cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Induskulturen
Historisk sammenheng og lingvistisk tilknytning
Det har blitt foreslått at befolkningen i induskulturen tilsvarte lingvistisk urdravidiske språk, og at oppløsningen av urdravidisk tilsvarte oppløsningen av sen harappansk kultur. I dag er den dravidiske språkfamilien konsentrert hovedsakelig i det sørlige India og det nordlige Sri Lanka, likevel finnes fortsatt lommer over hele resten av India og Pakistan av (språket) Brahui, noe som har gitt tiltro til denne teorien. Den finske indologen Asko Parpola har konkludert med at ensartetheten i inskripsjonene til induskulturen utelukker enhver mulighet for at det var omfattende bruk av forskjellige språk, og at en tidlig form for et dravidisk språk må ha vært språket til induskulturen. Imidlertid er teorien om urdravidisk språk langt fra etablert og det harappanske språk har fortsatt å forbli ukjent den dag i dag. Likevel finnes et antall hypoteser: Urdravidisk, urmundiske språk (eller Para-Munda) og en «tapt språkrekke», kanskje beslektet med eller forgjenger til Nihali-språket,
Rott
Rott er den største øya i Sola kommune i Rogaland fylke, med et flateinnhold på 1,51 km².
Rott er en grunnkrets i Sola, og har to bofaste personer (2018).
Øya er kjent for sitt rike fugleliv.
Rott var også aktuell øy for NRK drama-innspilningen "Himmelblå".
Eksterne lenker
Den sagnomsuste øya Rott
Fjellbekk
Fjellbekk er en cocktail bygget over is i longdrinkglass med like deler vodka og akevitt.
Fjellbekk inneholder:
Helles i rekkefølge i et longdrinkglass, og toppes med Sprite. Pynt med sitronskive eller en limeskive og eventuelt et cocktailbær.
Tidligere ble det brukt en dash grønn curacao for å få litt farge.
Den Houenske Margaretastiftelse
Den Houenske Margaretestiftelse, ofte forkortet til Margaretestiftelsen, ble opprettet ved en pengegave fra Anton Christian Houen til Arendal kommune i 1891. Stiftelsen er oppkalt etter Houens mor og tanken var at det skulle bygges aldershjem og parkanlegg. Pengegaven var på kr 200 000.
Hjemmet skulle være for hæderlige gamle Mænd og Kvinder af mindst sexti Aars alder, som ikke længer kan erhverve sit tilstrækkelige Udkomme og som ikke hadde nær paarørende familie til at tage sig af de. Det skulle bygges på et sted som var landligt smukt, fuldkommen sundt og frit beliggende. Anlegget skulle være en prydelse for Arendal.
Stiftelsen søkte i flere år etter et passende sted i Arendalsområdet. I 1904 falt valget på Åsen i Barbu, mellom Gamle Songevei og Kystveien. Det var et sted med vakker utsikt mot Galtesund, Arendals innseilingsled.
Parkanlegget
Arbeidet med parkanlegget begynte fort etter kjøpet i 1904, under ledelse av Ivar Stæger-Holst (1874-1948), senere bygartner i Arendal. Stæger-Holst utførte også reguleringsarbeider ved Arendal kirkegård og anla senere Naturparken på og rundt Fløyheia. Resultatet ble en vakker park med vannbassenger, skulpturer, gressplener, blomsterbed og lekeplass. Parken ble fort en attraksjon for byens innbyggere. Det ble arrangert konserter og andre tilstelninger og parken ble mye besøkt.
Vi vet ikke sikkert når parkanlegget ble ferdig, men det var senest i 1908. Den 31.januar 1908 finner vi nemlig følgende annonse i Agderposten: ''Mod at fungere som Tilsynshavende ved den Houenske Margarete Stiftelses Parkanlæg kan et helst ældre Ægtepar uden Smaabørn faa leie fra April Flyttetid det Stiftelsen tilhørende Hus med Kjøkkenhave. Aarlig Leie Kr. 150. Man henvende sig til Hr. Kjøbmand Joachim Larsen.''
Den opprinnelige parken er i dag sterkt beskåret, til tross for at det i stiftelsens statutter står at en må sikre eiendommen mot at framtidig bebyggelse forstyrrer den landlige idyll.
En del av parken forsvant ved bygging og utvidelse av aldershjemmet og noe har blitt parkeringsplass, privat uteområde og byggegrunn for ABBL / Kuviga Borettslag.
Vestre del av parken var sterkt tilgrodd, men har blitt rustet opp i senere år og er nå en egen park som heter Åsenparken.
Aldershjemmet
Stiftelsens arkiv befinner seg på Kuben museum og arkiv.
Hans Egede
Bakgrunn og oppvekst
Han var sønn av Poul Hansen Egede og Kirsten Jensdatter Hind. Faren var prestesønn fra Danmark som hadde flyttet til Norge og funnet stilling som sorenskriver på Harstad-gården.
Poul Hansen Egede flyttet til Harstad i 1670. Der hadde han fått jobb som betjent i Senjen fogderi. Han rykket opp i systemet og ble først sorenskriverfullmektig før han 31. desember 1679 fikk beskjed om at han skulle overta stillingen som sorenskriver. I 1680 giftet han seg med Kirsten Jensdatter Hind, datter av Jens Pedersen Hind som var sorenskriveren han overtok stillingen til. Overgangen mellom svigerfar og svigersønn gikk gradvis. Egede fikk det fulle ansvaret fra 1684 og var sorenskriver fram til sin død i 1706. I 1687 kom det en lov som gjorde ham til enerådende dommer, et verv han skal ha skjøttet bra.
Hans Egede ble født i Harstad og døpt i Trondenes kirke. Han fikk først undervisning av Peder Hind, som var onkelen hans. Peder Hind var kapellan i Sand, som lå under Trondenes. Deretter ble han undervist av Niels Schielderup, som var prest på Hamarøy. Schieldrerup gav ham et svært godt vitnemål, og i 1704 dro Egede til Universitetet i København for å studere teologi.
Hans Egede startet teologistudiet i april 1704 og fullførte det på så kort tid som mulig, noe som gjorde at han ble uteksaminert allerede i august 1705. Han fikk karakteren mediocrem, eller middels, og sa selv at resultatet «ikke kan glede en eneste en, heller ikke meg selv». Etter studiene vendte han hjem igjen og fungerte som huslærer for sine to yngre brødre, Jens og Christian, i to år.
Ekteskap og embede i Vågan
I 1707 giftet Hans Egede seg med Gjertrud Nielsdatter Rasch. Han var da 21 år, mens hun var 34 år gammel. Rasch kom fra Kvæfjord og tilhørte den samme kretsen av embedsfamilier som Egede. Hun var datteren til Niels Nielsen Rasch, som var bondelensmann i Kvæfjord tinglag, og Nille Nielsdatter. Faren drev også en stor gård i tillegg til jektefart. Man vet ikke hvordan Egede og Rasch møttes, men denne type ekteskap mellom medlemmer av embeds- og handelsfamilier der ektefellene hadde relativt ulik alder var ikke uvanlig på denne tiden.
Birgitte Grimstad
Birgitte Grimstad (født 15. desember 1935 i København) er en norsk visesanger.
Hans Egede
Ekteskap og embede i Vågan
25. juni 1707 fikk Egede embedet som kapellan i Vågan i Lofoten. Det var på denne tiden vanlig at enken etter den forrige presten giftet seg med neste prest som kom, og på den måten fikk sikret seg for alderdommen. Siden Hans Egede allerede var gift da han flyttet til Vågan, kunne ikke presteenken Dorothea de Fine gifte seg med ham. Dette kan ha vært en medvirkende årsak til konflikten som senere oppstod mellom Egede og presten i Lødingen, Jacob Parelius, da Parelius brukte å bo hos de Fine når han hadde gudstjenester i Vågan. Striden mellom disse to skulle prege Egedes tid i Lofoten.
Hans Egede begynte som kapellan i Vågan, som lå under Lødingen prestegjeld. Sognepresten satt i Trondheim, og presten i Lødingen hadde titelen «visepastor». Dette gjorde at inntektene fra prestegjeldet ikke gikk til presten i Lødingen, men til Trondheim, og visepastoren måtte få inntekter på andre måter enn det som var vanlig. Det var derfor bestemt at visepastoren skulle ha gudstjeneste i Vågan hver søndag under Lofotfisket, noe som skulle sikre inntekter. Da Egede kom til Vågan, hadde det lenge vært protester mot denne ordningen, da lokalbefolkningen ikke ville betale for en som ikke var «deres» prest.
Birgitte Grimstad
Hun arbeidet i flere år som TV-produsent i NRK, blant annet med en rekke barneprogrammer. . Hun er mest kjent som visesanger med en omfattende konsertkarriere i Norge og Danmark, men også ellers i Europa og USA. Sammen med Åse Kleveland, Lars Klevstrand og Lillebjørn Nilsen utgjorde hun visegruppa Ballade!. Et omfattende repertoar inkluderer både middelalderballader, folkeviser, protestviser og kirkemusikk.
Hans Egede
Ekteskap og embede i Vågan
Da gudstjenesten skulle starte, stoppet Egede Parelius fra å gå til alteret og insisterte på å holde gudstjenesten selv, til tross for protester fra både visepastoren og prosten. Parelius klagde i ettertid Egede inn for prosteretten, og 6. juni ble prosteretten satt. Egede angrep der både Parelius og Dorothea de Fine, noe som gjorde forholdet til Parelius ytterligere anstrengt. Retten fant til slutt at begge prestene hadde utvist uforstand, men Egede ble dømt til å betale en bot på 4 riksdaler samt 20 riksdaler i saksomkostninger.
I oktober 1708 begynte tanken om å dra til Grønland å vokse fram i Egede, etter at han hadde lest Peder Claussøn Friis' Norrigis Bescrifuelse. Han tenkte i utgangspunktet å finne etterkommere etter norrøne bosettere der og skrev i 1710 brev til biskopene i Bergen og Trondheim, der han tilbød seg å dra til Grønland som prest. Biskopene kunne ikke sende ham, selv om de var positive. De viste til økonomiske vanskeligheter på grunn av krigen landet var en del av. Han skrev derfor til kong Frederik 4 året etter med samme tilbud, uten at det ble noe av det denne gangen heller. Egede så seg kallet av Gud til å omvende hedninger og føre kirken til «verdens ende», og han mente at Danmark-Norge hadde et særlig ansvar for Grønland og innbyggerne der. Han trodde nemlig innbyggerne på Grønland var tidligere norrøne kristne som på grunn av lang tids adskillelse fra kirken hadde glemt kristendommen.
I 1712 tilbød Egede seg å ta all prestetjeneste i Vågan, mot at han fikk halvparten av fisken. Dette gikk ikke Parelius med på, men han tilbød Egede å ta halvparten av de gudstjenestene som hørte til presten i Lødingen, mot en tredjedel av fisken. Egede gikk sannsynligvis med på dette, selv om saken aldri ble bekreftet fra noen overordnede i systemet.
I 1714 stod det ferdig en ny kirke i Vågan. I forbindelse med den nye kirken blusset det opp til ny strid rundt Egede og Parelius. I romjulen 1713 fikk Parelius et brev fra seks av de fremste mennene i Vågan, der de skrev at Hans Egede hadde tålt for mye urett fra Parelius, og at Parelius ikke lenger var velkommen i kirken i Vågan. Da mennene ble konfrontert med innholdet i brevet, var det bare en av dem som stod fast på det som stod der. Det kom også fram at brevet var skrevet av Hans Egede selv.
Jacob Parelius møtte, til tross for brevet han hadde mottatt, opp i den nye kirken i Vågan for å holde gudstjeneste 17. februar 1714, den første under lofotfisket dette året. Egede møtte også opp for å forrette gudstjenesten. Han stilte seg ved alteret da gudstjenesten startet, men Parelius tok ordet og fremførte den første bønnen i gudstjenesten, før han spurte Egede hvorfor han var der. Egede svarte at han ikke lenger godtok at Parelius gjorde tjeneste i Vågan, og spurte forsamlingen om de var enig med ham. Jens Christensen Hasselberg, den eneste av underskriverne i brevet som i ettertid stod ved innholdet, tok da ordet og forsvarte Egede. Parelius skal da ha truet Hasselberg med gapestokk og skjelt ut Egede, før han forlot alteret og overlot resten av gudstjenesten til Hans Egede. Han holdt seg også vekke fra Vågan i de følgende ukene.
Parelius dro direkte fra konfrontasjonen med Egede til Steigen, der prosten hadde sete. Allerede 19. februar ble det stevnet til prosterett. Denne ble satt 9. mars på Dorothea de Fines gård. Egede ble dømt til å betale 2 riksdaler, og boten skulle i sin helhet gå til fattige presteenker. Parelius skulle ha resten av gudstjenestene under fisket, og de to prestene skulle deretter dele gudstjenestene slik de hadde blitt enige om i 1712. Til slutt bad retten «de to smukke Mænd omgaaes efterdags med al den Kierlighed, som Ordensbrødre sømmer og ikke anstaaer att give Forargelse paa nogen Sted.»
Blant folk i området var det delte meninger om hvem av de to prestene som hadde rett. Blant de lokale fiskerne i Vågan hadde mange sympati med Egede, kanskje særlig fordi det lenge hadde vært ønske fra denne gruppen å endre måten gudstjenestene ble fordelt mellom prestene under lofotfisket. Blant de velstående i området var det derimot Parelius som fikk støtte. I denne gruppen fant man blant annet prostens bror og også andre viktige menn. Konsekvensen av striden ble dermed at Egede hadde lagt seg ut med mange av de viktigste personene i området.
Hans Egede hadde i lang tid ønsket å forlate Vågan og dra til Grønland. Gjertrud var negativ til dette og mente at han «vilde styrte baade sig selv og hende udi all Ulycke» med dette. Etter sammenstøtet i 1714, kan det derimot virke som om også hun ønsket å dra fra Vågan og støttet mannen hans planer. I 1715 skrev Egede skriftet En skrift- og fornuftgrundet Resolution og Erklæring om de Objectioner og Forhindringer angaaende det Forsæt til de hedenske Grønlænderes Omvendelse for å overbevise motstandere av planene hans om at det var en god ide, og få støtte fra Misjonskollegiet. Dette førte ikke fram, og i 1717 søkte han avskjed fra stillingen før han sammen med Gjertrud flyttet til Bergen i 1718 for å forsøke å få kjøpmennene i byen til å starte et handelskompani med Grønland som mål, der han selv skulle være utsending.
Tiden i Bergen
At Egede-familien dro til Bergen, var naturlig, da byen i mange år hadde vært ledende på sjøfart og fangst i området. I tiden før Egede kom til Bergen, hadde derimot de bergenske sjøfolkene blitt presset ut av sjøfolk fra Holland, og det var ikke stor stemning i byen for å satse på dette risikofylte farvannet. Krigen førte i tillegg til de naturlige utfordringene at risikoen ble ytterligere forverret, og byen var rammet av en økonomisk depresjon.
Da han kom til byen satte han igang et arbeid for å vekke interesse blant folk for misjon til Grønland kombinert med å etablere en handelsplass og koloni der. Han fikk stor oppmerksomhet, selv om folk reagerte både positivt og negativt på tankene hans. Noen mente han var gal, mens andre hadde sympati med tankene hans.
Han oppnådde i begynnelsen ingenting, til tross for brennende appeller der han vendte seg både til dem som ville spre evangeliet og dem som ønsket økonomisk gevinst. Ekspedisjonen han argumenterte for krevde relativt store investeringer, og konjunkturene var på dette tidspunktet på de aller laveste. Enkelte av de som hadde erfaring med Grønland sa likevel at om de fikk støtte av kongen, kunne de kanskje være villige til å sende et skip.
Dette gjorde at Egede i 1719 dro til København for å legge fram saken der. Han fikk Thomas von Westen til å legge frem saken for Misjonskollegiet, og fikk også legge saken fram for kongen. I et skriv til kongen argumenterte han med at Grønland hadde blitt befolket fra Norge, og derfor alltid hadde hørt under den danske kongen. Det var derfor naturlig å etablere seg der igjen så ikke andre nasjoner skulle få de økonomiske ressursene, og dette i tillegg «dreide seg om Guds æres utbredelse og ville folks opplysning og omvendelse». Han bad ikke kongen om direkte støtte, men om privilegier lik de andre handelskompanier hadde fått samt kirkekollekt.
Egede lot seg ikke knekke av motgangen, og fremholdt stadig at dette ikke handlet om å tjene penger, men om å frelse mennesker og anlegge en koloni. Til slutt fikk han overtalt noen kjøpmenn til å finansiere planene hans, under forutsetning av at kongen både gav dem monopol på handel på Grønlands vestkyst, og la ned forbud mot at andre i det hele tatt fikk seile dit. En viktig person i denne prosessen ble rådmann Magnus Schiøtte som fikk samlet noen av de rikeste kjøpmennene til et investeringsmøte hjemme hos seg. 4. juni 1720 ble det sendt brev til kongen angående stiftelsen av «Bergenske Grønlandskompani». I tillegg til monopol og forbud for andre seilende, bad man også om diverse tollempelser, samt at det ble sendt en garison soldater på 30 mann til øyen. Egede sendte også et eget brev der han bad om personlig, økonomisk støtte fra kongen. Han gikk også personlig til biskopen, prestene i byen, kjøpmenn og embedsmenn og bad dem om å støtte ekspedisjonen økonomisk. 48 personer forpliktet seg på tilsammen 5100 riksdaler av de 12-16000 riksdalene man trengte. 22 av disse forpliktet seg også til å dekke et eventuelt underskudd når ekspedisjonen kom hjem igjen. Mange av dem som investerte i ekspedisjonen sa at de ikke ventet noe økonomisk gevinst, men så på det hele som en form for religiøst offer.
I januar 1721 ble det dannet et interesseselskap, og man satte ned et styre. Skipet «Haabet» ble kjøpt inn for 1550 riksdaler, og forsterket for ytterligere 356. Tanken var at man skulle seile til Grønland og etablere en koloni som skulle få et økonomisk grunnlag gjennom handel og fangst. Om flere interessenter meldte seg, skulle man utvide til også å drive med hvalfangst. Mannskap til ekspedisjonen ble hyret inn. Over førti personer var planlagt å overvintre på Grønland. Av disse var det håndverkere av ulikt slag og tre kvinner som skulle stå for husholdningen. «Haabet» ble satt under styrmann Selgen Dahl som hadde et mannskap på 11 mann. Hartvig Hansen Jentoft ble ansatt som bokholder og handelsmann for kolonien. Det ble også gjort store innkjøp av utstyr man trengte å ha med seg.
Den ventede støtten fra kongen lot vente på seg, og Egede skrev 11. februar et brev til Missionskollegiet og bad om hjelp fra dem for å få støtten. 21. februar behandlet Kommercekollegiet brevet fra bergenskompaniet. De støttet dem i deres ønsker, bortsett fra at de var skeptiske til å forby andre å seile i området før landet var blitt kolonisert. Også styresmaktene i Bergen støttet ønskene fra selskapet.
I Bergen fortsatte forberedelsene. En hukkert og en galliot ble anskaffet. Hukkerten for å drive hvalfangst i Diskobukten, og gallioten for å følge «Haabet» og drive rekognosering. 28. april forlot hukkerten Bergen med kurs for Grønland, og noen dager senere fulgte de to andre skipene etter.
Grønland
«Haabet» forlot Bergen 2. mai 1721 med 46 mennesker ombord, men kom seg først ikke lenger enn et lite stykke ut av byen. De kunne ikke legge ut på havet før 12. mai. 4. juni så de sørspissen av Grønland, men på grunn av dårlig vær og mye is kom de seg ikke i land før 3. juli. De kastet da anker med øyen Kanag som ligger utenfor det nåværende Godthaab. Øyen fikk navnet «Haabets Ø», og de satte straks i gang med etableringen, siden det allerede hadde blitt sent på sommeren. Kort tid etter ankomst ble hvalfangstskipet sterkt ødelagt av en storm utenfor Kapp Farvel, og var ikke brukende til hvalfangst i to måneder, noe som gjorde at denne inntektskilden forsvant for ekspedisjonen.
Lokalbefolkningen var nysgjerrige på de nyankomne, og særlig på Egede og prestedrakten hans. Denne gikk han med hele tiden. De var også overrasket over at det var kvinner og barn sammen med mennene i ekspedisjonen. Hans Egede så på de innfødte som ynkverdige, siden de ikke kjente Gud, og han ble nedtrykt av at han ikke kunne kommunisere med dem og fortelle dem om kristen tro.
9. juli var det første huset, et lagerhus av torv og stein, ferdig. Planen var å drive handel med de innfødte, men hollandske skip hadde kommet dem i forkjøpet, og det var derfor ingenting å handle. 21. juli vendte galloiten tilbake til Bergen uten varer. Den kom fram 18. september, og meldte at ekspedisjonen var framme og hadde møtt vennlige innfødte.
Egede selv ble ikke knekt av motgangen, og skrev til Bergen etter mer forsyninger og støtte. I Bergen ble forespørselen møtt med velvilje, siden «foretagende var begynt og bygget på Guds hjelp», og i løpet av høsten og våren i 1721/22 ble det samlet inn nesten 4000 riksdaler for å støtte ekspedisjonen på Grønland. Våren 1722 dro to skip fra Bergen til Grønland med forsyninger og flere folk. Skipene hadde store problemer med å nå fram på grunn av mye is i havet. 26. mai skrev Egede i dagboken sin at han var veldig i tvil om det var mulig å bli på Grønland, eller om han måtte reise hjem. Provianten de hadde hatt med seg våren før var da i ferd med å gå tom. Henvendt til Gud skrev Egede: «Hvi lider dette til din Ære og disse arme Menneskers Oplysnings hensigtende Foretagende saa svare Anstød og Forhindringer?»
Ikke før 8. juni kom skipene til Haabets Ø. De hadde med seg proviant og andre varer, og fikk i retur en statusopptatering fra Egede. Han kunne fortelle at det var få gode utsikter til å tjene penger. Hvalfangsten så ikke ut til å være noe å satse på, og man hadde ikke så gode varer å handle med som hollenderne, så det var også dårlig utbytte fra handel. Han sa han skammet seg over å be om mer penger, men mente det var synd om det Gud hadde startet skulle strande på grunn av pengemangel, og bad derfor om at investorene måtte fortsette å støtte ham. Han mener også at Gud vil hjelpe dem gjennom problemene, siden det ifølge ham ikke handlet om menneskers ære og økonomi, men om Guds ære.
I leiren på Grønland begynte man å forsøke å bedre på situasjonen. Alle skipene ble sendt hjem til Bergen for å spare penger i lønn til mannskapet. Med seg hadde de hvalfangstutstyret, siden dette ikke ble brukt, men handelsvarer hadde de dårlig med. Man hadde også funnet ut at leiren lå dårlig til, og begynte å se seg om etter en ny base på fastlandet og lenger inne i fjorden. Da skipene hadde dratt i løpet av sommeren var det bortsett fra Egedes familie 18 menn og to kvinner igjen i bosetningen.
I Bergen klarte man til tross for de dårlige nyhetene å samle inn nesten 1300 riksdaler denne høsten, og sendte samtidig et nytt brev til kongen der man bad om støtte. I januar 1723 klarte man å skaffe nye 2040 riksdaler til veie for Egede.
16. februar 1723 fikk kjøpmennene i Bergen nytt håp. Da fikk de brev fra kongen, datert 5. februar, der han gav det bergenske grønlandskompani privilegier som lå nært de privilegiene de danske hansdelskompaniene til For- og Vest-India hadde. Kompaniet fikk hele Grønland til fri disposisjon i minst 25 år, tollfritak for handel til og fra Grønland samt fritak for skipsavgifter, fullstendig monopol på grønlandshandel for danske undersåtter samt særretter for personer som var lenge tilsatt i kompaniet på Grønland. De fikk også tillatelse til å opprette et lotteri kongen regnet med ville skaffe dem 50 000 riksdaler.
Investorene i Bergen satset nå store penger. Det ble tatt opp lån, og tre nye skip ble kjøpt: en hvalfangstskute, et handelsskip og et skip som passet til å gå langs kysten av Grønland. Skipene ble sendt avgårde med nye forsyninger, blant annet korn man skulle forsøke å dyrke samt en mengde gårdsdyr. Overfarten ble hard, og de fleste av dyrene døde underveis og det minste skipet forsvant med hele mannskapet. 19. juni kom det første skipet fram, og med dette fikk også Hans Egede beskjeden om kongens bestemmelse. På skipene som kom over var studenten Albert Top en av dem som var med. Han ble etter hvert en av Egedes nære medarbeidere, og viste seg å ha lett for å lære seg grønlandsk språk.
Egedes skrev brev til Bergen, og bad om å bli avløst som overhode for kolonien, da han mente at denne oppgaven gjorde at han ikke kunne konsentrere seg om forkynnelsen som var hans egentlige grunn til å være der. Han fortalte også at han mente bosetningen burde flyttes inn i fjorden, der han mente det lå bedre tilrette for bosetning. Sammen med brevet hadde skipene som vendte tilbake til Bergen om høsten bare med seg varer for 1100 riksdaler. Den økonomiske situasjonen for kompaniet var dårlig.
Den anstrengte økonomien stoppet imidlertid ikke kompaniets ledelse i Bergen. Våren 1724 ble den til da dyreste ekspedisjonen sendt avgårde. Tilsammen kostet det 16 000 riksdaler å utruste ekspedisjonen. Man prøvde seg på en ny bosetning, men den måtte oppgis året etter. Sommeren 1724 hadde skipene med seg varer for 3 300 riksdaler tilbake, og i tillegg fikk man inn 13 400 riksdaler på lotteriet.
Egede skrev nye brev hjem, og klaget over situasjonen. Han sa at han aldri ville ha tatt på en seg jobb som bragte så mye problemer over ham selv og andre, hadde det ikke vært for at han hadde grønlendernes frelse for øye og at han ville hjelpe dem fra det han så på som elendighet. Han klaget også over at det var vanskelig å få folk i kolonien til å gjøre som han sa, og over at han ikke fikk flytte kolonien inn i fjorden slik han ville, noe som førte til at familien hans led under dårlige boforhold.
Han skrøt også av ledelsen i Bergen, og roste dem for deres innsats for å fremme kristen tro. Han mener også at kongen bør yte mer støtte, og fremmer en tanke om at de innfødte på Grønland bør betale mer skatt. Dessuten ber han om støtte fra Bergen for å fremme sin egen autoritet i kolonien, da han sliter med å bli hørt i Rådet. Han bad også om at bokholder Jentoft, som vendte tilbake til Bergen denne sommeren, måtte komme tilbake til Grønland, fordi han så ham som en gudfryktig mann som ikke hadde egeninteresse på Grønland.
Denne gangen gav kongen sterkere støtte. Ved en kongelig resolusjon av 15. desember 1724 vedtok han å gi støtte til å holde selskapet oppe. 16. mars 1725 ble det vedtatt en ekstraskatt som skulle gå til grønlandskompaniet. Innbyggerne i både Norge og Danmark skulle betale denne, og man regnet med at den ville innbringe rundt 50 000 riksdaler. Det ble også oppnevnt statlige inspektører som skulle overse at pengene ble rett forvaltet.
Sommeren 1725 gikk to skip til Grønland. «Haabet» hadde overvintret og da de tre skipene kom tilbake hadde de bare med seg varer for rundt 1500 riksdaler, mot de nesten ni og et halvt tusen kompaniet hadde i utgifter i 1725. Skipene hadde også med seg flere brev fra Egede. Han var oppløftet av at kongen nå hadde gått tyngre inn. Han mente at om man anla tre kolonier ville handelen lønne seg, men mente at siden det var misjon det egentlig dreide seg om, burde man anlegge en rekke små kolonier, utstyrt med lærere for de innfødte. Han regnet ikke med at dette ville lønne seg, men mente grønlenderne burde betale skatt. Opprettelsen av nye kolonier håpte han kunne skje allerede neste sommer.
I 1726 ble det sendt avgårde to skip fra Bergen. «Egte Sophia» med Jens Falch som skipper forsvant i drivisen med hele mannskapet, mens «Cron-Printz Christian» ble så forsinket at Egede og de andre i den danske bosetningen måtte kjøpe mat fra nederlandske handelsfolk for å overleve. 10 av kolonistene ble også sendt fra øyen med de nederlandske skipene for å måtte ta vare på så få personer som mulig i den kommende vinteren som de trodde de måtte overleve uten nok mat og uten amunisjon til jakt. Det var svært dårlig stemning i kolonien, og Egede trodde selv at det ikke hadde blitt sendt skip fra Bergen til Grønland denne våren.
Da «Cron-Printz Christian» endelig kom frem 19. juli, var det så sent at skipperen nektet å vende tilbake til Bergen dette året, men heller ville overvintre på Grønland, tross i Egedes instendige forsøk på å få ham til å dra. Dette førte igjen til at det ikke kom noen beskjed til kompaniet i Bergen om at båtene hadde kommet fram. I Bergen antok man derfor at begge skipene hadde forsvunnet, og ledelsen i kompaniet gikk inn i en dyp krise, der flere av de ledende mennene rømte fra selskapet. Den vedtatte ekstraskatten ble også innkrevd i byen, noe som førte til ytterligere misnøye.
Med ledelsen ute av Bergenskompaniet, ble selskapet også i praksis oppløst. Pengene som var ført inn i selskapet var forsvunnet, og kolonien på Grønland stod uten sikkerheten den trengte. For å komme de som satt på Grønland til unnsetning skrev derfor rådmann Schiøtte til kongen 1. mars og bad ham om personlig å utruste to skip for å drive handel på Grønland. Kongen sendte skip, og en mann for å undersøke forholdene for handel. Allerede 26. mai kom det første skipet til Grønland i 1727. Egede fikk da beskjeden om at Bergenskompaniet var gått i oppløsning og at pengene som var samlet inn var vekke. Sammen med de til sammen tre båtene som nå var på øyen, sendte Rådet Albert Top, som skulle legge frem deres sak for bergensborgerne.
Kongen tok nå grep for å ordne opp i situasjonen. Han gjorde rådmann Schiøtte sammen med kommandanten på Bergenhus, J.F. Tuchsen og kommerciesekretær Hans Landberg ansvarlige for grønlandsaktivitetene. I tillegg satte han i gang en granskning av pengebruken fram til dette punktet. Videre bad han Schøitte sende to skip med varer og mannskap med hvalfangsterfaring til Grønland. Han sendte også to handelsskip og et krigsskip til øya. Med disse ble det sendt 12 straffanger som var blitt «tvangskopulert med 12 løsaktige kvinner» samt tretti soldater og noen offiserer. Disse skulle befolke øyen. Soldatene var svært demotiverte, og Egede ble urolig for hvilke folk som var sendt til misjonsstasjonen hans. Imidlertid døde de fleste av fangene og kvinnene av skjørbuk i løpet av den første vinteren.
Ivan Fedele
Karriere
Han har deltatt i internasjonale festivaler som Festival Musica i Strasbourg, Caen Festival, Venice Biennale, Barcelona Festival, Milano Musica Festival og Helsinki Festival og arbeidet med dirigenter som Pierre Boulez, Riccardo Muti, Myung-Whun Chung, David Robertson, Jonathan Nott, Pascal Rophé, Pierre-André Valade og Leonard Slatkin.
Hans Egede
Grønland
Sommeren 1728 ble det besluttet å flytte kolonien fra «Haabets Ø» til stedet Godthaab ligger i dag. Et stort våningshus av stein, som fremdeles står, ble bygget. Hans Egede flyttet inn i det nye huset 30. september. Han hadde fremdeles overoppsyn med handelen frem til 1729, da denne ledelsen ble flyttet til en kongelig komite i København. I 1730 måtte Egede igjen argumentere for foretagendets fremtid, da den nye kongen ville legge ned hele prosjektet. I 1734 fikk en kjøpmann i København, Jacob Severin, monopol på grønlandhandelen, men Egede fikk fremdeles økonomisk støtte fra handelskompaniet. Dette hadde han helt frem til han måtte forlate Grønland på grunn av dårlig helse i 1736.
Misjonær på Grønland
Hans Egede hadde sannsynligvis allerede kommet i kontakt med misjonstanken i København i studietiden. Kongen hadde da tatt initiativ til å starte misjon i de danske områdene i India, og på universitetet lette man etter passende kandidater til dette. I 1706, etter at han hadde kommet hjem ble de første lutherske misjonærene sendt til Trankebar, og i 1707 startet misjonen blant samene i Nord-Norge.
Ivan Fedele
Karriere
Fedele har undervist ved Konservatoriet i Milano, Bologna, Torino, Strasbourg (sist) og gitt mesterklasser.
Hans Egede
Misjonær på Grønland
I 1708, ikke lenge etter at han hadde kommet til Vågan, begynte en tanke å vokse frem i Egede. Han hadde lest Norriges Bescriffuelse av Peder Claussøn Friis, og blitt grepet av det som stod i boken om Grønland. I 1710 forfattet han Forslag til Grønlændernes Omvendelse og Oplysning, og bad om støtte fra biskopene i Trondheim og Bergen. Han fikk ikke denne støtten, og også Gjertrud var kritisk til planene.
Hans Egede kom til Grønland i 1721 som «kongelig misjonær» med sin kone Gjertrud Rasch, på leting etter etterkommerne av den norrøne bosetningen der. Det var en utbredt frykt i Danmark-Norge for at disse gamle samfunnene fremdeles var katolske, siden de hadde mistet kontakt med moderlandet før reformasjonen. Egede fant snart ut at den norrøne bosetningen ikke eksisterte lengre, og han begynte i stedet å drive misjon blant inuittene. Han grunnla Godthåb (Nuuk), som i dag er Grønlands hovedstad.
Hans Egede ble i 1741 utnevnt til superintendent (biskop) over Grønland.
Etterkommere
En del av Egedes etterkommere bor ennå på Grønland - spesielt etter datteren Kirstine Egede, men også etter søsteren Kirsten Poulsdatter Egede. Egedes datter Petronelle fikk datteren Edle Johanne Saabye, som selv ble mor til Marcus Schnabel.
Antonio Cassano
Spillerkarriere
Cassanos far forlot moren like etter at Cassano ble født, og far og sønn har ikke kontakt i dag. Da han var liten, var Internazionale favorittlaget, og fram til han var 13 år, spilte han for guttelaget Pro Inter. Deretter ble han tatt opp i ungdomsavdelingen til AS Bari. I desember 1999 debuterte Cassano for A-laget mot Lecce, og uken etter scoret han sitt første Serie A-mål mot Internazionale som AS Bari vant 2-1.
Real Madrid
Cassano valgte å forlate AS Roma for Real Madrid i januar 2006. I Madrid ble det lite spilletid, og på høsten 2006 ble Cassano gjenforent med sin gamle Roma-trener, Fabio Capello, men det gjorde heller ikke at han fikk mer spilletid.
Cassano har et rykte på seg for å være vanskelig å jobbe med, og han har blant annet kommet på kant med flere trenere. U21-trener Claudio Gentile valgte å utelate ham fra landslaget etter flere uenigheter dem i mellom, og Cassano og Capello hadde flere store krangler mens de begge var i Roma. I november 2004 ble han utestengt fra treninger i nesten to uker etter å ha kranglet med daværende Roma-trener Luigi Del Neri. Cassano endte til slutt opp med å beklage oppførselen sin.
To år senere, i november 2006, ble Cassano også utelatt fra flere Real Madrid-treninger, etter at han uttrykte misnøye overfor Capello over bare å bli sittende på benken. Samtidig gikk han ut og sa at han angret på at han hadde forlatt Roma, og at han heller aldri kom til å be Real-ledelsen om unnskyldning. Til slutt valgte Cassano likevel å beklage til både Capello og medspillerne.
Cassano spilte med trøye nr. 18, fra debuten på AS Bari i 1999 til han forlot Real Madrid i august 2007.
Sampdoria
Den 14. august 2007 ble Real Madrid og den italienske klubben UC Sampdoria (fra byen Genova) enige om en leieavtale for sesongen 2007/2008. Fire dager senere ble så Cassano offisielt presentert som Sampdoria-spiller. Han valgte selv trøye nr. 99. Også denne sesongen klarte Cassano å havne i medias søkelys da han under kampen mot Torino FC den 2. mars 2008 kastet trøya si på dommeren i raseri fordi han fikk rødt kort. Han måtte også holdes tilbake av både medspillere og motspillere mens han kjeftet og smelte på dommeren. Straffen ble fem kampers utestengelse og bot. Cassano beklaget etterpå oppførselen sin.
Etter å ha havnet i en langvarig konflikt med klubbpresidenten i Sampdoria, ble Cassano leid ut til AC Milan vinteren 2011. kjøpte han sommeren 2012, men etter ett år der var oppholdet over, og Cassano ble solgt til FC Parma i juli 2013.
Landslagskarriere
I november 2003 fikk Cassano sin landslagsdebut i en privatlandskamp mot, der nordmannen Tom Henning Øvrebø var dommer. Polen vant kampen 3-1, og Cassano scoret Italias mål. Bare noen måneder senere ble han tatt ut i Italias EM-tropp. Italia røk ut i gruppespillet, men Cassano gjorde seg allikevel bemerket ved å score 2 av Italias 3 mål i mesterskapet, mot og.
I mai 2008 ble han tatt ut i Italias EM-tropp, men Italia røk ut i kvartfinalen mot. Da Marcello Lippi overtok landslaget etter EM, ble Cassano ekskludert.
Privatliv
Sampdoria valgte etter sesongen å kjøpe fri Cassano fra Real Madrid, og han skrev under på en fireårskontrakt. Cassano gikk selv med på å gå ned i lønn for å få avtalen til å gå i orden. Den 19. juni 2010 giftet Cassano seg med Carolina Marcialis, som spiller på det italienske juniorlandslaget i vannpolo. Den 14. april 2011 ble Cassano far til sønnen Christopher. 18. mars 2013 kom sønnen Lionel til verden.
E39 Romsdalsfjorden
E39 Romsdalsfjorden, også kjent som Møreaksen, er et planlagt veiprosjekt med mål om ferjefri E39 mellom Ålesund og Molde. Prosjektet er en del av Ferjefri E39 og selve fjordkryssingen er beregnet å koste 14,5 milliarder kroner mens hele anlegget vil koste 30–38 milliarder kroner.
Forslaget innebærer kryssing av Romsdalsfjorden med en 16 kilometer lang undersjøisk tunnel fra Vik i Vestnes til Nautneset i Molde. Mellom Nautneset og Julbøen i Molde er den 2 kilometer lange Julsundbrua foreslått. Prosjektet er omtalt i Nasjonal transportplan, og byggestart planlegges i seksårsperioden 2024–2029. En eventuell utbygging vil erstatte dagens ferjesamband Molde–Vestnes og dette ventes å redusere den gjennomsnittlige reisetiden med 45 minutter. Dersom resten av strekningen oppgraderes i tillegg vil kjøretiden mellom Ålesund og Molde blir redusert med rundt en time. Ferjene Molde-Vestnes fraktet i 2016 i gjennomsnitt 2300 kjøretøy i døgnet og er det femte mest trafikkerte sambandet i Norge. Mellom 70 og 85 % av reisende over fjorden skal til selve Molde (og ikke videre nordover) ifølge trafikktellinger gjort rundt 2014. På grunn av forventet økt trafikk i Molde omfatter planen nye veianlegg gjennom og rundt Molde sentrum.
Fylkestinget bestemt i desember 2021 å fortsette arbeidet med fylkesvei mellom Otrøya og Gossa over Kjerringsundet. Det antas at dette sambandet vil koste minst 2,5 milliarder å anlegge.
Kostnader og nytte
Oppgradering av hele strekningen Ålesund-Molde ble i 2016 anslått å koste 38 milliarder kroner. Utbyggingen kan gi et samfunnsøkonomisk tap på opp mot 10 milliarder kroner. I 2016 ble den samfunnsøkonomiske nytten i Nasjonal transportplane anslått til -19 milliarder kroner. I 2019 la Vegvesenet frem nye tall der anleggskostnadene er anslått til 23 milliarder kroner, fortsatt med negativ samfunnsøkonomisk gevinst. Vegdirektør Terje Moe Gustavsen uttalte seg i 2011 negativt om undersjøiske tunneller på grunn av problemer med lekkasjer og store vedlikeholdskostnader. Gustavsen foretrakk broer og veier i dagen.
Norconsult gjorde i 2021 på oppdrag fra vegvesenet en ny gjennomgang av mulige fjordkryssinger med sammenligning av Møreaksen og Romsdalsaksen. Målt mellom Ålesund og Bergsøya i Gjemnes gir de to traseene omtrent samme reduksjon i reisetid (45-50 minutter); målte mellom Ålesund og Molde gir Møreaksen 40 minutter redusert reisetid mens Romsdalsaksen gir omtrent 25 minutter; og målt mellom Åndalsnes og Molde gir Romsdalsaksen 15 minutter reduksjon mot 5 minutter fra Ålesund. Møreaksen vil gi 2 til 8 km lengre kjørevei målte mellom Ålesund og Bergsøya. Anleggeskostnadene anslås til 30 milliarder kroner for begge (gren til Aukra vil gi 3-4 milliarder ekstra i investering), med usikkerhet opp til 45 milliarder. Møreaksen ventes å gi de høyese drift- og vedlikeholdskostnadene på grunn av lang tunnel og stålbro. Begge traseen ventes å gi rundt 10 milliarder kroner i netto negativ nytte, det vil si at samfunnet taper totalt 10 milliarder. Møreaksen vil dermed gi et tap på 41 øre per investert budsjettkrone. Det billigste alternativet for Romsdalsaksen anslås å ha negativ nytte på 6,6 milliarder korner. Møreaksen ventes å gi fare for kø på E39 gjennom Molde sentrum i perioder med generelt mye trafikk fordi E39 etter planen skal ledes gjennom byen mellom Julsundet og Hjelset.
Oslo Economics rapport fra 2017 anslo at den endelige kostnaden for slike prosjekter i gjennomsnitt blir 40 % dyrere fra de planlegges til anleggsarbeidet begynner. Møreaksen kan i såfall være vanskelig å gjennomføre innenfor kostnadsrammen i nasjonal transportplan.
Statens vegvesen mener Møreaksen er å foretrekke fremfor den alternative traseen kalt Romsdalsaksen fordi Møreaksen gir 14 minutter kortere reisetid mellom Ålesund og Molde, fordi flere innbyggere er innenfor rekkevidde av Møreaksen og fordi samfunnsøkonomisk lønnsomhet blir bedre når forbindelse til Gossa tas med i regnestykket.
Siden 2000 har beregningsreglene for samfunnsøkonomisk lønnsomhet blitt endret slik at kostnader og nytte langt frem i tid vektlegges mer. Det betyr at investeringskostnadene ved veianlegget (som påløper tidlig) vektlegges relativt mindre i forhold til nytten (som påløper over lang tid). Endringene i beregningsreglene gjelder blant annet lavere kalkulasjonsrente (ned fra 7-8 % til 3-4 %), realprisjustering (vi blir trolig rikere i fremtiden og derfor antas nytten feks av spart reisetid å bli høyere), lønnsomhetsanalysen gjøres for 40 år mot tidligere 25 år og veianlegger har en antatt levetid på 75 år (mot 40 år tidligere).
Hyppigere ferje som alternativ
I 2018 satte Vegdirektoratet i gang utredning av mer hyppige ferjeavganger som alternativ til fjordkryssing med bro og tunnel. Sambandet Molde-Vestnes er en av strekningene som direktoratet analyserer nærmere og der vil frekvens på 15 eller 20 minutter bli vurdert. Analysene er en del av underlagsmaterialet for Nasjonal transportplan 2022-2033. TØI undersøkte på oppdrag fra Statens vegvesen trafikale- og samfunnsøkonomiske virkninger dersom frekvensen økes på seks riksvegferjesamband: Molde-Vestnes, Anda-Lote, Mannheller-Fodnes, Solavågen-Festøya og Halhjem-Sandvikvåg samt Moss-Horten. Regnet per budsjettkrone kom Solevågen-Festøya ut med klart størst nytte (rundt 8 kroner netto nytte for det billigste alternativet), Halhjem-Sandvikvåg kom mest negativt ut med om lag 1 krone tap for hver budsjettkrone. Økt frekvens for Molde-Vestnes anslås å kost 1,5 milliarder kroner i all fremtid med en brutto nytte anslått til 1,3 milliarder kroner (et tap på 200 millioner kroner mot 10 milliarder i tap med bro og tunnel). TØI konkluderte med at økt frekvens er et reelt alternativ og at det er relativt mest å hente på å øke frekvensen på Anda-Lote, Solevågen-Festøya og Molde-Vestnes sammenlignet med de andre sambandene i analysen. TØI tok i analysen ikke hensyn til framtidige teknologiske endringer som ventelig vil påvirke kostnadene. TØI ser for seg en betydelig teknologisk endring med overgang til lavutslippsteknologi og automatisering, og dette vil trolig føre til lavere kostnader enn det TØI la til grunn.
Historikk
Planene om en fastlandsforbindelse på E39 Kyststamveien over Romsdalsfjorden strekker seg flere tiår tilbake i tid. De første, konkrete planene om en ferjefri forbindelse ble lansert av selskapet Møreaksen AS, som igjen var etablert av lokale myndigheter og næringsliv.
Selskapet lanserte konseptet Møreaksen som innebar en 15,5 kilometer og 330 meter dyp undersjøisk tunnel med to løp og fire felt under øya Tautra i Romsdalsfjorden vest for Molde. Tunnelinnslaget på fjordens sørside var planlagt til Vik i Vestnes kommune, og det inkluderte også bru over Julsundet vest for Molde. I tilknytning til forbindelsen ble det også planlagt fast forbindelse med bro og moloer mellom øyene Otrøya i Molde kommune og Gossa i Aukra kommune.
På oppdrag fra regjeringen satte Statens vegvesen i 2010 i gang en større utredning for ferjefri E39. I prosjektet vurderte etaten flere traseer og konsepter for fastlandsforbindelsen for E39 mellom Ålesund og Molde i Møre og Romsdal. Veivesenet anbefalte Møreaksen-alternativet med noen mindre justeringer, og regjeringen vedtok konseptvalget i 2014. Reguleringsplanene ble vedtatt i 2016, og prosjektet er klart for utbygging.
I Nasjonal transportplan 2018–2029 la regjeringen opp til byggestart i perioden 2024–2029. Det var beregnet 5 til 6 års byggetid, slik at ferdigstillelse blir en gang mellom 2029 og 2035, slik planene foreligger per 2017. Totalkostnaden for selve fjordkryssingen var da anslått 14,5 milliarder kroner.
I Nasjonal transportplan 2022–2033 legger regjeringen opp til byggestart i perioden 2028–2033. Det er beregnet 5 til 6 års byggetid, slik at ferdigstillelse blir en gang mellom 2033 og 2039, slik planene foreligger per 2021. Totalkostnaden for prosjektet med kryssing av begge fjorder og ansluttende vei ligger på om lag 24 milliarder kroner.
Foreslått trase
E39-strekningen fra Vik i Vestnes til Julbøen ved Molde er rundt 22 kilometer lang. Strekningen er foreslått bygget som firefelts motorvei og dimensjonert for fartsgrense 110 km/t. Traseen starter i sør ved Vik med en 16 kilometer lang undersjøisk tunnel under Romsdalsfjorden. Den foreslåtte tunnelen vil få en maksimal stigning på 5 prosent skal ifølge planen ha to løp.
Den foreslåtte tunnelen vil få sitt nordlige utløp ved Nautneset på Otrøya. Herfra er det foreslått å legge veien på en 2 kilometer lang hengebru over til Julbøen, vest for Molde. Denne er foreslåtte brua over Julsundet vil få et hovedspenn mellom tårnene på 1625 meter. Det blir i så fall Norges lengste hovedspenn og verdens tredje lengste hovedspenn. Brua er planlagt med en seilingshøyde på 65 meter, slik at alle cruiseskip skal kunne seile under brua. Brutårnene blir etter planen 250 meter høye, og brua skal etter planen ha eget gang- og sykkelfelt.
Fartsgrensa på hele strekningen vil ifølge forslaget variere mellom 90 og 110 km/t.
I likhet med Møreaksen er det er også planlagt en tofelts sidearm fra Nautneset og over Kjerringsundet til Aukra sentrum på øya Gossa. Denne 10 kilometer lange strekningen er ikke omfattet i hovedprosjektet, men er tatt inn som et mulig fylkesveiprosjekt. Aukra kommune etablerte i 2014 et eget veiselskap som skal arbeide for å få finansiert og utbygget den 10 kilometer lange sidearmen til Gossa.
Liv Uchermann Selmer
Liv Uchermann Selmer (født 7. januar 1893 i Kristiania, nåværende Oslo, død 24. januar 1983) var en norsk skuespillerinne.
Hun var datter av Karl Kristian Uchermann og Bolette Hermana Schnitler. Liv Uchermann giftet seg med skuespilleren Alfred Gjems Selmer, som døde allerede i 1919.
Varefetisjisme
Varefetisjisme er et begrep Karl Marx introduserte som en del av sin beskrivelse av arbeidernes fremmedgjøring fra varen de produserer.
E39 Romsdalsfjorden
Foreslått trase
Møreaksen vil etter planen avløse to ferjesamband og gi fastlandsforbindelse til Otrøya i Molde kommune. Prosjektet legger også grunnlag for fastlandsforbindelse til Gossen i Aukra kommune. Utbyggingen av Kjerringsundet vil avløse et tredje ferjesamband mellom Aukra og Hollingsholmen.
Om (elv)
Den begynner i Vasiugan-sumpene på 145 moh, i grenseområdene mellom Novosibirsk og Omsk oblast. Den renner derfra i hovedsakelig vestlig retning gjennom de nordlige delene av Barabasteppene. Fra sitt midlere løp begynner elva å meandere kraftig, og munner ved byen Omsk ut i elva Irtysj, på 69 moh.
E39 Romsdalsfjorden
Romsdalsaksen
En interessegruppe av private arbeider for alternativet «Romsdalsaksen» via Vikebukt, Sekken, Veøya og Sølsnes. Romsdalsaksen inneholder en 3,1 km lang flytebro, lengst i verden, hardt å beregne kostnader. En meningsmåling utført av Sunnmørsposten fant at 25 % av de spurte foretrakk Romsdalsaksen, 25 % foretrakk Møreaksen og 32 % foretrakk forbedret ferjetilbud.
Varefetisjisme
Som fenomen oppstår det i markedsøkonomiske kapitalistiske samfunn, og kjennetegnes av at sosiale relasjoner blir forvandlet til relasjoner mellom materielle objekter. Byttesituasjonen blir abstrahert til penger, hypervirkelige størelser som sirkulerer på markeder, og som der ser ut til å få et eget liv.
E39 Romsdalsfjorden
Antatte virkninger
Den foreslåtte veien vil gi ferjefri vei mellom Ålesund og Molde og erstatte to ferjesamband: Molde–Vestnes på E39 og Mordalsvågen–Solholmen på fylkesvei 668. Dersom sidearmen til Gossa også realiseres, vil prosjektet også erstatte ferjesambandet Aukra–Hollingsholmen på fylkesvei 662.
Om (elv)
Nær munningen har den en vannføring på 50 m³/s (minimum i mars med 4,9 m³/s, maksimum i juni med 156 m³/s). I sitt nedre løp er elva 120 m bred og 2 m dyp, med en strømhastighet på 0,3 m/s. De viktigste sideelvene er Itsja, Kama og Tartas.