av den industrielle revolusjonen», Garrett Anderson vokste opp i en atmosfære av «triumferende økonomiske pionerer», og Garrett-barna skulle vokse opp til å bli dyktige personer i de profesjonelle klassene i det sen-viktorianske England..
Elizabeth ble oppfordret til å ta en interesse i lokalpolitikken, og i motsetning til praksis på den tiden fikk hun frihet til å utforske byen og dens nærliggende saltmyrer, stranden og den lille havnen i Slaughden med sine båtbyggere og seilmakerloft.
Medisinsk utdannelse
Etter et innledende mislykket besøk til ledende leger i Harley Street, besluttet Elizabeth Garrett Anderson seg for å først tilbringe seks måneder som operasjonssykepleier ved Middlesex Hospital i London i 1860. Da det viste seg at hun var en god sykepleier, fikk hun lov til å delta på en poliklinikk 'Choice klinikken', så bli med på sin første operasjon. Hun forsøkte å melde seg på sykehusets Medical School, men ble nektet, men fikk lov til å delta i privatundervisning i latin, gresk og Materia Medica med sykehusets apoteker, mens de fortsatte sitt arbeid som sykepleiere. Hun ansatte også en veileder for å studere anatomi og fysiologi tre kvelder i uken. Til slutt fikk hun lov til å være med i dissekeringsrommet og kjemiforelesningene. Etter hvert ble Garrett Anderson ikke velkommen av de mannlige studentene, og i 1861 fremmet de en klage til skolen mot hennes opptak som medstudent, til tross for støtten hun hadde fra administrasjonen. Hun ble nødt til å forlate Middlesex Hospital, men hun gjorde det med et æresbevis i kjemi og Materia Medica. Elizabeth Garrett Anderson søkte deretter plass på flere medisinske skoler, inkludert Oxford, Cambridge, Glasgow, Edinburgh og Royal College of Surgeons, som alle nektet henne adgang. I mellomtiden hadde hun privat fått sertifikat i anatomi og fysiologi. I 1862 fikk hun endelig adgang til privat studie av Society of Apothecaries. I løpet av de neste tre årene, fortsatte hun kampen om å kvalifisere seg ved å studere privat med diverse professorer, inkludert noen ved University of St Andrews, Edinburgh Royal Maternity og London Hospital Medical School. I 1865 tok hun endelig eksamen og fikk konsesjon fra Society of Apothecaries til å praktisere medisin, som den første kvalifiserte kvinnen i Storbritannia (bortsett fra dr. James Barry som var født kvinne, men som fremsto som mann fra han var 20 år). På den dagen besto tre av sju kandidater eksamen, Garrett Anderson med de høyeste karakterene. The Society of Apothecaries endret umiddelbart sitt regelverk for å hindre at andre kvinner skulle få lisens. Først i 1876 ble det åpnet for alle til å ta eksamen, uavhengig av kjønn.
Karriere
Selv om Garrett Anderson nå hadde lisens fra Society of Apothecaries (LSA), kunne hun ikke få en medisinsk post i noe sykehus. Så sent som i 1865, åpnet Anderson sin egen praksis ved 20 Upper Berkeley Street i London. I begynnelsen var det få pasienter, men praksisen vokste gradvis. Etter seks måneder ønsket hun å åpne en poliklinikk med apotek, slik at fattige kvinner kunne få medisinsk hjelp fra en kvalifisert utøver av sitt eget kjønn. Samme år var det utbrudd av kolera i Storbritannia, som berørte både rike og fattige, og i panikken som oppsto glemte noen fordommene de hadde i forhold til en kvinnelig lege. Den første som døde på grunn av kolera var i 1866, men da hadde Garrett Anderson allerede åpnet St. Marys Dispensary for Women and Children på 69 Seymour Place. Det første året behandlet hun 3000 nye pasienter, som foretok 9300 polikliniske besøk på apoteket. Da Garrett Anderson hørte at dekanen ved det medisinske fakultet ved Sorbonne-universitetet i Paris var åpen for å ta opp kvinner som medisinstudenter, studerte hun fransk slik at hun kunne søke om en medisinsk grad, som hun oppnådde i 1870 etter noen vanskeligheter.