cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William L. Shirer
William Lawrence Shirer (født 23. februar 1904 i Chicago, død 28. desember, 1993 i Boston) var en amerikansk journalist og historiker som særlig forbindes med bestselgeren Det tredje rikets vekst og fall. Han behersket tysk, fransk og italiensk i tillegg til engelsk.
Han studerte i Chicago og Cedar Rapids, senere ved College de France. Etter studiene arbeidet han for Chicago Times og New York Herald Tribune i Paris, senere i Wien og som frilanser i Spania. Han ble særlig kjent for sine radioreportasjer for CBS fra Tyskland i 1930-årene og Berlin ved innledningen til andre verdenskrig. Han rapporterte fra det europeiske kontinentet helt til 1941.
Marie av Orleans
Prinsesse Marie Amélie Françoise Hélène av Orleans (født 13. januar 1865 i Surrey, England, død 4. desember 1909 i København) var en fransk prinsesse. Ved giftermål ble hun også dansk prinsesse.
William L. Shirer
Opptakten til andre verdenskrig
I 1930-31 reiste han rundt i India og Afghanistan, og ble der venn av Mohandas K. Gandhi som han reiste rundt i landet sammen med. Han skrev senere en biografi om Gandhi. På reisene pådro Shirer seg malaria og dysenteri, og våren 1932 kom han ut for en skiulykke i Alpene som nesten fratok ham synet. Shirer slapp unna med å miste synet på det ene øyet. I januar 1931 hadde han giftet seg med Theresa («Tess») Stiberitz fra Wien. De fikk to døtre, Eileen Inga and Linda Elizabeth.
Marie av Orleans
Bakgrunn
Hun var eldste barnet til hertug Robert d'Orléans og hans kusine Francoise d'Orleans-Joinville, og søster av Henri, prins av Orléans. Hun tilhørte den gamle franske kongeslekten Bourbon, men vokste opp i England, der familien bodde i eksil etter at Louis Philippe ble avsatt. Marie definerte seg selv som «borgerinne» (une bourgeoise). Hertugen var fraværende i oppveksten hennes, siden han om militær spilte en aktiv rolle i datidens kriger (den amerikanske borgerkrig, krigen mot Tyskland i 1870 og krigen i Algier). I 1871 fikk familien dra tilbake til Frankrike og bo på slottet Eu (château d'Eu) i Chantilly. Den fordrevne kongeslekten hadde fremdeles en posisjon i Frankrike. Monarkistene ønsket bourbonerne tilbake på tronen, mens republikanerne ikke ville ha dem i landet, og i 1886 måtte Maries far dra i eksil igjen.
Dansk prinsesse
20. oktober 1885 giftet hun seg med prins Valdemar av Danmark, den yngste sønnen til Christian IX. Den borgerlige vielsen fant sted i Paris. To dager senere hadde de en kirkelig seremoni i slottet Eu (château d'Eu) etter dispensasjon fra paven. Av barna ble sønnene oppdradd som protestanter, datteren som katolikk. Politiken skrev åpent at prinsessen var et pant i kongehusets politiske spill og skaffet prins Valdemar en høyere apanasje. Paret bodde i Det Gule Palé i nærheten av Amalienborg i København. Om sommeren fulgte de kongefamilien til Bernstorff slott i bydelen Gentofte. Etter kong Christians død i 1906 bodde prins Valdemar med sin familie på Bernstorff slott inntil sin død i 1939. Paret fikk 5 barn: Prinsesse Marie lærte raskt å gjøre seg forstått på dansk, men kom aldri til å snakke det flytende. Hun fikk hoffets tillatelse til å ferdes i Københavns gater uten hoffdame. Privat likte hun å omgås kunstnere, blant andre Herman Bang. Selv var hun en ivrig fotograf, og som elev av Otto Bache tegnet hun karikaturer og malte akvareller. Etter hvert lot hun seg inspirere av art nouveau. Hun hadde ingen overdreven forestilling om sitt eget talent, men holdt flere utstillinger og donerte salgsinntektene til veldedighet. Hun var politisk aktiv og bidro til utnevnelsen av regjeringen Deuntzer, Danmarks første Venstre-ministerium. Som dyrevenn red hun på både hester og stuter, og omga seg med tre-fire foxterriere. Barna fikk en moderne fri oppdragelse, og ble kjent som «de uoppdragne barna fra Det gule palé». Siden hun var gift med en sjømann - prins Valdemar var sjøoffiser - skaffet hun seg en tatovering av et anker på høyre overarm. Her stod valgspråket hennes: «qui s'en grogne, je m'en moque» dvs. «Om noen mukker, bryr jeg meg ikke.»
William L. Shirer
Opptakten til andre verdenskrig
I 1933 før de hadde fått barn, reiste paret til Lloret de Mar i Spania, der de tilbrakte ett år slik at Shirer gjenvant helsen. Han og Tess leide et møblert hus på tre etasjer ved stranden, og levde for seksti dollar i måneden, inkludert husleien. De vandret i Pyreneenes skråninger mellom olivenlunder og bondehus, leste, så tyrefektninger og pratet med Andres Segovia som bodde i nabohuset og kom innom hver kveld. Men i februar 1934 ble Shirer kalt tilbake til reporterlivet, og havnet i Paris midt i veteranenes kuppforsøk med skuddveksling på Place de la Concorde, der det uroet ham å se kommunister og fascister kjempe i lag, på samme side av barrikadene.
Marie av Orleans
Dansk prinsesse
Da en av byens originaler døde, var prinsessen den eneste som stilte i begravelsen. Hun var fascinert av branner og brøt gjerne opp fra et middagsselskap for å delta ved utrykninger. I vinterhalvåret bodde familien i Det gule palé i Amaliegade, bare 500 meter fra storbrannen som brøt ut i Kongens Nytorv 6 i 1893. Som takk for prinsessens innsats under brannen skjenket Københavns brannvesen henne en brannuniform. Brannsjefen Deodatus Fredericus Sextus Meyer (1834-1921) lot henne bære brannhjelm når hun stilte opp til brannslukking. Og da storbrannen blusset opp igjen en uke senere, stilte prinsesse Marie til ny innsats. I dag er brannhjelmen hennes utstilt i glassmonter Københavns Brandvæsens brannmuseum i Valby.
William L. Shirer
Opptakten til andre verdenskrig
Shirer og konen bodde i Plösslgasse i Wien våren 1934, da Anschluss fant sted samtidig som de hadde fått en datter ved keisersnitt. Tess var på sykehus og fremdeles i en kritisk tilstand da Shirer fant sin gatedør blokkert av SS-vakter. I Rotschild-palasset vegg i vegg var SS-offiserer i ferd med å plyndre huset for sølvtøy, men sørget for at Shirer fikk adgang til sitt eget hjem. På gatene var jøder tvunget til å skure Schuschnigg-emblemet av fortauene og ble slept av gårde for å vaske toaletter. De heldigste slapp med å måtte vaske biler. Østerrikerne hadde ifølge Goebbels stemt 99 % «ja», men Shirer var inne i et stemmelokale og la merke til en bred åpning i stemmeboksen, slik at kontrollørerne som satt utenfor, kunne se hva hver enkelt hadde stemt. Han og konen leide i oktober 1934 en møblert leilighet i Tauentzienstraße i Berlin, der han var utplassert som korrespondent for Universal News Service. 23. januar 1936 våknet Shirer til en telefon fra Wilfrid Bade i Goebbels' propagandaministerium. Bade (kjent for en biografi om Goebbels som han utga i 1941 ) skjelte ut Shirer for å ha forsøkt prøve å ødelegge vinter-OL som startet få dager senere i Garmisch-Partenkirchen. Senere på dagen ble dette gjentatt på radio, der Shirer ble omtalt som «en skitten jøde». Han antok det skyldtes hans reportasje om at alle skilter med påskriften «jøder uønsket» var blitt fjernet fra Garmisch av hensyn til utenlandske OL-gjester, og at nazi-funksjonærene hadde sikret seg de gode hotellene og henvist pressefolk til dårlige pensjonater. Utover dagen kunne han i avis etter avis lese verre og verre karakteristikker av seg selv. Til sist ringte han ministeriet og forlangte en samtale med Bade, men Bade var angivelig ikke på kontoret. Da stilte Shirer personlig og tvang seg inn på Bades kontor, så sint at han ikke klarte å snakke tysk. Begge mennene ropte og slo i kontorpulten inntil Bade roet seg og forsikret at Shirer ikke ville bli utvist, noe Shirer forsøkte å fremprovosere. I stedet ga han opp og fór på dør.
Marie av Orleans
Dansk prinsesse
Hun besøkte også varmestuen Samaritaneren på Nørrebro, der byens fattige fikk mat og hjelp. Spesielt var hun opptatt av sjøfolk, og i 1886 stiftet hun «Prinsesse Maries forening» som sørget for konfirmasjonsklær til barn av ubemidlete sjøoffiserer, og sørget for julemat til Nyboders fattige. Både hun og J.B.S. Estrups kone igangsatte en landsomfattende innsamling etter katastrofen i Harboøre på Jyllands vestkyst. 22. november 1893 kunngjorde Politiken at 27 fiskere fra Harboøre var omkommet i en storm som i flere netter hadde feid over store deler av Europa. 20 av de omkomne fiskerne ble oppgitt å være familieforsørgere, og etterlot seg kanskje 74 farløse barn.
William L. Shirer
Opptakten til andre verdenskrig
I forbindelse med olympiske leker i Berlin i 1936 ble han igjen fordømt av Goebbels for å rapportert om nazistenes antisemittisme.
Marie av Orleans
Dansk prinsesse
Svigerfaren Christian IX hadde satt prinsesse Marie i husarrest samme høsten, da det franske marinedepartementet avla besøk i København underveis til Russland. Tsar Alexander III som var i Danmark på samme tid, besøkte skipene etter forslag fra prinsesse Marie som håpet å oppmuntre en fransk-russisk allianse. Dette var et farlig trekk som satte den danske regjerings utenrikspolitikk på spill.
William L. Shirer
Opptakten til andre verdenskrig
Shirer var i Bad Godesberg 22. september 1938 da Hitler og Neville Chamberlain møttes til forhandlinger. Shirer spiste frokost i hotellhagen da Hitler brått kom forbi, med dype svarte skygger under øynene. Han var på vei ned til Rhinen for å ta en titt på sin yacht der, og en tysk redaktør hvisket til Shirer: «Legg merke til ganglaget hans.» Hitlers venstre bein rykket til ved annethvert skritt, og høyre skulder dirret. Shirer hadde hørt ham omtalt som Teppichfresser (= «teppe-eter»), at Hitler bet i teppet om han ble rasende nok. Samme ettermiddag så han Hitler igjen, i lag med Chamberlain, men da var alt smil og felles forståelse. I september 1938 reiste Tess til USA, slik at hun ikke mistet det amerikanske statsborgerskapet sitt. Shirer foraktet nazismen, og særlig behandlingen av jødene. Han var til stede ved Frankrikes undertegnelse av våpenhvilen i juni 1940. Ved en feiltakelse ble Shirers radioreportasje sendt direkte på lufta i USA før Hitler selv hadde annonsert våpenhvilen. Etter krigen reiste han tilbake til Tyskland for å dekke rettsoppgjøret i Nürnberg.
Marie av Orleans
Dansk prinsesse
Bare 44 år gammel ble hun syk av en influensa som utviklet seg til en hjernehinnebetennelse hun døde av. Tusenvis av mennesker fulgte den populære prinsessen til graven. Marinens folk bar kisten, for prins Valdemar og de tre eldste sønnene hadde vært underveis til Thailand. Reisen ble avbrutt da de i Calicut fikk telegram om at prinsessen var alvorlig syk. De tok straks fatt på hjemreisen, men i Colombo fikk de vite at hun var død.
William L. Shirer
Etter krigen
Shirer ble svartelistet av McCarthy våren 1947, men ble likevel valgt til president i Authors Guild i desember 1955.
I juli 1970 skilte Shirer seg fra sin første kone. De siste årene bodde han i Lenox i Massachusetts med sin andre kone, Irina Lugovskaja. Shirer døde på et sykehus i Boston da han var 89 år. I sine erindringer skrev han om livet sitt at «jeg er glad det var mitt».
Marie av Orleans
Dansk prinsesse
En pengeinnsamling til Maries minne innbrakte så mye at det ble reiste et minnesmerke på Langelinie, mens resten gikk til Sømændenes hjem i Christianshavn. Hjemmet bestod av boliger for pensjonerte sjøfolk og deres enker, og ble i 1911 omdøpt til Prinsesse Maries hjem.
Hun er gravlagt i Roskilde domkirke i det vesle «Prinsesse Maries kapell». Østasiatisk Kompagni skjenket marmorsarkofagen hun ligger i.
Savzavárri
Savzavárri (også skrevet Sávzavárri) er et fjell på Sværholthalvøya i Finnmark, på grensa mellom Nordkapp og Lebesby kommune. Fjellet er også det høyeste punkt i Nordkapp kommune, med 578 meter over havet.
Det nærmeste fjellet som er høyere, er Digermulfjellet i Gamvik. Dette gir en sekundærfaktor på nesten 50 km, som er blant de 25 lengste i Norge.
Potemkin
Potemkin, Potyomkin  (russisk: Потёмкин) eller Potyomkina/Potemkina (russisk: Потёмкина ) i kvinnelig form, er et russisk etternavn som er avledet fra det russiske ordet Потёмка Potyomka som betyr «mørk».
Det kan her henvise til flere artikler:
Premjer-Liha
Premjer-liha (ukrainsk: Прем'єр-ліга) er den høyeste divisjonen for fotball i Ukraina. Divisjonen ble dannet etter grunnleggelsen av Federatsjia Futbolu Ukraini (FFU) i 1991, etter tidligere å ha vært en del av Sovjetunionens fotballparaply.
Frem til 2008 var Premjer Liha subsidiert av den ukrainske staten, og var fra et økonomisk synspunkt ikke lønnsom. I april samme år ble derfor serien omorganisert med selskapet Epicenter som hovedsponsor. Den nye organisasjonen ble en uavhengig enhet og er satt sammen av seriens totalt 16 fotballklubber under ledelse av det ukrainske fotballforbundet (FFU).
UEFA-ranking (2022)
''UEFA-rangering foran 2022/23-sesongen. ''
Format
Premjer-Liha har 16 klubber og 30 serierunder som går over to kalenderår. Den starter i midten av juli med femten serierunder, før den tar en tre måneder lang vinterferie fra desember til mars. De resterende 15 serierundene spilles så fra mars og frem til midten av juni.
Klubben som vinner Premjer-Liha blir ukrainsk mester, og får muligheten til å representere Ukraina i Mesterligaen som et seedet lag. Med grunnlag i Ukrainas UEFA-ranking får også sølvvinneren en plass i Mesterligaen gjennom kvalifiseringsspill. Klubber som ender på henholdsvis tredje-, fjerde- og femteplass i serien går automatisk til kvalifiseringsspill i Europaligaen. De to siste lagene ved seriens slutt blir degradert til nivå to (Persha Liha), og erstattes med denne seriens to topplag.
Lutynia
Lutynia (historisk tysk Leuthen) er en landsby i det administrative distriktet Gmina Miękinia innenfor fylket Środa Śląska i Nederschlesiske voivodskap, noe som er i sørvestlige Polen. Før 1945 var dette området tilhørende Tyskland. Tidligere tilhørte det Preussen og før det igjen tilhørende det østerrikske keiserdømme.
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1936
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1936 ble vunnet av Fredrikstad etter seier over Mjøndalen med 2-0 den 25. oktober. Målscorer for Fredrikstad var Knut Brynildsen som scoret etter det 43. og i det 89. minutt. Dette var den tredje gangen Fredrikstad vant et Norgesmesterskap. 20 000 tilskuere overvar kampen på Ullevaal Stadion. Dommer var Kåre Gunnar Kinn.
Fredrikstads vinnerlag: Georg Schuster, Rolf Johannessen, Kjell Pettersen, Gunnar Andreassen, Håkon Johansen, Morten Pettersen, Finn Johannesen, Sten Moe, Knut Brynildsen, Arne Børresen og Arne Ileby.
Irland under Sommer-OL 2008
Irland under Sommer-OL 2008. Femtifire sportsutøvere fra Irland deltok i tolv sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. De kom på delt 61.-plass med en sølv. og to sølvmedaljer. Seileren Ciara Peelo var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Mikkjel Hemmestveit
Mikkjel Hemmestveit (født 6. mars 1863 i Morgedal i Kviteseid, død 22. april 1957) var en norsk skihopper og kombinertløper. Han konkurrerte for sportsklubben Morgedal IL i Telemark, og trolig for klubben Aurora Ski Club i USA. I 1928 ble han tildelt Holmenkollmedaljen sammen med sin bror Torjus Hemmestveit.
Etter utvandringen til USA ble navnet endret til Mikkel Hemmestvedt.
Karriere i Norge
Sammen med sin bror Torjus dro han fra Telemark til Oslo i 1881 og startet Norges første skiskoler. Han vant kombinertrennet i Husebyrennet i 1885 og 1886.
MT «Bergepilot» (1965)
MT «Bergepilot» var et tankskip bygget ved Rosenberg Mekaniske Verksted A/S som byggenummer 184. Levert til rederiet Sig. Bergesen d.y. & Co. i oktober 1965. Solgt til Hellas i 1969. Hugget i Taiwan i 1981
Mikkjel Hemmestveit
Minnesmerker
Hemmestveit har fått to veier på Montebello i Oslo oppkalt etter seg: Mikjelsbakken (sic) og Hemmestveitbakken. For sistnevnte må han dele æren med broren.
Tor Erik Drangsholt
Tor Erik Drangsholt (født 14. februar 1953, død 22. oktober 2020 ) var en norsk oberst i Luftforsvaret. Han var leder for fagforeningen Krigsskoleutdannede offiserers landsforening (KOL) fra 2002 til 2006, og generalsekretær for KOL frem til sin død.
Han var intendant i Oslo Militære Samfund i perioden 1995 til 2002. I sin militære yrkeskarriere tjenestegjorde han en rekke ulike steder i Luftforsvaret. De siste årene frem mot pensjonsalderen var han oberst ved Forsvarets Fellesoperative hovedkvarter (FOHK) i Stavanger.
Fylkesvei 313 (Hordaland)
Fylkesvei 313 i Hordaland gikk mellom Nesheim i Vaksdal og Evanger i Voss. Veien var 23,4 km lang.
Veien går langs Evangervatnet til Fadnes, opp Teigdalen og over fjellet til Nesheim i Eksingedalen.
2019 ble veien del av fylkesvei 5410.
Huang Zongxi
Huang Zongxi (tradisjonell kinesisk: 黃宗羲, forenklet kinesisk: 黄宗羲, pinyin: Huáng Zōngxī, Wade-Giles: Huang Tsunghsi, født 24. september 1610 i Yuyao i provinsen Zhejiang i Kina, død 12. august 1695, stilnavn Taichong 太冲) var en kinesisk naturalist, politisk teoretiker, filosof og soldat i overgangstiden mellom Ming-dynastiet og Qing-dynastiet.
Biografi
Huang var sønn av hoffmandarinen Huang Zunsu, som var en tilhenger av Donglin-bevegelsen som døde i fengsel etter å ha astått opp i mot den mektige hoffevnukken Wei Zhongxian.
Huang Zongxi tok embedsmannseksamen fjorten år gammel i 1623, og fulgte samme år med sin far til Beijing, der faren innehadde sensorembede. Motsetningene mellom Donglinfraksjonen og evnukkene nådde et høydepunkt i denne perioden, og førte til at faren ble avsatt fra sitt embede i 1625. De to vendrte så hjem. Kort tid etter ble Huang Zongxi gift med Ye Baolin. Da Huang Zunsu ble tatt i varetekt og ført til Beijing i 1626, introduserte han først sønnen til Liu Zongzhou, en kjent filosof og tilhenger Wang Yangmings skoleretning. Huang Zongxi ble en tro disippel av Liu og talsmann for Wang Yangmings neokonfucianisme.
Huang Zunsu ble henrettet i 1626. Da en ny keiser besteg tronen to år etter la Huang Zongxi ut på reise til hovedstaden for å protestere mot henrettelsen av faren. Men allerede før han var ankommet var evnukkenes fraksjon blitt knust, og alle dem som var blitt henrettet av den blitt posthumt rehabilitert og utmerket med æresbevisninger. Likevel tok Huang del i kraftige gjengjeldelsestiltak i hovedstaden, noe han høstet stor respekt for hos mange. I pakt med farens siste vilje begynte han i 1631 å studere kinesisk historie. I 1633 hadde Huang fullført Shilu, historikken over det første av Mingdynastiets tretten regjeringstider.
Etter at Qing-dynastiet tok over om Ruan Dacheng kom til makt ble det utstedt arrestordre mot tilhengerne av den gamle Donglinfraksjonen, blant dem Huang Zongxi. (Liang Qichao har senere spekulert i at Huang unngikk arrest ved å flykte til Japan for en tid, men denne hypotesen bygger bare på et eneste dikt.)
Huang assisterte Ming-lojale styrker frem til han trakk seg tilbake i 1649. Deretter egnet han seg helt til studier og bodde nær sin fødeby for det mewste av sitt gjenværende liv. Han døde i 1695, i en aler av 86 år.
Studier
Huang huskes blant annet for å være en av de første neokonfucianere som understreket betydningen av en konstitusjonell lovgivning. Han gikk også åpent inn for at regjeringstejestemenn måtte kunne være åpent kritiske mot sin keiser, og at keiseren måtte stå ansvarlig for sitt styre av riket. En keiser måtte videre ha respekt for sin anliggendene til statsministeren og lederen av Det keiserlige råd. På lokalt nivå burde den lokale adel, de lærde og studentene danne en forsamling og diskutere åpent med lokale magistrater og embedsmenn.
Huangs første verk ble ikke ferdig før han var 52 år gammel, og verkets innflytelse skulle ikke få gjøre seg gjeldende før under Qingdynastiets siste årtier.
I påvente av morgenrøden
I påvente av morgenrøden (Mingyi daifanglu, 明夷待訪錄) var en oppsummering av de tanker om politisk reform som var blitt fremlagt av forskjellige lærde siden Wanli-keiserens tid (1573–1619). Dette politiske traktatet åpner med en fordømmelse av egoistisk autokratisk styre, og erklærte at verden skulle tilhøre folket. Verkets tredje og femte deler, «Om lover» og «Skoler», er blitt særlig berømte. Her fremholder Huang at alle lover og forvaltningsorganer burde være utsprunget av lokale behov, og ikke bli pålagt av ledere som har sin egen agenda. Han ivrer videre for et utdannelsessystem som også tjener som et halvoffisielt forum for den lærde meningsdannelse om offentlige anliggender.
I verkets sjette og syvende deler, «Om utvelgelsen av gode menn», presenterer Huang planer for en reform av den keiserlige embedsmannseksamen. I senere deler diskuterer han en rettvis distribusjon av landeiendommer, skille mellom folk av sivil og militær bakgrunn, fiskalreform, og problemet med evnukkveldet ved hoffet under Mingdynastiet.
Elling Eielsen
Elling Eielsen (født 19. september 1804 på Vossestrand, død 10. januar 1883 i Chicago) var en norsk-amerikansk vekkelsespredikant og den første norske lutherske presten i Amerika.
Huang Zongxi
Mingru Xue'an
Mingru Xue'an (明儒學案) er en systematisk gjennomgang av alle viktigere filosofiske skoleretninger under Mingdynastiet. Deres forbindelseslinjer til hverandre og deres geografiske utbredelse drøftes, og de viktigere eksponenter for alle skoleretningene evalueres. Dette verket regnes som det første store historiske verk om kinesisk filosofi.
Ved sin død etterlot Huang Zongxi seg et uferdig oversiktsverk om Songdynastiet og Yuandynastiet.
Torjus Hemmestveit
Torjus Hemmestveit (født 13. november 1860 i Morgedal i Kviteseid, død 9. juni 1930 i Goodridge (Pennington County) Minnesota, USA) var en norsk skihopper og kombinertløper. Han konkurrerte for sportsklubben Morgedal IL i Telemark, og for klubben USA Red Wing Club. I 1928 ble han tildelt Holmenkollmedaljen sammen med sin bror Mikkjel Hemmestveit. Familien i USA endret skrivemåten på etternavnet til Hemmestvedt.
Karriere i Norge
Sammen med sin bror Mikkjel dro han fra Telemark til Oslo i 1881 og startet Norges første skiskoler. Torjus vant kombinertrennet i Husebyrennet i 1883 og 1888. I 1888 vant han også 50 km, forøvrig den eneste gangen denne distansen stod på programmet i Husebyrennene.
Karriere i USA
Han reiste til Minnesota, USA i 1888 og møtte sin bror, som hadde dratt over et par år tidligere. Der ble de pionerer innen utvikling av amerikansk skiidrett, og spesielt skihopp. Hemmestveit-brødrene tok med seg ideene fra skiskolene i Oslo, og etablerte lignende skoler i USA. I 1893 slettet han sin brors bestenotering i hoppbakken med et hopp på 31,4 meter (103 fot).
Minnesmerker
Hemmestveit har fått to veier på Montebello i Oslo oppkalt etter seg: Torjusbakken og Hemmestveitbakken. For sistnevnte må han dele æren med broren.
Ketil Lenert Hansen
Karriere
Hansen ble cand.polit. i pedagogikk ved Universitetet i Tromsø i 2002 og ble ph.d. i helsevitenskap ved Universitetet i Tromsø i 2011. Hansen var ansatt som stipendiat og postdoktor ved Institutt for samfunnsmedisin fra 2003 til 2015, og var da tilknyttet forskningsgruppen systemepidemiologi.
Hansen har undervist i statistikk og epidemiologi på masterprogrammet i folkehelse, profesjonsstudiet i medisin og masterprogrammet i sosiologi. Han er fra 15. september 2018 ansatt som professor i helsevitenskap ved Regionalt kompetansesenter for barn og unge Nord.
Han har forsket på diskriminering, hatytringer, mobbing, mental- og somatisk helse, samer med funksjonsnedsettelse, og vold blant den samiske befolkningen. Han har også jobbet med kulturkompetanse og kultursensitiv praksis innen barnevern og psykisk helse.
Edelgranslekten
Edelgranslekten (Abies) er en slekt av trær i furufamilien. Den består av ca. 50 arter eviggrønne bartrær. Slekten har en vid utbredelse på den nordlige halvkule, men vokser ikke naturlig i nordvestlige Europa. Flere arter av edelgran er innført i Norge, der de blir brukt til skogbruk og dekorasjon.
Molested
Molested var et norsk death metal-band etablert i mai 1991 av Øystein Brun og Erlend Erichsen. På den tiden var bandnavnet Purgation, men de forrandret navnet raskt til Molested. En måned senere ble og  bandmedlemmer. Navnet Molested er engelsk og betyr Seksuelt overgrep.
Edelgranslekten
Nålene til edelgran har butt spiss, og har lyst bånd på undersiden.
For en mer overordnet taksonomi, se: Furufamilien eller Bartrær.
Bell Laboratories
Bell Laboratories, offisielt Nokia Bell Labs, og tidligere AT&T Bell Laboratories og Bell Telephone Laboratories, er en del av forskning- og utviklingsavdelingen hos finske Nokia, tidligere eid av amerikanske Alcatel Lucent og Bell System. Nokia Bell Labs ligger i New Jersey.
Molested
Bandet ga ut sitt debutalbum sent i desember 1994. Albumet ble utgitt på. Bandet signerte også med det spanske plateselskapet i 1995 men i 1997 ble bandet oppløst før noen ny utgivelse.
Oslospeiderne
Oslospeiderne er Norges speiderforbunds krets i Oslo. Kretsen består av de tre gamle kretsene i Oslo; Oslo Lillomarka krets, Oslo Østmarka krets og Oslo Nordmarka krets, som i juni 2004 slo seg sammen.
Malta (elv)
Malta (fra gammeltysk malz, mild) er en elv i Kärnten, Østerrike. Den er 38 km, renner gjennom Malta-dalen, og er en bielv til Drava.
Bell Laboratories
Bell Telephone Laboratories Inc. ble etablert i 1925 av Walter Gifford, som da var sjef for AT&T. Den ble først etablert som en uavhengig entitet som skulle ta over for Western Electrics utviklingsavdeling.
Oslospeiderne
Grupper
Følgende speidergrupper er blant de største i Oslo:
Bell Laboratories
På høyden var Bell Labs verdensledende, og en hel rekke revolusjonerende gjennombrudd kom herfra, inkludert radioastronomi, transistoren, laseren, operativsystemene Unix, Plan 9 og Inferno og programmeringsspråkene C, C++ og S. Per 2018 var ni nobelprisvinnere tilknyttet firmaet.
Oslospeiderne
Grupper
Følgende speidergrupper eksisterer ikke lenger:
Den mongoloide rase
«Den mongoloide rase», «den mongolske rase», sørøstasiater eller «den gule rase» var ifølge raseteorier som var utbredte på 1800- og 1900-tallet betegnelse for det som da ble kalt en menneskerase, bestående av folkeslag fra Mongolia, Kina, Korea, Japan, deler av Russland og områdene rundt. Såkalte «mongoloide folkeslag» utgjorde ifølge denne foreldede inndelingen befolkningen i Kina og de folkerike landende i Sørøst-Asia samt de en stor del av Stillhavsøyene inkludert New Zealand, og omfatter derved brorparten av verdens befolkning. Indianere og inuitter ble også ansett som en del av denne «rasen», som derved ble regnet for å ha den største pre-industrielle utbredelsen av alle såkalte menneskeraser. Dette rasebegrepet anses som uvitenskapelig og preget av sosialt etablerte forestillinger heller enn biologisk vitenskap.
Begrepet mongoloid betyr «mongol-liknende» og henviser til mongolene, som var kjennetegnet av en epikantisk fold rundt øyet. Ordet «mongoloid» brukes imidlertid også om Downs syndrom (som også kjennetegnes av en epikantisk fold) og er ansett som nedsettende. Torgeir Skogen skrev i 2003 at bare halvparten av nye oppslagsverk og lærebøker konsekvent avviste inndeling i raser, selv om disse verkene presiserer at det ikke finnes sikre kriterier for inndeling. Ifølge en beskrivelse fra 1978 er disse kjennetegnet av blek gul eller rødbrun hud med svart, glatt hår og mørke øyne. Denne raseinndelingen menneskene og lignende beskrivelse finnes i en lærebok i geografi for grunnskolen i Norge, i en lærebok i biologi fra 1977 for videregående skole (hvor det presiseres at det ikke er noe skarpt skille mellom de tre omtalte «hovedrasene») og i leksikon fra 1970-tallet. En lærebok i psykologi fra 1979 til bruk i Norsk korrespondanseskole legger denne raseinndelingen til grunn. En antakelse var at rasene oppsto 20.000-30.000 år før vår tidsregning. Et medisinsk leksikon fra 1992 skjelner mellom forekomster «tidlig» og «sen» mongoloid rase, og presiserer at det ikke er noen dyptgripende forskjell mellom menneskeraser bare at visse egenskaper har forskjellig hyppighet. Mens raseinndeling etterhvert gikk ut av bruk i Europa etter andre verdenskrig, har det vært akseptert i USA og brukes i offentlige dokumenter. I USA brukes det mest overladiske kjennetegn (fenotype) som svart og hvit, eller antatt opphavsland som «latino» eller «asian». Et genetisk basert rasebegrep anses i USA som i stor grad utdatert.
Inndelingen i raser har vært knyttet til teorier om forskjeller i intelligens eller utviklingsnivå. For eksemple hevdet den amerikanske antropologen Carleton Coon på 1960-tallet at den mongoloide og den kaukasoide rasen passerte grensen til å bli homo sapiens lenge før den negoride og den australoide slik at de sistnevnte hadde hatt kortere tid på å utvikle seg. Slike raseteorier har forsøkt å koble utseende til moralske eller mentale egenskaper som handlekraft, lederegenskaper og redelighet. Den tyske medisineren Johann Friedrich Blumenbach (1752-1840) lanserte teorien om en kaukasiske (europeiske) rasen som var øverste på stigen over den mongolske, den etiopiske, den amerikanske og den malaysiske. Med bakgrunn i tysk og skandinavisk antropologi på 1800-tallet ble samer og slaviske folkeslag under naziste ne beskrevet som mongolske kortskaller. Forestillingen om raser som kategorisering av alle mennesker ble trolig introdusert på 1700-tallet (særlig i forbindelse med Blumenbachs og Carl von Linnes arbeider) og var godt etablert på 1800-tallet. Dette var tildels inspirert av europeiske oppdagerne (særlig James Cook) som kartla Australia og Stillehavet. Tidligere var det vanlig å snakke om folk eller nasjon og knyttet dette ofte til bosted eller livsstil.
Hurra for kjærligheten!
Hurra for kjærligheten! (originaltittel: Let's Make Love) er en amerikansk romantisk musikalkomedie fra 1960, regissert av George Cukor og produsert av The Company of Artists for 20th Century Fox. I hovedrollene spiller Marilyn Monroe, Yves Montand og Tony Randall. Filmen handler om en milliardær som utgir seg for å være en fattig, strevende skuespiller etter at han forelsker seg i en skuespillerinne som ikke liker rike menn. Hun mener at de tror at de kan få alt de vil ha, bare ved å vifte med lommeboken. Manus er skrevet av Norman Krasna, Hal Kanter og Arthur Miller.
Filmen ble ingen suksess, hverken blant kritikerne eller kommersielt.
Handling
Milliardæren Jean-Marc Clement, kjent for sin velfylte lommebok og store appetitt på vakre kvinner, finner ut at han skal parodieres i en musikal som skal settes opp på et lite revyteater. Etter å ha diskutert med sine rådgivere bestemmer han seg for å oppsøke teateret for å finne ut hvordan han kommer til å bli fremstilt. Der møter han Amanda Dell som skal spille den kvinnelige hovedrollen i musikalen og han blir ganske betatt av henne. Alle på teateret bemerker at han er veldig lik Jean-Marc Clement, og antar at han er der for å prøvespille for den rollen. For å bli bedre kjent med Amanda tar han rollen som seg selv, men kaller seg «Alexander Dumas». Han finner raskt ut at Amanda har et svært negativt bilde av han selv, og rike menn generelt, som tror at de kan få alt de vil ha bare ved å vifte med lommeboken. Derfor fremstiller han seg som en fattig, strevende skuespiller.
En dag får sjefen i teateret beskjed om at de må betale ett års leie på forskudd. Ettersom de ikke har penger til det, regner alle med at musikalen må legges ned. En av Jean-Marcs ansatte, Alexander Coffman, finner ut at Clement Enterprises faktisk eier teateret og de to legger en plan. En annen av Jean-Marcs ansatte, George Welch, utgir seg for å være en investor som ønsker å finansiere hele musikalen. Jean-Marc på sin side bestemmer seg for å prøve å få en større rolle, slik at han kan få spille mot Amanda. Han leier inn komikeren Milton Berle, danseren Gene Kelly og sangeren Bing Crosby som skal lære han å være morsom, danse og synge. Ved hjelp av George får han overta Tonys rolle i det ene sangnummeret med Amanda, som ender med at de to kysser. Den tørrlagte alkoholikeren Tony er redd for å miste jobben og begynner dermed å drikke igjen. Amanda blir bekymret for han, og går derfor med på å bli med Jean-Marc på et stevnemøte. Hun håper å kunne gi Tony muligheten til å overbevise George om at han er riktig mann for rollen. På stevnemøtet forteller Jean-Marc endelig til Amanda at han er forelsket i henne. Han avslører også sin sanne identitet og frir til henne. Hun tror ikke på han og mener at han har levd seg for mye inn i rollen han skal spille.
For å overbevise henne om at han faktisk er Jean-Marc Clement og ikke «Alexander Dumas», tar han henne med seg på kontoret sitt. Hun innser at det er sant da han setter seg på kontoret og begynner å jobbe. Amanda blir rasende over å ha blitt løyet til og styrter ut i heisen, men Jean-Marc styrer heisen opp igjen. Da hun ser han igjen innser hun imidlertid at hun er forelsket i han, og de to begynner å synge «Let's Make Love», en av sangene fra musikalen.
Produksjon
20th Century Fox kjøpte rettighetene til Norman Krasnas manus, som hadde arbeidstittelen The Billionaire, i november 1958. Krasna fullførte det første utkastet til filmmanuset i februar året etter. Yul Brynner var opprinnelig tiltenkt den mannlige hovedrollen, men da han ikke hadde mulighet til å spille i filmen gikk rollen i stedet til Gregory Peck. Marilyn Monroe gikk motvillig med på å spille i filmen fordi hun skyldte Fox en film. Billy Wilder var førstevalget som regissør, men han var opptatt med Ungkarsleiligheten, så George Cukor fikk oppgaven i stedet. Da Monroes ektemann, Arthur Miller, leste manuset, innså han at hun bare hadde fire scener i den. Monroe overtalte han derfor til å skrive om manuset. Miller mente at manuset «ikke var verdt papiret det var skrevet på» og følte at Monroe ikke satte nok pris på innsatsen hans. Hal Kanter bidro også til en ny versjon av manuset. Da Peck leste det nye manuset oppdaget han at hans rolle hadde blitt mindre, mens Monroes rolle hadde blitt større. Han syntes heller ikke at manuset var morsomt lenger og bestemte seg for å trekke seg fra prosjektet. Cary Grant, William Holden, James Stewart, Charlton Heston og Rock Hudson takket også nei til rollen.
Monroe og Miller foreslo da franske Yves Montand, som hadde spilt i en oppsetning av Millers teaterstykke, Smeltedigelen, i Paris. Krasna og Kanter jobbet med enda en ny versjon av manuset, som hadde blitt omdøpt til Let's Make Love, før innspillingen startet 18. januar 1960. Monroe og Miller ble gode venner med Montand og hans kone, skuespillerinnen Simone Signoret, under innspillingen. Montand øvet på å forbedre engelskuttalen sin og fikk hjelp av Monroe og Miller. Monroe møtte imidlertid stadig for sent på filmsettet og Montand skrev en lapp til henne der han kjeftet på henne på grunn av dette. I mars streiket både Writers Guild of America og Screen Actors Guild, noe som førte til at alle Hollywood-produksjoner måtte ta en pause. Produsenten Jerry Wald overtalte imidlertid Miller til å jobbe med manuset til Let's Make Love. Dette skuffet Monroe, som mente Miller gikk på tvers av sine idealer. De mange forsinkelsene førte til at Montand ikke rakk en planlagt 30 dagers turné i Japan i midten av mai. Han måtte betale 120 000 dollar for å komme seg ut av kontrakten, men fikk tilbakebetalt summen av Fox. Da Miller måtte på forretningsreise og Signoret returnerte til Europa for å spille inn en film, innledet Monroe og Montand, ifølge ryktene, et kortvarig forhold som tok slutt da innspillingen var fullført. I selvbiografien sin, Nostalgia Isn't What It Used To Be, kritiserte Signoret pressen for å ha blåst opp hendelsen. Hun påpekte også at bare de fire som var involvert visste hva som egentlig hadde skjedd. Monroes halvsøster Berniece Baker Miracle hevdet at det angivelige forholdet bare var et PR-stunt for å fremme interessen for filmen.
Innspillingen ble fullført i midten av juni 1960, 28 dager over tiden og over en halv millon over det opprinnelige budsjettet på 3 millioner dollar.
Mottakelse
Filmen ble ingen suksess, hverken blant kritikerne eller kommersielt. Monroe selv hatet rollen sin, som hun mente var den verste hun noen gang hadde spilt. Bosley Crowther i The New York Times lot seg ikke imponere og kalte manuset «klisjéfylt». Videre mente han at Montands franske aksent gjorde det vanskelig å forstå hva han sa, mens Monroe manglet sin gamle dynamikk. Berle ble trukket frem som filmens lyspunkt. Variety derimot, var nesten fra seg av begeistring overfor filmen. Monroes innsats ble hyllet som «en ren nytelse», mens hennes første sangnummer i filmen - «My Heart Belongs to Daddy» - ble beskrevet som «en av de beste stjerneintroene som noen gang er festet til film». Også Montand fikk pluss i margen for sin rolletolkning, som ble beskrevet som hjertelig og humørfylt. Flere kritikere kommenterte også Monroes vektøkning negativt. Lowell E. Redelings i Hollywood Citizen News mente at hun burde settes på slankekur.
123 Brunhild
123 Brunhild er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 31. juli 1872 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter valkyrien Brynhild fra Volsunga saga og Nibelungenlied.
MAB 38
Moschetto Automatico Beretta 1938A (MAB 38) er en maskinpistol fra Italia.
Den var den offisielle maskinpistolen i den italienske hæren under andre verdenskrig, og ble introdusert i 1938 av Beretta. Den ble også brukt av Tyskland, Romania og Argentina. Den ble designet av Tullio Marengoni i 1935, og var bygget på Beretta M18. De ble produsert fra 1938 til 1950.
Don Barksdale
Donald Angelo «Don» Barksdale (født 31. mars 1923 i Oakland i California, død 8. mars 1993) var en amerikansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Barksdale ble olympiske mester i basketball i OL 1948 i London. Han var med på det amerikanske laget som vant basketturneringen. Det var andre gang som basketball sto på det olympiske programmet og tjuetre lag deltok i turneringen. USA vant semifinalen over Mexico med 71-40 og i finalen vant de med 65-21 over Frankrike.
Barksdale spilte collegebasket på UCLA
Liste over kommuner i delstaten Veracruz
Den meksikanske delstaten Veracruz består av 212 kommuner (municipios) fordelt på 10 regioner:
Fuglekasse
Ei fuglekasse eller rugekasse er en menneskeskapt kasse lagd slik at fugler kan bygge rede i. I naturen finnes en rekke fuglearter som naturlig hekker i hullrom. Hakkespetter og noen få meiser hakker ut sine egne hull, men de fleste er avhengige av å finne egnede reirplasser i gamle hule trær. Etterspørselen etter ledige reirhull er stort sett større enn hva som er tilgjengelig, så dersom en fuglekikker henger opp en fuglekasse er det store muligheter for å få fugl i den.
Konstruksjon
Fuglekassene bygges vanligvis i tre, eller en blanding av tre og betong. Kasser i metall fins også, men disse er vanligvis ikke egnet i solskinn da de lett kan overopphetes. De fleste kasser har lett skrånende tak, og en hengslet topp, side eller front for rengjøring eller ringmerking. Kassene kan enten ha et inngangshull eller være åpen i fronten. Noen bokser kan inneholde kamera, slik at aktiviteten inni boksen kan overvåkes.
Montering
Fuglene trives best om kassen henger i ly for vinden og om solen ikke skinner for sterkt på kassen. Kassene bør henge to-tre meter over bakken, gjerne litt høyere i hager og parker der det går mye folk, men dette er meget artsavhengig. Når man fester kassen til treet, bør man se til at metall ikke vokser inn i treet. Dette kan føre til skader på treet, sagbruksutstyr og i verste fall på sagbruksarbeidere.
Fugler
I vanlige fuglekasser får en oftest stær, kjøttmeis, blåmeis, rødstjert og svarthvit fluesnapper. I skogområder kan man også få kattugle i kassen. Nær vann kan man i riktige kasser få en av våre hullrugende ender, kvinand, laksand eller lappfiskand til å hekke.
Forstyrrelser
Når kassen er hengt opp, bør det gå en stund før man sjekker om det er liv i kassen. De første 2 ukene etter en fugl har begynt å bruke kassene, må du i hvert fall ikke forstyrre. Mange fugler skyr fort et område, eller en kasse, dersom du besøker for hyppig. Under hekketiden kan slike møter med mennesker forårsake at fugleforeldrene flykter fra redet, noe som kan føre til at fugleungene sulter i hjel, uten at noen kan gi dem mat. Andre arter, som svart-hvit fluesnapper, kan bli liggende å trykke på eggene i kassen når du kikker i den.
Walter Simon
Ernst Julius Walter Simon (født 10. juni 1893 i Berlin i Tyskland, død 22. februar 1981 i London i Storbritannia) var en tyskfødt sinolog og tibetolog som hadde den mest fruktbare del av sitt akademiske virke i London.
Han fikk sin utdannelse ved Universitetet i Berlin, både innen bibliotekfag og som sinolog, og hadde fra 1932 til 1933 et opphold ved det kinesiske nasjonalbibliotek som utvekslingsbibliotekar. Han underviste i kinesisk i Berlin fra 1926, siden 1932 som professor.
Walter Simon søkte seg til England i 1934 på grunn av det nazistiske styre i hjemlandet. Bakgrunn var hans jødeiske bakgrunn.
Han underviste i kinesisk ved University of London fra 1947 til 1960, og kom med viktige bidrag innen områdene historisk kinesisk fonologi og sino-tibetansk lingvistikk. Han var dessuten redaktør for det sinologiske tidsskrift Asia Major og forfatter av kinesiske lære- og ordbøker.
Simon var medlem av British Academy. I 1961 ble han tildelt Order of the British Empire (Commander).
Ikjefjorden
Ikjefjorden er en fjordarm på sørsiden av Sognefjorden i Høyanger kommune. Den strekker seg 4,5 kilometer sørover fra innløpet ved Fureneset i vest og Massnesberget i øst.
Ikjefjordbrua krysser fjorden som del av Fv8.
Transsaharisk handel
Transsaharisk handel mellom middelhavsland og Vest-Afrika var en viktig handelsvei fra det 8. århundre til slutten av det 16. århundre. Før en ser på karavaneveier og handelsvolum er det viktig å gjøre greie for hvordan slik handel i det hele tatt kunne eksistere. Saharaørkenen er et stort området med ugjestmildt klima, og på samme måte som Atlanterhavet er det bare verdt å ta seg over når gevinsten overstiger tapet. I motsetning til Atlanterhavet har Sahara imidlertid alltid vært bebodd av grupper mennesker som har drevet med lokal handel.
Karavanen kunne bare overleve ved hjelp av omhyggelig koordinering. Speidere ble ofte sendt i forveien for å finne oaser der de kunne hente vann mens karavanen fortsatt var flere dager unna, ettersom karavanene ikke kunne ha med seg nok vann til hele reisen.
Tidlig transsaharisk handel
Mindre handelsruter rundt Nildalen har blitt brukt i årtusener, men handel på tvers over Sahara var vanskelig før dromedaren ble temmet. Arkeologiske funn av gjenstander og materialer langt fra deres opprinnelsessteder vitner om at handelen har funnet sted, spesielt i vest, der ørkenen er smalest. Det finnes også rapporter om kontakt mellom folk nord og sør for Sahara i klassisk litteratur. Byen Audaghost kan ha vokst fram på grunn av denne begrensede handelen, men teorier om at all urbanisering i området er grunnet transsaharahandelen blir i dag forkastet.
De tidligste bevisene for temmede dromedarer i området kommer fra det 3. århundre. De ble brukt av berberne og muliggjorde en mer regelmessig kontakt tvers over Sahara, men de faste handelsveiene ble ikke utviklet før begynnelsen av konverteringen til Islam i Vest-Afrika i det 7. og 8. århundre, da to hovedhandelsveier oppsto. Den første gikk gjennom den vestre delen av ørkenen fra dagens Marokko til Nigerelven, den andre fra dagens Tunisia til området rundt Tsjadsjøen.
Transsaharisk handel i middelalderen
Under Ghanarikets vekst i det nåværende sørlige Mauritania, skjedde det også en vekst i den transsahariske handelen. Middelhavsland manglet gull, men hadde god tilgang på salt fra afrikanske saltgruver, blant annet saltgruvene i Taghaza, mens vestafvestafrikanske land som Wangara hadde rikelig med gull men trengte salt. Transsaharisk slavehandel var også viktig fordi mange afrikanske slaver ble sendt nordover, hovedsakelig for å bli husholdsslaver. De vestafrikanske landene importerte veltrente slavesoldater. Flere handelsruter ble opprettet, de viktigste hadde endepunkter i Sijilmasa og Ifriqiya i den nordlige delen av det nåværende Marokko. Der, samt i andre nordafrikanske byer fikk berberhandelsmenn kontakt med islam, som mange konverterte til, og innen det 8. århundre reiste muslimer til Ghana. Mange i Ghana konverterete til islam, og det er mulig at rikets handel fikk visse privigelier på grunn av dette. Rundt 1050 ble Audaghost erobret av Ghana, men nye gullgruver rundt Bure minsket handelen gjennom byen, til gode for Soso-folket, som senere grunnla Maliriket.
På samme måte som Ghana var Maliriket et muslimsk kongerike, og her fortsatte handelen med gull og salt. Andre mindre viktige handelsvarer var slaver, kolanøtter fra sør og glassperler og sneglehus (Cyprea) fra nord (brukt som betalingsmiddel). Det var under Mali at de store byene rundt Nigerelven, blant annet Gao og Djenné, blomstret, men spesielt Timbuktu ble kjent i Europa for sin rikdom. Viktige handelssentre utviklet seg i det sørlige Vest-Afrika ved overgangsområdet mellom skogen og savannen. Eksempler på slike knutepunkter er blant annet Begho og Bono Manso i det nåværende Ghana, og Bondoukou i den nåværende Elfenbenskysten. De vestlige handelsrutene var fortsatt viktig med Ouadane, Oualata og Chinguetti som sentrale handelssentere i det nåværende Mauritania, mens Tuaregbyen Assodé og senere Agadez vokste rundt en østlig rute i dagens Niger.
De østlige handelsveiene førte til utviklingen av Kanem-Bornu-riket, som hersket over områdene rundt Tsjadsjøen gjennom en lang periode. Denne handelsveien var mindre brukt og ble først viktig da det oppstod uroligheter i vest, blant annet i forbindelse med almohadernes erobringer i Vest-Sahara.
124 Alkeste
124 Alkeste er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 23. august 1872 av Christian Heinrich Friedrich Peters fra Litchfield Observatory i Clinton, New York. Den er oppkalt etter Alkestis fra gresk mytologi.
Joseph Luns
Joseph Marie Antoine Hubert Luns (født 28. august 1911 i Rotterdam, død 17. juli 2002 i Brussel) var en nederlandsk politiker og diplomat, kjent som generalsekretær i Nato fra 1. oktober 1971 til 25. juni 1984.
Biografi
Fra 1933 til 1936 var Luns medlem av Den nasjonalsosialistiske bevegelsen i Nederland, til tross for at de nederlandske biskoper hadde forbudt katolikker å bli medlemmer der. Til slutt forlot han den på grunn av sin motstand mot partiets antisemittisme. Han betegnet senere innmeldelsen som et utslag av ungdommelig uforstand.
Han var deretter tilsluttet Roomsch-Katholieke Staatspartij (RSKP) 1938–1945, og etter andre verdenskrig RSKPs politiske arvtaker Det katolske Folkeparti (Katholieke Volkspartij, KVP) 1945–1974.
Luns var utdannet jurist og ble ansatt i landets utenrikstjeneste i 1938. Under andre verdenskrig var Luns en sentral aktør i pro-vestlig etterretningsarbeid, og i perioden 1943/1944 var han tilknyttet den nederlandske eksilregjeringen.
I perioden 1952 til 1956 var han viseutenriksminister, før han selv ble utenriksminister i 1956 og tjenestegjorde under hele syv regjeringssjefer, fra Willem Drees til Piet de Jong i 1971. Politisk var Luns engasjert med å styrke det europeiske og det atlantiske samarbeidet, hvor en utvidelse av EF var et sentralt tema.
I 1971 ble han valgt til generalsekretær i NATO som etterfølger av Manlio Brosio. Luns ble i 1984 tildelt Presidentens frihetsmedalje av president Ronald Reagan.
Lærdalsfjorden
Lærdalsfjorden er en fjordarm på sørsiden av Sognefjorden i Lærdal kommune. Den strekker seg 9 kilometer sørøstover til Lærdalsøyri. Fjordåpningen ligger mellom Sva i sør og Fodnes i nord. På sørsiden ligger fjellet Grånosi og på nordsiden fjellet Vetanosi. Lærdalselva munner ut i fjorden ved Lærdalsøyri.