cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Embetsmannsstaten
Stattholderstriden (1856–1867)
Da Severin Løvenskiold døde i 1856 ble stattholderstillingen ledig. Det ble ikke øyeblikkelig utnevnt en ny, og det var usikkert om det ville komme en erstatter. Samtidig var det mulig at en stattholder som var i strid med resten av regjeringen og med Stortinget kunne utnevnes. Enda det ikke ble utnevnt en stattholder, ble for eksempel Kronprins Carl gitt stillingen visekonge under et opphold i Christiania i 1856–1857. Noe annet som overrasket embetsverket var at kronprins Carl i 1858 utnevnte sin venn Christian Birch-Reichenwald til norsk førstestatråd (tittelen «statsminister» ble først tildelt den norske regjeringsleder i Christiania etter stattholderstriden). Birch-Reichenwald var dermed ikke en person utnevnt internt i embetsverket, men en som kom utenfra. De nærmeste årene fortsatte Birch-Reichenwald å utnevne venner i viktige posisjoner, Georg Sibbern ble norsk statsminister i Stockholm, mens Reichenwalds fetter og svoger Ketil Motzfeldt kom inn i regjeringen. I hele sin regjeringstid var Birch Reichenwald opptatt av å fremstå som uavhengig av Stockholm og av kongen.
Birch-Reichenwald og Georg Sibbern fikk interne problemer da sistnevnte ikke kunne forsvare at de hadde sondert den politiske situasjonen i Stockholm på forhånd, før Stortingets vedtak. Karl IV tok dermed kontakt med Frederik Stang, som hadde vært utenfor regjering og for første og siste gang satt på Stortinget under Birch-Reichenwalds periode som sjef for regjeringen. Stang sa at han gjerne gikk inn i regjering dersom Birch-Reichenwald gikk ut av den. Stangs første store utfordring var å forholde seg til Riksdagens forslag til unionsrevisjon. Mens den konge- og unionsvennlige Birch-Reichenwald hadde alliert seg med Stortinget og skapt en kløft mot Sverige, var den unionsskeptiske Stang ansvarlig for å skape et bedre forhold mellom unionspartnerne. Stangs regjering samarbeidet godt med De Geer i å skrive en uttalelse med lite innhold og mange honnørord. Da dette ble behandlet i Storinget, svarte de med et enda mer uklart svar:
"«Storthinget, der fastholder, at en revision af de unionelle bestemmelser, – når Hans Majestæt måtte finde, at det rette tidspunkt til at forberede en såden måtte være kommet, – alene kan finde sted i den rigsakten givne grundvold, nemlig rigernes likeberettigelse og enerådighed i alle anliggender, der ikke er betegnede som unionelle, og som i Hs. Maj.s diktamen af 18. februar 1862 påskjønner et udtryk for den samme opfatning af de vilkår, hvorpå en revision kan foregå, og højstsammes omhu både for unionen og for hvert av rigernes selvstændighed, beslutter at de stortingeet den 6te oktober forrige år oversendte dokumenter vedlægges protokollen»"
Denne uttalelsen gjorde at det tidligere vedtaket som provoserte så mye, nå ikke lenger var like betent. Det ga Stang god tid til å nedsette en unionskomité. Den ble nedsatt først i 1866 og utarbeidet i 1867. Den hadde relativt milde forslag, flere til Norges fordel, men et slikt forslag ville skape en hjemmel for flere av de forslagene det tidligere ikke lå hjemmel i.
Opposisjonen samler seg (1850–1870)
miniatyr|[[Johan Sverdrup lyktes i å samle radikalere og bønder mot embetsmennene.]] Mens embetsmennene hadde hatt ubegrenset kontroll i lengre tid, begynte etter hvert både radikalere og bønder å samles. I utgangspunktet var det to menn, Ueland og Johan Sverdrup som markerte seg. De to var markant forskjellige. Ueland ville ha en svak stat og så helst at folkevalgte ombudsmenn tok seg av lokalstyre. Han var opptatt av maktens tredeling, og så på parlamentarisme og partidannelse som to alen av samme stykke – mer makt til Stortinget på bekostning av de andre to. Ueland var for et sterkt Storting, men ikke på bekostning av grunnlovens maktfordeling.
Uelands motpart, Johan Sverdrup, var opptatt av at staten var en organisme i stadig utvikling, og at et levende demokrati var nødvendig for å unngå revolusjon og ustabilitet. Han ville forstå bøndenes tenkemåte for å kunne få dem på sin side, og han brukte mye tid på å sette seg inn i deres verden. Etter mye arbeid fikk han bøndene over på sin side både i rikspolitikken og i lokalpolitikken. Ueland var skeptisk til fokus på rikspolitikken. De ble imidlertid forent under et program som krevde jury i straffesaker, årlige storting, å hevde Norges nasjonale interesser og likeberettigelse i unionen, desentralisering av administrasjonen, kommunal selvstendighet og allmueskolens selvstendige utvikling.
Kommisjonen ble ferdig med arbeidet i 1857. Loven ble vedtatt av Stortinget med stort flertall, men regjeringen nektet å sanksjonere. Året etter tok Birch-Reichenwald over (i forbindelse med den såkalte stattholderstriden), og han ønsket et nærmere samarbeid med Stortinget. I 1860 ble det derfor nedsatt en kongelig kommisjon ledet av Frederik Stang og med Sverdrup blant medlemmene. Regjeringen ville ikke selv gjøre et fremlegg, men Sverdrup grep sjansen og krevde å stemme over det. Han hadde imidlertid undervurdert kostnadene. Regjeringen mente at juryen ville koste opp til 150 000 speciedaler årlig, mens Sverdrup mente at det ikke var snakk om mer enn 33 000 speciedaler. Søren Jaabæk, den nye lederen blant bøndene på Stortinget, nektet å bruke mer penger enn absolutt nødvendig, og sammen med embetsmennene stemte bøndene saken ned.
Det lyktes allikevel Sverdrup å bli det naturlige midtpunkt – også for bøndene. Han hadde vist at han var på bøndenes side i hærspørsmålet, og han benyttet tiden i 1868–1869 til å redusere bevilgninger og å arbeide for utvidelse av stemmeretten – en viktig bondesak. Sverdrup fikk etter hvert også Jaabæks støtte, og med de to samlet ble loven om årlige storting vedtatt.
Fra embetsmannsstat til parlamentarisme (1870–1884)
Politisk sett var den siste del av embetsmansstaten markant forskjellig fra den foregående. De foregående 30 årene hadde embetsverket styrt med beskjeden motstand, mens de siste 14 ble en kamp mellom sterke personligheter hele veien. Hovedtemaet var statsrådsaken, om statsråder skulle møte i Stortinget. Imidlertid var dette en kamp som handlet om mye mer. For embetsmennene var dette en kamp om regjeringens uavhengighet fra Stortinget, mens for de radikale – senere venstrefolkene – var det en kamp om å gjøre politikken folkelig igjen. Begge sider visste godt at dersom Stortinget fortsatte å få makt over regjeringen, ville parlamentarisme følge.
Kampen sto lenge mellom Frederik Stang og Johan Sverdrup, men mot slutten trakk Stang seg som statsminister etter å ha sittet i 18 år. Det ble Christian Selmer som tok siste del av striden for regjeringen. Sverdrup fikk mye hjelp av Søren Jaabæk i denne perioden. Statsrådsaken tok så mye oppmerksomhet at det var forholdsvis lite tid igjen til andre saker. Stang prøvde å begrense tiden Stortinget kunne sitte til tre måneder, men det var ikke praktisk gjennomførbart.
Steile fronter - Stang mot Sverdrup (1870–1872)
miniatyr|[[Frederik Stang fikk tøff motstand i andre halvdel av sitt ministerium, spesielt av Johan Sverdrup.]]I 1870 døde fire viktige figurer innen norsk politikk, agitatorene Aasmund Olavsson Vinje og Bernhard Dunker, og de to politikerne Ole Gabriel Ueland og Anton Martin Schweigaard. Uelands bondepolitikk med skepsis mot partipolitikk og fokus på det lokale var allerede på vei ut, mens Schweigaards embetsmannsstat fortsatt levde, om enn i større kamp mot Stortinget enn noen sinne før. Valgene i 1870 var også valg som forrykket balansen enda mer til fordel bondegrupperingen på bekostning av embetsstanden. Avisen Morgenbladet skrev oppgitt at «Fjernelsen af enhver repræsentant, der hævede sig over den simpleste Listerske smålighet, har lykkes godt, og udhugsten har været næsten fuldstændig.» – den listerske smålighet spiller på Søren Jaabæk, som var fra Mandal. Jaabæk hadde også benyttet seg av sitt populære blad Folketidende, og hintet om hvem bøndene og bondevennene burde stemme på.
Perioden startet med det flere historikere har omtalt som en «lynkrig», der opposisjonen gikk seirende på en rekke punkter. Først var det mistillitsvedtak mot en av Stangs ministre, som måtte gå av. Deretter ble den kommunale stemmeretten vedtatt. En annen var da regjeringen Stang i 1871 oppleve sterk motgang i Stortinget da unionsforslaget foreslått av unionskomiteen falt med klar margin. Det at motstanderne av regjeringen og bøndene, som var skeptiske eller likegyldige til skandinavismen, stemte mot, var ikke uvanlig. Imidlertid hadde selv de som vanligvis var regjeringsvennlige stemt imot, og dette tok Stang hardt. Han gikk derfor over til sterk motstand mot Stortinget, hvorav et av trekkene ble et mislykket forsøk på å begrense stortingssesjonene ned mot tre måneder.
I 1872 døde Karl IV, og ny konge ble Oscar II. Oscar II var opptatt av å komme på god fot med nordmennene, og gikk med på å fjerne stattholderposisjonen som sin morgengave (innrømmelse til nordmennene). Dette var den samme morgengaven som hans bror Karl IV hadde lovet å gi, men måtte trekke seg fra. Denne gangen gikk det langt enklere og uten de store protestene fra svenske politikere, med unntak av de svært konservative og de radikale. Det øyeblikkelige resultat av dette var at Frederik Stang nå ble «statsminister» i stedet for «førstestatsråd». Dermed hadde Stang lyktes med det som i sin tid var kongstanken til Birch-Reichenwald. Hans utfordring nå var at unionssaken så kraftig hadde vekket bønder som tidligere var uinteressert i rikssaker og politiske prinsippspørsmål. Nå kunne Johan Sverdrup gå videre i sin kamp for å få gjennom statsrådssaken.
Statsrådssaken (1872–1880)
En gammel tanke om at statsrådene skulle kunne forklare seg i Stortinget ble foreslått av Christian Magnus Falsen allerede 1824. Forslaget ble enstemmig nedstemt av et i hovedsak embetsmannsdominert Storting. Frederik Stang var for forslaget i 1850-årene da det ble tatt opp igjen. Han argumenterte for at det kunne hindre misforståelser og skape et bedre forhold mellom regjeringen og Stortinget. Også Schweigaard var for. I 1872 hadde mye forandret seg. Stang så nå at Stortinget ville utnytte dette til å få kontroll på regjeringen, og tanken på å samle all makt i Stortinget – Høyesterett unntatt – var for ham grunnlovsstridig.
Opposisjonen fremmet statsrådssaken igjen i 1872. Dette var en av Sverdrups hovedsaker, og han brukte mye tid på den. Han lyktes også å få med Søren Jaabæk på forslaget. Det gikk igjennom i Stortinget. Da saken kom til regjeringen, ble det intens diskusjon internt mellom de som støttet og de som var imot. Stang var ikke den eneste som var skeptisk, og han lyktes i å samle folk som var imot vedtaket, og regjeringen anbefalte sanksjonsnektelse. Det kostet enkelte statsråder posisjonene sine, deriblant Ole Jacob Broch og Nils Christian Irgens. Disse ble erstattet av statsråder som var på samme politiske side som de gjenværende.
Oscar II nektet sanksjon. Stortinget svarte med et mistillitsvotum, men det fikk ingen virkning. Regjeringen hadde lyktes å stå imot angrepene fra Sverdrup og hans allierte. Flere av de som var alliert med Sverdrup så også at en lov om at statsråder skulle møte i Stortinget ville medføre parlamentarisme. Mange fryktet parlamentarisme, delvis fordi det kunne skifte balansen over til Stortinget som en mektigere part, og andre var bekymret for at parlamentarisme ville hindre den frie diskusjon fordi stortingsrepresentantene ville være for partiavhengige. Ueland delte begge bekymringer.
Regjeringen Stang kom med et eget lovforsalg, der de mente at statrådene kunne stille i Stortinget under forutsetning av at det ble oppløsningsrett for kongen, begrensning av tingsamlingene til fire måneder, rett til å avgjøre sanksjonsspørsmålet etter at stortingssesjonen var over, og faste regler for statsrådpensjoner. Forslaget ble avvist enstemmig.
På vei mot Riksrett (1880–1884)
miniatyr|Riksretten i 1884.Tegning av Sverdrup hadde ikke bare samlet de bøndene som tradisjonelt hørte til under Jaabæk eller Ueland. Det eksisterte i 1870-årene en gruppe med moderate som ikke følte sterk tilhørighet verken til embetsmenn eller til radikale. Disse var ledet av Ludvig Daae, en dyktig «korridorpolitiker» som hadde god kontakt med alle. Gruppen var stor og ikke voldsomt godt organisert, men med de steile frontene mellom Sverdrup og Stang fremsto sentrumsalternativet som en mulighet. Imidlertid begynte det allerede i 1876 å utvikle seg en form for partitenkning som var fremmed for Daae og mange i hans samtid. I 1878 hadde imidlertid Sverdrup lyktes i å utmanøvrere Daae og få flere av hans allierte over på sin side. Daae brøt kontakt med Sverdrup, men ble tilbudt plass i Sverdrups regjering som forsvarsminister.
miniatyr|venstre|Innimellom statsrådssaken lyktes det Stortinget å vedta en lov som sikret [[Cecilie Thoresen og andre kvinner adgang til Universitetet.]] Sverdrup ønsket ikke å ta opp en kamp om grunnlovstolkning, så han så for seg at den eneste utveien var en som var foreslått av Søren Jaabæk allerede i 1877: Å proklamere lovforandringen til tross for sanksjonsnektelsen. Tanken bak var at dersom regjeringen nektet også dette lovforslaget, ville Stortinget stille regjeringen for riksrett. Stortinget hadde en fordel til: I 1880 valgte Frederik Stang å gå av, og ny statsminister ble Christian Selmer, en mann som manglet flere av sin forgjengers kvaliteter. Under Selmer fikk de reformkonservative, altså de som ønsket reform, mer innflytelse.
For å være sikker på å ha en sterk sak, utsatte Sverdrup og hans venstregruppering riksretten til neste storting. I mellomtiden fikk de mer ammunisjon; Regjeringen nektet å utbetale en bevilgning på 20 000 kroner til skytterlagene, og den iverksatte bare en del av Stortingets beslutninger om jernbanene. Her kunne de altså snu saken – denne gangen var det Stortinget som fikk sin makt innskrenket ved at regjeringen nedla veto mot bevilgningene. Valget i 1883 ble en klar seier til Venstre, som fikk 83 mandater, mens Høyre fikk 31 (ingen av de to var formelt partier på det tidspunktet). Høyresiden fikk 40 prosent av stemmene, men på grunn av det indirekte valget, bare 27 prosent av representantene.
Venstre hadde så stor makt i Stortinget at de i stor grad kunne styre retningen. De ga først Oscar II muligheten til tilbaketog under forutsetning av at regjeringen Selmer måtte gå. Oscar II takket nei til tilbudet. Høyrefolk håpet at Høyesterett ville avgjøre at de i lagtinget som hadde vært med på beslutningen om å lage en egen lov, ville bli erklært inhabile.
Høyesterettsdommerne mente at de som hadde vært med på beslutningen (kalt «niende juni-menn» etter datoen), var inhabile, men de valgte ikke å sprenge riksretten på det punktet. Dermed ble riksretten godkjent, muligens på grunn av de mange borgerne som støttet Venstre. Kong Oscar II og Christian Selmer så for seg å få retten til ikke å vike etter fellende dom, men heller at kongen skulle utstede en proklamasjon om hvorfor han ikke kunne godta en dom av den typen, for deretter å slå ned et eventuelt militært opprør. Imidlertid hadde kongen ikke støtte verken hos flesteparten i Sverige, i Høyre eller i utlandet.
Riksretten ble gjennomført mot de enkelte statsrådene. Sverdrup hadde argumentert for at det skulle være en politisk – ikke juridisk – riksrett, men straffene Venstre forlangte, stred med denne linjen. De ønsket ikke bare at statsrådene skulle avsettes, men at de aldri kunne ta et embete på ny. Dette ble ikke gjennomført – straffen ble begrenset til avsettelse. Samtlige bortsett fra tre ble dømt til embetsavsettelse, de tre siste fikk bøter og samtlige fikk store utgifter til saksomkostninger. Til tross for kongens tanke om å nekte å etterkomme dommen, aksepterte han den likevel. En ny høyreregjering ble dannet under Christian Schweigaard, men Venstre gjorde det så vanskelig for ham at han valgte å gå av etter at de truet med en ny riksrett. En regjering under Ole Jacob Broch (som gikk ut av Stang-regjeringen da de nektet sanksjon på statsrådssaken i 1872) ble foreslått. Imidlertid ville heller ikke dette holde, og Broch anbefalte Sverdrup, som Oscar II til slutt spurte om ville danne regjering. I og med at Sverdrup hadde brukt Stortinget til å styrte regjeringen, ble det klart at parlamentarismen i praksis ble innført.
Historikeres syn på perioden
Seip omtalte i Utsikt over Norges historie at embetsstanden hadde en samlende effekt på Norge i perioden:
"«Denne klasse hadde enhetsskapende trekk som andre klasser manglet. Den var spredt som en tynn hinne over landet, like inn i avsidesliggende kroker, men bevarte allikevel det felles preg som skyldtes utdannelse og yrke, jevn kommunikasjon og økende sirkulasjon. Bonden ser bygden, borgeren byen, embetsmannen staten»"
Seip kommenterer også at embetsmenn utgjorde både en sosial klasse og en institusjon, at de var rekrutteringen for alle politiske stillinger, og at akkurat som den norske stat ble skapt i 1814 av eneveldets mann Christian Fredrik, ble den bevart av den viktigste institusjonen eneveldet hadde skapt.
Rune Slagstad omtalte i sitt verk De nasjonale strateger Frederik Stangs forståelse av embetsverket som «demokratisk elitisme» med klar avstand til kongen i Stockholm – og i forlengelsen hans stattholder og de i dennes krets – men også til bondeopposisjonen på Stortinget.
Historikeren Hans Try så på embetsmannsstatens avslutning som uunngåelig og syntes at det mest overraskende var hvor lenge de holdt på makten:
Try skriver at den nye regjeringen langt på vei hadde de samme holdninger og normer, og de bygde på embetsmennenes grunn, og politikken var fortsatt topptung.
Tore Pryser kommenterte at «det viktigaste som skjedde utover på 1800-talet, var at bøndene steig ut over bondesamfundet, greip makta politisk og nedkjempa embetsmannsstaten». Han skildrer en klassekamp der storbønder, embetsmenn og rikmenn er overklassen, mens bønder flest og det stadig bredere funksjonærsjiktet blir en ny middelklasse. Pryser er skeptisk til embetsmannsstaten.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Chonlathorn Vorathamrong
Chonlathorn Vorathamrong (født 8. september 1980) er en thailandsk svømmer.
Hun representerte Thailand under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i forsøksheatet på 100 meter rygg.
Honda CB-1
Honda CB-1 (modellkode NC27) er en motorsykkel fra Honda, introdusert i 1989.
Sykkelen er av standard type (rett sittestilling, uten kåpe) og ble opprinnelig utviklet for det japanske markedet, men ble offisielt solgt både i USA og Canada. Det finnes også flere importerte Honda CB-1 i Norge. I motsetning til øvrige modeller i Honda CB-serien, er navnet skrevet med bindestrek. I enkelte land ble den solgt som Honda CB400F som et forsøk på å koble modellen med den opprinnelige CB400F fra 1975, som den ikke har noe annet til felles med.
CB-1 motoren er en rekkefirer på 399 cm³, og lik den tidlige NC23 modellen CBR400RR. Endringer i den primære og sekundære girutvekslingen reduserte førstegiret ned fra 97 km/t til rundt 48 km/t. Dette gjør at CB-1 føles mye raskere fra stillestående enn sine sportsligere søsken. Alle motorene kommer fra NC23-blokken og bærer NC23 ID-koden i motornummeret. Dette inkluderer NC27, 23, 29, 31 osv, inkludert VTEC-modeller med kjededrevne kammer. Som mange av forgjengerne sine, har CB-1 rette, tannhjulsdrevne, doble kamaksler med selvdempede tannhjul for å redusere støy.
Oslofjord Fight Night
Oslofjord Fight Night var en boksekamp mellom Cecilia Brækhus fra Norge og Mikaela Laurén fra Sverige. Den ble arrangert 21. oktober 2017 i Oslofjord Convention Center og vunnet av Brækhus på teknisk knockout i den sjette runden.
Kampen var Brækhus' fjerde boksekamp på norsk jord etter opphevelsen av lov om forbud mot profesjonell boksing og endringen av knockoutloven, og den andre mot Laurén.
Program
Før kampen mellom Brækhus og Laurén, ble det avholdt fire andre proffkamper:
Olavskirken i Tønsberg
Olavskirken i Tønsberg var en rundkirke som tilhørte Olavsklosteret i Tønsberg. Kirken er nevnt første gang i 1206. Den ble ødelagt i brann, sannsynligvis under den store bybrannen i 1536.
Pedro Murúa
Pedro Murúa Leguizamon (født 25. desember 1930 i San Sebastián), spansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.
Murúa vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det spanske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Pakistan og India. Spania vant kvartfinalen med 1-0 over New Zealand men de tapte semifinalen mot Pakistan med 0-1. I bronsefinalen beseiret de Storbritannia med 2-1. Murúa spilte seks kamper og scoret to mål i turneringen.
Olavskirken i Tønsberg
Olavskirken er den eneste rundkirken i Norge, og den største i Norden. Da den ble bygd, på slutten av 1100-tallet, skulle den være en kopi av Den hellige gravs kirke i Jerusalem. Den fungerte både som kirke og borg, siden premonstratermunkene som brukte Olavsklosteret, hadde sterke fiender. Rundhuset, som er hoveddelen av de tre runddelene, var på 23 meter i indre diameter.
Ruinene av kirken kan i dag ses i Storgata, ved Hotell Maritim, der Riksantikvaren drev konserveringsarbeid fra 2007 til 2009. Olavsklosteret ligger på den andre siden av gata. Det ble gravd ut i forbindelse med byggingen av Tønsberg bibliotek som åpnet i 1992. Klosterruinene er tilgjengelig for publikum i kjelleren på biblioteket.
Foreningen Rundkirkens venner i Tønsberg arbeider for å formidle Olavskirkens historie, og ønsker å gjenreise kirken.
Zhanggong
Zhanggong (kinesisk: 章贡区; pinyin: Zhānggòng Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Ganzhou i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 40,28 km² og teller ca. 556 000 innbyggere.
Tara
Tara kan vise til:
Delia Sclabas
Delia Sclabas (født 8. november 2000) er en sveitsisk friidrettsutøver som konkurrerer i mellomdistanseløp.
I 2021 representerte hun landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo på 800 meter der hun ble utslått i førsøksheatet.
Ateneum
Ateneum er Finlands nasjonalgalleri. Kunstmuseet ligger ved jernbanetorget i Helsingfors, dets bygning er tegnet av arkitekt Theodor Höijer og ble ferdigstilt i 1887.
Bygningen inneholder i dag kunstmuseet Ateneum, Billedkunstens sentralarkiv (Kuvataiteen keskusarkisto) og Konstmuseenes utviklingsenhet (Taidemuseoalan Kehittämisyksikkö Kehys). Alle disse er enheter av Statens kunstmuseum (Valtion taidemuseo). Kunstmuseet omfatter også samtidskunstmuseet Kiasma og kunstmuseet Sinebrychoff.
Bygningen
Ateneums fasade er dekorert med skulpturer og relieff. Over hovedinngangen, i andre etasjes nivå, finnes byster av tre kjente kunstnere fra antikken: Bramante, Rafael og Fidias. Over dem igjen står fire kariatyder som bærer pedimentet. De fire symboliserer de fyre klassiske kunstartene arkitektur, maleri, skulptur og musikk. Fasadens høydepunkt er pedimentet, der Kunstens gudinne velsigner verk fra de ulike kunstartene. Disse skulpturene og relieffene er skapt av Carl Sjöstrand. Mellom vinduene i andre etasje finnes flere relieffer av finske og utenlandske kunstnere; utført av Ville Vallgren.
Under pedimentet står skrevet med gullbokstaver Concordia res parvae crescunt (I samklang spirer den lille); dette antas å henspille på den lange kampen for å få etablert et kunstakademi. Det finske kunstakademiet Kuvataideakatemia hadde tidligere tilhold i bygningen, sammen med Konstindustriella högskolan (Taideteollinen korkeakoulu).
Samlingene
Samlingene omfatter ca. 20 000 arbeider, og er for en stor del bygget på donasjoner, hvorav en gave fra samleren H.F. Antell regnes som den viktigste.
Blant kunstnere som er representert i museet kan nevnes Hans Norsbo, Hugo Simberg, Pekka Halonen, Albert Edelfelt, Ferdinand von Wright (blant annet Stridande tjädertuppar), Magnus von Wright, Marcus Collin, Akseli Gallen-Kallela (blant annet triptyket Aino), Werner Holmberg, Helene Schjerfbeck (blant annet med Rekonvalesenten og flere selvportrett) og Eero Järnefelt (blant annet med Trälar under penningen), Johan Jakob Tikkanen. Skulptøren Johannes Takanen er også representert.
Det russiske keiserdømmet under Sommer-OL 1900
Det russiske keiserdømmet under Sommer-OL 1900. Det var fire sportsutøvere, alle menn, som konkurrerte for Det russiske keiserdømmet i Sommer-OL 1900 i Paris. Det russiske keiserdømmet vant ingen medalje i OL i 1900. OL-troppen besto av to fektere og to ryttere.
Protovitenskap
En protovitenskap er et studieområde som synes å stemme overens med startfasen i den vitenskapelige metoden, altså med informasjonsinnsamling og hypoteseformulering, men er beheftet med spekulasjoner, som foreløpig ikke er eksperimentelt falsifiserbare, eller som foreløpig ikke er verifisert eller akseptert ved konsensus i forskermiljøet. En protovitenskap skiller seg fra andre typer spekulasjoner ved at dens formuleringer prøver å stemme overens med de relevante vitenskapelige fagområder, slik at eventuelt manglende falsifiserbarhet og verifikasjon kan oppnås så hurtig og presist som mulig.
Det russiske keiserdømmet under Sommer-OL 1900
Medaljer
Det ble ikke delt ut gull, sølv og bronsemedaljer under Sommer-OL 1900 i Paris. Vinneren fikk sølvmedalje og den som kom på andreplass fikk bronse. Det var først under Sommer-OL 1904 det ble utdelt medaljer til de tre beste, men IOC har med tilbakevirkende kraft besluttet at medaljefordelingen også gjelder for de olympiske leker 1896 i Athen og  1900 i Paris.
Protovitenskap
Definisjon
En definisjon av protovitenskap (og marginalvitenskap) kan forstås ut fra følgende tabell:
Eksempler
Vitenskapelig intuisjon er en protovitenskap. Det dreier seg om å oppdage nye mønstre — eureka-øyeblikket som kan gi et gjennombrudd i en problemløsingsprosess som så starter en ny fruktbar forskningsprosess. Anekdoten om at Newton fikk et eple i hodet, er nok en vandrehistorie. At han fikk en idé da han så et eple falle, er kanskje korrekt, men det er viktig å presisere hva slags idé han fikk. Han oppdaget selvfølgelig ikke gravitasjonen, men hvordan den lovmessig fortsetter ut i verdensrommet.
Atreyu
Atreyu er et amerikansk metalcore/emocore-band fra Orange County, California.
Bandet het først «Retribution» men endret det til Atreyu da de fant ut at et annet band hadde samme navn. Atreyu er en figur i Michael Endes bok Den uendelige historie fra 1979.
Källtorpssjön
Dammtorpssjön er en innsjø i den sørlige delen av Nacka kommune, og innenfor Nackareservatet, i landskapet Södermanland i Sverige.
Källtorpssjön er en såkalt sprekkedalssjø som strekker seg ca 1,5 km i øst-vestlig retning. Innsjøen dreneres via Dammtorpssjön og Nacka ström til Järlasjön. Ältavägen passerer gjennom innsjøens nedslagsfelt.
Innsjøen benyttes gjerne for fiske av edelfisk som er av de artene som er satt ut i innsjøen. Fram til 1980-tallet, da sjøen ble rammet av krepsepest, kunne man også fiske etter kreps her.
Källtorpssjön er en populær badesjø, og vannkvaliteten for bading er god. Ved innsjøen ligger et av Stockholmområdets mest besøkte friluftsanlegg, Hellasgården, hvor det er badeplass på sommeren og skøytebane på vinteren. Ut fra Hellasgården går det mange turløyper, terrengløyper og, på vinteren, skiløyper. Ved innsjøens nordbredde ligger Hästhagen, her er det ytterligere en badeplass med omkringliggende klipper populære til soling.
Innsjøen og dens omgivelser har også botanisk, zoologisk og geologisk interesse. Nacka kommune har klassifisert innsjøen som økologisk utsatt.
Empectida
Empectida er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Levevis
Larvene lever i jorda der de eter på røtter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Vietnam, Myanmar, Singapore, Sumatra).
Marion Godager Tveter
Marion Godager Tveter (født 1979 på Hamar, oppvokst i Ringsaker) er politiker for Miljøpartiet De Grønne.
Hun har en mastergrad i diplomatistudier fra Leicester University og har studert statsvitenskap og internasjonal politikk ved UiO og NTNU.
Marion Godager Tveter har vært aktiv i organisasjoner som SAIH, ISFiT og Operasjon Dagsverk, og har jobbet med internasjonalt samarbeid i Norad, Politidirektoratet, Redd Barna, Røde Kors og Landsrådet for Norges barne- og ungdomsorganisasjoner (LNU). Hun er for tiden programsjef i Helsingforskomiteen (2019–).
Politiske verv
Marion Godager Tveter ble med i Miljøpartiet De Grønne i 2013. Hun var med på å starte bydelslaget i Østensjø i Oslo samme år, og var lokallagsleder der. Hun overtok Lan Marie Nguyen Bergs faste plass i Oslo bystyre i perioden 2015–2019 da Berg ble byråd, og satt der som fraksjonsleder i samferdsels- og miljøkomiteen etter en kort periode i helse- og omsorgskomiteen.
Godager Tveter har jobbet som politisk rådgiver på Stortinget for Rasmus Hansson (2016–2017) og for Une Bastholm (2017). Hun var møtende vara i De Grønnes sentralstyre 2015–2016, og satt i programkomiteen for stortingsprogrammet 2021–2025.
I 1995–1998 var hun aktiv i Hedmarken KrFU.
Kjølbergs plass (Oslo)
Kjølbergs plass var en plass på Tøyen i bydel Gamle Oslo, i krysset mellom Kjølberggata og Håkons gate. Sistnevnte gikk tidligere gjennom til Kjølberggata, men gateløpet er siden lagt om.
Kypros under EM i friidrett 2018
Kypros deltok under EM i friidrett 2018 som ble arrangert 6.–12. august 2018 i Berlin.
Eirini Karastergiou
Eirini Karastergiou (født 20. november 1982) er en gresk svømmer.
Hun representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun ble utslått i forsøksheatet på 100 meter rygg.
Jürgen Stroop
Jürgen Stroop (født 26. september 1895 i Detmold, død 6. mars 1952 i Warszawa) var en tysk SS-general og Generalleutnant der Waffen-SS und Polizei. Han huskes særlig for å ha slått ned opprøret i den jødiske gettoen i Warszawa i 1943, i egenskap av å være SS-und-Polizeiführer der.
Stroop ble etter krigen dømt til døden og henrettet for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Liv og virke
Opprinnelig hadde han navnet Josef Stroop, men fikk etter søknad i 1941 bytte fornavn til Jürgen, som var navnet på hans avdøde sønn. Det lå også ideologiske grunner bak Stroops ønske om å ta det mer «germanske» navnet Jürgen.
Etter krigen ble han arrestert for krigsforbrytelser og stilt for retten av amerikanerne. Stroop ble dømt til døden i 1947, men da alt var klart for henrettelsen, valgte amerikanerne samme år å utlevere ham til Polen. Det lå vanligvis en omstendelig byråkratisk prosess bak slike utleveringer av tyske krigsforbrytere til østblokkland som Polen, men amerikanerne tvilte ikke på at Stroops særdeles grove forbrytelser i Warszawa berettiget utlevering til polakkene.
Stroop ble først klar over utleveringsvedtaket da amerikanerne overleverte ham fysisk til polakkene ved flyplassen. Sjokket og redselen hans over å falle i polakkenes hender var stort, men Stroop skulle snart oppdage at polakkene hovedsakelig behandlet ham korrekt. Han ble i 1951 stilt for retten og nok en gang dømt til døden. 6. mars 1952 kl. 19.00 ble han hengt i Mokotów-fengselet i Warszawa.
Den arresterte polske motstandsmannen Kazimierz Moczarski hadde i 1949 blitt plassert i samme celle som Jürgen Stroop og hans tyske cellekamerat Karl Heinrich Gustaw Schilke. I året som fulgte førte han mange og lange samtaler med Stroop. Nedtegnelsene til Moczarski resulterte i boken Rozmowy z katem i 1978 (samme år utgitt på tysk som Gespräche mit dem Henker).
Jürgen Stroop var en av 1767 tyskere som ble utlevert til Polen for krigsforbrytelser. Opptil 167 av dem ble henrettet.
Elenore
«Elenore» er en popsang laget i 1968, sluppet på The Turtles' album The Turtles Present the Battle of the Bands.
Doktor Proktors prompepulver
Doktor Proktors prompepulver er en barnebok fra 2007 av Jo Nesbø, illustrert av Per Dybvig. Boka er delt i 22 kapitler og har rundt 50 tegninger.
Filmatisering
Boken ble filmatisert med Arild Fröhlich som regissør. Filmen Doktor Proktors prompepulver hadde premiere i 2014.
Budføring
Budføring er en hundesport som bl.a inngår i brukshundsport. Budføring går ut på at man sender en hund mellom en hundefører og en medhjelper (som et bud). Øvelsen bygger på kunnskapen med såkalt kurérhunder under første verdenskrig, men budføring er en slags kortversjon. Den lange versjonen heter rapport.
I brukshundsport foregår øvelsen som regel på en lydighetsbane eller lignende. Avstanden mellom hundefører og medhjelper skal være 50 m i laveste klasse (D) og 100 m i nest laveste klasse (C). I klasse C avfyres det dessuten skudd når hunden er midtveis. Budføring inngår i alle grener i klasse A og B.
Shadows of Suspicion
Handling
Når andre verdenskrig bryter løs, blir det antatt at den engelske idrettsmannen Cyril Hammersley er alt for feig fordi han nekter å verve seg til militæret på grunn av hans pasifisme. Hans amerikanske forlovede, Doris Mathers, vet at han ikke er feig. Men hun stiller spørsmål ved patriotismen hans når Sir John Rizzio antyder at Hammersly kan være en tysk spion.
Senere innrømmer Hammersly at han er en agent for den britiske hemmelige tjenesten. Men kort tid senere blir Hammersly tatt til fange og låst inn på Rizzios landsted, og Doris kontakter Scotland Yard for å sørge for at han får hjelp. Rizzios hjem blir deretter raidet, og de tyske spionene blir snart oppdaget og arrestert.
Luojiang (Quanzhou)
Luojiang (kinesisk: 洛江区; pinyin: Luòjiāng Qū) er et bydistrikt i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Quanzhou.
Det har et areal på 382 km² og teller 170 940 innbyggere (2003).
Administrative enheter
Distriktet betyr av to subdistrikter, tre storkommuner og én kommune:
Primærhelsetjenesten (Norge)
Primærhelsetjenesten kalles ofte «førstelinjetjenesten», i motsetning til «andrelinjetjenesten» som er spesialisthelsetjenesten.
Offentlige leger
Ved innføring av kommunehelseloven i 1984 ble de gamle distriktslegene, som var embetsmenn ansatt av staten og underordnet fylkeslegen, overført til kommunal kommunelegestilling underordnet rådmann og ofte underordnet helse- og sosialsjef. De offentlige legene har vanligvis deltidsoppgaver som offentlige leger med hovedbeskjeftigelse som privatpraktiserende lege.
Legevakt
Legevakten skal benyttes til tilstander som ikke kan vente til legekontorene åpner.
Fra gammelt av var det ikke organisert legevakt og legene rykket ut i sykebesøk ved behov. Da fungerte ektefellen og telefondamen i den manuelle telefonsentralen som vaktsentral. På 70-tallet organiserte legene legevakt som en kollegial ordning. I 1979 fikk kommunen ansvar for organisering av legevakt. Vanligvis har dette vært organisert med en enkelt eller få kommuner med lege i hjemmevakt som rykket ut til pasientens hjem eller til eget kontor.
De siste årene er det blitt mer vanlig med større interkommunale legevakter lokalisert ved mottakelsesavdelingen ved lokalsykehuset med tilstedevakt for legen.
Henvisningsplikt
Etter innføring av fastlegeordningen i 2001 ble det innført henvisningsplikt, det vil si at pasienter som skulle til spesialist må ha henvisning fra en allmennpraktiserende lege. Dette er hensiktsmessig for å ha kort ventetid hos spesialister, og at primærlegene selv løser de problemene som kan løses lokalt.
Stortinget vedtok høsten 2005 å gi manuellterapeuter og kiropraktorer fullmakt til å henvise pasienter til spesialist.
Hjemmesykepleie
Hjemmesykepleie er en tjeneste som yter sykepleie for pasienter i eget hjem. Tjenesten drives av kommunen, ofte organisert under Pleie og omsorgstjenesten i kommunen. Tjenesten ble først opprettet som menighetssøstertjeneste av kirken, men er siden blitt et kommunalt ansvar. Ofte organiseres hjemmesykepleie sammen med hjemmehjelpsordningen.
Sykehjem
Sykehjem er en kommunal institusjon for pasienter som ikke greier seg i eget hjem med hjemmesykepleie og hjemmehjelp. Det er vanlig at eldre dårlig fungerende får langtidsplasser på sykehjem. Noen pasienter får korttidsopphold eller en rulleringsplass, ofte som en avlastning for familiemedlemmer som yter tilsyn og pleie over tid.
Fengze
Fengze (kinesisk: 丰泽区; pinyin: Fēngzé Qū) er et bydistrikt i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Quanzhou.
Fengze har et areal på 132 km² og teller 180.000 innbyggere.
Administrative enheter
Fengze har åtte subdistrikter: Xiuquan (泉秀街道), Fengze (丰泽街道), Donghu (东湖街道), Huada (华大街道), Qingyuan (清源街道), Chengdong (城东街道), Donghai (东海街道), Beifeng (北峰街道)
Titelitue
Titelitue er et musikkalbum spilt inn i 1975 med Helge Sverre Nesheim og Harald Gundhus.
Pedro Roig
Pedro Roig Junyent (født 22. desember 1938 i Terrassa, død 22. november 2018) var en spansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.
Roig vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det spanske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Pakistan og India. Spania vant kvartfinalen med 1-0 over New Zealand men de tapte semifinalen mot Pakistan med 0-1. I bronsefinalen beseiret de Storbritannia med 2-1. Roig spilte en kamp i turneringen.
Huacachina
Huacachina er en oase om lag ti kilometer vest for byen Ica i Peru med en befolkning på om lag 200 personer. Den er et av landets mest ettertraktede turistmål. Folk kommer hit for å renne på brett i de høye sanddynene som omgir oasen, noen av dem er over 100 meter høye.
På begynnelsen av 1900-tallet ble det bygget både hus og hoteller i Huacachina. Av hotellene fra den tiden eksisterer fortsatt Hotel Mossone, som ble bygget på 1920-tallet og var favorittstedet til president Augusto Leguía, og Hotel Salvatierro, som ble populært blant kunstnere. Maleren Sérvulo Gutiérrez har utsmykket flere av veggene i Hotel Salvatierro.
Baksiden av den peruanske 50 sol es-seddelen prydes av et bilde av Huacachina.
Olavskirken
Olavkirken kan referere til:
Adolph Sigfried von der Osten
Adolph Sigfried von der Osten (født 21. oktober 1726, død 2. januar 1797) var en dansk diplomat og statsmann av tysk avstamning. Adolph Sigfried von der Osten er særlig kjent for å ha vært dansk-norsk utenriksminister under Johann Friedrich Struensee, og ved dennes fall mistet også von der Osten sin stilling.
Bakgrunn
Adolph Sigfried von der Osten var sønn av geheimeråd Jacob Frants von der Osten (død 1739). Slekten var fra Pommern, men Osten selv var født i Danmark og viste gjerne sin danske nasjonalfølelse. Christian VI lot ham studere og reise utenlands på sin bekostning, og Carl Adolph von Plessen tok seg av han i hans yngre dager.
Opplæring til diplomat
Man kjenner ikke til at han i sine tidligere år hadde andre stillinger enn hoffjunker, og siden kammerjunker, men den dansk-norske statsminister J.H.E. Bernstorff må på en eller annen måte ha sett at han hadde et godt hode. Adolph Sigfried von der Osten, som ikke hadde hatt noen diplomatisk stilling, ble derfor sendt til Russland i (november 1755), for å overta stillingen som Danmark-Norges utsending i St. Petersburg. Dette var et tjenestested som hørte til de aller vanskeligste for datidens diplomater.
Stillingen var ikke ledig, den ble dekket av kammerherre Johan Lotharius Friederich von Moltzahn, som imidlertid var innstilt på å vende tilbake til Danmark så snart det var en passende anledning. von der Osten skulle få innføring i de utfordrende oppgavene under hans veiledning. Øyeblikket for von der Osten til å arbeide selvstendig kom raskt, da Moltzahn plutselig døde den 31. desember 1756.
Katharinas fortrolige
Adolph Sigfried von der Osten hadde utmerkede egenskaper som diplomat; en hurtig og skarp iakttagelsesevne, en betydelig intelligens, dertil stor politisk takt og menneskekunnskap. For sin stilling følte han levende interesse, og han skrev meget godt. Dog passet han i én henseende ikke godt stillingen ved keiserinne Elisabeths hoff; han var nemlig en lite pen mann, og keiserinnen, som hadde en utpreget sans for mannlig skjønnhet, hadde derfor ingen lyst til å ha med ham å gjøre. «Jeg har», ytret han i den anledning, «stedse maattet lide under, at Vorherre ikke har taget Hensyn til Kejserindens Smag, da han skabte mig.» Men heldigvis var der en annen, og det en meget betydelig, dame, som syntes overordentlig godt om ham, nemlig den senere Katharina II. Hun levde dengang i Russland som storfyrstinne, gift med tronfølgeren storfyrst Carl Peter Ulrik. Hun har åpenbart oppdaget at det var en fornøyelse å tale med den kloke og vittige von der Osten.
Forholdene var dengang slik, at det kunne ha verdi for en dansk diplomat å stå i et vennskapelig forhold til henne. Forsøket på ved en fredelig overenskomst med Carl Peter Ulrik som holstensk hertug å få den gamle strid mellem Danmark og Gottorp avgjort var i 1751 slått ganske feil. Det var vel kjent at nettopp storfyrstinnen hadde bidratt meget til dette. Siden hadde forhandlingene omtrent ligget brakk, men det syntes all grunn til å anta at hun hadde skiftet mening med hensyn til denne saken. Mot slutten av 1756 trodde regjeringen i København at øyeblikket til å gjenoppta forhandlingene var kommet.
Det gottorpske spørsmål
Ved Moltzahns død ble det Adolph Sigfried von der Ostens oppgave å drive forhandlingene videre. Hva kunne da være heldigere, enn at storfyrstinnen personlig hadde fattet velvilje for ham? Hvor enn dårlig forholdet mellom henne og hennes ektefelle var, så hadde hun på flere områder stort herredømme over ektefellen. Da han næret et sterkt apati mot Danmark, så var det behov for en forbundsfelle som kunne bekjempe og kanskje overvinne denne stemningen hos ham. Snart ble von der Ostens forhold til henne ennå mer intimt. For å trøste seg i sitt ulykkelige ekteskap hadde hun begynt å ta seg elskere. Den som på denne tid nød hennes gunst var den senere polske konge Stanislav Poniatovski, som dengang oppholdt seg ved det russiske hoffet.
Keiserinnen ville ikke lenger ha Poniatovski i Russland, og da han derfor måtte vende tilbake til Polen, ble det for Katharina en stor trøst under skilsmissen å føre en levende brevveksling med ham. Den som nå – som tidligere – var hennes fortrolige og sørget for brevvekslingen med den fraværende elskeren, var ingen annen enn von der Osten. Han oppførte med stor takt og forstod med beundringsverdig behendighet å unngå enhver avsløring. Dette uansett hvor sterkt mistanken om at han var fyrstinnens fortrolige var rettet mot ham.
Samtidig arbeidet von der Osten i den gottorpske sak med betydelig utholdenhet og dyktighet, for å skaffe den danske oppfatningen inngang ved hoffet i St. Petersburg og i regjeringskretsene der. Det viste seg imidlertid stadig umulig å få bukt med storfyrstens hat. Da keiserinne Elisabeth døde i januar 1762, og Carl Peter Ulrik under navnet Peter III ble herre over Russland, kom Danmark-Norge til å stå over for en truende krigsfare. Denne krigsfaren ble kun ble avverget da Katharina styrtet sin mann fra tronen. Men da vistes betydningen av den tilnærming mellom henne og den dansk-norske regjering, som von der Ostens personlige forhold til henne hadde bidratt så sterkt til å utvikle. Hun lot straks krigen opphøre og var villig til å forhandle vennskapelig med regjeringen i København.
Kortvarig opphold i Polen og fornyet uvilje i Russland
Før krisen i 1762 kom, hadde statsminister Bernstorff imidlertid sett seg nødt til å kalle von der Osten bort fra Russland. Han hadde lagt seg grundig ut med keiserinne Elisabeths elsker Schuvaloff og selv om han og andre som ville han til livs ikke kunne finne beviser mot ham, var mistanken om hans nære forhold til storfyrstinnen blitt så sterk, at han måtte bort. I 1761 ble han forflyttet til Warszawa. Her ble han dog ikke lengre enn til sommeren 1763, da han vendte tilbake til sin gamle plass i St. Petersburg.
Keiserinne Katharina tilbød ham en høy stilling om han gikk i russisk tjeneste, men von der Osten foretrakk å fortsette å tjene sitt fedreland som diplomat. Hans andre opphold i Russland varte inntil november 1765 og omfattet altså de par år, hvor forbundet av 11. mars 1765 ble etablert, dette forbund som ble grunnlaget for makeskiftetraktatene i 1767 og 1773. For von der Osten bragte dog oppholdet lite glede. Når han leilighetsvis minnet om et fransk utsagn, at ingen gjør to gange lykke i Russland, kom det til å passe på ham selv. Keiserinnen som nå hadde glemt Poniatovski og kastet seg i armene på en ny elsker, Gregorius Orloff, følte seg snart trykket ved i von der Osten å ha en mann på nært hold som hadde vært hennes fortrolige under hennes tidligere elskovsforhold. Han skaffet seg også bitre uvenner i de to menn som på denne tid hadde mest å si med hensyn til Russlands utenrikspolitikk, russeren Nikita Ivanovitsj Panin og holsteneren Caspar von Saldern.
Utmerkelser og utsending i Napoli
Grunnet mistillit fra Bernstorff ble von der Osten kalt tilbake fra Russland. Da han forlot St. Petersburg mottok han som ærestegn både den russiske Aleksander Nevskij-ordenen og den polske Sankt Stanislaus-ordenen. Dekorasjonene fikk han som vitnesbyrd om at både keiserinnen og Stanislav Poniatovski, som da var konge i Polen, mintes ham som deres tro venn i tidligere tid. Kong Stanislav føyde et par år etter den polske greveverdighet til som en ny hedersbevisning (1768). Men slike vennskapstegn klarte ikke å dempe den bitterhet som han følte etter det han hadde opplevd i de siste år. Han gav Bernstorff ansvaret, og han ble etter dette en klar uvenn av denne. Det hjalp ikke, at han i 1766 ble ridder av Dannebrog.
Fra St. Petersburg ble han sendt til Napoli, igjen for å representere Danmark-Norge. Det var en rolig postering, men han fant nok å klage over i italienske forhold. For at Adolph Sigfried von der Osten kunne få en stilling hvor der var mer bruk for hans evner, ville Bernstorff sende ham til Haag. Før han kunne reise dit ble Bernstorff styrtet av Johann Friedrich Struensee (15. september 1770), og det innledet et helt nytt avsnitt i von der Ostens liv.