cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polycystisk ovariesyndrom
Etiologi og patogenese
Det er ekstremt viktig å forstå hvordan syndromet er assosiert med nedsatt skjoldbruskkjertelaktivitet (hyperfunksjon i første halvdel av livet, hypofunksjon i andre halvdel av livet, Hashimotos tyreoiditt). En betydelig andel av pasientene viser symptomer på begge sykdommene. Samtidig lar kunnskap om autoimmune lidelser i skjoldbruskkjertelen oss gjette om årsakene til sykdommen og kontrollere forløpet, i motsetning til situasjonen med syndromet. Takket være en større grad av energi og lyst hos pasientene med Hashimotos tyreoiditt verden over, har pasienter med autoimmun skjoldbruskkjertelsykdom og de som er klar over det (selv i fravær av testverdier) lært å behandle denne tilstanden med spesifikk ernæring iht. Hashimoto-protokollen. Vanlig på listen over matvarer som er ekskludert fra konsum er disakkarider og polysakkarider (sukrose, laktose, galalaktose, maltose, fruktose, raffinose, cellobiose og andre). For bearbeiding av disakkarider og polysakkarider i tynntarmen må visse enzymer produseres. Ved fravær eller utilstrekkelig produksjon oppstår det forhold som kan kompenserende forårsake utbrudd av økt insulinproduksjon, som igjen kan være årsaken til utviklingen av syndromet. Problemet med karbohydratintoleranse på grunn av mangel på tilstrekkelig gjæring ser ut til å være aktuelt over hele verden og spesielt i den delen hvor graden av matforedling og raffinering er høy. Slike begreper som tynntarm, tynntarmsgjæring, malabsorpsjon, lymfatisk flyt, rus med ubearbeidet mat, immunrespons - er på samme rad og bør være et enkelt studieemne. Det er å håpe at den videre utviklingen av tarmforskningen, som startet innen medisin ganske nylig, vil føre til nye oppdagelser av årsakene til en rekke sykdommer av generell metabolsk natur.
I patogenesen av polycystiske ovarier legges det også vekt på brudd på den regulerende hypotalamus-hypofysen: overdreven utskillelse av LH, unormalt økt LH /FSH-forhold, økt “opioiderg”  og redusert dopaminerg tone   i systemet hypotalamus-hypofysen. Tilstanden kan forverres og vanskeligere å svare på behandling i nærvær av samtidig hyperprolaktinemi, subklinisk eller klinisk alvorlig skjoldbruskinsuffisiens. Slike kombinasjoner forekommer mye oftere hos disse kvinnene enn i befolkningen generelt, noe som kan indikere den polyendokrine eller polyetiologiske karakteren til Stein-Leventhal syndrom.
Noen forskere legger vekt på det økte nivået av prostaglandiner og andre inflammatoriske mediatorer i tecalvevet i eggstokkene og i follikulærvæsken hos pasienter med polycystiske eggstokker, og mener at i patogenesen av polycystisk ovariesyndrom, ble "kald", aseptisk betennelse i eggstokkvevet overført betennelsessykdommer i det kvinnelige kjønnsområdet eller autoimmune mekanismer. Det er kjent at introduksjonen av prostaglandin E1 i eggstokken eller i karet som fører det, forårsaker en signifikant økning i utskillelsen av androgener og østrogener av theca-vevet i eggstokken i laboratorierotter.
Forløperen til acetylkolin i den kjemiske overføringskjeden av nerveimpulser er kolin. Kolin påvirker karbohydratmetabolismen ved å regulere insulinnivået i kroppen.
Kolin er et hepatisk beskyttende og lipotropisk middel. I kombinasjon med lecitin fremmer det transport og metabolisme av fett i leveren. Mangel på kolin i mat fører til avsetning av fett i leveren og forstyrrelse av metabolske prosesser. Under forholdene til PCOS brukes kolin, sammen med inositol, med hell for å korrigere pasientenes tilstand.
Enzymer er til stede i alle levende celler og bidrar til transformasjonen av noen stoffer til andre. Enzymer fungerer som katalysatorer i nesten alle biokjemiske reaksjoner som forekommer i levende organismer. De spiller en viktig rolle i alle livsprosesser, styrer og regulerer kroppens metabolisme.
Som alle katalysatorer akselererer enzymer både reaksjoner fremover og revers, og reduserer aktiveringsenergien i prosessen. I dette tilfellet skifter ikke den kjemiske likevekten verken fremover eller i motsatt retning. Et særegent trekk ved enzymer i sammenligning med ikke-proteinkatalysatorer er deres høye spesifisitet - konstanten for binding av noen substrater til protein kan nå 10-10 mol / L eller mindre. Hvert enzymmolekyl er i stand til å utføre fra flere tusen til flere millioner "operasjoner" per sekund.
Forbindelsen mellom enzymer og arvelige metabolske sykdommer ble først etablert av A. Garrod i 1910. Garrod kalte sykdommer assosiert med enzymdefekter for "medfødte metabolske feil."
Hvis det er en mutasjon i genet som koder for et bestemt enzym, kan aminosyresekvensen til enzymet endres. Videre, som et resultat av de fleste av mutasjonene, reduseres dens katalytiske aktivitet eller forsvinner helt. Hvis kroppen mottar to slike mutante gener (ett fra hver av foreldrene), stopper den kjemiske reaksjonen som dette enzymet katalyserer, i kroppen.
Den familiære aggregeringen av PCOS-fenotyper og tilhørende metabolske og reproduktive abnormiteter har lenge vært notert. Mens gruppering av tilfeller i familier sterkt støtter rollen som genetiske faktorer i utviklingen av PCOS, understreker heterogeniteten av fenotypiske egenskaper i forskjellige familier og til og med i samme familie viktigheten av miljøbidraget. PCOS ser ut til å være en kompleks funksjon, og det nøyaktige arvemønsteret er ennå ikke fullstendig forklart.
Behandling
Historisk sett besto de aller første forsøkene på å behandle polycystisk ovariesyndrom av kirurgisk inngrep - dekapsulering av eggstokkene eller deres delvis reseksjon med fjerning av de mest cystiske vevsstedene, eller eksisjon av eggstokkens seng (ovarie kile reseksjon), eller nøye påføring av diatermi (oppvarming) av eggstokkene. I noen tilfeller var slike operasjoner vellykkede og gjorde det mulig å gjenopprette kvinnens fruktbarhet, samt å oppnå en kraftig reduksjon i utskillelsen av androgener fra eggstokkene, normalisering av menstruasjonssyklusen, etc. Imidlertid er kirurgi ikke alltid mulig, og ikke alltid vellykket. I tillegg er komplikasjoner mulig, for eksempel dannelse av vedheft. Derfor lette eksperter etter konservative, ikke-kirurgiske behandlinger for polycystisk ovariesykdom.
Tradisjonell konservativ behandling besto av å foreskrive antiandrogener, østrogener, progestiner med antiandrogen aktivitet, eller deres kombinasjon (for eksempel i form av prevensjonspiller som Diane-35). Slik behandling tillot vanligvis å normalisere menstruasjonssyklusen, men hadde utilstrekkelig effektivitet i forhold til hudmanifestasjoner (kvise, hudfett, androgenavhengig alopecia), tillot ikke å gjenopprette eggløsning og fruktbarhet, og eliminerte ikke årsakene til polycystisk ovariesykdom (forstyrrelser av insulinsekresjon og insulinfølsomhet). vev, funksjoner i hypothalamus-hypofyseaksen, etc.). Videre ble behandling med østrogener, gestagener og antiandrogener ofte ledsaget av en ytterligere økning i pasientens vekt, forverring av eksisterende problemer med karbohydratmetabolisme og skjoldbruskkjertelen, hyperprolaktinemi, depresjon.
Det neste forsøket på å forbedre metodene for behandling av polycystisk ovariesyndrom ble utført med utseendet i arsenalet av leger av anti-østrogen medisiner - clostilbegit (clomiphene citrate) og tamoxifen. Bruk av klomifencitrat eller tamoksifen midt i syklusen tillot i omtrent 30% av tilfellene å lykkes med å indusere eggløsning, gjenopprette fruktbarhet hos kvinner og oppnå en stabil ovulatorisk menstruasjonssyklus uten bruk av eksogene hormoner (østrogener, progestiner og antiandrogener). Effekten av clostilbegit og tamoxifen i forhold til andre symptomer på polycystisk ovariesykdom, spesielt manifestasjoner av hyperandrogenisme, var imidlertid begrenset. Effektiviteten av kombinasjonsbehandling (østrogener og progestiner eller antiandrogener i syklusen, clostilbegit eller tamoxifen i midten av syklusen) var høyere, men også utilstrekkelig.
Forsøk på å forbedre effektiviteten av behandlingen av kvinner med polycystisk ovariesyndrom ved å korrigere pålitelig eksisterende eller mistenkt samtidig endokrine lidelser (korreksjon av samtidig hyperprolaktinemi med bromokriptin, samtidig subklinisk skjoldbruskkjertelinsuffisiens ved å foreskrive skjoldbruskkjertelhormoner, undertrykkelse av binyre hypersekresjon av androgener ved å foreskrive små doser av deksametason) var individuell og ikke konstant nok og forutsigbar.
Virkelige skift i effektiviteten av behandlingen av polycystisk ovariesykdom skjedde når det var mulig å trenge dypere inn i forståelsen av patogenesen av polycystisk eggstokk, og da de begynte å feste den viktigste i utviklingen av denne tilstanden til hypersekresjon av insulin og patologisk insulinresistens hos vev med intakt insulinfølsomhet i eggstokkene. Siden den tid har medisiner som normaliserer vevsfølsomhet overfor insulin og redusert insulinsekresjon - metformin, glitazoner (pioglitazon, rosiglitazon) - blitt mye brukt som førstelinjemedisiner for behandling av polycystisk ovariesykdom. Denne tilnærmingen viste seg å være veldig vellykket - hos 80% av kvinnene med polycystiske eggstokker på monoterapi med metformin eller en av glitazonene, ble eggløsningen spontant gjenopprettet, menstruasjonssyklusen normalisert, utskillelsen av androgener fra eggstokkene redusert og symptomene på hyperandrogenisme forsvant eller reduserte, kroppsvekt redusert, karbohydratmetabolismen ble normalisert og mental tilstand forbedret. De fleste av disse kvinnene klarte da å føde og føde sunne barn.
Edmonton Opera
Edmonton Opera er et profesjonelt operakompani i Edmonton i Alberta i Canada. Oppsetningene finner sted i Northern Alberta Jubilee Auditorium. Kompaniet har siden 1997 sine kontorer og lokaler for øvelser, rekvisitter og garderobe i Winspear Centre som befinner seg i sentrum av Edmonton. Det ble grunnlagt som Edmonton Professional Opera Association i 1963, og hadde sin urpremiere i sesongen 1963/64 med oppsetningene Madama Butterfly i oktober, og Cavalleria rusticana og Pagliacci i april. Kompaniet skiftet navn til Edmonton Opera Association i 1966.
Edmonton Opera akkompagneres jevnlig av Edmonton symfoniorkester, og har blant annet samarbeidet med Shumka Ukrainian Dancers. Operaens eget, profesjonelle, kor består av rundt 60 lokale sangere under ledelse av Michael Spassov. Kunstnerisk leder er siden 2014 Tim Yakimec.
Historikk
Før Edmonton Opera ble grunnlagt i 1963, hadde det vært flere amatørkompanier i byen, Edmonton Amateur Operatic Society (grunnlagt i 1904 av Vernon Barford), Edmonton Civic Opera (1935-46, med fru J.B. Carmichael som drivende kraft) og Light Opera of Edmonton (grunnlagt av ekteparet Turner). Etter at fru J.B. Carmichael døde i 1964 ba sangere som hadde vært en del av Edmonton Operatic Society den lokale pianisten og stemmelæreren Jean Létourneau å arbeide med dem.
I 1965 ble Irving Guttman kunstnerisk leder for kompaniet, og han forble leder frem til 1998. Han har på et eller annet tidspunkt vært leder for alle de fire operakompaniene i Vest-Canada, Vancouver, Edmonton, Manitoba og Calgary. I løpet av hans tid fant blant annet en tekstet oppførelse av Richard Wagners Lohengrin sted (1983), der den engelske oversettelsen av librettoen ble vist på en skjerm; og Irving Guttman Young Artist Fund ble etablert i 1991.
Vancouver Opera og EO opprettet i 1968 et samarbeid som senere ble kjent som Opera West, med oppsetninger som for eksempel La Bohème i 1969 og Lucrezia Borgia med Joan Sutherland i 1972. I 1974 til 1984 drev EO programmet Edmonton Opera on Tour, som kan sammenlignes med Den kulturelle skolesekken, det hadde mer enn 200 opptredener per år på skoler i provinsen.
Jean Létourneau var Edmonton Operas første kunstneriske leder (1963 til 1965). Han ble i 1965 etterfulgt av Irving Guttman som innehadde stillingen i 33 år. Guttman ble etterfulgt av Michael Cavanagh, som igjen ble avløst av Brian Deedrick (2002 til 2011). Frem til Tim Yacimec ble ansatt i 2014 var EO uten kunstnerisk leder.
Oppsetninger, debuter og priser
Edmonton Operas repertoar inneholder både klassiske operaer og mer moderne verker. De første årene var det vanligvis to produksjoner pr. sesong, senere økte antallet til tre. To unntak er sesongene 1992/93 og 1993/94 da EO satt opp fem operaer.
Noen eksempler på EOs klassiske produksjoner er Salome, Flaggermusen og Madame Butterfly (2013/14-sesongen), mens samtidsproduksjoner inkluderer Of Mice and Men (2001/02), Weil in Weimar (2004/05), Filumena (2005/06) og Bluebeard’s Castle (2005/06). I 2012/13 fant verdenspremieren på Shelter (en samproduksjon med Tapestry New Opera) og Svadba – Wedding (produsert av Queen of Puddings Music Theatre) sted I 1963 debuterte Ermanno Mauro som «Pinkerton» i Madama Butterfly.
Samarbeid med CBC resulterte i 1977 og -78 i «Canadian Music Award for Best Opera Broadcast» for Salome (1977) og Verdis Attila (1978).
Jinshi (Changde)
Jinshi (kinesisk: 津市; pinyin: Jīnshì) er et byfylke i byprefekturet Changde i provinsen Hunan i Sør-Kina.
Befolkningen var på 256,673 innbyggere i 1999.
Byfylket ligger langs nordre bredd av elven Li Shui.
Hongjiang
Hongjiang (kinesisk: 洪江; pinyin: Hóngjiāng, også romanisert som  Hungkiang ) er en kinesisk by på fylkesnivå i provinsen Hunan i Sør-Kina.
Hongjiang har et areal på 2 279 km² og ca. 500 000 innbyggere (2002).
Polycystisk ovariesyndrom
Behandling
En enda høyere prosentandel av suksess, som overstiger 90%, ble gitt ved kombinasjonsbehandling - en kombinasjon av metformin eller glitazoner med tidligere kjente metoder (østrogener, antiandrogener og progestiner, og / eller med antiøstrogener midt i syklusen og / eller muligens korrigering av samtidig forstyrrelse av prolaktinsekresjon, hormoner i skjoldbruskkjertelen, binyrene androgener). Innføringen av en slik kombinert tilnærming til behandling av polycystiske eggstokker i praktiseringen av gynekologer-endokrinologer gjorde det mulig å utelukke, i tillegg til sjeldne multiresistente tilfeller, behovet for kirurgisk inngrep for polycystiske eggstokker, og også å gjøre behovet for å indusere eggløsning ved bruk av gonadotropiner og kunstig inseminering av kvinner mye mer sjelden med polycystiske eggstokker.
Hongjiang
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Polycystisk ovariesyndrom
Behandling
I dag er de førstelinjemedisinene i behandlingen av polycystisk ovariesykdom metformin og glitazoner (pioglitazon, rosiglitazon). Til dem kan det, om nødvendig, tilsettes antiandrogene medikamenter (cyproteronacetat), østrogener (etinyløstradiol i form av et eget medikament eller i p-piller), progestiner, små doser dexametason (0,5–1 mg om kvelden for å undertrykke utskillelsen av binyrene androgener).
Et lovende område for effektiv og sikker behandling for PCOS er bruken av næringsmidler (spesielt myoinositol). Myoinositol og dets derivater er nødvendige for effekten av GNRH (gonadotropinfrigivende hormon), LH, FSH. Effekten av myoinositol hos kvinner med PCOS har blitt studert i en systematisk analyse av randomiserte kontrollerte studier. Generelt tillater resultatene av analysen å anbefale bruk av myoinositol for å forbedre ovariefunksjonen, samt metabolske og hormonelle parametere hos pasienter med PCOS
I nærvær av samtidig hyperprolaktinemi, er korreksjonen indikert ved bruk av bromokriptin. Hvis det oppdages subklinisk, og enda mer klinisk uttalt, skjoldbruskinsuffisiens, må det korrigeres ved å foreskrive eksogent L-tyroksin. Anbefales å følge thyroid protokoll med unntak av en rekke mattyper i kosthold.
Ludgate Hill
Ludgate Hill er en høyde og en gate i City of London. Den ligger i nærheten av gamle Ludgate, en byport som ble bygget om til fengsel, og som ble revet i 1780. Høyden er mest kjent for St. Pauls katedral, London bispedømmes domkirke. I henhold til tradisjonen var stedet hvor katedralen ble bygget, først et romersk tempel dedikert viet til gudinnen Diana. Dette er en av tre høyder i London, de andre to er Tower Hill og Cornhill. Det høyeste punkt er rett nord for katedralen på 17,6 moh.
Ludgate Hill er også navnet på gate som går mellom kirkegården til St. Pauls katedral og veikrysset Ludgate Circus (bygget i 1864) fra hvor den blir veien Fleet Street. Den var tidligere en langt smalere gate som ble kalt for Ludgate Street. Mange små bakgater på Ludgate Hill ble fjernet på slutten av 1860-tallet for å bygge jernbanestasjonen for linjen mellom Water Lane og New Bridge Street. Stasjonen ble stengt i 1923 og jernbanebroen og viadukten mellom stasjonen Holborn Viaduct og Blackfriars stasjon ble revet i 1990 for å gjøre plass til byggingen av City Thameslinks jernbanestasjon i en tunnel. Det involverte avrette skråningen til Ludgate Hill ved krysset.
I nærheten av Ludgate Hill, i Cannon Street, ligger London Stone, en stein som tidligere var utgangspunkt for måling av avstanden til London, men i dag måles avstanden til et punkt ved Charing Cross. Opphavet og hensikten med steinen er ukjent, og den har vært emne for ulike spekulasjoner, blant annet at den er like gammel som London selv og kanskje av før-romersk opprinnelse.
Honcho
Honcho ble opprettet i Oslo sommeren 1998. De var opprinnelig et stoner rock-band, med klare influenser til band som Kyuss, Soundgarden, og andre liknende band innenfor genren. Siden 1998 har de utviklet seg mer i en bredere retning. Det kan neppe kalles stoner rock lenger, men fremdeles finner man velutviklede riff, to gitarer og stoner rock-inspirert vokal, som grobunn for deres nye låter. Viktig er det å påpeke at bandet selv har uttalt at de har beveget seg bort fra stoner rock-genren.
Ludgate Hill
Etymologi
Ludgate er sannsynligvis avledet fra det angelsaksiske begrepet hlid-geat   fra hlid («lokk, dekke, åpning, port») og geat eller gæt («port, åpning, passasje») og var et vanlig angelsaksisk sammensatt betydning for «baksiden av en port» eller «svingport»  og har blitt bevart i ulike stedsnavn over hele England foruten også i etternavn.
I middelalderen ble det gitt en legendarisk og ikke faglig korrekt etymologi, men som uansett ble lenge oppfattet som troverdig. I Geoffrey av Monmouths pseudohistoriske verk Historia Regum Britanniae, skrevet rundt 1136, hevdes det at navnet er avledet fra en mytisk, walisisk konge ved navn Lud, sønn av Heli, som ga sitt navn til London. Cronycullys of Englonde, et manuskript med ulikt materiale samlet på midten av 1400-tallet, kommer også opp med en enkel forklaring om en mytisk konge ved navn Lud som det hevdes bygde en port som ble oppkalt etter ham, Lud + gate («port»), derav Ludgate: «he lete make a fayre gate and called hit Lud Gate after his name.»
Honcho
Bassist Steinar Knapstad og gitarist Mathias Ingvarsson prøvde ut et titalls trommeslagere og vokalister før de i oktober 1998 fant vokalisten Trond Skog alias «Dronn», og trommeslageren Kenneth Andersen.
Etter bare fire måneder sammen spilte de inn EP-en Evil Women i Overhead Studio, produsent var Hugo Alvarstein. Kort tid etter fikk Honcho platekontrakt med det franske plateselskapet Water Dragon (idag: Longfellow Deeds), og i 2002 kom deres første studioalbum, Corporate Rock.
Musikkalbumet ble tatt meget vel imot av både publikum og anmeldere, for det meste i USA og Frankrike. Sporet In the Woods ble spilt i flere titalls uker på Svisj på NRK. Vokalist Trond Skog sluttet i bandet, og ble erstattet av vokalisten fra Jack In the Box, Lars Eric Si. Daværende gitarist Jørgen Berggraf ble erstattet av Tom Rino Østby (Rino Bambino), som blant annet har vært med i Dead Hoodlooms og DDR. Sammen gav de ut andrealbumet Burning in Water, Drowning in Fire i 2005. Albumet ble innspilt i Subchannel studio med Thomas Sørlie bak spakene.
Etter dette flyttet Lars Eric Si flyttet til Finland, og Trond Skog kom tilbake. Inn kom også gitaristen Halvor Berg, tidligere medlem i blant annet Citizen Charlie, Opel og Valsalva. Høsten 2008 gikk Honcho i studio for å spille inn sitt tredje album, Battle of Wits, hos Andreas Kirkvaag (Don Dons/We) i Hangaroundsounds.
Robert Langdon
I de tre filmene som er produsert, Da Vinci-koden (film), Engler & demoner (film) og Inferno spiller Tom Hanks (fra filmen Forrest Gump som hovedrolleinnehaver) rollen som Robert Langdon.
Arne Strendo
Arne Strendo (født 24. mars 1948 i Hallingdal) er skytterkonge fra Landsskytterstevnet på Ulven i 1982. Strendo er snekker. Han skyter for Hadding skytterlag. Han ble den tredje i historien som fikk Kongepokalen og Stangmedaljen samme år.
Sigourney Weaver
Susan Alexandra «Sigourney» Weaver (født 8. oktober 1949 i New York) er en amerikansk skuespiller og filmprodusent. Hun fikk sitt gjennombrudd i Woody Allens dramafilm Annie og jeg i 1977 og sin første hovedrolle i 1979 da hun spilte Ellen Ripley i Alien – den 8. passasjeren. Weaver gjentok rollefiguren i tre oppfølgere: Aliens (1986), Alien 3 (1992) og Alien: Oppstandelsen (1997). For rolletolkningen i Aliens fikk Weaver sin første Oscar-nominasjon. Rollefiguren var sentral i arbeidet med å utfordre kjønnsroller på film, og den har gjentatte ganger blitt kåret til den beste heltinnen i filmhistorien.
Weaver er også kjent fra filmer som Ghostbusters – Spøkelsesligaen (1984), Ghostbusters II (1989), Galaxy Quest (1999) og Avatar (2009). Hun har blitt nominert til Golden Globe sju ganger og vunnet to ganger: hun vant prisen for beste kvinnelige hovedrolle i en dramafilm for I gorillaens rike og beste kvinnelige birolle for Working Girl, begge under prisutdelingen i 1989. Med dette ble hun den første personen til å vinne to skuespillerpriser på samme Golden Globe-utdeling. Hun vant også en BAFTA-pris for beste kvinnelige birolle for rollen i The Ice Storm (1997). I tillegg til dette har hun blitt nominert tre ganger til Oscar-prisen, tre ganger til Emmy-prisen og seks ganger til Saturn Awards (herav har hun vunnet to).
Hun har også spilt i filmene Brennpunkt Djakarta (1982), Dave (1993), Døden og piken (1994), Copycat (1995), A Map of the World (1999) og A Monster Calls (2016). Sigourney Weaver har også vist seg på TV-skjermen med skrekkfilmen Snow White: A Tale of Terror (1997), dramafilmen Prayers for Bobby (2009) og miniserien Political Animals (2012). Hun har fått tilnavnet «dronningen av science fiction» på grunn av sine mange bidrag til science fiction-historien. Weaver har også hatt mindre biroller i film- og TV-suksesser som Futurama (2002), WALL·E (2008), Paul (2011), The Cabin in the Woods (2012) og The Defenders (2017).
Biografi
Sigourney Weaver ble født Susan Alexandra Weaver i Manhattan, New York City. Hun er datter av skuespilleren Elizabeth Inglis (døpt Desiree Mary Lucy Hawkins; 1913–2007) og Sylvester «Pat» Weaver (1908–2002), toppsjef i fjernsynsnettverket NBC. Også onkelen hennes, Doodles Weaver (1911–1983), jobbet i film- og TV-bransjen. Moren var engelsk, fra Colchester i Essex, og faren, som var amerikansk, hadde forfedre av engelsk, skotsk og ulsterskotsk opphav, samt røtter i New England. Weaver har også en storebror; Trajan Weaver. Hun begynte å bruke navnet «Sigourney Weaver» i 1963. Navnet hentet hun fra Sigourney Howard i F. Scott Fitzgeralds roman Den store Gatsby fra 1925. Hun har sagt at hun byttet navn fordi hun ikke likte å bli kalt «Susie», og fordi «Sigourney» virket som et artistnavn.
Hun hadde en god barndom, men sier at hun slet med dårlig selvtillit og kroppsbilde. Hun var generelt høyere enn jenter på samme alder, og da hun var åtte år sa moren at hun så helt «vanlig» ut. «Jeg tenkte; hvis moren min ikke syntes jeg var pen, ville ingen synes det,» har Weaver senere sagt. Andre forbilder var blant andre skuespilleren Jessica Tandy; Weaver beundret pågangsmotet hennes, og hvordan hun takket ja til «hver eneste rolle så lenge det var anstendig».
Weaver gikk på privatskole i Connecticut, og senere på Stanford University i California; her bestemte hun seg for å bli skuespiller. Hun gikk ut fra Stanford i 1971 med en bachelorgrad i litteratur og flyttet deretter tilbake til Connecticut for å studere drama ved Yale University. Hun ble uteksaminert derfra i 1974. Weaver spilte senere i teaterstykker skrevet av vennen og klassekameraten Christopher Durang, deriblant off-Broadway-produksjonen av Durangs komedie Beyond Therapy. 1. oktober 1984 giftet hun seg med teaterregissøren Jim Simpson, og sammen har de datteren Charlotte (født 13. april 1990).
Etter innspillingen av I gorillaens rike i 1986, ble Weaver støttespiller for The Dian Fossey Gorilla Fund, og i dag er hun styreleder i organisasjonen. For arbeidet ble hun hedret av Explorers Club. Weaver regnes som miljøaktivist, og fikk internasjonal oppmerksomhet i oktober 2006 da hun deltok på en markering utenfor FNs hovedkvarter i New York City. Her frontet hun kravet om øyeblikkelig stopp i bunntråling. 8. april 2008 var hun vert for gallafesten til Trickle Up, en veldedighetsorganisasjon rettet mot ekstrem fattigdom; særlig blant kvinner. I 2011 ble hun tildelt Rachel Carson Award for sin kamp for natur- og miljøvern. I 2015 skrev hun en artikkel for nettavisen Newsweek hvor hun kommenterte klimakonferansen i Paris og oppfordret hver nasjon til å forplikte seg i en «standhaftig fremgang». Hun har også vunnet en hederspris fra organisasjonen Human Rights Campaign for arbeidet sitt for lesbiske, homofile, bifile og transpersoner (LHBT).
1977–1984: Alien – den 8. passasjeren og Ghostbusters
Weaver hadde spillefilmdebuten sin i en liten birolle i Woody Allens Annie og jeg i 1977. To år senere fikk hun sin første hovedrolle da hun spilte i Ridley Scotts sciene fiction-grøsser Alien – den 8. passasjeren. Weaver var ikke så begeistret for manuset, men meldte seg på da hun så H.R. Gigers tegninger av planetene og romvesenet. Hun hadde rollen som Ripley, tredjestyrmannen om bord på romskipet «Nostromo», som blir infiltrert av et romvesen etter at mannskapet sjekker ut et mystisk signal på en ubebodd planet. Rollen ble opprinnelig gitt til Weavers kollega, Veronica Cartwright (som senere spilte Lambert i filmen), men produsentene endret rollelisten rett før innspillingen begynte. Birger Vestmo skrev i en anmeldelse i 2002 at «Sigourney Weaver er den som etter hvert fremstår som overleveren med bein i nesa. Hun er filmens store heltinne og ga en sterk oppvisning i ekte girl power mens Spice Girls brukte bleier.» Weaver ble verdenskjent for rollen, og ble nominert til en Saturn Award for beste kvinnelige hovedrolle og en BAFTA-pris for beste nykommer. I 2010 ble rollefiguren stemt fram som den nest beste kvinnelige filmkarakteren gjennom tidene (etter The Bride fra Kill Bill og Kill Bill Vol. 2) av Filmweb, som mente at Ripley ble «mesterlig portrettert av Sigourney Weaver». I den oppdaterte listen fra 2015 lå hun på en tredjeplass.
I 1980 skrev og spilte hun i teaterstykket Das Lusitania Songspiel sammen med Christopher Durang, og i året som fulgte ble Weaver nominert til en Drama Desk Award for denne rolletolkningen. Hun presenterte prisen for beste kostymedesign med Nastassja Kinski under den 53. Oscar-utdelingen i 1981. Det samme året hadde Weaver også rollen som Tony Sokolow i thrilleren Vitnet som snakket for mye, en jødisk fjernsynsreporter som slår seg sammen med en vaktmester for å løse et mord. I 1982 spilte hun mot Mel Gibson og Linda Hunt i dramafilmen Brennpunkt Djakarta. Filmen handler om en kjærlighetsaffære satt i Indonesia under statskuppet i 1965, og Weaver spilte Jill Bryant, en offiser på den britiske ambassaden i Indonesia som forelsker seg i Gibsons rollefigur Guy Hamilton. Vincent Canby fra The New York Times skrev at hun ga figuren sin en «særegen stil», og at hun «fylte mange av hullene som manusforfatterne etterlot». Weaver hadde en av hovedrollene i komedien Raketter til frokost fra 1983, og spilte en kvinne som blir innblandet i en våpenhandel av en venn. I april 1983 presenterte hun en ny Oscar-pris med Robert Mitchum under den 55. utdelingen.
Sigourney Weaver hadde rollen som Dana Barrett i skrekkomedien Ghostbusters – Spøkelsesligaen fra 1984. Hun spiller en enslig musiker som bor i en bygning som er inngangsport for en sumerisk gud. Senere i filmen blir hun besatt av demonen Zuul, og sammen med einstøingen Louis Tully åpner de en dør for den 8000 år gamle guden «Gozer the Gozerian», og en verden som byr på diverse onde og grufulle fenomener. Filmens regissør, Ivan Reitman, kalte Weaver «filmens Margaret Dumont», og henviste til Dumonts samarbeid med brødrene Marx. Videoklipp fra ''Alien – den 8. passasjeren ble vist i dokumentarfilmen Terror in the Aisles'' som også ble utgitt i 1984. I 1984 hadde hun ellers en rolle i Broadway-skuespillet Hurlyburly. Teaterstykket handler om narkotikaavhengige Hollywood-skuespillere på 80-tallet som engasjerer seg i endeløse diskusjoner med kvinnehat. Weaver spilte fotografen Darlene, og ble nominert til en Tony-pris for innsatsen.
1985–1989: Aliens, Working Girl og I gorillaens rike
I 1985 og 1986 hadde hun hovedroller i komedien En kvinne eller to og thrilleren Half Moon Street, før hun gjentok rollen som Ellen Ripley i James Camerons actionfilm Aliens i 1986. I Aliens opplever rollefiguren å bli møtt med lite sympati for det hun hadde opplevd i ''Alien – den 8. passasjeren'', og til sin skrekk oppdager hun at det er etablert en forskningsbase på den lille planeten hvor de hadde funnet romvesenet 57 år tidligere. Hun blir med en gjeng marinesoldater som konsulent for å undersøke området etter at de mister kontakt med basen. Weaver var fornøyd over hvordan Cameron hadde utviklet rollefiguren hennes; hun mente at han hadde gjort Ripley fargerik, og at han hadde gitt henne dybde og rekkevidde. Hun ble nominert til både Golden Globe og Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for prestasjonen i filmen. Weaver vant i tillegg sin første Saturn Award for beste kvinnelige hovedrolle. Hun spilte inn en parodi på filmen da hun var gjestende vert i det amerikanske humorprogrammet Saturday Night Live 11. oktober 1986.
AN/SPQ-9
AN/SPQ-9 er en amerikansk radar i bruk på flere skip i US Navy. Radaren er utviklet av Northrop Grumman Norden Systems og kan følge både overflatemål og lavtflygene luftmål. Den er en integrert del av Mk-86 ildledningsystemet, og kan integreres i Naval Tactical Design System (NTDS). AN/SPQ-9B varianten er en fullstendig oppgradert versjon av radaren, og kan benyttes både som selvstendig enhet og som en integrert del av et våpensystem. Den kan erstatte AN/SPQ-9A varianten i Mk-86 ildledningsystemet, og være integret i Ship Self Defense System (SSDS).
Plattform
Radaren har vært og er installert på en rekke forskjellige fartøyer. Iowa-klassen, Tarawa-klassen, Ticonderoga-klassen, Spruance-klassen, Kidd-klassen, San-Antonio-klassen, Charles F. Adams-klassen, Nimitz-klassen, Virgina-klassen (krysser), California-klassen og Lütjens-klassen
Sigourney Weaver
1985–1989: Aliens, Working Girl og I gorillaens rike
Hun fikk mye anerkjennelse for innsatsen i Aliens. Filmkritikeren Roger Ebert skrev at «Weaver, som er i fokus mesteparten av tiden, har en veldig sterk, sympatisk opptreden: Hun er limet som holder alt sammen.» Pauline Kael fra The New Yorker var også fornøyd: «Med sine flotte kinnben, sin fantastiske kroppsbygning, og sin letthet i bevegelsene, ser det ut som om Weaver overtar med naturlig autoritet og med styrken sin som skuespiller. […] Weaver gir filmen en tilstedeværelse; uten henne er det en B-film som mangler underhandlinger og banale rollefigurer som kan gjøre B-filmer morsomme.» I 2003 ble Ellen Ripley, slik hun ble spilt av Weaver i Aliens, stemt fram som den åttende beste helten i filmhistorien av Det amerikanske filminstituttet. Det er den nest høyeste kvinnerollen på lista (etter Clarice Starling fra Nattsvermeren).
I 1988 spilte hun i to filmer. Den første var I gorillaens rike, basert på livet til zoologen Dian Fossey (Weaver) og virksomheten hennes i Virunga-fjellene i Rwanda, der hun studerte de sjeldne fjellgorillaene. Weaver tilbragte mye tid i Hawaii, og så på mange videoopptak av Dian Fossey i forkant av innspillingen. Hun studerte stemmen hennes, og tok opp noen av vanene hennes, deriblant kjederøyking. Roger Ebert mente at Weaver passet perfekt for rollen, men han følte at rollefiguren hennes «skapte avstand» til publikum, og at motivene hennes var «uklare». Pauline Kael fra The New Yorker var positiv: «Weavers fysiske styrke er alene en inspirasjon i denne filmen, og det er en ny frihet i skuespillet hennes. Hun er så levende at du umiddelbart føler Dian Fosseys vilje og drivkraft.» For denne rollen ble Weaver nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle, og vant den tilsvarende Golden Globe-prisen i dramakategorien sammen med Jodie Foster og Shirley MacLaine.
Den andre filmen i 1988 var Mike Nichols' dramakomedie Working Girl. Hovedpersonen Tess McGill er en ambisiøs sekretær som vil opp og frem. Weaver spilte sjefen hennes, Katharine Parker, en stilfull, men ondsinnet person som stjeler McGills store forretningsidé. Rita Kempley fra Washington Post beskrev Weavers rollefigur som «den ultimate heksa» og som en «ufølsom kjønnsfascist». Om prestasjonen hennes i filmen skrev CINERAMA i 2002 at hun spilte «moderat», men at hun hadde «en lei tendens til å overspille fra tid til annen». Weaver vant en Golden Globe for rolleprestasjonen under utdelingen i 1989, og ble også nominert til Oscar for beste kvinnelige birolle samme år, men måtte her se seg slått av Geena Davis. Rollefigurene hennes i disse to filmene ble i 2003 nominert til Det amerikanske filminstituttets liste over de 100 beste heltene og skurkene i filmhistorien, men ingen av dem nådde den endelige listen.
Hun gjentok rollen som musikeren Dana Barrett i Ghostbusters II i 1989. Barrett er en alenemor som søker hjelp av spøkelsesligaen når overnaturlige vesener er ute etter den åtte måneder gamle sønnen, Oscar. Washington Post mener at Weavers rollefigur framstår som gruppens «storesøster», og at hun er den perfekte partneren til Bill Murrays figur. Weaver har flere ganger blitt spurt om muligheten for en Ghostbusters III, og har sagt seg villig til å delta.
Aleksandr Sjelepin
Aleksandr Nikolajevitsj Sjelepin (russisk: Александр Николаевич Шелепин) (født 18. august 1918 Voronezj, Russland, død 24. oktober 1994 i Moskva) var en sovjetisk sikkerhetsoffiser og politiker. Han var medlem av sentralkomitén for det kommunistpartiet i Sovjetunionen og dets politbyrå. Han var sjef for sikkerhetstjenesten KGB fra 25. desember 1958 til 13. november 1961.
Sigourney Weaver
1990–1995: Alien 3 og Døden og piken
Weaver fikk datteren Charlotte i 1990, og spilte ikke i så mange filmer de neste årene. I 1992 hadde hun fortellerstemmen i kortfilmen The Snow Queen, og rollen som dronning Isabella I i dramafilmen 1492 - Erobringen av Paradis. Sistnevnte var det andre samarbeidet hennes med regissøren Ridley Scott (etter Alien – den 8. passasjeren), og skildringen fikk blandet kritikk. Variety mente hun hadde fått lite å spille på. I 1992 gjentok hun også rollen som Ellen Ripley i David Finchers Alien 3. Denne gangen kræsjlander Ripleys romskip på en fengselsplanet, og med seg har hun en ubuden gjest. Weaver var selv samprodusent i filmproduksjonen, og hadde sterke meninger om at rollefiguren hennes måtte dø i slutten av filmen. Peter Travers fra Rolling Stone roste rolletolkningen hennes, og skrev at han aldri hadde sett henne så «ressurssterk» før. Magasinet Empire på sin side, mente at Weaver ikke fikk noe nytt å jobbe med.
Hun ga stemmene til fortellerne i kortfilmene Rabbit Ears: Peachboy og The Wild Swans, som ble utgitt i 1993 og 1994. I 1993 spilte hun også mot Kevin Kline og Frank Langella i dramakomedien Dave. Filmen handler om amerikaneren Dave Kovic som blir bedt om å ta over for USAs president Bill Mitchell etter at han får hjerteslag. Sigourney Weaver spilte landets førstedame Ellen Mitchell, en figur som ifølge kritikeren Roger Ebert inneholdt elementer fra både Barbara Bush og Hillary Clinton. Han kalte Weavers rolle «en smart og stolt kvinne med et godt hjerte», og mente hun var «flink til å spille en rollefigur med høy intelligens». Weaver hadde i 1994 også hovedrollen i Roman Polańskis thriller Døden og piken. Hun spilte rollefiguren Paulina Escobar, en politisk aktivist som er overbevist om at naboen hennes er en mann som har vært medlem av et fascistregime som torturerte og voldtok henne. Weaver fikk god kritikk for rollen, blant annet av Rolling Stone som mente at skildringen hennes var «brutal og uforglemmelig». Hun har kalt filmen «et vendepunkt» i karrièren, og sa at Polański var den første regissøren til å gi henne en slik «dramatisk rolle».
I 1995 spilte hun i to filmer: den psykologiske thrilleren Copycat og den romantiske komedien Jeffrey. Weaver spilte rollen som den agorafobiske psykologen Helen Hudson i Copycat, en dame som spesialiserer seg innenfor seriemordere. Hudson blir truet av en seriemorder på internettet, og slår seg sammen med en kvinnelig detektiv for å identifisere og fange drapsmannen. Weavers rolleskildring fikk god kritikk i The New York Times, som mente at hun spilte rollen med «eleganse og ivrig intelligens», og at rollefiguren hennes «gjør et mektig inntrykk som en åpenbart tøff figur». I komedien Jeffrey hadde Weaver en mindre rolle som Debra Moorehouse, en av tittelrollens støttespillere da han går gjennom en vanskelig periode av livet sitt; han er homofil og forelsket i en mann som er smittet med HIV-viruset.
1996–1999: The Ice Storm og A Map of the World
I 1997 hadde Weaver hovedrollen i TV-filmen Snow White: A Tale of Terror, som var løst basert på eventyret om Snøhvit. Filmen handler om adelskvinnen Lady Claudia Hoffman (Weaver), som gifter seg med enkemannen Fredric. Hun forsøker å bli venn med Fredrics datter Lily, men blir avvist. Etter dødfødsel ni år senere, forteller det magiske speilet hennes at dødsfallet er stedatterens skyld. Claudia, som nå er hevngjerrig, ønsker å få Lily drept. Weaver ville ikke spille rollefiguren sin ondsinnet gjennom hele filmen; hun ville spille en person med gode hensikter, men hvor ting ikke løste seg. Hun har kalt figuren «ensom» og «ustabil». Variety mente hun ga den sterkeste prestasjonen blant skuespillerne, og kalte rollefiguren det «mest komplekse elementet i hele historien». Empire beskrev rollefiguren som «en stemor dynket i mørk psykose», og mente at Weaver hadde en «strålende» skildring. Hun ble nominert til både en Primetime Emmy Award og en Screen Actors Guild Award for rolletolkningen.
I 1997 spilte hun også i to filmer; Ang Lees dramafilm The Ice Storm og Jean-Pierre Jeunets science fiction-film Alien: Oppstandelsen. Førstnevnte handler om to familier under en Thanksgiving-helg i 1973, og hvordan utroskap og sexnysgjerrige barn ødelegger fasaden de har bygget opp. Alien: Oppstandelsen er den tredje oppfølgeren til Alien – den 8. passasjeren. Weaver gjentok rollen som Ellen Ripley, men denne gangen som en klone. Filmen foregår om bord på romskipet USM «Auriga» hvor man forsker på romvesenene, men etterhvert viser de seg å være for sterke til å bli holdt fanget. Weaver fikk god kritikk for begge filmene, og spesielt for The Ice Storm; for rolleskildringen i denne filmen ble hun nominert til Golden Globe for beste kvinnelige birolle, og vant BAFTA-prisen i den tilsvarende kategorien. For rolletolkningen i Alien: Oppstandelsen ble hun tildelt sin fjerde Saturn Award-nominasjon. Det påfølgende året var hun blant jurymedlemmene til den 51. filmfestivalen i Cannes, og presenterte en Emmy-pris sammen med faren, Pat Weaver, under den 50. Emmy-utdelingen.
Weaver spilte mot Julianne Moore og David Strathairn i dramafilmen A Map of the World i 1999. Filmen handler om Weavers rollefigur Alice Goodwin som i et uaktsomt øyeblikk mister barnet til bestevenninnen sin. Alice og mannen hennes opplever at hele samfunnet vender seg mot dem, og i tillegg blir hun beskyldt for barnemishandling. Weaver fikk god kritikk for rolleskildringen, og mange mente det var en av hennes beste prestasjoner noensinne. Variety mente hun spilte «perfekt» i «en rolle som tillater henne å vise nye sider ved sitt eget talent», mens The New York Times kalte tolkningen hennes et «vidunder» og skrev følgende: «Weavers usedvanlige og inntrengende opptreden fanger alle aspektene ved selvforakten, motviljen, skyldfølelsen, forbitrelsen og utålmodigheten som Alice erfarer, og viser oss i tillegg hennes kjærlighet for familien sin.» Weaver ble nominert til en Golden Globe og en Satellite Award for rolletolkningen.
I 1999 hadde hun også den kvinnelige hovedrollen i actionkomedien Galaxy Quest, en parodifilm på klassiske science fiction-filmer. Sigourney Weaver fikk rollen etter mye om og men da filmteamet ikke ønsket en science fiction-skuespiller i produksjonen. Weaver hadde rollen som Gwen DeMarco, en skuespiller som har blitt kjent for rollen sin som Tawny Madison i TV-serien Galaxy Quest, og som sammen med ensemblet sitt plutselig blir involvert i et ekte romeventyr. Hun fikk god kritikk for rollen, og ble nominert til sin femte Saturn Award for innsatsen. Filmen hadde kinopremière 25. desember 1999 i USA, en drøy uke etter at Weaver ble tildelt sin Hollywood Walk of Fame-stjerne i Los Angeles.
2000–2005: Heartbreakers og Holes
I 2000 hadde Weaver en liten birolle i komedien Company Man før hun spilte i de romantiske filmene Heartbreakers og Big Bad Love i 2001. Førstnevnte handler om en videregående-lærer på 60-tallet som ved en tilfeldighet blir en internasjonal spion, og innblandet i et komplott som har som mål å styrte Cubas president Fidel Castro. Weaver hadde rollen som Daisy Quimp, lærerens krevende kone. I Heartbreakers hadde hun hovedrollen som Max Conners, en svindler som sammen med datteren sin stjeler mange penger fra rike og naive menn. Skildringen ble stort sett møtt med god omtale; The New York Times mente hun hadde «en lite verdsatt gave for komedie», mens San Francisco Chronicle mente hun spilte «upåklagelig» sammenlignet med motspilleren Jennifer Love Hewitt. Weaver ble belønnet med en Satellite Award-nominasjon for beste kvinnelige hovedrolle i en musikal eller komedie for rolletolkningen sin det påfølgende året. I Big Bad Love hadde hun stemmen til Betti DeLoreo.
Weaver hadde rollen som Eve Grubman i den romantiske komedien Tadpole fra 2002. Eve er en kardiologist som nettopp har funnet kjærligheten med den skilte forfatteren Stanley Grubman. Filmen handler om Stanleys sønn Oscar, en 15 år gammel gutt som er hemmelig forelsket i Eve. Variety beskrev Weavers rollefigur som «den perfekte drømmestemoren», mens Rolling Stone mente skuespilleren gjorde en god jobb med Eves håndtering av stesønnens romantiske følelser for henne. I 2002 hadde hun også en rolle i filmatiseringen av teaterstykket The Guys, som var regissert av mannen hennes, Jim Simpson. Handlingen fokuserer på ettervirkningene av terrorangrepet 11. september 2001, og Weaver hadde rollen som avisredaktøren Joan. Hun spilte også den samme rollen i det tilsvarende teaterstykket fra 2001.
I 2003 hadde hun rollen som Warden Walker i dramafilmen Holes. Rollefiguren er den egoistiske bestyreren på en forbedringsanstalt for slemme gutter, og hun beordrer pasientene sine til å grave et hull i en uttørket elv hver dag. Filmen fikk gode kritikker, og flere anmeldere har kalt Weavers rolle «komisk». The New York Times kalte Warden «kald» og «katteaktig», og ifølge The Seattle Times gir Weaver figuren sin en «Ripley-aktig intensitet». I året som fulgte spilte Weaver i dramafilmen Imaginary Heroes og den psykologiske thrilleren The Village. Til tross for at filmene fikk lunken kritikk, fikk Weaver mye god omtale for prestasjonene sine; spesielt for rollen i førstnevnte film. Både Chicago Tribune og The Boston Globe roste Weavers opptreden i Imaginary Heroes, og mente det var en av de få positive elementene ved filmen.
2006–2008: Snow Cake og mindre biroller
Weaver spilte mot Alan Rickman og Carrie-Anne Moss i dramafilmen Snow Cake fra 2006. Filmen handler om vennskapet mellom Weavers rollefigur Linda, en kvinne med autisme, og Rickmans figur Alex, som blir traumatisert etter å ha vært i en bilulykke med Lindas datter. Galaxy Quest-kollegaen Rickman skal ha anbefalt Weaver til rollen som Linda. Hun brukte nesten et år på å forberede seg til rollen, og ble trent av Ros Blackburn, en autistisk kvinne som også er forfatter og taler om autisme og Aspergers syndrom. Weaver fikk blandet kritikk for skildringen; både Filmpolitiet og Dagbladet mente hun ikke var «troverdig» nok som autist, mens Adressa og VG mente hun hadde en god skildring og en sterk innlevelse. I forbindelse med utgivelsen av filmen sa Weaver at hun likte å ta på seg ukomfortable kvinneroller; «Jeg har alltid vært tiltrukket av kvinner som ikke er komfortable i verden, og som er ganske isolert på grunn av en stor lidenskap for noe. [...] jeg elsker å sende ut et budskap om at kvinner kan komme i alle forskjellige former, størrelser og følelser, og at det er normalt. Det er normalt å være unormal.»
I 2006 hadde hun også en av hovedrollene i komedien The TV Set, samt en mindre birolle i dramafilmen Beryktet. Hun spilte mot David Duchovny og Ioan Gruffudd i førstnevnte, og hadde rollen som Lenny, presidenten hos det oppdiktede fjernsynsnettverket PDN. Filmen handler om Duchovnys figur Mike, som forsøker å slå gjennom med en komedieserie han selv har skrevet. Weaver fikk god kritikk for rollen, blant annet av San Francisco Chronicle som mente det var hennes «saftigste» rolle siden hun spilte Katharine Parker i Working Girl i 1988. Hun spilte stilikonet Babe Paley i den biografiske filmen Beryktet, som handler om forfatteren Truman Capote, og perioden hvor han skrev bestselgeren Med kaldt blod. Det samme året medvirket hun også i to dokumentarer; hun var fortelleren i den amerikanske versjonen av TV-serien Planeten vår, og dro tilbake til Rwanda og fjellgorillaene (etter I gorillaens rike) i forbindelse med BBC-filmen Gorillas Revisited with Sigourney Weaver.
Sigourney Weaver hadde en stemmerolle i barnefilmen Kaos i Eventyrland fra 2007. Hun spilte Frieda, Askepotts onde stemor og filmens antagonist. Til tross for at filmen fikk dårlig omtale av kritikere, kom det en oppfølger i 2009, uten Weaver på rollelisten. I 2007 hadde hun også hovedrollen som Julia Sanburg i dramathrilleren The Girl in the Park. Weaver spilte en tobarnsmor som blir traumatisert etter at datteren hennes blir sporløst forsvunnet. Handlingen foregår 15 år senere, da Julia møter på en ung kvinne på gaten, som er fortvilende lik datteren hennes. Weaver fikk blandet kritikk for rolletolkningen; hovedsakelig fordi flere mente hun overspilte. Daily Mail kalte prestasjonen «overdrevet» og «usympatisk», mens The Guardian mente hun spilte «overbevisende».