cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Formannskapslovene
Norges dokumentarv
Dokumentene fra Stortingets behandling og vedtak av formannskapslovene i 1837 ble innlemmet i Norges dokumentarv i 2012. Norges dokumentarv er et register over de viktigste dokumentene i norsk historie. Registeret er en nasjonal parallell til UNESCOs Verdens dokumentarv.
Formannskapsdistrikt i 1838
Dette er en oversikt over formannskapsdistriktene som ble opprettet 1. januar 1838.
Områdedelingen brukte tid på å finne sin første faste form. I en tidlig fase kunne en finne distrikt som hadde flere formannskap og også distrikt som delte formannskap. I tillegg er dokumentasjon om status til enkelte distrikt tildels mangelfull. Variasjon i tolkning av materialet gjør at en kan finne litt forskjellige tall oppgitt både for det totale antallet distrikt og fordeling mellom bydistrikt og landdistrikt. En offentlig utredning fra 1992 oppgir det totale antallet som 392, med 37 distrikt som fulgte kjøpstadsloven. Oversikten her følger Frode Korslund, som oppgir et totalt antall distrikt som 396, fordelt melom 38 bydistrikt og 358 landdistrikt.
De angitte tinglag er oppført ved de(t) prestegjeld som de hovedsakelig omfattet eller var en del av. I noen få tilfeller har det av hensyn til tabellens lesbarhet ikke vært mulig å få med store deler fra andre prestegjeld, mens mindre deler av andre prestegjeld i hovedsak er utelatt.
I 1838 hadde Norge 18 amt, men dette ble etter hvert utvidet ved deling til 20 amt, og den følgende tabellen bruker den utvidete amtsdefinisjonen. Bruken av romertall I-XX for disse 20 amtene er historisk korrekt. Siden kjøpsteder og ladesteder ikke var administrativt underlagt amtene de geografisk tilhørte, ble ikke by- og landkommuner oppført i offentlig statistikk samlet under samme amt. Rekkefølgen på fogderi, tinglag, prestegjeld og kommuner i datidens statistikker var heller ikke fast, men kunne endres fra ett år til det neste. Rekkefølgen innenfor hvert amt er således et kompromiss, i hovedsak basert på matrikkelen fra 1838. Den oppgitte nummereringen innenfor hvert amt finnes ikke i samtidige kilder, og er en senere tilpasning for å gi en distinkt forbindelse til kommunene oppført i f.eks. norske kommunenummer.
I. Smaalenenes amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 23 formannskapsdistrikt, hvorav tre kjøpsteder og 20 landkommuner.
III. Christiania Amt
Christiania Amt ble utskilt fra Akershus Amt i 1842. Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av et formannskapsdistrikt, hvilket var en kjøpstad.
IV. Hedemarkens Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 19 formannskapsdistrikt, alle landkommuner.
V. Christians Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 20 formannskapsdistrikt, hvorav ett kjøpstadanlegg og 19 landkommuner.
VI. Buskeruds Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 16 formannskapsdistrikt*, hvorav to kjøpsteder og 14 landkommuner.
VII. Jarlsberg og Laurvigs Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 25 formannskapsdistrikt*, hvorav tre kjøpsteder, to ladesteder og 20 landkommuner.
VIII. Bratsbergs Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 25 formannskapsdistrikt, hvorav tre kjøpsteder, to ladesteder* og 20 landkommuner.
IX. Nedenæs Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 23 formannskapsdistrikt, hvorav tre kjøpsteder, to ladesteder og 18 landkommuner.
X. Listers og Mandals Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 22 formannskapsdistrikt*, hvorav én kjøpstad, tre ladesteder og 18 landkommuner.
XI. Stavanger Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 27 formannskapsdistrikt, hvorav en kjøpstad, et ladested og 25 landkommuner.
XII. Søndre Bergenhuus Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 26 formannskapsdistrikt, alle landkommuner.
XIII. Bergen Amt
Bergen Amt ble utskilt fra Søndre Bergenhus Amt i 1831. Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av et formannskapsdistrikt, hvilket var en kjøpstad.
XIV. Nordre Bergenhuus Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 22 formannskapsdistrikt, alle landkommuner.
XV. Romsdals Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 33 formannskapsdistrikt, hvorav to kjøpsteder, ett ladested og 30 landkommuner.
XVI. Søndre Trondhjems Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 20 formannskapsdistrikt, hvorav en kjøpstad og 19 landkommuner.
XVII. Nordre Trondhjems Amt
Fra 1838 bestod lokalstyret i amtet av 20 formannskapsdistrikt*, hvorav en kjøpstad og 19 landkommuner.
XX. Finmarkens Amt
Tromsø Amt ble skilt ut fra Finmarkens Amt i 1844. Fra 1838 bestod lokalstyret i den gjenværende regionen av åtte formannskapsdistrikt, hvorav tre kombinerte land- og kjøpstedkommuner og fem landkommuner.
Christian Reich
Christian Reich (født 23. september 1967) er en sveitsisk bobkjører som deltok i De olympiske vinterleker i 1992 i Albertville, 1994 i Lillehammer, 1998 i Nagano og 2002 i Salt Lake City.
Reich vant en olympisk sølvmedalje i bobsleigh under Vinter-OL i 2002 i Salt Lake City. Sammen med Steve Anderhub kom han på andreplass i toerbob, bak Christoph Langen og Markus Zimmermann fra Tyskland.
Ambrogio Traversari
Ambrogio Traversari, kalt Ambrosius kamaldulenseren (født 19. september 1386 i Portico di Romagna ved Forlì i Italia, død 20. oktober 1439 i Ferrara) var en toskansk teolog.
Han spilte en viktig rolle ved sine oversettelser av antikk litteratur.
Liv og virke
I en alder av fjorten år trådte han inn i kamaldulenserordenens kloster Santa Maria degli Angeli. Etter få år ble han en av sin tids fremste teologer og greskkyndige. Hans gresklærer var Manuel Chrysoloras.
I 1431 ble Ambrogio ordensgeneral og ble leder for kongregasjonen for kirkerett ved den romerske kurie. Han deltok på Baselkonsilet som pave Eugenius IVs delegat. Hans hovedanstrengelse der var gjenforeningen mellom Vest- og Østkirken. I 1437 flyttet konsilet møtested til Ferrara. Ambrogio fikk ikke med seg konsilets avslutning, for han døde i oktober 1439. Men sammen med kardinal Johannes Bessarion forfattet han i sitt dødsår unionsdekretet av Ferrara-Firenze, som formelt opphevet det store skisma mellom Øst og Vest som var inntrådt i 1054.
På grunn av sin klassiske og humanistiske dannelse er Ambrogio en typisk representant for 1400-tallets nye teologi som orienterte seg i vesentlig grad mot videnskapene, litteraturen og kunsten. Han var en nær venn av Cosimo de' Medici, fremmet studiet av antikkens kulturer, beskjeftiget seg inngående med den gammelkirkelige teologi og gjorde sentrale østkirkelige teologers verker kjente for Vesten (Johannes Chrysostomos, Basilius den store, Efrem syreren.
Han var en sterk motstander av geistlighetens verdsliggjørelse. Han brennemerket kardinalers frivole livsførsel under Baselkonsilet som et syndebabel.
Verk
Hans hovedverk heter Hodoeporicon, og er et rimdikt om en visitasjonsreise han foretok på pavelig oppdrag blant Italias klostre. Han oversatte til italiensk Palladius levnetsbeskrivelse av Johannes Chrysostomos, Efrem syrerens 19 prekener, og Basilius den stores traktat «Om jomfrueligheten». Mange av hans manuskripter oppbevares nå i San Marco-katedralens bibliotek i Venezia.
Jose C. Cojuangco
'''Jose II. Cojuangco (egentlig Jose Chichioco Cojuangco, populært kalt Don Pepe''', født 3. juli 1896 i Malolos på Filippinene, død 21. august 1976 i Manila) var far til Filippinenes president fra 1986 til 1992 Cory Aquino.
Bakgrunn
Cojuangcoene er en fremstående og rik filippinsk familie. Ekteparet som på Filippinene ble kjent som Jose Cojuangco I og Antera Estrella, var kinesiske innvandrere fra Zhangzhou i Fujian-provinsen, og ankom Paniqui, en by i provinsen Tarlac, omkring 1870. Cojuangco antas å ha vært Jose seniors fullstendige kinesiske navn sammendratt til ett ord, slik vanlig var blant kineserne på Filippinene. Jose og Antera fikk sønnen Melecio, som 34 år etter giftet seg med en velstående kinesisk mestiza, Tecla Chichioco. Melecio og Tecla fikk fire sønner. Den andre var Jose II.
Hacendero
Jose Cojuangco var hacendero (storgodseier) i provinsen Tarlac nord for Manila. Han var gift med Doña Demetria Sumulong og sammen fikk de fire barn. Corazon var det siste. Barna vokste opp i velstand på godset Hacienda Luisita i provinsen Tarlac.
Foruten å bli hacendero har Jose II Cojuangco vært parlamentsrepresentant for Tarlac, sukkermagnat og bankier.
Tuba Records
Tuba Records er et uavhengig, norsk plateselskap og distribuerer både norsk og utenlandsk musikk. Tuba Recordings eier fire underselskap: Port Azur Recordings, Bauta, Tabu og MeloDisc.
Selskapet hadde i 2006 en omsetning på ca. 13 millioner kroner og 31. desember 2006 kjøpte Bonnier Amigo Music Norway 100% av aksjene i Tuba Records.
Tabu Recordings
Etiketten ble startet i 2003 og utgir norske heavy metal-band. Band som utgir album på Tabu Recordings:
220-årene
-- 220 -- 221 -- 222 -- 223 -- 224 -- 225 -- 226 -- 227 -- 228 -- 229
Tiårsoversikt
Ödön Bodor
Ödön Bodor (født 24. januar 1882 i Kapuvár, død 22. januar 1927 i Budapest) var en ungarsk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.
Bodor vant en olympisk bronsemedalje under OL 1908 i London, han var med på det ungarske laget som kom på tredjeplass i den olympiske stafetten, bak USA og Tyskland. De to første etappene var på 200 meter siden en etappe på 400 meter og siste etappen var 800 meter. Pál Simon løp første etappe og siden Frigyes Wiesner, József Nagy og Bodor på fjerde og siste etappe. De fikk tiden 3.32,5 et tiendedels sekund bak Tyskland og 3,1 sekund svakere tid enn gullvinnerne fra USA.
Bodor deltok også på 800- og 1500 meter individuelt, han kom på fjerdeplass på 800 meter og på 1500 meter klarte han ikke å kvalifisere seg for finalen.
Cecilie Fredriksen
Cecilie Astrup Fredriksen (født 29. september 1983 i Oslo) er direktør i inkassoselskapet Aktiv Kapital og arving til Fredriksen-imperiet.
Fredriksen er datter av Inger Astrup Fredriksen og John Fredriksen, en norsk-kypriotisk industrimagnat.
I 2009 ble hun og hennes tvillingsøster Kathrine Fredriksen kåret til blant verdens 25 mest innflytelsesrike kvinnelige arvinger.
Utdannelse
Fredriksen har en bachelorgrad i international business og spansk litteratur.
Steve Anderhub
Stefan «Steve» Anderhub (født 12. juli 1970), er en sveitsisk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1998 i Nagano og 2002 i Salt Lake City.
Bergljot Børresen
Bergljot Børresen (født 27. april 1936) er en norsk veterinær (dr. med. vet. og spesialist i klinisk patofysiologi), miljøforkjemper og forfatter. Hun har utgitt flere bøker og artikler om dyrs og menneskers adferd og samspill, og om husdyrbrukets betydning for etikk, økonomi, handel, økologi, folkehelse og kulturhistorie.
Adolf Thomsen
Adolf Thomsen (født 10. juli 1852 i Bergen, død 24. juli 1903 i Sandefjord) var en norsk komponist og musiker. Thomsen bodde i Tromsø og var fra 1883 organist i Tromsø domkirke. Han ble kjent med Edvard Grieg og flere av hans verk er dedikert til Grieg. Thomsen er mest kjent for melodien til «Barndomsminne frå Nordland» («Å eg veit meg eit land») med tekst av Elias Blix, som ofte kalles «Nord-Norges nasjonalsang». Sangen ble publisert for første gang i avisa Den 17de Mai 13. august 1896, og senere i bokform i Elias Blix sin Salmer og Songar fra 1900. Originalversjonen har åtte vers. Den mest kjente melodien ble skrevet av Adolf Thomsen i 1901.
Bergljot Børresen
Hun mottok Rachel Carson-prisen i 1993. Prisen ble overrakt av Thor Heyerdahl. Børresen fikk prisen for «flere tiårs arbeid gjennom bøker, artikler og etermedia – et arbeid drevet av innsikt, vidd og ærbødighet for menneskets plass i naturens store sammenheng».
Adolf Thomsen
Thomsen og hans hustru Lorentze Emilie, født Engelsen, fikk tre døtre: Alfhild, Frida og Ingerid, samt to sønner: Einar og Sigvald.
En byste av Thomsen står i Kirkeparken i Tromsø. Skulpturen ble modellert av Trygve Thorsen i 1943 og avduket i 1946.
Sjøsprøyt
Sjøsprøyt er en norsk dokumentarserie med Jarle Andhøy som gikk på NRK1 og NRK3 fra 2010 til 2011. I denne serien tok Jarl Andhøy med seg uerfarne ungdommer fra en folkehøyskole i Troms på en seilas i arktisk farvann. Før de kunne tas med måtte de gjennomgå et treningsopplegg som var tilrettelagt av Andhøy. Serien gikk over to sesonger fordelt på 12 episoder.
230-årene
-- 230 -- 231 -- 232 -- 233 -- 234 -- 235 -- 236 -- 237 -- 238 -- 239
Tiårsoversikt
Fylkesvei 1598
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 511.
Lov og rett
Lov og Rett er et norsk juridisk tidsskrift med fagartikler og bokanmeldelser. Tidsskriftet ble etablert av professor Anders Bratholm og utgitt av Universitetsforlaget første gang i 1962. Bratholm var redaktør frem til 1990.
Helt siden starten har det vært tanken at tidsskriftet – i tillegg til å ta inn fagfellevurderte artikler – også skal være noe mindre vitenskapelig enn f.eks. Tidsskrift for rettsvitenskap, og rette seg mot praktiserende jurister. Lov og Rett tar ofte inn artikler om dagsaktuelle juridiske problemer og har debattinnlegg i spaltene sine. Lederartikkelen i hvert hefte tar for seg et aktult rettspolitisk spørsmål, ofte skrevet av redaktøren eller et redaksjonsmedlem, men også av andre. Tidsskriftets artikler er ofte sitert og omtalt, og retter seg mot jurister i yrkeslivet, forskere og studenter.
Tidsskriftet er en vitenskapelig publiseringskanal på nivå 1, jf. Universitets- og høyskolerådet s oversikt. Redaksjonen avgjør om en artikkel oppfyller kravene til fagfellevurdert publikasjon.
Lov og Rett utgis med ti hefter årlig.
Tidsskriftet er tilgjengelig på Universitetsforlagets elektroniske database for tidsskrifter, www.idunn.no.
240-årene
-- 240 -- 241 -- 242 -- 243 -- 244 -- 245 -- 246 -- 247 -- 248 -- 249
Tiårsoversikt
Hatlestadraset
Hatlestad-raset var et skred av gjørme og sten som fant sted natt til den 14. september 2005 i Fana bydel i Bergen, som et resultat av store nedbørsmengder. Raset drepte tre personer, såret syv, og fordrev mange flere, da det traff fem rekkehus klokken halv ett om natten. Hendelsen hadde innvirkning på norsk holdning og politikk angående miljøvern og husbygging, og spørsmålet om hvorvidt den dødelig sårede Kristina Hjartåkers behandling skulle avsluttes skapte debatt over hele landet, ikke bare angående Hjartåkers behandling, men også om avslutning av livsforlengende behandling generelt.
Lekbror
Lekbror (latin frater laicus), også nevnt som laugsbror, ordensbror eller klosterbror er en tradisjonell betegnelse på et medlem av en tiggerorden og en munk som ikke er presteviet. Det første leddet i den norske betegnelsen, lek (gresk laikos, som tilhører folket, avledet fra laos, folk) benyttes i forbindelse med lekbror som ikke geistlig, som er verdslig, men også i generell betydning ufaglært eller ustudert.
Hatlestadraset
Hatlestad Terrasse før raset
Hatlestad Terrasse, et landlig nabolag i Fana Bydel, består av hus og leiligheter i et område med skog og bakker. En enkeltvei knytter husene til hverandre og til Osvegen, en viktig vei som kobler Os og Nesttun sammen. Det var Hatlestad Terrasse 40, 42, 44, 46 og 48, alle treetasjers rekkehus, som ble truffet av raset.
Da husene ble bygd tidlig på 1970-tallet førte Norge en fri politikk når det gjaldt byggetillatelser i utsatte områder. Området ble derfor ikke undersøkt for rasfare, og risikoen for ras ble ikke kjent før senere. Etter at husene ble bygd, gikk det ifølge beboerne jevnlig steinsprang fra den bratte bakken over husene. Steinene traff veien uten å forårsake materiell skade eller personskade, og kommunen satte opp rasfareskilt. Det ble også satt opp primitiv rassikring i området. På tross av gjentatte klager fra beboerne om faren for ras sikret ikke kommunen området, ettersom sikring mot rasfare generelt er grunneiers ansvar. Kommunen sendte pålegg om rassikring til grunneier uten å få svar, og saken ble aldri fulgt opp.
Årsaker
Etter raset ga Multiconsult ut en rapport, gjennomgått av NTNU, om de indirekte årsakene til raset. Rapporten meldte at flere mulige årsaker burde diskuteres. For det første ble Vestlandet rammet av ekstremværet Kristin natten raset gikk. Kristin var et lavtrykk som hadde sitt opphav som de tropiske stormene Maria og Nate og nådde kysten 13. september. Uværet forårsaket trafikkorker, strømbrudd og materielle skader. Nedbørsmengdene skal ha økt poretrykket mellom fjellet og løsmassene i skråningen over husene, og dermed medvirket til overflatevanns erosjon av grunnfjellet. I tillegg mistet én av husstandene vannforsyningen rundt klokken 17 den 13. september. Dette kan ha betydd at en vannledning hadde blitt ødelagt av trykket dette medførte, noe som igjen medvirket til at enda mer vann trengte inn under bakken og fremskyndte prosessen ytterligere. Rapporten meldte også at en garasje hadde blitt bygd og senere revet i nabolaget og at vekten av fyllingen den ble bygd på kan ha medvirket til raset.
Rasulykken
Omtrent klokken halv to den 14. september 2005 løsnet massene i skråningen over husene. Dette medførte et skred av jord og stein som trengte inn i flere hus og begravde ti mennesker. Beboerne i husenes andre etasje evakuerte gjennom vinduene. Kommunen slo katastrofealarm, og et stort antall hjelpemannskaper ble sendt til området. En brannbil som hadde drenert vann i nærheten nådde rasstedet allerede tre minutter etter raset, og brukte sirenen til å vekke beboerne. I tillegg til ambulansepersonell og brannvesen ble også Sivilforsvaret og Heimvernet satt inn. Lavinehunder ble brukt i søket etter overlevende, men tungt maskineri kunne ikke settes inn grunnet faren for ytterligere ras, og gravingen etter begravde beboere ble derfor i stor grad foretatt for hånd, og i mindre grad med verktøy som økser og spader.
Døde og sårede
En 51 år gammel kvinne var død da hun ble funnet og hentet ut av letemannskapene. En annen kvinne på 27 døde på Haukeland Sykehus noen dager senere av skadene hun pådro seg, og fem år gamle Kristina Hjartåker døde i februar det påfølgende året, da legene avsluttet den livsforlengende behandligen hennes (se Kristina-saken). Andre ble såret av selve raset og av oksygenmangel
Evakuering og hjelpetiltak
Grunnet risikoen for flere ras ble beboerne i nabolaget evakuert til naboer og til hoteller rundt om i Bergen. 128 av dem hadde blitt isolert da raset ødela veien ut av nabolaget, og ble evakuert via en skogssti. Ettersom denne stien nå var eneste vei ut og inn av nabolaget, ble den forbedret med et lag grus av kommunens arbeidere. Gaia Trafikk (nå Tide Buss) satte opp et midlertidig bussrute for beboerne. Bussen gikk fra Hamreveien, en mindre vei ved slutten av stien, til nærmeste busstopp på Osveien. I tillegg forårsaket vandalisme mot de tomme husene at politiet til satte opp flomlykter og begynte å patruljere området.
Raset fikk også beboerne i Søråshøgda, et annet område i Fana, til å ringe politiet og melde om at husene deres var potensielt utrygge. Politiet påbegynte evakuering av 14 hus, men avbrøt evakueringen da en geolog som hadde undersøkt Hatlestad kom på befaring og kunne melde at området var trygt.
Mediadekning
På tross av at raset fant sted omtrent samtidig som New Orleans ble rammet av orkanen Katrina, ble hendelsen bredt dekket av norsk media, og blir fremdeles referert til i nyheter og artikler om klimaforandring og ekstremvær, i enkelte tilfeller sammen med den mindre ulykken ved Hetlebakken. De fleste beboerne, med unntak av de omkomne og dem som frivillig lot seg intervjue av media, unngikk å bli nevnt ved navn i pressen.
Erstatning til ofre og kommuner
Skjebnen til husene og veien som ble rammet av raset var lenge uviss. I begynnelsen vurderte kommunen å pusse opp husene og veien og gi grunneierne ansvaret for videre rassikring. Dette forårsaket stor bekymring hos huseierne, ettersom enkelte av dem var deleiere av bakken som ville trenge rassikring. Det var også bekymringsfullt at forsikringen til eierne bare dekket skaden på husene og ikke rassikring. Huseierne var heller ikke villige til å flytte tilbake til rasstedet.
Den 20. september ble det utgitt en rapport fra ingeniørselskapet Multiconsult, som anbefalte at at de 16 husene burde kjøpes av kommunen og revet. En ny vei kunne så bli bygget over de gamle husene, og bakken over veien skulle sikres med stålnett og stålbolter boret inn i bakken. Selv om dette var en dyrere løsning for kommunen, ble den til slutt godtatt.
Det ble nå besluttet å kjøpe og rive husene som ble påvirket av raset, og eierne ble gitt nye, midlertidige steder å bo og pengeerstatning. Det eneste huset som ikke kom med i avtalen var det som lå på toppen av bakken, ved siden av den øverste delen av raset. Eierne risikerte å måtte flytte tilbake til skredkanten etter at forsikringsselskapet hadde betalt for reparasjon av skader. Eierne var svært lite villige til å godta denne avtalen, og forsikringsselskapet bestemte seg til slutt for å kjøpe huset og gi det videre til kommunen for rivning.
Fem kommuner som ble rammet av "Kristin" fikk kompensasjon på til sammen 24,7 millioner norske kroner fra staten for utbedring av skader. Av disse mottok Bergen 18,8 millioner, hvorav 12,5 gikk til rassikring av Hatlestad Terrasse etter raset. De gjenstående 6,3 millionene gikk til økonomiske tap etter raset, samt til dekning av skadene etter det påfølgende raset i Hetlebakken. De andre kommunene som fikk utbetalt erstatning var Voss, Fjell, Vaksdal og Odda.
Videresalg av hus
Den 3. november 2007 meldte Bergens Tidende at kommunen var på utkikk etter eiendomsmegler til å selge 18 eiendommer. Husene hadde da stått tomme i to år og utearealene trengte vedlikehold. Kommunen var også klar over at følelsene rundt Hatlestad Terrasse etter ulykken ville gjøre det vanskelig å få folk til å bo der.
Etterforskning
Politiet startet en etterforskning, som aldri ble rettet mot enkeltpersoner, etter ulykken, men denne ble henlagt den 21. november ettersom eventuelle lovbrudd ville være foreldet. I en presseuttalelse beklaget byrådsleder Monica Mæland avgjørelsen, ettersom en eventuell etterforskning ville avdekket alle sider av saken.
Krisehåndtering etter Hatlestad-raset
Etter raset har evakuering av beboere i risikoområder oftere blitt utført når ekstremvær truer. For eksempel ble mer enn 200 personer evakuert da ekstremnedbør traff Nord-Trøndelag i 2006. I Bergen begynte kommunen å inspisere eiendommer over hele kommunen for å avdekke rasfare i tilfelle ekstremvær. Sikring av rasfarlige områder er fremdeles grunneiers ansvar, men det har vært diskusjon om at dette bør endres. I tillegg har raset endret det offentlige synet på bygging i rasfarlige områder.
Kommunen opprettet også en 24-manns redningsgruppe med oppgave å rykke ut når katastrofer forårsaket av ekstremvær inntraff. Etter Hatlestad og Hetlebakken sto det klart for redningsmannskapene at redningsarbeid etter ras var både utrygt og lite effektivt, så redningsgruppen fikk tildelt spesialutstyr og -trening spesielt for håndtering av rasulykker. Helge Eidsnes og Tore Kallekleiv fra spesialgruppen uttrykte budsjettbekymringer ettersom rekruttering og anskaffelse av utstyr ville koste omtrent en halv million kroner, som ifølge dem var et betydelig beløp for brannvesenet.
Kristina-saken
Kristina-saken omhandlet en jente som ble hardt skadet i Hatlestad-raset og som skapte debatt da legene besluttet å avslutte behandlingen hennes.
Annen uværsrelatert skade på Vestlandet i 2005
Noen få dager før Hatlestad-raset skadet et mindre ras et hus et annet sted i Bergen uten å medføre personskade.
Nedbøren i september 2005 fikk også Nesttunelven til å gå over sine bredder og forårsake flomskader. Det forelå før «Kristin» en plan om å lage et system som ville gjøre det mulig å lede elven inn i et nytt løp før ekstremvær inntraff, men denne ble aldri satt i verk, selv etter oversvømmelsen i 2005. Dette har irritert mange eiere av forretninger i Nesttun som ble skadet av oversvømmelsen, og enkelte har sagt at de vil sende kommunen regningen for reparasjoner hvis en ny flom inntreffer før Nesttun sikres.
Den 14. november 2005 utløste ekstrem nedbør igjen et ras i Bergen, denne gangen på Hetlebakken. Det gikk også ras på Voss, men disse medførte ingen skade.
250-årene
-- 250 -- 251 -- 252 -- 253 -- 254 -- 255 -- 256 -- 257 -- 258 -- 259
Qilüe
Qilüe (kinesisk: 七略; pinyin: Qīlüè, Wade-Giles: Ch’i-lüeh; «de syv oversikter») fra år 6 f.Kr. er den eldste kjente bibliografi over kinesisk litteratur. Den er satt sammen av Liu Xin (刘歆, 46 f.Kr. til 23 e.Kr.) fra Han-dynastiets tid.
Gary Fisher
Gary Christopher Fisher (født 1950) anses for å være en av oppfinnerne av den moderne terrengsykkelen.
Qilüe
Verket Qilüe ble i det vesentligste inkorporert i Hanshus litteraturkatalog (30 e.Kr.), som ble grunnlaget for beskrivelsen av det keiserlige bibliotek.
Gary Fisher
Gary Fisher ble innlemmet i The Mountain Bike Hall of Fame i 1988.
1. divisjon fotball for kvinner 2009
1. divisjon fotball for kvinner 2009 er den øverste divisjonen i fotball for kvinner. Divisjonen består av en, landsdekkende avdeling. Som et resultat av en regelendring i 2008, ble det fra og med 2009 12 lag i 1. divisjon. Lagene som kvalifiserte seg til spill i 1. divisjon var Alta, Donn, Fart, Gjøvik, Grand Bodø, Haugar, Larvik, Linderud-Grei, Manglerud/Star, Medkila, Orkla og Voss.
Det var Fart og Larvik som rykket ned fra Toppserien, og Alta og Orkla som rykket opp fra 2.divisjon. Alta er det første laget fra Finnmark som er med i den nest øverste divisjonen i fotball for kvinner. Heller ikke Orkla har tidligere spilt i den nest øverste divisjonen siden den ble samlet. I tillegg til Alta og Orkla har heller ikke Gjøvik, Voss, Manglerud/Star eller Linderud/Grei spilt i den øverste divisjonen.
Tabell
●   Alta ●   Medkila ●   Grand Bodø ●   Orkla ●   Voss ●   Haugar ●   Donn ●   Fart ●   Gjøvik ●   Linderud-Grei ●   Manglerud/Star ●   Larvik
Corazón Aquino
Corazón Cojuangco Aquino (oppr. María Corazón Sumulong Cojuangco, populært kalt Cory Aquino) (født 25. januar 1933 i Paniqui i provinsen Tarlac på Filippinene, død 1. august 2009 i Makati) var en filippinsk politiker som var landets president fra 1986 til 1992. Hun var enken etter den populære opposisjonspolitikeren senator Benigno S. Aquino (Ninoy), som ble myrdet på Manilas internasjonale lufthavn i 1983 ved hjemkomsten fra eksil.
Unge år
Cory Aquino var født som paret Don José C. Cojuangcos og Doña Demetria Sumulongs fjerde barn. Hun vokste opp i velstand i provinsen Tarlac, som medlem av en ledende familie i det filippinske oligarki. Paniqui, byen familien bodde i, er en av de få byer i provinsen der språket er pampangeño.
Cory Aquino ble utdannet av assumpsjonistnonner i Manila, ved Ravenhill Academy i Philadelphia i USA, ved Notre Dame Convent School i New York, ved College of Mount Saint Vincent i New York og ved Far Eastern University i Manila.
Da hun var 22 år gammel, giftet hun seg med Benigno S. Aquino, som akkurat var blitt valgt til borgermester for Concepción i Tarlac. Han ble etterhvert guvernør for provinsen og så senator. Under Marcos-tiden ble han arrestert, dømt til døden og så sendt i eksil. Corazón ledsaget sin mann i landflyktighet i 1980.
Politiker
Etter at Benigno S. Aquino ble myrdet på lufthavnen i Manila da han kom tilbake, gikk Corazón til politikken i hans sted. Hun ble leder for Laban-koalisjonen og stilte mot Ferdinand Marcos ved presidentvalget i februar 1986. Både Marcos og Aquino hevdet at de hadde vunnet, og begge lot seg hver for seg tas i ed som president den 25. februar. Etter enorme folkelige demonstrasjoner (People Power Revolution) og uvillighet fra det militæres side til å slå ned protestene, forlot så Marcos landet.
ʿAbd Rabuh Mansur Hadi
ʿAbd Rabbuh Manṣūr Hādī (arabisk: ; født 1. september 1945 i Abyan, Protektoratet Aden ), også kalt Abd al-Rab Mansur al-Hadi (tilsvarende عبدالرحمن منصور الهادي), er en jemenittisk politiker for Den allmenne folkekongressen som var landets president fra 27. februar 2012 til 7. april 2022. Han var tidligere visepresident fra 3. oktober 1994 til 2012. Mellom 4. juni og 23. september 2011, var han fungerende president i Jemen, mens ʿAlī ʿAbdullāh Ṣāliḥ var innlagt på sykehus i Saudi-Arabia etter angrepet på presidentpalassen under opprøret i Jemen i 2011. 23. november, ble Hādī igjen fungerende president, etter at Ṣāliḥ undertegnet en maktoverføringsavtale før presidentvalget "for å få imunitet mot rettforfølgelse." Hādī "måtte danne en nasjonal samlingsregjering og arrangere presidentvalg innen 90 dager", mens Ṣāliḥ forsatt var president på papiret. Etter å ha vunnet et valg uten motkandidater 21. februar ble han landets nye president. Han gikk av 7. april 2022 og overlot makten til et nyopprettet presidentråd med åtte medlemmer og som ledes av Rashad Muhammad al-Alimi. Formålet med omorganiseringen skal være å få en slutt på borgerkrigen i Jemen.
Corazón Aquino
President
Til tross for sin enorme personlige popularitet og den nye filippinske konstitusjon som ble vedtatt ved folkeavstemning i 1987, var Aquinos presidentperiode plaget av gjentatte kuppforsøk fra de yngre militære sjikt og under ledelse av oberst Gregorio B. Honasan (som tidligere hadde bidratt til at president Marcos ble styrtet), og måtte samtidig forholde seg til fortsatt geriljavirksomhet fra den kommunistiske «New People's Army».
Da hennes presidentperiode var forbi ble hun etterfulgt den 30. juni 1992 av general Fidel V. Ramos, Marcos' militære øverstkommanderende som under den folkelige revolusjonen hadde snudd Marcos ryggen og dermed vesentlig medvirket til maktskiftet.
Naturskade
Naturskade refererer som regel til:
Attentatet mot Ramos-Horta februar 2008
Et attentat mot Ramos-Horta fant sted 11. februar 2008 da opprørere under ledelse av Alfredo Reinado angrep Øst-Timors president José Ramos-Horta og statsminister Xanana Gusmao.
Angrepet
Like før klokken 04:00 (lokal tid) (2200 GMT), skjøt opprørere, under ledelse av Alfredo Reinado mot boligen til Øst-Timors president José Ramos-Horta. Ramos-Horta skal ha trent på utsiden av hjemmet sitt da angrepet begynte. Angriperne ankom stedene i flere kjøretøyer. Opprørslederen Reinado ble drept da sikkerhetsvakter ved boligen til Ramos-Horta besvarte ilden.
En time senere ble også bilkortesjen til statsminister Xanana Gusmao angrepet av bevæpnede menn. Opprørssoldatene som angrep, hadde en kort stund kontroll over huset til statsministeren, men ble slått tilbake av sikkerhetsvakter og andre soldater.
Skader
Ramos-Horta ble truffet av to skudd bakfra, der det ene traff han i magen, ifølge de tidligste meldingene. Ramos-Horta ble fraktet til et australsk militærsykehus i Dili og operert der for skadene. Han ble så fraktet videre til Darwin i Australia for videre behandling. Reuters meldte senere at presidenten var i respirator, og ble holdt i kunstig koma. Det medisinske teamet som opererte presidenten i Darwin fant fragmenter av en kule i en av Ramos-Hortas lunger, mens deler av den andre kulen er fortsatt i kroppen hans.
En sikkerhetsvakt og to av opprørerne ble drept. Sjåføren til statsminister Xanana Gusmao ble såret.
Gjerningsmennene
Øst-Timorske myndigheter la raskt skylden for attentatene på en opprørsbevegelse under ledelse av Alfredo Reinado. Reinado ble også meldt drept i angrepet, og en journalist fra Reuters bekreftet dette noe senere da han ble vist liket av opprørslederen.
Reinado var på flukt og etterlyst, siktet for drap i forbindelse med flere voldelige hendelser under et soldatopprør han ledet i april og mai 2006. 37 mennesker ble drept og 155 000 mennesker ble sendt på flukt, før opprøret ble slått ned ved hjelp av utenlandske styrker fra bl.a. Australia. I november 2007 kom Reinado med trusler om å bruke vold mot Øst-Timors myndigheter om de ikke innfridde en rekke krav fra opprørerne.
Statsminister Xanana Gusmao kalte angrepet et «kuppforsøk» og oppfordret til ro.
Australske tropper i landet startet en jakt på flere involverte i attentatet. Det var angitt totalt 18 ettersøkte. Troppene i pansrede kjøretøyer, støttet av helikoptre og FN-politi, søkte gjennom utkantene av Dili og deler av jungelen rundt på jakt etter gjerningsmennene.
En av de mistenkte gjerningsmennene, Amaro da Costa, overga seg 1. mars uten kamp. Han uttalte at han hadde «deltatt, men ikke skutt Ramos-Horta», og at han nå overga seg fordi han ville at landet skulle «leve i ro». Sikkerhetsstyrkene fortsatte å lete etter Gastao Salsinha, som overtok Alfredo Reinados rolle som opprørsleder etter at han ble drept under angrepet mot Ramos-Horta.
Gastao Salsinha og 11 andre opprørere overga seg 29. april, mens fire andre ble utlevert til Øst-Timor fra Indonesia den 5. mai.
Reaksjoner
Regjeringen i Øst-Timor ved statsminister Gusmao, innførte en 48 timers unntakstilstand etter attentatet. Vicente Guterres trådte inn som fungerende president.
Kevin Rudd, statsminister i Australia, sa at han hadde akseptert en forespørsel fra Øst-Timors regjering om å sende flere australske soldater og politimenn til landet som en følge av attentatet. Australia sendte også et krigsskip. Rudd uttrykte også «dyp bekymring» over attentatet
Norges statsminister Jens Stoltenberg fordømte angrepene og uttrykte solidaritet med Øst-Timor. Det samme gjorde Europakommisjonens president José Manuel Barroso.
Kritikk
Et medlem av Øst-Timors regjering sa 11. februar at FN-styrker i landet nektet å assistere da presidenten ble angrepet og skutt. Utenriksdepartementet sa i en uttalelse at FN-politi skal ha stoppet opp 300 meter unna attentatstedet. Ramos-Hortas svigersønn João Carrascalão fulgte opp dette med å beskylde FN-styrkene for å ha latt Ramos-Horta ligge og blø i nærmere en time mens de bare satte opp sperringer rundt presidentboligen, før de tillot portugisisk politi å hente ham og bringe ham til sykehuset for behandling.
Det ble også rettet kritikk mot at det var mulig for attentatmennene å ta seg gjennom Dili i biler og med våpen, uten at noen av FN-styrkene oppdaget og stoppet dette.
Scorpio
Scorpio er en amerikansk actionthriller fra 1973 regissert av Michael Winner. Filmen handler om en erfaren CIA-agent som besluttes drept av sine egne. Hovedrollene spilles av Burt Lancaster og Alain Delon.
Handling
Agent Cross har vært hos CIA i 30 år og regnes som en av deres toppagenter. Nå mener imidlertid hans oppdragsgiver i CIA at han blitt for selvgod og vet for mye om organisasjonen. Derfor bestemmer han at Cross skal likvideres. Oppdraget går til Scorpio, en langt yngre og ambisiøs agent som har gått i lære hos Cross og som han anser som sin venn. Cross får rede på planene og flykter til Wien, men når hans kone myrdes returnerer han til USA for å drepe sin tidligere oppdragsgiver. Etter det gjenstår et endelig oppgjør mellom ham og Scorpio.
Botsbenk
En botsbenk er bønnestedet i et Frelsesarmelokale. På engelsk heter det "Mercy seat", av og til oversatt til norsk med "nådestol". Denne oversettelsen er imidlertid ikke vanlig i bruk i Frelsesarmeen. Det var Frelsesarmeens grunnlegger William Booth som begynte å bruke botsbenken. Han hadde møtekampanjer og ønsket at folk skulle få komme med sine bønner på en spesiell måte. Han brukte mange forskjellige metoder, men mest vanlig ble etterhvert botsbenken. Etterhvert ble det bygget botsbenker i alle Frelsesarmeens lokaler og dette er idag et vanlig element i gudstjenesterommet.
Scorpio
Anmelderne
Både Roger Ebert og Leonard Maltin gav den 2,5 av 4 stjerner.
Botsbenk
I et typisk møte i Frelsesarmeen vil det etter bibeltalen bli invitert til at mennesker som føler seg spesielt berørt av bibeltalen kan komme frem og knele ned ved botsbenken. Så vil noen komme og be sammen med dette mennesket – om denne ønsker det.
Scorpio
Annet
En scene i filmen ble innspilt på Watergate Hotel samme dag som det berømte innbruddet som etterhvert ledet til den mye omtalte Watergate-skandalen.
Botsbenk
Botsbenken blir også brukt under soldatinnvielser, vielser og andre seremonier som inneholder forbønn.
Scorpio
I rollene
(utvalg)
Scharführer
Scharführer («lagfører») var en paramilitær grad i Schutzstaffel (SS) og Sturmabteilung (SA. Den ble opprinnelig innført i den tyske hæren under første verdenskrig som en tittel på en feldwebel eller gefreiter som ledet et lag i en spesial- eller støtstyrke.
SS brukte opprinnelig samme insignier for graden som SA, men dette ble endret i 1934, da gradshierarkiet ble endret. Den gamle rangen SS-Scharführer ble da omgjort til SS-Underscharführer. Det fantes flere andre nivåer av graden: SS-Oberscharführer, SS-Hauptscharführer og SS-Sturmscharführer.
Rangen ble også brukt i noen andre av NSDAPs organisasjoner, som Hitlerjugend.
Pterostichus nigrita
Pterostichus nigrita er en av billene i delgruppen (underfamilien) Pterostichinae i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.
Utbredelse
Pterostichus nigrita finnes i nesten hele Europa, i Asia og Nord-Afrika. Finnes i Norge
Utseende
Pterostichus nigrita kan variere mellom 9-13 mm lengde. Fargen er svart, litt glinsende, men ikke klart metallisk. Den ligner Pterostichus melanarius, med kan skilles fra denne på at dekkvingene har hver tre (ikke to) groper med en børste (børstepunkt), nær det tredje rillemellomrom. Den har fullt utviklede flygevinger og kan fly. Brystskjoldet har to tydelige groper i hvert bakhjørne, selve hjørnet har et lite tannformet utstikk.
Levevis
Pterostichus nigrita lever på steder med mye vegetasjon, i kjerr og urterike enger. Finnes ofte nær vassdrag. Larvene og de voksne (imago) lever som predatore.
Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Georg IV av Storbritannia
Georg IV August Fredrik (engelsk George Augustus Frederick, tysk Georg IV August Friedrich (født 12. august 1762 i St. James's Palace, død 26. juni 1830 i Windsor Castle) var prinsregent i 1811–1820 og konge av Storbritannia og Irland og Hannover fra 1820 til 1830. Han var medlem av det tyske fyrstehuset Hannover.
Han var eldste sønn av Georg III av Storbritannia, Irland og Hannover og Sophie Charlotte av Mecklenburg-Strelitz og styrte fra 1811 som prinsregent på bakgrunn av sin fars sinnssykdom. Hans regentskap (engelsk: regency) ga navn til perioden, dens arkitektur og dens moter. Georg IV fikk arkitekten John Nash til å bygge Royal Pavilion i Brighton og ombygge Buckingham Palace, samt Jeffry Wyattville til å gjenreise Windsor-slottet.
I hemmelighet hadde han giftet seg med en katolikk, Maria Fitzherbert, i 1785. I 1795 giftet han seg offisielt med Caroline av Braunschweig, som han forgjeves prøvde å skille seg fra etter å ha blitt konge i 1820. (Caroline døde i 1821.) Deres eneste barn, den 21-årige prinsesse Charlotte, døde etter selv å ha satt et dødfødt barn til verden i 1817.
Georg IV ble den mest forhatte av Hannover-kongene. Befolkningen hatet ham for å leve i luksus og overflod på en tid da jevne folk sultet på grunn av krigen med Frankrike, og det var oppløp i gatene etter brød. Georg selv var smellfet, men fikk likevel dikteren Leigh Hunt idømt en bot på 500 pund og fengslet i to år for å ha kalt kongen «en feit adonis på 50».
Da Georg IV døde i 1830, ble han etterfulgt på tronen av sin yngre bror Vilhelm.
Oppvekst
Georg IV ble født i St. James's Palace og fikk en litt skjev start, da hoffmannen jarlen av Huntingdon straks gjorde kjent at den nyfødte var en jente. Som eldste sønn av et britisk statsoverhode ble han automatisk hertug av Cornwall og hertug av Rothesay ved fødselen. Få dager senere ble han utnevnt til fyrste av Wales og jarl av Chester. Georg var den kvikkeste og mest lærenemme av kongens sønner og hadde stor sans for Walter Scotts verker. Det var han som sørget for å få Scott adlet til baron. Mer overraskende var det at Jane Austen blant favorittene hans.
Fyll og kvinnehistorier
Som syttenåring innledet prinsen et forhold til Mary Robinson (1757–1800) etter å ha sett henne som Perdita i skuespillet Florizel and Perdita 3. desember 1779. For å fortsette å treffe henne lovet han henne til gjengjeld 20 000 pund utbetalt, straks han fylte 21. Det løftet hadde han aldri til hensikt å oppfylle, selv om Robinson fikk en datter med ham. Robinson truet ham så med alle brevene han hadde sendt henne, som han hadde signert som «Florizel». Faren hans betalte til sist piken 5 000 pund og en årlig pensjon, som imidlertid kom uregelmessig. Mary Robinson ble senere en respektert skribent med venner som Mary Wollstonecraft og Coleridge. Hun fikk sitt portrett malt av både Joshua Reynolds og Thomas Gainsborough, og er gravlagt på Old Windsor gravplass i Berkshire.
Når Georg ville til sengs med en kvinne, prøvde han alle tricks han kjente. Hjalp det ikke med tårer, sinne eller tilbud om penger, påstod han at han var alvorlig syk eller vurderte selvmord. Han ba alltid sine erobringer om en lokk av håret deres som erindring. Etter hans død fant brødrene hans omkring 7 000 konvolutter som inneholdt nok kvinnehår til å stoppe ut en sofa; dessuten hundrevis av damehansker og hauger av kjærlighetsbrev. Prinny, som han ofte ble kalt, foretrakk overvektige kvinner eldre enn ham selv, såsom lady Melbourne, som trolig fikk et barn med ham; operasangerinnen Elizabeth Billington og statsmannen Karl August von Hardenbergs kone, som kjapt ble sendt hjem til Tyskland i håp om å unngå skandale. Var ingen damer i hans egen krets tilgjengelige, gikk Georg på bordell. Han var stamkunde hos et hus i Covent Garden med pisking som spesialitet. Prins Georg var for det meste beruset. Til middagen drakk han minst tre flasker vin, og feiret enhver anledning med å drikke seg sanseløs, også da han var gudfar for greven av Rutlands sønn. Særlig gikk det med utrolige mengder kirsebærlikør. Charles Lamb skrev om ham: Ved den anledning fikk Georg sitt økenavn Prince of Whales = Hvalprinsen.
Han er også foreslått som ett av flere mulige opphav til det engelske barnerimet:
Ungdom
Til sin 21. fødselsdag fikk prinsen Carlton House av sin far. Straks besluttet han å omdanne bygningen til et palass som kunne måle seg med Versailles og Vinterpalasset. Uten hensyn til kostnader ble skattebetalernes penger brukt til den mest avsindige luksus. Ett år brukte han mer enn 250 000 pund til nye møbler, et annet år ble møblene trukket om for 49 000 pund. I 1826 var Georg lei hele huset og fikk det rett og slett revet. Av all prakten finnes i dag bare søylene, som er gjenbrukt foran National Gallery på Trafalgar Square.
Kort etter sin 21-årsdag ble han forelsket i den borgerlige Maria Fitzherbert, seks år eldre enn han, to ganger enke og katolikk. Hennes samtidige omtalte henne som stor og konete, med en lang, spiss nese, og munnen deformert av et dårlig tilpasset gebiss. Da hun avviste ham, grep han til sin velprøvde rutine med å innbille henne at han var alvorlig syk. Det festet hun ikke noen lit til, og til slutt fridde han til henne i desperasjon, selv om Act of Settlement 1701 utelukket en katolsk ektefelle fra å bestige tronen, og Royal Marriages Act 1772 forbød prinsen å gifte seg uten kongens tillatelse. Da fru Fitzherbert sa nei, insisterte han på at hjernen hans ville briste (My brain will split!). I juni 1784 gikk han så langt at han lot som han hadde knivstukket seg selv hjemme i Carlton House. Fru Fitzherbert følte seg da så presset at hun sa ja til å gifte seg med ham, men i stedet dro hun straks utenlands. Hun skrev et avskjedsbrev der hun viste til at hun hadde avlagt løfte under press og derfor ikke anså seg forpliktet til å holde det. Prinsen besvarte dette med et 42 siders brev med selvmordstrusler. Til tross for protester og advarsler lot paret seg vie 15. desember 1785 i hennes hjem i Park Street, Mayfair. De ble viet av en kurator ved navn John Burt, hentet fra Fleet-fengselet, der han sonet for sin ubetalte gjeld. Burt fikk 500 pund og et løfte om å bli utnevnt til biskop, hvis han forrettet og ellers holdt tett om vielsen. En av prinsens beste venner holdt vakt ved døren. Men få dager senere var historien likevel kjent i hele byen. Georg innrømmet likevel bare overfor sine aller nærmeste venner at den hadde funnet sted. Ellers benektet han alt, og fikk sin nærmeste politiske allierte, Charles James Fox, til kategorisk å avvise saken foran et samlet parlament. Fox var i god tro og tilga aldri prinsen dette sviket. Fru Fitzherbert kom i en merkelig stilling. Som offisiell prinsesse av Wales bodde hun i et flott hus i Pall Mall, der hun underholdt gjestene sine på storslått vis, og hun skaffet seg juveler til en verdi av 50 000 pund. Dette forbedret ikke prinsens økonomi; i 1786 skyldte han 250 000 pund, og seks år senere var beløpet fordoblet. En gang beleiret fogder fru Fitzherberts hus for å innkreve gjelden hans, og ga ham 24 timers frist med betalingen. Da han allerede hadde pantsatt det meste av sine egne smykker, betalte han ved å pantsette fru Fitzherberts.
Forholdet varte likevel i 27 år, og overlevde også fru Fitzherberts forskrekkelse over Georgs svikefulle, bigamistiske ekteskap med prinsesse Caroline. Da fru Fitzherbert var 55 år, forlot kongen henne fordi hun var «en krakilsk gammel kone». Hun forlangte til gjengjeld en formell separasjon, og oppnådde etter en del offentlig skittentøysvask en årlig pensjon på 10 000 pund. Offisielt fikk paret ingen barn; men det er blitt hevdet at fru Fitzherbert fikk barn som tok navnet Wyatt etter morens død.
Prinsregent
Georg III var forferdet over sønnens oppførsel og hans støtte til Whig-partiet og Charles James Fox. I 1795 satt sønnen i så dyp gjeld at han så seg nødt til å gifte seg med sin kusine Caroline av Braunschweig – datter av farens søster Augusta – for at parlamentet skulle gå med på å betale gjelden hans. Han var frastøtt av brudens urenslighet, og hun av hans fedme i kontrast til det flotte portrettet av ham som hun var blitt vist. Han var døddrukken i sitt eget bryllup. Den følgende morgen var angivelig eneste gang de var sammen som mann og kone, da datteren prinsesse Charlotte (1796–1817) ble unnfanget.