cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bangalore
Klima
Bangalore ligger i et tropisk savanneklima med en klar deling i årstidene mellom regntid og tørketid. På grunn av den høye beliggenheten har Bangalore stort sett et mer moderat klima. Det kan forekomme enkelte hetebølger om sommeren og da kan det bli ubehagelig varmt. Den kaldeste måneden er januar med en gjennomsnittlig minimumstemperatur på 15,1 °C og den varmeste måneden er april med en gjennomsnittlig maksimumstemperatur på 33,6 °C. Varmerekorden for Bangalore er 38,9 °C og det kaldeste som er målt er 7,8 °C (i januar 1884). Temperaturen om vinteren faller sjelden under 12 °C, og sommeren stiger den sjeldenover 36–37 °C. Bangalore får nedbør fra både nordvestlige og sørvestlige monsuner og de fuktigste månedene er september, oktober og august, i den rekkefølgen. Sommeren kjøles noe ned av hyppig tordenvær, som av og til fører til strømbrudd og flom. Det kraftigste nedbøren som er målt på et døgn er 179 mm målt 1. oktober 1997.
Transport
Bangalore betjenes av den nye Bengaluru International Airport (IATA-kode: BLR) som åpnet 24. mai 2008. Byen var tidligere tilknyttet HAL Airport som var Indias fjerde meste travle flyplass. Air Deccan og Kingfisher Airlines har sine hovedkvarter i Bangalore.
Et t-banesystem kalt Namma Metro er under utvikling og er forventet ferdigstilt i løpet av 2011. Den vil bestå av 42.3 km bane over og under bakken med 41 stasjoner Bangalore ligger i den sydvestre sonen av Indian Railways. Bangalore har gode forbindelser med resten av jernbanenettet i landets Indian Railways. Rajdhani Expressen forbinder byen med New Delhi, landets hovedstad. Bangalore har også jernbane til de fleste byene i Karnataka, i tillegg til Mumbai, Chennai, Kolkata, Hyderabad, Mysore og andre større byer i India.
Svarte og gule trehjulede motoriserte rickshawer, kalt autos, er et populært fremkomstmiddel. De kjører på taksameter og kan ta opp til tre passasjerer. Taxitilbudet i Bangalore er delt mellom flere ulike selskaper og disse kalles ofte Citi taxis. Disse drosjene kan ta opptil fire passasjerer og er ofte dyrere enn en rickshaw.
Ludvig av Portugal
Ludvig av Portugal (Dom Luís) (født 31. oktober 1838 i Lisboa, død 19. oktober 1889 i Cascais) var konge av Portugal fra 1861 til 1889.
Trygve Haugeland
Trygve Haugeland (født 18. mars 1914 i Lyngdal, død 10. desember 1998) var en norsk politiker (Sp). Han var innvalgt på Stortinget fra Vest-Agder 1958–1961, og var vararepresentant 1945–1953. Han var miljøvernminister i Lars Korvalds regjering 1972–1973. Haugeland var varaordfører i Lyngdal 1948–1955.
Ludvig av Portugal
Ludvig blev konge etter sine eldre brødre Peter V og Ferdinand II. Han ble gift med Maria Pia, datter av Viktor Emmanuel II av Italia i 1862.
Jonathan Tisdall
Jonathan Tisdall (født 26. august 1958 i Buffalo i New York i USA) er en stormester i sjakk. Han ble utnevnt til stormester i 1995. Tisdall er blitt norgesmester i sjakk tre ganger: i 1987, 1991 og 1995.
Han er ofte til stede ved store sjakkturneringer som reporter for Reuters.
Tisdall har i senere tid lært seg å spille shogi (et japansk sjakkspill).
Tisdall er amerikansk statsborger av opprinnelse, ble så irsk og senere norsk statsborger. Hans far er irsk og hans mor er japansk.
Rågsved
Rågsved er en bydel i Söderort i Stockholm kommune, i bydelsområdet Enskede-Årsta-Vantör. Bydelen grenser til Hagsätra, Högdalen, Fagersjö samt til Huddinge kommune i sør.
Gamla Ullevi (1916)
Gamla Ullevi var et fotballstadion i Göteborg, innviet 17. september 1916 og revet i begynnelsen av 2007. På samme sted i dag finnes en ny arena med det samme navnet, Gamla Ullevi.
Den 5. november 2006 ble den siste kampen spilt. Etter 90 år ble stadionet demontert med start den 9. januar 2007 11.15 lokal tid. Like etter begynte arbeidet med den nye arenaen.
Stadionet het opprinnelig bare Ullevi, men ble omdøpt til Gamla Ullevi da den store og moderne arenaen Nya Ullevi ble åpnet like ved, foran fotball-VM 1958. Nya Ullevi skiftet senere navn til bare Ullevi.
Impala
Impala (Aepyceros melampus) (fra gresk aipos «høy» ceros «horn» + melas «sort» pous «fot») er en mellomstor afrikansk antilope. Navnet, Impala, kommer fra zulu-språket. Man kan finne dem på savannene i Kenya, Tanzania, Mosambik, Namibia, Botswana, Zambia, sør i Angola, nordøst i Sør-Afrika og Uganda (Navnet til landets hovedstad – Kampala – kommer fra Impala).
Beskrivelse
Gjennomsnittsvekten til en impala er ca. 75 kilogram. De er gule og rød-brune i fargen, men lysere på sidene, og er hvite på undersiden av magen. Bukker har lyre-formede horn som kan bli opptil 90 centimeter lange. Når den blir redd eller overrasket vil hele flokken fare omkring for å forvirre rovdyret. De kan hoppe lengre enn 9 meter og 2,5 meter høyt. De er byttedyr for nesten alle store rovdyr. Impalaen er en drøvtygger.
Habitat
Impala er en av de dominerende artene på savannene. De er flokkende skapninger, og er vanligvis å se i flokker, ofte en bukk med mange hunner, selv om søyene vil forlate flokken for å føde. Matinntaket deres består av en mikstur av gress og løv. Flokker vil bruke spesifikke steder for sin avføring. Impala er aktive både dag- og nattestid. Impala er avhengig av vann, og en flokk indikerer ofte at vann er like ved.
Sosial struktur
Unge hannimpalaer danner ungkarsflokker på rundt 30 stykker. Hunner og unge danner flokker på opp til 200 stykker. Voksne hanner har territorier, og leder enhver hunnflokk som vandrer på sitt territorium.
Myrsjø
En myrsjø, eller dystrof innsjø, er en innsjø som er næringsfattig og rik på humusstoffer.
Helge Sollies vei (Oslo)
Helge Sollies vei er en vei på Oppsal i bydel Østensjø i Oslo. Den går sørøstover fra Vetlandsveien og ender som blindvei øst for Kampheimveien.
Joca Marques
Joca Marques er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Širvintos kommune
Širvintos kommune (utt. «sjirvintås») er en litauisk kommune som ligger 60 km nordvest for hovedstaden Vilnius.
Širvintos er en utstrakt landbrukskommune med lite industri, og 64% av befolkningen bor på landet. Skog utgjør nesten 28 % av arealet, og avspeiles også i kommunevåpenet med motiv av et elgehode.
Kommunen har mange historiske minnesmerker, blant dem verdensarvstedet Kernavé og har mange naturskjønne opplevelser. 52 % av arbeidsstokken arbeider i statlig sektor.
Oppegård kommune og Širvintos undertegnet en samarbeidsavtale juni 2008. De var enige om samarbeidsprosjekter hvor Širvintos skulle søke EØS om midler til gjennomføring av prosjektene.
Helge Sollies vei (Oslo)
Veien het tidligere Velhusveien, og fikk sitt nåværende navn i 2006 etter Helge Sollie (1925–2005), som var leder i Oppsal Vel i mange år. Dette skjedde etter søknad fra Oppsal Vel.
Ingen hus har adresse Helge Sollies vei.
Myrsjø
Innsjøtypen karakteriseres ved at den har et høyt innhold av humus, gul/brun vannfarge, næringsfattig, lav PH (4-6) og er oksygenfattig. Typiske bunndyr er øyenstikkerlarver, vannkalver, ryggsvømmere og buksvømmere. Typiske fiskeslag er Abbor, stingsild og ål.
Dystrof innsjø er en av hovedtypene i limnologisk klassifikasjon av innsjøer.
.44 Special
.44 Special er en patron for revolver utviklet av Smith & Wesson i 1905. Patronen kom først på markedet i 1908, da den nye revolvermodellen «Hand Ejector», også kalt «Triple Lock» ble lansert. Den ble opprinnelig ladet med svartkrutt, men kom snart med røksvakt krutt. .44 Special ble videreutviklet til .44 Magnum i 1956, og dermed havnet .44 Special i skyggen. Den kan brukes i alle våpen kamret for .44 Magnum, og er dermed en anvendelig patron når man ikke trenger ytelsen som .44 Magnum gir, og samtidig vil ha en behageligere rekyl.
Ormøya
Ormøya er ei øy i Oslo. Øya ligger i Bunnefjorden, med veiforbindelse ut til øya over Ormsundet fra Bekkelaget og Mosseveien. Ormøya er ei lita øy på bare 180 da, men rommer ca. 120 husstander med alt fra sveitservillaer til rekkehus fra 1970-tallet. Øya har strender, båtplasser og egen park. Det er to offentlige bygninger der, et velhus som heter Villa Lilleborg og en trekirke (Ormøy kirke) tegnet av arkitekt Bernhard Christoph Steckmest, som også tegnet Sandakergården og Groschgården.
Før kommunesammenslåingen med Oslo i 1948 lå Ormøya i Aker kommune.
Opprinnelig var Ormøya ei fritidsøy for hovedstadens bemidlede, blant annet Camilla Collett ferierte på øya, men fra ca. 1900 ble det mer vanlig å bo fast på Ormøya.
Ormøya grenser i øst mot Paddehavet, oppkalt etter øya Skilpadden, til daglig kalt Padda. Fra sydenden av Ormøya kan man kjøre over til Malmøya.
Øyas eneste idrettsklubb er Ormøya Tennisklubb som er en populær møteplass for store og små.
Hagsätra
Hagsätra er en bydel i Söderort i Stockholm kommune, i bydelsområdet Enskede-Årsta-Vantör. Den grenser til bydelene Älvsjö, Örby og Rågsved samt til Stuvsta i Huddinge kommune.
Anders Fogh Rasmussen
Han var ble medlem av Folketinget i 1978 og nestformann i Venstre i 1985. Mellom 1987 og 1992 var han skatteminister og økonomiminister i Poul Schlüters regjeringer. Tidlig i 1990-årene stod Rasmussen for en liberalistisk kritikk av velferdsstaten, men har siden beveget seg mot det politiske sentrum.
Han ble formann i Venstre i 1998 og statsminister i 2001. Rasmussen er den lengst sittende statsminister fra Venstre og den eneste statsministeren som har sittet sammenhengende i tre valgperioder. Venstre og Det Konservative Folkeparti regjerte i mindretall med støtte fra Dansk Folkeparti. Regjeringen gjennomførte skattelettelser, en forvaltningsreform og strengere restriksjoner på innvandring fra land utenfor EØS-området. I hans regjeringstid besluttet Danmark å delta i krigene i Afghanistan og Irak. Da Danmark hadde formannskapet i EU i 2002, sluttførte Rasmussen forhandlingene forut for østutvidelsen i 2004, da åtte land i Øst-Europa ble EU-medlemmer.
I 2009 gikk han av som partiformann og statsminister for å tiltre som generalsekretær i NATO. Han tok en mer synlig rolle og deltok mer aktivt i politikkutformingen enn mange tidligere generalsekretærer. NATO besluttet under den arabiske våren i 2011 å støtte opprørerne i Libya ved å opprette en flyforbudssone og siden gå til luftangrep mot militære mål. Forholdet mellom NATO og Russland kjølnet, og Rasmussen kom til å betrakte Russland som en sikkerhetstrussel. Russlands anneksjon av Krim i februar 2014 satte dette på spissen. Rasmussens mandatperiode ble forlenget og utløp i september 2014. Siden har han drevet rådgivnings- og foredragsvirksomhet.
Familie, oppvekst og utdannelse
Anders Fogh Rasmussens foreldre var Martha (født Fogh) og Knud Rasmussen. Han heter Rasmussen til etternavn, men blir i Danmark ofte omtalt som «Fogh» for å skille ham fra statsministrene Lars Løkke Rasmussen og Poul Nyrup Rasmussen.
Han ble født i Ginnerup på Djursland. Da han var seks år gammel, flyttet familien til gården Hviddinglund i Vorning, 5 km nord for Hammershøj i Viborg kommune. Anders og hans to yngre brødre ble oppdratt til flid, nøysomhet og høflighet i «en også etter den tids normer en strengt patriarkalsk familie». Sønnene deltok i gårdsdriften, der produksjonen var basert på storfe, hester, svin og høns. Faren var lokalpolitiker og gårdbruker frem til ektefellen, Anders’ mor, døde i 1985. Faren giftet seg senere på nytt. Den ene av Anders’ brødre overtok gården.
Anders Fogh Rasmussen gikk folkeskolen i Hammershøj, deretter språklig-samfunnsfaglig linje ved katedralskolen i Viborg frem mot studentereksamen i 1972. Han studerte økonomi ved Aarhus Universitet og ble cand.oecon. i 1978. Ved siden av politikken arbeidet han i årene 1978–1987 som konsulent for Håndværksrådet, en interesseorganisasjon for små og mellomstore bedrifter innen industri, bygg og anlegg, handel og tjenesteyting.
I 1978 giftet han seg med partifellen Anne-Mette Jacobsen fra Bramsnæs. Paret ble introdusert for hverandre av Rasmussens venn Flemming Damgaard Larsen, som satt i kommunestyret i Bramsnæs sammen med hennes far. Paret har tre barn. De bodde i Skals i Viborg kommune frem til 1999, da de flyttet til Nærum, en forstad til København.
«Røde Anders» og inn i Folketinget
Han avanserte til medlem av Venstres hovedstyre 1973–1978 og formann i Venstres Ungdom 1974–1976. Han fikk en nær venn og støttespiller i Flemming Damgaard Larsen. Som formann i Venstres Ungdom fikk han tilnavnet «Røde Anders» for sin interesse for fordelingspolitikk og økonomisk demokrati, til åpenlys kritikk fra partileder Poul Hartling. Da Hartling ble utnevnt til FNs høykommissær for flyktninger i 1978, og etterfølgeren Henning Christophersen muliggjorde et regjeringssamarbeid mellom Venstre og Socialdemokratiet, var Rasmussen blant pådriverne for dette. Rasmussen ble skuffet over regjeringens handlingslammelse, og mente at de sterke forbindelsene mellom Socialdemokratiet og LO stod i veien for reformer. Regjeringen gikk i oppløsning etter ett år.
Han stilte første gang som kandidat til Folketinget som 20-åring ved det såkalte jordskredvalget i 1973. Han var sideordnet kandidat i Viborg amtskrets, og ble ikke valgt. Året etter ble han nominert fra Kjellerup krets i samme amtskrets, og fra 1977 var han nominert fra Viborg krets. I 1978 ble han valgt til medlem av Folketinget, og som 25-åring ble han det yngste medlemmet av nasjonalforsamlingen. Venstre som parti slet derimot i denne perioden; valgresultatene til og med 1982 var svært nedslående.
Skatte- og økonomiminister
I 1980-årene lot han seg påvirke av politiske strømninger knyttet til Margaret Thatcher og Ronald Reagan. Sommeren 1982 var han på en seks uker lang studiereise i USA, og møtte blant andre økonomer av den monetaristiske Chicago-skolen. Etter den borgerlige valgseieren samme år, da den konservative Poul Schlüter ble statsminister, ble Rasmussen sitt partis finanspolitiske ordfører. Han var nestformann i Folketingets boligutvalg 1981–1986 og medlem av Folketingets finansutvalg 1982–1987.
Rasmussen var utålmodig og overveide å forlate politikken i både 1982 og 1987. Han ble formann i Venstres opplysningsutvalg i 1984 og nestformann i Venstres landsorganisasjon under Uffe Ellemann-Jensen i 1985. Ellemann-Jensen hadde vunnet over den mer tradisjonelle og opplagte kandidaten Ivar Hansen om å etterfølge Christophersen, mens Rasmussen ble hjulpet frem av den nye partisekretæren Claus Hjort Frederiksen og vant over undervisningsminister Bertel Haarder og sosialminister Elsebeth Kock-Petersen. Det var i særlig grad i samarbeid med partisekretær Frederiksen at Rasmussen satte i gang en idépolitisk debatt og organisatorisk modernisering. Rasmussens foredragsturné ble svært omfattende, og lot ham knytte mange kontakter i velgerforeningene.
Han var en landskjent figur da han i 1987 ble skatteminister i Schlüters regjering. Han mistrodde embedsverket, og forsøkte å styrke Skatteministeriets stilling på bekostning av Finansministeriet, hvilket gjorde ledelseforholdene innad i ministeriet og regjeringen vanskeligere. Biografer som Søren Mørch og Anne Sofie Kragh mener at Rasmussens lederstil skyldtes manglende erfaring.
Da han i tillegg ble økonomiminister i 1990, ble Rasmussens en av regjeringens mest sentrale aktører, og deltok i forhandlingene om Den økonomiske og monetære union. Rasmussen og Ellemann-Jensen underskrev også Maastricht-traktaten på vegne av Danmark i februar 1992. Da flertallet av velgerne avviste traktaten i en folkeavstemning i juni, bad Rasmussen de danske politikerne om å følge folkeviljen. Først etter Schlüter-regjeringens avgang gikk traktaten til ny folkeavstemning og ratifikasjon.
Fare for budsjettoverskridelser i Skatteministeriet gjorde at han satte i verk en spareplan, men embedsverket unnlot å påpeke urealistiske sider ved planen. I 1992 ble det avdekket tilfeller av kreativ bokføring ved at påløpte utgifter ble ført på neste års regnskap. Uregelmessighetene har blitt forklart med embedsverkets frykt for represalier. Saken førte til at Folketingets flertall uttrykte mistillit til Rasmussen, som ble anklaget for å ha gitt Folketinget ufullstendige og feilaktige opplysninger. Han var uenig i anklagen, men gikk av som minister for å skåne resten av regjeringen; det berget i stor grad også hans egen anseelse. Schlüter-regjeringen falt på tamilsaken i januar 1993, og ble avløst av Poul Nyrup Rasmussens sosialdemokratiske regjeringer.
Partileder
Tilbake i Folketinget var Rasmussen sitt partis politiske ordfører 1992–1998 og nestformann i Folketingets politisk-økonomiske utvalg 1993–1998.
José de Freitas
José de Freitas er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.
Anders Fogh Rasmussen
Irakkrigen
Som statsminister var Rasmussen en ivrig støttespiller av den amerikansk-ledete invasjonen av Irak i 2003. Som i de fleste andre europeiske landene møtte han betydelig motstand, både i folketinget og i befolkningen generelt. Påfølgende meningsmålingene viste den danske befolkningens holdning var splittet i saken. En demonstrant klarte å komme inn i Folketinget i perioden før krigen, der han kastet rød maling på statsministeren mens han ropte «Du har blod på dine hænder». I månedene etter den innledende fasen av krigen deltok danske tropper i den multinasjonale styrken stasjonert i Irak. Om lag 550 danske soldater var stasjonert i Irak fra 2004 og inn til 2007, først ved «Camp Dannevang» og senere i «Camp Einherjer», begge i nærheten av Basra. Da kontingenten av tropper ble trukket tilbake i august 2007 ble den ikke erstattet, og Danmark flyttet fokuset til ikke-militær støtte rundt Bagdad. Den offisielle grunnen var at den irakiske regjeringen skulle nå selv kunne håndtere sikkerheten i Basra-området. Kritikere av Rasmussen hevder at tilbaketrekningen var motivert av en fallende innenlandsk støtte til krigen.
I 2004 kom Rasmussens regjering under kritikk basert på spørsmål om hvor mye etterretning man hadde med hensyn til irakiske masseødeleggelsesvåpen. Regjeringen holdt høringer i Folketinget og ble tvunget til å publisere klassifiserte rapporter som de hadde konsultert, om sannsynligheten for eksistensen av ulovlige våpen i Irak. Mens Blair og Bush-administrasjonene har vært gjenstand for kritikk over lengre perioder på grunn av at de hadde konsultert tvilsom etterretning, klarte Rasmussen å unngå en potensiell regjeringskrise. Dette er sannsynligvis hovedsakelig fordi forslagene vedtatt av Folketinget som autoriserte utplasseringen av danske tropper i Irak, var basert på et grunnlag av at Irak fortsatte å nekte å samarbeide med FNs våpeninspektører i strid med vedtakene til FNs sikkerhetsråd. Utstasjoneringen av danske tropper var således ikke formelt basert på en påstand om at Irak hadde masseødeleggelsesvåpen.
Nominasjon
De første spekulasjonene om Rasmussens kandidatur som NATOs generalsekretær kom frem da Financial Times den 12. februar 2009 nevnte den danske statsministeren som mulig kandidat til topposten i NATO. Få dager etter ble spekulasjonene forsterket da den danske politiske kommentatoren Hans Engell den 13. februar uttalte at Rasmussen innen en måned ville bli utnevnt til NATOs generalsekretær. Snart fikk Rasmussens kandidatur oppbakking fra Tyskland, Frankrike, Storbritannia og Italia. Da USA den 21. mars meddelte at de også ville støtte Rasmussen så utnevnelsen til at være på plass. I Norge støttet både statsminister Jens Stoltenberg og Fremskrittspartiet med Siv Jensen i spissen den danske statsministerens kandidatur. Men da det kreves konsensus blant alle medlemslandene i NATO om hvem som skal etterfølge Jaap de Hoop Scheffer i posten som generalsekretær, og alle land dermed har vetomakt, viste det seg å være et problem mellom Rasmussens kandidatur og et av medlemslandene. I Tyrkia uttalte topprådgivere i landets regjeringsparti og statsminister Recep Tayyip Erdoğan at Tyrkia ikke ville akseptere Rasmussen. Dette skulle skyldes hans håndtering av, og hans lave popularitet i den muslimske verden etter, Muhammed-krisen. En annen begrunnelse for den tyrkiske motstanden var at den kurdiske TV-stasjonen Roj, som ifølge Tyrkia er et talerør for terrororganisasjonen PKK, hadde hatt mulighet for å sende fra København selv om Tyrkia siden 2005 hadde krevet TV-stasjonen stengt. Spekulasjonerne om Tyrkias motstand ble dog avvist da Tyrkias president Abdullah Gül ved et pressemøte den 27. mars uttalte: «Vi er ikke imot noen personer, heller ikke Rasmussen, hvis han blir kandidat». Dermed mente mange analytikere at veien var ved å være banet for Rasmussen, som hadde avvist sitt kandidatur gjentatte ganger, men etter Tyrkias aksept av ham endret han sin uttalelse til: «ingen kommentarer».
Den 2. april 2009 erklærte Rasmussen sitt kandidatur til generalsekretærposten i NATO etter måneder med spekulasjoner. Innen åpningen av NATOs jubileumstoppmøte i Strasbourg/Kehl gikk den tyske forbundskansleren Angela Merkel fredag den 3. april tungt ut med støtte til Rasmussen, og slo nærmest fast at en avgjørelse ville komme i løpet av kvelden. Men til tross for bred støtte blant de andre medlemslandene fortsatte Tyrkia åpent å blokkere for Rasmussen som neste generalsekretær. Den tyske forsvarsministeren Franz Josef Jung uttalte at Tyrkia truet med å nedlegge veto mot Rasmussen, og gjorde det klart at saken likevel kunne bli utsatt. Også ifølge amerikanske diplomatkilder var det ikke sikkert at det ville bli noen avgjørelse i saken på toppmøtet, ettersom USA ikke hadde hastverk i saken. De andre NATO-landene fortsatte utover kvelden og natten mellom den 3. og 4. april lørdag morgen med å legge press på Tyrkia, blant annet var det hemmelige forhandlinger mellom USAs president Barack Obama, Tyrkias president Abdullah Gül og Rasmussen. Toppmøtet ble ytterligere forsinket på grunn av striden, og planlagte pressemøter ble forsinket i flere timer. Obama tok personlig hånd om saken, og holdt flere samtaler med Abdullah Gül parallelt med det egentlige toppmøtet. Fra tyrkisk side sluttet man å nevne Muhammed-karikaturene, og fokuserte nå kun på problemet om den danske sendetillatelsen til Roj TV. Klokken 14.45 fikk Rasmussen fortalt at han har full støtte, da president Gül langt om lenge hadde bøyd seg for det massive presset noen minutter før.
Toppmøtet sluttet som en suksess, og i en pressekonferanse klokken 15.20 den 4. april ble Anders Fogh Rasmussen presentert av avtroppende generalsekretær de Hoop Scheffer som NATOs nye generalsekretær på NATOs egen tv-kanal, som Danmark hadde finansiert en stor del av.
I pressekonferansen sa han at «Jeg er dypt beæret over å bli valgt som den neste generalsekretær, og jeg vil gjøre mitt ytterste for å leve opp til den tillit mine kolleger har gitt meg. I dag er en historisk dag. Ikke bare fordi en danske oppnår posten, men først og fremst fordi vi feirer 60-årsdagen for den mest suksessfulle fredsbevegelsen i verden noensinne.» Han nevnte at samarbeidet med den muslimske verden og Afghanistan ville bli hans viktigste utfordringer.
Æresbevisninger
Anders Fogh Rasmussen ble tildelt Fortjenstmedaljen i gull i 2002 og storkorset av Dannebrogordenen i 2009.
Av utenlandske ordener har han mottatt den latviske Trestjerneordenen, Litauens fortjenstorden, Republikken Polens fortjenstorden, den luxembourgske Eikekroneordenen, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, den portugisiske Fortjenstordenen, den svenske Nordstjerneordenen, den nicaraguanske Pedro Joaquin Chamorro-ordenen og Rubén Darío-ordenen, den bulgarske Stara Planina-ordenen den rumenske Stjerneordenen og den brasilianske Sydkorsordenen.
Litteratur
Biografier Debattbøker
Avhandlinger
Kai Holst
For ettertiden er Holst kjent både for sin innsats i den norske motstandskampen i hjemmefronten, og for omstendighetene rundt hans død i Stockholm. Han ble funnet død, skutt i hodet, i en bygård. Saken ble så mye omtalt i pressen at ledelsen for Milorg gikk ut med en redegjørelse i avisen Aftenposten i juli 1945. Svenske og norske myndigheter oppga selvmord som dødsårsak, men familien, mange av hans venner og kolleger i motstandsbevegelsen mener Holst ble drept. I etterkrigstiden har saken med ujevne mellomrom vært omtalt i aviser, bøker, radio og TV i Norge og Sverige.
Bakgrunn
Kai Holst ble født 24. februar 1913, og var fra Lillehammer. Han var sønn av grosserer Christian Holst ( 1872–1919) og Inga Holst, født Rasmussen (1880–), begge opprinnelig fra Stavanger. Etter folkeskolen tok Holst middelskole og handelsskole på Lillehammer. Et par år etter konfirmasjonen reiste han til sjøs. I årene 1930–1933 seilte han på Sydamerikalinjens MS «Brageland», deretter for rederiet Ditlev-Simonsen på MS «Daghill». Han gikk så i land og begynte å arbeide ved en revefarm i Mesnali øst for Lillehammer. Holst ble smittet av tuberkulose, og rett før andre verdenskrig hadde han en stor operasjon knyttet til dobbeltsidig lungetuberkulose.
Han var fra desember 1944 gift med Margarete Corneliussen (1914–), datter av soussjef i Tiedemanns Tobaksfabrik og medlem av Industriforbundets hovedstyre Ragnar Corneliussen (d. 1938) og Monna Morgenstierne Roll (d. 1976). Hans kones søster Else Corneliussen (d. 1951) ble gift i London i 1944 med kaptein, senere generalmajor Ole Otto Paus (1910–2003), som da tjenestegjorde i den norske militære etterretningstjenesten. De var foreldre til visesangeren Ole Paus. Kai Holst møtte aldri Ole Otto Paus, men etter Holsts død var Ole Otto Paus blant de som forsøkte å oppklare omstendighetene rundt dødsfallet.
Illegal i Norge
Under Tysklands okkupasjon av Norge (1940–1945) ble Kai Holst, tross svekket helse, tidlig med i den norske militære motstandsorganisasjonen Milorg. Han ble i 1941 rekruttert av sin svoger, yrkesoffiseren Lars Heyerdahl-Larsen, fikk snart viktige oppgaver og ble kjent som kanskje den mest aksjonsorienterte mannen i Sentralledelsens sekretariat. Fra 1942 arbeidet Holst som kurér, etablerte Milorgs dekningstjeneste (leiligheter der motstandsfolk gikk i dekning før «eksport» til Sverige) og hadde nær kontakt med kjente motstandsmenn som Ole Borge (benevnt som «stor O») og Jens Christian Hauge (benevnt som «stor I»). Ifølge historikeren, professor Tore Pryser, var Holst sentral i Hauges innføring i motstandsarbeidet: «På mange måter var det faktisk Holst som lærte opp den uerfarne Hauge.»
Kai Holst arbeidet for og delte dekkleilighet med Jens Christian Hauge i Oslo et halvt års tid. Holsts kjæreste og senere kone, Margrethe Corneliussen, stelte for de to karene og var selv dypt involvert i motstandsarbeid. I sin rapport om arbeidet under krigen ga Jens Christian Hauge en svært god attest til «Kaka», som Kai Holst ble kalt, og fremhevet ham spesielt blant medarbeiderne. Da kjemikeren Jomar Brun (sentral i produksjon av norsk tungtvann) og hans hustru måtte flykte til Sverige, var det Holst som gjennom Milorgs sambandssjef Salve Staubo organiserte dekkleilighet for paret i Oslo. Det var også Holst som gjennom Staubo rekrutterte Milorgs legendariske våpensjef Bror With.
Selv om han aldri hadde noen formell lederposisjon i Milorg, så hadde Holst en viktig rolle i det praktiske arbeidet i organisasjonen. Han hadde en særlig viktig rolle for Milorg høsten 1942, da flere av lederne ble arrestert eller måtte flykte til Sverige. Holst deltok på møtet ved årsskiftet 1942–1943, da Milorg ble reorganisert med Jens Christian Hauge som generalinspektør.
I tillegg til å være kontaktledd mellom ledelsen i Milorg og distriktsorganisasjonene, var Holst kontaktperson til grupper uavhengige av Milorg. Det var Oslogjengen ved Gunnar Sønsteby, XU, Asbjørn Bryhns aksjonslag 2A, og Osvald-gruppen (også kjent som Sunde-gruppen etter lederen Asbjørn Sunde). Samarbeidet med kommunistene i Osvald-gruppen førte grunnet dårlig sikkerhet til at Holst var nær å bli tatt av Gestapo. Holst hadde en viktig rolle ved Osvald-gruppens brannbombing av arbeidskontoret i Pilestredet 20. april 1943, som Milorg motstrebende samtykket til. Målet for aksjonen var å ødelegge arkiver over dem som var utskrevet til arbeidstjeneste for nazistene.
Flukt til Sverige
På grunn av risiko for arrestasjon av det tyske sikkerhetspolitiet Gestapo måtte Kai Holst flykte til det nøytrale Sverige sommeren 1943. Etter først å ha ligget i dekning på en revefarm i Mesnali, ble han fulgt av en grenselos (medlem av motstandsbevegelsen som bisto flyktninger) over grensen ved Svinesund 5. august. Han ble arrestert på svensk side, og forklarte at han måtte flykte fordi han hadde hatt radio ulovlig, lyttet på nyheter fra London og spredt dem. Sitt arbeid i Milorg sa han ikke noe om. Etter forhør hos de svenske myndighetene i Strömstad (landsfiskalkontoret), ble han som norsk flyktning sendt til flyktningmottaket på Kjesäter, og etter nye forhør der fikk han reise til Stockholm.
I Stockholm fikk Holst arbeid ved den norske legasjonens (legasjon er en tidligere betegnelse på hva vi i dag kaller ambassade) Militærkontor nr. 4 (Mi4), med kontor hos Mi4 i Skeppargatan 32 på Östermalm. Holst fikk en viktig stilling underlagt Hans Ringvold. Han arbeidet med forsyninger til hjemmestyrkene i Norge, og en av hans oppgaver var å organisere kurérvirksomheten (hemmelige meldinger og utstyr) til og fra Norge. Deler av Holsts arbeid for motstandsbevegelsen i Norge var ulovlig i det nøytrale Sverige. Minst én gang ble han arrestert av svensk politi, men ble raskt satt på frifot. Arrestasjonen var knyttet til Holsts mislykkede forsøk på å organisere en kurérrute over Magnor ved hjelp av en lokalkjent svenske og nordmann. Etter andre verdenskrig ble det avdekket at de to var i det tyske militære etterretningstjenesten Abwehrs tjeneste. Holst var flink til å organisere og skaffe utstyr og han hadde mange kontakter. En av dem var den sovjetiske ambassadøren Aleksandra Kollontaj, som han fikk flere pistoler av.
I november 1944 var Holst involvert i en sak med ulovlig våpenhandel, og fikk en advarsel fra det svenske sikkerhetspolitiet Säpo. I samme tidsrom var Holst også nevnt av Säpo i forbindelse med en spionasjesak hvor den norske etterretningsmannen Finn Jacobsen var involvert. Holst kunne imidlertid ikke forhøres da han på det tidspunkt hadde diplomatisk status. Finn Jacobsen arbeidet for den britiske etterretningstjenesten SIS (vanligvis kjent som MI6) og samarbeidet med Holst om å skaffe britene informasjon om Norge. Det skjedde på siden av den norske legasjonen, som SIS ikke stolte fullt på. Holst var aktivist og hadde sannsynligvis sympati med de aksjonsinnstilte gruppene i motstandskampen, som 2A og Osvald-gruppen og det såkalte Idrettskontoret (senere Sambandskontoret ) ved legasjonen.
Den 19. desember 1944 giftet Kai Holst og Margarete Corneliussen seg i Stockholm.
Razzia på Lillehammer
Etter den tyske kapitulasjonen i mai 1945 arbeidet Kai Holst med avvikling av de ulike forsyningsbasene norske motstandsstyrker hadde hatt på svensk jord, og reiste frem og tilbake mellom Sverige og Norge. Den 23. juni 1945 kom Holst til Hamar, med bil fra Stockholm. Fra tidlig om morgenen den 26. juni var han med som kjentmann ved razzia og arrestasjoner som britiske og norske styrker foretok, i tyske militærleirer ved Wehrmachts hovedkvarter på Lillehammer.
Samme dag reiste han uventet tilbake til Stockholm. Holst ble kjørt med drosje fra Hamar av Paul Romstad, en lokal sjåfør fra Hedmark. Om morgenen den 27. juni 1945 ble Kai Holst funnet død, øverst i trappeoppgangen, i en boligblokk i Rindögatan 42 på Gärdet. Liket av Holst, skutt i høyre tinning, lå i en blodpøl øverst i trappeløpet, foran døren til heisrommet. Holst ble funnet av portnerkonen, som noen timer før hadde funnet Holsts ryggsekk og reiseveske utenfor gårdens inngang. Liket ble funnet med rundt 1200 svenske kroner og 1700 norske kroner på seg. Det var en betydelig sum på den tiden (tilsvarende mer enn 60,000 svenske kroner i 2015), noe som synes å utelukke rovmord (mord for å stjele fra avdøde).
Svensk politis etterforskning
Ifølge politiet i Stockholm hadde Holst ringt på og blitt sluppet inn av en beboer, men uten at han gikk til leiligheten når han vel var inne i trappeløpet. Politimannen som først kom til liket rapporterte at pistolen (Holsts egen, en spansk Llama Colt 9mm ) lå i Holsts høyre hånd, med fingeren på avtrekkeren. Pistolen ble imidlertid fjernet av den første politimannen på åstedet, før kriminalpolitiet ankom. Det finnes ikke noe fotografi eller noen skisse av liket før det ble fjernet, kun fotografier fra obduksjonen.
Selv om saken ble etterforsket som mulig mord så konkluderte svensk politi raskt at dødsårsaken var selvmord. Rettsteknikere prøveskjøt våpenet som ble funnet i Holsts hånd og fant at det var identisk med kulen som ble funnet i oppgangen hvor Holst døde. Av 28 beboere i blokken hvor Holst ble funnet ble kun 3 avhørt av politiet. I tillegg til manglende avhør var det en rekke andre mangler i etterforskningen. Det var ingen detaljbeskrivelse av åstedet, og informasjon som rutinemessig ble innhentet ved mordetterforskning ble ikke nedtegnet. Manglene ved etterforskningen synes påfallende. Vedkommende som ledet den, overkonstabel Nils Fahlander fra kriminalpolisen, var erfaren, arbeidet under andre verdenskrig i Säpo, og utga få år etter en bok i etterforskning.
Kai Christian Middelthon Holst ble gravlagt på Vestre gravlund i Oslo. Graven er markert med en enkel minnetavle med navn, fødsels- og dødsdato inngravert.
Selvmord eller mord?
Holsts familie, og mange av hans venner og kolleger i motstandsbevegelsen (blant dem Hans Ringvold og Erik Myhre), avviste påstanden om selvmord og mente at Holst hadde blitt myrdet. Blant teoriene kolleger og venner la frem om mulig mord var fellesnevneren likvidering av utenlandsk etterretningstjeneste, tysk, svensk, sovjetisk eller amerikansk. Saken Holst ble så mye omtalt i pressen at ledelsen for Milorg gikk ut med en redegjørelse i Aftenposten i juli 1945.
Undersøkelser og trusler
Erik Myhre hadde vært sammen med Holst den siste uken av hans liv. Etter Holsts død gransket han Holsts bevegelser under turen til Lillehammer. Sammen med Erling Mörk Hansson hadde han planlagt å reise til Stockholm for å foreta nærmere undersøkelser. Myhre og Hansson avlyste turen da Myhre av sin britiske sjef, major W.D MacRoberts i SIS (MI6), fikk beskjed at det var farlig for dem å reise til Stockholm, og at de ikke ville overleve en slik tur.
Da han var militærattaché i Sverige fikk daværende oberstløytnant Paus i forbindelse med et etterretningsoppdrag i 1954 opplyst at en mann med et vanlig navn som «Andersson» e.l. drepte Holst. Ole Otto Paus gav denne informasjonen videre til sine overordnede. Ole Otto Paus ble da advart av en høytstående norsk politimann, juristen Olav Svendsen, tidligere sjef for Rettskontoret (en norsk etterretningsorganisasjon i Sverige), mot å foreta videre undersøkelser vedrørende Holsts død. Samme politimann truet Holsts enke og søster til å la saken ligge. Paus ble også av sjef for forsvarsstaben, generalløytnant Ole Berg (forhenværende sjef MI II og MI IV) rådet til å la saken ligge, og ble fortalt at det var «livsfarlig» å forfølge den.
Nye undersøkelser
Holsts etterlatte tok i 1990-årene kontakt med advokat Jan Heftye Blehr. Blehr tok kontakt med Rettsmedisinsk institutt for å få en ny vurdering av obduksjonsrapporten. Patolog Olving uttalte at: «det ut fra obduksjonsfunnene ikke er noe som taler mot at det kan foreligge et selvmord. Det er imidlertid heller ikke noe i veien for at det kunne foreligge et drap». På bakgrunn av generalmajor Paus' uttalelser, engasjerte Justisdepartementet seg. Historikeren Trond Bergh var i 1995 i Stockholm og fikk se Säpos materiale i saken. Ifølge daværende justisminister Grete Faremo fremkom det ingen ny informasjon.
Norges Hjemmefrontmuseum ved professor Magne Skodvin undersøkte saken samme år. Museet baserte seg på undersøkelser pensjonert høyesterettsdommer Einar Løchen hadde gjort på vegne av Ole Borge, en av veteranene fra Milorg som mente at Holst var likvidert. Borge og Løchen mente det var kommunistene som stod bak likvideringen av Holst, det samme hevdet XU-agenten Wiggo Ljøner. Skodvin påpekte visse svakheter ved politietterforskningen, men konkluderte med at det, ut fra materialet, var klart at dødsårsaken var selvmord.
Majorstuen (band)
Majorstuen er et norsk folkemusikkensemble etablert i 2000. Majorstuen består av fem felespillere fra forskjellige deler av landet. I tillegg til at alle spiller fele, spiller enkelte av medlemmene cello, bratsj og oktavfele. Bandet spiller tradisjonell og egenkomponert musikk med utgangspunkt i den norske folkemusikken og tilfører nyere rytmiske og riffbaserte element.
Kai Holst
Noen ubesvarte spørsmål
Blant de påfallende sider ved saken er at Holsts saksmappe (ifølge historikeren Tore Pryser) er fjernet fra det svenske sikkerhetspolitiet Säpos arkiv. Tore Pryser hevdet at med det detaljnivå som Säpo gikk ned på i tilsvarende saker, så må det ha eksistert en mappe: «Alt tyder på at materiale om Holst er makulert.» Noe informasjon om Holst hos Säpo finnes imidlertid i tre andre personers saksmapper. Vitneutsagnene om hans bevegelser ved ankomst i Stockholm, og hvem han var sammen med natten han døde, er også motstridende.
Majorstuen (band)
Ensemblet har gitt ut seks studioalbum og et konsertalbum. De fikk Spellemannprisen 2003 i klassen folkemusikk/gammaldans for debutalbumet Majorstuen og ble nominert i samme klasse for Juledrøm foran Spellemannprisen 2006. Ensemblet ble kåret til Årets folkemusikere 2005 av Rikskonsertene som de første vinnerne i et nystartet INTRO-folk, et lanseringsprogram for unge lovende folkemusikere. De fikk dessuten Hilmar Alexandersens Musikkpris samme år.
Majorstuen har spilt på en rekke festivaler i Norge og utlandet, og ellers spilt konserter i land som Canada, Aserbajdsjan, Israel, Frankrike, Slovenia, Storbritannia, Tsjekkia, Mexico og Danmark.
Kai Holst
Noen ubesvarte spørsmål
Holst ble, ifølge det svenske politiet, funnet med pistolen i høyre hånd, noe som har blitt ansett som tegn på selvmord. Ifølge våpeneksperter er det imidlertid høyst uvanlig at et håndvåpen blir liggende i den dødes hånd. Våpenets kraftige rekyl, kombinert med øyeblikkelig dødsslapphet i muskulatur, vil føre til at våpenet faller ut av en eventuell selvmorders hånd. At liket ble funnet med våpenet i høyre hånd er også noe som familien har reagert sterkt på. Holst var ifølge dem kjevhendt. I det svenske politiets 32 siders rapport om saken står konklusjonen kun ett sted, på forsiden. Rettsmedisineren som obduserte Holst påskrev følgende: «Suicidum» (latin for selvmord). Samme rettsmedisiner som i sin obduksjonsrapport ikke tok stilling til hvorfor Holst døde (mord eller selvmord), signerte altså politirapporten, men ifølge svenske håndskrifteksperter er underskriften forfalsket.
Majorstuen (band)
Eget platemerke
Majorstuen Fiddlers Company (MFC) er Majorstuens platemerke som ble etablert i 2004 i forbindelse med utgivelsen av gruppas andre CD-innspilling, Jorun jogga. Plateselskapet har siden stått bak gruppens utgivelser Juledrøm,  Skir, Live in Concert, Kvitre og Skrible. Gruppa Majorstuens firma har også samme navn, Majorstuen Fiddlers Company AS.
Kai Holst
Noen ubesvarte spørsmål
Holsts sjef i Stockholm i 1945, Wladimir Mörch Hansson, mente Holst var truet på livet, og at manglende svensk hjelp til å oppklare saken var uforklarlig.
Odd Feydt, aktiv i motstandsgruppen 2A, og i 1943 daglig leder av Sambandskontoret (en norsk etterretningsorganisasjon i Sverige), hevdet at Holst ble skygget under sin siste reise fra Lillehammer til Stockholm. Feydt anså at Holsts død kunne settes i forbindelse med samarbeid mellom det norske Rettskontoret og den svenske etterretningsorganisasjonen C-byrån.
Den svenske professoren Ingvar Bergström, som hadde arbeidet for C-byrån i Gøteborg under krigen, mente at Holst var blitt likvidert. Han hevdet først at likvideringen skjedde på ordre fra «høyt hold i Milorg». Bergström endret siden oppfatning, i samråd med den pensjonerte landshövdingen og historikeren Per Nyström, til at det var svenskene som gjorde det, i samarbeid med nordmennene.
Kai Holsts nære kollega fra krigsårene, Milorg-lederen Jens Christian Hauge, har blitt kritisert for å være avvisende til å kaste lys over saken. I forbindelse med presseomtalen av saken i 1994 sendte Hauge ut en pressemelding hvor han slo fast at han ikke hadde noen spesiell kunnskap om saken og avsluttet med følgende: «Det vil være en stor lettelse for meg og for alle Kai Holsts gjenlevende kamerater om denne vonde sak kunne bli oppklart.»
Lillehammer-kuppet
I ettertid er det blitt stilt spørsmål ved om Kai Holsts død kan ha hatt sammenheng med oppdraget på Lillehammer, en teori fremsatt av historikeren Tore Pryser. Det kan være at Holst hadde med seg informasjon fra Lillehammer som kunne skade den svensk-amerikanske operasjonen (C-byrån fra svensk side og OSS fra amerikansk), som i ettertid ble kjent som Lillehammer-kuppet. Ifølge Odd Feydt ble Holst skygget fra han passerte grensen på vei tilbake til Stockholm. Informasjonen om Lillehammer-kuppet var i årene etter andre verdenskrig hemmeligstemplet, og fremdeles er ikke alt tilgjengelig. En rapport som kan knyttes til saken i britiske National Archives er båndlagt frem til 2020.
Kai Holst mottok aldri noen utmerkelse av norske myndigheter for sin krigsinnsats, til tross for at Wladimir Mørch Hansson innstilte på det overfor sekretariatet i Hjemmestyrkenes råd i januar 1946. Derimot ble Holst den 24. juni 1950 post mortem hedret av Georg VI av Storbritannia for «brave conduct». I ettertid har det blitt stilt spørsmål om grunnen til at Storbritannia valgte å hedre Holst, i og med at han aldri offisielt arbeidet for britene. En hypotese lagt frem av professor Tore Pryser, er at Holst, som i tillegg til sitt arbeide for Milorg også var i britisk tjeneste for etterretningsorganisasjonen SIS, ble drept av svensk etterretning. Hensikten med drapet, ifølge Prysers hypotese, var at Holst ikke skulle rapportere om operasjonen på Lillehammer til britene.
Ved den andre verdenskrigs avslutning var Norge definert som et land Storbritannia skulle besette, for å avvæpne de tyske styrkene. Slik sett hadde svenskene og amerikanerne tatt seg til rette i et område britene skulle kontrollere. Verre var det, om saken skulle komme ut, at de tyske agentene som ble fraktet først til Sverige, så til Tyskland, var eksperter på etterretning mot Sovjetunionen. I 1945 var Sovjetunionen fremdeles alliert med USA og Storbritannia, og en slik handling ville neppe blitt vurdert positivt av sovjeterne, om de fikk vite om det. Bakgrunnen for amerikanernes interesse for de tyske etterretnings-spesialistene var det stadig dårligere forholdet mellom de vest-allierte (USA og Storbritannia) og Sovjetunionen, som etterhvert utviklet seg til den kalde krigen.
Fotnoter
<references group='note'/>
Švenčionys kommune
Švenčionys kommune (utt. «sjventsjånis», polsk: Święciany) er en litauisk kommune som ligger 90 km nordøst for hovedstaden Vilnius, og har en lang grense mot Hviterussland i sørøst. Kommunen har 14 roder, derav tre byroder, Švenčionys, Svencioneliai og Pabrade.
Švenčionys er en utstrakt landbrukskommune med en liten tjenesteytende sektor.
Palermo Anno Uno
Palermo Anno Uno (Palermo År En) er en italiensk anti-mafia organisasjon som er basert i Palermo på Sicilia. Den er en paraplyorganisasjon for forskjellige private organisasjoner som arbeider mot organisert kriminalitet. Palermo Anno Uno ble grunnlagt etter de massive demonstrasjonene som fulgte etter mordet på Giovanni Falcone i mai 1992.
Palermo Anno Uno ble tildelt Raftoprisen for 1996.
The View from Here
The View from Here er den tredje musikkvideoen til det amerikanske progressiv metal bandet Fates Warning.
Videoen ble utgitt på DVD 10. juni 2003 av Metal Blade Records. Videoen inneholder konsertvideoer og musikkvideoer.
Earby
Earby er en liten by og verdslig sogn i det administrative distriktet Pendle i Lancashire, England. Den ligger nær Barnoldswick og omkring 8 km nord for Colne, 11,3 km sørvest for Skipton, og 17,7 km nordøst for Burnley. Ved folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 6 183 innbyggere.
Fra 1909 til 1974 utgjorde byen et eget administrativt distrikt. 1. april 1974 ble den en del av distriktet Pendle. Historisk har Earby tilhørt grevskapet West Riding of Yorkshire. Den har hatt fra samme tid eget byråd og er en del av West Cravens områdekomite i Pendle Borough Council.
Andre mindre byer i nærheten er Thornton in Craven og Sough. Earby har hatt egen jernbanestasjon, men den ble stengt i 1970. Stasjonen var utveksling med den mindre linjen til Barnoldswick.
André Florschütz
Florschütz vant en olympisk sølvmedlje i aking under vinter-OL 2006 i Torino. Sammen med Torsten Wustlich kom han på andreplass i toer for menn bak brødrene Andreas og Wolfgang Linger fra Østerrike. Florschütz har blitt verdensmester i aking seks ganger, tre i toer for menn og tre i mixed. 2001 i Calgary i toer, 2005 i Park City og 2008 i Oberhof i både toer og mixed og 2009 i Lake Placid i mixed.
Arjun
Arjun er en indisk stridsvogn med 120 mm kanon. Den ble utviklet for den indiske hæren under et utviklingsprogram som startet i 1972.
Historie
Konkurransen for å utvikle Arjun ble startet i 1972, og meningen var å erstatte Vijayanta i tjeneste. Indiske Combat Vehicle Research and Development Establishment begynte jobben med Arjun i 1974. Den første prototypen ble vist i april 1984, og da hadde 300 millioner rupier blitt brukt.
Et antall utenlandske selskaper støttet utviklingen, inkludert Krauss-Maffei, MTU, Renk og Diehl fra Tyskland og Oldelft fra Nederland. På tross av dette støtte man på problemer i utviklingen. Blant annet ble det først planlagt med en 1 500 hk gassturbin, men den ble erstattet av en tolvsylindret turbodiesel. De første modellene hadde kun 500 hk, men dette ble senere økt ved hjelp av turboladere.
De første prototypene var utstyrt med en tysk MTU 838 Ka-501 dieselmotor på 1 400 hk koblet til en automatisk girkasse fra Renk. De første prototypene var heller ikke pansret, men besto av vanlig bløtt stål. Mellom 1983 og 1989 ble til sammen 42 utenlandske motorer og girkasser brukt i prototypene.
Teknisk
Vognføreren sitter framme til venstre i skroget. Skytteren sitter til høyre i tårnet, med vognkommandøren like bak. Laderen sitter på venstre side av tårnet.
Skytteren har et indiskbygget termisk sikte. Det er integrert i ildledningssystemet, som ellers består av laser avstandsmåler, ballistisk datamaskin og stabilisert panoramasikte for vognkommandøren.
Arjun har en riflet kanon, noe uvanlig da de fleste andre bruker glattløpede kanoner. Den skal kunne fyre APFSDS, HE, HEAT, HESH og røykgranater.
Varianter
Det er ingen kjente varianter av Arjun i dag.
Paul Gebhardt
Paul Gebhardt er en amerikansk hundekjører fra Kasilof, Alaska, USA.
Han debuterte i hundesledeløpet Iditarod som 39-åring i 1996, og han har nå deltatt 11 ganger i dette løpet. Hans beste plasseringer er fra 2000 og 2007, da han ble nummer 2.
Gebhardt driver også en hundekennel i Alaska.
India under Sommer-OL 1964
India under Sommer-OL 1964. 55 sportsutøvere fra India deltok under Sommer-OL 1964 i Tokyo. India kom på delt 24.-plass med en gullmedalje.
João Costa
João Costa er en kommune i delstaten Piauí i nordøstregionen av Brasil.