cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cardinal Foods
Cardinal Foods var et norsk næringsmiddelselskap med interesser i egg og hvitt kjøtt.
Cardinal Foods ble etablert i 2005, etter at det finske investeringsselskapet CapMan hadde blitt største eier i fjærfeprodusenten Norsk Kylling og i eggleverandørbedriften Arne Magnussen. I 2006 kjøpte Cardinal Foods opp fjørfeprodusenten Den Stolte Hane, kontrollert av Synnøve Finden, samt Jærkylling. Cardinal Foods utfordret da Priors og senere Norturas markedsdominans. I 2007 kjøpte selskapet også opp Vestfold Fugl.
Selskapet hadde, før salget av Norsk Kylling, slakteri- og foredlingsanlegg på Støren i Trøndelag, i Hå på Jæren og i Stokke i Vestfold. Egg ble hentet hos selskapets produsenter og pakket på Økern i Oslo. Den Stolte Hane hadde salgskontor på Gjøvik i Oppland.
Cardinal Foods hadde rundt 330 ansatte og råvarer levert fra rundt 200 produsenter.
Genoa CFC
Genoa Cricket and Football Club er en italiensk fotballklubb fra Genova, Liguria, som ble grunnlagt i 1893 som Genoa Cricket and Athletic Club. I 1897 åpnet James Richardson Spensley fotballavdelingen, som senere ble fotballklubben Genoa CFC.
Genoa er den eldste fotballklubben som er aktiv i Italia i dag. Serie A sesongen 2008–2009 endte med 5.-plass etter at de var svakere enn Fiorentina på innbyrdes oppgjør.
Klubben har ni mesterskap og én cup på merittlisten.
Cardinal Foods
Selskapet søkte i april 2010 om notering på Oslo Børs.
Cardinal Foods ble i 2013 kjøpt opp av Scandi Standard, som fra før hadde store markedsandeler innen egg og hvitt kjøtt i Sverige og Danmark. Scandi Standard var eid av svenske Lantmännen og det britiske oppkjøpsfondet CapVest.
Manuel Azaña
Manuel Azaña Díaz (født 10. januar 1880 i Alcalá de Henares nær Madrid, død 3. november 1940 i Montauban i Frankrike) var en spansk venstreliberal republikansk politiker, som ble sitt lands forsvarsminister, så statsminister og så president.
Bakgrunn
Azaña kom fra en rik familie, men ble tidlig foreldreløs. Han fikk en streng oppdragelse i det augustinske Escorial-klosteret, og erklærte senere at han her mistet sin kristentro.
Politiker
Selv om han av yrke var jurist, engasjerte han seg først og fremst skømnlitterært og journalistisk, og var en av de ledende krefter i den litterære og politiske klubben El Ateneo som var et sentrum for den liberale opposisjon mot Miguel Primo de Riveras militærdiktatur.
I 1926 grunnla Azaña og José Giral partiet Acción Republicana, som Miguel Primo de Rivera forbød. Senere var Azaña medvirkende i «den republikanske alliansen» som i 1930 sluttet San Sebastián-pakten med formål å styrte det spanske monarkiet. Etter Alfonso XIIIs avgang i april 1931 var dette kimen til Den andre spanske republikken.
Deretter var han statsminister til september 1933. Dette ble en regjering som førte en konfronterende og klart antikirkelig og radikal politikk. Jesuittordenen ble forbudt og dens eiendommer konfiskert, Catalonia gitt autonomi og en radikal jordreform gjennomført. Imidslertid ble landet skaket av uroligheter, store streiker begynte i industriregionene og flere monarkistiske kuppforsøk iscensatt. Manuel Azaña forsøkte å skride inn mot begge fløyer og gjennomdrev i 1932 en rekke hardhendte tiltak mot høyreoposisjonen. Men han mestret ikke vanskelighetene og måtte tre tilbake i september 1933.
I 1935 ble de parlamentariske forholdene stadig mer urolige og regjeringsskiftene flere. President Zamora lot i håp om fremgang for senterpartiene oppløss cortes og utlyse nyvalg. Azaña hadde i mens reorganisert sine tilhengere og meningsfrender i «det demokratiske venstre», som gikk inn i en intim allianse med arbeiderpartiene, kalt «folkefronten». Denne vant ved et oppsving i opposisjonen siden 1933 til en stor seier ved parlamentsvalgene i 1936.
Han ble slik landets parlamentspresident i februar 1936. Han erklærte sitt forehavende om å gjennomføre folkefrontens program, blant annet en radikal jordreform. Da cortes i april 1936 fremtvang Zamoras avgang, ble Azaña i hans sted gjort til president. Som sådan kom han imidlertid ikke til å kunne spille noen vesentlig politisk rolle.
Den spanske borgerkrigen brøt ut i juli samme år, og Azaña var president gjennom hele krigen og flyttet til Valencia og så Barcelona; han var der frem til Catalonia falt. Etter republikanernes nederlag i krigen, flyktet han til Frankrike og gikk offisielt av som president i februar 1939.
Barry Farber
Barry Morton Farber (1930–2020) var en amerikansk journalist, forfatter og konservativ talks-show vert på radio.
Farber var ellers en meget språkkyndig person som behersket både svensk, norsk, serbokroatisk, bengali, italiensk og en rekke andre språk. Han fikk publisert artikler i aviser som The New York Times, Reader's Digest, The Washington Post og Saturday Review. Han forsøkte å bli valgt til borgermester i New York i 1977, men tapte for Ed Koch.
Meglena Kuneva
Meglena Kuneva (født 22. juni 1957 i Sofia, Bulgaria) er en bulgarsk og europeisk liberal politiker. Fra 2007 til 2010 var hun kommissær for forbrukerbeskyttelse i Europakommisjonen.
Kuneva er utdannet jurist med mastergrad i rettsvitenskap fra 1981 St. Klement av Ohrid-universitetet i Sofia. I 1984 tok hun doktorgraden i miljørett ved samme institusjon. Hun har videre studieopphold fra Åbo, Washington D.C., London og Haag.
Etter avlagt doktorgrad har arbeidet Kuneva arbeidet som radiojournalist (1987–1990) og som akademiker. Hun var fra 1987 til 1989 førsteamanuensis ved St. Klement av Ohrid-universitetet i Sofia og fra 1992 til 1994 professor ved Det frie universitetet i Burgas.
Fra 1990 fungerte Kuneva som rådgiver for Bulgarias regjering i ulike rettslige spørsmål. Kuneva var grunnleggende medlem av Den nasjonale bevegelsen for stabilitet og framgang, partiet som har ekskonge Simon II som leder, og satt fra starten i partiets råd. I 2001 ble hun innvalgt i nasjonalforsamlingen første gang, gjenvalg fulgte i 2005. Fra 2001 til 2002 var hun viseutenriksminister og fra 2002 var hun Bulgarias Europaminister og sjefsforhandler i forhold til EU. Hun forlot i januar 2007 posten som Europaminister for å bli EU-kommissær.
Kuneva har mottatt en rekke utmerkelser for sitt virke: Den sivile fortjenstorden, Spania (2002); Æreslegionen, Frankrike (2003); Infante Dom Henriks orden, Portugal (2004) og Ordenen den italienske solidaritets stjerne, Italia (2005).
1909 Alekhin
1909 Alekhin er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 4. september 1972 av Ljudmila Vasilevna Zjuravleva ved Krim-observatoriet i Nautsjnij.
Stuping under Panamerikanske leker 1971
Stuping under Panamerikanske leker 1971 ble arrangert i Cali i Colombia fra 30. juli til 13. august 1971. Det var sviktstup og tårnstup for både menn og kvinner. USA ble beste nasjon foran Canada med to gullmedaljer hver.
Melton Mowbray
Melton Mowbray (ofte kalt bare Melton) er administrasjonsbyen i distriktet Melton i Leicestershire i England. Det ligger 31 km nordøst for Leicester og 32 km sørøst for Nottingham. Byen ligger langs løpet av både elvene Eye og Wreake, og har en befolkning på rundt 25 554 innbyggere.
Den har blitt promotert som «den rurale mathovedstaden», og kjent for sine særegne paier med svinekjøtt, men også for meltonstoff, som først er nevnt i 1823. Det er et tettvevd ullstoff som er valket slik at det blir mykt, og ofte brukes til ytterjakker. Stoffet likner myk vadmel.
Beskrivelse
Navnet Melton kommer fra det angelsaksiske ordet Medeltone i betydningen «Middletown (mellombyen) omgitt av mindre grender». Det har derfor samme opprinnelse som stedsnavn som Milton og Middleton. Mowbray er navnet på en normannisk adelsfamilie, avledet fra Montbray i Normandie. Fra Montbray kom Geoffrey de Montbray, som ble biskop av Coutances i Frankrike, og som fulgte hertug Vilhelm av Normandie i normannernes erobring av England i 1066. Den som ga navnet var imidlertid en nevø, Robert de Mowbray.
St. Mary's Church fra 1200-tallet er den største sognekirken i Leicestershire. Den har orgel og det holdes orgelkonserter to ganger hver måned. Blant tidligere organister i kirken finner man Malcolm Sargent.
En kjent episode fra byens historie har gitt opphav til et uttrykk. I 1837, da et jaktlag ledet av markien av Waterford feiret jaktlykken, skal den kraftig berusede markien bokstavelig talt ha malt flere bygninger i Melton Mowbray røde. Dermed ble angivelig «å male byen rød» et uttrykk for å feste skikkelig, uten at dette ikke trenger å være uttrykkets opprinnelse, og i henhold til Oxford English Dictionary stammer uttrykket fra USA fra slutten av 1800-tallet.
Byens museum, Melton Carnegie Museum, har blant annet en rekke malerier med jakt- og sportsmotiver, og en tohodet kalv.
Melton Country Park er et stort turterreng med en innsjø, nær byens sentrum. I tillegg til pikniksteder, naturstier og lekeområder for barn finnes det et besøkssenter hvor det er utstilt arkeologiske funn fra området.
702 Alauda
702 Alauda er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 16. juli 1910 av Joseph Helffrich fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter lerkeslekten Alauda.
Støv på hjernen (1959)
Støv på hjernen er en norsk film fra 1959 bygget på Eva Ramms suksess-roman Med støv på hjernen. Filmen er produsert av Contact Film A/S og regissert av Øyvind Vennerød, manus ved Jørn Ording og Øyvind Vennerød. Den hadde premiere 16. september 1959.
Dansk versjon (1961)
I 1961 ble det laget en dansk film basert på den norske filmen fra 1959. Også den danske filmen hadde tittelen Støv på hjernen. Det danske manuskriptet tok utgangspunkt i Eva Ramms og Øyvind Vennerøds arbeid, bearbeidet av Aage Stentoft og Arvid Müller. Regien på den danske filmen var ved Poul Bang, og Dirch Passer og Helle Virkner spilte to av de mest sentrale rollene.
Handling
Randi Svendsen er en husmor som er veldig opptatt av å holde vinduer, gulv og familiens klær renere og flottere enn resten av naboene deres. Men på et møte ved det lokale husmorlaget holder Edna et foredrag, hvor hun påstår at husmødre er misfornøyde med ekteskapet, og bruker rengjøring av leilighetene deres for å vaske ektemannen ut av ekteskapet. Men flere av husmødrene går fra dette møtet i protest.
Metropolis
Metropolis har flere betydninger:
Valeriano Weyler
Valeriano Weyler (født 17. september 1838, død 20. oktober 1930) var en den spanske kolonimaktens fremste generaler i kampen mot cubanske uavhengighetsforkjempere under den cubanske uavhengighetskrigen fra 1868 til 1898.
Weyler var av prøyssisk herkomst, ble født i Palma de Mallorca i Spania og tok militær utdannelse.
Liv og virke
Han fullførte utdannelsen på militærakademiet i Toledo med løytnants grad i 1858. Samme år og i en alder på 20 år dro han til Cuba for å organisere frivillige i beskyttelsen av Cuba som spansk koloni. Derfra gikk veien videre til Filippinene der han i 1878 ble utnevnt til general. I 1895 ble han tildelt Maria Christinas Storkors for sin ledelse over de spanske troppene og sine militære seire på Filippinene.
Da et opprør brøt ut på Cuba i 1894 og vokste i omfang, ble han i 1896 beordret til Cuba som Spanias guvernør og med vide fullmakter til å slå ned opprøret og sikre sukkerproduksjonen. På Cuba overtok han etter general Martínez Campos  som hadde stått som seierherre i tiårskrigen fra 1868 til 1878  – se den cubanske uavhengighetskrigen.
Weyler ble svært frustrert over Los Mambies-opprørernes måte å kjempe på. Som klassisk utdannet offiser, var kampen på slagmarken en æressak der arméer møtte hverandre og avgjorde slagets utfall. På Cuba slo opprørerne til uten avtalt slagmark, og forsvant deretter like raskt som de var kommet. Enten forsvant de i skog og fjell eller inn blant sivilbefolkningen. Skulle opprørerne overvinnes, mente Weyler, måtte de skilles fra sivilbefolkningen. Dette kunne oppnås ved å plassere sivilbefolkningen i landbyer og leire som ble kontrollert av lojale spanske tropper. På denne måten kunne man stoppe såvel rekruttering som matforsyninger til opprørerne.
Mot slutten av 1897 hadde Weyler relokalisert over 300 000 av Cubas innbyggere. Selv om han lyktes med å flytte store befolkningsmasser, var han mindre heldig med å sørge for mat og forpleining. Det oppstod hunger og sykdom i konsentrasjonsleirene som tok livet av mange tusen mennesker. Weylers konsentrasjons-politikk gjorde det riktignok enklere å bekjempe Los Mambies, fikk politikken store negative konsekvenser. Selv om den konservative spanske regjeringen støttet den, ble politikken forkastet av de liberale ut fra de lidelser den skapte for den cubanske befolkningen. I tillegg skapte konsentrasjonspolitikken økt fiendtlig holdning til Spania i den cubanske befolkning. I tillegg økt fiendskapen i USA der mange politikere inklusive aviskongen William Randolph Hearst var tilhengere av at USA burde invadere og annektere Cuba. Hearsts sensasjonsartikler om situasjonen på Cuba, bidro sterkt til at Weyler etter hvert fikk tilnavnet «slakteren» (The Butcher) i amerikanske media og politiske kretser.
Weylers politikk sviktet også på grunn av opprøret på Filippinene i 1897 som krevde at mange spanske tropper måtte flyttes fra Cuba til Filippinene. Da den spanske statsministeren Antonio Cánovas del Castillo ble myrdet i juni 1897, mistet Weyler også sin fremste politiske støttespiller i Spania. I desember 1897 sa han derfor opp sin stilling som guvernør på Cuba og vente tilbake til Spania. Her tjente han som krigsminister i tre ulike perioder fram til 1907.
Han døde i Spania i 1930, 92 år gammel og etter en karriere på hele 75 år i militær tjeneste.
Fylkesvei 862
Fylkesvei 862 (Fv862) går mellom Straumsbotn i Senja og Hungeren i Tromsø.
Historie
Hele veistrekningen ble åpnet av samferdselsminister Torild Skogsholm 21. august 2004. Tidligere gikk riksveien via Larseng på Kvaløya til Bakkejord. Veien fra Eidkjosen via Kattfjorden til Brensholmen var tidligere fylkesvei. Det var også veipartiene mellom Botnhamn og Stønnesbotn, mellom Mefjordaksla og Senjahopen, og mellom Ersfjord og Skaland. Veien mellom Stønnesbotn og Mefjordaksla var tidligere del av riksvei 861. Veien mellom Skaland og Straumsbotn var tidligere skiltet som riksvei 864.
Nasjonal turistvei
Sammen med en delstrekning av har strekningen mellom Straumsbotn og Botnhamn i Senja fått status som nasjonal turistvei Senja. Turistveien er 90 km lang.
2019 ble den tidligere fylkesvei 63 (Troms) arm av veien.
Erstattet av europavei 8
NP
NP, Np eller np har flere betydninger:
Kvinnens plass
Kvinnens plass er en norsk dramafilm fra 1956 regissert av Nils R. Müller. Manuset ble skrevet av Müller og Eva Seeberg.
Handling
Journalisten Tore Haugen vender tilbake til Norge fra USA. Han forelsker seg i journalisten Tore Næss og oppdager snart at han har fått arbeid i samme avis som henne. Næss viser fremragende egenskaper og utvikler seg til å bli en stjernereporter mens Haugen er en middelmådighet. Når de får barn sammen dukker spørsmålet opp om hvem som skal ofre sin karriere for å være hjemme med barnet. Haugen finner seg snart vel til rette i rollen som hjemmepappa.
14/88
14/88 er et uttrykk som blir brukt av nynazister. Tallet 14 refererer til «14 Words» («We must secure the existence of our people and a future for white children»), som er et slagord skrevet av nynazisten David Lane, og 88 er bokstav nr. 8 (H) i alfabetet to ganger, som er en forkorting for Heil Hitler.
Andre tilsvarende forkortinger er 18 (AH) for Adolf Hitler og 28 (BH) for Blood & Honour.
Lancia Sibilo
Lancia Sibilo var en konseptbil fra den italienske bilprodusenten Lancia, designet og bygget av Bertone og første gang presentert på bilutstillingen i Torino i 1978. Sibilo var basert på Lancia Stratos, men var omkring 15 centimeter lenger.
Hertugdømmet Berg
Hertugdømmet Berg (latin: Ducatus Montensis) var et territorium i det hellige romerske rike av den tyske nasjon i det østlige Rhinland. Det var en del av den nederrhinsk-westfaliske rikskrets som en provinsiell eiendom. Det bestod fra 1101 frem til 1380 som grevskap, og videre frem til 1806 som hertugdømmet Berg, og fortsatte deretter å eksistere i flere år som storhertugdømme. Berg var lenge forent med vekselvis hertugdømmet Jülich og forskjellige andre territorier i en personalunion. Lensherren befant seg i begynnelsen i Altenberg, deretter fra 1133 i slottet Burg og fra slutten av 1300-tallet i Düsseldorf.
Grevskap fra 1101
Forfedrene till grevene von Berg kalte seg først (1068) «vom Berge» og ble i 1101 grever. Deres stamborg var fra først borgen Berge, som nå er en ruin i Altenberg. Omkring 1160 ble Berg delt i besittelsene Altena og Berg.
I 1225 døde ætten ut på sverdsiden, og Henrik av Limburg arvet Berg.
Hertugdømme fra 1380
Vilhelm II av Berg (død 1408) fikk i 1380 hertugverdighet. Hans sønn, hertug Adolf I, ervervet i 1423 Jülich.
Etter at huset Jülich-Berg døde ut i 1511, fulgte fyrster av huset Cleve. Etter at også det døde ut i 1609, oppstod den tronefølgesstrid som førte til at tronfølgen i Jülich og Berg tilfalt huset Pfalz-Neuburg. Etter at det døde ut, kom landet i 1742 til kurfyrsten Karl Theodor av Pfalz-Sulzbach, og i 1799 til hertug Maximilian Josef av Pfalz-Zweibrücken.
Storhertugdømme fra 1806
I 1806 ble Berg avtrådt til Frankrike, og Napoleon omdannet det til storhertugdømme med hovedstaden Düsseldorf under Joachim Murat, som i 1809 ble etterfulgt av Ludvig, Napoleons brorsønn. I slutten av 1813 ble storhertugdømmet oppløst, og størstedelen tilfalt Preussen.
1910 Mikhailov
1910 Mikhailov er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 8. oktober 1972 av Lyudmila Vasil'evna Zhuravleva ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Tetralogi
En tetralogi (også kalt kvadrologi) er en sammenhengende gruppe på fire verker innenfor et kunstnerisk område.
Namsen
Namsen (eldre sørsamisk: Laakese, nyere: Nååmesje) er ei elv i Trøndelag. Den er 230 kilometer lang og har et nedbørfelt på 6 274 km². Elvas utspring er fra Store Namsvatnet (Namsvatnet) i Røyrvik kommune, og den munner ut i Namsenfjorden ved byen Namsos. De viktigste sideelvene som munner ut i Namsen er Bjøra, Sanddøla, Neselva, Tunnsjøelva, Lindseta, Tromsa, Flåttådalselva, Meosen og Frøyningselva. Elven renner gjennom kommunene Røyrvik, Namsskogan, Grong, Overhalla og Namsos.
Namsen drenerer sørlige del av Børgefjell Nasjonalpark. Nordligste kilde er Nordre Biseggvatnet mellom Måsskardfjellet og Biseggen i Grane kommune, som renner ut i Namsvatnet gjennom Kjukkelelva, Gjengelen og Storelva. Også Virmavassdraget drenerer deler av Børgefjell. Nord for vannskillet dreneres Børgefjell til Vefsna. I nordøst er vannskillet ved Orvatnet ved svenskegrensen i Røyrvik kommune. Sanddøla, med sideelva Luru, drenerer deler av kommunene Lierne og Snåsa, og dermed Blåfjella- Skjækerfjella Nasjonalpark. Her går vannskillet mot Snåsavatnet i sør. Vannskillet mot øst går mot nedbørsfeltet til Ångermanälven på svensk side.
Underveis gjennom Namdalen er elven regulert med flere dammer, bl.a. ved utløpet av Namsvatnet og i kommunen Grong (Åsmulfoss, Aunfoss, Øvre og Nedre Fiskumfoss).
I 1959 gikk to store leirras i elvens nedre løp, i kommunen Overhalla; en million m³ ved Vibstad, den 22. februar, og 3 million m³ ved Furre, den 14. april.
Ispropper og oversvømmelser den 31. januar 2006 gav den største flommen siden NVE startet flommåling i området for 90 år siden. I løpet av tre døgn falt det 150-300 mm nedbør som regn over området og snøsmeltingen bidro med 10-50 mm.
Navn
Namsen eller Namsin (dativ Namsåm) lokalt også brukes om fjordarmene på hver side av Otterøya.
Fisk
Av fiskeslag kan nevnes ørret og laks, samt laksearten namsblank. Namsblank, eller også kalt småblank, er unik både i nasjonal og internasjonal sammenheng ved at den ikke går ut i havet, men lever hele sitt liv i en spesiell elv. Den er også spesiell ved at den er mye mindre enn vanlig laks. Genetisk sett er småblank svært forskjellig fra sjøvandrende laks.
Det er observert ørekyt i Namsvatn og man frykter konskvensene for laks- og ørretfisket når denne sprer seg nedover vassdraget. Elven regnes som en av Norges beste lakseelver, og årlig kommer mange fiskere fra hele Europa for å fiske. Særlig kommer folk fra Sverige, Danmark og Tyskland for å delta i det årlige fisket som er anslått til å gi mellom 20 og 35 tonn. I løpet av sesongen arrangeres Grong laksefestival. I Harran, ved Fiskumfoss, finner en Norsk Lakseakvarium.
Vannkraft og reguleringer
Det er gjennomført flere større kraftutbygginger i Namsenvassdraget ved at det er etablert reguleringsmagasiner i Namsvatnet, Vektaren, Limingen og Tunnsjøen, og bygget i alt åtte vannkraftverk hvorav fire ligger i hovedløpet til Namsen, og ett delvis i Norge og Sverige. Videre er deler av Namsens nedbørsfelt overført til Kolsvik kraftverk i Bindal kommune. Gjennom disse utbyggingene er det naturlige nedbørfeltet til Namsenvassdraget redusert.
Kraftverkene i vassdraget
NTE søkte i 2012 om å få bygge Trongfoss kraftverk i Namsskogan. Prosjektet var planlagt med en årsproduksjon på 140 Gwh.
Grand Theft Auto: London, 1961
Grand Theft Auto: London, 1961 er en av to utvidelsespakker til videospillet Grand Theft Auto. Det ble gitt ut 1. juni 1999 for Windows. Den er satt i London i året 1961.
Stokka (Sandnes)
Stokka er et område i Lura bydel i Sandnes. Stokka grenser i sør til Bærheim og Soma, i øst til Lura, i nord til Forus i Stavanger, og i vest til Sola kommune. Størstedelen av området er dyrket mark og vernet mot utbygging, mens området nord for Løwenstrasse er utbygget eller regulert til næring som del av Forus Næringspark.
Stokka er avgrenset i nord av Foruskanalen, i øst av E39, i sør av gårdsgrensene mot Soma og i vest av kommunegrensen mot Sola. I grunnkrets og delområde er skrivemåten Stokke, som også har vært skrivemåten for gården. Gården lå før kommunesammenslåing i Høyland kommune.
Fylkesvei 818
Fylkesvei 818 (Fv818) går mellom Storeid og Ballstad i Vestvågøy.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Curt von François
Curt Karl Bruno von François (født 2. oktober 1852 i Luxembourg, død 28. desember 1931 i Königs Wusterhausen) var en tysk kolonioffiser, oppdager og Afrikakjenner. Han var kommandant for de tyske beskyttelsesstyrkene i kolonien Tysk Sørvest-Afrika (nå Namibia) og koloniens guvernør. 18. oktober 1890 grunnla han den nåværende namibiske hovedstaden Windhuk.
Han var sønn av den prøyssiske generalen Bruno von François og bror av Hermann von François, og tilhørte en familie av fransk hugenottisk opprinnelse. François gikk på kadettskolen i Wahlstatt og senere i Berlin, og deltok i den fransk-prøyssiske krig.
I 1883 deltok han i Hermann von Wissmanns Kasai-ekspedisjon, og gjennomførte i 1885 en forskningsreise til Tsjuapa og Lulongo. Etter hjemkomsten til Tyskland ble han knyttet til den store generalstaben og utnevnt til kaptein.
I 1887 ble han oppmålings- og forskningsoffiser i de tyske koloniene Togo og Kamerun. Etter oppdrag fra utenriksministeriet gjennomførte han en omfattende reise i Togo. I 1889 ble han bedt om å bygge opp en beskyttelsesstyrke i den nye kolonien Tysk Sørvest-Afrika på vegne av Det tyske koloniselskap. Han ankom Tenerife, der styrken ventet på ham under kommando av hans yngre bror, løytnant Hugo von François. Den bestod av 21 soldater. Styrken ankom den engelskstyrte havnebyen Walvis Bay 24. juni samme år, og François ledet derfra soldatene i en marsj mot Otjimbingwe, der han innrettet sitt hovedkvarter. Otjimbingwe var også sete for den tyske rikskommissæren for kolonien, dr. Ernst Göring.
Han lot først bygge en befestet militærleir, og gjennomførte en større reise i det uutforskede landet. Da han kom tilbake i 1890 var dr. Göring hjemkalt, og han overtok hans oppgaver. Samme år fornyet han en beskyttelsesavtale med høvdingen for hererostammen, som gav ham rett til å slå seg ned i det da ubebodde Windhuk og bygge en militærleir der. 18. oktober 1890 ble grunnstenen for Alte Feste og dermed byen Windhuk lagt. Et monument over François i byen minner fremdeles om denne begivenheten. I 1891 ble Windhuk hovedstad i kolonien.
Fra 1890 til 1892 konsentrerte François seg sammen med sin bror om den kartografiske utforskningen av landet. I 1892 grunnla han havnebyen Swakopmund. I 1893 ble 225 soldater landsatt der, under eventyrlige forhold, for å slå ned et opprør blant hottentottene, ledet av Hendrik Witbooi. 12. september 1893 klarte François å erobre hottentottenes festning Hornkranz.
1. januar 1894 ankom den designerte etterfølgeren som kommandant og guvernør, major Theodor Gotthilf Leutwein, kolonien. Han var til å begynne med underordnet François, som også var blitt forfremmet til major, mens François satte ham inn i forholdene i kolonien. De gjennomførte begge reiser i landet det året, og François opprettet flere militærleirer. I 1894 trådte en vesentlig endring i kraft: Beskyttelsesstyrkene hadde inntil da i realiteten vært en privat hær for Det tyske koloniselskap, men ble fra 1894 en del av de keiserlige stridskreftene som Kaiserliche Schutztruppe für Deutsch-Südwestafrika. Dette innebar også nye, blå uniformer.
I august 1894 forlot Curt von François kolonien. Han etterlot et omfattende kartmateriale, som dannet grunnlaget for senere militære kart over hele kolonien. Hans yngre bror ble boende og grunnla farmen François, der han døde under Herero-oppstanden i 1904.
Fylkesvei 482
Fylkesvei 482 går mellom Kvarstein bru i Vennesla og Lund i Kristiansand. Veien er 10,3 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 1 (Vest-Agder).
Den katolske kirke i Tyskland
Den katolske kirke i Tyskland har en oppslutning på 26,0 % av befolkningen (2021). Flesteparten av disse bor i de sydlige og vestligste delstatene. Kirken er organisert i 27 bispedømmer, derav sju erkebispedømmer.
Primas
Av historiske grunner er det erkebiskopen av Salzburg (Østerrike) som bærer tittelen primas Germaniae, dvs. «Tysklands primas». Tittelen stammer fra 1648, da dagens Tyskland og Østerrike fremdeles var deler av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon.
Nuntius
Pavens nuntius i Tyskland er Jean-Claude Périsset (per 2009).
Kardinaler
Det er tradisjon at erkebiskopene av Köln, München-Freising og Berlin er kardinaler. For tiden (2009) er dette Joachim Meisner, Friedrich Wetter (emeritert, uten stemmerett) og Georg Maximilian Sterzinsky. I tillegg er Paul Josef Cordes, Walter Kasper og Paul Augustin Mayer (uten stemmerett) kardinaler.
Helgener
Av spesiell betydning for helgendyrkelsen i Tyskland var/er erkeengelen Mikael (det tyske folkets skytshelgen), Bonifatius («Tysklands apostel») og Ansgar av Bremen. Det fins en lang rekke andre helgener som hadde tilknytning til Tyskland, eller dyrkes i Tyskland. Noen av disse er:
Paver
Fem paver ble født innenfor grensene for (dagens) Tyskland:
Klostre og valfartssteder
Det fins tallrike klostre i Tyskland. Tettheten er høyest i Bayern og Baden-Württemberg. Spesielt i landskapet Schwaben fantes det mange riksklostre, hvorav imidlertid de fleste ble opphevet i løpet av Napoleonskrigene. Noen av de viktigste klostrene som fremdeles består er:
Altötting, Kevelaer, Marienborn og Werl er katolske valfartssteder i Tyskland.
Tidlig historie
Kirkens historie går tilbake til tidlig romersk tid. Det første kjente tyske bispedømmet, Trier, ble opprettet på 200-tallet. Kort etter oppstod bispedømmer som Köln (omkring 300) og Mainz. Med romerrikets undergang kom det til en stillstand i misjonen, til tross for enkelte irske og skotske vandremunkers virksomhet. Først med Bonifatius kom det på ny bevegelse i kirken i Germania, og en rekke nye bispedømmer ble grunnlagt. Mainz, Köln og Trier ble opphøyet til erkebispedømmer og ble dermed de første kirkeprovinsene. Det tysk-romerske rikes østekspansjon i det 10. århundre medførte misjonering og grunnleggelser av nye bispedømmer. På begynnelsen av 1100-tallet kan organiseringen av kirken betraktes som fullført og forble forholdsvis uendret frem til reformasjonen. En særegenhet ved de tyske bispedømmene var deres størrelse, som var vesentlig større enn bispedømmene i Vestfrankerriket og Italia.
Bispedømmer i middelalderen
Den følgende oversikten gjengir de historiske kirkelige strukturene, dvs. kirkeprovinser og bispedømmer som per 1400 lå helt eller delvis i dagens Tyskland. Fete navn viser at bispesetet lå innenfor dagens tyske grenser, erkebispedømmer er kursivert.
Siden Det hellige romerske rike av den tyske nasjon var betydelig større enn dagens Tyskland, omfattet det mange flere bispedømmer enn de ovennevnte (se den katolske kirke i Belgia, [Vest-]Frankrike, [Nord-]Italia, Nederland, Polen, Slovenia, Sveits, Tsjekkia og Østerrike). Selv noen av de tyske erkebispesetene hadde suffraganbispedømmer som lå helt utenfor dagens Tyskland (Köln: Cambrai; Mainz: Chur; Trier: Toul, Verdun). Også bispedømmene i De tyske riddernes ordensstat (dvs. Rigas kirkeprovins) ble i noen henseender betraktet som del av Det tysk-romerske rike.
Biskoper som riksfyrster
Fra tidlig i middelalderen fikk biskopene en viktig politisk funksjon som støttespillere for den tysk-romerske keiseren. Dette ble etterhvert formalisert ved at biskopene fikk tildelt fyrsterang med personlig møterett ved riksdagen. Rundt år 1200 var det således ca. 90 geistlige riksfyrster (fyrsterkebiskoper og fyrstbiskoper) mot 22 verdslige sådanne (konger og hertuger). De tre viktigste embedene i riket (etter keiseren) var også forbeholdt geistlige fyrster: På det kirkelige plan var det derimot erkebiskopen av Magdeburg som hadde den høyeste rang, og som ble betegnet som Tysklands primas (primas Germaniae) og som pavens stedfortreder i Tyskland (legatus natus).
Fyrstbiskopene klarte også å erverve egne territorier, dvs. såkalte høystift der biskopene ikke bare var geistlige, men også verdslige herskere. Høystiftene var en del mindre enn bispedømmene (dvs. biskopenes geistlige ansvarsområder), men kunne oppnå betraktelige størrelser (de største var erkestiftet Salzburg, patriarkatet Aquileia og høystiftet Münster). Antallet fyrstbispedømmer ble etter hvert redusert (53 i 1521, 38 i 1755); grunnene var både sekulariseringer i sammenheng med reformasjonen og at bispedømmer havnet utenfor Det tysk-romerske rike (spesielt i Nord-Italia).
Reformasjonen
Reformasjonen tok sitt utgangspunkt i Tyskland, med Martin Luthers 95 teser, som ble publisert i 1517. Tankene spredte seg fort i store deler av Tyskland og nabolandene, men ble bekjempet av katolske geistlige, keiseren og mange riksfyrster. Utover 1500- og 1600-tallet ble det ført en rekke kriger om disse trosspørsmålene, den mest langvarige av disse var trettiårskrigen (1618–1648). Således ble flere protestantiske områder rekatolisert (jf. motreformasjonen). Prinsippet som etter hvert gjorde seg gjeldende, og som ble bekreftet i freden i Westfalen (1648), var at territorialfyrstene – og ikke keiseren – kunne bestemme undersåttenes trosretning i sine respektive områder (cuius regio, eius religio – «hvem sitt område, dem sin religion»).
De romersk-katolske bispedømmene som hadde forsvunnet innen 1648, var dermed:
De «tapte» områdene i Nord-Tyskland og Norden ble etter hvert sammenfattet i Det apostoliske vikariatet i nord (formelt oppretta i 1667). Den apostoliske vikaren med sete i Hannover var direkte underordnet den pavelige nuntius i Köln.
Hildesheim og Osnabrück bispedømme havnet i protestantiske områder, men biskopen forble katolsk og riksfyrste, selv om både sogn, besittelser og inntekter ble drastisk redusert. Også noen andre (erke)biskoper måtte tåle til dels kraftige territoriale reduksjoner i deler av bispedømmene sine (fremfor alt Mainz, Speyer og Konstanz).
Da Magdeburg som var erkebispedømme for Tysklands primas, også ble opphevet under reformasjonen, ble primastittelen overført til erkebiskopen av Salzburg. Den siste erkebiskopen av Magdeburg kunne bruke tittelen frem til sin død i 1680. Etter den gang – og (uberørt av at Salzburg siden 1805 ligger i Østerrike) frem til i dag – er erkebiskopen av Salzburg altså Tysklands primas.
Sekulariseringen
Bortsett fra opphevelsene av bispeseter under reformasjonen var bispegrensene nesten uforandret gjennom nærmere tusen år. Større endringer skjedde først i ringvirkningene av den franske revolusjon (1789). I 1798 okkuperte franske revolusjonstropper alle tyske territorier på Rhinens venstre bredd. Bispedømmene og klostrene i disse områdene ble sekularisert, opphevet og/eller omstrukturert. De resterende bispedømmene og klostrene ble sekularisert gjennom Reichsdeputationshauptschluss i 1803, en direkte konsekvens av fredsbetingelsene som Napoleon hadde diktert i freden i Lunéville (1801). Dette betød slutten på biskopenes tid som territorialfyrster. For mange klostre betød det dessuten opphevelsen. Det eneste fyrstbispedømmet som unngikk sekulariseringen i noen år til, var Regensburg. Det fortsatte å eksistere som geistlig og riksumiddelbart territorium, kombinert med erkekansler- og kurfyrstetittelen som tidligere hadde tilhørt erkestiftet Mainz. Biskopen av Regensburg fikk den nye tittelen fyrstprimas av Tyskland, men også hans kirkelige stat ble oppløst i 1810.
I tiden etter Napoleonskrigene forble en rekke bispeseter vakante i flere år. Først etter Wienkongressen (1815) ble det mulig å re-organisere bispedømmene i Tyskland. Frem til 1825 opphevet paven derfor fire bispedømmer (Chiemsee, Corvey, Konstanz, Worms), opprettet tre nye (Freiburg, Limburg, Rottenburg), opphøyet to til erkebispedømmer (Bamberg, München-Freising) og gjorde om to forhenværende erkebispedømmer til vanlige suffraganbispedømmer (Mainz, Trier). Også kirkeprovinsene ble inndelt på nytt. Grensene var nå i større grad sammenfallende med statsgrensene (resp. grensen for Det tyske forbund).
1900-tallet
Tiden av Tysklands deling etter andre verdenskrig skapte store problemer for den katolske kirke i DDR. For det første ble utøvelse av religioner hindret av styresmaktene, selv om det offisielt hersket religionsfrihet. Andelen katolikker i DDR sank derfor fra 10 % i 1950 til 5 % i 1990. For det andre var Berlin, som hadde blitt bispesete i 1930, og Meißen de eneste bispesetene som lå i DDR. Mesteparten av Øst-Tyskland sognet til bispedømmer som hadde sine seter i Vest-Tyskland (Fulda, Hildesheim, Osnabrück, Paderborn, Würzburg) eller Polen (Breslau). Paven opprettet derfor i 1972/73 fire apostoliske administrasjoner for Øst-Tyskland med sete i Erfurt, Görlitz, Magdeburg og Schwerin. Etter Tysklands gjenforening ble disse administrasjonene opphøyet til bispedømmer i 1994.
Øye stavkirke
Øye stavkirke lå på Øyeflaten ved nordvestbredden av innsjøen Vangsmjøse i Valdres, langs fylkesvei 2513 i Vang kommune i Innlandet. Stavkirken av i dag er en rekonstruksjon, reist på en ny plass i årene 1953/1955–1965, men med bruk av mange originale deler fra den opprinnelige stavkirken på Øye. Tuften etter den opprinnelige stavkirken, som ble revet i 1747, ligger cirka 280 meter nord-nordvest for den gjenreiste stavkirken. Kirken eies i dag av sognet og brukes årlig til noen kirkelige handlinger.
Kunsthistorikeren Roar Hauglid daterte den opprinnelige stavkirken til andre halvdel av 1200-tallet (basert på stilhistoriske kriterier), men dateringen regnes som usikker. Noen mener også at den ble reist alt på 1100-tallet. Kirken nevnes ifølge forfatteren Leif Anker første gang i 1347. Den 15. juli 1464 blir den nevnt som «Øyæ kirko sokn j nordra lwttan Waldresse» i et middelalderbrev (DN XII, brev 233).
Historie
Den opprinnelige stavkirken ble revet da nye Øye kirke ble reist i 1747. Noen viktige konstruksjonsdeler fra den gamle kirken ble lagret under gulvet i den nye kirken, men dette ble med tiden glemt. Da grunnmuren på den nye kirken trente utbedring i 1935 fant man restene etter den gamle stavkirken, i alt 156 deler. På et møte som ble holdt i Øye kirke i 1944 ble det vedtatt å beholde stavkirken i bygda. Materialene etter kirken ble undersøkt av professor Anders Bugge i 1950. Han konkluderte med at de var tilstrekkelige til å gjenreise stavkirken.
Arkitekt Ole Øvergaard laget et rekonstruksjonsforslag til gjenreisning av den revne stavkirken. En restaureringskomité dannet for gjenreisningen ble dannet i 1952. Kirken ble for en stor del gjenreist med materialene man oppdaget i 1935, samt noen deler som ble til overs etter restaureringen av Heddal stavkirke i Telemark. For å sikre at alle delene kom på rett plass ble kirken først prøvereist i 1953. De viste seg å passe overraskende bra sammen. Rekonstruksjonen av kirken inneholder også en del materiale som ble til overs etter restaureringen av Heddal stavkirke i 1952. Så ble manglende deler gjort klare før kirken ble reist på ny. Etter stor dugnadsinnsats fra innbyggerne i bygda og Riksantikvaren ble stavkirken gjenreist og vigslet på nytt den 1. august i 1965, av biskop Alex Johnson.
Kirkebygningen
Grunnplanen for kirken er en overgangsform mellom type A og type B stavkirke. Den har fire frittstående stolper som bærer et bratt saltak over kirkeskipet. To ekstra hjørnestolper bærer et tilsvarende bratt, men lavere saltak over koret. Kirken har derimot ikke forhøyet midtrom slik de andre kirkene av type B har. Korskillet er lukket og har kun en rundbuet, men rikt dekorert portal (kopi). Rundt kirken er det svalganger med oppbygg foran vestportalen og sørportalen.
Inne i kirken står fire staver, tilsynelatende uten noen funksjon. Tegn tyder på at de har båret et tårn eller en takrytter, omtrent som stavkirken i Uvdal, men istedenfor en sentral midtmast har den hatt fire.
Sagn
Det fortelles at, noe av grunnen til at kirken (den nye) ble flyttet fra sitt opprinnelige sted nede på Øyeflaten, var at det var så myrlendt der at kistene fløt opp om våren, når det var flom i fjorden.
703 Noëmi
703 Noëmi er en hovedbelte asteroide. Den ble oppdaga den 3. oktober 1910 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter No'omi fra Ruts bok i Bibelen.
Stureby-saken
Stureby-saken er et mord som skjedde natt til 7. juni 2009 i Sverige, da den 15-årige jenta Therese Johansson Rojo (født 17. juni 1993) ble kvalt til døde i en skog ved en hoppbakke ved Sockenplan utenfor Stockholm i Sverige. Stedet ligger inntil bydelen Stureby men tilhører egentlig Enskedefältet. Hun ble myrdet av to klassekamerater. De to 16 år gamle klassekameratene, en gutt og en pike, som til sist innrømmet å ha myrdet henne, ble arrestert den påfølgende dagen. Piken hadde planlagt å få gutten til å utføre mordet via SMS-meldinger, telefonsamtaler og på chatter på Internett gjennom et par uker før mordet fant sted.
Dommen
På grunn av mordernes unge alder fikk de to tenåringene tolv måneders frihetsberøvelse i et særskilt omsorgshjem. Piken anket sin dom, noe som forsinket hennes dom inntil anken ble avgjort i rettssystemet. Begge tenåringene ble løslatt i løpet av sommeren 2011 etter dommen, men begges dommer ble påklaget av aktor.
Dommen har blitt heftig kritisert fra både svensk media og store deler av befolkningen, og det er formulert opprop for å få endret loven overfor unge forbrytere i Sverige ettersom den maksimale fengselsstraffen for unge er fire år i forvaring. Avisen Aftonbladet har satt i gang en kampanje kalt «Glöm inte Therese» den 12. juni 2009 som skal skaffe penger til hjelpeorganisasjonen Barnens rätt i samhället, BRIS. Mordofferets familie støtter også kampanjen. Mordet på Therese Johansson Rojos var den mest omtalte mordsaken i Sverige i 2009.
Cincinnati Bengals
Cincinnati Bengals er et profesjonelt amerikansk fotballag basert i Cincinnati, Ohio. Laget konkurrer i National Football League (NFL) i ligaens American Football Conference (AFC) i AFC North-divisjonen. Laget spiller hjemmekampene sine i Paycor Stadium i Cincinnati.
Tidligere hovedtrener for Cleveland Browns Paul Brown begynte å legge planer for Cincinnati Bengals i 1965, og bystyret godkjente byggingen av Riverfront Stadium i 1966. Laget ble endelig stiftet i 1967 da en gruppe under Browns ledelse fikk godkjennelse fra American Football League (AFL) den 23. mai 1967. Laget begynte å spille i 1968-sesongen. Brown var lagets hovedtrener fra det ble stiftet og frem til. Etter at han fikk sparken fra Browns av Art Modell (som hadde kjørt en majoritetsandel i laget i ) i januar hadde Brown værtinteressert i å etablere et nytt NFL-lag i Ohio, og så både til Cincinnati og Columbus. Han kom eventuelt til en avtale med byen, Hamilton County og Major League Baseball-laget Cincinnati Reds (som så etter en erstattning for Crosley Field) om å bygge ett ny stadion for både baseball- og fotballkamper. På grunn av sammenslåingen av AFL og NFL som skulle tre i effekt i  ble Brown enig om å bli med i AFL som den tiende og siste laget i ligaen. Bengals, som andre AFL-lag, ble plassert i AFC etter sammenslåingen. Cininnati ble også valgt fordi de, i likhet med naboene Reds, kunne trekke inn seere fra byer (Louisville og Lexington, Kentucky; Columbus, Dayton og Springfield, Ohio) som lå mindre enn 110 miles fra Cincinnati.Etter at Paul Brown døde i 1991 gikk laget i arv til sønnen hans Mike Brown. I 2011 kjøpte Brown med-eieren Austin Knowlton sin andel, og eier nå mesteparten av laget selv.
Bengals vant AFC Championship Game i, og , men tapte Super Bowl XVI og XXIII mot San Francisco 49ers. Laget hadde store problemer på 90- og 2000-tallet. Etter -sesongen gikk laget 14 år uten å avslutte sesongen med en positiv stilling, eller nå sluttspillet. Bengals hadde flere forskjellige hovedtrenere i perioden, og de fleste valgene i NFL Draft endte opp som skuffelser. Laget har ikke en offisiell general manager, men Duke Tobin blir ofte feilaktig referert til som lagets general manager ettersom han håndterer de fleste avgjørelser relatert til spillere. I en spørreundersøkelse i 2011 ble Brown rangert som en av de verste lageierne i profesjonell sport i USA. Det gikk bedre for Bengals fra midten av 2000-tallet, da de begynte å bli med i kampen om å nå sluttspillet, men de fortsatte å ha problemer i selve sluttspillet.> Vendepunktet for Bengals kom i 2021-sesongen; laget vant sin første sluttspillseier på 31 år mot Las Vegas Raiders, og i løpet av de neste to ukene sikret de seiere mot første og andre seed i AFC, henholdsvis Tennessee Titans og Kansas City Chiefs, på vei til lagets første tittelkamp i NFL på 33 år i Super Bowl LVI hvor de tapte mot Los Angeles Rams. De nådde igjen AFC Championship Game året etter, hvor de tapte knapt mot Chiefs.
Brown-familien (1968–nå)
I 1967 ble et lag tildelt til en gruppe ledet av Paul Brown fra American Football League. Brown gav laget navnet Bengals forå gi det en tilknytning til tidligere profesjonell fotball i Cincinnati. Der var et tidligere lag kalt Cincinnati Bengals i byen, som spilte i tre tidligere ligaer mellom 1937 til 1942, AFL II 1937, AFL/APFA 1939 og AFL III 1940–1941. Byens verdenskjente dyrepark hadde også en hvit bengaltiger. Brown valgte derimot den samme fargen til laget han startet sin hovedtrener-karriere med, Massillon Tigers, muligens for å fornærme Art Modell. Han la til sort som sekundærfargen. Brown valgte en veldig simpel logo: ordet "BENGALS" i sorte bokstaver. Et av de potensielle hjelmdesignene som Brown avviste var et stripede motiv, lignende designet brukt fra 1981 av og til i dag; men designet hadde gule striper på en turkis hjelm med uniform bredde.
For AFL var hovedmotivasjonen for å akseptere kontrakten med et ekstra lag at de kunne kreve betydelig mye mer penger for det nye laget, $10 millioner - 400 ganger de $25 000 de originale åtte eierne hadde betalt da de grunnla ligaen i 1960. AFL trengte pengene for å betale NFL erstatninger i sammenheng med sammenslåingen.
Før sammenslåingen ble annonsert hadde ikke Brown vurdert seriøst å bli med i AFL, og støttet ikke det han så på som svake konkurrenter. Han sa en gang at "I didn't pay ten million dollars to be in the AFL." Da sammenslåingen ble annonsert innså derimot Brown at AFLs nye lag trolig var hans eneste realistiske sjanse til å komme seg inn i NFL. Han aksepterte etter hvert å bli med i AFL da han fant ut at laget var garantert å bli et NFL-lag etter sammenslåingen i 1970.
Det oppstod også komplikasjoner: Major League Baseballs Cincinnati Reds trengte et nytt stadion til å erstatte en utdatert Crosley Field, som laget hadde spilt i siden 1912. Det lille stadionet manglet moderne fasiliteter, og hadde manglende parkeringstilbud som kom til å bli verre med byggingen av en ny motorvei like ved stadionet.
New York City, som i 1957 hadde mistet begge sine National League-lag (Dodgers og Giants) til Los Angeles og San Francisco, hadde prøvd å overvise Reds-eieren Powel Crosley om å flytte laget dit. Crosley var derimot klar om at han ønsket å beholde Reds i Cincinnati og tolererte problemene med Crosley Field.
Med hjelp fra guvernøren i Ohio James A. RHodes, Hamilton County og byrådet i Cincinnati klarte laget å bygge et nytt stadion langs elven i byen. Stadionet måtte stå klart innen åpningen av -sesongen og fikk offisielt navnet Riverfront Stadium. Da sammenslåingen av AFL og NFL var ferdigstilt i 1970 var Cleveland Browns ett av tre NFL-lag som frivillig flyttet til American Football Conference, som stort sett bestod av AFL-lag, og ble plassert i AFC Central, samme divisjon som Bengals. Dette førte umiddelbart til at en feide oppstod, i utgangspunktet på bakgrunn av rivaliseringen mellom Paul Brown og Art Modell.
Paul Brown & Bill Johnson-årene (1968–1978)
I de første to sesongene spilte Bengals i Nippert Stadium, som nå er hjemmebanen for Cincinnati Bearcats. Laget avholdt treningsleiren sin i Wilmington College i Wilmington gjennom sesongoppkjøringen for 1968. Laget fullførte sin første sesong 3–11 og running back Paul Robinson, som hadde 1 023 rushing yards, ble utpekt til AFL Rookie of the Year.
Grunnleggeren Paul Brown coachet selv laget de første åtte sesongene. En av Brown sine strategier for college drafts var å drafte spillere som hadde over gjennomsnitlig intelligens. Punter/wide receiver Pat McInally gikk på Harvard University og linebacker Reggie Williams gikk på Dartmouth College og var medlem av byrådet i Cincinnati mens han spilte for Bengals. Som et resultat endte flere av tidligere spillere opp med vellykkede karrierer som kommentatorer eller innen kringkasting. Brown hadde også et evne for å finne og gjenkjenne fotballtalent i uvanlige steder.