cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edmund I av England
Bakgrunn
De siste tolv årene av sitt styre holdt Æthelstan sammen et sammensatt land som omfattet ulike folk; angelsaksere i Wessex, Mercia, og lengre nord; britonere i Cornwall; den sammensatte angelsaksiske og norrøne befolkningen i Danelagen; og norrøne (nordmenn og daner) og angelsaksere i landet rundt York. Den politiske foreningen av disse folkene ble tilsynelatende ikke rystet av invasjonen fra vest i 937 som ble avgjort ved slaget ved Brunanburh, et angrep bestående av en allianse av norrøne fra hovedsakelig Irland og gælere fra kongedømmene Skottland og Strathclyde. Til tross for denne seieren var Æthelstans knyttet sammen ved eksistensen av styrken, autoriteten og den politiske manøvreringen til den eksisterende kongen. Med Æthelstans død i 939 åpnet muligheten for en ny invasjon i nord.
Uro og krig i nord
Edmund etterfulgte sin halvbror på tronen i 939 som sønn av Edvard den eldre, sønnesønn av Alfred den store, sønnesønns sønn av Egbert av Wessex, og tippoldesønn av Ælhmund av Kent. Da han ble konge var han en yngling på 18 år. Han hadde vært tilstede ved sin brors side i slaget ved Brunanburh, og hadde således før han ble konge spilte en aktiv part i det foregående styre. I historikeren Frank Stentons oppfatning beviste han i sin tid som konge «seg selv som både krigersk og politisk effektiv.»
Umiddelbart som konge kom en ny invasjon av nordlige England. Den var ledet av Olav Godfridsson (norrønt: Óláfr Guðrøðarson, konge av Dublin, som krysset Irskesjøen og før året var omme var York erobret, tilsynelatende uten motstand. Tidlig i 940 ledet han et angrep over Midlands, ble slått tilbake ved Northampton, dro videre og stormet Tamworth, herjet landet rundt mens Edmund kom med en hær sørfra. Det var hans første store utfordring som konge. De møttes ved Leicester, men før det kom til slag hadde Wulfstan, erkebiskop av York, og Oda, erkebiskop av Canterbury (selv født av danske foreldre i East Anglia) i fellesskap inngått en fredsavtale mellom Olavs norrøne styrker og Edmunds angelsaksiske. Avtalen ga Olav hele regionen nord for Watling Street og grensen av Northumbria, mens Edmund fikk resten.
Historikeren Frank Stenton klarte ikke skjule sin indignasjon i omtalen av avtalen:
Den geistlige ledelsen i York, ledet av byens erkebiskop Wulfstan hadde vært en tilhenger av en allianse med den irsk-norrøne høvdingen for å frigjøre seg fra det angelsaksiske kongehuset i Wessex. At de norrøne i Dublin var hedninger var åpenbart av mindre betydning. Konsekvensene av avtalen kunne ha vært en reell deling av England i nordlig angelsaksisk-norrøn del og en sørlig angelsaksisk del, men tiår av bitter krigføring mellom nord og sør. Allerede året etter rykket Olav ut med en hær, marsjerte nordover og invaderte Northumbria nedenfor elven Tees og nådde de tradisjonelle ytterpunktene av det engelske riket ettersom det er kjent at han plyndret den gamle kirken Tyninghame i nærheten av Dunbar. Men deretter døde Olav Godfridsson, og den inngåtte avtalen hadde ikke lenger noen effekt.
Olavs yngre fetter med likelydende navn, Olav Sigtryggsson (og således ofte forveksles), i irske opptegnelser som Amlaíb Cuaran (Olav Kvåran), hadde fulgt sin fetter til York i 940, og forsøkte å etterfølge ham som konge, men var av en annen type, mildere og uten den hensynsløshet som den avdøde Olav. I 942 hadde han tapte de landområder som avtalen mellom Edmund og Olav hadde sikret, og året etter ble han fordrevet av northumberne selv som isteden valgte en bror av Olav Godfridsson, Ragnvald (også omtalt som Rægnald eller Ragnall), I løpet av året hadde begge reiste til Edmund og søkt bekreftelse hos ham, lot seg døpe og hvor kongen selv sto som gudfar for dem begge. Tidlig i 944 kom Olav Kvåran tilbake til York for å bli konge i opposisjon til Ragnvald. Senere dette året ledet Edmund en hær nordover og fikk begge forvist. I resten av hans levetid var York hans by.
Strathclyde
Deltagende i slaget ved Brunanburh hadde foruten Skottland også vært kongedømmet Strathclyde med antagelig Owain I av Strathclyde, som kanskje døde i slaget, men kildene er noe vanskelig å tolke. Hva som er sikkert er at Edmund betraktet Strathclyde som en trussel og som en alliert for mulige framtidige opprør i nord. Edmund marsjerte videre for å gjøre det av med Strathclydes siste konge som i legendene har blitt hetende Dunmail, men som antagelig var Dyfnwal III of Strathclyde, en sønn av nevnte Owain.
Den samtidige kilden i Den angelsaksiske krønike hevdet at Edmund herjet hele «Cumberland», og ga det til sin allierte, den skotske konge Máel Coluim mac Domnaill (Malcolm I av Skottland), på den betingelse at «han skulle være hans hjelper på til lands og til havs.» Cumberland er her «landet til Cymre», det vil si «britonere i Strathclyde», noe som er bevist ved et oppslag i Annales Cambriae som nedtegnet at kongedømmet Strathclyde ble herjet av sakserne på denne tiden. En annen kronikør har lagt til Edmund fikk støtte fra walisiske allierte i denne invasjonen av kongen i Dyfed, og at de to sønnene til Dunmail fikk begge stukket øynene ut.
Dette angrepet var en straffeekspedisjon i stor skala ettersom Edmund ikke bare brukte sine egne soldater, men også hadde krevd og fått militær støtte fra waliserne. At han samtidig var statsmann nok til å forstå at han ikke kunne utvide Englands grenser uten å skape seg nye fiender, og avsto Strathclyde til den skotske kongen for å gjøre Máel Coluim mac Domnaill sin allierte framfor fiende. I hvilken grad Máel Coluim faktisk kom til å styre over området er uklart. Etter to år var Dunmail likevel tilbake i Strathclyde, og framtidige konger Strathclyde omtales i de historiske kildene.
Ludvig IV av Frankrike
En av Edmunds siste politiske handlinger hvor det er en del kunnskap om hans rolle, er i gjeninnsettelsen av Ludvig IV av Frankrike til tronen. Ludvig, sønn av Karl den enfoldige og Edmunds halvsøster Ædgifu, hadde vokst opp ved det angelsaksiske hoffet i tenårene fram til 936 da han vendte tilbake for å bli kronet konge av Vestfranken. Av den grunn ble han kalt «d'Outremer» eller «Transmarinus», begge deler i betydningen «fra oversjøisk». Sommeren 945 ble Ludvig tatt til fange av nordboere i Rouen, og de overlot ham til hertug Hugo den store som beholdt ham i fangenskap for det meste av året. Kronikøren Richerus av Reims har nedtegnet Ludvigs mor Ædgifu skrev brev til både Edmund og til Ludvigs svoger Otto den store av det tyske rike. I de første månedene av 946 sendte Edmund sendebud til hertugen for å forhandle fram en løslatelse og gjeninnsettelse av Ludvig til hans kongerike. Edmunds sendebud brakte over sinte trusler til hertug Hugo. Flodoards annaler, en av kildene til Richerus, uttrykte at
Deretter kom Edmund ikke lenger til å spille en videre rolle i europeisk politikk da han ble drept under en krangel under en fest. Han var da 25 år gammel.
Død
Den tradisjonelle fortellingen om Edmunds død er som følgende:
Den 26. mai 946 ble Edmund myrdet av Leofa, en forvist tyv mens han var tilstede ved messen for sankt Augustins dag i Pucklechurch i South Gloucestershire. John av Worcester og William av Malmesbury har lagt til en del livlige detaljer ved at Edmund hadde festet sammen med adelsmennene da han brått fikk øye på Leofa i menneskemengden. Han angrep tyven i egen person, men da han lå over Leofa trakk denne et skjult våpen og stakk ham slik at han døde. Leofa selv ble drept deretter. En variant av denne fortellingen var at en av hans menn gjenkjente den fredløse Leofa blant gjestene ved hoffet. Det førte til en kamp, og kongen hoppet fram for å hjelpe til, ble selv stukket i maven med en kniv og døde øyeblikkelig.
Han ble gravlagt i klosteret Glastonbury Abbey i Somerset hvor han hadde utpekt Dunstan som abbed noen få år tidligere. Selv om kongen ikke var en ivrig tilhenger av klosterreformene, var dette et betydningsfull skritt som førte til at Dunstand kunne innføre den nye benediktinerregelverket til England.
Drap eller mord?
De ulike variantene av historien om kongens død hevder at kongen ble enten drept mens han forsøkte å forsvare en av sine menn (som aldri nevnes med navn) fra et angrep fra en fredløs, eller ble drept i et basketak med en ettersøkt tyv ved en kongelig fest. De eldste referansene til Edmunds død er et kongelig charter fra 946, og manuskript A av Den angelsaksiske krønike for året 946, skrevet rundt 955, som slår fast at kongen var død. Historikeren Æthelweard, som skrev rundt 975, slo også fast det samme uten ytterligere detaljer.
Den eldste referansen til at Edmund ble myrdet var i Vita S. Dunstani, skrevet en gang mellom 995 og 1002, helgenbiografien til Dunstan, som selv var tilstede ved hendelsen. Den fredløses navn er derimot ikke nevnt. Det er heller ikke gitt noen forklaring årsaken eller motivet for drapet. Kongens mann, som var i midten av omstendighetene, til tross for at hendelsen var «viden kjent», nevnes aldri ved navn i noen av kildene.
Det er mer enn et århundre før navnet på drapsmannen dukker opp i kildene, da i manuskript D av Den angelsaksiske krønike, skrevet en gang på midten av 1000-tallet: ''«Her Eadmund cyning forðferde on sancte Agustinus mæssedæge. Þæt wæs wide cuð hu he his dagas geendode, - þæt Liofa hine ofstang æt Puclancyrcan’»''
Historikeren Kevin Halloran har i en artikkel gjennomgått kildene og finner flere merkverdige omstendigheter, særskilt Dunstans tilstedeværelse. De ulike fortellingene som involverte den fredløse Leofa «kan ha blitt skrevet bevisst for å motvirke enhver antydning om at kongens død var resulterte fra en politisk motivert konspirasjon.»
Familie
Edmund hadde to sønner med sin første hustru, Ælfgifu av Shaftesbury (død 944), som begge ble senere konger.
Det er ingen kilder som har nedtegnet et bryllup med Ælfgifu. Det er ingen samtidige kilder som bekrefter at hun var dronning. I et charter fra en gang mellom 942 og 944 er hun beskrevet som concubina regis, det vil si kongelig frille, og plassert mellom biskopene og ealdormen. Det er først mot slutten av 900-tallet at historikeren Æthelweard omtaler henne som regina, dronning, men det er antagelig en retrospektiv ære da hun allerede var blitt opphøyd til helgen og hennes religiøse kult var etablert ved Shaftesbury.
Edmund giftet seg deretter med Æthelflæd av Damerham, datter av ealdorman Ælfgar, antagelig ealdorman av Essex. De ble gift i 944 rett etter Ælfgifus død. De synes ikke å ha fått noen barn, og ved Edmunds død i 946 ble hun en meget rik enke.
Jergul
Jergul er et sted i Karasjok kommune i Finnmark.
Berggrunnen består av Jergul-gneisen som tilhører Finnmarksviddas grunnfjellsområde. Jergul-gneisen er en metamorf bergart som ble dannet for 2 800 millioner år siden da ny jordskorpe ble dannet i nordøstlige Fennoskandia.
Hertug av York
Hertug av York er en tittel i Det forente kongerikes høyadel. Den har blitt opprettet en rekke ganger, og gis normalt til den britiske monarkens andre sønn, såfremt den ikke innehas av en tidligere monarks sønn som fortsatt er i live.
Den nåværende hertugen av York er Andrew, hertug av York, andre sønn av Elisabeth II.
Historie
York var i middelalderen den viktigste byen i det nordlige England, og Yorkshire var det største grevskapet. Etter at vikingriket i Jorvik falt etter Eirik Blodøks, ble området underlagt jarlen av York.
Hertugtittelen ble først opprettet i Englands høyadel i 1384 for Edmund of Langley, som var fjerde overlevende sønn av Edvard III. Hans sønn Edward of Norwich falt i slaget ved Agincourt uten arvinger, og tittelen bortfalt derfor egentlig, men den ble i 1425 gitt til Richard Plantagenet. Da hans eldste sønn ble kronet som Edvard IV i 1461 ble tittelen underlagt kronen. Den ble så opprettet for Richard of Shrewsbury, sønn av Edvard IV. Han var en av prinsene i Tower, og døde uten arvinger.
Tredje opprettelse var for Henry Tudor, andre sønn av Henrik VII. Da hans eldre bror Artur døde i 1502 ble han tronarving, og da han ble kronet som Henrik VIII kom tittelen igjen under kronen.
Tittelen ble så opprettet for fjerde gang for Charles Stuart, andre sønn av Jakob I. Også hans eldre bror døde, og han ble kronet som Karl I.
Deretter ble den opprettet i Storbritannias høyadel under navnet hertug av York og Albany, for Ernest Augustus av Braunschweig-Lüneburg, biskop av Osnabrück og yngre bror av Georg I. Han døde uten arvinger, og tittelen bortfalt.
Neste opprettelse var for prins Edward Augustus, yngre bror av Georg III. Også han døde uten arvinger.
Tredje og siste opprettelse av hertugdømmet York og Albany var for prins Frederick Augustus, andre sønn av Georg III. Han var øverstkommanderende for British Army i mange år, og er kjent i et populært rom som «Grand old Duke of York». Han døde uten arvinger.
Neste opprettelse, nå igjen som hertug av York, var for Georg, prins av Wales, sønn av den fremtidige Edvard VII. Han etterfulgte sin far som Georg V, og tittelen kom under kronen.
Syvende opprettelse var for prins Albert, andre sønn av Georg V og yngre bror av Edvard VIII. Da broren abdiserte ble Albert kronet som Georg VI.
Den så langt siste opprettelsen var for Andrew, hertug av York, andre sønn av Elisabeth II av Storbritannia. Han har pr. 2005 to døtre, men ingen sønn. Ettersom tittelen bare kan arves av en sønn er det sannsynlig at den igjen blir underlagt kronen ved hans død. Dersom tradisjonen med å gi den til monarkens andre sønn fortsetter er det mulig at den blir gitt til prins Harry, prins Charles' yngre sønn. Men ettersom den tradisjonelt gis i forbindelse med inngåelse av ekteskap, vil en annen tittel bli gitt i stedet dersom prins Harry gifter seg før prins Andrews bortgang, noe som sannsynligvis vil skje.
Villa Trissino (Cricoli)
Villa Trissino i Cricoli i Vicenza er en italiensk villa. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO har satt på sin liste over verdensarven.
I fasaden lager Trissino en toetasjes loggia mellom tårnene. Dette er inspirert av Rafaels fasade til Villa Madama i Roma. I det indre lager han en romfordeling hvor rommene står i forhold til hverandre med proporsjoner 1:1, 2:3 og 1:2. Dette ble senere et viktig element i Palladios arkitektur.
International Press Telecommunications Council
International Press Telecommunications Council (Det internasjonale råd for telekommunikasjoner i pressen), forkortet IPTC, er et konsortium av verdens største nyhetsbyråer og er basert i Windsor, Storbritannia. Rådet utvikler og vedlikeholder tekniske standarder for forbedret nyhetsutveksling, som benyttes av så godt som alle større nyhetsorganisasjoner i verden.
IPTC har for tiden 70 selskaper og organisasjoner fra nyhetsindustrien som medlemmer. Disse kommer fra alle verdensdeler unntatt Sør-Amerika.
IPTC ble etablert i 1965 av en gruppe av nyhetsorganisasjoner som inkluderte Alliance Européenne des Agences de Presse, ANPA (nå NAA), FIEJ (nå WAN) og North American News Agencies (en felles komité bestående av Associated Press, Canadian Press og United Press International) med formål å sikre verdens presses telekommunikasjonsinteresser.
Siden slutten av 1970-tallet har IPTCs aktiviteter primært vært fokusert på utvikling og publisering av industristandarder for utveksling av nyhetsdata.
Særlig har IPTC definert et sett med metadata-attributter som kan anvendes på bilder. Disse ble opprinnelig definert i 1970 og betydelig revidert i 1991 til å bli «Information Interchange Model» (IIM), men konseptet viste virkelig stor framgang i 1994 da Adobe definerte en spesifikasjon for faktisk å embedde metadataene i digitale bildefiler - kjent som «IPTC headers». IPTC Headers kan embeddes i JPEG/EXIF- eller TIFF-formaterte bildefiler.
I 2001 introduserte Adobe noe som ble kalt «Extensible Metadata Platform» (XMP), som er et XML-arrangement for de samme typene av metadata som IPTC, men er basert på XML/RDF, og har derfor den iboende egenskap at det kan utvides. Initiativet avfødte et samarbeid med IPTC selv, og etter hvert fremesto produktet «IPTC Core Schema for XMP» som slår sammen de to innfallsmetodene for embedding av metadata i JPEG-, TIFF-, JPEG2000-, GIF-, PNG-, HTML-, PostScript-, PDF-, SVG-, Adobe Illustrator- og DNG-filer. Nyere versjoner av alle de viktigste programvareproduktene fra Adobe (Photoshop, Illustrator, Acrobat, Framemaker, et cetera) støtter XMP, og det samme gjør et økende antall tredjeparts-verktøy.
Juzjnaja kraftverk
Juzjnaja kraftverk (russisk:, betyr Sørlige kraftverk) er et varmekraftverk i St. Petersburg i Russland. Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap, og har en effekt på 800 MW. Brenselstype er naturgass og fyringsolje.
Byggingen av kraftverket begynte omkring 1961, og første byggetrinn stod ferdig i 1978. Kraftverket har senere blitt utvidet og fornyet ved en rekke anledninger, med planer om ytterligere oppgradering.
Universitetet i Kinshasa
Universitetet i Kinshasa (fransk: Université de Kinshasa) er et universitet i Kinshasa, hovedstaden i Den demokratiske republikken Kongo. Universitetet var et av tre universiteter, sammen med Universitetet i Kisangani og Universitetet i Lubumbashi, som utgjorde Université nationale du Zaïre.
Schous Bryggeri
Schous Bryggeri var et tradisjonsrikt bryggeri i Oslo med røtter tilbake til rundt år 1800. Det ble nedlagt i 1981, og de gamle fabrikklokalene i det store kvartalet på Grünerløkka er tatt i bruk til andre formål.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Elisabeth Ludovika, prinsesse av Bayern (født 13. november 1801 i München, død 14. desember 1873 i Dresden) var gjennom sitt ekteskap med kong Fredrik Vilhelm IV av Preussen dronning av Preussen.
Schous Bryggeri
Historie
Schous bryggeri hadde sin opprinnelse i et bryggeri som Johannes Thrane grunnla rundt 1800. Jørgen Young eide bryggeriet en periode før det ble kjøpt av Christian Julius Schou i 1837. Youngs bryggeri lå opprinnelig i Fjerdingen og ble etter Schous overtagelse drevet her og flere forskjellige steder i daværende Christiania. I 1873 ble virksomheten lagt til et nybygd anlegg på Schousløkken i Trondheimsveien 2.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Bakgrunn
Hun var datter av kong Maximilian I av Bayern og Karolina av Baden, og tvillingsøster av dronning Amalie av Sachsen samt søster av erkehertuginne Sophie av Østerrike. Hun var også tante (moster) til Sveriges og Norges dronning Josefina av Leuchtenberg. Hun var også tante til keiserinne Elisabeth («Sisi») av Østerrike (1837–1898) og keiser Franz Joseph I. Hun var også gudmor til «Sisi», som ble oppkalt etter henne.
Schous Bryggeri
Historie
Da Schou døde i 1874 ble virksomheten fortsatt av sønnen Halvor Schou. Han hadde arbeidet for bryggeriet i flere år, men rettet etterhvert sin interesse mer mot Hjula Væverier. Etter ham overtok sønnen, Christian Julius Schou, senere med svogeren Einar Westye Egeberg i den daglige ledelsen. I 1898 ble bryggeriet solgt ut av familien, til Hugo Wetlesen og Hans von der Planitz. Wetlesen var bryggeriets administrative direktør, von der Planitz teknisk direktør.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Bakgrunn
Hennes far kong König Maximilian var intensivt engasjert i at hans barn skulle få an god og allsidig dannelse. Ab denne grunn gikk Elisabeth og hennes søstre undervisning av arkeologen og den tidligere teologen Friedrich Thiersch i historie, litteratur og geografi. Elisabeth forble ham varmt hengiven helt til hans død i 1860.
Schous Bryggeri
Historie
Schous Bryggeri overtok Christiania Bryggeri i 1916 og Foss Bryggeri i 1917. Samme år tok Mogens Kristian August Oppegaard over som bryggeriets leder etter von der Planitz. I årene 1932 til 1967 var Egil Offenberg administrerende direktør for selskapet.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Kronprinsesse, dronning
Den 29. november 1823 ble hun gift med den prøyssiske kronprins og senere konge Fredrik Vilhelm. Hun delte bl.a. hans dype interesse for kunst.
Schous Bryggeri
Historie
I 1962 gikk Schous Bryggeri sammen med Frydenlund Bryggerier til De sammensluttede bryggerier. Selskapene fusjonerte i 1977 med navnet Frydenlund Schous Bryggeri. I 1978 ble selskapet overtatt av Nora Industrier som også eide Ringnes Bryggeri og Nora Mineralvann. Schous Bryggeri var landets eldste eksisterende bryggeri da virksomheten ble avviklet 1981.
Senere bruk av lokalene
Store deler av kvartalet som bryggeriet lå i, er vernet av byantikvaren som har sørget for god bevaring av mye av det originale bryggeriet. Kvartalet domineres av store industribygg fra forrige århundre i teglstein, kombinert med nyere moderne lokaler. Frem til 2005 var Handelshøyskolen BI en av de største leietagerne, med blant annet Norges Markedshøyskole sentralt plassert i kvartalet. Flere kommunale virksomheter har hatt og har fremdeles sine kontorlokaler i kvartalet, deriblant Vann- og avløpsetaten, og Eiendoms- og byfornyelsesetaten. Trondheimsveien 2 eies av KLP. Schouskjelleren Mikrobryggeri holder fra 2010 til i kjelleren.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Kronprinsesse, dronning
Fra 1840 var hun dronning av Preussen, og øvet en betydelig innflytelse over prøyssisk politikk, hvor hun særlig gikk inn for å opprettholde et tett vennskap mellom Preussen og Østerrike.
Schous Bryggeri
Planlegging
Oslo kommune hadde i lengre tid ønsket å etablere et «kultur-kvartal» som skulle gi kulturlivet i Oslo et samlingspunkt. Under prosessen med å finne et lokale for et rockemuseum i byen ble både kulturlivet og politiske krefter enige om Schous-kvartalet som et velegnet sted. Det nasjonale rockemuseet ble imidlertid lagt til Namsos i Trøndelag, der Rock City var i drift fra 2011 til 2015. Det har likevel vært et ønske å starte et privat museum i lokalene etter Schous Bryggerier.
Elisabeth Ludovika av Bayern
Kronprinsesse, dronning
Hun var en sterk og trofast støtte for sin mann, og etter kongens død førte hun på sine enkeseter Sanssouci, Charlottenburg og Stolzenfels et stille og andektig liv, hvor hun viet seg til storsinnet verdighet. Hennes svoger, keiser Wilhelm, behandlet henne med stor oppmerksomhet.
Ved et besøk hos sin søster, dronning Amalie av Sachsen, døde hun 1873 i Dresden. Hun ble bisatt 21. desember i Fredskirken i Potsdam.
Schous Bryggeri
Planlegging
Foruten et opplevelsessenter for norsk rock i Schous-kvartalet, ble det lagt planer for flere musikkrelaterte tiltak. Kommunen ønsket å bruke Vørterhuset til øvingslokaler tilrettelagt for alle typer instrumentalister, både band og soloutøvere. Et annet treffpunkt for musikere, «Schous Corner», er en brun pub i samme kvartal som har hatt levende musikkunderholdning året rundt i mange år. Bygget «Schous Corner» ligger i, er vernet, men på grunn av større setningsskader i strukturen, ønsket man å rive og bygge opp igjen bygget på bedre fundament, og fortsette pub-driften. En privat musikkskole var under oppbygging, og musikkforretningen Imerslund Musikk åpnet ny butikk i et av de eldste byggene i kvartalet.
Fire prosjekter
Schous kulturbryggeri er en stor kultursatsing i Oslo, der deler av tidligere Schous bryggeri ble omdannet til et levende kulturkvartal. Fire prosjekter holder hus i Schous kulturbryggeri:
Staten har ansvar for riksscenen for folkedans og folkemusikk. Oslo kommune har ansvar for de øvrige tre prosjektene. Det legges opp til et utstrakt bruk av fellesfunksjoner, slik at Schous kulturbryggeri skal fremstå som en stor kulturinstitusjon. Deler av virksomheten skal inn i de gamle bryggeribygningene, men det skal også reises et moderne nybygg i bakgården.
Schous kulturbryggeri er organisert som et prosjekt i Kultur- og idrettsetaten i kommunen, ledet av en styringsgruppe utnevnt av byrådet i Oslo. Øvingshotellet og Kulturstasjonen var klare for åpning i 2008, men resten av Schous kulturbryggeri stod klart i 2010.
Alkmene
Bakgrunn
Alkmene var datter av Elektryon, sønn av helten Persevs og Andromeda, og konge av Tiryns og Mykene (eller Medea) i Argolida. Hennes mor var Anaxo, datter av Alkaios og Astydameia, datter av Pelops og Hippodameia. Hesiod har beskrevet Alkmene som den høyeste, vakreste kvinne med en klokskap som ikke ble overgått av noen født av dødelige foreldre. Det er sagt at hennes ansikt og mørke øyne var like sjarmerende som Afrodites, og at hun æret sin ektemann som ingen kvinne før henne.
Homer
I Homers Iliaden annonserte Zevs, da Alkmene var i ferd med å føde Herakles, til alle gudene at på den dagen ville det bli født et barn som nedstammet fra Zevs selv, og som skulle herske over alle rundt ham. Hera dro, etter å ha krevd en ed om dette fra Zevs, ned fra Olympos til Argos og sørget for at hustruen til Sthenelos, en sønn av Persevs, skulle føde Eurysthevs etter kun syv måneder. På samme tid sørget Hera for å forhindre at Alkmene skulle føde Herakles. Det førte til at Zevs ed ble oppfylt, men ved Eurysthevs og ikke Herakles.
Pausanias
I Pausanias' gjenfortelling sendte Hera hekser (som de ble kalt av folket i Theben) for å forhindre Alkmenes forløsning av Herakles. Heksene greide ved sin trolldom å forhindre fødselen inntil Historis, en datter av Teiresias, tenkte ut et triks for å lure heksene. Som Galinthias annonserte Historis at Alkmene hadde født barnet, og da dro heksene av sted og Alkmene kunne føde Herakles uten ytterligere forhindringer.
Plautus
Den romerske komedieforfatteren Plautus har i kontrast til beskrivelsene av fødselproblemene nevnt over, kommet med en alternativ versjon i sin komedie Amphitryon (tittelen henspiller på Amfitryon). Her påkaller Alkmene ingen annen enn Jupiter (Zevs) som utfører et mirakel som gjør at hun kan føde raskt og uten smerte. Etter et voldsomt brak av torden og lyn ble barnet født uten noens assistanse.
Alkmenes død
Etter at Amfitryon var død giftet Alkmene seg med Rhadamantys, en av Zevs' sønner, og levde i landflyktighet med ham i Okalea i Boiotia. Det er sagt at etter at Herakles var blitt guddommeliggjort, dro Hyllos (en sønn av Herakles) ut og drepte Eurysthevs. Han skar av ham hodet og avleverte det til Alkmene som stakk ut øynene på det med vevnåler. I Ovids Metamorfoser gjenfortalte den aldrende Alkmene historien om Herakles' fødsel til Iole.
Det er to fortellinger om Alkmenes død. I den første, i henhold til megaraerne gikk Alkmene til fots fra Argos til Theben hvor hun døde ved byen Megara. Herakleidene ble uenige om hvor Alkmenes legeme skulle fraktes, noe ville ta henne tilbake til Argos mens andre mente Theben var stedet for å gravlegge henne sammen med Amfitryon og Herakles' barn med Megara, en datter av Kreon. Imidlertid ga orakelet i Delfi det råd at det var bedre å gravlegge henne i Megara. I den andre fortellingen, gitt av tradisjonen i Theben, da Alkmene døde ble hennes legeme forvandlet til en stein (eller forsteinet).
Pausanias har indikert at et alter for Alkmene har blitt bygget i Kynosarges i Athen, rett ved siden av altrene til Herakles, Hebe og Iolaos. Pausanias har også sagt at Alkmenes grav er lokalisert i nærheten Megara.
Vossische Zeitung
Vossische Zeitung var en overregional anerkjent avis som ble grunnlagt i Berlin i 1721. Avisen hadde sin opprinnelse i Berlinische Ordinaire Zeitung fra 1704. Vossische Zeitung inntok den politiske posisjonen til det liberale borgerskapet. Den ble generelt ansett som Tysklands nasjonale avis, på samme måte som The Times i Storbritannia og Le Temps i Frankrike.
I 1934 ble avisen inndratt og forbudt av det nasjonalsosialistiske regjerende partiet NSDAP.
Jugo-Zapadnaja kraftverk
Jugo-Zapadnaja kraftverk (russisk:, betyr Sørvestlige kraftverk) er et varmekraftverk under bygging i St. Petersburg i Russland. Det eies og opereres av et regionalt kraftselskap, og har en effekt på 505 MW. Brenselstype er naturgass.
Byggingen av kraftverket begynte i april 2009, og første byggetrinn skal stå ferdig i 2011.
Birger Fjeld Halvorsen
Birger Fjeld Halvorsen (født 11. februar 1877, død 13. desember 1942) var en norsk professor i kjemi.
Fra 1916 til 1930 var han direktør for den kjemiske avdelingen av Norsk Hydro. Han var president i Norges Industriforbund 1933–36, og den første president i Norsk Kjemisk Selskap 1926–34.
Birger var sønn av Andreas Halvorsen (1840–) og Olava Hansine (1844–1927). Birger giftet seg med Ingrid Bergwitz (1882).
Bergen
Bergen er en by og kommune i Vestland og et tidligere fylke (til 1972) på Norges vestkyst, omgitt av «De syv fjell», og omtalt som «Vestlandets hovedstad». Etter tradisjonen ble Bergen grunnlagt av Olav Kyrre i 1070 med navnet Bjørgvin, som betyr «den grønne engen mellom fjellene».
Bergen er en handels- og sjøfartsby, og var Norges hovedstad i landets storhetstid, i ettertiden omtalt som Norgesveldet. Bergen ble sete for Gulatinget fra år 1300. Fra ca. 1360 hadde Hansaforbundet et av sine hovedkontorer i Bergen, en handelsvirksomhet som ble videreført på Bryggen helt til 1899. Bergen var sete for Bergenhus len og senere Bergen stiftamt. Bergen by ble eget fylke (amt) i 1831 og innlemmet i Hordaland fylke i 1972. Bergen var Nordens største by frem til 1600-tallet og Norges største by til innpå 1830-årene, og har siden vært Norges nest største by.
Bergen kommune hadde 290 272 innbyggere 30. april 2023. Bergen tettsted hadde 259,958 innbyggere pr. 6. oktober 2020. Dette var en økning på 2,871 innbyggere siden 2019. Storbyregionen Bergen og omland hadde i 2023 NaN innbyggere.
Bergen er residensby for en rekke tunge aktører og institusjoner innen kultur, finans, helse, forskning og utdanning. Byen er sete for Vestland fylkeskommune, Gulating lagdømme og Bjørgvin bispedømme. Av nasjonale statlige virksomheter er Fiskeridirektoratet, Havforskningsinstituttet, Konkurransetilsynet, Skipsregistrene og Sjøforsvarets hovedbase lokalisert i Bergen.
Bryggen i Bergen står oppført på UNESCOs verdensarvsliste og minner om byens historiske tilknytning til Hansaforbundet. Bergens byvåpen med en tretårnet borg i sølv stående på syv fjell i gull bygger på byens gamle segl, som regnes som Norges eldste. Bergens bysang heter «Udsigter fra Ulrikken».
Navn
Byens navn kan ha sitt opphav i en urnordisk form Bergawinjó, hvor det første leddet betyr berg eller fjell, og siste ledd vin er det gamle navnet på beitemark eller england. Dette har enten vært navnet på en gård som kan ha ligget på den skrånende sletten under Ulriken, eller det er et eldre navn på gården Hǫfuðit, som på 1300-tallet lå nordøst for Rothaugen. Ifølge Bernt Lorentzen lå Hǫfuðit på Rothaugen.
I norsk skrifttradisjon på 1200- og 1300-tallet ble bynavnet gjerne skrevet Biorgvin og senere formene Bjargvin, Bjærgvin, Bergvin og med latinisert skrivemåte Biargina, Berginum, Bergæ (Bergensis i adjektivform). På 1300-tallet ble trolig også formen Bergon brukt i lokal uttale. Skrivemåten Berghon finnes i et brev fra 1404. Formene Berwen, Berwen, Beren og Bern finnes også i skriftlige kilder fra middelalderen. Gårdsnavnet Børve i Hardanger har trolig samme opphav og Børve ble tidligere skrevet Berven. I et par originalbrev fra 1349 finnes også formen Biørgvin og i en avskrift fra 1343 Biørvin. Mot slutten av 1300-tallet opptrer i Norge skrivemåtene Bervin, Bergin og Berven, som innen utgangen av middelalderen var blitt forenklet til den nåværende formen Bergen, som var vanlig form i eldre engelsk og tysk, men som trolig også motsvarer utbredt og eldre norsk uttale. Ifølge Gustav Indrebø ble overgang til formen Bergen forsterket av at tyske kjøpmenn forvekslet Bergvin med navnet Bergen som var kjent fra tyskspråklig område. Det latinske adjektivet Bergensis kan ha tilskyndet overgang til Bergen. Hanseatene skrev Bergen fra tidlig på 1300-tallet. I noen dialekter på Vestlandet ble formen Beren eller Bern brukt også etter middelalderen ifølge Jakob Naadeland.
Formen Bjørgvin vinner et visst innpass i norske skrifter fra begynnelsen av 1700-tallet, og fra 1860-årene ble det brukt av vestlandske landsmålsmenn som navn på byen. I 1918 ble Bjørgvin offisielt fastsatt som administrativt navn på Bjørgvin bispedømme og i 1920- og 30-årene ble det fra målfolk aksjonert for å innføre formen Bjørgvin, men dette møtte motstand fra et stort flertall av innbyggerne. Riksmålsforeningen samlet i 18. juni 1929 25.000 innbyggere til protestmøte på Festplassen, noe som til da var det største folkemøtet i byens historie.
På grunn av handel med tørrfisk har Bergen vært en viktig by for Nord-Norge. På nordsamisk kalles byen Birgon, på lulesamisk Biergun, på pitesamisk Bergun, og på kvensk Peruna.
Blant omreisende romanifolk har byen vært kjent som Bærna-fåron. Navnet betyr "Bern-byen", som ble brukt om Bergen i en del vestlandske dialekter.
Beliggenhet
Bergen ligger på Bergenshalvøyen i Midthordland, som sammen med Nordhordland utgjør regionen Bergen og omland i Vestland fylke. Kommunen har sjøgrenser mot Austevoll, Øygarden, Askøy, Alver og Osterøy, og landgrenser mot Vaksdal, Samnanger og Bjørnafjorden. Kommunen strekker seg 34 km fra Tellevik fort ved Hordvik i nord til Korsneset fort ved Krokeide i syd, og 25 km fra Trengereid i øst til Drotningsvik i vest. Bykjernen ligger omtrent midt i kommunen, ved Byfjorden i Bergensdalens nordlige del.
Avstandstabell fra Bergen sentrum:
Areal og landformer
Landskapet er svært kupert med lite sammenhengende lavland, og både bykjernen og bydelene er omgitt av fjell og sjø. 50 % av arealet ligger høyere enn 160 meter over havet. 40 % av arealet er dekket av skog, 23,3 % av tettbebyggelse, 4,4 % av ferskvann og 3,5 % av dyrket mark. Kommunens høyeste punkt er Gullfjelltoppen 987 moh. på grensen mot Samnanger i øst. Berggrunnen består for det meste av kaledonske skyvedekker med prekambriske bergarter og enkelte skyvedekker med kambrosilurske grønnsteiner.
De syv fjell
Byfjellene i Bergen er mange, men benevnelsen De syv fjell omfatter følgende:
Bergen Turlag arrangerer årlig en 7-fjellstur for dem som vil bestige alle de syv fjellene, og samtidig en kortere 4-fjellstur for dem som nøyer seg med Ulriken, Rundemanen, Fløyfjellet og Sandviksfjellet.
Klima
Bergen har et mildt og fuktig kystklima preget av forholdsvis små temperaturendringer gjennom året. Årsmiddeltemperaturen på 7,7 °C er en av de høyeste i Norge. På grunn av beliggenheten mellom kysten og byfjellene har Bergen i gjennomsnitt 213 døgn med registrert nedbør årlig, hvilket kvalifiserer til en 22.-plass blant 357 undersøkte europeiske storbyer. Den 21. januar 2007 ble det satt ny nedbørsrekord; da hadde det blitt registrert nedbør i 84 døgn i trekk. Den gamle rekorden fra 1975 var på 59 døgn. Gjennomsnittlig årlig nedbørsmengde er 2 250 mm. Til sammenligning er Brekke i Gulen kommune våtest av værstasjonene i Norge, med 3 575 mm nedbør pr. år i normalperioden 1961-90.
Bergen fikk i august 2015 sin første offisielle målestasjon for solinnstråling. Den ligger ved ved Langevannet, ikke langt fra rullebanen på Bergen lufthavn, Flesland. Stasjonen hadde i årene 2016 til 2022 i gjennomsnitt 1594 soltimer, ifølge seklima.met.no. Mai var den solrikeste med 256 timer, juni og april 221, juli 205, august 189, september 132, mars 117, oktober 90, februar 68, november 42, januar 32 og desember 20.
Temperaturnivået har tendert til å være noe høyere de senere år. For 1991 til 2014 har middeltemperaturene for henholdsvis januar og juli økt til henholdsvis 2,5 °C og 15,6 °C. Høyeste temperatur i oktober måned ble målt den 11. oktober 2018, da gradestokken viste 23,8 °C. Høyeste temperatur i juli måned ble målt den 26. juli 2019, da temperaturen kom opp i 33,4 °C.
Bergens tidligste utvikling
Byen vokste frem rundt Bryggen i Vågsbunnen, og den eldste delen av byen lå mellom Mariakirken i nord og Korskirken i syd. Bergen fikk Magnus Lagabøtes bylov i 1276 og der ble jurisdiksjonsområdet for første gang definert. Byens grense over land gikk i nord ved Storemølleelven, mot øst over Rundemannen og ned til Svartediket og mot syd over Fløen ned til Store Lungegårdsvann. Over sjø gikk grensen mot syd videre gjennom Strømmen og Puddefjorden, mot vest rundt Sydnes og Nordnes til Nordnespynten og i rett synslinje tilbake til Storemølleelven, slik at Kristiansholm lå innenfor bygrensen. At grenselinjen gikk fra Svartediket til Store Lungegårdsvann, tyder på at kongsgården Alrekstad lå utenfor byens jurisdiksjon.
Byterritoriet ble kraftig beskåret ved makeskiftet mellom kronen og Erik Rosenkrantz etter bybrannen 1561. Det ble besluttet å anlegge en allmenning som branngate mot Nordnes, hvilket medførte at Erik Rosenkrantz måtte avgi sin lysthage til det som ble Murallmenning, og til vederlag fikk han området mellom Storemølleelven og Mulelven, et område byen først fikk tilbake ved byen første utvidelse i 1877. I folketellingen 1769 hadde byen 13735 innbyggere, hvilket var nesten det dobbelte av samtidens Christiania. Ved grensereguleringen i 1789 ble Korskirkens landsogn i nord og Domkirkens landsogn i syd skilt ut fra byen, slik at denne omfattet kun datidens bymessige bosetning. Dette var bare deler av det som i dag er Bergen sentrum, og omfattet strøkene Ladegården, Skuteviken, Bergenhus, Bryggen, Stølen, Eidemarken, Skansen, Fjellet, Marken, Vågsbunnen, Sentrum, Strandsiden, Nordnes, Verftet, Nøstet, Engen og Sydnes, et landareal som i dag utgjør 2,91 km², men som den gang var mindre fordi utfyllinger i sjøen er blitt gjort senere. Byen hadde 18,127 innbyggere i 1801 og 34,388 innbyggere i 1877, den ble forbigått av Christiania som Norges største by i 1830-årene. I 1840-årene var omkring halvparten av Christianias befolkning knyttet til funksjonen som hovedstad, inkludert de mange byggearbeidene som hovedstadsfunksjonen medførte.
Byutvidelsen i 1877
1. januar 1877 ble Bergen landsogn (Her inngikk Domkirkens og Korskirkens landsogn, utskilt fra Bergen i 1789) med strøkene Møhlenpris, Nygård, Kalfaret, Sandviken og Ytre Sandviken innlemmet i Bergen, med et landareal på 4,74 km² og 4875 innbyggere. Byutvidelsen medførte at kommunens landareal økte til 7,65 km², og folketallet økte til 39,263. Utbyggingen av de nye strøkene i årene som fulgte, bidro til at folketallet steg. I 1910 hadde byen 76,867 innbyggere.
Byutvidelsen i 1915
1. juli 1915 ble Årstad kommune med strøkene Årstad, Kronstad, Landås, Slettebakken, Fridalen og Solheim innlemmet i Bergen, med et landareal på 6,58 km² og 7463 innbyggere. Bakgrunnen for byutvidelsen var at utflyttede bergensere i urbaniserte deler av Årstad lenge hadde ønsket å tilhøre Bergen, og at byen trengte byggeland. Ved innlemmelsen hadde Bergen kommune omfattende reguleringsplaner for utbygging av hele Årstad, og kjøpte opp grunn etter hvert som arbeidet skred frem. Kommunen motsatte seg forslag fra stiftsamtmannen om å nøye seg med nordlige deler av Årstad og isteden legge til allerede urbaniserte deler av Laksevåg. (Resten av Årstad skulle eventuelt legges til Fana).
Byutvidelsen i 1921
1. juli 1921 ble Gyldenpris avstått fra Laksevåg til Bergen, med et landareal på 0,27 km² og 1734 innbyggere. Bergen kommune kjøpte eiendommene Gyldenpris og Stranden i 1912, og planla utbygging av næringsområder på stedet. Isteden ble det anlagt barakker for hjemløse etter Bergensbrannen 1916, noe som førte til at området måtte innlemmes i Bergen. Bergen motsatte seg fortsatt innlemmelse av øvrige deler av Laksevåg, til tross for at Laksevåg kommune lenge hadde anmodet om dette.
Gyldenpris og Årstad hadde til sammen 10,525 innbyggere i 1915. I 1955 var dette tallet økt til cirka 45,000 innbyggere. Bergen hadde da totalt 112,517 innbyggere og et samlet landareal på 14,50 km², utenom de deler av byfjellene som hørte til byen (fjellene utgjorde 22,61 km²). Plassmangelen og arealbehovet var igjen prekært.
Byutvidelsen i 1955
12. august 1955 ble Fyllingsdalen (utenom Bønes) solgt av Fana kommune til Bergen, med et landareal på 11,40 km² og 1590 innbyggere. Puddefjordsbroen mellom Møhlenpris og Gyldenpris ble åpnet i 1956, og Løvstakktunnelen mellom Gyldenpris og Fyllingsdalen ble åpnet i 1968. Det ble anlagt en moderne drabantby i dalen, som hadde 18,539 innbyggere 1. januar 2010.
Utbyggingen av Fyllingsdalen viste seg å være utilstrekkelig. Byens vekst i årene mellom 1951 og 1971 skjedde nesten utelukkende utenfor bygrensene, i nabokommunene Åsane, Fana og Laksevåg, og i mindre grad Arna. Her økte folketallet i perioden med hele 45,537 personer, mens det innenfor bygrensen kun økte med 441 personer. Byen led av akutt plassmangel og boligmangel, manglende sanitære forhold og tendenser til forslumming, som ble forverret av den sterkt økende biltrafikken som pendlingen fra den voksende befolkningen i omlandskommunene medførte.
Byutvidelsen i 1972
1. januar 1972 ble disse fire kommunene i sin helhet innlemmet i Bergen, og samtidig ble Bergen innlemmet i Hordaland fylke. Ved kommunesammenslåingen hadde Bergen by 111,925 innbyggere, Arna 11,766, Åsane 19,205, Laksevåg 24,672, og Fana 44,402 innbyggere. Den nye storkommunen fikk 211,970 innbyggere, og et landareal på 445,13 km². Selv om store deler riktignok er fjellområder, er kontrasten til de opprinnelige 2,91 km² som utgjorde kommunens utbredelse hundre år tidligere enorm.
Sammenligner man det som var Bergen kommune i 1954 (før innlemmelsen av Fyllingsdalen) og det samme området i 2016, er folketallet redusert med 38,455 personer, fra 112,982 innbyggere i 1954 til 74,527 i 2016 (fordelt på Bergenhus bydel 41775, Laksevåg bydel 164 og Årstad bydel 32,588). Til sammenligning har det som var Fana kommune i 1954 økt folketallet med 81,120 personer, fra 26,042 i 1954 til 107,162 i 2016 (fordelt på Fana bydel 41,975, Fyllingsdalen bydel 29,493, Ytrebygda bydel 27,619 og Årstad bydel 8075).
Folketallet i det som var Bergen by før kommunesammenslåingen i 1972 var 1. januar 2016 fortsatt 18,253 færre enn i 1972, til tross for utbyggingen av Fyllingsdalen. I Arna var folketallet bare økt med 1992 personer, i det opprinnelige Fana har folketallet derimot økt med 43,615 personer, i Åsane med 21,774 personer, og i Laksevåg med 15,184 personer siden kommunesammenslåingen i 1972. Totalt har kommunens folketall økt med 65,421 innbyggere fra sammenslåingen 1. januar 1972 til 1. januar 2016.
Samtidig har folketallet i de nærmeste omlandskommunene Askøy, Fjell, Sund, Øygarden, Meland, Lindås og Os økt med 61 572 personer. Folketallet i Bergen og disse syv kommunene til sammen har økt med 126,993 personer, fra 258,636 i 1972 til 385,629 i 2016. Bergen har dermed gått fra å ha vært en ekstremt kompakt by til å bli en by som er spredt ut over et stort område.
Nabokommuner sa nei til ny byutvidelse
I forbindelse med kommunereformen kom Bergen i 2016 til enighet med sine nordøstlige kommunenaboer, Osterøy, Samnanger og Vaksdal, om en intensjonsavtale om sammenslåing fra 1. januar 2020. Kommunestyrene i de tre kommunene avviste sammenslåing høsten 2016. Kommunen skulle hete Bergen. Det skulle etableres en ny bydel Oster bestående av kommunene Vaksdal, Osterøy og Samnanger, samt Arna bydel i Bergen. Denne bydelen skulle ha nynorsk som skriftspråk, selv om 74 prosent av grunnskoleelevene i Arna har bokmål som målform. Resten av kommunen skulle forbli språknøytral.
Innlemmede kommuner
Gjennom tidene har Bergen en i norsk kommunehistorikk nærmest uovertruffen appetitt på nabokommuner, hvilket har fra den første kommuneinnlemmelsen i 1877 til dags dato medført at seks tidligere selvstendige kommuner nå er del av Bergen kommune. I kronologisk rekkefølge er de historiske kommunesammenslåingene angitt:
1 Gyldenpris i 1921, resten i 1972. 2 Fyllingsdalen utenom Bønes i 1955, resten i 1972. Merk: Ikke alle grunnkretser følger de gamle kommunegrensene helt nøyaktig, så et lite avvik må påregnes.
Se også artikkelen Grunnkretser i Bergen kommune for en detaljert oversikt over grunnkretser, delområder, levekårsoner, bydeler, areal, folketall, tidligere kommunetilhørighet osv.
Bydeler
Bergen er delt inn i åtte administrative bydeler. Bydelenes folketall angitt per 1. januar og areal.
I 1973 ble kommunen inndelt i 20 bydeler med egne bydelsutvalg. Tallet ble redusert til 12 bydeler i 1988, og fra 1. januar 2000 har nåværende inndeling i åtte bydeler vært gjeldende. Bydelsutvalgenes rolle har vært gjenstand for debatt, forsøk og endringer gjennom årene, og bydelsstyrene ble avviklet fra 1. januar 2011.
De nåværende bydelene har hovedsakelig sine røtter i de tidligere kommunene som ble innlemmet i tidens løp. To av bydelene, Arna og Åsane, har identiske grenser med de tidligere kommunene med samme navn. Det samme gjelder nesten for Laksevåg, men med unntak av Gyldenpris som ble overført til Bergen i 1921 og nå er delt mellom Laksevåg bydel og Årstad bydel, og Samdalen og Tjønnen som tilhørte Fana før 1955 og nå er tillagt Laksevåg bydel.
Bergenhus omfatter Bergen by før 1915, samt de nordligste delene av Årstad kommune (strøket Årstad). Bydelen Årstad omfatter resten av gamle Årstad kommune som ble innlemmet i 1915, og områdene Minde, Fantoft og deler av Nattland som opprinnelig hørte til Fana kommune. Bydelen Ytrebygda hørte også opprinnelig til Fana. Bydelen Fyllingsdalen som ble kjøpt fra Fana i 1955, er utvidet med området Bønes som opprinnelig tilhørte Fana. Fana bydel av i dag omfatter resterende deler av gamle Fana kommune.
Tettsteder
Ifølge SSB ligger det syv tettsteder i Bergen kommune – rangert etter innbyggertall :
Største forsteder utenfor kommunens grenser – tettstedets folketall :
Demografi
Bergen kommune hadde 259 958 innbyggere pr. 6. oktober 2020. Dette var en økning på 2871 innbyggere siden 2019.
Til sammenligning hadde Bergen kommune 252,051 innbyggere 1. januar 2009, en økning med 11 prosent på ti år. Halve befolkningsveksten kom av fødselsoverskudd, resten av nettoinnflytting. Samtidig vokste forstadskommunene langt raskere. Til sammenligning var befolkningsveksten i Norge som helhet på 8 prosent i perioden, og 9,6 prosent i Hordaland som helhet.
I 2008 hadde kommunen 566,0 innbyggere per km², og av disse bodde 96 prosent i tettsteder. Andelen sysselsatte og arbeidsledige var identisk med landsgjennomsnittet på henholdsvis 72 og 1,7 prosent. Andelen med høyere utdanning var 31,6 prosent i Bergen, mot 24,8 prosent i landet som helhet. Bergen hadde også en noe høyere andel sysselsatte i privat sektor og i tertiærnæringer og en noe høyere gjennomsnittlig bruttoinntekt enn landsgjennomsnittet.
Tabellen viser befolkningsutviklingen i Bergen i årene 1769–2001 basert på kommunegrensene i 2002 og prognose for anslått folketall i 2040.
Innbyggere i Bergen (i 1000)
Bergen kommune har 0 innbyggere. Bergen tettsted har innbyggere og storbyregionen Bergen og omland har 0 innbyggere.
Levekår
Kommunen er inndelt i 51 levekårsoner. For detaljer om hvilke områder som inngår i hvilken sone, se artiklene om den enkelte bydel (avsnitt grunnkretser).
Tabellen viser samlet levekårsindeks for hver levekårsone i Bergen kommune i 2011, folketall i 2011 og 2015 og prosentvis befolkningsendring, og andel ikke-vestlige innvandrere i hver sone i 2011. Lav verdi på levekårsindeksen indikerer gode levekår. Indeksen baseres på følgende 11 indikatorer: 1. Sosialhjelp til unge 2. Barnevernstilfeller 3. Utdanningsnivå 4. Bruttoinntekt 5. Barnefattigdom 6. Barneflytting ut av området 7. Kommunale boliger 8. Kriminalitet 9. Uførepensjon 10. Sykefravær og 11. Dødelighet.