cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grandala
Grandala (Grandala coelicolor) er en kongeblå monotypisk art i den monotypiske slekten Grandala i trostefamilien (Turdidae). Arten er utbredt i det sørlige Sentral-Asia, i Kashmir, i Arunachal Pradesh i India, Nepal, Bhutan, Myanmar, Tibet og det sørvestlige og sentrale Kina.
Biologi
Grandala blir cirka 19–23 cm lang og veier typisk 38–52 g. Hannen har skinnende kongeblå fjærdrakt med nærmest sorte vinger og en sort strek fra nebbroten og gjennom de mørke øynene. Også nebbet er sort. Hunnen ligner hannen, men har mellomgrå fjærdrakt som er mørkere grå på oversiden og hvit i undergumpen. hun har dessuten spredte lengre, smale lyse flekker i hodet og brystet. Armsvingfjæra hos hunnen er hvite innerst og danner et hvitt felt på vingene.
Arten er utbredt i Nordvest-Himalaya, fra det sentrale Kashmir og østover til Bhutan og Selapasset i det nordvestre Arunachal Pradesh i Nordøst-India, og Øst-Qinghai og Vest-Gansu sørover til Nord-Yunnan i Sentral-Kina. Om vinteren kan arten bevege seg så lang sør som til høylandet i det nordre Myanmar.
Grandala hekker i røffe, karrige alpine områder, langt over tregrensen, typisk i høyder omkring 3 900–5 500 moh. Arten er hovedsakelig stasjonær, men den er litt nomadisk og kan gjøre korte vertikale trekk. Fuglene lever i hovedsak av insekter og bær, om høsten også frukt fra orkideer og trolig frø fra bærlyng (Vaccinium). Arten er sosial og eter helst på bakkeplanet. Hekkingen skjer i mai–juni. Redet er ikke mer enn en stor kopp plassert på stein. Hunnen legger typisk to egg, som er grønnlig hvite med rødbrune flekker.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på gruppene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
Dogielinotidae
Dogielinotidae  er en av i alt 11 familier under overfamilien Talitroidea innenfor parvordenen Talitrida (underordenen Bogidiellida), en Senticaudata-gruppe av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på at de har ulik morfologi i halepartiet. Denne gruppens arter lever i havet på både den vestlige og den østlige halvkule.
Gruppen ble første gang beskrevet vitenskapelig av J. L. Barnard, i 1972. Totalt antall arter er om lag 40 (muligens bare 37, minst tre arter er usikre per 2015).
Amorphosternoides
Utseende
En middelsstor, avlang, svart praktbille. Hodet er forholdsvis stort og bredt, firkantet, antennene ganske korte, sagtakkede. Pronotum er kort og bredt, dekkvingene lange og smale, beina ganske korte. Oversiden er noe ujevn, med spredte grupper av lyse hår.
Dogielinotidae
Gruppens taksonomi
Gruppen ble opprettet i 2013. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Den tidligere antatte underfamilien Hyallelinae (Bulycheva, 1957) tilordnes til familien Hyalellidae (Bulycheva, 1957), mens den tidligere antatte underfamilien Najniinae (J.L. Barnard, 1972) tilordnes  familien Najnidae (J.L. Barnard, 1972).
Amorphosternoides
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika.
Diadorina
Diadorina er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Amerika.
Skaraborgs län
Skaraborgs län i Västergötland var historisk oppdelt i 15 herreder:
Supermarine Spitfire
Supermarine Spitfire var et britiskprodusert enseters jagerfly som ble benyttet av Royal Air Force og mange andre allierte land under andre verdenskrig. Spitfire var i bruk under hele krigen og i alle kampområder. Den var dessuten hele tiden under konstant videreutvikling. Flyet ble også brukt av flere flyvåpen i etterkrigstiden.
Bakgrunn
Spitfire er et av de lettest gjenkjennbare jagerflyene fra krigen, med sine elegante, elliptiske vinger og slanke skrog. Flyet er kjent for sine gode flyegenskaper, og mange krigsflygere mener det var andre verdenskrigs beste jagerdesign, i alle fall den vakreste. I Storbritannia er Spitfire et kulturelt ikon. Spitfiren ble designet av et team ledet av flykonstruktøren R.J. Mitchell som døde av kreft i juni 1937. Konstruktøren Joe Smith tok over, og han ledet arbeidet med Spitfire til de første flyene ble tatt i bruk av RAF i august 1939, en måned før britene erklærte krig mot Tyskland etter angrepet på Polen. Flyet var i kamp første gang 16. oktober 1939 under et tysk bombeangrep mot Royal Navys skip i Firth of Forth. Senere skulle det få sin finest hour sommeren og høsten 1940, da det spilte en sentral rolle i forsvaret av De britiske øyer under slaget om Storbritannia.
Robert McLean, styreformann i Vickers (som eide Supermarine), har fått æren for navnet, som skulle begynne med en «S» og lede tankene mot et oppfarende farlig dyr. McLeans første tanke var å gi flyet, som gikk under betegnelsen Type 300, det lite sannsynlige navnet Shrew (Spissmus). Han kom så i tanker om de åtte maskingeværene i vingene, og valgte navnet Spitfire (sinnatagg/hissigpropp) etter sin datter Ann som han kalte «a little spitfire». Det navnet viste seg å bli en legende i luftfarts- og krigshistorien. Hadde konstruktøren Reginald Mitchell fått bestemme selv, ville navnet imidlertid ha vært et helt annet. Første gang «Spitfire» ble foreslått, skal han med et fnys ha bemerket at det var «just the sort of bloody silly name they would choose»,
Mk.I
. Woolston-fabrikken begynte å levere Spitfire Mk.I sent i 1937. De første flyene ble levert til 19th squadron ved Duxford 4. august 1938. Tidlige Spitfire Mk.I ble drevet av en 1 030 hestekrefters Rolls-Royce Merlin Mk. II motor, senere Merlin Mk.III med samme ytelse. De første flyene hadde også en fast to-bladet trepropell, men bare 77 fly var blitt produsert før man gikk over til en tre-bladet De Havilland metallpropell med to alternative vridningsvinkler. Denne økte hastigheten med ca. 8 km/t og gav stor bedring av stigeevnen.
Ved krigsutbruddet var bare noen få skvadroner utstyrt med Spitfire. Hawker Hurricane og Gloster Gladiator var de eneste britiske jagerflyene som var i kamp under felttoget i Frankrike. Ved starten av slaget om Storbritannia i juli 1940 var 19 skvadroner utstyrt med Spitfire og 27 med Hurricane. Da slaget var over i oktober hadde RAF mistet 565 Hurricane og 352 Spitfire. Fabrikkene produserte nye fly på spreng for å erstatte tapene.
Standardbevæpningen på Mk.I-modellen var 8 .303 Browning maskingevær. Under slaget om Storbritannia ble No. 19 Squadron som et forsøk utstyrt med Spitfire Mk.IB, hvor fire av maskingeværene var erstattet med to eksperimentelle 20 mm maskinkanoner. Den opprinnelige varianten med åtte mitraljøser fikk etter dette betegnelsen Mk.IA. Kanonen hadde stor slagkraft, men ammunisjonen hadde en tendens til å kile seg fast. På tross av dette ble 92 Squadron også utstyrt med den nye Mk.IB. Den første Mk.IB var en ombygget standard Mk.I og ble første gang testet i februar 1940. Ved en tilfeldighet skjøt en slik testmaskin ned en tysk Dornier Do 17 allerede i mars 1940. Mk.IB ble forløperen til de senere variantene med to maskinkanoner og fire mitraljøser (se Mk Vb og c).
Alt i alt ble 1 583 av den originale bestillingen på 2 160 Spitfire Mk.I fly levert, før den ble erstattet av den oppdaterte Mk.II.
Mk.III og IV
Den viktigste forbedringen med Mk.III var motoren, denne gangen en Merlin XX med en kompressor som satte motoren i stand til å gi mer kraft i tynn luft. Flyet fikk også en mer strømlinjeformet frontrute. Det ble også eksperimentert med innfellbart halehjul. Det ble laget bare to Mk.III, og mange av forbedringene (blant annet halehjulet) ble droppet i de neste modellene grunnet tekniske problemer.
Modell Mk.IV var i utgangspunktet ment å bli utstyrt med Rolls-Royce Griffon motor i stedet for Merlin, men problemer med å tilpasse de nye motorene gjorde at dette ble utsatt i mer enn et år. De nye flyene ble i stedet utstyrt med Merlin 45 eller 46 og brukt til foto-rekognosering under betegnelsen PRIV (Photo Reconnaissance Mk.IV). Alle naglehoder ble banket flate og glattet ut og ekstra drivstofftanker ble plassert langs forkanten av vingene. Det ble bygget 229 PRIV-Spitfirere.
Mk.Vb og Vc
Spitfire Mk.V begynte å komme ut til skvadronene rundt årsskiftet 1940–41 og representerer den første store forbedringen av Spitfire-designen. På de tidligere utgavene hadde rorflatene vært av seilduk strukket over stålrammer. Dette gjorde rorene litt trege, og mange piloter klaget over at det var tungt å manøvrere i høye hastigheter. Bevæpningen på de tidligere utgavene med åtte .303 Browning maskingevær var heller ikke tilfredsstillende. De nye F-utgavene av det tyske Messerschmitt Bf 109 jagerflyet var markant raskere enn Spitfire Mk.I og II.
Spitfire Mk.V ble utstyrt med de nye Merlin 45 motorene, som gjorde flyene i stand til å fly høyere og raskere. Rorene ble byttet ut med metallror, som løste problemene med treghet i høye hastigheter, og propellen fikk en spiss spinner som forbedret luftmotstanden. En del eldre Spifire-fly fikk også ettermontert nye ror. Den største forandringen var likevel bevæpningen. De to innerste maskingeværene i hver vinge ble byttet ut med en enkel, langløpet 20 mm Hispano-kanon. Kanonene hadde forbedret mating, men brukte fortsatt et trommelmagasin til hver kanon med 60 skudd i hvert. Skjønt ammunisjonsmengden var i minste laget, utgjorde 20mm-granatene en betydelig forbedring. I motsetning til de tidligere eksperimentelle modellene var nå Hispano-kanonene blitt driftssikre og ble beholdt resten av krigen. Flyene ble også utstyrt for å ta bomber.
Spifire Mk. V var en god og velkonstruert modell og ble godt mottatt av flygerne. Mange krigsflygere mener Mk. V var den best balanserte av alle Spitfire-modellene. Det ble bygget mer enn 6 000 Spitfire Mk.V, mer enn noen annen modell. Det er lett å kjenne igjen på de lange kanonløpene som stikker fram fra vingekanten, samtidig som den har beholdt asymmetriske radiatorer (en smal oljekjøler og en bred radiator) under vingene. Den vanligste utgaven av Mk.V var b-utgaven, men det ble også bygget en c-utgave med tropefilter for bruk i Nord-Afrika og Middelhavet. En egen utgave av Mk.Vc ble utstyrt med ikke bare to, men fire kanoner, hovedsakelig ment for bruk mot bakkemål.
Mk. VI og VII – «Strato-Spits»
I løpet av slaget om Storbritannia fryktet RAF at Luftwaffe ville gå over til å bruke bombefly som fløy så høyt at Spitfire- og Hurricane-jagerne ikke ville kunne nå dem. Parallelt med utviklingen av Mk.V ble det designet en variant for å kunne operere helt oppe i 13 000 meters høyde. Den fikk trykkabin, forlengede vinger og en firebladers propell i stedet for den gamle med tre blader. Den første varianten, Mk. VI hadde et cockpitdeksel som ble spent ned og åpnet sideveis, noe som ville gjøre det vanskelig for piloten å hoppe ut av flyet om det skulle bli nødvendig. Den var også dårlig balansert, og var lite populær i skvadronene.
Det kom snart en forbedret utgave, Mk. VII, som hadde det vanlige skyvedekslet over cockpiten, ny Merlin 61-motor med kompressor for ekstra ytelse i høyden og et mer kompakt luftfilter. Flyet fikk også to ekstra små drivstofftanker i vingene for å kunne være på vingene lenger når den endelig hadde kommet opp i operativ høyde. Det ble bygget 140 Mk. VII, og varianten var så vellykket at den ble brukt resten av krigen. De siste maskinene med Merlin 71 motor kunne operere helt opp i 15 000 meters høyde. Det franske esset Pierre Clostermann skjøt ned et tysk rekognoseringsfly i 13 000 meters høyde over Scapa Flow i 1944 med en Mk. VII.
Mk. VIII
Ved årsskiftet 1941–42 arbeidet Supermarine med å samle erfaringene med de eksperimentelle Mk. III, IV og Strato-Spitene og kombinere dem i en ny standard produksjonsmodell med den nye Merlin 61-motoren. Utviklingen tok tid. Den nye motoren var tyngre og kraftigere enn de tidligere Merlin-motorene og krevde omfattende forbedringer av skrog og haleror.
Introduksjonen av det tyske Focke-Wulf Fw 190 våren 1942 gjorde det nødvendig å sette utviklingen av Mk. VIII på vent til fordel for Mk. IX, som kunne bygges på de eksisterende Mk. V-skrogene. Mk. VIII kom derfor i produksjon etter Mk. IX, og ble nesten utelukkende brukt i Middelhavet og av SEAC i Asia.
Foruten litt lengre nese for å gi plass til kompressoren på den nye motoren, fikk Mk. VIII et større haleror trukket opp i en spiss, innfellbart halehjul og symmetriske radiatorer under vingene. Mk. VIII ble brukt som utgangspunkt for de senere Spitfire.modellene med dråpeformet cockpitdeksel.
Mk. IX
Den nye modellen fikk betegnelsen Mk. IX. Den var rett og slett et Mk. V-skrog med den nye Merlin 61-motoren med totrinns kompressor (samme motoren som i Mk. VII og den planlagte VIII), men uten alle forbedringene og forsterkningene av skroget. De ytre forskjellene besto i en litt lengre motorkasse for å gi plass til kompressoren, firebladet propell og symmetriske oljekjøler/radiatorer under vingene. Siden motoren var litt lengre og tyngre, ble flyet mer stabilt i lengderettningen. Ulempen var at flyet samtidig mistet noe av manøvrerbarheten som hadde vært Spitfire-jagerens fremste fortrinn og ble noe tyngre. Rekkevidden var også noe mindre. På den annen side hadde den nye modellen en toppfart på 642 km/t, 40 km raskere enn Mk. V og kunne klatre nesten dobbelt så raskt. Den kunne operere helt oppe i 12 500 meters høyde.
Den nye modellen ble øyeblikkelig en suksess. En norsk jagerflyger skrev senere Med de nye Spifirene gikk snart mystikken av Focke-Wulfene. På tross av at modellen i utgangspunktet var en nødløsning i påvente av Mk. VIII, forble den i bruk resten av krigen og fortsatte å tjenestegjøre i mange lands luftforsvar (blant annet Norge) i etterkrigsårene. Hele 5 665 Spiftfire Mk. IX ble produsert.
Den store suksessen til det nye flyet førte til at det ble bygget i mange varianter. Det fantes varianter spesielt for flyging i stor høyde (Mk. IXHF) og lav høyde (Mk. IXLF), til og med utgaver med avklippede vingetupper for økt manøvrerbarhet i ekstremt lav høyde.
Sommeren 1944 ble modellen forbedret med ny bevæpning. De fire .303 maskingeværene ble byttet ut med to .50 (12,7 mm) M2 Browning mitraljøser, mens maksinkanonene ble beholdt. De nyproduserte flyene fikk også et gyrosikte som gjorde det lettere å treffe under manøvrering, og en større halefinne (den samme som på Mk. VIII-modellene) for å motvirke torsjonskreftene fra motoren og propellen.
PR Mk. X og XI – Fotorekongnoseringsfly
PR Mk. X og XI modellene var fotorekognoseringsversjonene av henholdsvis Mk. VII «Strato-Spit» og Mk. VIII. PR-betegnelsen sto for Photo Reconnaissance (fotorekognosering). Begge modellene løp inn i samme problemer med produsjonskapasitet som sine modermodeller. Det var mangel på egnede «Strato-Spit»-skrog, slik at Mk.XI ble produsert før Mk. X.
PR Mk.X besto av skroget til en Mk. VII med en Merlin 61 motor, men med vinget uten bevæpning og kameraer montert i skroget. Den beholdt den forbedrede trykkabinen med skyvedeksel og pansret frontrute. PR Mk. XI hadde komponenter både fra Mk. VII, VIII og IX. Den manglet trykkabin, og pansret frontrute, og hadde en ekstra oljetank under nesen på motoren som gav den en distinkt profil. Ytelsen på de to fotorekongnoseringsmodellene var omtrent like, men trykkabinen til Mk.X gjorde at piloten holdt ut lengre i 13 tusen meter høyde. De fleste Mk. XI var utstyrt med sandfiltere for bruk i tropiske strøk.
Det ble bare bygget 16 PR Mk. X. De ble brukt fra mai 1944, og malt blekrosa for kamuflasje under flyging ved soloppgang og -nedgang. PR Mk. XI var i produksjon fra 1942 til 1944 og ble laget i 471 eksemplarer. Det norske luftforsvaret brukte slike, og den siste militære flyvingen med en Spitfire på norsk jord var med oppklaringsvingens PR Mk. XI i 1954.
Mk. XII
Mk. XII var den første Spitfire-modellen som fikk installert en Rolls-Royce Griffon motor i stedet for Merlin-motor. Griffon-motoren var lengre enn Merlinen, og hadde påtagelig mer kraft i lave høyder. Prosjektet med Griffon-motoren begynte i 1942. Modellen var basert på Mk. VII skrog som ble forlenget for å gi plass til den nye lange motoren, og gitt distinkte uthevinger på hver side av motorkassa over eksosrørene for å gi plass til kamakslingene som satt høyere på Griffon-motoren.
Den nye motoren gav adskillig mer kraft og gjorde Mk. XII mer enn 20 km/t raskere enn Mk. IX i lav høyde, men mistet fort kraften og var langsommere over 600 meter. Fordi den var tenkt brukt til lavtflyving, fikk den avklippede vingetupper for raskere roller. Den ble brukt mot lavtflygenede FW 190 jagerbombere, og senere mot V1 flygende bomber fram til den ble faset ut i 1944. Mk. XII var i stor grad et prøveprosjekt, og i motsetning til Mk. V og IX som ble «permanente» prosjekter, ble bare 200 produsert.
PR Mk XIII
Modellen ble lansert på vårparten 1943 og var en stor forbedring over de eldre Mk.I oppklaringsmodellene. Det ble bygget 26 stykker, all fra skog av eldre Mk.I, II og V-modeller. De ble brukt til oppklaring i lav høyde, særlig under forberedelsene til invasjonen i Normandie i 1944. Mk XIII var den siste modellen av modellene med kort motorkasse som var i produksjon.
Spitfire i norsk tjeneste
To norske jagerskvadroner ble etablert i England under den annen verdenskrig: 331 (Norwegian) Squadron 21. juli 1941 og 332 (N) Squadron 15. januar 1942. 331 skvadron ble opprinnelig satt opp med Hawker Hurricane, men begge fikk etter hvert Spitfire. Loggbøkene forteller at disse to skvadronene skjøt ned 116 fiendtlige fly, 34 sannsynlige nedskytninger og 124 skadet. I 1943 var 331 den høyest og 332 den 4.(3.?) høyest skårende av alle RAFs jagerskvadroner. 331 og 332 fløy flere forskjellige varianter Spitfire, blant annet Mk. IIa, Va, Vb og IXc.
Etter krigen ble skvadronene overført til Norge. 332 skvadron med Spitfire ble den første norske flyavdeling som fikk fast tilholdssted på Værnes Flystasjon.
Luftforsvarets Fotoving var den siste norske enheten som brukte Spitfire i tjeneste. Vingen hadde delvis tilhold på Kjevik Flystasjon i årene etter krigen. Den disponerte tre blåmalte PR Mk. XI, en Spitfire-versjon spesialbygd for fotorekognosering. Fotovingen ble nedlagt 26. mars 1954. Den siste flyging med Spitfire i operativ tjeneste i Norge skjedde dagen før.
I alt 471 stk PR.XI ble produsert for RAF fra november 1942 til 1944.
Spitfire på film
Spitfire har hatt stjerneroller i en rekke filmer:
Elmwood Park (Illinois)
Elmwood Park er en amerikansk by som ligger i Cook County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 4,95 km².
D’Artagnan
Charles Ogier de Batz de Castelmore, Comte d'Artagnan (født ca. 1611, død 25. juni 1673) var kaptein ved Ludvig XIV garde av musketerer, og døde under beleiringen av Maastricht i Den fransk-nederlandske krig. En fiksjonalisert beretning om hans liv av Gatien de Courtilz de Sandras dannet senere basis for tre romaner av Alexandre Dumas, hvorav den mest kjente er De tre musketerer. Den sterkt fiksjonaliserte versjonen av d'Artagnan som framstilles i Dumas' romaner og i de senere filmatiseringene av dem er nå langt mere kjent enn den virkelige historiske personen.
Tidlig liv
D'Artagnan ble født i Lupiac. Hans far, Bertrand de Batz (de Baatz), var sønn av en nylig adlet handelsmann, Arnaud de Batz, som kjøpte borgen Castelmore. Charles de Batz dro til Paris på 1630-tallet, hvor han brukte navnet til sin mor, datter av en fremstående familie, Françoise de Montesquiou d'Artagnan. D'Artagnan fant en måte å komme seg inn i Musketerene i 1632, kanskje grunnet innflytelsen til hans familievenn, Monsieur de Tréville. Mens han var i Musketerene søkte d'Artagnan beskyttelsen til den innflytelsesrike kardinal Mazarin, Frankrikes fremste minister siden 1643. I 1646 ble Musketerenes kompani oppløst, men d'Artagnan fortsatte å tjene sin beskytter Mazarin.
Karriere
D'Artagnan hadde en karriere innen spionasje for kardinal Mazarin, i årene etter den første Fronden. Grunnet d'Artagnans trofaste tjeneste under denne perioden, betrodde Ludvig XIV han med mange hemmelige og delikate situasjoner som krevde fullstendig diskresjon. Han fulgte Mazarin under hans eksil i 1651 i møte med et fiendtlig aristokrati. I 1652 ble d'Artagnan forfremmet til løytnant i Gardes-Françaises, og deretter til kaptein i 1655. I 1658 ble han sekondløytnant i de nylig gjenformede Musketerene. Dette var en forfremmelse, ettersom Musketerene var langt mer prestisjefylt enn Gardes-Françaises.
D'Artagnan ble berømt for sin forbindelse til arrestasjonen av Nicolas Fouquet. Fouquet var Ludvig XIVs finanskommisjonær og søkte å overta Mazarins plass som kongens rådgiver. Fouquet var også en elsker av storslått arkitektur og hyret inn de mest kjente arkitekter og håndverkere til byggingen av hans Chateau Vaux-le-Vicomte. Han feiret ferdigstillelsen med en særdeles ekstravagant fest, hvor alle gjestene ble forært en hest. Kongen følte imidlertid at det storslåtte bygget og feiringen av det tok oppmerksomheten bort fra han. Han mistenkte at en slik prakt bare kunne forklares ved at Fouquet hadde stjålet fra kongens skattkammer, og sørget umiddelbart for at d'Artagnan arresterte Fouquet. For å forhindre at Fouquet skulle benytte seg av høye bestikkelser for å rømme, ble D'Artagnan satt til å vokte han i fire år, helt til Fouquet ble dømt til livstid i fengsel.
I 1667 ble d'Artagnan forfremmet til kapteinløytnant i Musketerene, i praksis kommandant, ettersom den nominelle kapteinen var Kongen. I henhold til hans rang og posisjon kunne han identifiseres ved sin fremtredende burgunder, hvite og svarte livré — fargene til Musketeenes kommanderende offiser. Et annet av d'Artagnans oppdrag var stillingen som guvernør i Lille, som Frankrike erobret i 1667. D'Artagnan var en upopulær guvernør, og lengtet etter å vende tilbake til slagmarken. Han fikk sjansen da Ludvig XIV gikk til krig mot De forente Nederlandene i Den fransk-nederlandske krig. Etter å ha blitt gjeninnkalt til tjeneste ble d'Artagnan drept i kamp den 25. juni 1673, da en muskettkule traff han i halsen under beleiringen av Maastricht. Den franske historikeren Odile Bordaz tror han ble begravet i St. Peter og Paul-kirken i Wolder i Nederland.
Fremstillinger i skjønnlitteratur
Den virkelige d'Artagnans liv ble brukt som basis for Gatien de Courtilz de Sandras' roman Les mémoires de M. d'Artagnan. Senere brukte Alexandre Dumas på sin side Sandras' roman som hovedkilde for sine d'Artagnan-romaner (De tre musketerer, Tyve år etter og Vicomte de Bragelonne), som dekker d'Artagnans karriere fra hans tidlige liv i Gascogne til hans død ved Maastricht. Selv om Dumas visste at de Sandras' versjon var sterkt fiksjonalisert, lot han i forordet til De Tre Musketerer som om memoarene var virkelige, for derved å gjøre romanen sin mer troverdig.
D'Artagnan blir til å begynne med portrettert av Dumas som en hissig ungdom, som prøver å møte Comte de Rochefort og de tre musketerene, Athos, Porthos og Aramis i kamp mann-til-mann. Han blir raskt venner med musketerene, og har en rekke eventyr som bringer han på kant med Kardinal Richelieu, som da var Frankrikes Første Minister. Det ender med at Richelieu blir imponert av d'Artagnan, og gjør han til løytnant i Musketerene. Dette er begynnelsen på hans lange karriere i militær tjeneste, som blir detaljert beskrevet i oppfølgerne til Dumas' berømte roman.
D'Artagnans rolle blant musketerene er en med lederskap (hans dyktighet og smarthet imponerer musketerene stort), men på grunn av sin ungdom og mangel på erfaring betraktes han også som en slags protégé. Musketerene (spesielt Athos) ser han ikke bare som en bestevenn og musketerkollega (tross hans opprinnelige jobb som vaktmann) men som en sønn. De er veldig beskyttende ovenfor han, men vanligvis lar de han ta vare på seg selv på samme måte som de andre.
I andre arbeider
Den franske dikteren Edmond Rostand skrev skuespillet Cyrano de Bergerac i 1897. Etter en av stykkets berømte scener, hvor Cyrano beseirer Valvert i en duell mens han fullfører et dikt, kommer d'Artagnan frem til Cyrano og berømmer han for sin flotte sverdkunst.
I en manga, Belmonde le Visiteur, er d'Artagnan navnet på hoved-antagonisten, sammen med hans venner musketerene.
Kinska
Kinska (ukrainsk Кінська; russisk Конка (Konka)) er en sideelv til Dnipro, og den renner gjennom Kherson oblast i Ukraina.
Lancia Epsilon
Lancia Epsilon (1911–12) er en familiebil fra italienske Lancia.
D’Artagnan
I andre arbeider
I Neal Stephensons Quicksilver blir en historie om d'Artagnans død fortalt av en av rollefigurene, Half-Cocked Jack.
Lancia Epsilon
Den het også 20/30HP (Tipo 58) og erstattet den noe mindre Lancia Delta fra 1911, som også het 20/30HP (Tipo 56).
D’Artagnan
I andre arbeider
I Pokémon-seriene er d'Artagnan representert som en Pokemon-art kalt Keldeo.
Lancia Epsilon
Navnet Epsilon kommer av bokstaven epsilon (ε) i det greske alfabet, hvorfra Lancia hentet flere modellbetegnelser (som Lancia Gamma, Lancia Beta).
D’Artagnan
Film og TV
Blant skuespillerne som har spilt d'Artagnan på film eller TV er:
Lancia Epsilon
Modellene ble solgt med navnet 20/30HP, og det var ikke før i 1919 at Lancia ga de greske bokstavnavn.
Epsilon kom i kort, normal og lang utgave med varierte karosseri. Motoren var som på forgjengeren Delta, en 4-liters rekkefirer (sideventilert) med 60 hestekrefter, koblet til en 4-trinn manuell girkasse.
I 1913 ble Epsilon avløst av Lancia Theta (25/35 HP, Tipo 61).
Hola Prystan
Hola Prystan (ukrainsk Гола Пристань, russisk Голая Пристань, Golaja Pristan) er en by i Kherson oblast (fylke) i Ukraina. Elven Konka (en munningsarm til Dnepr) renner forbi byen.
Golaja Pristan ble grunnlagt i 1709.
Cycreon
Cycreon er en slekt av biller som hører til familien vannkjær (Hydrophilidae).
Utseende
Små (2,6-3,3 millimeter), bredt ovale, halvmatt brunlige vannkjær. Hodet er avrundet sekskantet med nokså små fasettøyne. Pronotum er avrundet. Dekkvingene er rundede med fine punkstriper.
Levevis
De voksne billene lever på blomsterstander av planter i myrkonglefamilien.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Malaysia inkludert Singapore og Borneo).
Systematisk inndeling
Navnet er et anagram av Cercyon.
VK
VK, tidligere kjent som VKontakte (på russisk: Вконтакте) er et russisk nettsamfunn som har oppnådd stor popularitet i den russiskspråklige delen av verden. Her kan brukere registrere seg med navn, bilde, interesser og annen informasjon. Nettstedet ble lansert av Pavel Durov i 2006 og hadde i 2013 over 200 millioner brukerkontoer og et gjennomsnitt på rundt 45 millioner daglige besøkende.
VK ble raskt populært i den russiskspråklige delen av verden og allerede i 2007 passerte de en millioner brukerkontoer. I februar 2013 passerte de 200 millioner brukerkontoer og hadde et gjennomsnitt på 45 millioner besøkende. Det var i april 2013 det nest mest besøkte nettstedet i Russland og lå på 24.-plass over verdens mest besøkte nettsteder. VK har av enkelte blitt omtalt som «den russiske varianten av Facebook».
I 2011 flyttet de fra et russisk til et internasjonalt domene, og endret samtidig navn fra VKontakte til VK.
Cambarus cryptodytes
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i deler av Nord-Amerika.
Taksonomisk plassering
En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013.
Maarrat al-Numan
Maarat al-Numan (arabisk:معرة النعمان) er en vestlig syrisk markedsby ved motorveien mellom Aleppo og Hamah og nær de døde byene i Bara og Serjilla. Byen var kjent som Arra av grekerne i antikken og Marre av korsfarerne. Dagens navn er en kombinasjon av det tradisjonelle navnet og dets første muslimske guvernør Al Numan ibn Bashir, en kompanjong av Muhammed.
Dagens by har et museum med mosaikker fra de døde byene, en moské med minaret som ble gjenoppbygget etter jordskjelvet i 1170, madrassa Abu al-Farawis fra 1199 og rester av borgen fra middelalderen. Byen er også fødested for den arabiske poeten Abu al-Ala al-Maari (973-1057).
Air 26
Air 26 var et flyselskap basert i Luanda i Angola. Flyselskapet ble grunnlagt i 2006, og opererer med innlands passasjer- og fraktflyvninger fra Quatro de Fevereiro lufthavn. Air 26 hadde forbud mot å fly innen EU. I 2010 fikk flyselskapet lisensen inndratt, men fikk den tilbake 31. januar 2011. Selskapet la ned sin virksomhet i 2017 og ble i 2018 fusjonert inn i Air Connection Express.
Alada
Alada Empresa de Transportes Aéreos er et flyselskap basert i Luanda i Angola. Flyselskapet opererer chartret passasjer- og fraktflyvninger fra Quatro de Fevereiro lufthavn.
Wangqing
Wangqing (kinesisk: 汪清县; pinyin: Wāngqīng Xiàn) er et fylke i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina. Det er del av det autonome prefektur Yanbian.
Befolkningen var på 264,465 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Baicaogou (Baicaogou yizhi, 百草沟遗址) ble i 2006 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Eophliantidae
Eophliantidae er en av i alt 11 familier under overfamilien Talitroidea innenfor parvordenen Talitrida (underordenen Bogidiellida), en Senticaudata-gruppe av amfipoder. Gruppens arter lever som bentiske bunndyr og kjennes fra Gammaridea-arter på at de har ulik morfologi i halepartiet. Denne gruppens arter lever i ferskvann, brakkvann eller i havet.
Gruppen ble første gang beskrevet vitenskapelig av Sheard, i 1936. Denne gruppens arter lever i havet på både østlige og vestlige halvkule. Totalt antall arter er om lag 14.
Gruppens taksonomi
Gruppen ble opprettet i 2013. En moderne oppdatering av systematikken gis nedenfor i lys av 2013-revisjonen med basis i WoRMS-databasen.
Cambarus distans
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i Alabama, Kentucky og Tennessee.
Tonghua (Tonghua)
Befolkningen var på 252,103 innbyggere i 1999.
Lockport (Illinois)
Lockport er en amerikansk by som ligger i Will County i Illinois.
Anton Shammas
Anton Shammas (født i 1950) er en palestinsk-israelsk forfatter, dikter, oversetter og professor.
Shammas ble født i landsbyen Fassuta i den nordlige delen av Israel og flyttet til Jerusalem i 1968, der han studerte ved Hebrew University og begynte å skrive dikte på hebraisk.
Shammas utga romanen Arabesques i 1986 på hebraisk. Boken vekket oppsikt fordi den var skrevet av en palestinskættet forfatter, men på hebraisk. Boken er blitt lest som et forsøk på å etablere en identitet som kristen palestiner og israelsk statsborger av en forfatter som er arabisk, kristen og hebraiskspråklig. Shammas er blitt beskrevet som en «israelsk araber» som skriver på hebraisk.
Hypoeschrus
Hypoeschrus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
SHINee
SHINee er en sørkoreansk R & B-gruppe som blir representert av SM Entertainment, som debuterte 25. mai 2008 med singelen «Replay». SHINee består av medlemmene: Onew, Jonghyun, Key, Minho og Taemin. Den 18. desember 2017 begikk et av medlemmene, Jonghyun, selvmord.
Hypoeschrus
Utseende
Middelsstore (12-25 millimeter), avlange, blanke, brunlige trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er rundet, uten tenner på sidene. Dekkvingene er lange og jevnbrede, gjerne med lengdefurer, beina forholdsvis korte.
SHINee
Gruppen har utgitt tre album, fire mini-album, et konsertalbum og diverse singler. I tillegg har de vært med i flere reality-show, vunnet flere priser og holdt en konsertturné. Den 22. juni 2010 debuterte de i Japan, med den japanske versjonen av singelen «Replay».
Hypoeschrus
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Oemini blir ofte slått sammen med Xystrocerini.
Flammen & Citronen
Manuskriptet er skrevet av filmens regissør Ole Christian Madsen, sammen med manusforfatteren Lars K. Andersen. Filmen er løst basert på virkelige hendelser og øyenvitneberetninger fra personer som har opplevd Bent Faurschou Hviid (kjent under dekknavnet Flammen) og Jørgen Haagen Schmith (som Citronen) på nært hold. Flammen og Citronen var med i en av de mest kjente motstandsgruppene, Holger Danske i Danmark under andre verdenskrig og hadde i denne blant annet oppgaven med å likvidere angivere, og de mistet livet i oktober 1944 da de ble drept i aksjoner rettet mot dem fra Gestapos side.
I filmen spilles de to legendariske motstandsfolkene av Thure Lindhardt og Mads Mikkelsen. I andre roller medvirker skuespillerne Stine Stengade, Peter Mygind, Mille Lehfeldt, Flemming Enevold, Jesper Christensen, Malene Schwartz og Lars Mikkelsen, samt en rekke nye navn som Caspar Phillipson, Martin Greis og Thomas Voss. De tyske rollene spilles av blant andre Christian Berkel og Hanns Zischler.
Opptakene til filmen fant sted i tyske Studio Babelsberg. Store deler av filmen ble også tatt opp i København og Praha. Flammen og Citronen er en av de dyreste danskspråklige filmsatsinger noensinne med et budsjett på mer enn 46 millioner danske kroner. Den er produsert av Lars Bredo Rahbek med Morten Kaufmann for Nimbus Film.
Filmen var omdiskutert i Danmark. På den ene side ble den svært populær (700 000 har så langt sett den i Danmark ), på den andre side har historikere påpekt det de ser på som faktiske feil og som en revisjonisme som ikke har grunnlag i virkeligheten.
Priser
Under utdeling av Robertprisen i 2009, mottok filmen priser innen følgende kategorier; Robertprisen for årets kostymedesigner gikk til Manon Rasmussen, Robertprisen for årets sminkør til Jens Bartram og Sabine Schumann, Robertprisen for årets scenograf til Jette Lehmann, Robertprisen for årets lyddesigner til Hans Møller og Robertprisen for årets spesialeffekter ble delt mellom Hummer Høimark, Jonas Drehn og Thomas Busk.
Fabian Rießle
Fabian Rießle (født 18. desember 1990) er en tysk kombinertutøver.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han tok bronse i stor bakke + 10 km, samt sølv i lagkonkurransen.
Han var med på det tyske laget som vant lagkonkurranse, normalbakke under Ski-VM 2015 i Falun.
Under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang tok han sølv i storbakke + 10 km og gull i lagkonkurransen.
Ingmar Meland
Ingmar Meland (født 1966 ) er en norsk filosof. Han har særlig arbeidet med moderne fenomenologi og kulturfilosofi, og i 2011 disputerte med en avhandling om Ernst Cassirers kulturfilosofi ved Universitetet i Bergen. Han er fast ansatt som førsteamanuensis i filosofi ved NTNU, med fast arbeidsplass på Gjøvik. Fra og med høsten 2018 til og med 1. august 2022 var Meland også ansatt som professor II ved Oslomet – storbyuniversitetet, og han har tidligere vært førsteamanuensis i kulturstudier ved Høgskolen i Telemark (nå Universitetet i Sørøstnorge), gjesteforsker ved Göteborgs universitet og førsteamanuensis ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo (AHO), hvor han nå er ansatt som professor II fram til 31. januar 2024. Han har også vært selvstendig næringsdrivende, tilknyttet Høyskolen Kristiania som foreleser i vitenskapsteori, samfunnsvitenskapelig metode og retorikk, og han har i en årrekke vært rådsmedlem i og bidragsyter til Den norske filosofifestivalen i Kragerø.
Woodstock (Illinois)
Woodstock er en amerikansk by som ligger i McHenry County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 35,04 km².
Westmont (Illinois)
Westmont er en amerikansk by som ligger i DuPage County i Illinois.
Karl-August Tiirmaa
Karl-August Tiirmaa (født 7. juli 1989) er en estisk kombinertutøver. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hans beste individuelle resultat var nummer 44 i stor bakke + 10 km.
Westmont (Illinois)
Den har 24,685 innbyggere (2010) og dekker et areal på 13,22 km².
Dragostea Din Tei
«Dragostea Din Tei» («Kjærlighet fra lindene») er den mest kjente singelen av den moldovske popgruppen O-Zone, sunget på rumensk. Den mottok positive vurderinger fra kritikere og nådde førsteplass på Eurochart Hot 100, hvor den holdt seg i 12 uker mellom juni og begynnelsen av september 2004.
Zion (Illinois)
Zion er en amerikansk by som ligger i Lake County i Illinois.
Den har 24,413 innbyggere (2010) og dekker et areal på 25,49 km².
Hakainde Hichilema
Hakainde Hichilema (født 4. juni 1962 i Hachipona nær Monze i Nord-Rhodesia) er en zambisk politiker (United Party for National Development, UPND) og forretningsmann. Han ble 24. august 2021 utnevnt som Zambias femte valgte president. Hichilema vant presidentvalget 16. august 2021 med 59 % av de avgitte stemmene. Valget i 2021 var hans sjette forsøk på å bli valgt som Zambias president.
Ayla Shatz
Ayla Shatz (Ayla Adams født 1989) er en svensk artist og musikkprodusent innen hiphop og reggae. Ayla vokste opp i Malmö og brgynte tidlig å spille forskjellige instrumenter, men også å produsere musikk allerede i tenårene. Hun begynte å turnere sammen med Faela og Chalao, to Malmøbaserte band, i 2008. Senere gikk hun på musikkfolkehøyskolen Spinneriet i Malmö i en hiphopinnrettet utdannelse, der blant annet artistene Cleo og Promoe underviste. Der ble hun medlem av musikkollektivet Femtastic, ett nettverk startet for å fremme kvinnelige artister. I 2014 slapp hun sitt debutalbum Ayla Shatz.
London County Council
London County Council var det høyeste regjerende organ i grevskapet London fra 1889 til 1965. Det var også det første folkevalgte lokalstyre som omfattet hele London.
Ayla Shatz
2020 vant Ayla en pris for "Årets Rytm" på Manifestgalan för albumet Klarspråk.
London County Council
Fylkestinget ble opprettet som et resultat av Local Government Act i 1888, og ble gjennomført grunnet en rekke skandaler som involverte Metropolitan Board of Works (MBW). Det var også fremmet av et generelt behov for å opprette en kompetent styring av byen, i stand til å ha langsiktig strategi og opprette effektive tjenester. Det ble erstattet av Stor-London fylkesting som følge av London Government Act som ble vedtatt i 1963. Det omfattet det som i dag utgjør Indre London, og ble erstattet av Stor-London fylkesting i 1965. London fylkesting var i sin tid det største, viktigste og mest ambisiøse fylkesting noe sted.
Ayla Shatz
Diskografi
Album
London County Council
Historie
På 1800-tallet omfattet City of London Corporation bare en liten del av Londons bykjerne. I 1855 fikk Metropolitan Board of Works en viss politisk makt i bykjernen; dens representanter var imidlertid ikke folkevalgte, men ble utnevnt av embedsmenn i den engelske kirke. Mye av den politiske makten var derfor konsentrert i prestegjeldene og i fylkene Middlesex, Essex, Surrey og Kent.
Opprettelsen av London fylkesting i 1889, som en del av gjennomføringen av Local Government Act av 1888, ble tvunget frem av en serie med skandaler i Metropolitan Board of Works. Datidens konservative regjering var motstandere av å opprette et sentralisert bystyre for hele London. Dens samarbeid med det liberale unionistpartiet i elektoratet, førte dem likevel til å støtte opprettelsen av institusjonen.
Ayla Shatz
Diskografi
Singler
London County Council
Historie
Like etter opprettelsen av London fylkesting, foreslo Royal Commission on the Amalgamation of the City and County of London en videre sammenslåing med City of London. Dette skjedde ikke, men forslaget ble modifisert og førte i 1900 til dannelsen av 28 administrative distrikter i byen. Et slikt distrikt kalles en Metropolitan borough. Disse distriktene erstattet en rekke tidligere lokale bystyrer.
Fylkestinget overtok oppgavene til Metropolitan Board of Works, og fikk i tillegg ansvar for utdannelse, byplanlegging og allmennyttige borettslag.
Før 1903 ble representanter i fylkestinget valgt inn fra Londons skolestyre, som dermed både satt i skolestyret og i fylkestinget. I 1903 overtok fylkestinget skolestyrets oppgaver, og i 1904 ble C. W. Kimmins utnevnt til utdanningsminister.
Ledere av Londons fylkesting
Posten som leder av fylkestinget ble ikke formelt anerkjent før i 1933. Denne tabellen viser også lederne for de politiske majoritets-partiene før dette tidspunktet.
Vollgata (Hole)
Vollgata (53-331, 30-176) er en vei på Steinssletta i Hole og Ringerike kommune.
Vollgata går østover fra Holeveien (E16), midt på Steinssletta i Hole kommune. Den dreier nordover, og ender opp i Åsaveien i Ringerike kommune. Loreveien og Myragata er stikkvei fra Vollgata. Veien har spredt bebyggelse, og ligger cirka 100 meter over havet.
Saint Kitts og Nevis under VM i friidrett 2013
Saint Kitts og Nevis deltok under VM i friidrett 2013 i Moskva i Russland fra 10–18. august 2013 med 6 utøvere.
Resultater
(q – kvalifisert, NM – ikke noe gyldig resultat, SB – årsbeste)
Janis Bjørn Kanavin
Janis Bjørn Kanavin (født 25. desember 1951) er en norsk diplomat. I 2011 ble han utnevnt til Norges ambassadør i Tyrkia. Kanavin har vært ambassadør i både Pakistan og Afghanistan, samt generalkonsul i Hongkong.
Seranambia
Seranambia er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Huinan (Tonghua)
Huinan (kinesisk: 辉南县; pinyin: Huīnán Xiàn) er et fylke i provinsen Jilin i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Tonghua.
Seranambia
Utseende
Middelsstore, avlange, sylindriske, metallisk fargede praktbiller.
Huinan (Tonghua)
Befolkningen var på 356,272 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Storkommuner:
Kommuner:
Seranambia
Utbredelse
Artene er utbredt på Madagaskar.
Cambarus dubius
Cambarus dubius  eller «upland burrowing crayfish» er en art av ferskvannskreps eller «hulekreps» av slekten av ferskvannskreps (familie Cambaridae, orden Reptantia) som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Dette er en av i alt om lag 100 arter i slekten med det som på engelsk kalles enten bare «crayfish», eller «cave crayfish».
Utbredelsen er begrenset med forekomster i elver og innsjøer i Kentucky, Maryland, Nord-Carolina, Pennsylvania, Tennessee og Virginia.
Datian
Datian (kinesisk: 大田县; pinyin: Dàtián Xiàn) er et fylke i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Sanming.
Befolkningen var på 362,566 innbyggere i 1999.
New Lenox (Illinois)
New Lenox er en amerikansk by som ligger i Will County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 41,58 km².
Huntley (Illinois)
Huntley er en amerikansk by som ligger i McHenry County i Illinois.
Kongerød ungdomsskole
Kongerød ungdomsskole er en ungdomsskole i Skien. Skolen ble grunnlagt i 1971, og er i 2012 bygget opp igjen etter at den ble totalskadet i brann 16. mars 2008.
Aksel Airo
Aksel Fredrik Airo (født Aksel Fredrik Johansson 14. februar 1898, død 9. mai 1985) var en finsk general, generalkvartermester og politiker for Samlingspartiet.
Airo studerte ved École spéciale militaire de Saint-Cyr og École superieure de guerre i Paris på 1920-tallet. Han planla den finske militærområdeinndelingen i slutten på 1920-tallet.
I 1933 ble han sjef for generalstabens operative avdeling og sekretær i forsvarsrådet. Airo ble i 1939 befordret til generalkvartermester og senere i 1942 til generalløytnant.
Under vinterkrigen (1939-1940) og fortsettelsekrigen (1941-1944) var han sammen med marskalk Gustaf Mannerheim ansvarlig for Finlands krigføring. Han etterfulgte Mannerheim som generalstabssjef 1944. Airo ble etter krigen opptatt i to år med Valpo, i den så kalte våpenlagersaken, men ble ikke dømt. Han var riksdagsmedlem for Samlingspartiet 1958-1966.
Michaelus
Michaelus er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Utseende
Små til middelsstore stjertvinger med litt spisse og smale forvinger og én tynn stjert på bakvingen. Hannens overside er skinnende blå eller blåfiolett med svarte ytterkanter, og en liten, oval, brun grop på forvingen. Hunnen er brunaktig med skinnende blå felter i vingenes indre del. Undersiden er brunlig med hvite flekker (som gjerne danner et uregelmessig tverrbånd) og en oransje flekk på bakvingen.
Utbredelse
Disse artene lever i Mellom- og Sør-Amerika, fra Mexico i nord til det sørlige Brasil i sør.
Edwardsville (Illinois)
Edwardsville er en amerikansk by som ligger i Madison County i Illinois.
Den har og dekker et areal på 53,01 km².
Zongyang
Zongyang (kinesisk: 枞阳县; pinyin: Zōngyáng Xiàn) er et fylke i provinsen Anhui i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Anqing.
Homer Glen (Illinois)
Homer Glen er en amerikansk by som ligger i Will County i Illinois.
Zongyang
Befolkningen var på 946,032 innbyggere i 1999.
Administrative enheter
Storkommuner: Kommuner:
Homer Glen (Illinois)
Den har 24 220 innbyggere (2010) og dekker et areal på 57,91 km².
Asiamesterskapet i friidrett innendørs 2018
60 meter
Heats – 1. februar Finale – 1. februar
400 meter
Heats – 1. februar Finale – 2. februar
800 meter
Heats – 1. februar Finale – 2. februar
1500 meter
3. februar
3000 meter
1. februar
60 meter hekk
Heats – 2. februar Finale – 3. februar
4 × 400 meter stafett
3. februar
Høydehopp
1. februar
Stavsprang
2. februar
Lengdehopp
Heats – 1. februar Finale – 3. februar
Tresteg
3. februar
Kulestøt
2. februar
Sjukamp
1–2. februar {{legend|#F2F5A9|Høyeste score i hver øvelse er markert i gult|border=solid 1px #AAAAAA}}
60 meter
Heats – 1. februar Finale – 2. februar
800 meter
1. februar
60 meter hekk
2. februar
Lengdehopp
3. februar
Tresteg
1. februar
Femkamp
3. februar {{legend|#F2F5A9|Høyeste score i hver øvelser er merket i gult|border=solid 1px #AAAAAA}}
Grefsheim
Grefsheim er en storgård (tidligere krongods og adelig setegård) på halvøya Nes, som ligger i Mjøsa, i Ringsaker kommune. Den er på over fire tusen dekar og dagens hovedbygning ble bygget opp rundt 1830 efter en brann. Det er mulig at navnet kommer av det norrøne grefsi (grev, hakke).
Gamle dager
Grefsheim hadde i middelalderen og tidlig nytid mange framtredende adelige eiere, som Magnhild Oddsdatter, Knut Alvsson, Gørvel Fadersdatter (Sparre) og Hannibal Sehested.
Grefsheim Gård ble første gang nevnt i skrifter i 1313. I 1450 var gården eid av Sigurd Skaktavl. Samme året han gifta seg med ho Magnhild Oddsdatter Finnen. Etter Sigurds død i 1457 blir Magnhild gift med riksråd Alv Knutsson (1420–1496 ) av adelsslekten Tre Rosor. Gården ble dermed en setegård for norsk høyadel. Sønnen, han Knut Alvsson (1455–1502) overtar, men blir drept på Akershus av Henrik Krummedike.