cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oslo-Pressen
Oslo-Pressen ble utgitt frem til 12. mai. De ordinære avisene kunne gjenoppta normal drift og utgi sine vanlige aviser fra 14. mai.
Det ble lagt særlig vekt på hovedstaden og forholdene der, men også mange andre steder fikk sine fellesaviser fra 8. mai og noen dager utover, så som Askim-Pressen, Fellesavisen (Lillehammer), Fellesavisen (Harstad), Fredrikstad-Pressen, Den frie Rørospresse, Fritt Norge (Drammen), Halden-Pressen, Hamar Frie Presse, Haugesunds-Pressen, Mosjøpressen, Romsdalspressen (Molde), Sarpsborg-pressen og Trondheims-Pressen.
Xiao Yangxi-demningen
Xiao Yangxi-demningen er en demning i det nordlige området av Guizhou-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Xiao Yangxi, ei sideelv til Chang Jiang.
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 45 meter høy og 118 meter lang. Den brukes bare til vannforsyning.
Zhuge
Zhuge (tradisjonell kinesisk: 諸葛, forenklet kinesisk: 诸葛, pinyin: Zhūgě) er et sammensatt kinesisk slektsnavn. Sammensatte slektsnavn, altså med flere enn ett skrifttegn, er blitt relativt sjeldne i kinesisk – de var mer utbredte i den kinesiske oldtid. Navnet oppfattes ofte synonymt med visdom, på grunn av Zhuge Liangs berømmelse fra de tre rikers tid.
Småtorvlibelle
Småtorvlibelle er en libelle som tilhører familiegruppen libeller (Libellulidae). Småtorvlibelle er den vanligste torvlibellen (slekten Leucorrhinia) i Norge.
Utbredelse
Småtorvlibelle er utbredt i Mellom-Europa, og det vestlige Asia. Finnes i Danmark, Sverige og Finland. I sydlige Norge, nord til Troms, men mangler i fjellet.
Utseende
Kjønnene er noe ulike. Hunnens bakkropp er mørk brun-svart med gule flekker. Hanner har mørk bakkropp med røde flekker. Hannen har svart farge på analvedhenget, bakerst på bakkroppen. Pannen (frons) er hvit. Småtorvlibelle ligner på østlandsk torvlibelle, men er noe mindre.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile. Bakvingen har en liten, men godt synlig, flekk helt inne ved roten (ved kroppen). Vingespennet er mellom 60 og 70 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i sure og næringsfattige små dammer, pytter eller myrtjern med undervannsvegetasjon av torvmose. Finnes i lavlandet, men også opp i fjellet til 600 moh. Den synes å være vanligere i innlandet enn ved kysten.
Flygetiden er fra slutten av mai til august.
Småtorvlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Ernst Schultz
Ernst Ludvig Emanuel Schultz (født 15. mai 1879 i Horsens, død 20. juni 1906) var en dansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 Paris.
Schultz kom på tredjeplass i friidrett på 400 meter under OL 1900 i Paris. Maxwell Long vant foran William Holland begge fra USA.
I dansk mesterskap i friidrett 1899 tok Schultz gull på 150 meter.
Han omkom i en drukningulykke i Roskilde Fjord.
Kilmarnock
Kilmarnock (skotsk-gælisk: Cill Mheàrnaig, «Marnocks kirke»; skotsk: Kilmaurnock ) er en stor by (town) og tidligere burgh i East Ayrshire, Skottland. Den er administrasjonsby for regionen. Kilmarnock ligger mellom Glasgow og Ayr. Med en beregnet befolkning 46 970 innbyggere for 2020, er Kilmarnock den fjortende mest befolkede bosetningen i Skottland, og den største byen i Ayrshire. Byen går kontinuerlig sammen med nærliggende nabolandsbyer Crookedholm og Hurlford i øst, og Kilmaurs vest for byen. Det inkluderer tidligere landsbyer subsumert av utvidelsen av byen som Bonnyton og nye spesialbygde forsteder som New Farm Loch.
Elven Irvine renner gjennom den østlige delen av Kilmarnock, og Kilmarnock-vannet passerer gjennom den, og gir opphav til navnet Bank Street. Den første diktsamlingen til den skotske poeten Robert Burns, Poems, Chiefly in the Scottish Dialect, ble utgitt i Kilmarnock i 1786 av trykkeren og bokhandleren John Wilson. Denne svært ettertraktede førsteutgaven er derfor kjent som «Kilmarnock-utgaven». Byen er også kjent for sitt fengsel, HMP Kilmarnock og for å være hjembyen til rockebandet Biffy Clyro. Byens fotballag er Kilmarnock FC.
Det internasjonalt distribuerte whiskymerket Johnnie Walker ble etablert i byen på 1800-tallet og var frem til 2012 fortsatt tappet og pakket i byen på Johnnie Walker Hill Street-anlegget. Protest og støtte fra den skotske regjeringen fant sted i 2009, etter at alkoholselskapet Diageo, som eide Johnnie Walker, annonserte planer om å stenge tappeanlegget i byen etter 189 år.
Skolen Kilmarnock Academy er lokalisert i Kilmarnock, en av et lite antall skoler i Storbritannia og den eneste skolen i Skottland, som har utdannet flere Nobelprisvinnere, blant annet Alexander Fleming, oppdager av penicillin, og John Boyd Orr, for sin vitenskapelige forskning på ernæring og sitt arbeid som den første generaldirektøren for FNs mat- og landbruksorganisasjon (FAO).
Ɠ
' og ' (G med krok) er en bokstav som brukes i noen afrikanske språk, bl.a. kpelle og fulfulde. I det internasjonale fonetiske alfabetet brukes minuskulen for å representere en stemt, velar implosiv.
I Unicode kodes ɠ som U+0193 (&#X0193;) og U+0260 (&#X0260;).
Kilmarnock
Whisky
Det skotske whiskymerket Johnnie Walker, som først ble kjent som Walker's Kilmarnock Whisky da merket først begynte å handle fra byen på midten av 1800-tallet. Johnnie Walker-merket er en arv etterlatt av kjøpmannen John ‘Johnnie’ Walker (1805–1857) etter at han begynte å selge whisky i dagligvarebutikken sin i Ayrshire, Skottland. I 1908, da James Stevenson var administrerende direktør, skjedde det en fornyelse av merkevaren. Whiskyen ble omdøpt fra Walker's Kilmarnock Whisky til Johnnie Walker Whisky. I tillegg kom slagordet «Født 1820 – Still going Strong!», sammen med tegningen av gående mann, en figur som ble brukt i reklamene deres fram til i dag.
I 2009 kom et offentlig tilbakeslag, foruten også et tilbakeslag for den skotske regjeringen. Skottlands førsteminister Alex Salmond og den lokale parlamentsmedlemmene Cathy Jamieson og Willie Coffey, foruten eieren av whiskymerket, Diageo, å stenge tappeanlegget, opprinnelig i slutten av 2011, og således avslutte koblingen mellom Johnnie Walker Whisky og Kilmarnock. I september 2009 bekreftet Diageo at anlegget i Kilmarnock ville stenge, til tross for lokale protester.
Produksjonen av Johnnie Walker i Kilmarnock opphørte i løpet av mars 2012, etter 192 år. Den er nå laget på et nytt Diageo tappeanlegg på østkysten av Skottland i Leven, Fife.
Vennskapsbyer
Kilmarnock – som en del av East Ayrshire Council – er vennskapsby med fem andre byer og har mottatt priser fra Europarådet for sitt arbeid med vennskap.
Ikkevold
Ikkevold (også skrevet ikke-vold) betegner ulike tankesett og strategier som avviser fysisk vold som virkemiddel for å nå et mål, men som samtidig er rettet inn mot sosial endring. Ikkevold kan dermed ses som et alternativ til både passiv aksept av undertrykkelse og til voldelig, væpnet eller militær kamp mot denne.
Ikkevold blir ofte, men likevel noe feilaktig brukt synonymt med pasifisme. Begge deler innebærer riktignok en avvising av vold, men der pasifisme gjerne er tuftet på en religiøs, filosofisk eller humanistisk livsanskuelse som i prinsipiell og absolutt forstand avviser bruk av vold, er ikkevold ofte begrunnet ut fra mer strategiske og pragmatiske hensyn.
Utøvere av ikkevold kan bruke varierte metoder i kampanjer for sosial endring, eksempelvis demonstrasjoner, opprop, opplysningsarbeid, streik, sultestreik, blokader, boikott, sivil ulydighet og ikke-deltagelse, det vil si aktivt å motsette seg samarbeid med og deltagelse i visse samfunnsinstitusjoner.
Ikkevold oppfattes som en sentral teknikk for mange bevegelser og aktører innenfor fredsarbeid, også i Norge.
OBS
OBS, Obs eller obs kan vise til:
Almon Strowger
Almon Brown Strowger (født 11. februar 1839, død 26. mai 1902) regnes som oppfinneren av den automatiske elektromekaniske telefonsentral.
Tidlige år
Strowger ble født i Penfield, nær Rochester i New York. Det er lite kjent om hans tidlige liv og det er antatt at han var løytnant i den amerikanske borgerkrig og deltok i det andre slaget ved Bull Run i Virginia.
Etter borgerkrigen skal han først ha prøvd seg skolelærer, før han startet begravelsesbyrå. Han skal ha drevet virksomheten i El Dorado, eller Topeka begge i Kansas, før han satset på Kansas City, Missouri. Det er ikke klart hvor han kom på ideen med telefonsentralen, men patentet identifiserer ham som boende i Kansas City i mars 1891 da det ble søkt patent.
Han var overbevist om at det skulle være abonnentene og ikke operatørene på telefonsentralene som skulle avgjøre hvem det skulle ringes til. Etter anekdotene mistet han mange kunder til begravelsesbyrået fordi konkurrentens kone var telefonistinne, og hun dirigerte Strowgers potensielle kunder til sin manns byrå. Han unnfanget idéen til sin telefonsentral i 1888 og tok ut patentet i 1891.
Selv om han hadde kommet opp med ideen, var han ikke alene, og han fikk finansiell støtte av sin nevø William og andre med kjennskap til elektrisitet, og som var istand til å realisere konseptet. Med hjelp fra disse dannet han Strowger Automatic Telephone Exchange Company. En sentral ble installert og satt i drift i november 1892 i La Porte, Indiania som da var hans hjemby. Sentralen hadde kapasitet til 99 abonnenter, men hadde om lag 75. Strowger solgte sin patent til sine samarbeidspartnere i 1896 for 1 800 dollar og han solgte sin andel i telefonsentralen for 10 000 dollar i 1898. Patentet ble senere solgt til Bell Systems for 2, 5 million dollar i 1916.
Strowger døde 63 år gammel av aneurisme, som er en utposning og brist på en hovedarterie (stor blodåre) mens han oppholdt seg i St. Petersburg i Florida.
Hans enke hevdet at hun hadde ytterligere revolusjonerende tegninger og planer etter sin mann, men hun nektet for å gjøre de kjent da hun fryktet at andre ville gjøre seg rike på sin avdøde manns bekostning. Hun henvdet også at Strowger fikk bare 10 000 for sin oppfinnelse. mens han skulle ha fått en million.
Alene Emere
Alene Emere (født 1. januar eller 5. mars 1982) er en etiopisk langdistanseløper. I 1998, som 16 åring, fikk han bronsemedalje på 10 000 meter under junior-VM. I 2002 ble han utestengt i to år for bruk av nandrolon.
Göygöl (distrikt)
Göygöl er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 1 183 km². I 2009 hadde Göygöl 57 000 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Göygöl.
Landnåmstiden
Landnåmstiden (fra norrønt landnám = det å ta land, landtaking) er betegnelsen på den første bosetningen av nordmenn på Island fra år 874 og framover. Under press fra kong Harald Hårfagres ambisjoner i Norge som utfordret gamle ættesammenhenger, valgte mange å flytte ut med kvinner, barn, treller, kyr, hester og det de trengte. På Island fant de ubebodd land, slo seg ned og skapte småsamfunn. Dagens Island er direkte følge av de utflyttede nordmenns bosetning. Den første kolonisering er beskrevet i verket Landnåmabok på 1100-tallet som lister 435 menn som de første bosetterne, de fleste av dem i nordlige og sørvestlige delene av Island.
Irske munker
De første skrevne kildene som nevner eksistensen av Island, er en bok av den irske munken Dicuil, De mensura orbis terrae, som er datert tilbake til 825. Dicuil hevder at han hadde møtt noen irske munker som hadde levd på øya i Thule, hvor de sa at mørket regjerte i løpet av vinteren, men at sommeren var lys nok til å plukke lus fra klærne.
Mens sannferdigheten i denne kilden har blitt diskutert er det sannsynlig at en del på De britiske øyer var oppmerksomme på at det var en større landmasse lengre nord. Muligens kunne de dedusere det fra flygemønsteret til migrerende fugler eller skyformasjoner som samlet seg over Vatnajökull, noe som kan bli sett langt fra land.
I Íslendingabok, skrevet av Are Torgilsson Frode, hevdes det at da nordmenn kom til Island var det noen irske munker – papar – der allerede. Med tanke på de skrøpelige farkostene som irene rådde over, må sjøturen uansett ha vært en formidabel prestasjon. Munkene forsvant ganske fort etter hvert som det kom stadig flere hedenske nordmenn til Island, og ingen arkeologiske spor har blitt funnet etter dem.
Den eldste kjente kilden som nevner navnet Island, er runeristning fra 1000-tallet, men det eldste arkeologiske sporet er fra 800-tallet.
Oppdagelsen
I alle fall fra midten av 800-tallet seilte nordmenn fast til Færøyene, en avstand på 600 km, og noen av dem drev så langt av kurs at de oppdaget Island, som ligger omkring 440 km videre nordvestover. Landnåmaboka hevder at den første norrøne mannen som satte sine bein på Island, var en nordmann fra Agder ved navn Naddodd. Naddodd ble på øya en kort tid, og da han dro tilbake til Norge kalte han øya for «Snølandet» (Snæland).
Han ble fulgt av en langveisfarende svenske, Gard Svavarsson, en gang rundt 860 da en storm blåste skipet hans så langt nord at han nådde den østlige kysten av Island. Gard seilte vestover langs kysten og deretter mot nord og bygde ei brakke ved Húsavík. Han fullførte seilingen i en full sirkel og kunne derved slå fast at Island faktisk var en øy. Han dro fra øya i løpet av vinteren og kom aldri tilbake. Han ga stedet navn etter seg selv, «Garðarshólmur» (= «Gards øy»). En av hans menn med kallenavnet Náttfari ble igjen med to treller og bosatte seg på det stedet som nå er kjent som Náttfaravík. Det ligger rett ved Skjálfandi. Landnåmaboka nevner at heller ikke at denne mannen ble fast på Island.
Ravn-Floke
Floke Vilgerdsson het en mann, han var en stor viking, han dro for å lete etter Garðarshólm står det i Landnåmaboka, skjønt det nøyaktige året da Floke kom til Island er ikke helt klart. Landnåmaboka forteller at han hadde med seg tre ravner som hjalp ham å finne veien, noe som ga ham tilnavnet Ravn-Floke (Hrafna-Flóki). Han satte ravnene fri ved Færøyene. Den første ravnen fløy tilbake. Den andre fløy opp i luften og deretter returnerte til skipet. Den tredje, derimot, fløy foran skipet, og de fulgte dens kurs til Island.
Floke gikk i land i Vatnsfjord ved Vestfjorden etter å ha passert det som nå er Reykjavík. En av hans menn, Faxi, bemerket at de synes å ha funnet et stort land. Bukten mot Reykjavík kalles nå for Faxaflói. En hard vinter fikk alle kyrne til Floke til å dø, og han fordømte det kalde landet, og da han så is drives i fjorden kalte han landet etter det, «Island». Til tross for vanskeligheter med å finne mat besluttet han og hans menn å bli der ytterligere et år, denne gangen ved Borgarfjord, men da sommeren kom dro de tilbake til Norge. I motsetningen til svensken Gard ville Floke komme tilbake og til slutt bosette seg i det som nå er kjent som Flokedal (Flókadalur). Han er den første som med hensikt seilte til Island.
Ingolf Arnarson
«Det var en mann fra nord, Ingolf», skriver Íslendingabok, «på den tiden da Harald Hårfagre var seksten vintre gammel, bosatte seg sør for Reykjavík.» Ingolf Arnarsson (eller kanskje Bjørnalvsson) var skyld i et drap i Norge, og sammen med fosterbroren Hjørleiv dro han på en utforskningsekspedisjon til Island en gang rundt 874 og overvintret i det som nå er Álftafjord. Noen få år senere returnerte de for å bosette seg for godt på øya som Islands første landnåmsmenn.
Da de nådde kysten kastet Ingolf ut sine forfedres høysetestolper og sa at han ville bosette seg hvor de drev i land. Ingolf sendte de to trellene Vífill og Karl på leting etter stolpene, og de fant fosterbroren Hjørleiv drept og alle mennene hans vekk. Ingolf ga fosterbroren en begravelse ved å kaste opp en haug etter gammel sed og skikk, og deretter dro han ut til Vestmannaøyene og hevnet ham.
Da vinteren begynte å nærme seg fant trellene høysetestolpene ved det som ble kalt for Arnarvoll. Da sommeren kom bygde han gården sin i Reykjavík (= Røykviken) og krevde alt land vest for elvene Ölfusá, Öxará og Brynjudalsá. Arkeologiske studier bekrefter at det var en bosetning på stedet en gang på 870-tallet. Trellen Karl var ikke like begeistret for stedet og sa til Ingolf: «Hvor dårlig er at vi har passert alt det gode landet for å bosette oss på denne øde halvøya.»
Bosetningens tidsalder
Tiden for bosetningen på Island blir betraktet å ha begynt med Ingolfs gård ettersom han var den første som seilte til Island med den uttalte hensikt å bosette seg der. I løpet av de nærmeste årene fulgte mange nordmenn over, og antagelig også en del svensker og noen dansker. Noen seilte direkte fra den norske vestkysten, men en del kom sørfra fra de britiske øyer. De siste hadde med seg irske slaver og husfolk.
I henhold til Íslendingabok ble Island kolonisert i løpet av knappe 60 år. Historikerne viser til år 874 som det første år for bosetning og at landnåmstiden var over i 930 da de fleste landområdene var blitt krevd og Alltinget var blitt grunnlagt på Tingvoll.
Grunnen til at nordmenn dro har blitt forklart med framveksten av kongedømmet i Norge. Snorre Sturlason skriver at Harald Hårfagre, som døde rundt år 900 en gang, tok odelen fra bøndene. Odelen var en kvalitet som heftet ved enhver fri mann, ikke eiendomsretten til gården. Bondens karakter av å være en høybyrdig, fri mann inkluderte retten til å besitte jord. Kongens såkalte ‘odelsran’ kan ha bestått i at kongemakten nå gjorde krav på politisk overhøyhet over stormennene, noe de sistnevnte oppfattet som et inngrep i sin frihet. For en del var alternativet å rømme landet, og sin selvhevdelse og uavhengighet tok de med seg utenlands. Også overbefolkning har blitt nevnt som en grunn til utflyttingen, men har blitt betvilt i den senere tid. Antagelig ble næringsbasisen endret på 800-tallet fra mangfoldig flernæring til en spesialisering, og eksempelvis trakk en del av befolkningen i Hålogaland ned til det rike jordbrukslandet i Trøndelag.
Ersfjordgranitt
Ersfjordgranitt er en arkeisk dypbergart som sannsynligvis er en vestlig forlengelse av tilsvarende mer metamorfe bergarter i Finnmark. Ersfjordgranitten finnes langs nordsiden av Ersfjorden på Kvaløya, vest for Tromsø. U-Pb datering av zirkon indikerer at granitten ble utkrystallisert for 1 792 millioner år siden.
Gerhard Gran
Gerhard Gran (født 9. desember 1856 i Bergen, død 7. april 1925 i Oslo) var en norsk litteraturhistoriker. Han grunnla i 1890 tidsskriftet Samtiden, og i 1914 Edda. Han var en sentral Ibsenforsker og utgav den første fullstendige Ibsenbiografien på et skandinavisk språk, Henrik Ibsen: liv og verker (1918).
Han var sønn av Christen K. Gran (1822–99), kjøpmann i Bergen, og Constance Mowinckel (1827–89), ble student 1874 og cand.mag. 1881. Han var senere lærer ved Hambros skole og Bergens katedralskole. 1900 ble han professor i nordisk litteraturhistorie ved Det Kongelige Frederiks Universitet. Han var en av medarbeiderne i arbeidet med Norsk biografisk leksikon. Gran ble utnevnt til statsstipendiat i 1920.
Han var også engasjert i progressive saker og var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884.
Han ble gift 29. oktober 1887 med Maren Elisabeth Bull Sømme (1857–1930).
Goaldet rett opp
Goaldet rett opp er et motbakkeløp i Haram som arrangeres av Lepsøy IL. Løpet ble første gang arrangert i 2007.
Løypa starter på Lepsøy skule på 10 meters høyde, og har målgang på toppen av Goaldet på 490 meter. Løypa er 3 km lang.
Armenske jøder
Armenske jøder har en historie som går tilbake mer enn 2000 år. De 750 armenske jødene som i dag er i Armenia består av en meget liten levning av en befolkning fra oldtiden. En gang var det kanskje så mange som 100 000 mennesker.
Jødisk historie i Armenia
Den armenske historikeren Tournebize hevder at assyrerne deporterte jøder direkte til Armenia, og ikke først til Khaburdalen i nordlige Syria. En annen historiker, Kevork Aslan, nevner at jøder fra Samaria, en fjellrik region i det nordlige Israel, ble deportert til Armenia. En by, Vartkesavan, ble et viktig handelssentrum.
Den armenske kongen Tigranes den store (140 – 55 f.Kr.) invaderte Syria og antagelig nordlige Israel. Da han trakk seg tilbake fra Israel skal han ha «oppmuntret» 10 000 jøder om å bli med ham tilbake til sitt kongedømme. Således skal det jødiske samfunnet i Armenia ha blitt etablert. Invitasjonen til tross, jødene var fanger som ble tvunget avgårde. Også perserne deporterte tusenvis av jødiske familier til Armenia og bosatte dem i Artasjat, Vaghasabat, Jervandasjat, Sarehavan, Sarisat, Nachdsavan og andre steder. Det var uansett jøder i hedenske Armenia før den kristne misjonæren Gregor Lusavorich («Gregor Lysbringeren») kom dit på slutten av 200-tallet e.Kr. Ved 360-370 e.Kr. var det en økende innvandring av hellenistiske jøder til Armenia og mange armenske byer ble i stor grad preget av jøder. I løpet av den samme tiden tvang Sjahpur II av Persia mange tusener av jøder fra Armenia til Iran.
Som resten av befolkningen i Armenia måtte de lide under konsekvensene fra regionale makter som forsøkte å dele og erobre landet i årenes løp.
Jødedommen og studier i Halakhá kom aldri til å blomstre i Armenia, skjønt det er noen få referanser til regionen i hellenistiske jødiske kilder. I løpet av middelalderen forsvant det meste av den armenske jødedommen som en særskilt enhet fra regionen, skjønt mange historikere har spekulert på om de ble en del av kurdisk jødedom. Mellom 1200- og 1400-tallet var det minst ett jødisk samfunn igjen som blomstret i Armenia. Mange jøder bodde i byen Yeghegis. Basert på analyser av gravsteiner var typiske mannsnavn Michael, Eli, David, Baba, Sharaf al-Din, og Zaki mens kvinner gjerne het Esther og Rachel.
Jøder fra Polen og Persia begynte først å komme til Armenia tidig på 1800-tallet. Siden 1840 har jødiske bosettere etablert seg både i både askenasiske og sefardiske jødiske samfunn i Jerevan, hovedstaden i Armenia. Fram til 1924 var den sefardiske synagogen Shiek Mordechai den ledende institusjonen i det jødiske samfunnet i Armenia.
Under og etter den andre verdenskrig ble hundrevis av fortrengte jøder flyttet til sovjetiske Armenia og den jødiske befolkningen vokste til rundt 5000 mennesker. I 1959 nådde denne befolkningen sitt høyeste antall, rundt 10 000 mennesker. En ny bølge av jødiske innflyttere kom mellom 1965 og 1972 fra Sovjetunionen og Ukraina, tiltrukket av et mer liberalt samfunn. I dag er det rundt 750 jøder igjen i Armenia. Mellom 1992 og 1994 utvandret mer enn 6000 jøder til Israel grunnet Armenias politiske isolasjon og bedrøvelige økonomiske situasjon.
Antisemittisme
Historisk har det vært et godt forhold mellom jøder og armenske kristne. Graden av innbyrdes giftemål mellom jøder og kristne har vært meget høyt. Begge grupper har gamle kulturelle og religiøse røtter i Armenia som hjulpet dem gjennom moderne forfølgelser. Likevel blir jøder, til tross for sin 2000 år lange historie, betraktet som fremmede i Armenia.
Antisemittisme skjer i Armenia i dag, om enn ikke hyppig, men så sent som i februar 2002 kunne Romen Yepiskoposyan utgi en primitiv antisemittisk bok hvor jøder ble framstilt som «nasjonsødeleggere», og media og lokale myndigheter innførte en boikott av et minnesmerke for Holocaust. En del av fiendskapen mot jødene har sin årsak til det dårlige forholdet mellom Armenia og Tyrkia, samtidig som Tyrkia og Israel har opprettholdt et relativt godt forhold. Armenere på høyresiden, særlig nyfascisten Armen Avetissian, betrakter seg selv som «ariere», og benekter eksempelvis at Holocaust er et historisk faktum.
Profitørene
Profitørene er den andre romanen av Leif G.W. Persson om Lars Martin Johansson og hans kollegaer. Boken utkom første gang i 1979 og har blitt solgt i store opplag. Boken ble filmatisert 1983, se Profitørene (miniserie).
Handlingen
Kriminalinspektøren Jan Lewin fra voldsavsnittet og Jarnebring fra den sentrale kriminalavdelingen får en ganske vanskelig sak å etterforske. Den prostituerte Kataryna Rosenbaum har blitt brutalt myrdet i sitt atelier i Åsögatan 131 i Stockholm. Det synes som om udåden er blitt utført av en rasende galning. Samtidig får politiet tips om eiendomseieren som via mellommenn driver bordeller, en virksomhet som omsetter for millioner.
Thomas Ryjord
Thomas Ryjord (født 1978 i Trondheim) er en norsk musiker.
I 2002 etablerte han Dead Letter Records som har gitt ut et tjuetalls utgivelser med artister som Silence The Foe, Youthpictures of Florence Henderson, IOU, Johndoe, Desperado, Rest of My Life, sist registrerte utgivelse med Oslobandet Accidents Never Happen i april 2009.
Ringvassøy grønnsteinsbelte
Grønnsteinene er gjennomskåret av utallige mafiske ganger.
Thomas Ryjord
I perioden 2006-2008 var han festivalsjef for Storåsfestivalen, og han var bookingansvarlig for samme festival i tidsrommet 2005-2009. I 2006 etablerte han bookingbyrået Storås Artist A/S, som nå har skiftet navn til Polar Artist A/S. I 2011 etablerte han musikkfestivalen og konferansen Trondheim Calling hvor han jobber som festivalsjef. Han er også manager for den norske popgruppa Team Me.
Svarthøstlibelle
Svarthøstlibelle er en libelle som tilhører familiegruppen libeller (Libellulidae). Svarthøstlibelle er en av de vanligste små libellene i sydlige Norge og kan opptre i store mengder.
Utbredelse
Svarthøstlibelle er utbredt i Europa, Asia og Nord-Amerika. Finnes i Danmark, Sverige og Finland. I sydlige Norge til Nordland, men mangler i fjellet.
Utseende
Kjønnene er noe ulike. Grunnfargen er svart med gule flekker. Hunnen er mer gul enn svart og har brune flekker på oversiden av bakkroppen. Hannen er svart og noe gult som unge, mens eldre hanner blir nesten helt svarte. Begge kjønn har helt svarte bein.
Vingene holdes i en rett vinkel ut fra kroppen i hvile, og er uten farge. En svak gulfarge ved vingeroten kan forekomme. Vingespennet er mellom 45 og 60 millimeter.
Levevis
Nymfene lever i næringsfattige innsjøer, dammer eller myrtjern i lavlandet, opp til 400 moh.
Eggene overvintrer på land, på steder som oversvømmes om våren. Utviklingen tar 1 år. Nymfen lever i vann blant torvmose og vannplanter. De voksne (imago) øyenstikkerne finnes vanligvis ikke langt fra stedet der de levde som nymfe.
Flygetiden er fra tidlig juli til oktober.
Svarthøstlibelle har ufullstendig forvandling, overgang fra nymfe til det voksne kjønnsmodne insektet går gradvis gjennom flere hudskift (nymfestadier). Nymfene lever i vann og ligner derfor lite på de voksne (imago), bortsett fra størrelsen. Når nymfen kommer til det siste hudskiftet finner den et strå eller noe, der den kan klatre opp over vannflaten. Her blir den hengende, mens huden revner på ryggsiden. Den nyklekte øyenstikkeren blir hengende på den gamle huden, eller like ved siden av, helt til den nye huden er noe herdet, og vingene har fått sin endelige form.
Boeing EC-135
Flytypen ble pensjonert i år 2000, og erstattet av Boeing E-6 Mercury i det amerikanske forsvaret.
Sand Marina
Sand Marina er en marina på Spjærøy på Hvaler.
Let It Be… Naked
Let It Be... Naked er en nyutgivelse av albumet Let it Be (1970), basert på de opprinnelige opptakene etter The Beatles fra innspillingene i januar 1969. Nyutgivelsen kom som dobbeltalbum (2CD) med en bonusplate Fly On The Wall inneholdende samtaler i studio og noe sang.
Back To Basic
Hensikten med Let It Be ... Naked er, som tittelen indikerer, at opptakene er blitt avkledd de arrangementene som plateprodusenten Phil Spector ikledde opptakene. Paul McCartney kritiserte utgivelsen allerede straks LP-en ble sluppet i 1970, og hevdet blant annet at det aldri før var blitt brukt kvinnekor på platene The Beatles utga. John Lennon var derimot fornøyd med at Spector «gadd å grave i søpla», og inngikk senere et samarbeid med plateprodusenten om innspillingene av sine første album som soloartist. Nærværet av Phil Spectors spesielle grep om plateproduksjoner er spesielt tydelig på singelutgivelsen «Happy Xmas (War Is Over)».
Samtidig ville de gjennom tilstedeværelsen av filmkameraer vise fansen hvordan de arbeidet sammen i studio. Da filmen Let it Be ble sluppet viste den kanskje mer enn noe annet fire, sterke individualister, åpne krangler, indre dragninger og hvordan The Beatles var i ferd med å gå i oppløsning. Selv om gruppa la alle stridigheter på hylla og samlet seg under George Martin om å spille inn Abbey Road (1969), ble film- og plateprosjektet Let It Be oppfattet som The Beatles' svanesang, og som sådan et ganske uverdig punktum.
Lydvegg
Phil Spector hadde i lang tid drømt om å få jobbe med The Beatles, og nå fikk han nærmest lov til å gjøre som han ville med et produkt som samtlige involverte anså for å være ubrukbart og uferdig. Dette ga ham en enestående anledning til å markedsføre sine egne visjoner og bidrag til plateindustrien gjennom sin egen oppfinnelse, den karakteristiske «lydvegg-miksen», kjent under navnet «Wall of Sound». Ideelt sett ønsket han seg også «Back To Mono». Spector valgte å legge på en bred orkesterlyd i etterproduksjonen av Let it Be med massivt bruk av kor og strykere.
La det være... nakent
Paul McCarney har imidlertid hele tiden poengtert det faktum at inkludert i prosjektet fantes noen av de fineste sangene som gruppa noen gang skapte; John Lennons «Across the Universe» og hans egne «The Long and Winding Road» og tittellåten «Let It Be». Et åpent sår som aldri ville gro var behandlingen som Phil Spector hadde gitt «The Long And Winding Road».
Så langt har det ikke kommet noen autorisert utgave av Let it Be i DVD-format, men det er grunn til å håpe at også filmopptakene vil bli gjenstand for en tilsvarende digital «oppussing» av lyd og bilde, slik at den på nytt kan gi et innblikk i bandets fremmaning av nye sanger gjennom innstudering, prøving og feiling, frem mot et nesten ferdig resultat, som en altså bør gå til CD-utgivelsen Let It Be... Naked for å lytte til.
Spor for spor
Av sangene på hoved-CD-en kan en merke seg at «Dig It» og «Maggie Mae» er tatt ut i forhold til Let It Be, og at *«Don't Let Me Down», som kun ble en B-side til singelen «Get Back» er kommet med på platen. På bonusplaten finnes imidlertid en kortere versjon av den tradisjonelle gatesangen «Maggie Mae», som sklir over i en tidligere ukjent Lennon/McCartney-komposisjon «Fancy My Chances with You». Den nye CD-en/LP-en ble gitt ut i november 2003.
Alle spor skrevet av Lennon/McCartney hvis ikke annet er nevnt.
Bonusplate: Fly On The Wall
Mest oppsiktsvekkende er nok bruddstykkene av de to tidligere ukjente Lennon/McCartney-låtene «Because I Know You Love Me So» og «Fancy My Chances with You», som er blitt copyright-klarert for utgivelse her.
Utgivelsen
Albumet ble i de ulike landene utgitt til noe forskjellige tidspunkter i november 2003.
Olav Sigurd Alstad
Olav Sigurd Alstad (født 17. mars 1946) er en norsk lokalpolitiker (Arbeiderpartiet). Han var ordfører i Narvik fra 2000 til 2007. Alstad var medlem i Arbeiderpartiet og før han ble ordfører var han lærer.
I forbindelse med den dårlige kommuneøkonomien på begynnelsen av 2000-tallet, og kutt kommunen måtte gjøre for å unngå å havne på Robek-listen, ble Alstad kjent for å komme med en uttalelse om at han ønsket at Narvik skulle søke om å bli meldt inn i Sverige.
Telemark politidistrikt
Telemark politidistrikt var inntil 31. desember 2015 et av 27 politidistrikter i Norge. Det omfattet alle 18 kommuner i Telemark fylke. Distriktet betjente en befolkning på om lag 166 000 mennesker og dekket et areal på ca. 15 315 kvadratkilometer. Totalt var om lag 420 mennesker ansatt i politidistriktet. Politimester var Rita Kilvær. Området er fra 2016 en del av Sør-Øst politidistrikt.
Telemark politidistrikts hovedsete var Skien. Distriktet hadde grense mot politidistriktene Agder, Haugaland og Sunnhordland, Hordaland, Nordre Buskerud, Søndre Buskerud og Vestfold.
Politidistriktets særpreg
Befolkningskonsentrasjonen i Grenland tilsier at det er noe storbyproblematikk. Miljøoppgavene er omfattende med sjø og kyst, fjell og vidde, og industri og forurensing. Flere tjenestesteder har snøscootertjeneste om vinteren. Andre har båttjeneste om sommeren. Fylket har flere havner med ankomst av internasjonale skip og jevnlig avdekkes smugling.
Organisering
Telemark politidistrikt var organisert i åtte driftsenheter. Av dem hadde fire distriktsovergripende funksjoner og fire var geografiske driftsenheter.
Administrativ enhet
Administrativ enhet hadde en ren stabsfunksjon for politimesteren med ansvar for økonomi, personal og organisasjon, lønn, IKT, post og arkiv samt husforvaltning.
Felles operativ enhet (FOE)
Felles operativ enhet koordinerte politiets ressursinnsats i hele Telemark gjennom operasjonssentralen i Skien. I tillegg ivaretok FOE beredskapsplanlegging, sentralarresten og sentralbordfunksjon for Telemark politidistrikt.
Felles kriminalenhet (FKE)
Felles kriminalenhet omfattet spesialteam for etterforskning av organisert kriminalitet, økonomisk og miljøkriminalitet, familievold og seksuelle overgrep samt team for kriminalteknikk og IKT-etterforskning. FKE omfattet også påtalefunksjoner for hele politidistriktet. FKE hadde ansvaret for straffesaksbehandlingen og gav direktiver for hele straffesakskjeden.
Driftsenhet Grenland
Driftsenhet Grenland omfattet Grenland politistasjon og lensmannskontorene i Bamble og Siljan.
Driftsenhet Vestmar
Driftsenhet Vestmar omfattet Kragerø politistasjon og lensmannskontorene i Drangedal og Nissedal.
Driftsenhet Midt- og Vest-Telemark
Driftsenhet Midt- og Vest-Telemark omfattet lensmannskontorene i Bø og Sauherad, Fyresdal, Kviteseid, Nome, Seljord, Tokke og Vinje.
Driftsenhet Øst-Telemark
Driftsenhet Øst-Telemark omfattet Notodden politistasjon, Rjukan politistasjon og lensmannkontoret i Hjartdal.
Dormagen
Dormagen er en by i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen med rundt 65 000 innbyggere. Den ligger i kreisen Rhein-Kreis Neuss mellom Düsseldorf, Köln og Mönchengladbach på den vestlige bredden av Rhinen.
Dormagen ble grunnlagt i år 50 e.kr. med navnet Durnomagus.
Hovednæringen i byen er den kjemiske fabrikken til Bayer AG.
Sankta Ursula kirke
Sankta Ursula kirke på Ivø er trolig oppført av erkebiskop Anders Sunesen en gang i årene 1224-28 da han bodde på det nærliggende Ivøhus. Kirken er bygget i romansk stil og som navnet tilsier, viet til helgenen Ursula. Før kirken ble bygget reiste ivøboerne over vannet for å komme til gudstjeneste i andre kirker.
Kirkens beliggenhet kan skyldes at Sunesen ønsket en kirke tett på hjemmet sitt. En annen teori går ut på at plassen ved siden av Ursulas kilde ble ansett som hellig.
Bygning og interiør
Kirken er forsynt med hvelvinger og et massivt tårn fra 1800-tallet. Den hadde opprinnelig et såkalt basilikatak av tre, som på 1500-tallet ble erstattet av hvelvinger. I det enkle og lyse kirkerom står en døpefont av sandsten fra 1200-tallet, og på korets østvegg, bak alteret ses fragmenter av kalkmalerier omhandlende Ursulalegenden. I fordybningen i den gamle alterskiven ble det oppbevart et relikvieskrin i bly med et par benbiter og 14 stykker fragment av linned mønstret i blekrødt. Disse anses for å være relikvier fra Ursula og har tilhørt kirken fra begynnelsen. I dag oppbevares de på Universitetets historiske museum i Lund.
Kishan Lal
Kishan Lal (født 2. februar 1917 i Mhow i distriktet Indore i Madhya Pradesh i British India, død 23. juni 1980 i Madras) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London. Lal ble olympisk mester i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det indiske laget som vant landhockeyturneringen. Det var tretten lag med i turneringen og India vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 19-1. I semifinalen slo de Nederland med 2-1 og i finalen Storbritannia med 4-0.
Priser og æresbevisninger
I 1966 ble Kishan Lal tildelt den indiske utmerkelsen Padma Shri for sine idrettslige prestasjoner.
Liubo-demningen
Liubo-demningen er en demning med vannkraftverk i Anhui-provinsen i det nordlige Kina, anlagt i elva Xipi He. Effekten er ca 250 MW.
Demningen er en enkel betong buedam av typen RCC. Dammen er 70 meter høy og 258 meter lang. Den brukes også til flomkontroll.
Myjava (elv)
Myjava er en elv vest i Slovakia og øst i Tsjekkia, og en av Moravas sideelver fra venstre.
Den springer ut i De hvite Karpatene i nærheten av landsbyen Nová Lhota i Mähren, men krysser etter en kortere distanse grensen til Slovakia, der den renner sørover og gjennom byen Myjava. Herfra går den inn i Myjavaåsene og videre østover. I nærheten av Sobotište renner den ut på Záhorielavlandet og snur sørover igjen fram til landsbyen Jablonica, der den svinger nordvestover. Fra Senica går Myjava videre vest, gjennom Šaštín-Stráže, før den til slutt munner ut i Morava i nærheten av Kúty.
Rajaz
Rajaz er et progrockalbum utgitt i 1999 fra bandet Camel. Utgivelsen var bandets tredje studioutgivelse på 1990-tallet og markerer en forandring fra tidligere konseptbaserte album til et mer løsere format.
Andrew Latimer viser et bredere spekter av engasjement og utvider sin gitarspilling med eksperimentale jazzinnflytelser. Latimer synger også på alle albumets sanger, og gir dermed en mer personlig følelse på tekstene, som ofte reflekterer hans livslange artistiske valg og personlige erfaringer med bandet. Albumets tittel, Rajaz, refererer til sangene sunget av østens reisende, som passer deres rytme med dyrenes fotsteg. Dette er et gjennomgående tema gjennom hele albumets tekster, som er skrevet av Latimer og hans partner Susan Hoover.
Da Andrew Latimer skrev musikken for Rajaz hadde han allerede øvelser på materialet med Colin Bass og Dave Stewart, som sammen dannet bandets trio. Arbeidet med bandet førte til et fokus rettet mot Latimers gitarspilling uten dobbeltlag av keyboardspillere, som da hadde vært et av bandets varemerke under utgivelsene Dust and Dreams (1991) og Harbour of Tears (1996). Da innspillingen fant sted deltok keyboardspilleren Ton Scherpenzeel, som sendte hans materiale fra sitt nederlandske hjemmestudio, over internett til Latimers amerikanske studio. Dette på grunn av at Scherpenzeel led av flyskrekk, noe som gjorde artistisk samarbeid med Latimer vanskelig inntil internett gav mulighe for samarbeid. Til tross for at Scherpenzeels keyboardelementer er tilstede hele veien i utgivelsen er det få keyboardsoloer i dette albumet, som for det meste er gitarorientert.
İsmayıllı (distrikt)
İsmayıllı er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 2 074 km². I 2009 hadde İsmayıllı 79 100 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen İsmayıllı.
Fjære skole
Fjære skole var en grunnskole med elever fra 1. til 10. trinn i Grimstad kommune. Skolen ble opprettet fra 1. august 2005 ved at Vik skole og Fjære ungdomsskole ble slått sammen.
Skolen er nå igjen delt, i Fjære undomsskole og Fjære barneskole.
Spelemann på taket
Spelemann på taket (engelsk: Fiddler on the Roof) av Joseph Stein er en av de mest kjente scene- og filmmusikaler, med musikk av Jerry Bock og première på Broadway 22. september 1964. Den norske gjendiktningen er gjort av Hartvig Kiran.
Historien er basert på novellene Tevye og hans døtre eller Melkemannen Tevye av den russisk-jødiske forfatteren Sholem Aleichem el. Sjolom-Alejkhem (oppr. Sholem Naumovich Rabinovich). Tevye opptrer i en rekke noveller som Aleichem skrev på jiddisch mellom 1894 og 1914, med handlingen lagt til tsartidens Russland rundt 1905. Stykket er den mest kjente folkelivsskildring fra den jødiske fromhetsretning chassidismen.
Broadway-oppsetningen av stykket forvandlet landsbyjøden Tevye til en shtetl-beboer. Konfliktene hans med kone og døtre - uttrykk for de voksende spenningene jødiske samfunn opplevde i nyere tid - løses på teaterscenen ved at jødiske og amerikanske verdier faller sammen, og shtetlen fremstår som et stoppested på veien til Amerika. Philip Roth kalte stykket «shtetl-kitsch», og det ble stilt spørsmål om hvordan Chagalls maleri av spillemannen på taket inspirerte tittelen.
Da musikalen skulle bli film i 1971, var Frank Sinatra, Walter Matthau og Danny Kaye blant dem som ønsket seg rollen som Tevye. Men det er spesielt i Japan at musikalen har slått an. Den første japanske oppsetningen i 1967 er blitt fulgt opp av hundrevis gjennom årene. Skuespillforfatteren Stein som var bekymret for hvordan stykket ville bli mottatt i Japan, ble spurt av sin første japanske produsent om stykket ble forstått i USA. Stein ble forbauset, men japaneren forklarte seg: «Fordi det er så japansk».
Musikalen er satt opp flere ganger i Norge. Den nationale scene i Bergen var først ute i 1967. Før Det Norske Teatret fulgte opp i 1968 med sin oppsetning under musikalsk ledelse av Egil Monn-Iversen og Kai Angel Næsteby, med Lasse Kolstad og Sølvi Wang. Det norske teatrets oppsetning ble en så stor suksess at forestillingen ble satt opp med de samme hovedrolleinnehaverne i 1987.
Den var også satt opp i nynorsk språkdrakt på Den Nationale Scene i Bergen i 1998, med Helge Jordal i hovedrollen og 51.000 solgte billetter. Samme år ble den også satt opp på Trøndelag Teater med Ola B. Johannesen/Yngvar Fearnley i hovedrollen. Senere har den blitt satt opp blant annet på Oslo Nye Teater i 2007 (med blant annet Dennis Storhøi og Alexander Rybak), Agder teater i 2010 og Det norske teatret i 2014.
Lawrie Fernandes
Lawrie Fernandes (født 1929, død 22. januar 1995) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London. Fernandes ble olympisk mester i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det indiske laget som vant landhockeyturneringen. Det var tretten lag med i turneringen og India vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 19-1. I semifinalen slo de Nederland med 2-1, og i finalen beseiret de Storbritannia med 4-0.
Evje og Hornnes
Evje og Hornnes er en kommune i Agder geografisk plassert midt i fylket. Den grenser i nord mot Bygland, i øst mot Froland og Birkenes, i sør mot Iveland, Vennesla og Lindesnes, og i vest mot Lyngdal og Åseral. Kommunen ble til da Evje og Hornnes ble slått sammen i 1960.
Tettstedet Evje er kommunens senter og eneste tettsted slik SSB definerer disse. Ved sammenslåingen hadde Evje 1 646 innbyggere.
Kommunen er rik på gamle kulturlandskap og har flere særegne kulturminner etter gruvedrift. Flåt nikkelgruve, tidligere Nord-Europas største nikkelgruve ligger i området. Den smalsporede Setesdalsbanen har også etterlatt interessante kulturminner.
Topografi
Kommunen har et areal på 550 km² med variert natur og biologisk mangfold. Terrenget veksler mellom flate furumoer og jordbrukslandskap til bratte, skogkledte lier og snaufjell. Tre store vassdrag berører kommunen. Otravassdraget er kommunens største og viktigste og det går gjennom de sentrale deler av kommunen. Mandalsvassdraget berører de vestlige deler av kommunen, mens Tovdalsvassdraget berører heiområdene øst i kommunen.
Kvartærgeologi
Otradalføret preger topografien i kommunens sentrale deler. Landskapet er utforma av glasiale prosesser under siste istid, som har gitt dalføret en markert U-forma tverrprofil. 74 % av kommunearealet ligger mellom 300 og 600 moh, 4 % er over 600 moh og 22 % er fra 150 til 300 m. Under isavsmeltinga ble store mengder sand og grus transportert og avsatt i dalførene. Disse løsmassene finner en som sidemorener i liene og som markerte elveterrasser med furumoer i dalbunnen langs Otra og Dåsåna. På disse finsedimentære sandjordterrassene finner en de beste jord- og skogbruksarealene i kommunen. Her finner en spor av bosetning og jordbruk helt fra yngre jernalder. Mange av smeltevannsavsetningene i Dåsvannsdalen er svært typiske og godt bevarte formasjoner, og er derfor svært verneverdige.
Geologi
Denne delen av Agder tilhører det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedeforldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Et underlag av 1 600 - 1 450 millioner år gammel skifer, kvartsitt, marmor og amfibolitt med noe hornblendegneis, og ovenpå dette sure overflatestrukturer av både granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250 - 1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550 - 1 480 millioner år gammelt). De yngste svekonorvegiske dannelsene bevitnes av større formasjoner av granitt. Det er også noe ganger av gabbro og dioritt, sjeldnere eklogitt. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går i sørvest-nordøst retning.
Gjennom den østre delen av kommunen strekker det seg et område med amfibolitt, ca. 35 km langt og 10-15 km bredt, med en mengde pegmatittganger. Pegmatitten er internasjonalt kjent for et høyt innhold av ulike mineraler, ofte i store krystaller. Flere steder i amfibolitten finnes også malmsoner med sulfider av jern, kobber og nikkel.
Klima
Lokale terrengforhold gjør at klimaet varierer og er det en kaller «lokalklimadominert». Normalt har er det kalde vintre (÷10° til ÷20° C) og varme, tørre somre (+20° til +30° C). Hele kommunen er vanligvis snødekt om vinteren. På Byglandsfjord (i Bygland, nær kommunens nordre grense) er normalnedbøren 1205 mm i året og middeltemperaturen målt til 5,7° C.
Flora
Furu og bjørk er hovedtreslagene i kommunen, men noen steder finner en også gran, og varmekjære arter som lind, alm og barlind. Det er flere steder med sjeldne planter og steder med store antall ulike plantearter. I Dåsvannsdalen finnes et område med den sjeldne kråkefotplanten grannjamne. Her finner en også Sørlandets eldste og største barlindskog, og den vernede Lindalen med 110 dekar edellauvskog. I den østre delen av kommunen ligger Røyrtveit naturreservat med urørt barskog, og i den sørvestre delen Storslåtta naturreservat.
Fauna
Det vekslende terrenget gir gode forhold for dyre- og fuglelivet. Kommunen har en stor elgbestand, og mye hjort og rådyr. Beveren er tallrik langs vann og vassdrag, og gaupa har formert seg i området i de siste år. Det finnes rype og skogsfugl som tiur og orrhane i heiene. De mange våtmarksområdene i kommunen er hekke- og trekkområder for en mengde arter av ande- og vadefugl, mens den sjeldne fiskeørna hekker på to-tre steder i Otra.
Kommunehistorie
Evje og Hornnes ble slått sammen til en kommune 1. januar 1960. 1. januar 1986 ble området Lislevand (g nr 125) i Birkenes tillagt Evje og Hornnes.
Bebyggelse
Som i andre rurale kommuner er en stadig større andel av kommunens befolkning bosatt i kommunesenteret. Tettstedet Evje vokste fram som stasjonsby ved Setesdalsbanen. Rike mineralforekomster har gitt grunnlag for gruvedrift gjennom flere hundre år og Evje hadde nikkelgruver og nikkelraffineri. Tettstedet hadde  innbyggere i, en vekst på 316 siden tusenårskiftet.