cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Undertrykkelse av «kontrarevolusjonære» og «barnemordere» (1951-1952)
Marialegionen, grunnlagt i Dublin i 1921, var en katolsk lekbevegelse som gjennomlevde en rask vekst verden over og arbeidet for medlemmenes vekst i fromhet og helligelse. Den kom til Kina få år den kommunistiske seier under borgerkrigen. Den var først ute på katolsk side med å ta avstand fra propagandaen til støtte for Bevegelsen for de tre autonomier. Folkets Dagblad beskrev den (5. juli 1951) som «en internasjonal fascistisk hemmelig organisasjon, et internasjonalt redskap for aggresjon, og Kinas dødsfiende», og beskyldte medlemmene for spionasje, mord, ildspåsettelse og oppbygging av hemmelige våpenarsenaler. Marialegionen ble først forbudt i Tianjin, og deretter i Beijing, Shanghai, Chongqing og Tianshui (i Gansu), og til slutt i hele landet. Et terrorregime begynte for de unge katolikker som utgjorde hovedmassen av medlemmene. De ble bedt av sikkerhetspolitiet til å  undertegne utmeldelser med teksten
Kommunistene slet med å få opprettet katolske patriotiske komiteer, og det tok tid både i Beijing og i Shanghai. Trusler måtte til: Ved Fu Jen-universitetet i Beijing fikk de prester som studerte der til å bøye hodet for et bilde av Mao. I Shanghai døde pater Beda Chang (Zheng Boda), en dekanus ved Aurora-universitetet, i fengselscellen. Kommunistene ble indignert over at byens katolikker kalte hans død en hederskrans, fremholdt ham som forbilde og begynte å ære ham som martyr. Motkampanjen, presseoffentliggjørelsen av hans angivelige forbrytelser, hadde liten overbevisningskraft blant de troende.
Nye krafttak (fra 1953)
Annet krafttak mot kirken kom i 1953. I juni 1953 ble syv utenlandske misjonærer arrestert i Shanghai, og de vanlige anklager og beviser (våpen, radioer) ble fremført og fremlagt. Det ble laget en propagandafilm om disse prestenes forbrytelser som ble fremvist landet rundt. I Guangzhou ble de siste utenlandske prestene arrestert og utvist.
I det store og hele lyktes ikke kommunistene særlig med å organisere slagkraftige katolske patriotiske foreninger. Generalvikaren av erkebispedømmet Nanjing, Li Weiguang (som var blitt ekskommunisert av Pavestolen) klaget under Folkekongressens første møte i september 1954 over alle de prestene som «ikke oppfylte sine patriotiske plikter».
I storbyene ble de større kirkene holdt åpne, men utover landet forble de katolske og protestantiske kirker som var «midlertidig» stengt under landreformen lukket. Men bøndene fant sine egne veier rundt forbudet mot religiøs aktivitet. Under Folkekongressens annet møte (juli 1955) meldte kommunistene at de bare i Hebei hadde oppdaget og stengt nær 200 jordhuler og lignende, noen med plass til hundre troende. Her hadde «hemmelige selskap» møttes under dekke av den katolske kirke, ble det hevdet.
I Shanghai fengslet myndighetene biskop Ignatius Kung Pin-Mei og det de kalte hans kontrarevolusjonære gruppe høsten 1955, og fulgte opp med en intens propagandakampanje. Anklagene mot biskopen ble flere og flere, men i de troendes ører virket de bare som bekreftelser på hans fryktløshet. En 76-årig prest ble plukket ut til å overta styringen av bispedømmet; katolikkene ignorerte ham.
Folk i Shanghai ble bragt til den tidligere franske Circle sportif for å se en antikatolsk utstilling med blant annet poster som viste en nonne som holdt et blødende barn ove kokende vann og vred blod ut av det. Et slikt poster ble satt opp på porten utenfor Kristi Konge-kirken der mange prester var blitt arrestert. Det gjaldt tydelig å motvirke den økende tilstrømning til byens katolske kirker opplevde de første årene; også mange protestanter begynte å oppsøke disse kirkene.
Patriotisk-katolsk brudd med Roma (1957)
I mars 1957 ble det offentliggjort at katolske patriotiske foreninger var etablert 200 steder i Kina. I juni/juli 1957 møttes deres utsendinger, over 200 av dem, til stiftelseskongress i Beijing av Den kinesiske patriotiske katolske forening. Etter en studiesesjon om Mao Zedongs Om den riktige behandlinga av motsigelser i folket (februar 1957) valgte de til sin leder erkebiskop Ignatius Pi Shushi av Shenyang, en mann som hadde sittet i årevis i fengsel og husarrest og hvis motstand var brutt. I Shanghai kritiserte senere pressen noen fremstående lekfolk som hadde deltatt på kongressen, men hadde argumentert for opprettholdelse av nære bånd med Vatikanet. En av dem ble lagt til last at han hadde forsvart nonnene i Shanghai, og beklaget det monumentet som var satt opp ved det tidligere barnehjemmet over de barna som var blitt «myrdet av nonnene».
I april 1958 ble de første to bispeordinasjoner uten pavelig mandat utført i Wuhan, av fransiskanerne Bernardine Dong Guangqing (for erkebispedømmet Hankou) og Markus Yuan Wenhua (for bispedømmet Wuchang). Ordinerende biskop var Joseph Li Daonan av Puqi; han hadde først nektet, men etter to ukers tortur gav han etter.
Roma reagerte straks og negativt på bispevielsene. Fra patriotisk side er det blitt fremhevet at man hadde henvendt seg til Vatikanet i forkant, slik at dersom Roma hadde samstemt ville det heller ikke blitt noen krise. Men å forestille seg at Roma kunne ha vært velvillig til regimestøttede ordinasjoner i lys av at det samme regime hadde fengslet prester og biskoper, er ikke naturlig. To måneder etter kom det en encyklika fra pave Pius XII, Ad Apostolorum Principis, som kritiserte fengslingen av mange kirkefolk og fordrivelsen av den pavelige nuntius, fastslo at Pavestolen alene har rett til å foreta bispeutnevnelser, og sa at uhjemlede bispevielser ifølge kirkeloven er et delikt som kan straffes med ekskommunikasjon. Dokumentet sa imidlertid intet om slik ekskommunikasjon i det konkrete tilfellet. Underhånden ble det forklart at det skyldtes at Vatikanet, avskåret fra sikker informasjon, ikke kunne skjelne klart mellom dem som samarbeidet under ekstremt press og dem som eventuelt bare gir etter for egne ambisjoner. Noe annet som var rimelig godt kjent, var den maoistiske kommunismes etterhvert svært effektive bruk av hjernevask. En rekke utviste misjonærer hadde personlig vært utsatt for dette, og kunne på midten av 1950-årene redegjøre for metodene og de resultatene de kunne få.
Angela Brazil
Liv
Hun vokste opp i Lancashire i en velstående familie, med en far som ledet ulike bomullsspinnerier i egnen. Hun var elev ved Heatherley School of Fine Art, og reiste i Europa sammen med moren før hun i 1911 bosatte seg i Coventry sammen med broren Walter som var lege. I 1915 sluttet søsteren Amy seg til husholdningen, og de tre ugifte søsknene holdt siden sammen. Hun hadde få nære venner utenfor familien, men engasjerte seg i veldedighetsarbeid.
Navnet skal uttales Brazzle. Hun utga selvbiografien My own schooldays i 1926. Hennes egen samling av barnelitteratur fra 1800-tallet eies av Coventry bibliotek.
Bøker
Hennes første bokutgivelse var A terrible tomboy (1904), men det var de to følgende bøkene – The fortunes of Phillipa (1906) og The Third Class at Miss Kaye's (1908) – som utgjorde gjennombruddet og etableringen av den sjangeren som skulle bli hennes. Boken om Philippa var delvis basert på morens erfaringer i en viktoriansk kostskole omkring 1850.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Arrestasjonene under «det store spranget»
Tiltakene mot Roma-lojale biskoper og kirkefolk fortsatte. Den 5. februar 1958 ble biskop Dominic Tang Yi-ming (apostolisk administrator for Guangzhou) arrestert. Han ble aldri anklaget for noen konkret forbrytelse, men skulle tilbringe 22 år i fengsel, hvorav syv i isolat. Slikt var ikke enestående, også vanlige lekfolk kunne få slik medfart, både i fengsel og som slaver i tvangsarbeidsleirer. Den siste utenlandske biskopen i Kina, amerikaneren James E. Walsh M.M. ble etter fem års husarrest i Shanghai tatt i fengselsforvaring i oktober 1958, sammenfallende med de massearrestasjoner som fulgte som «det store spranget»-kampanjen begynte å gå galt og krevde sine syndebukker. Under en offentlig rettssak i Shanghai i oktober ble han dømt til tyve års fengsel («en veteran blant de amerikanske spioner, ledet personlig Kung-Pinmeis klikk av forræderske kontrarevolusjonære», og erkebiskop Kung ble dømt til livsvarig («hovedmannen i klikken»).
Angela Brazil
Bøker
Selv om Brazil ikke oppfant internatskolefortellingen, blir hun kreditert for å ha gitt den mange av de trekkene og elementene som preget sjangeren. Hennes skoler er ofte forholdsvis små, med om lag 40-50 elever, og har et herskapelig husvære og en pittoresk beliggenhet. Elevene er tidlig i tenårene, og utvikler sin egen kultur og ethos. Elementer som idrettskonkurranser, nattlige fester og avslutningskonserter er vanlig. I motsetning til mange av sine etterfølgere i sjangeren, hadde ikke Brazil noen gjennomgående hovedpersoner eller fast skole som hun la handlingen til.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Arrestasjonene under «det store spranget»
Den katolske patriotiske forening var under prosessene et redskap for myndighetene, knyttet tiltak og dommer mot Roma-lojale biskoper til kampen mot «USA-imperialismen», og sørget for å fylle noen av de bispestolene som slik ble tomme med patriotiske biskoper.
Angela Brazil
Bøker
Bøkene ble etter hvert preget av en frisk og selvstendig jenterolle, med innslag av slang, lagidrett, skildringer av vennskap og en feminin variant av den britiske Stiff upper lip: «brace up and be sporty» og «turn off the waterworks». Hennes første bøker var preget av viktoriatidens verdier, men i hennes senere bøker kan det påvises en liberalisering av verdier og kvinnerollen. Samtidig ble bøkene mer og mer formelpreget med årene.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Den nye kirkelige orden på plass (1960-1966)
Etter 1960 var alle de viktige slagene mot kirken over, og myndighetene oppviste heller liten interesse i tiden frem til 1966. Dette var en periode som ellers var preget av en stadig mer utviklet personkult rundt Mao Zedong. Den Roma-tro katolske kirke var knekket og hadde ikke lenger noen fungerende strukturer, og en regimetro struktur hadde tatt dens plass og fikk fungere innenfor de rammer de kommunistiske myndigheter fant passende. Lignende kontroll ble fra myndighetene utøvet overfor protestanter, buddhister, taoister og muslimer, men det kan sies at Den katolske kirke fikk særlig røff medfart på grunn av sine bånd til Vatikanet, som i de dager ble betraktet som et redskap for USA-imperialismen.
Angela Brazil
Bøker
I tillegg til de 49 pikeromanene, hvorav 46 fra kostskolemiljø, skrev hun om lag 70 noveller til ungdomstidsskrift som Girl's Own Paper og Our School Magazine, både før og etter bokdebuten. Hun utga også noen ungdomsdrama i 1899.
Kinesisk kirkehistorie fra 1949 til 1976
Den nye kirkelige orden på plass (1960-1966)
Hva gjaldt protestantene, ble det samme slaget vunnet flere år tidligere. De forskjellige protestantiske konfesjoner og enkeltkirker var opphevet / tvangssamlet i den regimetro Tre-Selv-kirken, og problematiske elementer var i fengsel og arbeidsleirer. Rett nok var det tilkommet en rekke husmenigheter i undergrunnen, men de ble ikke lenger ansett som noen vesentlig trussel selv om de mange steder lokalt kunne bli gjenstand for forfølgelsestiltak. I januar 1962 møttes Den kinesiske patriotiske katolske forening til sin annen nasjonale kongress; møtet fant sted i Beijing, og det var 256 deltakere. Imens var et stort antall ytterligere bispevielser funnet sted. Det fastslått at prester og troende måtte godta kommunistpartiets føringer og etter behov underkaste seg indoktrinering og reform ved kroppsarbeid. Kirken i Kina måtte stå imot enhver underordning under Pavestolen. I et pressekommuniké fra konferansen het det at
Konferansen formulerte sine fremtidige oppgaver i fem punkter: 1) Full aksept av Det kinesiske kommunistpartis lederskap; 2) Opposisjon mot imperialismen og «To Kina»-[modellen], fortsatt avsløring av Den Hellige Stols og USA-imperialismens manipuleringer, og full virkelliggjøring av kirken som selvbestemmende og selvstyrende; 3) mer politisk indoktrinering og mer [kropps]arbeid ved hvilket fortsatte følelsesmessige bindinger til Den Hellige Stol kan bli utrenset; 4) innrettelse av det religiøse liv i pakt med regjeringens politikk og lover; og 5) opprettelse av en teologisk skole for å trene «prestelig personell og intellektuelle elementer».
Som formann for foreningen ble biskop Pi Shushi gjenvalgt.
Vatikanske følere
Mellom 1963 og 1965 gjorde Vatikanet sporadiske forsøk på å få Folkerepublikken tillatelse til kinesiske biskopers deltagelse under annet Vatikankonsil, uten hell. Men Pavestolen forble diplomatisk tillitsfull, og pave Paul VI impliserte i sin tale i New York til FN i 1965 støtte til at Folkerepublikken skulle få bli med i Verdensorganisasjonen – dette på et tidspunkt da det ennå var betydelig motstand mot dette, også fra stormaktenes side. Samme år prøvde han å få det kommunistiske regime i tale ved en henvendelse til den kinesiske ambassadør i Bern i Sveits, og før nyttår sendte han også et gratulasjonstelegram og en fredsappell vedrørende Vietnam til Mao Zedong.
I 1966 sendte paven et personlig signert brev til Mao Zedong og oppfordret til at Kina intervenerte til fordel for fremmet av en fredsavtale for Vietnam. Andre overtyrer kom han med i 1967, 1970 og 1973, uten kjent gehør. Man merket seg imidlertid at Kinas diplomater anerkjente apostoliske nuntier som doyens for det diplomatiske korps i de land der dette var systemet.
Kulturrevolusjonen
De siste kjente utenlandske misjonærer i frihet i landet var åtte nonner fra kongregasjonen Franciscan Missionaries of Mary som drev en skole for utenlandske diplomaters barn i Beijing. Rødegardistene angrep en tidlig morgen i august 1966 og ramponerte skolen mens søstrene ble innelåst på sine rom. Under to massemøter erklærte myndighetene bygningen for konfiskerrt og søstrerne som uvist, og de ble under væpnet eskorte sendt med tog til Hongkong der én av dem rett etter døde av påkjenningene. I 1970 løslot og utviste myndighetene den siste utenlandske misjonæren, biskop James E. Walsh.
Avisene stanset å skrive om religion; til og med anti-religiøse artikler ble det slutt på. Religion skulle ikke lenger være et tema, skulle ikke eksistere.
De katolikker og protestanter som hadde ment seg trygge på grunn av sitt samarbeid i de to respektive patriotiske bevegelser, ble nå rammet som om de skulle være store og farlige fiender. Mens en rekke tidligere ledende kommunistledere ble utskjelt som kontrarevolusjonære revisjonister, forrædere, kapitalistveivandrere, forrædere og spioner, ble partilojale patriotiske religiøse ledere uthengt som restene av det føydalistiske overtroiske system  og halehenget på den vestlige imperialisme. De ble behengt på daglige offentlige kamp- og selvkritikkmøter med plakater som proklamerte dem som «oksespøkelser og slangeånder». Det som skjedde med den «patriotiske» katolske biskop av Shanghai, Zheng Jiazhu, er et godt eksempel. Han var en fredelig og kompromissvillig prest som ville være alle til lags og var blitt bispeviet i 1960. I 1966 ble han tatt av rødegardistene, som anklaget ham for å være en opprører. Han ble behengt med en tung plakat og tvunget til fots gjennom gatene til allmenn spott og grove ydmykelser til endeløse daglige kritikksesjoner og offentlige rettssaker. Biskop Wu Guohuan av Hangzhou, som var blitt patriotisk biskop samtidig som Zheng, måtte øve daglig selvkritikk og skrive talløse erklæringer om hvor meget han angret sine feil. Bare på denne måten var det mulig å overleve kulturrevolusjonens verste fase.
Mange biskoper og prester som giftet seg tok seg nonner som hustruer. Dette var i de fleste tilfeller et trekk som hadde til hensikt å fortsette å leve de facto sølibatært samtidig som dermed to personer (prest og nonne) slapp ytterligere ubehageligheter fra myndighetenes side, og fordi de dermed kunne sikre disse kvinnene et livsunderhold som de ellers med nokså stor sannsynlighet ville bli berøvet. Disse ekteskapene var rene pro forma-arrangementer. På den annen side var det også de som rett og slett ønsket seg et ekteskap. Og det må også sies at enkelte av de «patriotiske» biskoper hele tiden hadde hatt en dragning til slikt samliv; enkelte hadde inngått hemmelige ekteskap selv før kulturrevolusjonen.
En biskop i et fjernt nordøstlig bispedømme be fengslet sammen med en gruppe prester og sendt til tvangsarbeidsleir, og de ble meget brutalt herjet med. Til slutt gav biskopen etter og giftet seg med en eks-nonne som ble presentert for ham, med den visshet at det ville lette mishandlingen av de andre prestene. Etter kulturrevolusjonen ble det klart at mange prester og lekfolk i hans bispedømme hadde stor sympati for det valg han fattet, selv om han selv aldri helt kom over sitt «svik».
Forholdene i fengsler og tvangsarbeidsleirer forverret seg også vesentlig. Men det var likevel en fordel for kirkens folk å bli fengslet ellel sendt til leirer for Omskolering gjennom arbeid (láojiào); faren for grov mishandling og død var der mindre enn i rødegardistenes vold. Det hendte at kirkefolk ble henrettet i fengsel (som pavetro biskop Li Dehua og «patriotisk» biskop Lei Zhenxia tidlig i 1970), men vanligere var død av mishandling eller utmattelse ute i «friheten».
Den regimetro protestantiske Tre-selv-kirken ble også rammet. Den ble forbudt, dens institusjoner og kirkebygninger ble stengt og mange ganger ramponert, og en god del av deres tro tjenere fikk merke utrenskningsterroren på kroppen. Kulturrevolusjonens mest uregjerlige periode var forsåvidt over tidlig på 1970-tallet, og regimet begynte å pleie sitt ansikt utad. Den protestantiske kirkeleder K. H. Ting, som hadde vært en av lederne av den nå de facto nedlagte protestantiske bevegelsen, ble fra 1973 gitt anledning til å motta kirkelige besøk fra utlandet og fremstå som en representant for kinesisk protestantisme.
Da Lin Biao falt i unåde i 1971 skjedde det en liten endring. Etter påtrykk fra den italienske ambassade ble en messe for diplomater godtatt i Beijing, og snart var også en protestantisk gudstjeneste tillatt i byen. Dette innvarslet dog ikke noen generell oppmykning. Året etter ble de offentlige angrep på religionene, og særlig kristendommen, gjenopptatt. Det skjedde på en merkelig måte. I april 1972 ble et antireligiøst verk av den ateistiske 1700-talls-filosofen Paul-Henri Holbach trykket, en oversettelse av hans Théologie Portative, ou Dictionnaire abrégé de la religion chrétienne (1768). Det var et giftig verk, men sikkert temmelig ubegripelig i en kinesisk kontekst 200 år etter. I mai 1973 utgav man en billedbrosjyre i millionopplag i Shanghai som på nytt gav til beste historien om de imperialismens lakeier mordernonnene, og katolikker ble utkommandert til de ti tuseners grav, det monumentet som var satt opp for å minnes begivenheten, for at de skulle «lære seg å hate det gamle samfunn».
Katolsk kirkevekst 1949-1963
Mens den bitre forfølgelsen av den katolske kirke i Folkerepublikken stod på i 1950-årene, opplevde den katolske kirke en vekst uten sidestykke på Taiwan. Misjonsblader omtale det hele som «Taiwanmirakelet»; kirken vokste fra under 10 000 medlemmer i 1945 til 220 501 i 1962. Konversjonene slo alle tidligere rekorder i 1963 med 18 500. Det var mange årsaker til veksten. For det første var det mange katolikker som flyktet til Taiwan fra fastlandet. For det andre var det blant de ikke-kristne flyktningene en rådvillhet som gjorde at mange lette etter nye ankerfester. For det tredje kom det mange kinesiskkyndige misjonærer til Taiwan etter at de var blitt tvunget ut av Folkerepublikken, eller som ble nektet innreise til Folkerepublikken etter mange års forberedelser. For det fjerde distribuerte kirkene amerikansk nødhjelp, og det førte nok til et antall «riskristne». Resultatet ble en katolsk kirke på øya som var svært preget av rike og velutdannede fastlandskinesere. Katolikkene tilhørte i stor grad den urbane elite. Den raske veksten ble fulgt opp av Pavestolen, som i løpet av få år utviklet den kirkelige hierarkiske struktur fra ett apostolisk vikariat (Formosa, utskilt fra det apostoliske vikariat Amoy på fastlandet i 1913, da var det kun 3 000 katolikker på øya) til en kirkeprovins med ett erkebispedømme (Taipeh) og seks bispedømmer (Hsinchu, Hwalien, Kaohsiung, Kiayi, Taichung og Tainan), alt i løpet av perioden 1949-1963. De fikk på to unntak nær kinesiske biskoper.
Det kom også utviste biskoper fra Folkerepublikken til Taiwan, og de hadde som regel intet ansvar for de nye bispedømmer. Et viktig og fremtredende unntak var Beijings erkebiskop og kardinal Thomas Tien-Ken-Sin, som i 1959 ble apostolisk adminiatrator i Taipei. Noen fikk andre sentrale oppgaver, som f.eks. Nanjings utviste erkebiskop Paul Yü Pin (senere kardinal). Han ble rektor fra Fu Jen-universitetet. Han stod Kuomintang-regjeringen nær og assisterte den i diplomatiske sammenhenger.
Kirkens erfaringer under kommunismen bidro til å styrke den allmenne antikommunisme blant de kinesiske katolikker. De fleste av de misjonærer som var blitt utvist fra Folkerepublikken og kom til Taiwan hadde historier å fortelle, og det oppstod en hel litteraturgenre av beretninger med titler som Four Years in a Red Hell. Det kirkelige nettverk gav denne litteraturen en utbredelse blant folk som langt overskred dens litterære kvaliteter.
Etter at Folkerepublikken Kina hadde avvist Vatikanets forsøk på å få den apostoliske nuntius akkreditert til det nye regime i Beijing og i stedet gav ham husarrest og så utviste ham, var han en kort stund i Hongkong og kom deretter til Taiwan, ettersom de sino-vatikanske forbindelser av 1942 jo i utgangspunktet var med den kinesiske republikk som nå hadde etablert seg på Taiwan. Det var altså fra Vatikanets side ikke snakk om en bortvelgelse av Folkerepublikken til fordel for det gamle regime, men om en videreføring av de allerede etablerte forbindelser etter at en endring var blitt avvist av Mao.
En rekke av de kirkelige institusjoner som ble undertrykket i kommunistenes Kina, fikk videreført sine liv på Taiwan. Viktigst blant dem var Fu Jen-universitetet, som opprinnelig hadde holdt til i Beijing. Fu Jen ble gjenopprettet på Taiwan først med en skole i filosofi i 1961. I 1963 åpnet det sitt Hsinchuang-campus, nå under fellesledelse av kinesisk sekulærgeistlighet, verbitter, søstrene av Det hellige Kors, og jesuittene.
Den katolske kirke i Taiwan hadde knyttet mange kontakter med kirken i USA, og spilte en viktig rolle i å vinne økonomisk og politisk støtte for den nasjonalistiske Taiwan-regjeringen. Erkebiskop Yü Pins personlige kontakter med New Yorks kardinal Francis Spellman hadde stor betydning. Kardinal Yü Pin spilte også en viktig rolle da den spanske regjering i 1952 bestemte seg for å gjenopprette dette diplomatiske forbindelser med Taiwan-Kina.
Den katolske kirke hadde ingen direkte kampanje mot taiwansk uavhengighet, og i 1950-årene holdt de fleste katolske geistlige seg unna lokalpolitikken. Men regjeringen oppfattet likevel den katolske kirke som en definitivt positiv og velvillig kraft i samfunnet. Uforholdsmessig mange av katolikkene kom fra fastlandet, og hierarkiet var stort sett fastlandskinesisk; få talte taiwansk. Katolikker engasjerte seg i regjeringen på høyt nivå. Nasjonalistregjeringen la aldri skjul på hvor viktig de anså den katolske støtte. Da pave Pius XII døde i 1958 flagget det offentlige på halv stang i tre dager, og Republikken Kina sendte en delegasjon på 53 personer til begravelsen.
Det eneste større unntaket fra den fastlandskinesiske orientering innen kirken var bispedømmet Taichung, der Maryknollmisjonærer hadde ledelsen. Da disse amerikanske misjonærene kom fra fastlandet holdt de fast på sin mer sørkinesiske tilnærming. De lærte seg taiwansk, ikke de nordkinesiske flyktningers offisielle mandarin. Dette førte til anstrengte relasjoner både med fastlandsgeistligheten i andre bispedømmer og med regjeringen. Hen ettersom maryknollerne var antikommunister og ellers holdt seg nøytrale i politiske spørsmål på øye, tolererte Kuomintang-regjeringen deres taiwanske fokus. Regjeringen tillot dem til og med bruk at romaniserte liturgiske og bibelske tekster som de nektet protestantene. Men et mindre antall maryknollprester ble likevel personae non gratae på grunn av sin støtte til taiwanerne.
Taiwanerne er ikke den eneste minoriteten i den kinesiskdominerte katolske kirke på øya. Det er også minoriteter av malayisk og polynesisk bakgrunn.
Protestantisk kirkevekst
Den første protestantiske misjon på Taiwan siden den nederlandske på 1600-tallet, var presbyteriansk: Engelske presbyterianere kom til sør på øya i 1865 og kanadiske syv år etter. Politiske tilbakeslag (som da øya ble japansk i 1895) og kraftig vekst blant stammefolkene avvekslet hverandre, og de få protestanter som var på øya i 1949 var preget av dette.
En protestantisk misjon var blitt gjenopptatt på 1800-tallet. Engelske presbyteranere misjonerte sør på øya fra 1865, og i 1871 begynte George Leslie Mackay fra den kanadiske presbyteranske kirke i nord. Den kinesiske «Jesu sanne kirke» kom i 1926 og virket både blant taiwanere (for det meste kinesere med røtter i det sørlige Fujian) og urbefolkningen. (Kirken hadde 51 952 medlemmer i 2005.) Fra Japan var misjonærer fra «Hellighetskirken» kommet i 1929. Da protestantiske misjonærer evakuerte fastlandet etterhvert som kommunistene kom til makt der, var det mange av dem som fulgte med de mange kinesiske nasjonalistene som flyktet over til Taiwan. Slik kom nye grupper protestanter til øya, og mange flere misjonærer. Det ble også sendt misjonærer direkte fra nye misjonsselskap, særlig fra Nord-Amerika. Størst fremgang blant disse nye grupper var misjonærene fra USAs Southern Baptist Convention.
At president Chiang Kai-shek var protestantisk kristen, bidro klart til kristendommens prestisje.
Den tredje største kirke på øya (etter den katolske og den presbyterianske) ble Den lille hjord, som var blitt etablert på Fastlandet i 1926 under Watchman Nees åndelige lederskap. Gruppen har ikke en selvforståelse av å være protestanter, men deler sentrale protestantiske trosmessige karaktertrekk. Den etablerte seg på Taiwan i 1948, vokste til et medlemstall på 70 000 i 1970, og holdt seg siden på omtrent dette nivå. Den fjerde største kristne konfesjon var Den sanne Jesu kirke, en pentekostal gruppe grunnlagt i Beijing av Paul Wei i 1917. Den hadde som nevnt spredt seg til Taiwan i 1926, vokste til 5 000 medlemmer etter annen verdenskrig og så videre til over 40 000.
Det Norske Misjonsselskap (NMS) fikk et nærvær på øya i 1949 da misjonærene Helga Waabenø og Gjertrud Fitje ankom. Men NMS organiserte ikke noen varig misjon der.
Norsk Luthersk Misjonssamband begynte sitt offisielle engasjement på Taiwan med Sigrun Omestads ankomst. Sambandets arbeid gikk etterhvert over til å bli en lokal luthersk kirke LCROC (Republikken Kinas lutherske kirke, Lutheran Church of the Republic of China, 中國信義會, etablert 1985), og norske misjonærer virket i etterhvert en rekke større og mindre byer og landsbyer. Det første synodestyret for NMS ble dannet i 1968, i årene 1978-1992 var kirke og misjon to enheter, men etter 1992 er misjonens arbeid integrert i den nasjonale kirken. Et bibelseminar i Hsinchu startet i 1966, radioarbeid i 1974. LCROC har også samarbeid med en annen luthersk kike, Taiwan Lutherske Kirke, om radioarbeidet. Kina Lutherske Seminar (CLS) er drevet av seks lutherske kirkesamfunn og støttet av åtte misjoner (2007).
Selv om den katolske kirke er Taiwans største, er summen av medlemmer av de forskjellige ikke-katolske kirker og grupper høyere. Ifølge en beregning foretatt av Barrett var det i 2000 ca. 1,4 millioner kristne på øya (6,3 prosent av befolkningen), hvorav han kategoriserer drøyt én million enten som «Independents» (450 000), «Protestants» (400 000) eller «Unaffiliated Christians» (230 000).
Goat Island/Rakiriri
Øya er den nest største i havna, dekker 4,5 hektar og ligger nordvest for den større Quarantine Island/Kamau Taurua. I motsetning til den større naboen er Goat Island / Rakiriri ubebodd og vernet som et historisk område.
De to øyene, sammen med Portobellohalvøya, er del av en utdødd vulkan.
Vavilovskuten
Vavilovskuten er en 2 640 meter høy fjelltopp som utgjør den østre delen av Snøskalkhausen i Dronning Maud Land. Den ligger 6 km vest for Šatskijtoppen i den sørvestre delen av Weyprechtfjella. Fjellet ble først grovt kartlagt fra flyfoto av Den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39. Den ble kartlagt fra flyfoto og landmålinger av Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60. En sovjetisk antarktisekspedisjon kartla den på ny i 1960–61, og kalte den opp etter den sovjetiske botanikeren Nikolaj I. Vavilov.
Sed-festival
Sed-festival (ḥb-sd, også kjent som Heb Sed eller «Halens fest») var i oldtidens Egypt en seremoni hvor farao som i sentrum. Eventuelt kan sed-festivalene ha vært jubileumsfeiringer etter at en hersker hadde holdt tronen for tretti år og deretter hvert tredje eller fjerde år deretter. De ble hovedsakelig holdt for å foryngre faraos styrke og utholdenhet mens han fortsatt satt på tronen, således feiret festivalen den fortsatte suksess av den regjerende farao.
Det eldste beviset på festivalen går tilbake til tidlig dynastisk tid mens den i senepoken kanskje ikke ble feiret, men spilte fortsatt en viktig rolle i de kongelige representasjonene til den ptolemeiske epoken. I det gamle rike er det funnet bilder av sed-festivalen i sørgraven til farao Djoser, solhelligdommen til Nyuserre Ini, og gravtemplene til Sahure, Teti og Pepi II.
Opphav
Til tross for sed-festivalens gamle opphav og hundrevis av referanser til den gjennom historien til oldtidens Egypt, er de mest detaljerte nedtegnelser av seremoniene, bortsett fra styret til Amenhotep III, kommer hovedsakelig fra «syklusene med relieffer fra kong Nyuserre Ini fra femte dynasti... i hans soltempel ved Abu Ghurab, fra Akhenaton ved østlige Karnak, og fra syklusene med relieffer til kong Osorkon II av tjueførste dynasti… ved Bubastis.»
Til tross for hva som har blitt skrevet om sed-festivalen, og de mange sporene fra Djoserpyramiden og til grekernes ankomst, er den i sin vesentlighet mystisk. Den bibelske referansen i Tredje Mosebok har blitt fremmet som et ekko: ''«Dere skal holde det femtiende året hellig og rope ut frihet i landet for alle som bor der. Det skal være et frigivelsesår for dere. Da skal dere komme tilbake, hver til sin eiendom og hver til sin slekt.» «Gitt at metodene for tidlig egyptologisk forskning var i stor grad trukket fra 1800-tallets bibelforskning, var identifikasjonen av sed''-festivalen med bibelske fester ikke til å unngå,» mener John Romer.
Forklaringer
Sed-festivalen, Heb Sed, kan være avledet fra navnet på en egyptisk ulvegud, en hvis navn var Wepwawet eller Sed. Det mindre formelle navnet, «Halens fest», er avledet fra navnet på dyrets hale som vanligvis var festet til baksiden av faraos kledning i de eldste periodene av Egypts historie. Denne halen kan ha vært en rest eller levning fra en tidligere seremoniell kappe som var helt og holdent utført i dyreskinn.
Oldtidsfestivalen kan muligens ha vært innstiftet for å erstatte et rituell for mordet på en farao som ikke maktet å fortsette å styre effektivt grunnet alder eller sykdom. Det er klare bevis for at tidlige faraoer feiret sedfestival, som farao Den fra 1. dynasti, og Djoser fra 3. dynasti. I Djoserpyramiden er det to grensesteiner i hans Heb Sed-plass, som er innenfor hans pyramidekompleks. Han er også vist hvor han utøver sed-festivalen i falsk døråpning på innsiden av pyramiden. En del av de mer betydelige bygninger som var dedikert til denne festivalen er fortsatt bevart, noe som gir en del forståelse for de rommelige aspektene av festivalen. Disse bygningene inkluderte rester av en falsk festivalhall i området som strekker seg rundt trappepyramide til farao Djoser, Djoserpyramiden, i Saqqara og festivalhallen til farao Thutmose III i tempelet i Karnak. Sistnevnte ble bygget for å minnes den gamle sed-festivalen som symboliserte gjenfødsel, foryngelse, eller livsfornyelse, og faraos kroningsdato. Festivalen var også knyttet til Nilens oversvømmelse. Farao var den sentrale figuren i gjenfødelseritualet i ‘‘sed’’-festivalen.
Sed-festivaler innebar omfattende tempelritualer og omfattet prosesjoner, ofringer, og handlinger som religiøs hengivenhet ved den seremonielle løftingen av en djed, festet eller korsbeinet fra en okse, et gammelt religiøst symbol i Egypt, forstått som å representere ryggraden til guden Osiris og symboliserte stabilitet. Det var også et fallisk symbol som representerte styrke, «potensen og varigheten i faraos styre.» En av de eldste sed-festivaler, hvor det er betydelig dokumentert, er i inskripsjoner på stein i sørlige Saqqara tilhørende farao Pepi I fra 6. dynasti. Den mest overdådige, i henhold til bevarte inskripsjoner, var de til faraoene Ramses II og Amenhotep III. Sed-festivaler ble fortsatt feiret av senere faraoer fra den libyske tiden, 21. og 22. dynasti, som Sjosjenq III, Sjosjenq V, Osorkon I, som hadde sin sed-festival i hans 33. regjeringsår, og Osorkon II, som bygde et enormt tempel ved Bubastis med en portåpning i rød granitt som var dekorert med scener fra dette jubileet for å feire hans egen Heb Sed.
Fortsettelse og endring
Faraoer som fulgte denne tradisjonen, men som ikke styrte så lenge som 30 år måtte nøye seg med løfter om «millioner med jubileer» i etterlivet. Flere faraoer synes å ha avveket fra den tradisjonelle 30-årstradisjonen, mest kjent er to faraoer fra 18. dynasti, Hatshepsut og Akhenaton, herskere i et dynasti som gjenopprettet landet etter den utenlandske okkupasjonen i tiden før, etablerte kongemakten på nytt og redefinerte mange tidligere tradisjoner.
Hatshepsut, en meget vellykket kvinnelig farao, feiret sinsed-festival i Teben i hva som tidligere historikere hevdet var hennes 16. regjeringsår, men hun gjorde det ved å telle med de årene hun var den sterke gemalinne for hennes svake ektemann, og en del nyere forskning indikerer at hun utøvde en autoritet som vanligvis var reservert en farao under ektemannens styre, således fungerte som en medhersker fram kun som hans førstehustru. Hustruenes plikter ble overtatt av deres døtre. Ved ektemannens død var den eneste kvalifiserte mannlige etterfølgeren i den kongelige familie hennes stesønn og nevø, men kun et barn. Han ble gjort til gemal og kort tid etter ble hun selv kronet som farao. En del egyptologer, som Jürgen von Beckerath i hans verk om kronologien til egyptiske faraoer, har spekulert om at Hatshepsut kan ha feiret hennes første sed-festival for å markere at det var gått 30 år siden hennes far, Thutmose I, døde, særlig ettersom hun hadde arvet all sin legitimitet til å herske fra ham. Thutmose I hadde utnevnt sin datter til den høyeste administrative posisjon i sin regjering, gitt henne en medregents erfaring ved å styre mange aspekter av hans byråkrati. Det reflekterer en påstand fra orakelet som fremmet og støttet av presteskapet til Amon-Ra om at hennes far hadde navngitt henne som arving til tronen.
Akhenaton gjennomførte flere endringer til religiøs praksis for å fjerne grepet som Amons presteskap hadde på landet. Hans religiøse reformasjon kan ha begynt med hans beslutning om å feire sin første sed-festival i hans tredje regjeringsår. Hans hensikt kan ha vært å fått en fordel overfor den mektige presteskapet til Amon ettersom en sed-festival hadde til hensikt å fornye faraos guddommelige kraft og religiøse lederskap. På samme tid flyttet han også sin hovedstad til Akhetaten, det vil si vekk fra den byen som presteskapet kontrollerte og fratok dem således innflytelse ved hoffet.
Procarididea
Procarididea er en infraorden innenfor underordenen Eggbærereker (Pleocyemata) som er en type tifotkrepser. Gruppen innehiolder (2013) bare en familie - Procarididae med to slekter, og kun 11 arter..
Taksonomisk plassering
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. En moderne oppdatering av systematikken gis nedfor i tråd med 2013-revisjonen, etter oversikten i WoRMS-databasen. .
Onorede Ohwarieme
Onorede Ohwarieme (født 25. november 1987) er en nigeriansk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen super tungvekt. Ohwarieme har ingen større internasjonale resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Nigeria under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i første runde av Jaroslavas Jakšto fra Litauen i vektklassen super tungvekt.
Sanger fra T.B. Barratts salmebok
Sanger fra T.B. Barratts salmebok er et musikkalbum fra 2007 av Jan Groth. Det ble gitt ut i forbindelse med markeringen av pinsebevegelsen i Norge sitt 100-årsjubileum. Albumet ble kjøpt inn av Norsk Kulturfond til fordeling på de bibliotekene som er med i innkjøpsordningen for fonogrammer.
Thomas Ball Barratt skrev tekster til sanger selv og oversatte mange tekster fra engelsk. Disse fant etter hvert veien inn i sangbøker til forsamlinger og menigheter og mange av dem er i dag felleseie i kristne menigheter i Norge. Jan Groth skriver: «Men i de senere 2-3 årtiene har mange av hans sanger nærmest gått av mote og gått i glemmeboken. Dette ønsker vi å gjøre noe med! Ikke bare fordi sangene fortjener det, men også for å vise noe av Barratts kapasitet på det musikalske området.»
I sangboken Maran Ata er det mer enn 100 sanger som Barratt har skrevet selv eller oversatt til norsk.
En rekke gjesteartister er med på plata, blant andre: Karsten Ekorness, Hanne Krogh, Ulf Christiansson, Inger Lise Rypdal, David André Østby, Christoffer Svartdahl og Solveig Leithaug.
NM i mangekamp 1976
NM i mangekamp 1976 var en del av NM i friidrett 1976, og ble arrangert som et eget mesterskap i Gjøvik, 18. og 19. september av Vardal IF.
Det ble konkurrert i tikamp for menn og femkamp for kvinner.
Islam Timurzijev
Islam Jakhjajevitsj Timurzijev (russisk: Ислам Яхьяевич Тимурзиев, født 9. januar 1983 i Nazran, død 31. august 2015 samme sted) var en russisk amatørbokser, som konkurrerte i vektklassen super tungvekt. Timurzijev fikk sin olympiske debut da han representerte Russland under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i første runde av David Price fra Storbritannia i vektklassen super tungvekt. Han deltok også i Verdensmesterskapet i 2007 i Chicago, USA der han tok bronsen.
Fredrik Andersson (ishockeyspiller)
Fredrik Andersson (født 28. februar 1968) er en svensk tidligere ishockeymålvakt som per 2022 er trener for Vålerenga Hockey.
Som aktiv utøver var Andersson spiller i Modo Hockey, EC Kapfenberg, EV Wien og Timrå IK, foruten på det svenske ishockeylandslaget «Tre Kronor». Andersson var sportsdirektør for Modo Hockey, men etter sesongen 2010/2011 fikk han sparken og ble erstattet av Markus Näslund. Anderssons moderklubb er KB 65.
Andersson har et VM-sølv i 1990 og et U18 EJC-sølv på merittlisten som spiller og et SM-gull som andretrener for Modo i 2006/2007-sesongen.
I 2017 ble han hovedtrener i Timrå IK. Han fikk sparken fra klubben i mars 2022. Den 13. juni 2022 ble det kunngjort at Andersson ble Vålerenga Hockeys nye hovedtrener.
Oter (dverg)
Oter er en mytisk dverg i norrøn mytologi. Han er sønn av Reidmar og bror til Fåvne og Regin. Han omtales i eddadiktet Reginsmål og i Volsungesagaen.
Sagnene forteller at gudene Odin, Høne og Loke en gang var ved Andvarefossen. Der fikk de øye på en oter som de drepte. Skinnet av oteren tok de med til Reidmar som fortalte at det var hans sønn Oter de hadde drept. Han tok gudene til fange og forlangte som mannebot at de skulle fylle oterhammen med gull og dekke den helt med gull utenpå. Reidmar holdt Odin og Høne som gisler mens Loke dro ut for å skaffe gullet.
Loke dro tilbake til Andvarefossen og fanget dvergen Andvare. Dvergen hadde en stor gullskatt som han måtte gi fra seg for å berge livet. Med gullskatten fulgte også ringen Andvarenaut. Loke dro tilbake til Reidmar med gullet og fylte og dekket oterhammen med det. Gudene holdt først unna Andvarenaut, men Reidmar pekte på et værhår som ennå ikke var dekket av gull, og dermed måtte Odin legge på ringen også. Men da gudene ble sluppet fri sa Loke at det lå en forbannelse over ringen, og at den som eide ringen ville bli drept.
Siden krevde Fåvne og Regin frendebot for Oter, men Reidmar ville ikke gi sønnene sine noe. Da drepte Fåvne far sin og tok alt gullet. Han ble omskapt til en orm og tok med gullet til Gnitahei og voktet det der.
I diktet Fåvnesmål, som etterfølger Reginsmål i Den eldre Edda, fortelles det om Regins fostersønn Sigurd Fåvnesbane som drepte Fåvne og vant gullskatten.
SKUP-prisen
SKUP-prisen deles ut av Stiftelsen for en Kritisk og Undersøkende Presse (SKUP) for fremragende undersøkende journalistikk. Den består av en statuett utformet av kunstneren, samt 50,000 kroner. Det deles også ut diplomer (SKUP-diplomer), typisk 3–5 hvert år, til prosjekter juryen mener fortjener spesielt hederlig omtale.
Stiftelsen deler også ut Dataskup-prisen, som gis til fremragende undersøkende datajournalistikk. Prisen er på 50,000 kroner.
2022
SKUP-priser
Annemarte Moland, Ingunn Røren, Fredrik Thoresen, Jørgen Arnor G. Lom og Trond Strøm, Aftenposten for «Barna Norge svikter».
Karl-Petter Løvoll, Liv-Jorunn Håker, Dag-Arne Alnes, Jan Erik Finsæther og Linda Nygard-Sture, Sunnmørsposten for «Dødsulykkene».
Diplomer
Anders Grimsrud Eriksen, Gerhard Flaaten, Lars Kvamme og Adrian Brudvik, Bergens Tidende for «De ukjente konkursklyngene».
Aina Ebube Helgheim og Anna Krokene, Klassekampen for «Prisen av frakt».
2021
Vinner
,, , , og , Aftenposten for Pendlerboligsaken.
Diplomer
Newfel Ouatah
Newfel Ouatah (født 8. november 1985 i Lyon, Frankrike) er en algerisk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen super tungvekt. Ouatah har ingen større internasjonale resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Algerie under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i kvartfinalen av Vjatsjeslav Hlazkov fra Ukraina i vektklassen super tungvekt.
SKUP-prisen
20-årsskupet
I anledning 20-årsjubileet til SKUP i 2010, ble det under SKUP-konferansen delt ut en ekstra SKUP-pris, kalt 20-årsskupet. Av tre nominerte vant, og  (Aftenposten) for avsløringer rundt vannverket på Nedre Romerike. Saken fikk SKUP-pris i 2005. De to andre nominerte var og  (NRK Brennpunkt) for kvikksølvsaken (SKUP-pris i 2005) og  (VG) for AUF-skandalen (SKUP-pris i 1995).
Millbrae (California)
Millbrae er en amerikansk by som ligger i San Mateo County i California.
Den har og dekker et areal på 8,44 km².
Tula Point
Tula Point er et nes som ligger helt nordøst på Île Renaud i Biscoe Islands. Biscoe Islands ble oppdaget i 1832 av en britisk ekspedisjon under John Biscoe og ble først grovt kartlagt av Den franske antarktisekspedisjonen, 1903–05 og 1908-10. Île Renaud ble igjen grovt kartlagt i 1935-36 av British Graham Land Expedition (BGLE). Neset ble navngitt i 1954 av United Kingdom Antarctic Place-Names Committee (UK-APC) etter «Tula», et av to fartøy benyttet under ekspedisjonen til Biscoe i 1830-32.
Fregneand
Fregneand (Stictonetta naevosa) er en særpreget, monotypisk art i gruppen av svaner og gjess (Anserinae), som altså på tross av det norske artsnavnet ikke tilhører gruppen av ender (Anatinae). Arten er endemisk for Australia og de største bestandene finnes hovedsakelig i sørvest og sørøst. På IUCNs rødliste regnes den som livskraftig og stabil.
Taksonomi
Arten har ingen nære slektninger, men er eneste art i slekten Stictonetta, som i sin tur er eneste slekt i tribuset Stictonettini. Plasseringen blant andre Anserinae (svaner og gjess) er imidlertid ikke avklart. Tidligere ble slekten plassert mellom Coscoroba og Cygnus, men disse ser nå ut til å tilhøre søstergrupper (Cereopseini og Cygnini). Stictonettini er derfor plassert mellom det basale tribuset Malacorhynchini og Cereopseini, i påvente av en mer nøyaktig posisjonsbeskrivelse.
Biologi
Fregneand måler cirka 50–56 cm, og hannen er en del større enn hunnen. Hannen veier omkring 747–1 130 g, mens hunnen veier 691–985 g. Fjærdrakten er mørk gråbrun med hvite spetter, og hannen er gjennomgående noe mørkere enn hunnen. På avstand kan fjærdrakten virke helt sort. Nebbet er sort og svakt oppoverbuet. I hekketiden er hannens nebb rødt ved basen.
Arten lever irregulært over store deler av Australia, men de tetteste bestandene finnes hovedsakelig i sørvest og sørøst. I blant besøker arten også Tasmania, og den er periodisk vanlig på Kenguruøya. Fuglene gjør spredte forflytninger, spesielt knyttet til vannivåene i våtmarksområder. I tørketiden finner man dem helst i permanent våtmark. BirdLife International anslår populasjonen av voksne kjønnsmodne fugler til omkring 7 300–17 000 individer.
Arten holder til ved innsjøer av ferskvann og våtmarker med rikelig framvoksende vegetasjon, spesielt Muehlenbeckia, Melaleuca eller Eragrostis. Utenfor hekketiden kan arten også opptre i laguner langs kysten, både med brakkvann og saltvann og også uten særlig mye vegetasjon.
Fregneand er primært planteeter og eter typisk alger, frø og de grønne delene fra akvatiske planter, men også noen akvatiske insekter. Når den eter stikker den hodet ned mot bunnen på grunt vann, mens stjerten sikker over vannflaten, eller den vader langs strendene. Den dykker kun når den blir skremt og flykter eller bader.