cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jens Adolf Jerichau
Ekteskap og barn
Jerichau giftet seg med maleren Elisabeth Jerichau Baumann i Roma i 1846. Ekteparet fikk til sammen ni barn, hvorav to døde som små. Flere av dem ble kompetente malere, blant annet Harald Jerichau (1851–1878) og Holger H. Jerichau (1861–1900). Også noen av barnebarna ble kunstnere, som for eksempel maleren Jens Adolf Jerichau (1891–1916).
Samlivet var ukonvensjonelt, hun var flere ganger i utlandet alene eller sammen med barna, gjerne i år om gangen. I realiteten var ekteskapet oppløst de siste 10–12 årene og Jerichau bodde alene i Neder Draaby, hvor han også døde.
Siri Kalvig
Tidligere har Kalvig sagt at miljøengasjementet stammer fra tiden hun var med i Unge Venstre i 1980-årene.
Jens Adolf Jerichau
Utmerkelser – utvalg
Jerichau mottok Thorvaldsenmedaljen i 1847. I 1852 ble han ridder av Dannebrogordenen, fikk Dannebrogordenens hederstegn i 1861 og ble kommandør av Dannebrogordenen, av annen grad i 1876.
Siri Kalvig
Siri M. Kalvig var elev ved Stavanger katedralskole.
Jens Adolf Jerichau
Verk – utvalg
Et stort antall av hans verk ble ødelagt under brannen på Christiansborg i 1884.
I 2008 forsvant statuen av kong David foran Vor Frue kirke sporløst mens den var til reparasjon hos en stenhugger. I november 2010 var en kopi av en gipsavstøpning fra Odense Bys Museer klar til å bli stilt opp.
.pl
.pl er Polens nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for internett. Domenet administreres av NASK, en polsk organisasjon for forskning og utvikling.
.pl-domenet ble opprettet i 1990, etter oppmykningen av COCOM-embargoet på teknologisk samarbeid med østblokkland.
Registrering
Det kan registreres både direkte på andre nivå og på tredje nivå under subdomener på andre nivå. Det finnes flere subdomener til .pl, både etter funksjoner og geografisk plassering. De best kjente er:
Mange velger likevel å registrere sitt domene direkte under .pl. Pr 2006 er 300.000 slike domener registrert.
I 2003 ble internasjonaliserte domenenavn innført. Registrering av domener som inneholder tegn fra latinsk, gresk, kyrillisk og hebraisk skrift er tillatt.
Eksterne lenker
Toppdomän
Parissalongen
Parissalongen, Parisersalongen eller bare Salongen, på fransk Salon de Paris, var en årlig utstilling i Paris som skulle vise det nyeste innen samtidskunsten. I perioden fra 1699 til 1848 ble den arrangert hvert eller hvert annet år og var da den viktigste faste kunstbegivenheten i verden. Siden oppstod det konkurrende utbryterutstillinger, og Salongen skiftet navn og profil.
Historikk
Salongen ble organisert første gang i 1667, etter initiativ fra Ludvig XIV, for å fremvise det franske hoffets kunstneriske smak. Fra 1725 ble Salongen vist i Louvre, og utstillingen fikk fra da av sin offisielle betegnelse Salon de Paris. Salongen ble den fremste autoritet for kunstnere i hele Europa utover på 1700- og 1800-tallet, og det ble ansett som en stor ære og et viktig karriereskritt å få stille ut her. Også norske kunstnere, som Edvard Munch, Christian Skredsvig og Frits Thaulow stilte ut på Salongen. Skredsvig oppnådde også, som eneste norske kunstner noensinne, å bli tildelt den prestisjefulle gullmedaljen ved utstillingen i 1881.
Utover på 1800-tallet ble Salongen mer og mer forbundet med en konservativ og akademisk smak, og ble kritisert av stadig flere kunstnere. Både de franske realistene og impresjonistene opplevde å bli refusert av juryen gjentatte ganger, noe som førte til at en gruppe kunstnere brøt ut og arrangerte sin egen utstilling, De refusertes salong (Salon des refusés) i 1863. Kunstnere som Édouard Manet og Paul Cézanne viste bilder på De refusertes salong, som ble arrangert også i 1874, 1875 og 1886. Man regner De refusertes salong som den europeiske avantgardens fødsel.
Dophla evelina
Dophla evelina er en sommerfugl som tilhører gruppen Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Levevis
Larvene lever på slekten Diospyros i ibenholtfamilien. Arten finnes gjerne i tørr skog i nærheten av elver eller bekker.
Närke
Närke er et landskap i Svealand i Sverige, i den sørlige delen av Örebro län.
Dophla evelina
Utbredelse
Arten er utbredt fra Sri Lanka i vest til Filippinene i øst.
Närke
Närke grenser i sørvest til Västergötland, i nordvest til Värmland, i nord til Västmanland, i øst til Södermanland og i sørøst til Östergötland.
Navnet var tidligere Nerike, hvilket lever kvar i dagsavisen "Nerikes Allehanda". De viktigste byene i Närke er Örebro, Kumla, Hallsberg, Laxå og Askersund.
Våtmarker og fjell
I landskapet finnes det 5 200 registrerte fornminner. Sentralt ligger Närkeslätten. Et nok så tettbebygget og oppdyrket lavland, omgitt av Kilsbergen, Tiveden, Fylöskog og Käglan. Kilsbergen er en lav fjellformasjon, og har landskapets høyeste punkt, 298 moh.
Deler av Närkeslätten er tidligere våtmarker, oppdyrket etter dreneringsarbeider og senking av Hjälmaren på 1800-tallet. Enkelte steder er de tidligere våtmarkene gjenskapt.
Næring
Historisk sett var det mye jordbruk, gruvedrift og jernhåndtering. På 1900-tallet gikk sysselsettingen, både i jordbruket og i metallindustrien, sterkt tilbake. Örebros næringsliv fikk en mer og mer dominerende stilling. I Örebro har verkstedindustrien hatt en sterk posisjon. Statens Järnvägar har hatt sitt sentralverksted for lokomotiver og vogner her. I dag er over to tredeler av arbeidsplassene å finne i tjenestesektoren.
Krøyt
Den består av Kristin Asbjørnsen sang, Øyvind Brandtsegg tangent og vibrafon, samt Thomas T. Dahl gitar. Deres debutplate var Sub (Curling Legs, 1997). Etterfølgeren kom med Low (BP, 1999), som ga Spellemannprisen 1999 i «åpen klasse». I samarbeid med svenske Fläskkvartetten utvirket de bestillingsverket til Moldejazz 2001. Platen Body Electric (EP, Music Network, 2001) inneholdt Silent som ga Edvard-prisen (2000). Til Vinterspillene skrev de Frozen waterfall. Deres seneste utgivelse er platen One heart is too small (Yonada, 2001).
På oppdrag fra Nordisk Kulturfond turnerte de Köln, Bergen, New York City og Tammerfors (2000), hvorpå de underholdt det ganske land på oppdrag fra Norsk jazzforum (2001). Trioen har også laget fremføringen While my heart beats still, i samarbeidet med Vertavo-kvartetten (2003).
Dophla evelina
Systematisk inndeling
Arten ble tidligere regnet til slekten Euthalia.
Sagaspelet Lofotr
Sagaspelet Lofotr – «Ved Urdarbrunn» er et historisk spel. Spelet framføres annethvert år ved Lofotr Vikingmuseum på Borg i Lofoten i Vestvågøy kommune.
Verdens største kjente vikinglanghus lå på Borg, og er nå rekonstruert og bygd opp like ved siden av tuftene av det opprinnelige huset. Dette høvdingehuset danner kjernen for vikingmuseet på Borg. Det er kjent fra historiske kilder at den siste høvdingen på Borg het Olaf Tvennumbrunni, og at han flyttet fra Vestvågøy til Island rundt år 890 e.kr.
Sagaspelet Lofotr handler om begivenhetene som førte til høvdingens oppbrudd. Det bygger på kjente historiske hendelser, og dikter om detaljene.
''På Borg bor høvding Olaf Tvennumbruni med husfrua Åshild og fire sønner. På naboøya Gimsøya bor høvdingen Tore med husfrua Ragnhild, en sønn og to døtre.
''Det har alltid vært sterke vennskapsbånd mellom ættene. Nå skal de knyttes enda sterkere sammen gjennom ekteskap mellom høvdingebarna Åsgaut og Gyda. Men nornene — skjebnegudinnene som spinner livstrådene — vil det annerledes. Landet er i ferd med å samles til ett rike under en ny konge. Tore har bestemt seg for å gå med kongen, men Olaf vil heller dra til Island og bygge seg et nytt høvdingsete der framfor å gi fra seg jorda."
Manus: Nina E. Wester, fritt etter originalmanusav Jahn-Arill Skogholt og Thorbjørn Gabrielsen
Originalmusikk av Torstein Aagaard-Nilsen
Sagaspelet produseres og eies av stiftelsen Sagaspelet Lofotr, som er hjemmehørende i Vestvågøy kommune.
Regissører
2002: Nina E. Wester
2004: Maiken Garder
2006: Maiken Garder
2008: Andreas Altermark
Hviledagen
Hviledagen er den dag i uken som man hviler på og som ikke skal benyttes til arbeid. Den har sitt utspring i skapelses beretningen omtalt i 1 Mosebok kapitel 2 vers 2. «3 Gud velsignet den sjuende dagen og lyste den hellig. For den dagen hvilte Gud etter det verk han hadde gjort da han skapte.»
I henhold til det fjerde bud (se: 2Mos. 20, 8-11) trenger mennesket en hvile hver syvende dag. Denne dagen faller på ulike tidspunkt innenfor de tre religioner som anerkjenner moseloven. Ukens syvende dag er blitt helliggjort av Gud i henhold til dette budet. Den er til minne om at Gud selv hvilte på skapelsesprosessens syvende dag.
I kristendommen betraktes ukens første dag, søndag, som hviledag ettersom man da feirer Jesu oppstandelse, hver søndag er en påskedag.
I jødedommen og for syvendedagsadventister er hviledagen ukens syvende dag, lørdagen. Den kalles for sabbat, og er for deler av jødedommen meget viktig. På sabbaten får man, i henhold til de ortodokse jødene, ikke arbeide, ikke reise over lengre strekninger, ikke lage mat, og en god del andre forbud. Sabbatsmåltidet er ukens gjenkommende festmåltid.
I islam feires hviledagen på fredagen.
Er søndag ukens første eller syvende dag?
Den syvende dagen i uken er lørdag, dette bekreftes ennå av kalendere i mange land, blant annet kalenderen for 2019 i Thailand. I Europa ble det en almanakk - forandring slik at i Norge kom kalenderen for 1973 første gang ut med søndag som syvende dag. Dette opprørte noen av prestene. At man holdt søndag som hviledag ble jo begrunnet med at det var den første dag i uken, og at kirken valgte å feire Jesu oppstandelsesdag. Samuele R. Bacchiocchi (29 January 1938, Rome, Italy – 20 December 2008) ble født like utenfor Vatikanstaten. Som voksen ble han den første protestant som fikk adgang til å studere ved the Pontifical Gregorian University hvor han hadde adgang til de eldste arkiver med originale kilder. Der skrev han doktoravhandlingen "From '''Sabbath to Sunday". Bibelhenvisninger: Apostlenes gjerninger 13, 42 - 44; 15, 21; 16, 13; 17,2; 18, 4.'''
Flikka
Flikka er et sted i Flekkefjord kommune i Agder. Det ligger på en morenerest langs innsjøen Loia, som er forbundet med den innerste delen av Grisefjorden gjennom Løgene, en delvis kunstig kanal basert på det naturlige avløpet. Gårdsnavn er Flikka og Lavoll (Lavold). Navnet Flikka synes å stamme fra et gårdsnavn, norrønt flikkar, en ubestemt flertallsform. Navnet har gitt navn til bynavnet Flekkefjord.
Om stedet
Fjellsidene rundt er bratte, og stiger fra 2 til om lag 400 meter over havet. To større bekker utgjør hovedtilsiget av vann utenom en viss tilstrømning av tidevann. Vannet er derfor lite salt og Loia ofte islagt om vinteren, med godt metertykk is. Dette gjorde at en tok ut is og hadde ishus i strandkanten, mest i tilknytning til sildeårene mot slutten av 1800-tallet, men i bruk inntil 1960-årene. I sin tid var det to butikker og poståpneri på stedet. Annen næring var jordbruk og gartneri.
Før veinettet, var Lavold endestopp for båter. Ferden videre til Øvre Sirdal gikk over Flikkeid og med båt opp Lundevatnet til Sirnes. Der tok en landeveien fatt til Osen ved Sirdalsvannet, og en fem mil lang båttur til Tonstad før en fortsatte på bygdeveier videre.
Flekkefjordbanen går i ei stor steinur over og vest for Flikka. Stoppestedet heter Lavold.
Heidelberger Platz stasjon
Heidelberger Platz stasjon er en undergrunnsstasjon og en S-Bahnstasjon i bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin. S-Bahnstasjonen ble åpnet i 1883 og undergrunnsstasjonen i 1913.
Arbeideravisa
Arbeideravisa kan vise til:
Jack White
Jack White (født John Anthony Gillis 9. juli 1975, Detroit) er kanskje best kjent som vokalist, gitarist og frontfigur i rockbandet The White Stripes og kompisbandet The Raconteurs der han spiller med kamerat Brendan Benson.
Da The White Stripes i 2001 fikk sitt kommersielle gjennombrudd, gikk ryktene om at White og makker Meg White var søsken, senere at de var gift. Duoen valgte å være taus om saken og selv om hjemmesiden til bandet hevdet at de ikke hadde vært gift, gikk et internettmagasin til bunns i saken og fant dokumenter som bekreftet at paret hadde vært gift i perioden 1997–1999.
Oppvekst
Jack White var den yngste av ti søsken og vokste opp i en lavere middelklasse-familie rundt bydelen Mexicantown i Detroit. Alle hans eldre brødre var musikere og spilte i band og musikken kom nærmest inn med morsmelken. I ungdomstiden brukte han all sin tid på musikk og han hevdes å ha vært en musikknerd med få venner, og hadde han en venn, ville de to konstant spille og øve musikk.
Den unge artistspiren var innom flere band før han valgte å satse på The White Stripes i 1997.
The Raconteurs
I 2006 startet Jack White og kameraten Brendan Benson bandet The Raconteurs sammen med to av medlemmene i The Greenhorns. Alle har bakgrunn fra Detroit. Benson og White har begge hatt stor kommersiell suksess og selv om The Greenhorns har gjort det godt, kan de ikke skilte med den samme graden av suksess.
The Greenhorns var oppvarmingsband for The White Stripes på ''Get Behind Me Satan»-turneen.
4. juli 2006 laget The Raconteurs musikkvideo på Dikemark, litt utenfor Oslo. Videoen "hands" inneholder trollmenn, en døveskole for piker, korttriks og trylleformler for å nevne noen ingredienser. Bandmeldemmene måtte under innspillingen prøve seg på tegnspråk. 7 døve jenter og ca. 20 jenter hentet fra et modellbyrå og et cheerleadinglag medvirket. De hørende jentene holdt seg i bakgrunnen og lot som at de var døve ved å bruke noen få, lette tegn. De virkelige døve jentene fra Oslo fikk hovedrollen. The Raconteurs nevnte i et intervju at de ble imponert av de døve jentene, at de hadde en innsikt som bandet ikke ante at de hadde.
De medvirkende døve jentene har senere i intervju fortalt at de merket seg at mange synes det var vanskelig å tro at de kunne kjenne musikken selv om de ikke kunne høre den.
Musikkvideoen ble positivt mottatt. Videoen er regissert av den amerikanske regissøren Ramon Bloomberg og produsert av norske Alex Herron.
Medelpad
Medelpad er et landskap i Norrland i det midtre Sverige. Medelpad grenser i sør til Hälsingland, i vest til Härjedalen, i nordvest til Jämtland og i nord til Ångermanland. Landskapet har 2 600 bevarte fornminner, i bl.a. Kvissle-Nolby-Prästbolet sør for Sundsvall.
Tom Lehrer
Thomas Andrew «Tom» Lehrer (født 9. april 1928 i New York i USA) er en visesanger, komiker og matematiker. Han er mest berømt for sine satiriske pianoviser som han begynte å skrive mens han studerte ved Harvard og fremførte frem til rundt 1960-tallet.
Begynnelsen på karrieren
Lehrer er utdannet matematiker, og fikk sin bachelorgrad allerede da han var 18, og mastergraden året etter. Han satte fortsatt med studier til doktorgraden og arbeidet sporadisk i 16 år, men fullførte aldri. Han hadde imidlertid oppdrag som lærer ved flere universiteter, og var også en tid en forsker ved Los Alamos. Lehrer var i militæret fra 1955 til 1957.
Sangene hans har flere temaer, ofte med noe makabert innhold som i «I Hold Your Hand in Mine» (der det etter hvert viser seg at «your hand» ble kappet av etter at sangeren drepte henne).
Politiske satirer
Selv etter at han trakk seg tilbake fra internasjonale konserter, fortsatte Lehrer å lage viser. Det amerikanske TV-nettverket NBC hadde en ukerevy, «That Was The Week That Was». Lehrer sendte inn flere viser til programmet, og det meste ble brukt. I de tidligere albumene bestod sangene for det meste av humoristiske innslag om mer «uskyldige» temaer, men nå var Lehrers sanger mer satiriske og krasse. Blant sangene finner man «National Brotherhood Week», en gladsang som gjør narr av dobbeltmoralen til folk når det gjelder rasisme og intoleranse; «Send the Marines», en satirisk marsj om den amerikanske utenrikspolitikken som å sende marinesoldater rundt omkring i verden; «Wernher von Braun», en krass kritikk av hvordan USA tok imot den tyske rakettforskeren Wernher von Braun som hadde utviklet V2-raketten; og «The Vatican Rag», en kommentar om den katolske kirkes forsøk på modernisering.
Lehrer ga noen konserter omkring i USA av disse sangene, og et utvalg ble utgitt på Lehrers tredje album That Was The Year That Was.
Tilbaketrekking
Etter utgivelsen av sitt tredje album trakk Lehrer seg mer tilbake. Han var av og til på TV, for det meste i utlandet. Han skrev også noen sanger for barne-TV-serien The Electric Factory på PBS. Lehrer var en politisk liberal, og gikk med på å støtte liberale kandidater på 1970-tallet, men fra 1974 var han borte fra rampelyset. Han fremførte noen sanger i forbindelse med musikalen «Tomfoolery» i London i 1978, som var basert på Lehrers sanger. Men Lehrer deltok ikke i framføringene av selve musikalen. I London fikk Lehrer forklart hvorfor han hadde sluttet å opptre. I 1998 opptrådte Lehrer for siste gang i London, under en forestilling som feiret musikal-produsenten Cameron Mackintosh. Det var Mackintosh som i sin tid hadde produsert Tomfoolery.
Grunnen til Lehrers tilbaketrekking var at han mistet interessen for å skrive sanger og at han heller ville undervise matematikk og musikalsk teater. Han har i flere intervjuer innrømmet at han mislikte oppmerksomhet. Det er en vandrehistorie at Lehrer ga seg med satire i protest mot at Henry Kissinger fikk Nobels fredspris, men Lehrer påpekte i et intervju i 2000 at han hadde gitt seg før dette. Det han hadde sagt var at politisk satire var utdatert da Kissinger ble tidelt prisen. I et intervju i 2003 uttrykte Lehrer bekymring for at satiren og kritikken om Bill Clinton hovedsakelig dreide seg om Clintons forhold til Monica Lewinsky og ikke om temaer som hans motstand mot avskaffelse av landminer.
Tom Lehrer gikk av med pensjon fra Universitetet i California (UCSC) i Santa Cruz i 2001. I intervjuer har han tilstått å ha oppmuntret alle rykter om at han var død. I virkeligheten lever Lehrer i beste velgående, og han forflytter seg mellom vinterkvarteret i California og sommerhuset i Massachusetts. Det er plateselskapet Rhino Records som har rettighetene til Lehrers siste CD-utgivelse i USA. Selskapet har utgitt samlingen «The Remains of Tom Lehrer», som inneholder omtrent alt Lehrer noen gang spilte inn på plate. Utgivelsen kom i 2001, og da stilte Tom Lehrer opp i noen få intervjuer fordi han, som han sa, «hadde noe å selge». Hans foreløpig siste uttalelse kom i februar 2008. Spaltist Gene Weingarten i The Washington Post forsøkte å få et intervju, men det eneste Lehrer ville si offentlig var at han ønsket å stemme på senator Barack Obama som kandidat ved presidentvalget i USA.
Ettermæle
Den kjente amerikanske diskjockeyen Dr. Demento hyllet Lehrer som den beste satirikeren i det 20. århundre. Andre anmeldere har i ettertid også framhevet Lehrers betydning som musikalsk satiriker og komponist.
Tom Lehrer i Norge og i Danmark
I 1967 hadde Tom Lehrer egentlig sluttet å opptre. Hans siste helhetlige konserter fant likevel sted i Bergen, Trondheim og Oslo i Norge og i København i Danmark det året. Den norske journalisten August Mauritzen var blant dem som klarte å overtale Tom Lehrer til å besøke Skandinavia, men svenskene ville ikke invitere ham. Konserten i Oslo 10. september ble tatt opp av NRK. Regissør var Bob Williams og produsent var Erik Diesen. Mauritzen fikk også overtalt Lehrer til å godta en norsk plateutgivelse med noen av sangene. 1967 ble platen ''Tom Lehrer. 12 utvalgte viser'' utgitt på Decca med Sølvi Wang, Ola B. Johannessen og Mauritzen.
Konserten i Falkonercenteret i København 12. september 1967 ble Lehrers siste planlagte og helhetlige konsert foran et betalende publikum.
Gjenbruk
I februar 2008 sendte Tom Lehrer en bekreftet melding til en You Tube-bruker via en tidligere student. Lehrer skrev at han godtok publiseringen av tolv videoklipp fra konserten i Oslo. Senere bekreftet Lehrer dette med en telefaks. Videoopptaket kan være det eneste av en hel konsert med Tom Lehrer som fortsatt eksisterer. Alle Lehrers opptredender på femti- og sekstitallet ble innspilt med en type to tommers videobånd som het Ampex Quadruplex. Disse båndene var så dyre at de ble slettet og gjenbrukt både i Tyskland, England og i USA. I USA opptrådte Tom Lehrer to ganger i programmet «The Tonight Show Starring Johnny Carson», men opptakene ble slettet.
I juli 2008 ble noen av de gjenoppdagede videoopptakene innkjøpt for bruk i TV-serien «Make 'Em Laugh – The Funny Business of America», i USA. Programleder er skuespilleren Billy Crystal. Noen av opptakene ble også kjøpt inn for sending av BBC i England og Zeitsprung Entertainment (for ZDF) i Tyskland.
I slutten av november 2008 hadde mer enn 1,7 millioner mennesker sett de tolv videoene med Tom Lehrer på YouTube.
I 2020 overdro Lehrer opphavsretten til samtlige verker til public domain, slik at de fritt kan gjenbrukes royaltyfritt.
Liste over legendariske skapninger i japansk mytologi
Innen den japanske mytologien finnes det mange legendariske skapninger: {|
Hammeren
Hammeren er et norsk stedsnavn. Navnet er knyttet til stedets geografi, der området gjerne er preget av en hammer, en bratt bergvegg. Hammeren kan også vise til redskapet av samme navn, og ting som er kalt opp etter det.
Hammeren har flere betydninger:
Jokum Finnimann
Gryffindori na Harryjevoj godini Seamus Finnigan Seamus Finnigan Figuren der Harry-Potter-Romane Hogwarts students Seamus Finnigan Seamus Finnigan Seamus Finnigan Studenti di Hogwarts Seamus Finnigan Lijst van Griffoendors Seamus Finnigan Simas Finnigan Luettelo Harry Potter -sarjan sivuhenkilöistä İkincil karakter Gryffindor'lular
Lonely Crowd
Lonely Crowd er et norsk/engelsk psykedeliaband dannet i 1995 av tidligere Vampire State Building-, Holy Toy- og De Press-medlemmer.
Bakgrunn
Bandet fikk platekontrakt med Mega Records etter sin debutkonsert på Polar Music Festival i Tromsø, høsten 1995.
I 1997 turnerte bandet i England som ble omtalt i en dokumentar av NRK. Marius Gengenbach og Stig Jakobsen gikk sammen med de engelske musikerne Floyd Jensen, James Corner og Don Mei.
Sammen turnerte de Europa og England, og ga ut singelen «Get In The Mixer» (2001), under navnet Godlike Genius. Låten var et samarbeid med fotballspilleren og skuespilleren Vinnie Jones, og ble gitt ut for å samle inn penger til AFC Wimbledon, som hadde blitt startet i protest mot at Bjørn Rune Gjelsten flyttet fotballklubben Milton Keynes fra opprinnelsesstedet. Sangen ble også brukt i NRK Brennpunkts dokumentarfilm om Drillos år i klubben, Ånden som gikk (2000).
Floyd Jensen, som hadde diabetes, døde av sukkerslag i 2002. Bandet fikk senere kontrakt med Bergens-labelen Karisma.
Medlemmer
Tidligere medlemmer
Bosnia-Hercegovina under Sommer-OL 1992
Bosnia-Hercegovina under Sommer-OL 1992. Ti sportsutøvere fra Bosnia-Hercegovina deltok i seks sporter under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var første gangen Bosnia-Hercegovina deltok i et sommer-OL. De vant ikke noen medaljer.
Solomon R. Guggenheim Foundation
Solomon R. Guggenheim Foundation er en ikke-kommersiell stiftelse grunnlagt i 1937 av industrimagnaten, kunstsamleren og filantropen Solomon R. Guggenheim og kunstneren Hilla von Rebay. Stiftelsen har etablert flere internasjonale museer i USA og Europa:
Stiftelsen gir stipend til kunstnere. Diane Arbus fikk stipend i 1963, noe som gjorde at hun kunne etablere seg som kunstfotograf.
Syd Barrett
Roger Keith «Syd» Barrett (1946–2006) var en britisk musiker. Han var en av grunnleggerne av det britiske rockebandet Pink Floyd. Han var bandets første frontfigur, som låtskriver, gitarist og hovedvokalist. Selv om hans musikkarrière var kort på grunn av psykiske problemer og utstrakt misbruk av det psykedeliske stoffet LSD, har hans påvirkning på artister fra 1960-tallet og senere generasjoner vært meget stor. Hans bandkollegers senere suksess og hans mystiske forsvinning fra rampelyset har bidratt til at det i starten av det 21. århundre fortsatt er en meget stor interesse rundt Barrett.
Syd Barrett vokste opp i et hjem hvor hans talent for musikk og maling ble oppmuntret. Han oppdaget tidlig rock, men jazz var på denne tiden den mest toneangivende musikksjangeren og tenåringsguttene snek seg inn på den lokale jazzklubben, hvor båndene til kretsen rundt Pink Floyd ble knyttet. Sammen med skolekameraten David Gilmour brukte han all ledig tid på skole og fritid til å øve på gitar. Da han i tenårene sammen med Gilmour besøkte en konsert med Bob Dylan var Syd Barrett som besatt. Han gikk hjem og skrev en låt som ble innspilt i 1970 som «Bob Dylan Blues», men som først ble utgitt på samlealbumet The Best of Syd Barrett: Wouldn't You Miss Me? i 2001.
Bakgrunn
Roger Keith («Syd») Barrett ble født 6. januar 1946 i Cambridge, England, Storbritannia. Tilnavnet Syd fikk han i tenårene etter jazztrommeslageren Sid Barrett som spilte på en pub i nærheten. Selv likte han ikke tilnavnet og brukte det sjelden. Foreldrene var Winifried (født Flack) og Arthur Max Barrett, og Syd var det fjerde av deres fem barn. Syd Barrett hadde et livlig og tiltrekkende vesen. Faren Arthur var medlem av Cambridge Philharmonic Society og Syd arvet trolig farens kunstneriske talent og interesse for musikk. Faren døde 52 år gammel mens Syd var i tenårene. Syd begynte på Morley Memorial Junior School der Mary Waters, mor til Roger Waters, var lærer og krigsenke som oppdro to sønner alene. Syd Barrett anstrengte seg ikke på skolen og brydde seg stort sett bare om kunstfagene. Storm Thorgerson, som senere designet Pink Floyds kjente plateomslag, gikk på Cambridge High School et klassetrinn over Syd Barrett. Han fikk tidlig i tenårene interesse for musikk og foreldrene kjøpte en gitar da han var 14 år. Sammen med venner lyttet han til plater med The Shadows og Buddy Holly og forsøkte å spille med på gitar. Han ble kjent med David Gilmour som bodde like ved og de øvde på gitar sammen. Gilmour var en teknisk mye dyktigere gitarist enn Barrett. Barrett likte blant andre jazztrompetisten Miles Davis, som få av hans samtidige hadde hørt om, og var betatt av «Love Me Do» med det ferske bandet The Beatles. Syd Barrett hadde hørt den da ukjente amerikanske sangeren «Bob Die Lon» og lett forgjeves i de lokale platebutikkene etter det som Barrett senere fikk vite var Bob Dylan. I 1963 var Barrett på konsert med Dylan under Dylans første turne i Storbritannia. Barrett hadde hørt om det nye rythm & blues-bandet Rolling Stones var på konsert i 1963 da bandet opptrådte i et lite lokale i en småby i Cambridgeshire. Barrett kom der i prat med Mick Jagger og Bill Wyman. Bob Klose gikk på samme high school som Barrett.
Mørkredsel
Mørkredsel, også kalt achluofobi, er en abnorm og vedvarende frykt for mørket. Folk som er mørkredde opplever frykten selv om de rasjonelt forstår at mørket ikke utgjør noen trussel.
Syd Barrett
Bakgrunn
Roger Waters og Syd Barrett gikk begge på Cambridge High School for gutter (David Gilmour gikk også der). Etter Cambridge begynte den ekstentriske og lovende kunststudenten Barrett i 1964 på Camberwell School of Art i London, et populært sted for vordende popstjerner på 1960-tallet. Barrett drev litt med oljemaleri før han ble mer opptatt av å spille musikk. Gilmour var i London på den tiden og hjalp Barrett med gitarspillingen. Waters reiste til London og begynte på Regent Street Polytechnic School (senere del av University of Westminster) for å studere arkitektur. Der møtte Waters Nick Mason og Richard Wright. Wright var allerede en allsidig musiker på blant annet piano, harmonium, cembalo og cello. Waters, Mason og Wright etablerte bandet Sigma 6 som ikke fikk platekontrakt. Waters spilte gitar og Mason på trommer, og Richard Wright som til å begynne spilte stort sett blåseinstrumenter. Clive Metcalfe, Keith Noble og Juliette Gale (som senere ble gift med Richard Wright) ble med i bandet kort tid etter. Metcalfe spilte bassgitar og Keith Noble og Juliette Gale sang. Syd Barrett og Bob Klose erstattet Metcalfe, Noble og Gale. Barrett og Klose hadde gått på skolen sammen og begge kom til London sommeren 1964. Klose var en lovende jazzgitarist i Cambridge-bandet Blues Anonymous og ble på den tiden regnet som den beste musikeren. Waters bodde i Stanhope Gardens ved Highgate, der Mason og Wright hadde bodd tidligere (fra 1963). Mason flyttet i 1964 midlertidig hjem til foreldrene og Wright hadde giftet seg med Juliette Gale. Bob Klose, Barrett og Dave Gilbert flyttet i 1964 inn, og Waters og Barrett delte rom.
Mørkredsel
Mørkredsel er for det meste assosiert med barn.
Syd Barrett
Bakgrunn
Klose, Waters og Barrett dannet et lite band og ble oppmuntret av husverten Mike Leonard. Bandet kalte seg blant annet «Leonard's Lodgers». Wright (på piano) sluttet seg til etter noen måneder og senere fikk de inn den militære flyteknikeren Chris Dennis (en bekjent fra Cambridge) som vokalist. Barrett hadde et par plater med bluesmusikerne Pink Anderson og Floyd Council fra Georgia, USA, og laget av dette bandenamnet «Pink Floyd» som de malte på hjulebuen på en Bedford kassebil kjøpt med studielån. Kassebilen brukte de på turne på 1960-tallet. Bandet hadde i 1964 noen opptredener i studentforeninger og klubber i London. Chris Dennis ble utstasjonert i Midtøsten i januar 1965. I 1964-1965 var bandet bare en hobby for Waters, Mason, Wright og Klose som ville fullføre studiene mens Barrett var opptatt av malerkunst. Kunstlæreren mente at Barrett hadde et betydelig talent, mens Barrett etterhvert ble mer opptatt av musikk.
Mørkredsel
Mørkredsel kan ofte – som mange andre fobier – kureres ved hjelp av kognitiv terapi.
Syd Barrett
Bakgrunn
Sommeren 1965 var Barrett og Gilmour i St. Tropez på den franske rivieraen og ble kortvarig anholdt og forhørt av politiet da de forsøkte å tjene penger som gatemusikanter. Barrett begynte å røyke marihuana i tenårene og prøvde LSD første gang 19 år gammel (og heroin da han var 20 år). LSD var Barrets foretrukne narotika. Barretts andre studieår på Camberwell fortsatt bandet omtrent som før og var usikre på navnevalget: Det kalte seg av og til «The Pink Floyd Sound» og i november ved et privat arrangement hjemme i Cambridge (i anledning at Storm Thorgersons kjæreste Libby fylte 21 år) kalte de seg «The T-Set». David Gilmours band Jokers Wild og den unge, nokså ukjente Paul Simon opptrådte også, til dels sammen med Gilmour. Arrangementet ble en kulturkollisjon mellom Libbys foreldre, som hadde betalte for tilstelningen og stilte i selskapskjole og dress, og hippieaktige studenter som spilte høy musikk. Libbys far tilbød Thorgerson en sjekk for å holde seg unna datteren.
Sent i 1965 holdt bandet seg til navnet «Pink Floyd» og Barretts eksperimentelle ideer begynte å påvirke musikken. Bandet gikk på denne tiden fra primært å spille coverversjoner av rythm & blues til å spille mer av sin egen særpregede musikk.
Pink Floyd
Etter at Nick Mason, Roger Waters og Richard Wright i et års tid hadde mislyktes med å starte et levedyktig band, kom de tre i kontakt med Syd Barrett og gitaristen Bob Klose i 1965. Barrett hadde på dette tidspunktet flyttet til London for å begynne på kunstcollege, og videreutvikle sine evner som maler. Barrett gav bandet navnet «The Pink Floyd Sound» etter de to amerikanske bluesartistene Pink Anderson og Floyd Council. Barrett skrev de fleste av bandets låter, men det var først da Bob Klose mot slutten av 1965 forlot bandet, som nå bare het «The Pink Floyd», at Barrett også ble sologitarist. Etter hvert ble også «The» sløyfet fra bandnavnet. Pink Floyd ble i løpet av kort tid et stort navn på mange av Londons undergrunnsscener og etter at de fikk kontakt med managerne Peter Jenner og Andrew King, fikk Pink Floyd platekontrakt med EMI-selskapet Harvest. Barrett skrev låtene til bandets to første singler, «Arnold Layne» og «See Emily Play» ,som kom på henholdsvis 20. og 6.-plass på de britiske singlelistene. Bandet debuterte i februar 1966 på The Marquee Club i Soho, London, ved et arrangement som ble kalt The Spontanous Underground. Flere artister hvor Pink Floyd var de mest oppsiktsvekkende blant annet ved å spille Chuck Berry-låter på høyt volum og med feedback. Peter Jenner (født 1943) var blant de forbløffede tilhørerne. Jenner sporet opp bandet i studentkollektivet deres og ble overrasket over hvor amatørmessig alt var (ingen kontrakter, ingen agent og skrøpelig utstyr). Ifølge Jenner var bandet på dette tidspunktet i ferd med å gå i oppløsning på grunn dårlig stemning og få konserter. Sammen med Andrew King tok Jenner over administrasjonen av bandet. I oktober 1966 spilte bandet på The Roundhouse i bydelen Camden for rundt 2500 tilhørere, deres største publikum til da.Paul McCartney (lett forkledd for ikke å bli gjenkjent) og Jane Asher var blant tilhørerne. En musikkjournalist som senere hørte Pink Floyd på UFO-klubben syntes det hele bare var støy og fasongløs musikk helt uten rythm&blues. Barrett eksperimenterte med gitar og ekkomaskiner mens de disiplinerte Mason og Waters slet med å holde følge. UFO-klubben ble stedet der Pink Floyd utviklet og etablert seg. Pete Townshend fortalte at han var fascinert av Barrets arbeid, blant annet Barrets gitarteknikk, og fikk Eric Clapton med til UFO. Townshend antok at uten den disiplinerte Waters ville Barrett knapt nok ha kommet seg på konsertscenen. Townshend beskrev Barrett som en tragisk figur.
Barretts store narkotikamisbruk var tydelig og 1967 brukte han store mengder LSD. Alle i Pink Floyd røykte marihuana. Waters ville forby narkotika fra lydstudio og skal ha tatt røyk fra Barrett i studio. Barrett var en entusiastisk talsmann for LSD. Mason, Wright og Waters prøvde trolig også LSD, men brukte helst alkohol. Jenner og King solgte utgivelsen av debutsingelen «Arnold Layne» til høystbydende. Singelen ble gitt ut av EMI 11. mars 1967 og vakte oppsikt blant annet for den dristige teksten om «Arnold» som liker å bruker kvinneklær. New Musical Express skrev: «Off-beat weird lyric and blockbusting sound. Great organ works, twangs and spine chilling build. With all their publicity this could well be a hit.» Pink Floyd opptrådt 6. april 1967 på Top of the Pops og de holdt straks konserter i Salisbury, Belfast (fraktet med charterfly), Bath, Newcastle og Brighton. På denne tiden var Barrett bandets drivkraft og skrev mesteparten av musikken. Waters skrev helst tekst og Wright kunne lage melodier. Barrett var tidlig ute med kreativ bruk av Binson Echorec som var en type ekkomaskin tatt i bruk av mange musikere.
Han skrev 8 av 11 låter alene, og bidro sammen med resten av bandmedlemmene på ytterligere to til Pink Floyds debutalbum The Piper at the Gates of Dawn som ble utgitt i 1967. Albumet blir den dag i dag regnet som en milepæl innen psykedelisk musikk. Men allerede på denne tiden var det klart at suksessen var i ferd med å bli for mye for Syd Barrett. På konserter kunne hans utilregnelige oppførsel føre til at det nesten var umulig for bandet å opptre. På en konsert sto Barrett og stirret tomt ut i luften mens han spilte samme akkord hele tiden. Etterhvert fikk Pink Floyds trommeslager Nick Mason hentet inn Barretts gamle venn fra Cambridge, David Gilmour, som det femte medlemmet. Først var det meningen at Gilmour skulle fylle inn for Barrett under konsertene. Etter en stund sluttet Pink Floyd å ta med Barrett på konserter, men de håpet fremdeles at han kunne bidra som låtskriver på albumene. Likevel skrev han sangen «Jugband Blues» til Pink Floyds neste album A Saucerful of Secrets samtidig som han spilte på noen av de andre låtene. Bandet spilte også inn «Vegetable Man» og «Scream Thy Last Scream» til albumet, men disse ble utelatt på grunn av de dystre tekstene. Barrett hadde også en skisse til en fjerde sang til A Saucerful of Secrets, men da bandet skulle øve inn «Have You Got It Yet» endret han tekst og melodi hver gang de kom til refrenget. Dette var det som fikk begeret til å renne over for de andre bandmedlemmene, har Roger Waters senere fortalt.
Solokarriere
De andre bandmedlemmene glemte aldri Syd Barrett, og da han skulle lage sitt første soloalbum The Madcap Laughs var David Gilmour produsent, med god hjelp fra Roger Waters, under siste del av innspillingen. Også Malcolm Jones og Peter Jenner bidro som produsenter på et album der innspillingene startet i slutten av 1968. Det ble først utgitt i januar 1970 og nådde en 40.-plass på de britiske hitlistene etter generelt gode anmeldelser. Tekstene på albumet bekrefter Barretts fascinasjon for en drømmende verden med et figurgalleri som få andre kunne ha kommet opp med. Allerede i februar samme år startet innspillingen av det andre soloalbummet som rett og slett fikk navnet Barrett. Gilmour var igjen produsent, denne gang sammen med Richard Wright. Gilmour har senere fått kritikk for måten han produserte albumene på, fordi han tok vare på flere ubrukelige opptak av Barrett. Disse har i re-mastrede versjoner blitt utgitt i offisielle versjoner, og mange mener at Barrett blir hengt ut istedenfor at intensjonen om å gi en mer autentisk opplevelse av opptakene blir oppfylt. Barrett som ble utgitt i november 1970 klarte i motsetning til forgjengeren ikke å nå opp på albumlistene i Storbritannia. Deprimert av dette og sin generelle tilstand, flyttet Barrett hjem til sin mor i Cambridge. Han forsøkte en kort periode å komme tilbake som musiker i bandet Stars i 1972 og gjorde noen spede opptak til et soloalbum i 1974. Gjennom 70-tallet bodde han periodevis i et leilighetskompleks i London, men etter 1981 flyttet han for godt hjem til sin mor i Cambridge.
Senere år
De siste 30 årene brukte Barrett stort sett tiden på å male, mens han levde et enkelt liv. Han elsket også å stelle i hagen. Han brukte utelukkende sitt fødenavn: Roger Keith Barrett. På grunn av Pink Floyds globale suksess, og inntektene fra royalties, led ikke Barrett noen økonomisk nød. Hans søster, som hadde best kontakt med ham på hans eldre dager, var blant familiemedlemmene som ba om at offentligheten respekterte hans ønske om å få gå videre med livet sitt i fred. Det skjedde riktignok bare i liten grad. Stadig vekk forsøkte media og fans å komme i kontakt med Barrett, men de ble i de aller fleste tilfellene avvist. Video filmet i skjul blant buskene rundt hjemmet hans og mens han tok sine daglige turer for å kjøpe aviser ble solgt på internett. Så sent som i forkant av Live 8-konserten ble det publisert ferske bilder av Barrett i britiske aviser, tatt på gaten i Cambridge.
Pink Floyd
Det er neppe noen andre som har vært mer påvirket av Syd Barrett enn de gamle bandkameratene i Pink Floyd. Albumet Wish You Were Here er i stor grad en hyllest av Syd Barrett, spesielt gjennom tittelsporet og på «Shine On You Crazy Diamond», der de første bokstavene i de første, tredje og femte ordet kanskje ikke er noen tilfeldighet. Det som derimot var en tilfeldighet, var vedkommende som dukket uanmeldt opp under innspillingene av låten i Abbey Road Studios 5. juni 1975: Syd Barrett. Men den overvektige mannen med det glattbarberte hodet som gikk og bar på en tannbørste var ikke lett å kjenne igjen, selv for tidligere nære venner. Roger Waters og Richard Wright var de som først så hvem han var. David Gilmour var i ferd med synge bakgrunnsvokalen på «Shine On...», og har fortalt at de fikk sjokk av opplevelsen. Syd Barrett hadde kommet for å fortelle at han var klar for å slutte seg til gruppen igjen. Men det var et tilbud som selv ikke han tok alvorlig. Han forlot innspillingsstudioet. Det var siste gang hans forhenværende bandkolleger så ham. Roger Waters har i senere intervjuer ikke lagt skjul på at han gråt etter denne opplevelsen.
Også på Pink Floyds dobbeltalbum The Wall er hovedpersonen Pink delvis basert på Syd Barretts skjebne. Da David Gilmour holdt en halvakustisk konsert i 2001 fremførte han «Terrapin» fra Barretts soloalbum The Madcap Laughs. Da han fulgte opp med en miniturné i 2002 spilte han en jazzinspirert versjon av «Dominoes» fra Barrett. Da et gjenforent Pink Floyd spilte under Live 8 2. juli 2005 i London sa Roger Waters under introen av «Wish You Were Here»: – Vi gjør dette for de som ikke kunne være tilstede her i kveld, og selvsagt spesielt for Syd.
Cover
Flere artister har gjort coverversjoner av Syd Barrett-låter de siste-årene, som R.E.M. David Bowie, The Jesus and Mary Chain, Robert Smith (fra The Cure), The Smashing Pumpkins, Julian Cope, My Bloody Valentine, Captain Sensible (fra The Damned) og Robyn Hitchcock. Disse og flere andre artister har ikke lagt skjul for sin fascinasjon og beundring for Syd Barrett. Skuespilleren Johnny Depp sa i 2005 at han har planer om å lage en film som tar utgangspunkt i Syd Barretts liv.
Død
Fredag 7. juli 2006 døde Roger Keith Barrett i all stillhet i i Cambridgeshire i Storbritannia. Først fire dager senere ble meldingen om dødsfallet offentliggjort verden over. Barrett hadde i mange år slitt med sviktende helse grunnet en diabetes 2 han ikke pleiet ordentlig, men dødsårsaken var kreft i bukspyttkjertelen, noe som ble diagnostisert for sent for behandling i mai 2006. Begravelsen fant sted i det private rom – helt i henhold til hvordan han hadde levd den siste halvdelen av sitt liv.
Musikkterapi
Musikkterapi er et fagområde som beskriver sammenhenger mellom musikk og helse på en systematisk og vitenskapelig måte. En person som jobber med musikkterapi kalles musikkterapeut.
Musikkterapeuter kan eksempelvis arbeide med psykisk utviklingshemmede, med demensrammede eldre, med psykiatriske pasienter, eller med kreftsyke barn.
Musikkterapi er en profesjonsutdanning på masternivå. I  Norge  kan man studere musikkterapi både ved   Universitetet i Bergen   og Norges musikkhøgskole. På Griegakademiet ved Universitetet i Bergen tilbys utdanningen som en 5-årig integrert master i musikkterapi. Ved Norges musikkhøgskole finnes et tilbud om årsstudium og 2-årig master, som bygger på en relevant grunnutdanning.
Det finnes en egen norsk interesseforening for musikkterapi, Norsk Forening For Musikkterapi, som blant annet gir ut tidsskriftet Musikkterapi.
Ved Norges musikkhøgskole finnes det et eget forsknings og fagutviklingssenter for musikkterapi og helsefremmende bruk av musikk som heter Senter for Musikk og helse. Tilsvarende driver Universitetet i Bergen og Uni Research forskningssenteret Griegakademiets senter for musikkterapiforskning (GAMUT). GAMUT gir også ut to internasjonale tidsskrift, Nordic Journal of Music Therapy på papir og det nettbaserte Voices: A World Forum for Music Therapy.
Musikkterapiens historie
Musikkterapien er som et moderne vitenskapelig felt en forholdsvis ny disiplin, og kan fremdeles sies å være i en oppbygningsfase. Men det å benytte musikk til terapeutiske eller helsefremmende formål er ikke noe nytt, men noe som har vært vanlig helt tilbake til antikken, og trolig så lenge musikk har eksistert. I det gamle testamentet fortelles det for eksempel i 1.Samuels bok kap. 16 vers 14-23 at kong Saul kaller til seg den unge David for at han skal spille på harpe. Dette lindrer angsten som Saul får hver gang Gud sender en ond ånd over han som straff for hans ulydighet.
En annen svært gammel referanse til musikkterapi finner vi i avhandlingen ”Intellektets betydninger” hos den muslimske filosofen og vitenskapsmannen al-Farabi (872-950 e.k) kjent som ”Alpharabius” i Europa. I en del av denne avhandlingen diskuterer han de terapeutiske effektene av musikk på sjelen
Hva gjør musikkterapeuten?
Musikkterapeutens arbeid består i ved hjelp av musikkaktiviteter å tilrettelegge forholdene slik at den enkelte klient får mulighet til å utvikle sine ressurser. Musikkterapeuten gjør i sitt arbeid bruk av musikk for eksempel gjennom improvisasjon, låtskriving, tekster, musikk og bilder, utøvende musikk, og læring gjennom musikk. Musikkterapien er ofte en del av en tverrfaglig behandling og forutsetter planlegging, løpende evaluering og oppfølging. Musikken brukes som et medium for samhandling, kommunikasjon og utvikling. I musikkterapi vil man delta aktivt i musikalsk samhandling som improvisasjon, sang og samspill, sangskriving, musikklytting eller andre kreative uttrykk.
Musikkterapi kan:
Musikkterapeuter i Norge jobber innen ulike fagfelt, blant annet i kulturskolen, psykisk helsevern, sykehus, poliklinikker, barnehager, skoler, barnevernet, eldresentre, sykehjem, hospice for døende, fengsler og privat praksis.
Musikkterapi på skoler eller andre pedagogiske sammenhenger
Musikkterapeuter har ulike typer musikkilbud i barnehage, grunn- eller videregående skole, voksenopplæring samt ulike spesialskoler. Her kan arbeide bestå i tilrettelagt musikkopplæring/musikktilbud individuelt og/eller i stor eller liten gruppe for mennesker med ulike lærevansker, sosiale og emosjonelle vansker, autisme og/eller utviklingshemming. Tilbudet gis etter pedagogisk/psykologisk utredning av eleven og tverrfaglige vurderinger. Musikkterapeuter gir også veiledning til andre ansatte som ønsker å bruke musikk innen sine fagområder.
Musikkterapi i eldreomsorg
Musikkterapeuter i Norge arbeider med ulike grupper av eldre, i forskjellige typer institusjoner. Enkelte er tilknyttet sykehjem, bo – og behandlingssentre, rehabiliteringssentre m.v. i 1.linjetjenesten, mens andre er tilknyttet sykehus og alderspsykiatriske avdelinger i spesialisthelsetjenesten. Målgrupper kan være demensrammede, hjerneslagrammede, Parkinsonrammede eller andre som sliter med somatiske eller psykiske lidelser.
Musikkterapeuter arbeider i ulike typer stillinger og med ulike stillingsstørrelser. Det vil derfor variere om man arbeider mest med grupper eller individuelt. Mange arbeider også med opplæring og veiledning av annet personell i forhold til bevisst bruk av musikk. Noen har utstrakt samarbeid med annet personell i forbindelse med kulturarrangementer ved institusjonen.
Musikkterapi i psykisk helsevern
Musikkterapeuter arbeider i dag på alle nivåer innenfor psykisk helsevern – i spesialisthelsetjenesten og i kommunehelsetjenesten – samt ved kulturinstitusjoner og omsorgssentre. Arbeidet bygger på en humanistisk tradisjon, og har hovedsakelig en ressursorientert tilnærming. Musikkterapeuten kan arbeide både med grupper og individuelt. I tillegg kan musikkterapeuten jobbe med institusjonsmiljøet og være samfunnsorientert, gjennom å legge til rette for integrering i det lokale musikktilbud. Mange musikkterapeuter jobber i også i tverrfaglig team.
Nyere forskning viser at musikkterapi gitt til personer med schizofreni eller schizofrenilignende lidelser gir signifikant positiv effekt på sykdommen som helhet og reduserer negative symptomer.
Inkludert i nasjonale retningslinjer
Helsedirektoratets nasjonale faglige retningslinjer for utredning, behandling og oppfølging av psykoselidelser anbefaler bruk av musikkterapi: «Musikkterapi fremmer tilfriskning, og behandlingen bør starte i en så tidlig fase som mulig med henblikk på å redusere negative symptomer. Behandlingen må utføres av terapeuter med godkjent utdanning innen musikkterapi.»
Musikkterapi er gitt høyeste gradering og kunnskapsgrunnlaget for behandlingen er vurdert til høyeste evidensnivå.
Musikkterapi på barneavdelinger på sykehus
Det arbeider i dag musikkterapeuter på alle barne—avdelingene rundt på Universitetssykehusene i Norge. Arbeidet bygger på en økologisk orientering hvor barnet, pårørende, personale og miljøet hjemme innvirker og kan delta aktivt. Musikkterapeuten tilrettelegger for erfaringer gjennom enetimer, grupper, hele miljøet på avdelingen og i kontakt med hjemmemiljøet til barnet og familien.