cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludwig Sebastian
Opposisjon mot NS-staten
I 1933 nektet han å undertegne på et slags felles valgopprop som den stedlige gauleiter hadde utarbeidet. Dette ble tatt ille imot i Rikskanselliet i Berlin. Demonstrativt besøkte han i mars samme år katolske fanger, de såkalte Schutzhäftlinge i konsentasjonsleir i Neustadt an der Weinstraße, og engsdjerte seg hos den pavelige nuntius personlig for embedsmenn som var blitt oppsagt fra statstjenesten på grunn av deres jødiske avstamning.
Likeså vegret han seg frem til Reichsflaggenverordnung (riksflaggforordningen) av 1935 – som la straffetrussel over dette – å flegge med hakekorsflagget (statsflagget) fra kirkelige bygninger på de statlig fastlagte flaggdager. Frem til det ikke lenger gikk på annet vis, tillot Sebastian utelukkende bruk av det gul-hvite kirkeflagg og det gamle svart-hvitt-røde riksbanner. I 1937 sørget han for at den pavelige encyklika Mit brennender Sorge ble lest opp i kirkene, og utstyrte skrivet med et eget forord, som agså formante at det pavelige skriv skulle «til tross for alle eventuelle vanskeligheter gjøres kjent for de troende på virkningsfullt vis» og uttrykkelig forordnet at man skulle lese opp hele teksten og såvidt mulig distribuerer teksten blant menighetslemmene.
Også i et hyrdebrev til fasten 1938 til Sebastian klart stilling mot nazismens ideologi.
Allerede 19. mars 1937 hadde gauleiter Josef Bürckel angrepet biskopen i en radiooverført tale, og kalt ham «statsfiende» og «landsforræder», fordi han skulle ha latt det fiendlige utland tilkomme bakvaskende meddelelser». Bakgrunnen var en rapport fra biskopen til Vatikanets statssekretær Eugenio Pacelli, den senere pave Pius XII som Gestapo hadde snappet opp allerede i 1935, åpnet og avfotrogradfert. Den beskrev nazistiske tiltak mot kirkelige innretninger. I tilslutning ble det under en rettssak mot dekan Joseph Schröder for Landretten i Frankenthal i 1937 gjort et stort propagandanummer av saken. Det ble hengt ut svære oppslag landet rundt med en tekst som fordømte biskopen.
Bisperesidensen i Speyer ble blant annet plaget av vindusknusing. Seks av bispedømmets prester havnet i konsentrasjonsleiren Dachau.
I anledning biskopen gulljubileum dom prest den 15. august 1937 fikk NSDAP rundt 40.000 SA-menn komme til Speyer for å iscenesette et voldsom styrkedemonstrasjon. Men de var kommet forgjeves - biskopen feiret sitt jubileum i Stift Neuburg ved Heidelberg.
I 1941 gav paven en biskoppelig koadjutor, Joseph Wendel, til avlastning. Etter Sebastians død 20. mai 1943 ble han Sebastians etterfølger. Sebastian hadde selv bispeviet ham den 29. juni 1941.
Kort før sin død ytret han seg tydelig mot NS-staten i et hyrdebrev kort før sin død, i anledning sin 80-årsdag og sitt bispejubileum.
Diablo-demningen
Diablo-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Whatcom County, delstaten Washington i det vestre USA. Den regulerer Skagit River.
Grefsen skole
Grefsen skole er en barneskole i Bydel Nordre Aker i Oslo. Skolen ble etablert i 1905 og var dimensjonert for drøyt 400 elever frem til 2014. Til skolestart 2014 ble skolen nær doblet til kapasitet for 790 elever etter en rehabilitering og utvidelse til 500 millioner kroner.
Diablo-demningen
Anlegget ligger nedenfor Ross-demningen og like ovenfor Gorge-demningen.
Grefsen skole
Grefsen skolekorps ble stiftet 28. oktober 1928.
Tangloppe
Tangloppe  (Gammarus locusta) er en art innenfor familien Gammaridae, av ordenen Gammaridea - som inngår i gruppen av amfipoder. Hannen kan bli 2,5 cm lang, hunnen er betydelig mindre. Den lever både på havstrender og i brakkvann, mest i fjæresonen under steiner og blant tang ned til 100 meters dyp.
Diablo-demningen
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 153 MW, fordelt på to hovedturbiner og to meget små hjelpeturbiner. Operatør er Seattle by. Demnignen er 119 m høy. Utbyggingen skjedde fra 1927 til 1930.
Tangloppe
Den er utbredt i nordlige Atlanterhavet sør til Kanariøyene. Den har blant annet tilholdssted rundt Island, Norskehavet, deler av Nordsjøen og i Kattegat, samt rundt Åland i Østersjøen. Arten er svært vanlig langs kysten av Norge.
Tangloppe atskiller seg fra tanglus (familien Idoteidae) ved at sistnevnte er mykere i kroppen. Tangloppe har svarte, nyreformede øyne, og skallets farge er brungrønt med en rød flekk på bakkroppsledd nr 1-3. I arktiske farvann kan kroppslengden nå helt opp i 50 mm.
Mayfield-demningen
Mayfield-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Lewis County, delstaten Washington i det vestre USA. Den regulerer Cowlitz River som er en sørvestlig sideelv i Columbia River, og skaper Mayfieldsjøen (Lake Mayfield).
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 162 – 164 MW, fordelt på fire turbiner. Demningen er 260 m lang og 56 m høy. Operatør er Tacoma by. Utbyggingen skjedde fra 1960 til 1963.
Ortofoto
Et ortofoto er et fotografi tatt fra fly eller satellitt. Bildet er georeferert, det vil si at det inneholder informasjon om hvordan det ligger i det virkelige terrenget, og tilsvarer da et kart som er i samme skala.
Fotografering
Fotoene kommer enten fra fly eller satellitt. Det foretrukne tidspunktet for fotografering i Norge er i juni. Da får man friske farger fra nyutsprunge blader og luften er klarere enn senere på sommeren. Solen står også høyt på himmelen slik at skyggene blir korte.
I fly så benyttes spesialkameraer med en filmstørrelse på 23 x 23 cm. Opphenget i flyet er laget slik at kameraet står stille i forhold til bakkeplanet i det bildet tas. Dette er for å minimalisere uskarphet på grunn av bevegelse. Det punktet hvor bildet tas fra, standpunktet, noteres ned. En datamaskin med GPS-mottaker i flyet sørger for dette.
I satellitter benyttes en rekke forskjellige typer kamera. Tidlige varianter slapp ned en filmbeholder gjennom atmosfæren, men i dag benyttes digitale kameraer.
Bildene tas med stort overlapp, så det er bare midtre delen av hvert bilde som brukes i den endelige mosaikken. Oppløsningen på bildene tilsvarer ofte cirka 20 cm på bakken.
Digitalisering
Kjemiske bilder digitaliseres med svært høy presisjon i et laboratorium. De ferdige bildene blir svært store når de lagres ukomprimert.
Korrigering
Det digitale bildet tilpasses en modell av terrenget. På den måten får hvert bildeelement (pixel) en kjent posisjon både i lengde, bredde og høyde. Posisjonsdata for kameraet og perspektivet på bildet tas også med i beregningen for å få en riktig avbildning av terrenget.
Fargene på bildet korrigeres også slik at de passer sammen med de inntilliggende bildene.
Sammensying
Ortofotoene blir til slutt sydd sammen til hensiktsmessige størrelser. Ortofoto som ligger inntil hverandre settes sammen, gjerne langs veier, vannkanter og lignende, der skjøten blir minst mulig synlig.
Den som har bestilt bildet får så et hensiktsmessig utsnitt.
Ildebrando Antoniutti
Ildebrando Antoniutti (født 3. august 1898 i Nimis nær Udine i Italia, død 1. august 1974 i en bilulykke nær Bologna) var en av den katolske kirkes kardinaler, og tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie. Han var tilknyttet nuntiaturene i Kina og Portugal før han ble apostolisk delegat i Albania 1936–1937, spesiell pavelig utsending til Spania under den spanske borgerkrig 1937, apostolisk delegat i Canada og Newfoundland 1938–1953, og nuntius Spania 1953–1962. Han var prefekt for Kongregasjonen for ordensfolket 1963–1973.
Stubbekøbing
Stubbekøbing er en by på det nordlige Falster i Danmark. Den ligger i Guldborgsund kommune og hører til Region Sjælland. Byen har 2,286 innbyggere (2013). Frem til kommunalreformen i 2007 var den administrasjonssenter i tidligere Stubbekøbing kommune.
Ildebrando Antoniutti
Bakgrunn
Ildebrando Antoniutti var den sjette av syv barn til Giuseppe og Anna (født Comelli) Antoniutti. Han studerte ved presteseminarene i Cividale og Udine, og ledsaget erkebiskop Archbishop Antonio Anastasio Rossi av Udine under Første verdenskrig på Rossis hyppige besøk til militærlasaretter og menigheter i områder som var blitt okkupert av østerriksk-ungarske styrker.
I november 1917 dro Antoniutti til Roma og studerte ved det pavelige romerske seminar og Lateranuniversitetet (hvorfra han fikk doktorater i filosofi, teologi og kirkerett i juli 1920.
Prest
Han ble presteviet av erkebiskop Rossi den 5. desember 1920, og underviste så ved seminaret i Udine fra 1921 til 1927, samtidig som han var erkebiskopens persolige assistent.
Det pavelige diplomati
I 1927 ble Antoniutti gjort til sekretær ved den apostoliske delegasjon til Kina, under erkebiskop Celso Costantini, ble auditor i 1930 og senere chargé d'affaires ad interim i 1933. Han ble gjort til monsignore den 24. september 1931, og utnevnt til auditor til nuntiaturet i Portugal i 1934.
Erkebiskop
Den 19. mai 1936 ble Antoniutti utnevnt til apostolisk delegat til Albania og titularerkebiskop av Synnada in Phrygia av pave Pius XI. Han ble bispeviet den påfølgende 29. juni av kardinal Pietro Fumasoni Biondi, med erkebiskop Rossi (som nå var latinsk patriark av Konstantinopel) og Costantini som medkonsekratorer, i Roma. Han forble i Albania til august 1936.
Antoniutti ble pavelig sendemann til Spania under den spanske borgerkrig den 25. juli 1937, med særlig oppgave å få i stand utveksling av krigsfanger og for å gi assistanse til prester som var flyktet fra kommunistiske områder. Han ble den 21. Ssptember chargé d'affaires til den nasjonalistiske regjering.
Erkebiskop Antoniutti ble så apostolisk delegat til Canada den 14. juli 1938.
Kardinal
Antoniutti ble nuntius til Spania den 21. oktober 1953, og kreert til kardinalprest av S. Sebastiano alle Catacombe av pave Johannes XXIII den 19. mars 1962. Fra 1962 til 1965 deltok han på det annet vatikankonsil. Han var en av de kardinaler som deltok i konklavet som valgte den nye pave Paul VI.
Den 26. juli 1963 utnevnte den nyvalgte pave Antoniutti til prefekt for kongregasjonen for ordenslivet. Han tjente i dette embedet i ti år.
Han ble kardinalbiskop av Velletri-Segni den 13. september 1973, og camerlengo for kardinalskollegiet det neste år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Stafett-NM på skøyter 1991
Stafett-NM på skøyter 1991 ble avholdt på Tromsdalen kunstisbane i Tromsø 6. januar 1991. Teknisk arrangør var Tromsø Skøyteklubb.
Det var ingen damelag som stilte til start.
Vicki Lewis
Vicki Lewis (født 17. mars 1960) er en amerikansk skuespiller. Hun er best kjent for sin rolle som «Beth» fra situasjonskomedien NewsRadio, som ble vist fra 1995 til 1999.
9mm
9 mm er et vanlig kaliber for pistol, maskinpistoler og for enkelte rifler.
Forskjellige typer ammunisjon med 9 mm-kaliber:
Marquardt Slevogt
Marquardt Slevogt (født 22. mars 1909, død 25. mai 1980) var en tysk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i St. Moritz og 1932 i Lake Placid. Slevogt vant en olympisk bronsemedalje i ishockey i vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det tyske laget som kom på tredjeplass, bak Canada og USA, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Tyskland tapte begge kampene til USA og Canada, men slo Polen med 2-1 og 4-1. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på Tysklands lag var Rudi Ball, Alfred Heinrich, Erich Herker, Gustav Jaenecke, Werner Korff, Walter Leinweber, Erich Römer, Martin Schröttle, Marquardt Slevogt og Georg Strobl. Slevogt spilte fem kamper for Tyskland i OL-turneringen.
Vincent du Vigneaud
Vincent du Vigneaud (født 18. mai 1901 i Chicago, Cook County, Illinois, død 11. desember 1978 i Ithaca, New York) var en amerikansk biokjemiker. Han ble tildelt Nobelprisen i kjemi i 1955. Han ble også tildelt Albert Lasker Basic Medical Research Award i 1948.
Grue
Grue (skogfinsk: Ruu eller Ruhu) er en kommune i Innlandet. Den ligger midt i Solør, og grenser i øst til finnskogene og Sverige. I nord ligger Åsnes kommune. I vest grenser Grue til Nord- og Sør-Odal kommuner og i sør til Kongsvinger kommune. Kirkenær er administrasjonssentret og kommunens eneste tettsted med innbyggere. Andre tettbebygde steder i kommunen er Namnå, Refset og Grinder, som alle ligger langs Glomma, og Svullrya som ligger på Grue Finnskog i Finnskogen omtrent en mil fra grensen mot Sverige.
Historie
Grue har sitt navn fra det norrøne «grof», som betyr grav eller grop.
Det er to kirker i kommunen; Grue kirke og Grue Finnskog kirke.
Jernbane
Solørbanen åpnet fra Kongsvinger til Flisa i 1893, og i 1910 ble den forlenget videre mot Elverum. Jernbanen mistet etterhvert sin betydning som kommunikasjonsmiddel i området, og i 1990 ble all persontrafikk på banen nedlagt. I Grue kommune står fortsatt stasjonsbygningene på Grinder, Kirkenær og Namnå. Derimot er det få rester etter de småholdeplassene som i sin tid lå langs banen.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Kirkenær sentrum. Fra 2003 har Kirkenær sentrum gjennomgått en stedsutvikling som har foregått i flere byggetrinn, hvor det blant annet er bygget en ny miljøgate. Kommunens tusenårstrær er plantet ved alle skolene, 5 barneskoler og 1 ungdomsskole, ved aldershjemmet og ved begge kirkene i kommunen.
Tim Van Patten
Timothy «Tim» Van Patten (født 1959) er en amerikansk regissør og skuespiller. Han har som regissør befattet seg mest med TV.
Han har hatt regi på flere episoder av serier som The Sopranos, The Wire, Sex og singelliv, Rome, Perry Mason, Boardwalk Empire, Ed og Game of Thrones. Før sin tid som regissør spilte han i en del spillefilmer og serier. På TV huskes han best fra ninja-serien The Master (sammen med Lee Van Cleef) på 1980-tallet. Han gjorde seg også bemerket i filmen Class of 1984 fra 1982.
Tim Van Patten er halvbror til de mye eldre skuespillerne Dick Van Patten og Joyce Van Patten. Han er også onkel til skuespillerne Vincent Van Patten og Talia Balsam.
Væggerløse
Væggerløse er en by på det sydlige Falster i Danmark. Byen har 1 362 innbyggere (2013). Den ligger i Guldborgsund kommune og tilhører Region Sjælland.
Byen var tidligere (før 2007) administrasjonssenter for Sydfalster kommune.
Fra Væggerløse er det 8 kilometer til Nykøbing Falster, 16 til Gedser, 23 til Stubbekøbing, 34 til Maribo og 38 kilometer til Vordingborg.
R.A. Salvatore
R.A. Salvatore (født 1959 i Massachusetts) er en amerikansk fantasyforfatter. Hans interesse for fantasy startet da han i sitt andre år på «college» fikk en kopi av J.R.R. Tolkiens Ringenes Herre til jul. Han byttet da hovedfag fra datavitenskap til journalistikk.
Han begynte for alvor å skrive i 1982 på manuskriptet som skulle bli «Echoes of the Fourth Magic». Hans første bok som ble utgitt var «The Crystal Shard» i 1988. Han hadde mange jobber i sine første år som forfatter før han til slutt ga seg til å skrive på fulltid i 1990. Salvatore er mest kjent for figuren sin kalt «Drizzt». Drizzt er en svartalv som har forkastet svartalvenes vanlige levemåte, og vandrer i stedet på overflaten, til og med i dagslys, noe svartalvene egentlig ikke tåler spesielt godt.
Salvatore har til nå skrevet over 36 bøker. Landet mange av hans bøker utspiller seg i er «Faerûn». Faerûn er landet som «Forgotten Realms»-kampanjen for spillet «Dungeons & Dragons» utspiller seg i. «Dungeons & Dragons» er et avansert og populært penn og papir-rollespill som Salvatore spiller mye. Salvatore har også skrevet en hel kampanje for D&D.
Icewind Dale, serien der Drizzt ble introdusert først, er også blitt et PC-spill som foregår i tiden før bøkene. Det er også basert på Dungeons & Dragons. Noen kritikere hevder at bøkene hans har for lite innhold og at han fokuserer for mye på kampscenene, men de fleste priser hans flotte beskrivelser og detaljer både under kamper og utenom.
Richard Cromwell
Richard Cromwell (født 4. oktober 1626, død 12. juli 1712) var sønn av Oliver Cromwell, og etterfulgte ham som Lord Protector i England, Skottland og Irland den 3. september 1658. Han ble avsatt 25. mai 1659. Blant sine fiender var han kjent som «Tumbledown Dick».
Tidlig liv
Han ble født i Huntingdon, som tredje sønn av Oliver og Elizabeth Cromwell. Han skal, ifølge tidlige biografier, ha gått på Felsted School i Essex. Det finnes ikke spor av noen universitetsutdannelse. I mai 1647 ble han medlem av Lincoln's Inn. Det er mulig at han mot slutten av 1640-årene gjorde tjeneste som kaptein i Thomas Fairfax' livgarde, men det finnes ikke sikre bevis for dette.
I 1649 giftet han seg med Dorothy Maijor, datter av landeieren Richard Maijor fra Hampshire. Paret flyttet til hans gods i Hursley. De fikk ni barn i løpet av 1650-årene, hvorav fire vokste opp. Cromwell ble fredsdommer i Hampshire og satt i forskjellige komitéer i grevskapet. Hans far var bekymret for hans utvikling, spesielt at han ikke var interessert i studier som matematikk og kosmografi, noe han skrev til Richard Maijor om.
Inn i politikken
I 1653 ble Richard hoppet over i utplukkingen til det såkalte Barebones parlament, mens hans yngre bror Henry Cromwell kom inn. Da faren samme år ble Lord Protector, fikk ikke Richard noen offentlig rolle. Men han ble valgt inn i både første og annet parlament under Protektoratet.
Under Protektoratets konstitusjon måtte Oliver Cromwell utnevne en etterfølger. Fra 1657 ble Richard stadig mer involvert i politikk. Han var ikke til stede da faren ble innsatt første gang, men var med ved den andre. I juli 1657 ble han kansler for Oxford University, og i desember ble han medlem av det nyopprettede Council of State, statsrådet.
Lord Protector
Oliver Cromwell døde 3. september 1658, og Richard ble samme dag informert om at han var utnevnt til etterfølger. Suksesjonen var kontroversiell. Et brev fra John Thurloe antyder at Oliver Cromwell hadde utnevnt sin sønn til etterfølger muntlig den 30. august, mens andre hevdet av han han enten ikke utnevnte noen, eller at han utnevnte sin svigersønn Charles Fleetwood.
I den følgende måneden gjorde Cromwell ikke lenger motstand. Den franske ambassadøren tilbød væpnet støtte, men han tok ikke imot dette tilbudet. Det er mulig at han i denne perioden de facto var i husarrest. Den 25. mai, etter at det nye parlamentet hadde tilbudt seg å betale hans gjeld og gi ham en pensjon, leverte han inn et formelt skriv om sin avgang som Lord Protector. Han bodde i Whitehall til juli, men ble da tvunget av parlamentet til å vende tilbake til Hursley.
Senere liv
Under de politiske vanskene vinteren 1659 gikk det rykter om at Cromwell ville bli kalt tilbake som Lord Protector, men det kom ikke noe ut av dette. I juli 1660 reiste han til Frankrike; han skulle aldri se sin kone igjen. Han gikk under flere pseudonymer, blant annet John Clarke. Etter en tid i Frankrike reiste han rundt i Europe og besøkte flere hoff. I 1680 eller 1681 vendte han hjem til England, og bodde hos handelsmannen Thomas Pengelly i Finchley i Middlesex. Han levde av inntekter fra eiendommen i Hursley.
Cromwell døde den 12. juli 1712. Han oppnådde altså en ganske høy alder, 85 år og 282 dager, en alder som lenge gjorde ham til den lengstlevende hersker av Storbritannia, til tross for at hans styre på ni måneder var blant de aller korteste. Denne rekorden er imidlertid senere slått av Elisabeth II.
Han fikk følgende barn med sin hustru Dorothy Maijor (1627–1676):
Dessuten en sønn og en datter som døde som spedbarn innenfor det samme året, henholdsvis 1652 og 1655.
Cowlitz Falls-demningen
Cowlitz Falls-demningen er en demning med vannkraftverk beliggende i Lewis County, delstaten Washington i det vestre USA. Den regulerer Cowlitz River som er en sørvestlig sideelv i Columbia River.
Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 70 MW, fordelt på to turbiner. Demningen er 210 m lang og 43 m høy. Operatør er Lewis County. Utbyggingen skjedde fra 1991 til 1994.
Sommer i Palma
«Sommer i Palma» er en sang som vant Melodi Grand Prix 1961 og var Norges bidrag i Eurovision Song Contest samme år. Melodien ble framført på norsk av Nora Brockstedt og er komponert av Jan Wølner med tekst av Egil Hagen.
Melodi og tekst
Sangen er i chansonstil, som var populær i konkurransens første år. Brockstedt beskriver en romanse på det spanske feriestedet Palma de Mallorca. Sangens jeg-person snakker fransk og treffer en spansktalende mann. Tross språkbarrieren synger jeg-personen: «Men jeg forstår dine blikk».
Komponist Jan Wølner fortalte at han fikk inspirasjonen til å skrive sangen under et ferieopphold i Sør-Spania høsten 1960. Han hadde verken tv eller Melodi Grand Prix i tankene da han skrev syden-hyllesten, men han sendte notene til Egil Hagen da han så utlysningen til Melodi Grand Prix 1961.
Hagen visste ikke hvor Wølner hadde vært da han skrev sangen, og «stor var derfor min forbauselse da han uten videre utbrøt at 'denne må handle om sommer og sol og palmer – ja, hvorfor ikke Sommer i Palma …'», sa Wølner til Aftenposten etter finalen.
Hagen fikk spørsmål fra pressen om hvorfor sangens jeg-person snakket fransk – handlingen foregår i spansktalende Palma. Hagen innrømmet at han aldri hadde vært på Mallorca, men la til: «Forøvrig mener jeg at det ikke er nødvendig å stille et så strengt krav til logikk. Det viktigste er harmoni!»
I Eurovision Song Contest
Sangen ble framført av Nora Brockstedt i Eurovision Song Contest 1961 i Cannes lørdag 18. mars. «Sommer i Palma» ble framført som tolvte bidrag, etter Belgias Bob Benny med «September, gouden roos» og før Danmarks Dario Campeotto med «Angelique».
Under avstemningen fikk «Sommer i Palma» 10 stemmer, og Norge ble nummer 7 av 16 deltakere.
Franskspråklige versjoner
Maurice Vidalin og Jacques Datin har skrevet en fransk tekst. På fransk har den tittelen «Si, mon amour».
En versjon med Isabelle Aubret ble utgitt på singlen Philips 372.912 i 1961 og en versjon med Jean-Claude Pascal ble utgitt på LP-platen Chansons pour l'automne (La Voix de son Maitre FDLP 101) i 1962.
Instrumentalversjon
Det svenske bandet Trio me' Bumba spilte inn en instrumentalversjon med tittelen «Sommar i Palma». Den ble utgitt på singlen Polydor NH 10942 i 1963.
Rail Baltica
Finansiering
Prosjektet skal finansieres av de berørte landene og av EU gjennom budsjettet til TEN-T, (124 millioner euro) og kapital beregnet på nye medlemsstater i EU. Den totale kostnaden vil bli på minst 5 milliarder euro. Den første fasen vil fullføres i 2013, og andre fase i 2020.
Muligheter
Rail Baltica vil gjøre det mulig å flytte store deler av regionens godstrafikk fra vei til bane, som på det nåværende tidspunkt transporteres nordover mot Russland av tunge lastebiler. I Polens tilfelle kjører lastebilene på lokale veier gjennom tettsteder i regionen Podlasie, noe som er trafikkfarlig. Å flytte transporten over på jernbane vil øke sikkerheten på lokalveiene, samtidig som man får lavere utslipp og drivstofforbruk. I tillegg vil man få en fornuftig og komfortabel passasjertrafikk, noe som ikke eksisterer nå.
Rail Baltica kan bli et bærekraftig alternativ til den planlagte motorveien Via Baltica, som er kontroversiell på grunn av miljøhensyn. Jernbanen vil ha sosiale og økonomiske fortrinn, i tillegg til å forbedre miljøet.
Problemer
Et av problemene ved prosjektet er at de baltiske landenes eksisterende jernbanenettverk må bygges om fra det russiske systemet med 1520 mm sporvidde til 1435 mm normalspor.
Moderne femkamp under Sommer-OL 1912
Moderne femkamp under Sommer-OL 1912. Moderne femkamp var med som olympisk øvelse for første gang 1912 i Stockholm. Sporten ble skapt av baron Pierre de Coubertin, grunnleggeren av de moderne olympiske leker.
Skorstein
En skorstein, pipe eller skorsteinspipe er en kanal av murverk, betong eller blikk til å bortskaffe forbrenningsprodukter (røyk) fra ildsteder og tilføre luft til å vedlikeholde forbrenningen. På grunn av at røykgassene i skorsteinen er varmere og derfor lettere enn kald uteluft, vil det bli en oppadgående trekk i skorsteinen, sterkere jo høyere den er. Den føres som oftest loddrett fra eventuell kjeller opp gjennom alle etasjer i bygningen og ut gjennom taket, hvor dens frie høyde må være tilstrekkelig til å oppnå god trekk.
Ordet skorstein
Skorstein, pipe og skorsteinspipe er navn som i dag brukes om hverandre. Den opprinnelige betydningen av ordet (gammelnorsk: skorsteinn, fra mellomtysk schorstein var «ildsted» eller «peis». Etymologisk betyr det tyske forleddet schore (beslektet med gammelnorsk skoröa) «støtte» eller «stiver», og må ha betegnet steinene som avgrenset ildstedet. I nyere tid er betydningen utvidet til også å gjelde røykpipen over tak. . Skorsteinen var opprinnelig ildstedet inne i bygningen, mens pipen betegnet røykrøret videre gjennom huset og taket. Det franske ordet cheminée har hatt en tilsvarende betydningsutvidelse. Opprinnelig betydde det et ildsted (latin caminus, «kamin»), men i moderne fransk betyr det både «peis» og «røykpipe» over tak.
Historie
Skorsteinen i form av en murt røykkanal var kjent i Romerriket i leiegårder med flere etasjer, og i forbindelse med gulvvarme hypokaust fra et sentralt fyrrom. I Nord-Europa slapp røyken fra åren ut i rommet, og derfra ut gjennom en åpning i taket, en ljore. I middelalderen fikk borger og klostre kaminer med røykkanaler opp gjennom de massive murveggene.
Da peiser og senere lukkede ovner avløste åreilden i vanlige boliger, i Norge i løpet av 1600-årene og senere, ble røyken fra disse ildstedene ført over tak gjennom murte skorsteiner. Det viktigste ildstedet var peisen til matlagning, enten den befant seg i bondens stue eller i byborgerens kjøkken. Kjøkkenpeiser i byhus eller herskapshus hadde alltid en røykhette som fanget røyken og førte den videre opp gjennom en røykpipe, og peis og pipe var så uadskillelige at helheten ble kalt skorstein.
Funksjon
Skorsteinens virkemåte baserer seg på oppdriften av røykgassene, som er lettere enn den kaldere luften i omgivelsene. Høyden og tverrsnittet på røykkanalen må derfor tilpasses røykgassens volum og temperatur. Gjennomstrømningen i røykkanalen medfører på grunn av Bernoulli-prinsippet et lavere lufttrykk i ildstedet. Dette hindrer at røykgasser fra ildstedet ledes ut i rommet hvor det befinner seg. For å hindre at vinden blir presset ned i ildstedet, må skorsteinen ligge fritt i forhold til fremherskende lokal vindretning. Når det ikke fyres i ildstedet, må et spjeld eller en ovnsdør stenge for luftstrømmen slik at varm luft ikke trekkes ut av rommet.
Mekanisk ventilasjon i kjøkken eller baderom har mye sterkere effekt enn skorsteinens naturlige ventilasjon. Avsuget kan reversere trekken og ved ufullstendig forbrenning lede giftig karbonmonoksid (CO) ut i oppholdsrommene. Noen varmtvannsberedere med moderne fyrkjeler produserer avgasser med for lav temperatur til å hindre kondens i røykkanalen. Den må da lages av vanntette og motstandsdyktige materialer som rustfritt stål eller keramer. Om røykgassene er så kalde at oppdriften uteblir, kan det være nødvendig å installere mekanisk avsug øverst.
Utførelse
I mange land er det tradisjon for å lage separate røykkanaler fra hvert enkelt ildsted i huset, og disse blir ofte laget av keramiske rør innmurt i en større mursøyle. I Norden har røykpipene hatt større tverrsnitt, og det har vært vanlig å føre røyk fra flere ildsteder gjennom samme pipe, noen ganger fra rom uten direkte kontakt med skorsteinen. Røyken ble da ført fra ovn til skorstein gjennom ovnsrør av jernblikk, om nødvendig gjennom vegger. Ideelt skulle skorsteinen føres loddrett opp gjennom etasjene, men det har ofte vært nødvendig å «trekke pipa», mure den skrånende, for å få den til å munne ut på et gunstig sted, f.eks. på mønet. Da kunne det være nødvendig å støtte den opp med trekonstruksjoner for å hindre setninger og brannfarlige sprekker, men kontakt mellom skorstein og trevirke var i seg selv en risiko. Det var ikke uvanlig å la to skrå pipeløp fra hver sin side av huset møtes inne på loftet og føres samlet opp over taket. De støttet hverandre gjensidig og gjorde ytterligere understøttelse unødvendig.
I eldre tid ble både peis og pipe murt av naturstein, som regel med leire som bindemiddel. Etter hvert som bruken tegl ble mer alminnelig, ble skorsteiner murt med tegl, og synlige sider ble pusset. Ved gjennomføringer i bjelkelag og tak var det nødvendig med murte utlegg for å sikre mot brann. Tetting rundt pipa over tak har alltid vært et problem, og det løses best ved hjelp av metallbeslag. På torvtak ble det murt inn utstikkende heller med fall ut over never og torv. Ved taktekking av tegl var det vanlig å mure ei «ku» rundt pipa, med utstikk i samme hellingsvinkel som takflaten. Da ble det også murt en «krans» øverst, både for å forsterke åpningen og for å utseendets skyld. De fleste steder har det vært vanlig å dekke peisåpningen med en helle som bæres av stein i de fire hjørnene av pipa. Dette skjermer åpningen mot nedbør, samtidig som det bidrar til bedre trekk.
Et loddrett pipeløp letter arbeidet for feieren. Av samme grunn anbringer man feieluker ved knekkpunkter og alltid ved bunnen av pipeløpet. I nyere bygningslovgivning er det krav om sikker adkomst til piper over tak, med takstiger eller tilsvarende. Hvis det likevel var trekkproblemer, kunne det være nødvendig å mure pipa høyere, i hvert fall til over mønehøyden. Andre remedier var blant annet «kjerringa» som dreide i vinden med et skjørt som var utformet slik at det oppsto sug i pipa.
Fabrikkpiper ble gjerne gjort høye, slik at en kunne få god spredning på forbrent materiale som gikk i fyringen sammen med ikke helt ren olje.
Rehabilitering av skorstein
Rehabilitering av pipe, gjøres som oftest ved å sette ned en nytt rør innvendig i gammel pipe. Nytt rør er gjerne av keramikk eller stål. Sot- /feieluker og ildsteder som er tilkoplet gammel pipe, tilkoples det nye foringsrøret. En pipe rehabilitert på denne måten, gjør faktisk så den nye pipa ofte er bedre enn gammel pipe var, da denne var nybygd. Grunnen til dette er at man vil få et eget foringsrør med luft rund dette og gammel pipevegg, som vil kjøle ned veggene i gammel pipevegg. Denne nedkjølingen gjør at brennbart byggverk som er oppført mot pipen, ikke vil kunne bli utsatt for samme høye temperatur som tidligere, og faren for brann blir derfor mindre. Det er også en stor fordel å få en rund pipe, da røykgassene beveger seg rundt når de stiger oppover i pipen. Ved at røret er rundt, unngår man derfor kalde hjørner i en firkantet pipe, som kjøler røykgassene, og fører til dårligere trekk og i noen tilfeller ekstra mye sot (som er brennbart).
Det finnes også noen andre metoder for rehabilitering av piper, blant annet at pipeveggene settes inn med en masse. Dette blir av de aller fleste sett på som en nødløsning der pipeløpene er veldig små (under ca 15x15cm), og man derfor ikke kan få ned foringsrør. Man får heller ingen av fordelene nevnt over med bedret brannsikkerhet eller rund pipe.
Bispegården i Stavanger
Bispegården i Stavanger var omtrent midt på dagens Domkirkeplassen. Eiendommen tilsvarer middelalderens sankt Annas gård. Den er også kjent som Hotel de Nord-bygget. Bygningen ble revet i 1957, og stedet ble omgjort til en åpen plass.
Bispegården
Bispegården var bosted for biskopene i Stavanger fra og med biskop Laurits Clausen Scavenius (Scabo). Den eldste kilden som knytter ham til Bispegården er fra 15. juli 1612. Biskop Thomas Kortsen Wegener overtok etter ham. I bybrannen i 20. september 1633 brant bygningene, og nye ble satt opp igjen like etter.
På 1700-tallet var det stort sett geistlige i byen som hadde eiendommen. I 1783 kjøpte lagmann Hans Knoph eiendommen, og solgte den videre til den neste lagmannen Jakop Hveding i 1787. Laugmannsgata har navnet etter lagmennene i Bispegården.
Eiendommen lå i grensen til Mariakirkegården, og ved den midterste risten (inngangen) til kirkegården. Øst for Bispegården gikk hovedveien fra broa over Skolebekken og til Brattegata (dagens Torgterassen), som førte til Torget.
Bygningene
Bispegården besto i 1807 av fem bygninger alle med steintak, som var bygd rundt en gårdsplass:
Innvendig er bygget ombygd mange ganger, og det har ikke vært mulig å lage en klar historikk av endringene.
Det var to Louis XVI-dører fra omkring 1810, og er laget av snekkeren Niels Juel. Bygningen hadde en teatersal med smale barokke blyinnfattede vinduer.
Stavanger klubbselskap, Hotell du Nord og Brannvakt
I 1841 ble eiendommen solgt og tatt i bruk som hotel av Johannes Olsen – Hotel de Nord. I 1882 ble bygningen solgt.
Da Rådhuset skulle brukes som brannvakt, ble det på 1860-tallet laget en vei over kirkegården mellom Rådhuset og Hotel de Nord.
20. februar 1883 hadde brannvakten flyttet over fra Rådhuset til Hotel de Nord-bygningen (Bispegården). Rådhuset ble revet for å gjøre det enklere for utrykningskjøretøyene å komme fram. En rekke kontorer fra Rådhuset ble også overført til Brannvaktbygningen, slik at bygningen i praksis ble byens nye kommunehus. Den var i bruk til ulike kommunal formål til den ble revet i 1957.
Vårofferet
Vårofferet (fransk Le Sacre du Printemps, russisk Весна священная, Vesna svjasjtsjennaja, engelsk The Rite of Spring) er en ballett med musikk skrevet av den russiske komponisten Igor Stravinskij. Balletten var opphavelig koreografert av Vatslav Nizjinskij, med scenografi og kostyme av Nicholas Roerich, under ledelse av impresarioen Sergej Djagilev. De innovative og kompliserte rytmiske strukturene og klangene, gjør sammen med den utstrakte bruken av dissonanser stykket til et av de viktigste verkene fra den klassiske musikken på 1900-tallet. Oppstyret rundt premieren i 1913 gjorde verket til et av de mest kjente og kontroversielle verkene i historien.
Komponisten og dirigenten Leonard Bernstein sa dette om en av passasjene i musikken: «Den siden er 60 år gammel, men den har aldri blitt toppet grunnet den sofistikerte behandlingen av primitive rytmer.» Om verket som helhet sa han: «… det har de beste dissonansene noen har kommet på, de beste asymmetriene, den beste polytonaliteten og polyrytmikken, og det du ellers måtte bry deg om å sette ord på.»
Selv om den russiske tittelen egentlig betyr Hellig vår, har den norske og den engelske tittelen blitt omsatt fra den franske tittelen, ettersom det var på fransk at balletten ble satt opp. Men verket har også en undertittel, Bilde fra det hedenske Russland, på fransk Tableaux de la Russie païenne en deux parties, og da det franske ordet som omsettes med 'hellig' er sacré, ligger det i tittelen en dobbel betydning som ikke kommer helt fram på norsk. Fransk er et språk som har utviklet seg fra latin, og på latin betyr sacrificium 'ofre' i betydningen 'helliggjøre' - sette til sides for hellig bruk, fjerne fra det profane.
Komposisjon og mottakelse
Maleren Nicholas Roerich presenterte i 1910 en idé for Stravinskij, der han så for seg et heidensk ritual der ei jente danser seg selv til døde. Den første opplevelsen Stravinskij fikk av dette, var i form av en drøm: «De gamle og vise sitter i en sirkel og observerer dansen før jenta dør. Jenta har de ofret til vårguden for å få velviljen hans». Da han komponerte Ildfuglen begynte Stravinskij å utforme skisser og ideer til bruk i verket. Selv om han satt arbeidet til side et år for å skrive Petrusjka (som han mente å lage som en lett burlesk, i motsetning til det tunge orkestrale arbeidet med Vårofferet), var det i perioden 1912–1913 at Vårofferet ble skrevet. Det ble laget for Sergej Djagilevs Ballets Russes. Roerich var viktig i prosessen, og hentet sammen med Stravinskij inspirasjon fra liknende historiske ritualer. De arbeidet så tett at Stravinskij refererte til verket som «barnet vårt». Fram mot premieredagen gjorde de mange revisjoner av verket, til og med på selve dagen.
Oppføring
Premieren fant sted den 29. mai 1913 i Théâtre des Champs-Élysées i Paris, med Pierre Monteux som dirigent. Ballets Russes var ballettensemblet på den første framføringen. Den intense rytmikken og det primitive scenarioet sjokkerte publikum, som var vant med den sømmelige klassiske balletten. Den komplekse musikken og de veldige dansetrinnene som skulle forestille fruktbarhetsrituale, gjorde først at publikum begynte å pipe og bue. Da fagottsoloen i åpningen begynte og etter hvert ble harmonisert med noen vage dissonanser, buet publikum høyt. Det var høyrøystede diskusjoner blant tilhengerne og motstanderne av verket, som raskt utviklet seg til roping og nevekamp. Videre utviklet uroen blant publikum seg til et rent oppstyr, og selv om politiet grep inn i pausen, klarte de kun å få til noenlunde ro og orden. Kaos dominerte under resten av framføringen, og Stravinskij selv skal ha blitt så opprørt at han gråtende forlot salen før det var ferdig. En annen berømt hendelse var da Camille Saint-Saëns stormet ut fra premieren (selv om Stravinskij senere sa: «Jeg vet ikke hvem som fant på den historien om at han faktisk var der, men så stormet ut.» ), etter at han skal ha blitt rasende over det han mente var misbruk av fagotten i åpningen av stykket.
Stravinskij sprang til baksiden av scenen, hvor Djagilev skrudde av og på lysene for å prøve å roe ned publikum. Nizjinskij stod på en stol og lente seg ut for å rope slagene i takten til danserne, som ikke klarte å høre orkesteret (dette var spesielt vanskelig siden de russiske tallene er flerstavede over ti, eksempelvis atten: vosemnadsat). Etter konserten var Nizjinskij og Stravinskij fortviet, men Djagilev sa at «skandalen var akkurat det jeg ønsket meg». De neste av de sju oppsetningene av verket ble fullført uten liknende skandaler som på premieren, og de samme opptrederne satte opp verket i London mot slutten av året. I 1924 ble det satt opp i USA, men da som en konsertversjon. Både Stravinskij og Nizjinskij fortsatte å arbeide, men ingen av dem skrev et stykke som hadde den samme perkussive og intense stilen som Vårofferet hadde.
Pianoversjonen og tempomarkering
Før han ble ferdig med orkesterversjonen, komponerte Stravinskij en firehendig pianoversjon. Han gjorde stadige revisjoner, både musikalske og praktiske, selv etter premieren og langt inn i de påfølgende årene. Siden Stravinskij komponerte Vårofferet på pianoet (noe han også gjorde med de andre stykkene sine), er det naturlig at han jobbet med pianoversjonen side om side med orkesterversjonen. Det var i pianoversjonen at stykket første gang ble publisert (det skjedde i 1913, orkesterversjonen kom ikke før i 1921). På grunn av første verdenskrig ble orkesterversjonen sjelden framført i årene etter premievisingene, noe som førte til at det var pianoversjonen som gjorde stykket kjent for allmennheten. Versjonen for piano blir fremdeles spilt, hovedsakelig fordi den bare krever to musikere.
Stravinskij lagde også to versjoner for pianola. Sent i 1915 spurte Aeolian Company i London om lov til å gi ut både Vårofferet og Petrusjka slik, og innen 1918 hadde Stravinskij laget flere skisser til de komplekse passasjane. Grunnet det store arbeidet med å lage dette, var det bare Vårofferet som ble gitt ut, seint i 1921. Da hadde Stravinskij allerede laget en mer omfattende versjon for Pleyela, et pianola som ble laget av Pleyel i Paris. Pleyela- og pianolaversjonene var ikke innspilt av en pianist, men av ekte ruller som var kuttet mekanisk, slik at dyktigheten til utøveren ikke påvirket resultatet. Musikologen William Malloch har oppdaget at den siste delen av verket var tydelig raskere enn i orkesterversjonen. Malloch mener at på grunnlag av dette, revisjonene av det orkestrerte partituret, og noen få og gamle fonografiske opptak, kan man forstå at Stravinskij egentlig ville ha det raske tempoet, men fant ut at instrumentalistene ikke var gode nok til å spille den rytmiske kompliserte delen i det tempoet, og satte derfor ned tempoet i partituret.
Tema
Verket er delt i to, og inneholder de følgende scenene (med de originale franske titlene i parentes):
Første del: Jordas tilbedelse (Première Partie: L'adoration de la Terre)
Instrumentasjon
Vårofferet krever et uvanlig stort symfoniorkester (en oversikt over instrumentene som brukes kan ses til høyre). Stravinskij la instrumentene i uvanlige og ukomfortable registere, slik at de ofte låt anstrengt. Et eksempel på dette kan man høre allerede fra starten av, der fagottsoloen spiller opp mot de høyeste tonene i registeret. Stravinskij tok også med instrumenter som ikke hadde blitt brukt særlig mye i orkestersammenheng før Vårofferet, men som ble litt vanligere etterpå, for eksempel altfløyte, pikkolotrompet, basstrompet, wagnertuba, og guiro. Bruken av disse, sammen med den tidligere nevnte bruken av registeret til instrumentene, ga musikken en distinkt klang.
Stiltrekk
Stravinskijs musikk er harmonisk sett dristig, med markant bruk av dissonanser for å få den rette klangfargen og den sterke musikalske energien. Rytmisk sett er musikken like dristig, og i store deler, er det konstante skifter i taktarten samt aksenter som kommer utenfor slaget. Stravinskij benytter asymmetriske rytmer, perkussive dissonanser, polyrytmikk, polytonalitet, lagvis oppbygning av ulike ostinat (gjentatte melodiske eller rytmiske motiver), og melodiske fragmenter til å lage komplekse vev av interaktive linjer. Et eksempel kan en se på disse notene (hentet fra åpningen av den siste delen, pianoversjonen. Klikk for å forstørre):
Ifølge komponisten og musikkteoretikeren George Perle er «skjeringen mellom de asymmetriske, diatoniske elementene og de symmetriske, ikke-diatoniske elementene, prinsippet bak det musikalske språket, og kilden til spenningen samt den konfliktfylte energien i verket.» Denne ideen blir utdypet av Van Den Toorn, som gir en detaljert analyse av stemmestrukturen, ved hjelp av diatonisk avledede tetrakorder som skjer med symmetriske deler av den oktatoniske skalaen.
Som med den symmetriske oppdelingen av tolvtoneskalaen i Vårofferet, kan de diatoniske partiene enklere og mer logisk forklares ved hjelp av intervallsykluser, heller enn ved tradisjonelle modi eller dur- og mollskalaer. Med unntak av intervallklasse fem, deler hver intervallklasse fra én til seks en oktav i like deler. Et sjunote-segment av intervallklasse fem-krinsen passer inn i rekkevidden til en oktav, og deler oktaven i ulike intervaller: Heltoner og halvtoner.
Grensen til det Perle definerer som hovedtemaet i introduksjonen, etter solofagottens hovedmotiv i taktene 1–3, er en symmetrisk tritonus delt inn i små terser, noe som lager en intervallklasse tri-krets (C3). Som i stykket Density 21.5 av Edgard Varèse «deler det intervallet i en tritonus i to små terser, og differensierer dem ved å fylle inn gapet i den øvre tersen – først kromatisk, og deretter med en enkel gjennomgangstone – og lar den laveste tersen være åpen.» Temaet blir delvis repetert i takt 7–9, hovedmotivet i takt 13, og så blir hele temaet repetert i takt 66, da transponert en halvtone ned. Dette kommer også igjen på slutten av satsen. Her som Cb-Bb-Ab i stedet for det vanlige hovedmotivet med C-H-A.
På samme måte som i Density 21.5 inneholder Vårofferet «en komplett representasjon av hver del i intervallkrets C3.» C30 begynner med C-H-A i hovedmotivet og blir komplettert av hovedtemaet som kommer like etterpå. Derimot blir «den ellers atonale C3-kretsen åpnet med en liten ters som er helt diatonisk og tonal.» På den måten har verket noe til felles med nummer 33 av Béla Bartóks 44 fiolinduetter, som «sidestiller tonale og atonale tolkinger av den samme opphøyde kvart-tetrakorden.»
En av grunnene til at Vårofferet fremdeles er berømt, er musikkteoretikerenes konstante diskusjoner og analyser av det. Allen Forte og Van den Toorn har gitt analyser av strukturen til verket basert på abstrakte relasjoner mellom rytmer og toner, og argumenterer for en modernistisk tolkning av det musikalske språket. På den andre siden gir Richard Taruskin grundige tolkninger av de tidlige verkene til Stravinskij, der han gir uttrykk for at deler av musikken er direkte avledet fra russisk folkemusikk. Vårofferet, med den engelske tittelen The Rite of Spring, var så viktig for den kommende klassiske musikken at Peter Schickele i en radiosending sa at så godt som alle de etterfølgende komposisjonene kunne kalles The Rewrite of Spring.
Rekonstruksjon
Selv om Nizjinskijs koreografi ble dårlig preservert, ble koreografien samt Roerichs kostyme og scenografi rekonstruert i 1987 av dansehistorikeren Millicent Hodson, kunsthistorikeren Kenneth Archer, og koreografen Robert Joffrey, til en framføring av Joffrey Ballet. Rekonstruksjonen hadde premiere i Los Angeles, og ble i 1990 vist på fjernsyn som en del av Dance in America/Great Performances-serien på PBS (Public Broadcasting Service).
Innvirkning
Musikken til Vårofferet benyttes som en standard for danseensemble over hele verden, med koreografien til Pina Bausch og Kenneth MacMillan. Som kontrast til de lange og grasiøse linjene i den tradisjonelle balletten, innebar koreografien til Nizjinskij krumme armer og bein. Danserne danset mer fra bekkenet enn fra føttene; en stil som senere skulle få innvirkning på Martha Graham. Kroppsdeler ble i koreografien bøyd innover i stedet for å åpnes utover, kroppen ble trukket ned i stedet for å løftes opp, stegene var tunge i stedet for lette, og fokuset var ikke på det elegante, men på det groteske. Disse antiballett-aspektene hadde, sammen med det kontroversielle, veldige, hedenske og primitivistiske tematiske materialet, stor innvirkning på butoh-formen til Tatsumi Hijikata og Koichi Tamano.
Disneys Fantasia
Vårofferet ble mer populært gjennom Walt Disneys Fantasia, en animert spillefilm hvor klassisk musikk ble lagt til levende bilde og fantasihistorier. I en innspilling av stykket fra 1961 med Stravinskij selv som dirigent, sier han at han fikk 1 200 dollar (av totalsummen på 5 000 dollar) for at musikken skulle brukes i filmen. Her forteller han òg at ettersom musikken hans ikke var omfattet av opphavsretten i USA, kunne Disney ha brukt musikken selv uten å ha fått lov. Men siden Disney ville vise filmen i andre land, ble han uansett nødt til å overholde opphavsretten der. For at musikken skulle følge den animerte filmen, ble mye av den første delen i musikken tatt bort, flyttet til eller repetert på slutten. Stravinskij selv skildret det hele som «avskyelig», og mente at hele verket medførte «en farlig misforståelse».