cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mosalla-komplekset
Historie
Stedet ble kjent for den vestlige verden gjennom reisebeskrivelsen til Robert Byron og Annemarie Schwarzenbach som fotograferte stedet og beskrev minaretene og den timuridiske historien i boka The Road to Oxiana i 1930-årene.
Restaurering
Noe restaureringsarbeid ble påbegynt i 2001. Det dreide seg om beskyttelsesvegger rundt Goharshad-mausoleet og Sultan Husayns madrassa, reparasjon av den gjenstående minareten ved Goharshads madrassa og beplantning i mausoleets hage.
Blomstre som en rosengård
Innspillinger og versjoner
Melhus Pensjonistkor fremførte salmen i forbindelse med NRKs utsendelse Salmeboka minutt for minutt i 2014.
Undersøkelseslandskap
I et undersøkelseslandskap vil en elev lete etter sine egne problemstillinger, lage sine egne løsningsmetoder og finne sine egne løsninger, mens han i en oppgavediskurs vil være overbevist om at læreren har en bestemt løsningsmetode og et bestemt svar i tankene, og vil være mest opptatt av å finne fram til det læreren tenker på.
Norsk energihistorie
Krig og knapphet på importerte energikilder 1940 – 1945
Under andre verdenskrig ble det stadig større problemer med import av petroleumsprodukter og kull. Dette resulterte i at hjemlige ressurser i større grad måtte tas i bruk, selv om disse ikke var særlig godt egnet. Vedfyring fikk et oppsving og selv togene ble til tider drevet med bjørkeved. Rasjonering var en del av dagsordenen for alle deler av samfunnet, dermed ble det som var av kull og olje ble benyttet for skipstrafikk og annen samferdsel.
Alfonso Ferrabosco den eldre
Verk
Ferrabosco brakte med seg den italienske madrigalen til England. Riktignok gav han bare den første impulsen til den engelske madrigalskolen, populær ble musikkformen først med Nicholas Yonges samling Musica transalpina (1588), men da utviklet det seg raskt en madrigal-«hype» og madrigalen ble for en tid den dominerende vokale musikkformen i England. Ferraboscos stil var heller avmålt og konservativ sammenlignet med sine samtidige, som Luca Marenzio og Luzzasco Luzzaschi, men han traff den engelske musikksmaken. De fleste av madrigalene hans er fem- eller seksstemmige med et transparent klangbilde og stort sett uten de italienske nyskapningene, som uttrykksterk kromatikk og tekstuttolking, men er likevel teknisk dyktig komponert, noe som gjorde inntrykk i England. I 1598, ti år etter Ferraboscos død, gav Thomas Morley ut enkelte av hans verk og berømmet ham for hans solide håndverk («deep skill»).
Munnar
Geografi
Det meste av den naturlige fauna i Munnar er forsvunnet. Noen steder er naturen likevel bevart. Av dyrearter finnes det truede arter som blant annet geit, ekorn, nilgiridue, elefanter, bøfler, aper og sambarhjort. og av flora blant annet akantus (som blomstrer bare hvert tolvte år).
Australian Border Force
Australian Border Force (ABF) er en australsk føderal etat som ble opprettet 1. juli 2015 gjennom en sammenslåing av Australian Customs and Border Protection Service og de operative delene av Department of Immigration and Border Protection. Opprettelsen av etaten ble kunngjort 9. mai 2014 av immigrasjonsminister Scott Morrison. ABF har ansvar for operativ grensekontroll og -overvåkning, utlendingskontroll, etterforskning, etterretning og fengsling.
Munnar
Eierskap
Det har vært en aksjon på gang knyttet til ulovlig beslagleggelse av eiendommer. Det er antatt at i 2011 ble over 20 000 mål ulovlig overtatt. Myndighetene har satt igang tiltak mot dette.
Jerusalem (film)
Selma Lagerlöfs roman Jerusalem i to deler fra 1901 og 1902 er brukt som modell for filmen. Romanen består av delene I Dalarne og I det heliga landet. Dobbelromanen har blitt filmet fem ganger tidligere som stumfilmer.
Alfonso Ferrabosco den eldre
Verk
Ved siden av madrigaler skrev Ferrabosco kirkelig a cappella-musikk, passamezzi og galliarder, såvel som tonesettinger av In Nomine for ulike instrumentalbesetninger med lutter eller gamber.
Os prestegård
Os prestegård er en prestegård i Os i Hordaland som har vært bosted tilknyttet Os kirke.
Gården er plassert like bak kirken og er antatt å være oppført på siste halvdel av 1600-tallet. På gårdstunet står det i tillegg til hovedbygningen stabbur, garasje og uthus, samt en røykstue fra middelalderen.
Norsk energihistorie
Krig og knapphet på importerte energikilder 1940 – 1945
For biler ble den såkalte knottgeneratoren, eller egentlig vedgassgeneratoren, tatt i bruk. Dette var et apparat som ble montert bak på kjøretøyer som biler, busser og lastebiler, og fyrt med ved. Ospeved ble produsert i store mengder, slik at knottgeneratorene kunne fylles med små vedstykker. Ved en forbrenning med liten tilførsel av luft dannes (karbonmonoksid) (CO), og modifiserte bensinmotorer kunne drives med denne gassen.
Okkupasjonsmakten hadde imidlertid store planer for vannkraftutbygging i Norge, og dette ansvaret ble lagt til en egen energiavdeling direkte under Reichskommissariatet med Josef Terboven (1898-1945) som øverste leder. Planene gikk ut på storstilt vannkraftutbygging og kraftoverføring til Tyskland. Prosjektet ville bare være interessant om store effektmengder kunne overføres. I en komite kalt Arbeidsgemeinschaft bestående av okkupasjonsmaktens og norske myndighetspersoner, ble slike ting diskutert. I et møte den 22. oktober 1940 ble det tydelig at realiseringen ville ta tid. En kraftoverføring til kontinentet med kapasitet på 800 MW ville kreve en spenning på 400 kV. Selv om dette ville være teknisk mulig å realisere, hadde ikke tysk industri på denne tiden kapasitet til å produsere materialene som trengtes. Videre mente man at en overføring med høyspent likestrøm nok ville være det beste. Her mente imidlertid tyske eksperter at teknologien for dette nok ikke ville være utviklet før om 5-10 år.
I tillegg til disse storstilte planene som aldri ble realisert, ble det gjort mye for å få produsert aluminium og andre metaller til tysk rustningsindustri. Bygging av kraftanlegg ble videreført, og Glomfjord kraftverk er et eksempel på en kraftstasjon som ble besluttet utvidet i betydelig grad.
For å få utvidet og bygget kraftstasjoner og kraftlinjer til fabrikkene var samarbeid med NVE nødvendig. Det norske embetsverket fungerte mer eller mindre som før, men Terboven hadde satt inn sine kommissariske statsråder. Den som ledet NVE var NS-mannen Hans Skarphagen (1888-1971). Etter «førerprinsipet» fikk han alle fullmakter for utøvelse av lederskapet. Store interessemotsetninger, blant annet om konsesjonslovene, førte til treghet i arbeidet og konflikter. På grunn av dette og en rekke andre problemer gikk ikke aluminiumsproduksjonen opp, men sterkt ned under krigen.
Rett etter krigen ble det gjort en ny kartlegging av personer uten tilgang til elektrisitet. Denne viste at det var 612 000 personer uten elektrisitet, mens 30 000 hadde såkalt dårlig forsyning. I prosent utgjorde dette 21,4 % av befolkningen.
Industrireisning og velstand basert på elektrisitet 1946 – 2000
Allerede under andre verdenskrig ble det lagt planer for hvordan gjenoppbyggingen av landet skulle skje ved kraftutbygging for å forsyne kraftkrevende industri. Spesielt mente en at metallproduksjon ville kunne gi gode valutainntekter som ville være gunstig for investeringer til nytte for landet. Denne linjen viste seg å være gunstig for norsk økonomi, der spesielt aluminiumproduksjon var spesielt lønnsomt. Kraftforsyningen ble også bygget ut med statlige pengeoverføringer til distrikter som fra før ikke hadde elektrisitet. Kraftproduksjonen økte økte mye, men greide knapt å holde tritt med den store forbruksveksten.
Kraftkrevende industri
I 1943 tok Londonregjeringen med forsyningsdepartementet beslutningen om å opprette en komite med det for øye å utrede spørsmål av interesse for norsk industri. Denne komiteen ble kalt industrikomiteen og ble ett av organene som stod for utarbeidelse av hovedlinjene for den økonomiske politikken som skulle følges etter krigen. Her ble det sett på som viktig å bruke vannkraften for industrialisering og modernisering av landet. Komiteen ble ledet av professor Fredrik Vogt (1892-1970) som hadde bakgrunn som professor og rektor ved NTH som ekspert i vannkraftutbygging. Byråsjef i Forsyningsdepartementet Erik Brofoss (1908-1979) var også med. Vogt ga blant annet råd om hvordan den tyske okkupasjonsmaktens utbygging av vannkraftverker i Norge skulle anvendes. Han mente at best anvendelse ville være industri for produksjon av lettmetall eller annen storindustri. Dette gjaldt spesielt Mår kraftverk, Glomfjord og Aura kraftverk. En mente at disse kraftverkene lå såpass langt unna større befolkningssentra at overføring til alminnelig industri var vanskelig. Arbeiderpartiet som kom i posisjon i etterkrigsårene prioriterte etterhvert storindustri og store kraftutbygginger.
Vogt ble generaldirektør i Norges vassdrags- og elektrisitetsvesen (NVE), mens Brofoss ble finansminister, og sammen med industriminister Lars Evensen (1896-1969) ble disse de ledende strateger for industrireisningen i etterkrigstiden. Det ble satt i gang flere store utbygginger der NVE stod for utbyggingen, og statsstyrt tungindustri stod for aluminiumproduksjon gjennom Norsk Hydro, som fikk flere nye fabrikker på steder som Karmøy, Årdal og Sunndalsøra. I Mo i Rana ble byggingen av Norsk Jernverk påbegynt i 1946 og satt i drift i 1955. Her ble også Norsk Koksverk etablert.
Blyrot
Den er halvveis eviggrønn busk med krypende eller litt klatrende vekst, og den kan bli opptil 6 m høy. Bladene er eggformede eller elliptiske, helrandede og kortstilkede. Blomsterstanden er en tett klase. Blomstene er himmelblå, 16–22 mm i diameter og har et langt kronrør.
Norsk energihistorie
Kraftkrevende industri
Det viste seg at eksport av aluminium skulle bli mer lønnsomt enn noen hadde trodd. Uten altfor store investeringer fikk en sårt tiltrengte valutainntekter fra eksporten av dette råstoffet. Dette var industri som ga «det største produksjonsutbytte – størst varemengde per arbeider» som arbeiderpartiets Arne Drogseth (1893-1973) formulert det.
Eierskap til kraftanleggene
Mens det var mer eller mindre politisk konsensus om statens kraftutbygging for alminnelig forsyning, var det mer konfliktfylt at staten skulle bygge kraftverk for storindustrien. I den første tiden etter krigen mente mange at satsingen på storindustri gikk på bekostning av utbygging av kraftforsyning til alminnelig behov.
Konfliktene var imidlertid mer dempet utover på 1960-tallet da private selskaper stod bak etableringene. Da stod staten med NVE-s avdeling Statkraftverkene (i dag Statkraft) bak kraftutbyggingen og skaffet billig kraft til private industriforetak. Statkraftverkene skaffet alene, eller sammen med andre kraftselskaper, kraftforsyning til Sør-Norge Aluminium AS på Husnes, Lista Aluminiumsverk og Alnor AS på Karmøy. Det som var spesielt gunstig for kraftkrevende industri var at kontraktene for kraftoverføring fra statskraftverkene var langsiktige.
Til tross for at staten ble en stor kraftutbygger, eide den ikke mer enn cirka 12 % av all generatoreffekt i 1945, i 1950 hadde tallet økt til rundt 23 % og i 2000 var andelen cirka 31 %. Andre store eiere var kommunale- og fylkeskommunale kraftselskaper. Den virkelig store epoken for utbygging av vannkraft var fra 1970 til 1985 med en økning på 10,4 GW, eller en årlig gjennomsnittlig økning på 4,1 %.
Eksport av elektrisk kraft
I 1950-årene ble samkjøringsnettet på Østlandet tilknyttet de nye store kraftverkene i Midt-Norge og sørlige deler av Nord-Norge. Disse kraftverkene var Aura, Tunnsjødal, Nedre Røssåga og Øvre Røssåga, samt Rana. Flere høyspentoverføringer ble bygget mellom Vestlandet og Østlandet. Dette var begynnelsen på et landsomfattende sentralnett.
På begynnelsen av 1950-årene ble det ført politiske diskusjoner om det skulle eksporteres elektrisk kraft fra Norge til de andre Skandinaviske landene. Stockholm Elektrisitetsverk ville være med å finansiere utbyggingen av Nea kraftverk i Trøndelag mot at kraft ble overført til Sveriges hovedstad. I 1955 vedtok stortinget at 330 GWh skulle overføres til Sverige fra 1960 til 1975. Totalt var produksjonskapasiteten i Nea kraftverk estimert til 730 GWh.
Det spesielle med Nea kraftverket var at en stor del av reguleringsområdet lå på svensk side av riksgrensen. Senere ble en rekke grensevassdrag utbygget i 1950- og 60-årene. Det ble inngått samarbeidsavtaler der kraftstasjon ble bygget på norsk side av grensen. Dermed skjedde en etterhvert omfattende krafteksport til Sverige, samt av noe mindre omfang til Sovjetunionen fra 1972.
Motstand mot vannkraftutbygging
I etterkrigstiden var det Arbeiderpartiet som hadde den klart største oppslutningen, men ut på 1970-årene ble det stilt spørsmål med den industripolitikken som var etablert etter krigen. Stortingets energimeldinger og innstillinger skiftet fra gang til gang, og dette skapte så store frustrasjoner at generaldirektør i NVE Vidkunn Hveding (1921-2001) i 1975 søkte avskjed. Samtidig var det sammenhengende stor forbruksvekst av elektrisk energi. Kraftutbygginger var nødvendige for å dekke etterspørselen, men vannkraften hadde ulempen med stor produksjonssvingninger fra år til år.
Mot slutten av 1960-årene skjedde det en mobilisering for miljøvern og mot vannkraftutbygging med sine store naturinngrep. En av datidens mest kjente aksjoner var Mardøla-aksjonen. Her deltok blant andre filosofene Arne Næss (1912-2009) og Sigmund Kvaløy Sætreng (1934-2014), samt politikeren Odd Einar Dørum (1943-) aktivt i demonstrasjon mot utbygging av vassdraget i tilknytning til Mardalsfossen. Det var flere aksjoner mot vannkraftutbygging utover 1970- og 1980-tallet, og motstanden toppet seg under Alta-konflikten.
NVE ble av myndighetene pålagt å utrede både kjernekraft og varmekraftverk, men uten at det ble tatt noen endelig stilling til endelig strategi. Heller ikke ble det enighet i vannkraftsaker som utbygging av Jotunheimen eller Saltfjellet. Vannkraftutbygging og utbygging av kraftlinjer fortsatte, men med utbygging av mindre kontroversielle vassdrag.
I denne tiden ble på den annen side de ansvarlige for kraftutbyggingene stadig mer bevisst naturinngrepene som fulgte. Fra å før være passive til ødeleggelsene, inntok vannkraftutbyggerne nå en rolle der de aktivt forsøkte å oppfatte kraftverket som et element i kulturlandskapet eller som en del av miljøet. Planlegging av steinbrudd, grustak, dammer, bygninger, portaler og kraftverk ble gjort for enten å føye disse minst mulig påfallende inn i landskapet, eller noen ganger for å fremheve en kontrast.
Planer for varmekraftverk
Fra slutten av 1960-årene oppstod en økt interesse for varmekraftverk, både konvensjonelle og i form av atomkraftverk. Helt siden 1940-årene hadde Institutt for atomenergi (IEA) vært pådriver og drevet planlegging, mens NVE på dette tidlige stadiet hadde stått på sidelinjen. Generaldirektør Vogt betraktet dette som en farlig konkurrent til vannkraft. På den andre siden vurderte store deler av det politiske miljøet det best for landet å prioritere vannkraft, dette for at en skulle rekke å nyttiggjøre seg denne før den tekniske utviklingen gjorde kjernekraft billigere. NVE bygde opp kompetanse på varmekraft, der forskyvningen av kompetanse i 1970-årene forskjøv seg fra konvensjonelle kilder til kjernekraft.
I begynnelsen av 1970-årene støttet Industrikomiteen opp om planene for bygging av det første kjernekraftverket i Norge, med NVE som utbygger. Regjeringen godtok forslaget, til tross for Finansdepartementets negative holdning. De første alvorlige motforestillinger kom fra det nyopprettede Miljøverndepartementet, som mente at lokaliseringen av et atomkraftverk i Oslofjord-området var lagt uten «en bredere vurdering av lokaliseringsspørsmålet». Kritikken kom etter hvert også fra sivile miljøer. Frem til begynnelsen av 1970-årene hadde både statlige organer og miljøorganisasjoner forholdt seg positivt til kjernekraft. Tidsskriftet Norsk Natur så positivt på både kjernekraft og olje-/gasskraft fordi vassdragene kunne bli spart. Men i løpet av begynnelsen av 1970-årene skjedde en sterk mobilisering mot atomkraft.
Planene for bygging av kjernekraftverk dabbet av, men NVE arbeidet videre med planer for gasskraftverk. I 1974 fikk Statkraftverkene i oppdrag av Regjeringen å planlegge et gasskraftverk på Kårstø på Karmøy. Gass fra Friggfeltet i Nordsjøen, som hadde både norske og britiske eierinteresser, skulle føres i land her. De ferdige planene ble sendt på høring i 1975, men våren 1976 stanset også denne planen opp. Begrunnelsen var høye kostnader for ilandføringen av gassen. Det ble istedenfor til at norske myndigheter samarbeidet med de britiske eierinteressene om å få gassen ilandført i Skottland. Andre grunner var at varmekraftverk hadde liten politisk støtte. Blant annet så tidligere industriminister og daværende styreformann i Statoil Finn Lied (1916-2014) på bruk av olje og gass for kraftproduksjon som en «reaksjonær linje». Dette med henvisning til eksportprisene på disse råvarene. Imidlertid var hverken miljøvernorganisasjonene eller statlige miljøvernmyndigheter negative til olje- eller gasskraftverker.
Statkraftverkenes Varmekraftavdeling ble lagt ned på begynnelsen av 1980-tallet. Historikerne Yngve Nilsen og Lars Thue (1946-) påpeker at både spørsmålet om kjernekraft og konvensjonell varmekraftproduksjon fikk sterk internasjonal påvirkning. Kjernekraft var på denne tiden kraftig kritisert internasjonalt, og den norske miljøbevegelsen ble påvirket av dette. For gasskraften sin del var dette del av vurderinger påvirket av internasjonale råvarepriser, samt at forholdet til fremmede nasjoner og oljeselskaper telte tungt.
Oljekrisen og alternative energikilder
Oljekrisen var en energikrise som inntrådte i 1973 som følge av at OPEC iverksatte en oljeboikott og kraftig prisøkning ovenfor land som støttet Israel under Jom kippur-krigen. Konsekvensen av dette ble en kraftig økning av oljeprisen på 70 % i oktober. I desember økte prisen ytterligere med 130 %. Oljeboikotten førte til begrenset tilgang på bensin og andre petroleumsprodukter. I Norge ble alle bensinstasjoner stengt etter klokken 1900 på hverdager, mens de i helgene var helt stengt. Fra desember ble det i tillegg innført forbud mot bilkjøring i helgene. Bensinrasjonering ble forberedt fra og med januar 1974, men ikke innført. Restriksjonene ble opphevet i februar 1974. Før krisen startet var oljeprisen 2,8 US $ per fat, mens den i 1974 etter krisen var rundt 10,5 US $ per fat.
I mange land førte krisen til begrensning av fly-, skips-, og biltransport, mens det i noen land også ble innført restriksjoner for bruk av elektrisitet. Dette førte igjen til at det i vestlige land ble økt interesse for fornybar energi, men også for kjernekraft og å skape uavhengighet av oljeimport.
Sammenlignet med mange andre land har Norge en høy andel fornybar energi. Miljøkonflikter i forbindelse med vannkraftutbygging ga likevel fokus på utvikling av nye fornybare energikilder i Norge. De viktigste nye fornybare energiformene som har blitt utprøvd i Norge, er vindkraft, bølgekraft, grunnvarme og varmepumper. Andre kilder er bioenergi i form av biomasse til varmeproduksjon, samt bioetanol og biodiesel til drivstoff, som har vært brukt og brukes fremdeles. Solenergi ble det interesse for i 1980-årene i form av solceller som energikilde i hytter og fritidsboliger. Den norske bedriften REC Silicon er blant de markedsledende i verden når det gjelder produksjon av solceller.
Utvikling av energiforbruket i husholdningene i etterkrigstiden
Før og under andre verdenskrig økte prisen på kull, koks og olje, noe som fikk bruken av elektrisitet til oppvarming til å øke. Imidlertid var ikke produksjonskapasiteten stor nok. Etter krigen kom privathusholdningenes ønske om bruk av elektrisitet til oppvarming i konflikt med ønsket om å prioritere industriens energibehov. Dette ble løst med ulike energitariffer og priser avhengig av bruksformål. Under dette regime ble kraftintensiv industri og treforedling prioritert høyest. Da strømrasjoneringen ble avsluttet på midten av 1950-tallet, økte salget av elektriske ovner sterkt.
De første elektriske apparatene som ble vanlig i norske hjem var kjøleskap og vaskemaskin, men disse godene ble ikke vanlig før på 1960-tallet. Tidlig på 1960-tallet hadde 50 % av husholdningene vaskemaskin og 40 % kjøleskap. De som ikke hadde kjøleskap brukte ofte kjeller, uthus og på landet stabbur for oppbevaring av matvarer. I Oslo var det imidlertid en omfattende tjenesteproduksjon av is som ble skåret og kuttet opp fra dammer og elver om vinteren. Isen ble brukt i spesielle kjøleskap i private husholdninger. Denne industrien ble ikke avsluttet før i 1968. Andre apparater som ble tatt i bruk var platespillere, radio, frysere og etter hvert fjernsynsapparater.
Staten ga store tilskudd for utbygging av kraftforsyningen for alminnelig forbruk. Konkret gikk programmet ut på at både kraftlinjer og mindre vannkraftverk ble bygget, samt at eldre anlegg ble fornyet. Den første bevilgningen ble gitt i 1938 etter forslag fra Johan Nygaardsvolds regjering. Bevilgningen var da på 6 millioner kroner, men bare 200 000 kroner ble utbetalte. Etter frigjøringen ble disset tilskuddene økt betydelig, og i 1951 ble det høyeste beløpet bevilget på 49 millioner kroner. Totalt ble det fra 1938 til 1965 utbetalt støtte på 483,8 millioner kroner. Dermed ble antallet mennesker uten elektrisitet redusert kraftig. I 1958 var det bare 45 430 personer som ikke hadde elektrisitet, dermed hadde befolkningen uten elektrisitet falt fra 24 % i 1937 til 1,3 % av folketallet i 1958. Så sent som i 1969 var det 1200 personer fordelt på 480 bosteder som ikke hadde elektrisitetsforsyning.
Brage Berg Pedersen
Brage Berg Pedersen (født 17. februar 1999 i Tromsø) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Norsk energihistorie
Utvikling av energiforbruket i husholdningene i etterkrigstiden
Fra 1960 til oljekrisen i 1973–74 skjedde det en overgang fra faste brensler som ved, kull og koks til fyringsolje. Det gjennomsnittlige oljeforbruket nådde en topp i 1970 og utgjorde da 10 000 kWh per husholdning. Spesielt var det en utbygging av sentralvarmeanlegg med oljefyr som fikk et stort oppsving i boligblokker. En sannsynlig årsak var at dette var et prisgunstig alternativ. Gjennom 1960-årene var olje og parafin langt rimeligere enn elektrisitet. Så skjedde en motsatt utvikling utover 1970-årene da realprisen på olje og parafin ble nesten tredoblet, noe som gjorde at elektrisitet for oppvarming fikk et nytt oppsving. Siden 1973 har også bruken av ved hatt en gradvis økning. Oljeprisene falt igjen etter 1980 uten at etterspørselen etter fyringsolje økte av den grunn. Dette kan skyldes at elektrisk oppvarming var blitt vanlig, samt at færre nye boliger fikk installert olje- og parafinovner.
I 1970 ble nesten halvparten av elektrisiteten brukt i kraftkrevende industri (23,2 TWh av totalt nettoforbruk 50,9), i 1980 var industriens forbruk økt til 27,9 TWh av totalt 73,9 TWh nettoforbrukt, mens forbruket i 1990 var på 29,7 TWh av totalt 89,1.
Deregulering av kraftproduksjonen 1991 og en nordisk kraftbørs 1996
Det ble opprettet en ny energilov i 1991 der deregulering av kraftmarkedet var en viktig endring fra tidligere regime. Med den nye dereguleringen bestemmes kraftprisene i samspillet mellom etterspørsel og tilbud av elektrisk kraft. Prisene blir lave i perioder med varmt vær og stor tilgang på vann, mens det under motsatte forhold vil det bli høye priser på grunn av knapphet og stor etterspørsel. Under det tidligere regimet var kraftprodusentene forpliktet til å dekke etterspørselen i sine respektive forsyningsområder. Samtidig var mulighetene for import begrenset. Prisen på elektrisk kraft varierte heller ikke avhengig av nedbør og temperatur. Det ble derfor foretatt store investeringer i produksjonskapasitet for å sikre forsyningen i tørre år.
Statnett ble opprettet i slutten av 1991 for å eie og drifte sentralnettet. Overføring av elektrisk kraft i nettet skulle da være en tjeneste som skulle stå åpen for alle som hadde behov for energioverføring. Prisingen av overføringstjenester, eller transaksjoner inn og ut av nettet, skulle skje ved tariffer som gjenspeiler transaksjonens virkning på kostnadene i nettet. Dette skulle være uavhengig av avstanden mellom partene i transaksjonen.
Erling Nesbø
Erling Monrad Nesbø (født 14. november 1954) er en norsk lokalpolitiker for Arbeiderpartiet. Han var varaordfører i Aurland kommune fra 2011 til 2015. Før dette hadde han én periode i kommunestyret i Aurland (fra 2003) og to perioder i Ulvik i Hardanger (fra 1979).
Norsk energihistorie
Deregulering av kraftproduksjonen 1991 og en nordisk kraftbørs 1996
I 1996 dannet Norge og Sverige en felles kraftbørs, og senere kom også Finland og Danmark med. Denne var kjent som Nord Pool. I dag er også Tyskland, Nederland, Polen, Russland og Estland tilknyttet kraftbørsen, noe som gir en bedre samlet utnyttelse av kraftressursene. På grunn av forskjeller mellom det norske vannkraftbaserte systemet og de andre landenes varmekraftverk, kan en dra felles nytte av disse egenskapene. Blant annet er de varmekraftbaserte systemenes produksjon kostbare å regulere opp og ned, mens effekten er billig og enkel å regulere hurtig opp og ned i et vannkraftbasert system.
Erling Nesbø
Nesbø har det meste av sin yrkeskarriere vært tilsatt ved jernbanen.
DC Universe
DC Universe er et fiksjonsunivers hvor superhelter tilknyttet tegneserieforlaget DC Comics opptrer, og noen ganger møtes. Det mest åpenbare motpolen til DC Universe er Marvel-universet hvor tegneseriene til Marvel Comics foregår. Begrepet “DC Multiverse” refererer til samlingen av alle kontinuiteter innenfor DC Comics-publikasjoner. Innenfor multiverset har hoved-DC-universet gått under mange navn, men i de senere årene har det blitt referert til som “Prime Earth” (ikke å forveksle med “Earth Prime”) eller “Earth 0”.
Bakgrunn
Historien om DC Universe begynte i All Star Comics #3 (1940) der flere superhelter (som spilte hovedrollen i separate historier i serien frem til det tidspunktet) møtte hverandre i en gruppe kalt Justice Society of America. Dette var den første gangen at DC Comics-karakterer eksisterte i samme verden. Senere ble flere karakterer og konsepter introdusert og utvidet universet, som multiverset (en samling av alternative virkeligheter), kriser (store crossover-hendelser som endrer eller gjenoppretter kontinuiteten), retconner (endringer i tidligere etablerte fakta eller historier) og rebooter (fullstendige omstart av kontinuiteten).
DC Universe ble raskt tilpasset andre medier som filmserier eller radiodramaer. I påfølgende tiår ble kontinuiteten mellom alle disse mediene stadig mer kompleks med visse historier og hendelser designet for å forenkle eller strømlinjeforme de mer forvirrende aspektene ved karakterenes historier.
Publikasjoner:
I dag er DC Universe representert i flere medierformer, inkludert filmer, TV-serier, animerte serier og filmer, videospill og leker. Noen av disse mediene følger hovedkontinuiteten i tegneseriene, mens andre har sine egne kontinuiteter eller tilpasninger. Noen av de mest populære og innflytelsesrike mediene basert på DC Universe er:
You’re Going to Lose That Girl
«You're Going to Lose That Girl» er en sang av The Beatles som ble skrevet av Lennon/McCartney. Den ble først utgitt 6. august 1965 på albumet Help! i Storbritannia. Syv dager senere ble den utgitt på den amerikanske utgaven av Help! (som ikke har helt identisk innhold av sanger som den britiske).
Norsk energihistorie
En avansert norsk industri for energiproduksjon
NEBB leverte i 1979 sine aller største generatorer på 360 MVA til Sima kraftverk. Firmaet hadde til da levert 70 % av all generatorkapasitet i norske vannkraftverker. Ellers omfattet produksjonen alt fra lokomotiver og trikker til telekommunikasjon og utstyr for oljeindustrien.
You’re Going to Lose That Girl
John Lennon hadde mesteparten av idéen men fikk mye hjelp av Paul McCartney til å skrive den ferdig. De gjorde det i Lennons hus i Weybridge utenfor London.
Norsk energihistorie
En avansert norsk industri for energiproduksjon
De svært vellykkede turbinene til Solbergfoss kraftverk i mellomkrigstiden etablerte et god samarbeid mellom NTH og Kværner som vart helt til slutten av 1900-tallet. Spesielt innenfor produksjon av francisturbiner gjorde Kværner mange fremskritt, med stadig større ytelser og fallhøyder. Tidligere var stålstøpte turbindeler det vanlige, men på 1960-tallet gikk en mer og mer over til konstruksjoner bestående av sveiste stålplater. Forbedringene kom på det konstruksjontekniske, innenfor materialteknologi, samt utvikling av produksjonsteknikker. Kværner konstruerte også flere peltonturbiner med betydelige forbedringer, mens kaplanturbiner i hovedsak ble levert av utenlandske produsenter. Kværner var også involvert i produksjon av luker og ventiler i forbindelse med vannkraftverkene.
I 1998 opphørte vannturbinproduksjonen hos Kværner i Oslo, ett år senere gikk General Electric inn som eier av det som var igjen av dette industrimiljøet. NEBB gikk gjennom flere fusjoner i 1990-årene til slutt inn det svensk-sveitsiske selskapet ABB. Norske leverandører til vannkraftindustrien ble sterkt redusert, det samme med utdannelsen og kompetansen. Bare et fåtall datterselskaper av internasjonale konserner ble tilbake. Det er heller ingen produksjon av generatorer og store krafttransformatorer i Norge i dag.
Oljeeventyr og storeksport av petroleumsprodukter 1969 –
Før 1969 ble det importert råvarer av oljeprodukter for raffinering til Norge. Det var kun et stort oljeraffineri i landet, nemlig Slagentangen. Dette ble satt i drift i 1961 og avlastet det mindre Valløy raffineri. Begge disse ble drevet av Esso og lå utenfor Tønsberg. Det store raffineriet på Slagentangen kom nesten samtidig med at privatbilismen tok til å øke etter at rasjoneringen av bilsalget opphørte i 1960.
You’re Going to Lose That Girl
Den ble innspilt 19. februar 1965 i Abbey Road Studios.
Norsk energihistorie
Oljeeventyr og storeksport av petroleumsprodukter 1969 –
Norske myndigheter var i utgangspunktet lite interessert i oljeutvinning: En regnet ikke med at det skulle være petroleumsforekomster på norsk sokkel. Norges geologiske undersøkelse hadde slått fast at en kunne se bort fra at det skulle kunne finnes kull, olje eller svovel langs den norske kyst. Det var heller ikke noen ekspertise på dette feltet i statsorganene, hverken når det gjaldt å heve rettigheter eller regulering av leting og utvinning.
Forhandlinger om delelinjen
Ekspedisjonssjef i utenriksdepartementet, Jens Evensen (1917-2004), samt Carl August Fleischer (1936-) og Leif Terje Løddesøl (1935-) tok initiativ i saken om mulige petroleumsforekomster utenfor Norges kyst, der først og fremst internasjonale oljeselskaper fra før hadde vist stor interesse for undersøkelser. Evensen ble i november 1963 utnevnt av Einar Gerhardsen (1897-1987) som formann i det såkalte Kontinentalsokkelutvalget. Fra før hadde Evensen erfaring med havrett og internasjonal rettspraksis, i utvalget var dette gode kunnskaper fordi utvalget skulle foreslå regler om utforskning og utnyttelse av undersjøiske naturforekomster.
You’re Going to Lose That Girl
Teksten handler om at en mann må gi mer oppmerksomhet til sin kjæreste. Hvis ikke vil tekstens jeg gjøre det i stedet.
Musikere og instrumenter
The Beatles mimer etter «You're Going to Lose That Girl» i filmen Help!. Den ble aldri fremført av The Beatles offentlig i konsert sammenheng.
Norsk energihistorie
Forhandlinger om delelinjen
Gjennom Kongelig resolusjon av 31. mai 1963 proklamert Norge overherredømme over kontinentalsokkelen, denne ble fulgt av lov av 21. juni 1963 som fastslo retten til undersjøiske forekomster tilhører staten. Videre sa loven at Kongen kan gi norske eller utenlandske selskaper tillatelse til utforsking og utvinning. Sentralt i loven var midtlinjeprinsippet, der de tilstøtende stater har eiendomsretten ut til midtlinjen mellom seg. Fra før gjaldt folkeretten de delene av sokkelen som lå innenfor et lands sjøterritorium, men det var uklart hvilken rett som skulle gjelde for den delen av havbunnen som ligger utenfor territorialgrensene. Så i 1964 tok Storbritannia initiativ til at grenseoppgangen til havs skulle baseres på midtlinjeprinsippet. I en internasjonal konvensjon som trådte i kraft sommeren 1964 ble det fastsatt at kyststatene skal ha eiendomsrett til havbunnen og grunnen.
Another Girl (Beatles-sang)
«Another Girl» er en sang av The Beatles som ble skrevet av Paul McCartney (men offisielt kreditert Lennon/McCartney). Den ble innspilt 15. og 16. februar 1965 og første gang utgitt 6. august 1965 på gruppens femte britiske album Help!. Syv dager senere ble den utgitt på den amerikanske utgaven av Help! (som ikke har helt identisk innhold av sanger som den britiske).
Friidrett under Sommer-OL 1920 – Kulestøt menn
Kulestøt for menn var en av fem kastøvelser i friidrett under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Tjue deltakere fra ti nasjoner deltok i kulestøtkonkurransen som ble avviklet 17. og 18. juli 1920. De seks beste fra kvalifiseringen 17. juni gikk til finale. Ville Pörhölä fra Finland ble olympisk mester med et støt på 14,81 meter.
Somoza Celestin
Somoza Celestin (født 7. januar 1973) er en haitisk judoka.
Friidrett under Sommer-OL 1920 – Kulestøt menn
Rekorder
Gjeldende rekorder før lekene i 1920:
Stryn (andre betydninger)
Stryn har flere betydninger:
Somoza Celestin
Han representerte Haiti i Sommer-OL 1996 i Atlanta, der han ble utslått i omkamp.
Norsk energihistorie
Prøveboring
Etter at prøveoljeboringen startet på norsk sokkel i juli 1966 gikk det tre år der 33 borehull ble undersøkt uten resultater. Oljeselskapene begynte dermed å miste troen på at det kunne være drivverdige forekomster. Evensen var imidlertid optimistisk, en årsak kan ha vært at han hadde diskutert saken med byråsjef Harry Lindstrøm (1916-1987) som både var jurist og geolog.
Den 23. desember 1969 ble det første drivverdige funn gjort av borefartøyet «Ocean Viking». Det ble av snart konstanter av Phillips Petroleum at feltet var gigantisk. Feltet der det ble funnet olje skulle senere bli kjent som Ekofiskfeltet. Dette var et av de største oljefeltet noensinne funnet til havs. Produksjonen fra feltet startet den 15. juni 1971. I årene etter ble det gjort en rekke nye store funn. Letningen var konsentrert om de områdene en mente var mest lovende, dermed ble det også gjort flere nye funn av oljefelter som var blant de største i verden. Dermed var det flere oljeselskaper som viste sterk interesse for utvinning.
I 1971 ble norskprodusert råolje raffinert, og allerede i 1975 var kapasiteten så stor at landet var selvforsynt med alle petroleumsprodukter.
Statlig kontroll og involvering
Et system med konsesjoner for de oljeselskapene som ville lete og eventuelt utvinne olje på drivverdige felter ble vedtatt i 1965. En av forutsetningene her var at staten skulle få royalty fra produksjonen. I første omgang viste norske politikere en avventende holdning til nasjonal deltagelse i oljeutvinningen. Enkelte stortingspolitikere var derimot høsten 1970 blitt mer opptatt av saken, og det ble foreslått ilandføring i Norge, opprettelse av et oljedirektorat, samt et nasjonalt oljeselskap.
En viktig målsetning i den tidlige oljepolitikken var et moderat tempo i utvinningen av oljen, dette for å unngå at nasjonaløkonomien skulle bli for avhengig av disse ressursene. Fenomenet som ble fryktet kalles av økonomer hollandsk syke som betegner en nasjonaløkonomi som er blitt for avhengig av en naturressurs, med blant annet deindustrialisering som resultat, altså at andre tradisjonelle næringer bygges ned. Det diskuteres stadig om den norsk økonomien er for ensidig orientert om olje- og gassproduksjon og dermed sårbar for konjunkturendringer, begrepet «norsk syke» har i den forbindelse blitt introdusert.
Utvikling av en norsk oljeindustri
Allerede i 1970 var det næringslivsfolk som mente at oljevirksomheten ville kunne bli en virksomhet med større betydning enn de viktigste teknologiske områder i Norge til da, nemlig skipsfart og kraftkrevende industri. Det ble argumentert for at Norges rolle ikke bare skulle være en passiv mottager av skatter og royalties, men bygge opp en egen oljeindustri. Konsesjonsutdelingene skulle utformes for å hevde norske hensyn. I juni 1971 gikk et samlet Storting inn for at petroleumsressursene skulle utvinnes til beste for hele samfunnet. Ekofiskfeltet ble den første utfordringen for såvel myndigheter som industri.
En av utfordringene var at det aldri før hadde vært bygget faste installasjoner for oljeutvinning så langt til havs under så harde værforhold. Phillips Petroleum som hadde erfaring fra Mexicogolfen begynne utbyggingen på Ekofiskfeltet. Imidlertid oppstod mange problemer med å få installert oljeriggen, naturkreftene viste at konvensjonelle stålrigger ikke var godt nok.
Ekofisk-tanken
Entreprenørfirmaet Ing. F. Selmer AS kom da opp med en gamle ide om å bygge et konisk betongtårn med økende diameter nedover mot bunnen. Denne ideen hadde de fremmet tidligere da de hadde lagt inn anbud på et fyrtårn på Kish Bank i Irskesjøen. Det kom også ideer om å bygge en stor sylinderformet lagertank i betong. Philips bestemte seg for det siste forslaget, og valgte en konstruksjon som det franske firmaet C. G. Doris stod bak. Tanken skulle stå på havets bunn og ha en lagringskapasitet på 1 million fat olje. Beholderen skulle være flytende, den skulle støpes nært land og slepes ut til Ekofiskfeltet, deretter senkes ned. Dette ville være den til da største flytende betongkonstruksjon noen gang bygget.
Another Girl (Beatles-sang)
Musikere og instrumenter
McCartney og hans kjæreste Jane Asher var på ferie i Hammanet i Tunisia 4. – 14. februar 1965. De bodde i Sebastians' Villa hvor McCartney skrev «Another Girl». Teksten handler om en mann som erklærer at han har forhold til andre damer enn sin kjæreste. Teksten kan muligens tolkes som en slags refleksjon over forholdet han hadde til Asher. De var ikke gift og McCartney skal visst nok ha hatt en hemmelig leilighet i London som han benyttet for bekjentskap med andre damer enn Asher.
Norsk energihistorie
Ekofisk-tanken
Selmer fikk anbudet på selve bygging av oljebeholderen. Denne bestod av en bunnseksjon, oljelager, bølgebrytere og takkonstruksjon. Diameteren var på 100 meter og høyden 90 meter. Oljelagret bestod av ni celler. Utenfor dette lagret ble det bygget en bølgebryter med perforeringer. Betongstøpingen var basert på glide- og klatreforskalinger som skjedde til havs. Etter hvert som mer og mer av konstruksjonen ble bygget ble den tyngre slik at den til slutt var 60 meter nede i vannet. Ved å fylle sjøvann i noen av tankene ble den under kontrollerte forhold dykket ned på havbunnen, der den ble plassert på 70 meters dyp.
Friidrett under Sommer-OL 1920 – Kulestøt menn
Rekorder
(*) uoffisielt
Norsk energihistorie
Ekofisk-tanken
Ved slepingen av Ekofisk-tanken ble det benyttet seks slepebåter med en maskinkapasitet på tilsammen 45 000 hestekrefter. Sommeren 1973 ble oljebeholderen satt ned på sjøbunnen som bestod av et 26 meter tykt lav av sand og hard leire. I dette ville tanken etterhvert arbeide seg ned slik at den ville stå stødig for vær og vind. På toppen av oljebeholderen ble det støpt et dekk for installasjon av utstyr. Tanken ble derved senteret for olje- og gassproduksjonen på Ekofisk.
Verftsindustrien melder sin interesse
Norsk industri viste laber interesse for å tilby sine tjenester til oljeindustrien helt frem til 1972, dette til tross for at Industridepartementet la vekt på at norske varer og tjenester skulle benyttes. En årsak var at de på denne tiden hadde mange oppdrag, men enkelte industriledere så det store potensialet oljeutvinningen ville gi. Alt i 1970 var utbyggingene kalkulert til en tredjedel av de totale bruttoinvesteringer i fast kapital i Norge. Andre problemer for norske industribedrifter var liten erfaring, slik at de hadde problemer med å være med på konkurranser med korte anbudsfrister. Dermed vant de erfarne utenlandske bedriftene frem med sine tilbud.
Norske tankredere satset imidlertid på begynnelsen av 1970-årene på bygging og drift av halvt nedsenkbare borefartøyer. Kostnadene for disse var ofte like store som for supertankere. Noen småskipsredere satset på mindre kostbare prosjekter som forsyningsskip. Aker inngikk i 1971 kontrakt om bygging av to nedsenkbare borefartøyer. Disse ble bygget ved Nylands mekaniske verksted i Oslo. Ikke lenge etterpå ble det inngått nye kontrakter om bygging av en norskdesignet plattform kjent under navnet H-3. Det spesielle med denne var gode sjøegenskaper; den skulle kunne reagere gunstig på bølgehiv og tåle bølgehøyder på opptil 30 meter. Stålvekten greide konstruktørene å redusere med 25 % i forhold til andre fartøyer, noe som ga større lastekapasitet og reduserte kostnader. Et annet forhold var forbedret mobilitet.
Utviklingen av Condeep-plattformen
Tradisjonelt var det stålplattformer som var enerådende for oljefelter til havs. Disse var utviklet for Mexico-gulfen med grunt vann, ikke spesielt hardt vær, kort avstand til land og liten produksjon på hvert felt. I Nordsjøen var forholdene de motsatte med dypt vann, store bølger, langt fra land og stor produksjon på hver felt. For slike forhold var det ingen etablert teknologi. En ide som ble utviklet var å sette en betongkasse på havbunnen hvorfra det skulle stå et tårn som skulle stikke opp over havflaten. Denne strukturen skulle være flyttbar, slik at denne kunne bygges nært land for deretter å slepes ut på feltet. Ideen med betongkassen ble utviklet videre til å være 19 hule sylindre. Istedenfor ett tårn fant en det bedre å bygge tre slanke koniske betongtårn. De hule sylinderne skulle kunne fylles delvis med vann slik at de ved transporten ville være nedsenket, men samtidig ha oppdrift. Konseptet ble gitt navnet Condeep-plattform.
De første to Condeep-plattformene ble bygget i Hinnavågen utenfor Stavanger. Disse var bestilt av henholdsvis Mobil North See for Beryl A og Shell for Brent B på Britisk sokkel. Dette var til da de største norske eksportkontrakter noensinne.
Byggingen av betongplattformene ble påbegynt i 1973 og varte frem til 1975. Byggingen foregikk for det meste ute på fjorden, bare bunnseksjonen ble bygget i dokk. De 19 sylindriske cellene hadde hver en diameter på 20 meter og var 50 meter høye. I drift skulle 16 av sylindrene brukes til lagring av over 900 000 fat olje. Den totale høyden fra bunnen av sylindrene til toppen av tårnene var 213 meter. Betongstøpingen ble foretatt med glideforskalinger.
Gjennom 1970-årene ble det utviklet og bygget fler forskjellige betongkonstruksjoner for oljefeltene i Nordsjøen, både norsk og britisk sektor fikk norskproduserte plattformer og tanker. Blant annet fikk Friggfeltet og Statfjordfeltet Condeep-plattformer.
Høydepunktet innenfor bygging av betongplattformer var plattformen Troll A som er det størst menneskeskapte byggverk som noen gang er beveget. Den har en forventet levetid på 70 år og står fast på havets bunn på Trollfeltet. Dens totale høyde er 472 meter, hvorav den delen som er under havflaten er på 369 meter. Vekten (tørrvekt) for selve konstruksjonen er på 565 000 tonn. På det meste var det 2000 personer involvert i byggearbeidet som fant sted utenfor Vats i Rogaland. Byggingen tok fire år og i 1995 ble denne Condeep-plattformen slept vellykket ut i Nordsjøen.
Horisontale oljebrønner
En annen milepæl ble passert i november 1889 da Hydro for første gang boret såkalte «horisontale brønner» i Nordsjøen. Tradisjonelt går boret fra en oljeplattform loddrett ned i havet og videre ned i berggrunnen. På Trollfeltet hadde en greid å treffe en 22 meter tykk oljesone 1550 meter under plattformen og fulgt denne horisontalt i en lengde av 502 meter. Slike brønner hadde blitt boret andre steder i verden, men dette var første gang blitt utført fra en flytende plattform.
Ilandføring av olje til Norge
Selv om Stortinget i begynnelsen av 1970-tallet hadde et sterkt ønske om at petroleumsproduktene skulle ilandføres i Norge, skjedde ikke dette før på begynnelsen av 1980-årene. Istedenfor ble det bygget store rørledningssystemer som førte olje og våtgass til Storbritannia, samt en gassrørledning fra Ekofisk til Tyskland.
En av årsakene til at det skulle ta så mange år var Norskerenna utenfor deler av norskekysten som mange steder er meget dyp. Ilandføring mot England ville derimot ikke gå på så stort dyp. Dette ble klart da en skulle vurdere ilandføring av gass fra Ekofisk, der det viste seg at største dyp mot England var på rundt 90 meter. Korteste avstand mot Norge var 270 km til Egersund med et dyp på 372 meter. Selv om avstanden til Teesside i England var på 345 km var dette å foretrekke med datidens teknologi innenfor rørlegging på havbunnen.
Først i 1981 vedtok Stortinget at det skulle legges en gassledning fra Statfjordfelt til Kårstø. Denne ble kjent som Statpipe-lednignen, den ble tatt i bruk i oktober 1985. Dette var den første rørledningen lagt gjennom Norskerenna. Lengden av rørledningen fra Statfjord til ilandføringsanlegget var 308 km. Ingen rørledninger hadde tidligere vært lagt på så store havdyp. Underveis fra Statfjord tilføres også gass fra Snorrefeltet, Gullfaksfeltet, Veslefrikkfeltet og Bragefeltet. Fra Kårstø går det det videre ut en annen del av rørledningssystemet mot Emden i Nederland og St Fergus i Skottland. Den totale lengden av hele statpipe-systemet er 880 km.
I ettertid har det blitt lagt et omfattende system av rørledninger på bunnen av Norskehavet. Noen av dem som krysser Norskerenna er Zeepipe og Europipe I, mens Franpipe som går fra Draupner-plattformen er verdens lengste. Det statlige selskapet Gassco eier og driver de norske rørledningene.
Hans Dedekam
Hans Dedekam (født 27. august 1872 i Kristiania, død 1. februar 1928 i Oslo) var en norsk kunsthistoriker og museumsmann.
Norsk energihistorie
Undervannsteknologi
I pionertiden i Nordsjøen var det nødvendig med dykkere for å gjennomføre arbeid på havbunnen. Dykkeraktiviteten var lite regulert, og deler av aktiviteten hadde karakter av å være ekstrem og banebrytende. Kunnskapene om dykking var ikke så gode som i dag, noe som førte til at mange dykkere fikk livsvarige helseproblemer.