cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horg (kult)
Opprinnelse
Begrepet horg har vært i allmenn bruk i tidlig middelalder og i vikingtiden. Flere kilder understreker den religiøse funksjonen og enkelt henviser til en steinsetting hvor det antagelig også var oppstilt former for gudestatuer rundt. Det synes også som det enkelte steder ble oppført en bygning om horgen, men det synes som de fleste sto ute i friluft. Selve steinsetting ble antagelig benyttet til ofringer, for eksempel slaktoffer for dyr, selv om enkelte forskere har diskutert muligheten for menneskeofringer i norrøn tid.
Kildene forteller også at horgen ble farget rød av blodet fra ofringen. I Eddadiktet Hyndleljod sier gudinnen Frøya om sin yndling Otter:
En ikke ulik formulering finnes i Heidreks saga hvor en kong Alf nevnes som «rødfarget horgen» under et diseblot.
Det norrøne diktet Voluspå forteller at æsene i den mytologiske urtiden bygde «horg og hov». Dette gjelder også for vanene før vanekrigen: «Hov og horger har han (Njord) i mengde, men er ikke født hos æser».
Snorre Sturlason forteller i Gylvaginning at horg kunne (unntaksvis?) oppfattes som en bygning: «Dei bygde ein annansal og; det var Horg, som gydjene (åsynjene) åtte. Det var eit særs fagert hus; folk kallar det Vengolv». I sin oversettelse fra 1902 kommenterte den islandske filologen Finnur Jónsson at en horg måtte bety hus, kanskje da helst et «tempel for gudinnene». Den norske religionshistorikeren innenfor norrøn mytologi, Gro Steinsland, kommenterer at Jónssons oppfatning at horg var et begrep knyttet til helligsteder for kvinnelige guddommer, men slår fast at de også var benyttet for mannlige guddommer, noe som bevitnes i stedsnavn som Odinshorg og Torshorg i Sverige.
Med støtte hos den danske arkeologen Olaf Olsen (1966) synes det som om horgen var en betegnelse på en steinsatt helligdom utendørs med eventuelt kultbilder oppstilt, og i enkelte tilfeller har det opprinnelige enkle kultstedet fått en overbygning som beskyttelse og således blitt en bygning, det vil si hov. Antagelig var ritualene hovedsakelig like uansett betegnelse ettersom de hyppig nevnes i kildene som et par, «horg og hov». Det også var sannsynlig med store lokale variasjoner i utformingen av horgen som helligdom, noe som har årsak i forskjellene i lokale tradisjoner og økonomiske ressurser.
I kildene
Begrepet horg er benyttet tre ganger i dikt i Den eldre Edda. Tidlig inn i det komplekse diktet Voluspå, beskriver volven at tidlig i den mytologiske tid kom gudene sammen og gjorde «horg og hov»:
I diktet Vavtrudnesmål i Den eldre Edda går Gagneråd (Odin i forkledning) inn en kunnskapslek med jotnen Vavtrudne. Han spør jotnen om vaneguden Njord kommer ifra, for selv om han hersker over mange hov og horger var han ikke oppvokst blant æsene:
I Eddadiktet Hyndleljod snakker gudinnen vennlig om sin favoritt Ottar (se over) for at han har dyrket henne så trofast ved sin horg. Denne er bygd av stein og farget rød av ofret blod.
I Landnåmabok fortelles det om Aud som var kristen, men likevel holdt ætten hennes horg. En tilsvarende referanse fra religionsskiftet finnes i det faste uttrykket «brenne hov» og «bryte ned horg», noe som også er en bekreftelse av at førstnevnte var bygd i tre og sistnevnte i stein. Dette kommer til uttrykk i Olav Tryggvasons saga hvor kongen «bryte ned og brenne hov og horg». I Flateybok fortelles det om Olav den helliges kristning: «både hamrer og horger, vann og tre og alt annet blot.» Her blir horg koblet sammen med hamrer som antagelig betyr «klippeframspring». Senere dukker sammenstillingen «haug og horg» opp, eksempelvis i Sverres saga hvor det står at «vi skal ikke ofre til hedenske guder og ikke til haug eller horg.» Forbudet dukker også opp i lovtekster, blant annet Gulatingsloven: «Om en mann bygger (...) haug eller hov og kaller det horg...»
Ritualer
Under en offerseremoni fungerte en horg antagelig som et alter hvor det kunne plasseres en skål samlet opp blodet fra et offerdyr. Ofringer av forskjellige dyr til maktene var en alminnelig praksis, men de egentlige rituelle handlingene omtales kun sjeldent i kildene. Det fremgår dog at man ved blot dyppet blóthlauth (sammenbuntete kvister) i blodet, og deretter skvettet blod på deltagerne til ritualene. Dette var en del av en kultisk innvielse.
Luba
Luba er et bantuspråk som snakkes i Den demokratiske republikken Kongo.
Emil Boc
Emil Boc (født 6. september 1966 i Rachitele i Romenia) er en rumensk politiker, som var Romanias statsminister fra 22. desember 2008 til 6. februar 2012.
I 1991 avsluttet Boc sine studier ved Historie og filosofi fakultetet og i 1995 ved Det juridiske fakultetet, begge ved Universitetet i Cluj-Napoca, Romania. Han har hatt kortere studieopphold i Storbritannia, USA og Belgia.
Hans politisk karrière har vært i Det demokratiske partiet (Partidul Democrat). Han var medlem av Deputertkammeret i Nasjonalforsamlingen i perioden 2000-2004 og partileder fra 2004. Partiets navn ble i 2007 endret til Det demokratisk-liberale partiet (Partidul Democrat-Liberal, PD-L), etter en fusjon med en utbrytergruppe fra Det nasjonal-liberale partiet.
Emil Boc var borgermester i Cluj-Napoca mellom 2004 og 2008, og er det igjen fra 2012 til dags dato (2019). I desember 2008 ble han statsminister. Han regnes for å stå tidligere president Traian Băsescu politisk nær.
Boc trakk seg som statsminister 6. februar 2012 etter kraftige demonstrasjoner mot upopulære budsjettinnstramminger, blant annet 25% kutt i offentlige lønninger. Justisminister Cătălin Predoiu overtok som utøvende statsminister.
Segezja (by)
Segezja (russisk: Се́гежа, finsk: Sekee) er en by i Karelia i Russland. Den ligger 267 km nord for Petrozavodsk, ved utløpet av elva Segezja på vestbredden av innsjøen Vygozero. Innbyggertall: 34 214 (2002). Byen ble grunnlagt i 1914, og har hatt bystatus side 1943.
Slaget ved Vinger
Slaget ved Vinger fant sted langs elven Glomma, der kong Håkon Håkonsson med hans flåte på mellom 35 og 48 skip utkjempet flere trefninger med ribbungene 16. mai 1227. Ribbungene flyktet til slutt østover og mistet alle sine skip.
Forspillet
Ved våren 1227 lot kongen sveithøvdingene Ivar fra Skedjuhov og Sakse Bladspjot drog skip fra Oslo opp i elven Glomma. Der på elven holdt sveithøvdingene vakt mot et mulig angrep fra innsjøen Mjøsa fram til kong Håkon og hans hær sluttet seg til dem. Ved Eidsvoll ble kongen informert om situasjonen på Mjøsa. Ribbungene etterlot seg alle skipene i innsjøen og dro sørøstover til Marker for å møte Knut Håkonsson som hadde med seg en ny hær samlet i Sverige.
Istedenfor å fortsette ned til Mjøsa vendte kongen ut på Romerike øst for Glomma og holdt ting med bøndene som ikke lenge var i stemning for å støtte ribbungene. I slutten av april fikk han urovekkende nyheter om at ribbungene forberedte et felttog ved å dra skip fra Iddefjorden opp på Marker og deretter nord i elven Glomma. Kongen dro dit med sine styrkene, men fikk melding om at dette var desinformasjon, så han snudde og dro ut på Follo og siden inn til Oslo.
Knut Håkonsson, som sendte ut desinformasjonen om at han ikke hadde til hensikt å angripe fra Iddefjorden, satte i gang med å trekke skipene fra Iddefjorden oppe i de norske grensebygdene som het Marker. Vassveien for ribbungenes flåte, som formodentlig var på flere dusin, begynte med elven Tistas munningen ut mot fjorden og fortsatte videre opp i Haldenvassdraget, som består av flere store grunne sjøer forbundet med korte elver. Denne var en viktig ferdselsvei i uminnelige tider, men dette var første gang en stor hær tok seg opp i landet på vassdraget. Hvilken overgang ribbungene hadde brukt fra vassdraget til Glomma er ikke kjent, men det var «på et sted der det aldri før hadde vært trukket skip». Den korteste avstanden er trolig mellom sidesjøen Øgderen og storsjøen Øyeren på minst ti kilometer.
Ribbungene kom uventet på Glommaflotiljen under ledelse av Ivar fra Skedjuhov, som etter et sjøslag måtte rømme fra skipene over på land og vekk langs veien til Oslo. Der fortalte de kongen om overraskelsesangrepet, og at en stor flåte befant seg på elven som ledet til Mjøsa og de fleste ferdselsveiene i det indre Østlandet. Kongen fikk 35 skip trukket opp fra Oslo til Øyeren. Kong Håkon tok selv ledelsen og gav ordre til Arnbjørn Jonsson og andre lendmenn at de skulle dra skip opp i Glomma fra Østfold. De møtte kongen på Øyeren før de fortsatte opp elven mot nordøst. Underveis vant birkebeinene en trefning med en sveit av ribbungene ledet av Harald fra Lauten i Sørum, Akershus, der femti mann ble drept av seierherrene i kampene.
Slaget
Men midt på overgangen oppdaget ribbungene birkebeinene i skogen. De satte ut skipene på vannet og fylket seg på deres side av elven. Birkebeinene rykket ut mot elvebredden i samlet styrke og nådde deres skipene som også nådde fram. Gunnbjørn bonde og Sakse Bladspjot som gikk opp elven med de kongelige skipene, kom over en flokk med ribbunger trolig på et skip i elven, etter de hadde drepte alle ribbungene under kampene oppdaget birkebeinene flere skip lengre vekk på den andre siden av elven. Så satte de seg over til elvebredden der kongen med hans hær stod.
Ribbungene våget ikke å ta opp slag etter kongen hadde gått om bord og rodde vekk østover på elven forfulgt av birkebeinene. Men på den grunne elven med store stein ble det vanskelig for begge flåter hver på cirka tretti skip å fortsette mot sterk strøm. Dessuten på den brede elven var ikke begge hærer i stand til å angripe hverandre i samlet styrke. Imidlertid skjøt begge pil på hverandre i hensikt på å forstyrre hverandres aktiviteter. Der elven var på det smaleste, tok begge hærer seg en hvil på hver sin side av elven.
Etter hvilen rustet birkebeinene seg for et angrep med tretten andre skip som var kommet opp til kong Håkon, men ribbungene la seg øst for kirken og drog opp Noret til Vingersjøen. Derfra renner det en mindre elv gjennom Eidskog og videre til Sverige. Birkebeinene oppdaget dette og rodde mot elvebakken med bløt leirjord der de rente deres skipene mot landet. Tross leirjordet klarte birkebeinene å ta seg på land over den høye elvebakken der de møtte ribbungene som hadde gått på land for å beskytte overgangen på Noret fra Glomma til Vingersjøen. Ribbungene flyktet vekk inn i skogene etter kort motstand.
Med veien til Vingersjøen åpnet vendte kongen og birkebeinene tilbake til skipene og rodde inn til småsjøen. Ribbungskipene forsøkte å komme seg unna mot østsiden av sjøen i desperasjon vekk fra birkebeinerskipene som satte etter dem i forfølgelse. Ribbungene rente på enden av sjøen og løpet ned på landet, men birkebeinene kom etter og gikk også på land der de innhentet og drepte noen av mennene. Ribbungene hadde ikke stor tap, men alle skipene med mye hærfang var erobret etter en slitsom dag med flere forfektninger uten et større sammenstøt.
Etterspillet
Speiderne som kongen hadde sendte etter ribbungene, vendte tilbake om morgenen den neste dagen og fortalte at Knut Håkonsson hadde tatt veien ut til Marker sammen med hans hær som var i stor uorden. Kongen med alle skipene vendte nedover elven og fór nord til Mjøsa der han møtte biskop Hallvard på Hamar. Kongen satte menn til å passe på skipene og drog tilbake til Oslo i begynnelsen av juni 1227.
Nederlaget ved Vinger ble avgjørende for utfallet av krigen. I våren og sommeren hadde flere og flere sveithøvdingene og stormennene hos ribbungene sluttet seg til kongen som måtte tilby konkrete fordeler i en politisk løsning for deler av det hjemlige aristokratiet som tidlige var utestengt fra administrasjonen i landsdelene. Det var for sterk motstand på Romerike og opp mot Hedmark som avverget ribbungene fra å fortsette til storsjøen Mjøsa, dessuten valgte kongen å stå i Oslo der han ordnet med styret over Opplandene og tiltrukket seg større støtte fra folk rundt om. Politisk sett var opprøret ved å ebbe ut i det indre Østlandet.
Pilestien (Oslo)
Pilestien er en gangvei på Lindeberg i bydel Alna i Oslo. Den går fra Lindeberg senter sørvestover og så sørover gjennom blokkbebyggelsen, på bro over Lindebergåsen øst for Skjønnhaug skole og deretter vest- og sørover til Trosterud senter med Trosterud T-banestasjon.
Ved gangveien ligger Lindebergparken, åpnet i 2017.
Gnistdagfly
Gnistdagfly (Sympistis heliophila) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er utbredt i fjellet over det meste av Norge.
Utseende
Et nokså lite (vingespenn 23 – 26 mm), kraftig, grått nattfly. Arten kjennes lettest på de hvite, bredt svartkantede bakvingene, som også er påfallende når den flyr. Forvingen er gråspraglete med mer eller mindre tydelige tegninger. Indre mellomlinje er svart og går i sik-sak, ytre mellomlinje er svart og hvit og går i en stor bue utover i den fremre halvdelen. Langs ytterkanten er det tre eller flere trekantede, svarte flekker. Bakvingen er hvit, bredt gråsvart langs ytterkanten.
Levevis
Den lever på lyngheier og i andre åpne områder i høyereliggende barskoger, i bjørkebeltet og i den lavere delen av høyfjellet. Larvene utvikler seg vanligvis på krekling (Empetrum spp.), men kan også gå på blokkebær (Vaccinium uliginosum) og blåbær (Vaccinium myrtillus). Arten overvintrer to ganger, første gangen som egg og andre gangen som puppe. De voksne sommerfuglene flyr om dagen i solskinn, i juni – juli.
Utbredelse
Den forekommer i Alpene, Fennoskandia og det nordlige Russland østover til øst-Sibir, i Japan og det nordlige Nord-Amerika. I Norge er den utbredt i fjellet over hele landet bortsett fra ytre fjellstrøk på Vestlandet.
El Aaiún flyktningleir
El Aaiún flyktningleir (opprettet 1975) er en av De saharawiske flyktningleirene i Tindouf, og er oppkalt etter hovedstaden i Vest-Sahara. Det eksakte antallet flyktninger i leiren er ikke kjent, men det er beregnet til å være godt over 30 000 mennesker. Leirene i Tindouf ble opprettet etter Marokkos invasjon av Vest-Sahara og den påfølgende krigen. El Aaiún flyktningleir er en av de fire hovedleirene i flyktningleirene rundt Tindouf. Leirene styres av flyktningene selv og er en del av Den saharawiske arabiske demokratiske republikk (SADR), selv om leiren ligger i Algerie. I leiren velger de både representanter til frigjøringsorganiasjonen Polisario som styrer SADR, til ledelse av flyktningleiren og ledelse av de ulike underavdelingene i El Aaiún flyktningleir.
Befolkningen i leirene er stort sett arbeidsledige, men holder ofte geiter og kameler. Geitene brukes hovedsakelig til produksjon av melk, mens kamelene brukes til både melk, transport og kjøtt.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 – 500 meter kvinner
500 meter kvinner var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 og ble avholdt på kunstisbanen i Zetra i Sarajevo, Jugoslavia den 10. februar 1984.
33 utøvere fra 16 nasjoner deltok på distansen.
Sportsklubben Baune
Sportsklubben Baune er et idrettslag i Årstad bydel, på Landås i Bergen.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1984 – 500 meter kvinner
Rekorder
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Sportsklubben Baune
Den fikk sin status som sportsklubb (fotball, friidrett og ski) 11. mars 1936, da 41 fremmøtte (derav fire kvinner) stiftet klubben. Klubben het opprinnelig «Bjart», men da friidrettskretsen ikke kunne godkjenne dette navnet, endret man det 21. oktober 1937 til Baune.
Et par år før krigen ble det opprettet en egen kvinnegruppe, som i begynnelsen kun drev med håndball, men i dag er det kun tilbud om fotball og innebandy i klubben.
Fotball
Etter å ha etablert seg på 1950-tallet, med spillere som Ole Landaas, Per Johannesen, Hilmar Paulsen og Kurt Myhrvold, rykket laget ved inngangen til 1960-årene ned i 4.divisjon, men var raskt oppe igjen i 3. divisjon. Utover 60-tallet bedret nivået seg noe, med opprykk til 2.divisjon i 1965. I denne perioden fikk også Baune sin første landslagsspiller, nemlig Alfred Rønning, som møtte Sverige til landskamp i 1965. Selv om det ble nedrykk i 1966 var dette en stor sesong for Baune, med tre tippekamper og 2-0 seier over Brann på Stadion.
Baune feiret sitt 70-årsjubileum 18. mars 2006 med en fotballkamp mot erkerivalen Årstad. Baune vant kampen 3-0.
I dag ligger Baune i 5. divisjon. Laget består hovedsakelig av lokale og egenproduserte spillere.
Baune fikk ferdigstilt sin nye kunstgressbane i sluttfasen av 2009, banen er for liten til å brukes i offisielle kamper, og er derfor kun et treningsanlegg.
Innebandy
September 2005 ble det startet en innebandygruppe under Sportsklubben Baune. Innebandylaget har nesten fulgt opp fotballagets suksess de siste årene, med nesten opprykk i første sesong laget spilte i seniorserie (2006/07). Laget ble slått på målstreken av bydel-rival BSI. Året etter ble det opprykk på andre forsøk, godt hjulpet av Nornen IBK, som rykket opp til Eliteserien samme år. De ville gi reservene sine bedre matching enn hva 2. laget i 2. divisjon kunne gi. Dermed har spillere gått på lån fra Nornen til Baune, slik at sistnevnte hadde den spillerstallen som trengtes for å takke ja til 1. divisjonsspill sesongen 2008/09.
Ved ekstraordinær generalforsamling den 28.06.2012 ble innebandydelen av Baune besluttet nedlagt.
Freddy Adu
Fredua Koranteng Adu (født 2. juni 1989 i Tema) er en ghanesisk-amerikansk fotballspiller. Han spiller nå for den finske klubben KuPS.
Beintungefisker
Beintungefisker (Osteoglossiformes) er en orden egentlige beinfisker. Navnet kommer av at artene har tenner på, eller beinete tunger. Inndelingen i artikkelen følger Fishes of the World. Arapaima gigas er den største arten i gruppen.
Ochteroidea
Ochteroidea er en gruppe av insekter som tilhører tegene, en gruppe av nebbmunner. Gruppen omfatter ca. 160 kjente arter fordelt på seks slekter, men bare én art i Europa.
Utseende
Små til middelsstore (4–15 mm), kraftige, brunlige teger. Kroppen virker litt klumpete og pukkelrygget. Fasettøynene er ganske store, nyreformede og utstående. Punktøyne (ocelli) finnes vanligvis, og antennene er fire-leddete, ganske korte, men ofte synlige ovenfra. Pronotum er stort, mye bredere enn langt og bredere enn hodet, scutellum er nokså stort og trekantet.
Norges herrelandslag i ishockey
Norges herrelandslag i ishockey er landslaget til Norge som representerer landet i internasjonal herreishockey. Landslaget blir administrert av Norges Ishockeyforbund (NIHF), som ble opprettet i 1934. Norge har vært medlem av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF) siden 1935.
Luoravetlansk
Luoravetlansk, eller tsjuktsjisk, er et tsjukotko-kamtsjatkansk språk som snakkes av tsjuktsjerne i Russland.
Ochteroidea
Levevis
Ochteroidea lever i strandsonen ved ferskvann. I motsetning til de aller fleste andre vannteger (Nepomorpha) lever de ikke i vannet. De kryper rundt ved breddene og kan hoppe. De er rovdyr som jakter på ulike virvelløse dyr, og åtseletere. De fleste lever på mudrete bredder der de kan grave ganger, men de kan også finnes langt fra vann mellom råtnende plantedeler og i kumøkk.
Norges herrelandslag i ishockey
Norge har ikke tatt noen medaljer i VM eller OL. De beste sammenhengende periodene var på i 1950-årene og i 2010-årene. Høydepunktene i den første perioden var to bronse i EM (1951 og 1962) innen Norge begynte å sakke akterut i forhold til de andre topplagene på 1960-tallet. Perioden 1965 til 1989 ble tilbrakt hovedsakelig i B-VM, med enkelte kortere opphold i C-VM. Norge vant B-VM på hjemmebane i 1989 og rykket dermed opp til A-VM. På 1990-tallet hadde landslaget varierende resultater hvor de på det beste var gode nok til å sikre tilværelsen i A-puljen og sikre respektable resultater mot hockeystormaktene, men ikke gode nok til å avansere til kvartfinale. I 2001 rykket Norge ned fra toppdivisjonen (tidligere kjent som A-VM) og tilbrakte fire år i 1. divisjon (det tidligere B-VM) før de igjen sikret opprykk i 2005. Siden 2006 har Norge igjen spilt i toppdivisjonen, og hadde på slutten av 2000- og begynnelsen av 2010-tallet, under ledelse av Roy Johansen, sin andre storhetsperiode med to OL-deltagelser på rad (2010, 2014) og tre kvartfinaler i VM (2008, 2011 og 2012). Siden slutten av 2010-tallet har landslaget vært inne i et generasjonsskifte med varierende resultater.
Blant de mest berømte enkeltkampene er kvartfinalene i 2008, 2011 og 2012, seieren over Canada i VM i 2000, seieren over Tsjekkia i VM i 2010, seieren over Sverige i VM i 2011 og gruppespillskampen mot Tyskland i VM i 2012.
Historie
Ishockeyen kom til Norge på 1880-1890-tallet, og vinteren 1901-02 gikk man over til å spille bandy med sju spillere på hvert lag (som på den tiden − i likhet med resten av Europa − gikk under navnet «ishockey»). I 1920 ble «Norges ishockeyforbund» stiftet, men i takt med at canadisk ishockey (som den moderne ishockeyen var kjent som i Europa på den tiden) begynte å få fotfeste i Europa og Norge på slutten av 1920-tallet ble forbundet i 1928 omdøpt til Norges Bandyforbund og gikk over fra å spille 7-mannsbandy til 11-mannsbandy. Norges første ishockeyklubb, Trygg, ble stiftet 12. november 1932 etter et initiativ fra Rolf Gjertsen, og da klubber kom til kort tid etter oppsto det et behov for å få organisert ishockeyen i Norge. Da man ikke kunne oppnå enighet om å organisere ishockeyen innenfor Norges bandyforbund med de samme rettighetene som bandyen, tok Gjertsen initiativ til å opprette et eget ishockeyforbund. Den 18. september 1934 Norges ishockeyforbund (NIHF) stiftet, og den 18. januar 1935 ble Norge opptatt som medlem av det internasjonale ishockeyforbundet (Ligue Internationale de Hockey sur Glace, LIHG).
Innledningsvist fokuserte man ikke på internasjonal deltakelse grunnet manglende sportslige og økonomiske forutsetninger, I 1935/36-sesongen fikk NIHF invitasjon fra flere OL-lag om å spille landskamper som oppkjøring til vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen, men igjen måtte Norge avslå tilbuddene (og planene om å sende et norsk lag til vinter-OL) grunnet manglende økonomiske midler og sportslige kvaliteter.
Begynnelsen (1930−tallet)
Ishockey-VM 1937 skulle avvikles i London, og selv om det var stor interesse fra norsk side var det igjen økonomien som var det store problemet. NIHF sendte i 1936 en søknad om 600 NOK i støtte av Norges Landsforbund for Idræt (NLF). Landsforbundet var innledningsvist meget skeptisk til å bidra økonomisk da de fryktet at Norges manglende sportslige kvaliteter ville skade landets anseelse som vintersportsnasjon. Til sist gikk de med til å bidra med 300 NOK, og med diverse avtaler med aviser, reisebrev, telegrammer fra London og bidrag fra interesserte klarte man å innsamle de nødvendige 600 NOK. Reisen til Storbritannia startet 14. februar 1937 med tog fra Oslo til Bergen, etterfulgt av reise med båten «D/S Venus» til Newcastle. I London ble den norske troppen innlosjert på Imperial Hotel, og hotelloppholdet samt 50 prosent av reiseutgiftene ble dekket av British Ice Hockey Association.
Norges første landskamp ble spilt 17. februar 1937, da de skulle møte Tsjekkoslovakia på Wembley Stadion. Fem av spillerne på det norske laget kom fra Grane, to fra Hasle og én hver fra Ready og Trygg. Det norske laget var nervøst, delvist grunnet en liten kontrovers med tsjekkerne om draktene. Til tross for publikums støtte i form av rop som «Come on Norway» kunne ikke det norske laget gjøre mye mot den tsjekkoslovakiske dominansen, og de tapte kampen 0−7 etter periodesifrene 0−2, 0−3 og 0−2. Dagen etter spilte de mot Sveits, hvor de tapte 13−2 (3−1, 6−1, 4−0) til sveitsernes elegante og lette spill. Til tross for å være preget av den foregående dagens kamp scoret Norge sitt første og andre landslagsmål ved henholdsvis Ole Brodal og Eugen Skalleberg. Selv om at arrangørene hadde planlagt en trøsterunde mellom de siste lag i hver pulje (Romania, Sverige og Norge) ble det ikke noe av denne.
Året etter stilte Norge igjen til VM, denne gangen i Praha, etter at Tsjekkoslovakia tilbød fritt opphold og dekke en større del av reiseomkostningene. Norge spilte i gruppe B sammen med USA, Storbritannia, Tyskland og Latvia. Igjen var nivåforskjellen for stor, med 7−1-tap til USA, 0−8-tap til Storbritannia, 0−8-tap til Tyskland og 1−3-tap til Latvia.
VM-turneringen i 1938 ville bli den siste med norsk deltakelse før utbruddet av andre verdenskrig. Selv om man ble invitert til å delta i VM 1939 i Sveits takket man nei da man fryktet de ekstraordinære reiseomkostningene. I stedet spilte Norge sin første privatlandskamp mot Sverige den 20. januar 1939 på Bislett i Oslo. Kampen endte 3-4 i svensk favør, med Per Linnæs, Eugen Skalleberg og Johnny Larsen som norske målscorere. Året etter skulle det norske landslaget, ledet av trener Trygve Holter spille tre privatlandskamper mot Sverige. Den første kampen endte 0−6 da de spilte i Stockholm den 12. januar 1940, mens de tapte 0−5 da de spilte på Bislett den 2. februar. Men dagen etter ville Norge spille uavgjort 3−3, en kamp som også var den siste landskampen på nesten syv år.
Den 9. april 1940 ble Norge invadert av Tyskland, hvilket satte praktisk talt en stopper for all organisert ishockey i landet som følge av idrettsboikotten.
DS «Glommen»
DS «Glommen» er et dampskip bygget i 1874 og levert av Nylands Mek. Verksted som byggenummer 28 til Christiania Tømmerdirektion. Den ble tatt ut av drift i 1948 og lå siden fortøyd mellom to påler ute i elva utenfor Lund i flere år. Sju år senere ble båten hogd opp på Stasjonsstranda.
Norges herrelandslag i ishockey
Leif Boork-æraen (1997−2001)
Etter VM-fiaskoen i Finland og 25 kamper uten seier ble landslagssjef Brent McEwen sparket i mai 1997. Blant kandidatene til å overta var den tidligere landslagstreneren Geir Myhre, Vålerenga-trener Petter Thoresen, svenske Curt Lundmark (som hadde ledet Sverige til OL-gull i 1994) og den kontroversielle svenske treneren Leif Boork (SM-gull med Djurgårdens IF i 1983 og ledet Sverige til finalen i Canada Cup i 1984). Boork ble fort favoritten til å ta over, men krevde en årslønn på opp mot en million NOK samt både rollen som landslagstrener og sportsdirektør for å kunne revolusjonere norsk ishockey. Den 20. mai sa han seg villig til å ta over posten, og den 14. juni ble han ansatt som ny landslagssjef for herrelandslaget.
DS «Glommen»
Høykonjunkturen i trelastbransjen i den andre halvdel av 1800-tallet ledet til større mengder av fløtingstømmer i Glommavassdraget. På de store sjøene i vassdraget ble det satt inn store hjuldampere med skovlehjul som fremdrift.
Norges herrelandslag i ishockey
Leif Boork-æraen (1997−2001)
Boork var kjent som en tøff og krevende trener, og han hadde klare oppfatninger om hvordan ishockey skulle spilles: blant hovedelementene i hans planlegging var spillerutvikling, etikk, moral, fair play og livsstil. Han var fast bestemt på å skape en særpreget «norsk spillestil»: den skulle symbolisere norske styrker som teknikk og taktikk, og ikke fokusere på å bare å forsvare seg og angripe på kontringer. Det skulle være lov å se utover landets grenser, men det skulle kun supplere den norske utviklingen, hvis ideer skulle forankres i spillergruppen. Utad skulle alle ha en felles holdning og oppførsel. Den kollektive selvtilliten skal styrkes slik at spillerne står for noe.
DS «Glommen»
Innsjøen Øyeren med de lange avstander mellom Fetsund og Mørkfoss fikk den første dampbåten DS «Kong Hakon» i 1849. Et økende behov for kapasitet førte til en ny båt, DS «Øieren» i 1862 og deretter den tredje og siste hjuldamperen, DS «Glommen» i november 1874.
Som de andre hjuldamperne på Øyeren ble den også tatt i bruk som passasjerbåt med kapasitet for godstransport. Båten ble hugget i 1955.
Norges herrelandslag i ishockey
Leif Boork-æraen (1997−2001)
Samtidig gjorde Boork oppgjør med norsk ishockeys kortsiktige strategi: ifølge ham var nødløsningenes tid forbi, hvor kortsiktig tenking for å berge en plass i A-gruppen og overtalelse av eldre spillere til å ta et ekstra løft skulle erstattes med langsiktig planlegging og satsing på yngre spillere. Frem mot vinter-OL 2002 ville han hovedsakelig satse på spillere i alderen 18 til 24. Ambisjonene var også høye: «Det er viktig å legge listen høyt. Gjør jeg det, forteller jeg dem samtidig spillerne at jeg har tro på dem. Det er ikke noe mål å oppnå anstendige resultater mellom seks og åtte. Jeg vil at vi skal kjempe for medaljeplass uansett om det er OL eller VM.»
Boorks periode som landslagstrener var i siste ende en fiasko: Norge kvalifiserte seg ikke til OL-turneringen i Salt Lake City og rykket ved VM 2001 ned til 1. divisjon. Svensken hadde også kvittet seg med flere spillere som var gode nok og ville spille, mens andre ville ikke spille under hans ledelse.
2001−2005: Opprykk
Som følge av de skuffende resultatene og reduserte økonomiske ressursene som følge av nedrykket ble Boork sparket den 25. mai 2001. Geir Hoff sa etterfølgende at NIHF «har lyst til å se en norsk trener» som erstatter for Boork, hvor de heteste kandidatene var Vålerengas trenerduo Roy Johansen og Petter Thoresen. Den 10. juli 2001 ble Johansen ansatt som landslagstrener, hvilket skulle innlede landslagets beste periode i moderne tid.
Kontrakten varte frem til sommeren 2006, og ville være en deltidsstilling inntil Norge rykket opp til toppdivisjonen. Mens Boork hadde den uvettige høye målsettingen om at Norge skulle ta OL-medalje ved Salt Lake City, hadde Johansen en langt mere ydmyk målsetting. «Det første og viktigste målet er å vinne vår gruppe under VM i Ungarn neste vår. Men vi må være ydmyke for oppgaven. Norge ble bare nummer fem sist vi var i B-puljen.» OL-målsettinger hadde Johansen også, men ville i motsetning til Boork være fornøyd om Norge kvalifiserte seg til Torino-lekene i 2006. Johansen hadde også en samlende effekt for det norske landslaget: mens Boork hadde et problematisk forhold til mange av Norges viktigste spillere, valgte de nå å returnere til landslagsspill.
2006−2007: Opp- og nedturer
VM i Moskva i 2007 gikk ganske dårlig for Norge. Tonen var satt med tap for Slovakia (0–3), Canada (2–4) og Tyskland (3–5) i gruppespillet, og Norge måtte dermed spille i nedrykksgruppen. Her ble det to tap til Østerrike (2–3 etter overtid) og Ukraina (2–3) innen de skulle spille en skjebnekampen mot Latvia den 7. mai. Ledet av Anders Bastiansens hattrick og Thoresens ledelse slo de et umotivert latvisk lag (som allerede var sikret plass i neste års VM) med 7–4, og med østerriksk hjelp mot Ukraina var Norges tilværelse i A-VM reddet, til tross for fraværet av nøkkelspillere som Tore Vikingstad og Per-Åge Skrøder og med elendige forberedelser til mesterskapet. Både under og etter turneringen måtte Norges Ishockeyforbund tåle kraftig kritikk fra mange av de etablerte spillerne for jobben de hadde gjort i forkant av VM. VM-oppkjøringen var preget av kaos og for dårlige motstandere i treningskampene. Bagasjen og spillerutstyret ankom ikke rettidig til noen av treningskampene. I Ungarn var det ingen i det norske støtteapparatet som visste hvor man skulle overnatte da ingen hadde bestilt hotell, og først etter flere timer fikk de sikret overnatting til spillerne. Treningskampene mot Hviterussland var ennå dårligere planlagt. Spillerne landet i Vilnius i Litauen og ble kjørt med buss til den hviterussiske hovedstaden Minsk. Da de ankom Minsk var det ingen som visste hvilken by man skulle spille i, og spillerutstyret var ikke på plass først en halv time før kampstart. Kampen dagen etter skulle spilles i Zjlobin som lå fire timer unna, hvilket ingen i det norske støtteapparatet visste. På hotellet var spillerne gjenstand for matrasjonering, hvor de kun fikk 100 gram spaghetti og 100 gram kjøttdeig; ønsket de mere mat måtte de betale for det selv i amerikanske dollar. Mads Hansen rettet kritikk mot forbundet for at de ikke hadde skaffet bedre motstandere i oppkjøringen enn B-nasjonene Frankrike og Ungarn, mens landslagstrener Johansen også uttrykte ønske om matching med flere A-nasjoner i forkant av VM. Den siste skandalen kom da forbundet glemte å søke visum for landslagsstjernen Per-Åge Skrøder. Skrøder og konen ventet sitt andre barn før VM, og fordi han ville være med på fødselen deltok han ikke i gruppespillet. Da sønnen ble født 1. mai var Skrøder VM-klar foran skjebnekampen mot Østerrike i nedrykksspillet, men forbundet hadde glemt å innlevere Skrøders pass sammen med de andre spillerne, og dermed kunne kan ikke komme til VM.
Skandalene og de dårlige forberedelsen fikk veteraner som Mads Hansen, Morten Ask og landslagskaptein Tommy Jakobsen til å uttale at hovedstammen ikke ville fortsette på landslaget med mindre at forholdene ble bedret, mens NHL-proffen Patrick Thoresen gikk så langt som å true med boikott av landslaget hvis ikke det ble endringer. I et møte mellom forbundet og landslagets representant Tommy Jakobsen lovet forbundet å ta spillernes kritikk på alvor. I etterkant ble Bjørn Ruud, som hadde blitt kritisert for å være visjonsløs, erstattet av den mere ambisiøse Ole-Jacob Libæk som president for Norges Ishockeyforbund.
2008−2014: Storhetstiden, kvartfinaler og OL
VM 2010 i Tyskland ble en trist slutt da Tsjekkia stjal den siste kvartfinaleplassen fra Norge etter seier over Canada. Norge spilte veldig bra og det ble starten på noe som ble en veldig bra tid for norsk hockey.
VM 2012 skulle vise seg å bli en fantastisk fortsettelse for Roy Johansen og Co. Etter tre jevne tap til Sverige (1−3), Russland (2−4) og Tsjekkia (3−4 etter straffeslag) var fokuset rettet mot å sikre den fjerde og siste kvartfinaleplassen. Patrick Thoresen ville med sine 18 målpoeng (7 mål og 11 assist) lede det eksplosive norske angrepsspillet, og etter seire over Italia (6−2) og Latvia (3−0) skulle de spille mot Tyskland om det som ikke bare ville være en kvartfinaleplass, men også en direktekvalifisering til vinter-OL 2014. Kampen mot Tyskland den 13. mai 2012 ville etter kampen bli beskrevet av tyskerne som «en av de verste dagene i tysk hockeys historie»: ledet av Thoresens hattrick og 3 assists ble Tyskland slått med ydmykende 12−4. Tyskernes målvakt Dennis Endras − som hadde ledet Tyskland til en 4.-plass og ble valgt til MVP ved VM 2010 − byttet seg selv ut to ganger og knust spaken i spillerboksen i frustrasjon. Etter en 6−2 seier over rivalen Danmark var Norge klar for sin andre kvartfinale på rad. Norge røk ut mot russerne (som senere ble verdensmestere) i kvartfinalen 17. mai med et 2−5 tap, men Thoresen ble den første norske ishockeyspilleren i historien til å bli tatt ut på et all-star lag ved VM.
Derimot ville VM-turneringen i 2013 bli en skuffelse, delvist grunnet de høye forventningene skapt av de gode resultatene i turneringen året før og i VM-oppkjøringen hvor de slo Russland for første gang. Hvor alt gikk inn i 2012-VM så slet Norge med å score mål og pådro seg unødvendige utvisninger. Til tross for 1−5-tap til Sverige og 1−7-tap til Canada og hardt utkjempte seire over Slovenia (3−1) og Danmark (3−2) samt en konfortabel seier over Hviterussland (3−1) hadde Norge muligheten for å kjempe om sin tredje strake kvartfinale, men tap til Sveits (1−3) og Tsjekkia (0−7) betød at Norge havnet på en 10.-plass.
2015−2016: Tilbakeskritt
Verdensmesterskapet i Moskva 2016 satte punktum for Johansens 15 år lange trenerkarriere etter at han tok over som landslagstrener i 2001. I Johansens siste turnering valgte veteraner som Mats Trygg og Anders Bastiansen å stille opp en siste gang som takk for tilliten de hadde fått mens NHL-stjernen Mats Zuccarello fikk overtalt klubbledelsen i New York Rangers til å gå med til VM-spill. Resultatmessig var turneringen midt på treet for Norge: en 10. plass med seiere over Latvia, Kasakhstan og Sveits og tap til erkerivalen Danmark, snevre tap til Sverige og Russland samt ett stygt syvmålstap til Tsjekkia. I turneringens siste kamp ble Latvia slått 3–1, og etter kampen ble landslagstreneren hyllet: han ble kåret til banens beste spiller, og kaptein Ole-Kristian Tollefsen overrakte en spesiallaget landslagsdrakt med navnet Roy og påskriften «Hilsen alle gutta» til en tydelig rørt landslagstrener.
Med sine 15 år som landslagstrener ble Johansen dermed den lengstsittende landslagstreneren noensinne i internasjonal ishockey (Sovjetunionen og Russlands Viktor Tikhonov var landslagstrener i 13 år, mens Sveits' Ralph Krueger var trener i 12 år).
2016–2018: OL-kvartfinale, svingende VM-resultater
Den 4. desember 2015 underskrev Petter Thoresen en kontrakt som gjorde ham til landslagstrener for landslaget i tre sesonger, og overtok stillingen den 1. juni 2016. Thoresens første viktige turnering som landslagssjef var OL-kvalifiseringen på hjemmebane i Oslo, og med begge NHL-spillerne Mats Zuccarello og Andreas Martinsen og Thoresen på laget var Norge favorittene til å vinne gruppen. OL-drømmen fikk dog en tung start da Kasakhstan overraskende vant 4–3 på overtid til tross for et imponerende comeback med mål av Holøs og Bastiansen 77 og 14 sekunder før slutt. Men takket være fransk hjelp mot Kasakhstan var Norge stadig med i kampen om en OL-plass, og etter en 4–1-seier over Italia var det duket for en ren finale om OL-billetten mot Frankrike den 4. september. I den dramatiske finalen foran statsminister Erna Solberg på tribunen og et fullsatt Jordal Amfi åpnet Frankrikes Yorick Treille scoringskontoen da han satte pucken bak Lars Haugen 1:49 ut i andre periode etter en spillevendig, men fem minutter senere skapte Patrick Thoresen en turnover i Frankrikes forsvarssone og spilte pucken frem til Zuccarello som etter to finter skjøt pucken opp i nettaket bak Frankrikes målvakt Cristobal Huet. Norge trodde innledningsvist at de hadde kommet i ledelsen da Thoresen med et «tennisslag» satte inn 2–1 i overtall, men målet ble annullert etter videodømmingen konkluderte dommerne at Thoresens kølleblad var for høyt (over skulderen) da det traff pucken. Norge måtte vinne kampen enten i ordinær spilletid eller på overtid/straffer, men etter flere gode norske sjanser i tredje periode stod kampen fortsatt uavgjort. Med to og et halvt minutt igjen av kampen vippet backen Mattias Nørstebø seiersmålet opp i nettakket etter at Andreas Martinsen forgjeves hadde forsøkt å krige målet inn, og til stor jubel blant publikum og spillere vant Norge dermed kampen 2–1 og kvalifiserte seg til sitt tredje OL på rad.
2019–2022: Generasjonsskifte
Vinteren 2022 var Thoresen og NIHF i forhandlinger om en mulig kontraktforlengelse. Thoresen ønsket seg forutsigbarhet gjennom en langtidskontrakt, men da forbundet kun tilbød en kontrakt som strakk seg til og med VM i 2023, valgte han å takke nei til tilbuddet.
Tobias Johansson (2022–)
EV Zug-trener Dan Remy Tangnes og Sparta-trener Sjur Robert Nilsen nevnt som mulige kandidater til å overta stillingen som landslagstrener før forbundet den 2. april valgte Norges U20-trener Tobias Johansson til stillingen pr. 1. juni 2022. Dermed ble svensken den første utenlandske landslagstreneren siden 2001.
Danmark
Rivaliseringen mellom Norge og Danmark har en særlig stilling da lagene kjemper om æren om å være den tredje beste i Norden etter Sverige og Finland. Den tidligere landslagskapteinen Ole-Kristian Tollefsen har omtalt oppgjørende mot Danmark som «hatkamper».
I mange år var Norge meget overlegne i forhold til danskene. Mens Norge oppholdte seg i B-VM (med enkelte få opphold i C-VM) og kvalifiserte seg til vinter-OL, oppholdte Danmark seg i lang tid i C-VM. De tre eneste gangene de møttes i offisielle VM-kamper var da Norge var i korte opphold i C-VM: 1973 (14−2-seier), 1975 (uavgjort 5−5) og 1986 (7−0-seier).
Danmark ville få sin hevn ved VM divisjon I 2002, hvor favoritten Norge og Danmark igjen møttes om opprykk til elitedivisjonen. Til tross for det som ble omtalt som «det beste hockeylandslaget noen gang» på papiret, og en kamp med en skuddstatistikk på 42-23 i norsk favør, vant Danmark 4−3 over Norge 19. april 2002, og sikret seg opprykk dagen etter da de beseiret Ungarn. Norge derimot måtte vente tre år før de rykket opp til A-VM etter seier ved B-VM i 2005.
Siden Norge returnerte til elitedivisjonen i 2006 har rivaliseringen intensivert, og Norge har gått seirende ut i alle fem offisielle landskamper mot Danmark (fire VM-kamper og en OL-kvalifiseringskamp). I 2006 ble Danmark slått med sifrene 6−3, hvilket sendte Norge til kvalifiseringsrunden mens Danmark måtte spille i nedrykksrunden. Neste møte var under OL-kvalifiseringen i Oslo i februar 2009, hvor gruppen skulle avgjøres i den siste kampen mellom Norge og Danmark, som begge hadde vunnet sinne to første kamper. Til tross for å ligge under både 0−1 og 1−2 så kom Norge sterkt tilbake, og ledet av Patrick Thoresens hattrick vant Norge til sist kampen 5−3 og var dermed kvalifisert til OL.
Ved VM i 2009 møttes de igjen, og denne gangen var danskene sugne på revansje etter tapet i OL-kvalifikasjonen. I en tett og dramatisk kamp tok Danmark ledelsen tre ganger fulgt av tre norske utlikninger, hvoretter Norge tok ledelsen for så å bli fulgt av en dansk utlikning. Kampen ble først avgjort 1 minutt og 6 sekunder i forlengningen da kaptein Tommy Jakobsen scoret vinnermålet som igjen sendte Norge til kvalifiseringsrunden Danmark igjen måtte spille i nedrykksrunden.
Det skulle gå tre år før de møttes igjen i VM 2012, og denne gangen var Norge klare for kvartfinale mens Danmark hadde klart å berge plassen i A-puljen. Ledet av Patrick Thoresens mål og 3 assists endte kampen til sist 6-2 i norsk favør - en kamp som også omfattet et masseslagsmål hvor Ole-Kristian Tollefsen og danske Jannik Hansen var involvert. Thoresen ville igjen bli helten da de møttes i VM året etter. Med kun 2 minutter igjen av en hardt utkjempet og tett kamp scoret han det avgjørende 3−2-målet. Etter kampen uttalte Martin Røymark følgende: «jeg hater danskene. Det gjør vi alle sammen. Derfor er det ekstra deilig å slå dem. De er breiale, spiller smågrisete og tror de er så jævlig gode. Da er det godt å sette dem på plass.» Han forklarte senere at han ikke hatet danskene, «men at de har bra lag på samme nivå som oss, så det blir stor rivalisering» og ga skylden for uttalelsene etter kampen på adrenalin. Også ved VM 2014 ble Danmark slått. Danmark ledet 2–0 men Norge snudde og vant til slutt 4–3 etter mål av Jonas Holøs, Ken André Olimb, Per-Åge Skrøder og Mats Trygg.
Norge hadde ikke tapt for danskene ved VM eller en OL-kvalifiseringskamp siden 2002, men dette skulle endre seg ved VM i 2015. Med en glimrende Sebastian Dahm i mål og scoringer av Nicholas Jensen, Daniel Nielsen, Frederik Storm og Julian Jakobsen vant Danmark 4–1 og knuste dermed Norges kvarfinalehåp. Danskene gikk også seirende ut i åpningskampen ved VM 2016, hvor de vant 3–0 med Dahm i mål og scoringer av Jesper Jensen og Nicklas Jensen. Under VM i 2018 i Herning ble også Norge slått av Danmark, denne gang 3–0.
Den norske tapsrekken fortsatte under OL-kvalifiseringen i 2021 på Jordal, hvor Norge og Danmark skulle spille en avgjørende siste kamp om OL-billetten til OL i Beijing i 2022. I første periode var det ingen av partene som klarte å sikre seg et tydelig overtak, og kampbildet var preget av at selv de minste detaljer kunne ha en enorm innvirkning på resultatet. I løpet av de første 20 minuttene skapte Norge flere klare målsjanser enn danskene, men Sebastian Dahm i det danske målet stod i veien. I andre periode hadde begge lag gode sjanser. I andre periode presset danskene på mens nordmennene slurvet, og med 02:11 igjen av perioden brøt Frederik Storm inn foran den norske backen Erlend Lesund og satte pucken mellom beina på Haukeland, og lagene gikk til pause på stillingen 0–1. I tredje periode forsøkte Norge å utlikne, men godt dansk forsvarsspill forhindret flere norske scoringsmuligheter. Med 03:12 igjen av kampen satte NHL-stjernen Nikolaj Ehlers spikeren i kisten da en norsk feil gjorde at han hadde fritt løp mot Haukeland og økte til 0–2. Norge forsøkte å redusere, men måtte gå av isen målløse mens danskene kunne feire sin første OL-deltakelse noensinne.
Verdensmesterskap
<references group="K" />
Europamesterskap
Fra 1933 til 1991 ble det utdelt EM-medaljer-medaljer til de tre beste europeiske landslag under Ishockey-VM og Vinter-OL (kun frem til 1976). I europamesterskapet telte kampene mellom de europeiske lagene i den innledende gruppespillet.
Hjemmebane
Etter at Jordal Amfi ble bygget til De olympiske leker i Oslo i 1952, var dette i mange år den mest moderne og mest anvendte hjemmebanen når det norske landslaget spilte privatlandskamper. Ut over dette var dette også en av arenaene under ishockey-VM 1958, B-VM 1989, ishockey-VM 1999, ishockey-VM 2004 (divisjon I) samt den endelige kvalifiseringsturneringen til vinter-OL 2010.
Andre arenaer som har blitt anvendt er Hamar OL-Amfi (Hamar), Håkons Hall og Kristins Hall (Lillehammer), Gjøvik Olympiske Fjellhall (Gjøvik), Lørenskog Ishall (Lørenskog), Bergenshallen (Bergen), Siddishallen (Stavanger) og Leangen Ishall (Trondheim). Etter at DNB Arena ble åpnet i Stavanger i 2012 har også denne blitt anvendt i flere privatlandskamper.
Drakt
Norges drakter har i hovedsak vært røde, hvite og blå. De første landslagsdraktene brukt ved ishockey-VM 1937 bestod av hvite trøyer med et nasjonalfarget bånd i rødt, hvitt og blått rundt brystet og armene. Buksene skulle egentlig ha vært blå, men var røde da landslaget ble nødt til å låne buksene til Sportsklubben Gjøa. Fra 1964 til 1984 bestod drakten av en minimalistisk rød drakt med vanrette blå-hvite/rød-blå striper (som i det norske flagget) rundt livet og armene. Foran hadde man bokstavene «NORGE» plassert diagonalt over brystet etter inspirasjon fra NHL-laget New York Rangers' drakter (hvilket var populært blant mange skandinaviske ishockeylag på den tiden).
Adidas overtok i 1984 rettighetene for å levere landslagsdraktene, og man gikk dermed tilbake til designet som liknet det man brukte på starten av 1960-tallet: i stedet for de diagonale bokstavene plasserte man isbjørnelogoet til Norges ishockeyforbund i midten på drakten, og Adidas' tre parallelle striper ble gikk langs armene. Denne drakten ble brukt frem til og med ishockey-VM 1987.
Draktene fikk en stilmessig radikal endring i 1988 etter at det finske selskapet Tackla overtok rettighetene for å levere draktene. I stedet for en relativ minimalistisk design, fikk drakten forskjellige diagonale og vannrette striper og Tacklas diamantfigurer på både drakten og på buksene Denne drakten ble brukt under vinter-OL 1988 i Calgary og ishockey-VM 1989 (B-VM) på hjemmebane. Fra 1990 ble stripene erstattet med en diagonal blå-hvit/rød-blå pil diagonalt på hver side av drakten.