cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bernhard Ramstad
Bernhard Ramstad debuterte 1966 ved Trøndelag Teater, der han var ansatt 1968–70 og 1981–84 og bl.a. satte opp barnestykker og spilte i Patrick Süskinds enmannsforestilling Kontrabassen. 1970–71 var han knyttet til Nationaltheatret og 1971–77 var han en drivende kraft ved Hålogaland Teater. 1977-86 arbeidet Ramstad ved Telemark Teater før han vendte tilbake til Hålogaland Teater som teaterets første sjef 1986-89, og gjorde fremragende skuespillerinnsats i Klaus Hagerups Heartbreak Hotel. Fra 1989 ved Det norske teatret, der han bl.a. har vært faren i Astrid Lindgrens Emil i Lønneberget, Ruckly i Gaukereiret av Ken Kesey og Ludvig i Norvald Tveits Splint. Flere roller i Robert Wilsons oppsetning av Peer Gynt i 2005. Ramstad har hatt flere filmroller etter debuten i Under en steinhimmel (1974). I 2013 spilte han rollen som bjeffende historieforteller i Ylvis-musikkvideoen The Fox.
Ramstad var leder for Norsk Skuespillerforbund 1994–99 og er fra 2013 leder av Det norske Shakespeareselskap.
Sauda-klassen
Sauda-klassen, i 1950-årene også kalt AMS-klassen, omfatter ni minesveipere og ett minejaktfartøy, basert på en amerikansk konstruksjon fra like etter andre verdenskrig. Skipene bestod utelukkende av ikkemagnetiske materialer, som tre, kobber, bronse o.l. Samtlige er oppkalte etter norske elver: Kvina, Ognaelva, Saudaelven, Sira, Tanaelven, Tista, Utla, Vosso, Altaelven og Glomma.
Båtene tjente fra 1953 fram til 1996, hvorav noen av de amerikanske båtene først gjorde tjeneste i US Navy og andre mariner. De norske båtene gjorde tjeneste fra cirka 1955.
Historikk
Sauda-klassen var en videreføring av den amerikanske NYMS-klassen minesveipere, Norwegian Yard Mine Sweeper, finansiert av den amerikanske stat som del av USAs våpenhjelp til Norge.
Produksjon
Av disse ti står kun amerikanskkonstruerte KNM «Alta» (M314) igjen, hun er nå museumsskip.
Den skandinaviske føderasjon av Le Droit Humain
Den skandinaviske føderasjon av Le Droit Humain er den skandinaviske føderasjonen av den internasjonale frimurerordenen Le Droit Humain.
Ordenen ble første gang etablert i de nordiske land, da losje Yggrdrasil ble grunnlagt i Kristiania i 1912. Losjen overlevde ikke andre verdenskrig. I 1923 ble likeledes losje Bifrost grunnlagt i Trondhjem, men denne er for tiden ikke aktiv.
I 1917 ble den første losjen dannet i Danmark, og i 1918 i Sverige. Island og Finland fulgte raskt etter, og har idag det største medlemstallet i Norden.
I Norge ble det i 1979 opprettet en frimurergruppe i Stavanger med 3 medlemmer. I 1981 var antall medlemmer økt til 7, og samme år ble Losje Isis formelt innviet og fikk sitt charter fra ordenenens Høyeste Råd i Paris. I september 2007 hadde losjen 40 medlemmer.
Loge Jotunheim i Drammen ble stiftet i november 2017 som en triangel under Loge Parsifal. Loge Jotunheim ble tildelt eget logenummer i januar 2019. I august samme år ble logen offisielt innviet. Logen har 15 medlemmer.
I Sverige finnes det en losje i Stockholm. I Danmark finnes Loge Odin i København, Loge Hermes i Århus og Loge Parsifal i Aalborg.
Aasulv Løddesøl
Han studerte til agronom ved Holt landbruksskole (1917) og tok eksamen fra Norges landbrukshøgskole i 1920, hvorpå han var innom bygnings- og kulturteknikk ved Norges tekniske høgskole i Trondheim 1923-24. Så var han stipendiat i faget jordbunnslære fra 1926 og fikk doktorgrad i 1929, han hadde forskeropphold  i England, Sverige, Berlin, USA. Løddesøl satt som formann for Jordvernkomiteen av 1936, som dannet grunnlag for Stortingets vedtak om lov om vern mot jordødelegging av 1949 (Jordvernloven). I 1951 satt han i styret for Bygg ditt land. I 1965 lærte han tyrkerne myrdyrking. Han hadde en rekke verv innenlands og internasjonalt.
Han var gift med Liv Marie Bjørlykke (1905–94) som var datter av geologiprofessor Knut Olai Bjørlykke. De var foreldre til jurist og forretningsmann Leif Terje Løddesøl (født 1935).
Lomé-Tokoin lufthavn
Lomé-Tokoin Airport (Gnassingbé Eyadéma International Airport) er en flyplass i Lomé i Togo. I 2004 reiste 234,557 passasjerer gjennom flyplassen.
Korsika
Korsika (Corse på fransk, Corsica på korsikansk) er en fransk øy og region i Middelhavet vest for Italia og like nord for Sardinia. Øya har hatt fransk styre siden 1769.
Korsika var opprinnelig bebodd av ligurere; på kysten ble etruskiske, greske og kartagiske handelskolonier grunnlagt. På 400-tallet f.Kr. kom øya under kartagerne. På 200-tallet f.Kr. ble øya underlagt romerne.
Korsika har tidligere tilhørt bystaten Genova som solgte øya til Frankrike i 1768 for å betale ned gjeld.
Korsika har 349,000 innbyggere, og hovedstaden i regionen er Ajaccio (korsikansk Aiacciu). Det tidligere departementet «Corse» ble etter den 1. januar 1979 oppdelt i to nye departementer, Corse-du-Sud og Haute-Corse (nummer 2A og 2B), som stemmer godt overens med inndelingen fra 1793 til 1811 i departementene Golo og Liamone.
Korsika er et populært turistmål. Øya har fine strender og høye fjell. Øya er knyttet til fastlandet med flere ferjeforbindelser, og Chemins de Fer de Corse driver jernbane på Korsika.
Historie
Det eldste kjente spor etter mennesker på Korsika er et 9500 år gammelt skjelett av en gravlagt kvinne. Sør for byen Sartène sørvest på øya finner man bautasteiner (steinstøtter med religiøs betydning) med innhugde menneskeansikter.
Ca. 600 f.kr. etablerte greske kolonister byen Alalia på kystsletten øst på øya. Da romerne tok kontroll over øya i 250 f.kr. gjorde de byen til øyas administrasjonsby med navnet Aleria. Byen ble herjet av vandalene i 455 e.kr., og har ligget i ruiner siden.
Etter at romerne forlot Korsika etter vandalenes herjinger, opplevde øya en urolig tid med en rekke angrep av sjørøvere. Men samtidig kom en større innvandring av kristne flyktninger fra Nord-Afrika, fordrevet av vandalene. Man anser denne innvandringen og misjoneringen av dem blant øyas befolkning som den endelige kristningen av Korsika.
I 774 erobret den frankiske kongen Karl Martell Korsika, og gav øya som gave til paven i Roma året etter. Denne overrekkelsen ble bekreftet av Karl den store i 795. Rundt ca. 900 ble imidlertid Korsika okkupert av muslimske maurere fra Nord-Afrika, og befolkningen ble tvunget til å konvertere til islam. Men dette skjedde kun formelt da kristendommen allerede var grunnfestet, og befolkningen beholdt sin tro i det skjulte. Maurernes styre var upopulært, og på 1070-tallet henvendte korsikanske borgere seg til paven med bønn om hjelp til å fjerne maurerne. Paven fikk hjelp fra Pisa, som fordrev maurerne i 1077. Øya ble nå en del av pavedømmet, delt i bispedømmer styrt av biskoper fra Pisa.
Etter en stund meldte også republikken Genova sin interesse for Korsika, og det oppsto konflikter mellom Genova og Pisa om handelsvirksomheten. Paven forsøkte å løse konflikten ved å dele bispedømmene mellom de to bystatene, men forsterket i stedet motsetningene. Et sjøslag ved Toscana-kysten mellom de to rivalene i 1284 endte med seier til Genova, som overtok den økonomiske kontrollen over hele øya. Den administrative kontrollen forble fortsatt hos paven, som gav Korsika til kongen av Aragón i 1297 som betaling for gammel gjeld. Øya fikk aragonsk guvernør, og Aragón etablerte byen Corte midt på øya som administrasjonsby. Genova hadde fortsatt den økonomiske kontrollen.
I 1348 rammet svartedauen øya på samme måte som resten av Europa, over 50% av øyas befolkning døde. Genova overlot administrasjonen av handelen på øya til handelshuset Maona i 1378. Handelshuset gikk konkurs i 1453, og kontrollen over handelen gikk videre til den genovesiske Banco di San Giorgio.
I 1516 ble Aragón forent med kongedømmet Castilla under navnet Spania. Spania kom raskt i krig med Frankrike, og i 1553 gikk franske styrker i land på Korsika og okkuperte øya som en del av krigsspillet mot Spania. Etter fredsforhandlinger med Spania forlot de franske styrkene øya i 1556, men en fransk offiser med korsikanske røtter, Sampiero Corsa, ble igjen på øya og organiserte en motstandsbevegelse mot genovesernes reelle overherredømme på øya. Sampiero Corsa ble myrdet i interne stridigheter i 1563, men motstandskampen fortsatte til 1569, da genovesiske styrker knuste opprørerne og tok egenhendig kontroll over øya. Spania,som ikke hadde gjort noe forsøk på å gjenoppta administrasjonen av øya, overlot formelt også den politiske administrasjonen av øya til Genova.
I nesten 200 år styrte Genova Korsika med hard hånd som koloni, med opprettelse av olivenplantasjer og tvangsarbeid. Samtidig sørget Genova for at befolkningen ble flyttet fra de usunne kystslettene som var befengt med malaria, til nye byer i fjellskråningene høyere oppe, der vi finner de fleste typisk korsikanske småbyene i dag.
I 1729 kom startskuddet for en opprørsbevegelse som endte med 14 års korsikansk selvstendighet. Det året innførte genoveserne harde skatter overfor øyas innbyggere. skattleggingen førte til sterke protester, og økte i styrke til korsikanerne grep til våpen i 1733. I 1735 erklærte Korsika seg som selvstendig kongedømme, med den tyske baronen og eventyreren Carl von Neuhof som konge. Etter forhandlinger med Genova forlot imidlertid Neuhof øya allerede etter 8 måneder i 1736, og Korsika var igjen under Genova.
Motstanden mot genoveserne var fortsatt sterk, og i 1745 startet motstandskampen igjen, denne gang under François Gaffori. Han ble myrdet i 1753, men motstandskampen ble overtatt av Pasquale Paoli, en korsikaner som inntil da hadde levd i eksil i Napoli. Han lyktes med å drive ut genoveserne i 1755, og øya ble erklært som selvstendig republikk med Paoli som president. Corte ble valgt som hovedstad, der også et universitet ble etablert i 1763. Øya fikk Europas første demokratiske grunnlov, der også kvinnene fikk stemmerett. Utdanning og skolegang ble høyt prioritert.
Republikken fikk bare leve i 14 år. Selv om Genova ikke hadde noen kontroll over øya, eller kanskje derfor, overlot Genova Korsika til Frankrike som betaling for gammel gjeld i 1768, og franske styrker på 10 000 mann rykket inn på øya for å ta kontroll. I slaget ved Ponte Novo nord på øya ble de korsikanske forsvarsstyrkene beseiret våren 1769,og Korsika kom under fransk styre. Paoli flyktet til London, og etablerte en eksilbevegelse for et fritt Korsika. Under den franske revolusjon dro Paoli tilbake til Korsika i 1790 og ble en sentral person i revolusjonstyret av øya. Han førte administrasjonen i nasjonalistisk retning, noe revolusjonsledelsen i Paris ikke så på med blide øyne. I 1793 ble han dømt til døden in absentia. Paoli svarte med å henvende seg til Storbritannia, som var i krig med Frankrike, og ba dem om støtte for sin sak. I 1794 gikk en større britisk styrke i land etter et sjøslag ved Calvi (der admiral Horatio Nelson mistet sitt øye). Til Paolis store skuffelse overtok britene selv styret av øya ved å innsette en britisk guvernør. Paoli gikk igjen i eksil i London, og ble der til sin død i 1807.
Etter fredsinngåelse mellom Frankrike og Storbritannia ble Korsika levert tilbake til Frankrike i 1796, og øya har siden vært i fransk besittelse. Lenge var befolkningen innadvendt og fiendtlig innstilt til franskmennene, og det indre av Korsika forble avsondret og hadde liten kontakt med utenverdenen fram til siste halvdel av 1800-tallet.
Øyas største sønn er Napoléon Bonaparte, som gjorde Frankrike til den dominerende statsmakten i Europa fra 1790-årene fram til hans fall i 1814. Napoleon ble født i Ajaccio i 1769, samme år som Frankrike innlemmet Korsika. Som 15-åring ble han sendt til Paris for å få militær utdannelse, og ble general allerede i 1792, førstekonsul i 1799 og keiser i 1804. Korsikanerne så imidlertid på ham som en forræder, og hans familie ble drevet ut av sitt borgerlige hjem i Ajaccio, før de ble kalt til Paris for å bli konger av erobrede land eller del av det keiserlige hoff. Korsikanerne fikk ikke øynene opp for Napoleon før hans legeme ble ført hjem fra St. Helena i 1840 og tatt imot i Paris under store hedersbevisninger. Også i Ajaccio ble han feiret med fyrverkeri og prosesjoner, og byen har siden feiret sin store sønn hvert år på samme vis.
På slutten av 1800-tallet ble det satt igang store veiutbyggingsprosjeker for å åpne opp det indre av øya, samtidig som det ble innført obligatorisk skolegang med fransk som undervisningsspråk. Korsikanerne ble utkalt til å delta i de franske krigene, og mange unge korsikanere ofret sine liv for Frankrike. Så mye som 20 000 korsikanere døde i den første verdenskrig, flere tusener også under den andre verdenskrig. Med bare noe over 200 000 innbyggere var det en betydelig andel. Korsikanerne er seg svært bevisst sine ofre, og i hver eneste by er det minnesmerker med navn på unge soldater fra stedet som ofret sine liv i verdenskrigene og i kolonikrigene.
Nasjonalismen i Korsika har levd videre til denne dag. I 1974 ble FLNC etablert, en nasjonalistbevegelse som kjempet for et selvstendig Korsika. I årene etter gjennomførte FLNC flere terroraksjoner mot franske myndigheter. På 1980-tallet roet det seg gradvis ned samtidig som Korsika oppnådde flere rettigheter. Siste terroraksjon var i 1999, siden har det vært stille. Siden 2002 har hatt Korsika indre selvstyre, og kravet om selvstendighet står svakt. Men fortsatt er befolkningen opptatt av sin korsikanske identitet, og bruker aktivt nasjonalistiske symboler, slik som det korsikanske flagget. På de tospråklige veiskiltene er det franske stedsnavnet ofte strøket over med spraymaling. Men korsikanere under 40 år har beskjedne kunnskaper om det korsikanske språket, da fransk er det daglige språket.
Byer
Største byer (korsikanske navn i parentes) og folkemengde (2008):
Bobby Williamson
Robert «Bobby» Williamson (født 13. august 1961 i Glasgow i Skottland) er en tidligere fotballspiller som nå er landslagssjef for. Han har tidligere vært manager for Kilmarnock og Hibernian i Scottish Premier League, og Plymouth Argyle i Championship.
Spillerkarriere
Som spiller var Williamson spiss. Han begynte sin karriere hos Clydebank, og hans 35 mål på 85 kamper førte til en overgang til Rangers. Etter et skadeplaget opphold hos Glasgow-klubben flyttet han til England, der han hadde kontrakt med West Bromwich Albion og Rotherham United. Han returnerte til Skottland i 1990 for å slutte seg til Kilmarnock Football Club, som skulle vise seg å bli hans siste som spiller.
Managerkarriere
Williamson ble manager for Kilmarnock etter at Alex Totten dro. I hans første sesong som manager vant klubben den skotske cupfinalen i 1997 ved å slå Falkirk 1-0 på Ibrox. Kilmarnock avsluttet også godt i Scottish Premier League og han ledet dem til spill i Europa, der de spilte i alt åtte kamper i løpet av tre sesonger. Han maktet også å lokke høyt profilerte spillere som de skotske landslagsspillerne Ally McCoist og Ian Durrant, og den tidligere franske landslagsspilleren Christophe Cocard, til klubben.
Williamson tok på seg en ny managerutfordring med Hibernian i februar 2002, der han overtok et lag som hadde spilt 18 ligakamper på rad uten seier. En seier mot St. Johnstone i Williamsons første kamp med hovedansvaret fjernet raskt faren for nedrykk. På grunn av økonomiske problemer i klubben måtte Williamson selge flere av de beste spillerne, og han ble aldri venn med Hibs-supporterne. Han spøkte selvironisk om dette forholdet med å referere til seg selv som huneren fra Glasgow. Likevel maktet Hibs å frembringe mange utmerkede unge spillere, som bl.a. Scott Brown, Derek Riordan, Garry O'Connor, Kevin Thomson og Steven Whittaker. Williamson ledet sitt unge lag til finale i den skotske ligacupen i 2004, men de ble slått 2–0 av Livingston.
Are Hansen
Are Hansen (født 16. januar 1982 i Fredrikstad) er en norsk rifleskytter, og representerer Norge og Krapfoss Sportskytterlag fra Moss. Han ble Europamester i 2008, i tillegg har han sølv både individuelt og for lag i øvelsen 10 m luftrifle i EM. Hansen har også en rekke Norgesmesterskap både i luftrifle og 50 m rifle.
Europavei 583
Europavei 583 går mellom Săbăoani i Romania og Zjytomyr i Ukraina. Veiens lengde er rundt 540 km.
Den iranske revolusjon
Den iranske revolusjonen i 1979 forandret Iran fra et autokratisk, vestlig orientert monarki, under styret av sjah Muhammed Reza Pahlavi, til en islamsk teokratisk republikk under Ayatollah Khomeini. Revolusjonen var delt i to faser. I den første fasen ble sjahen veltet av en allianse av liberale, venstreradikale og religiøse grupper. I den andre fasen, som ofte blir kalt den islamske revolusjon, kom prestestyret til makten og innførte en teokratisk islamsk republikk.
Sjahen hadde sittet med makten siden 1941, med et kort avbrudd i 1953. Ut over den rike eliten som dro nytte av sjahens storforbruk av penger hadde han lite støtte i befolkningen. I 1960- og 70-årene møtte han kontinuerlig motstand, både fra religiøse ledere og fra den urbane middelklassen som støttet et konstitusjonelt monarki med frie, demokratiske valg. Sjahen ledet et strengt regime, fengslet hundrevis av politiske aktivister og tvang gjennom sensurlover. Mens leveforholdene for de fleste i befolkningen var dårlige, var det få folkelige krav om konstitusjonelle reformer.
I 1978 førte en serie med protester, utløst av en svertende artikkel i den offisielle pressen som angrep Khomeini, til en eskalerende voldsspiral inntil to millioner mennesker fylte gatene i Azadi-torget i Teheran 12. desember for å protestere mot sjahen. Hæren begynte å gå i oppløsning da utskrevne soldater nektet å skyte på demonstrantene og begynte å skifte side. Sjahen gikk med på å innføre en mer moderat konstitusjon, men det var for sent for kompromisser. Majoriteten av befolkningen var lojal mot Khomeini, og da han ble kalt tilbake for å iverksette en avslutning av monarkiet, var sjahen tvunget til å flykte landet 16. januar 1979. Khomeini kom tilbake til Iran 1. februar, invitert av den pågående revolusjonen mot sjahen. Han skiftet raskt ut de mer moderate elementene og skapte en islamsk republikk med seg selv som øverste leder.
Forløpere til revolusjonen
Pahlavi ble gjeninnsatt ved makten etter at han først hadde måttet flykte fra landet i 1953. Gjeninnsettelsen kom i stand ved at den demokratisk valgte regjeringen til dr Muhammed Mossadegh ble kastet ved hjelp av en fordekt operasjon av CIA, kalt Operasjon Ajax. Pahlavi beholdt gode relasjoner med USA, men kom i konflikt med tradisjonelt muslimsk syn på alkohol, gambling og sex før ekteskapet, i det han nektet å forby noen av disse tingene. Regimet var kjent for sin korrupsjon og sin brutale praksis som forårsaket protester i Iran og kritikk fra store deler av verdenssamfunnet.
Sterk opposisjon vokste frem i mange sektorer av samfunnet under sjahens styre. Særlig viktig var de religiøse lederne som lenge hadde vokst til å bli viktige stemmer for opposisjonen i Iran. Siden det 19. århundrets tobakkprotester, hadde ulema vokst jevnt og trutt både i politisk og religiøs innflytelse. Den dominerende teologien i Iran var en som nært knyttet religiøse og sekulære saker med en sterk kultur for sosial aktivisme. Disse inkluderte opposisjon mot regjeringens brutalitet og en iherdig bekjempelse av fattigdom. Denne aktivismen ble fulgt opp av en sterk konservatisme for å beholde islamske verdier. Etter hvert som motstanden økte slo sjahen hardt ned på avvikerne. Et eksempel var i 1963 da han angrep teologi-studenter som forsøkte å stoppe åpningen av et alkoholutsalg.
Ayatollah Khomeini var lederen for opposisjonen som hevdet at sjahens regime var et tyranni. Etter arrestasjonen av Khomeini, og hans etterfølgende eksil fra Iran i 1964, økte urolighetene blant de geistliges tilhengere. Pahlavi valgte jevnlig å svare urolighetene med vold, ved å arrestere og drepe demonstranter. Det er ukjent hvor mange liv som gikk tapt i denne kampanjen, Pahlavi-regjeringen hevdet det var 86, mens iranere i eksil har anslått det til tusenvis.
I 1963 og 1967 vokste den iranske økonomien betydelig på grunn av den økte verdien på olje- og ståleksporten. Samtidig akselererte inflasjonen, og den økonomiske ekspansjonen klarte ikke å bedre leveforholdene for middelklassen og fattige iranere. I stedet ble mye av denne rikdommen håvet inn av sjahen og hans allierte i private reserver. Lederne i sjahens regime, og de som fungerte som mellommenn med vestlige selskaper, ble ekstremt rike og levde i overdådig luksus. Dette økte sinnet både blant de som ikke fikk del i rikdommen og islamske ledere som stilte spørsmål ved moralen. Regjeringen begynte også å bruke store summer av offentlige penger på å kjøpe moderne våpensystemer, hovedsakelig fra USA.
I møtet med økende opposisjon fra de religiøse lederne som fikk tilslutning fra ledere av mindre næringsvirksomheter i 1975, startet sjahen et nytt forsøk på å skaffe seg kontroll over det iranske samfunnet. Han forsøkte å minimalisere rollen til islam i kongedømmets liv, og hyllet i stedet bedriftene til den før-islamske persiske sivilisasjonen. Derfor ble den islamske månekalenderen avskaffet fra offentlig bruk og erstattet med en solkalender. Muslimske og marxistiske utgivelser ble også tungt sensurert.
Sjahens reformer er kjent som kongens eller den hvite revolusjon. Den avskaffet også føydalsystemet (noe som fikk konsekvenser som å bryte opp eiendom eid av noen innen det sjiittiske presteskapet, og dermed reduserte deres inntekter) og gav friheter til kvinner (som presteskapet protesterte mot som et komplott for å «bringe kvinnene ut i gatene»).
Forhold før revolusjonen i Iran
Den fattigste delen av den iranske befolkningen var tendensielt den mest religiøse og minst vestlig-orienterte. De fattige var stort sett bønder eller bodde i slummene på utsiden av de store byene, særlig hovedstaden Teheran. De ønsket at den grunnleggende islamske livsstilen skulle komme tilbake, i motsetning til sjahens forsøk på modernisering og fremskritt, som de så på som vestliggjøring. De mente at sjahens reformer bare tjente hans egne interesser, og at hans løfter om å skaffe fremskritt var falske ettersom gapet mellom rike og fattige bare økte. I tillegg følte mange at mye av den store velstanden skapt av oljeindustrien var med på å skape dette gapet.
Etter hvert som den iranske middelklassen ble mer urbanisert, utdannet og eksponert for vestlige verdier, så mange på regimet som en del av problemet. Og i årene etter sjahens gjeninnsettelse i 1953 ble hans posisjon stadig farligere for ham. Dette skyldtes først og fremst hans nære bånd med vesten, upopulære reformer gjennomført under den hvite revolusjonen, intern korrupsjon og regimets despotiske karakter, særlig representert ved dets hemmelige politi, kjent som SAVAK. Da prisen på olje fortsatte å stige i 1970-årene, ble mange stadig sintere på regimets kameraderi, korrupsjon og undertrykkende natur. Den interne dekadensen er godt illustrert av 2500 års-jubileet for grunnleggelsen av det persiske riket. Disse feiringene bestod av en tre-dagers fest holdt i Persepolis i oktober 1971, og kostet mer enn 300 millioner USD. Over ett tonn kaviar ble tilberedt av noen av de to hundre kokkene som ble fløyet inn fra Paris. Samtidig hadde mange i Iran for lite mat og stod uten husly.
I 1970-årene økte presset for forandring i styret etter hvert som stigningen i den globale råoljeprisen økte gapet mellom rike og fattige i Iran. Selv pro-vestlige elementer i Iran ble rystet av den økende autokratiske styrestilen og økt bruk av det hemmelige politiet. Samtidig fant en bredere populistisk bevegelse sitt organisatoriske grunnlag i moskéene, og i seremonier som tok avstand fra vestens ugjerninger og vestlig påvirkning. Kollisjonen mellom en ung og voksende befolkning og en sosial struktur som ikke tilbød verken forbedringer i en moderne stat eller stabiliteten til et tradisjonelt samfunn, skapte forhold som var modne for revolusjon.
Tidlige protester
Denne tidlige opposisjonen var ledet av Mehdi Bazargan og hans Frihetsbevegelse i Iran. Den var en liberal sekulær gruppe som var sterkt knyttet til Mossadeghs bevegelse fra 1950-årene. Denne gruppen fikk betydelig støtte både i Iran og i Vesten.
Mer radikal var Ali Shari'ati som kombinerte marxisme og sjia-ortodoksi i en revolusjonær bevegelse inspirert av de cubanske og algeriske revolusjonene. Hans påståtte mord i London i 1977, som SAVAK ble beskyldt for, øket spenningen betydelig.
Ulema var delt, noen allierte seg med de liberale sekulære og andre med marxistene. Khomeini, som var i eksil i Irak, ledet en liten fraksjon som talte for å kaste regimet og skape en teokratisk stat. Senere i 1977 ble Khomeinis sønn Mostafa funnet død av ukjente årsaker. Igjen fikk sjahens sikkerhetsstyrker skylden.
De forskjellige gruppene som arbeidet mot det etablerte styret opererte utenfra Iran, for det meste i London, Paris, Irak og Tyrkia. Taler av lederne av disse gruppene ble tatt opp på kassetter og smuglet inn i Iran. Talene kunne så bli hørt av den hovedsakelig analfabetiske befolkningen.
Eskalerende protester
I perioden frem til 1978 kom opposisjonen mot sjahen hovedsakelig fra den urbane middelklassen, en del av befolkningen som var nokså sekulær og ville støtte et konstitusjonelt monarki. Det var først de islamske gruppene som klarte å samle de store massene av befolkningen mot sjahen.
Den offisielle pressen angrep Khomeini med en svertende artikkel i januar 1978. Sinte studenter og religiøse ledere protesterte mot artikkelens påstander i byen Qom. Hæren ble satt inn for å spre demonstrantene og drepte flere studenter.
Ifølge sjiaenes skikker skal en minneshøystund avholdes førti dager etter en persons død. I moskéer over hele landet ble befolkningen kallet inn til å ære de døde studentene. Derfor marsjerte grupper i et antall byer 18. februar for å ære de falne og for å protestere mot sjahens styre. Denne gangen brøt det ut voldeligheter i Tabriz og over hundre demonstranter ble drept. Syklusen gjentok seg og 29. mars begynte en ny runde med protester over hele nasjonen. Luksushoteller, teatre som viste «uetiske filmer» og en rekke symboler for sjahens regime ble ødelagt. Igjen intervenerte sikkerhetsstyrkene og drepte mange. Det samme skjedde 10. mai.
Virkningen fra demonstrasjonene, sammen med den galopperende inflasjonen, skadet ytterligere den iranske økonomien. Resultatet var at regjeringen sommeren 1978 introduserte strenge tiltak som førte til at mange offentlige arbeider ble lagt ned og lønnsstopp ble innført. Disse tiltakene skapte en utstrakt arbeidsledighet og uro blant arbeiderne, for det meste blant de fattige som levde i slummene rundt Teheran og andre store byer. I økende grad sluttet arbeiderklassen seg til studentene og middelklassen i protestene mot regimet.
Sjahen blir avsatt
Innen september var nasjonen i rask destabilisering der alvorlige protester ble jevnlige. Sjahen introduserte unntakstilstand og forbød alle demonstrasjoner. Fredag 8. september brøt en massiv demonstrasjon ut i Teheran, og i det som ble kjent som den svarte fredag brukte regimet sin fulle våpenstyrke for å knuse protestene. Stridsvogner, kamphelikopter og maskingevær drepte hundrevis.
Den svarte fredag lyktes i å fremmedgjøre store deler av den resterende iranske befolkning, i tillegg til sjahens allierte i utlandet. En generalstreik i oktober resulterte i økonomiens kollaps, da de fleste industriene stengte.
Protestene i 1978 kulminerte i desember i den hellige måneden muharram, en av de viktigste månedene for sjiamuslimene. Hundrevis av demonstranter ble drept hver dag, likevel økte protestene fra dag til dag. 12. desember fylte to millioner mennesker gatene i Teheran for å protestere mot sjahen.
Hæren begynte å gå i oppløsning da utskrevne soldater nektet å skyte på demonstranter og begynte å skifte side. Noen soldater snudde seg mot sine overordnede offiserer, drepte dem og tok over militærbaser.
Sjahen gikk med på å innføre en grunnlov og utpekte den moderate Shapour Bakhtiar som statsminister, men det var for sent for kompromisser. Majoriteten av befolkningen var lojal mot Khomeini, og da han ba om en fullstendig slutt på monarkiet, ble sjahen tvunget til å flykte landet 16. januar 1979. Khomeini vendte tilbake til Iran 1. februar 1979, invitert av revolusjonen mot sjahen som allerede var i gang.
Khomeini tar kontroll
Jubelen og feiringen var stor i Iran da sjahen ble kastet ut, men det var også mye uenighet rundt Irans fremtidige retning. Samtidig som Khomeini var den mest populære politiske figuren, var det dusinvis av revolusjonsgrupper, hver med forskjellig syn på den riktige retningen for Irans fremtid. Det var sterke liberalistiske, sekularistiske, marxistiske og anarkistiske fraksjoner, i tillegg til en vid variasjon av religiøse grupper som ønsket å utarbeide Irans fremtid.
Nasjonens militære styrker, økonomi og utenriksrelasjoner var i omveltning. I de tidlige årene skjedde det en utvikling av en styresmakt med to maktsentre. Bazargan ble statsminister, og frihetsbevegelsen arbeidet for å etablere en liberal sekulær regjering. De geistlige, ledet av Khomeini, dannet et separat maktsenter, det islamske republikanske parti. Gruppene forsøkte å samarbeide, men spenninger vokste mellom de to fraksjonene.
Det var teologene som var de første til å bringe orden til nasjonen, da revolusjonære celler ble lokale komitéer. De ble kjent som revolusjonsvokterne i mai 1979 og disse gruppene drev snart lokale styresmakter over hele Iran og samlet mest lokal makt. De fikk også kontroll over domsapparatet som dømte tidligere embetsmenn i sjahens sikkerhetstjenester og militæret.
I juni 1979 lanserte frihetsbevegelsen sitt forslag til grunnlov. Den henviste til Iran som en islamsk republikk, men gav ingen offisiell rolle til ulemaen eller islamsk lov. Grunnloven ble sendt til den nylig valgte lovforsamlingen, dominert av Khomeinis allierte, for gjennomsyn. Forsamlingen avslo grunnloven og var enig med Khomeini i at den nye styresmakten skulle være basert «100% på islam».
En ny grunnlov ble laget som skapte en mektig posisjon som øverste leder for Khomeini, som ville kontrollere militæret og sikkerhetsstyrkene og kunne legge ned veto mot kandidater som stilte til valg til et embete. En president skulle velges hvert fjerde år, men bare blant kandidater godkjent indirekte av den øverste leder (gjennom vokterrådet). Khomeini selv ble statsoverhode på livstid, som «leder av revolusjonen», og senere «øverste åndelige leder». Bazargan trakk seg som statsminister i november etter å ha følt seg maktesløs og fordi han var uenig i retningen nasjonen beveget seg i.
I desember 1979 var det store protestert i Tabriz mot det som ble ansett som urettferdig behandling av etniske aserbajdsjanere. Demonstrantene støttet ayatollah Mohammad Kazem Shariatmadaris motstand mot den foreslått forfatningen for landet.
Vestlige/amerikanske relasjoner
Samtidig vokste sinnet mot USA som fortsatte å støtte sjahen og ble anklaget for å oppmuntre aktiviteter mot revolusjonen. Følelsene toppet seg da ungdommelige støttespillere av Khomeini tok et antall gisler i den amerikanske ambassaden i det som ble kjent som gisselkrisen i Iran. Studentene som var ansvarlige anklaget USA for å slippe sjahen inn i landet for kreftbehandling, men meldingen var klar: De kunne legge seg ut med USA.
Opposisjon fra nabolandenes regimer
Lederne av Irak, Kuwait, Saudi Arabia, Bahrain, Qatar, Oman og De forente arabiske emirater var også foruroliget av den iranske revolusjonen og fryktet lignende hendelser i deres egne nasjoner. Derfor invaderte Irak, med finansiell støtte fra de andre nasjonene og USA, Iran i et forsøk på å kvele revolusjonen i fødselen. Dette startet den åtte år lange Iran-Irak-krigen som skulle komme til å koste en enorm mengde med liv og ressurser.
Invasjonen fra Iraks side samlet folket i Iran bak det nye regimet, og tidligere interne uoverensstemmelser ble stort sett oppgitt i møtet med den eksterne trusselen. Samme år ble den nye grunnloven godkjent med stort flertall i en folkeavstemning. For dem som fortsatt var i opposisjon til det nye regimet, hovedsakelig sovjetisk-støttede venstreorienterte grupper, ble krigen en unnskyldning for regimet til å bruke tortur og ulovlige fengslinger akkurat slik sjahen hadde gjort.
Selv om Irak ikke lyktes i å beseire revolusjonen i Iran, klarte ikke den islamske revolusjonen å spre seg utenfor Irans grenser. Den betydelige sjiamuslimske befolkningen i Irak og gulfstatene grep ikke den nye modellen. I den muslimske verden utenfor Iran var det i stedet den dominerende sunni-islamske retningen som forble den viktigste maktfaktoren i regionen og som senere førte til opprettelsen av Taliban-regimet i nabolandet Afghanistan.
Et område hvor Irans innflytelse ble utvidet, var i den libanesiske borgerkrigen hvor Hizbollah ble nært alliert med iranerne. De kjempet først med irakiske og syriske fraksjoner i Libanon og senere israelittene. Denne støtten til en gruppe regnet som terrorister av store deler av verden, særlig av USA, fremmedgjorde Iran enda mer fra verdenssamfunnet. Siden slutten på borgerkrigen har Hizbollah utviklet en betydelig oppslutning innenlands og er ikke lenger avhengig av støtte fra Iran, men relasjonene mellom de to forblir nære.
Eksilet til det foregående regimet
Etter maktovertakelsen til det nye sjiittiske regimet, ble et betydelig antall personer fra sjahens hemmelige politi, SAVAK, og andre støttespillere av sjahen henrettet (viktigst var Sadegh Khalkhali, sharia-herskeren). Sjahen selv fikk politisk asyl i Egypt under Anwar Sadat (et grep som ytterligere fremmedgjorde Sadat for Egypts islamske naboland). Han var allerede dødssyk med kreft og døde i Kairo 27. juli 1980.
Etterspill
På lengre sikt førte revolusjonen til mindre utenlandsk innflytelse, en innflytelse som tidligere hadde hatt en tendens til å være av imperialistisk karakter. Fordelingen av rikdom ble også mye jevnere.
Men til tross for en viss grad av demokrati i den etter-revolusjonistiske politiske strukturen (se politikk i Iran for mer dybde), har bruddene på menneskerettighetene under det teokratiske regimet vært like brutale som under monarkiet. Tortur, fengsling av avvikere og mord på prominente kritikere er vanlig. Undertrykkingen av kvinner og religiøse minoriteter, særlig medlemmene av Bahai-troen, har vært vanlig siden revolusjonen da deres tro har blitt erklært for gudsbespottende. Mer enn 200 bahaier har blitt henrettet eller drept, hundrevis har blitt fengslet og titusenvis har blitt fratatt jobber, pensjoner, forretninger og utdanningsmuligheter. Alle bahaienes nasjonale administrative strukturer har blitt forbudt av styresmaktene, og hellige steder, templer og gravplasser har blitt konfiskert, vandalisert eller ødelagt.
Revolusjonen etterlot også Iran isolert internasjonalt, utstøtt både fra de kapitalistiske og kommunistiske verdenene med betydelige handelssanksjoner som fortsetter til denne dag (av USA).
På den andre siden har revolusjonen også tillatt en intern evolusjon av det politiske systemet uten at dette i hovedsak skyldes eksternt press. Den reformorienterte presidenten Muhammed Khatami ble valgt i 1997, og den relativt høye graden (for regionen) av internettilgang – Iran hadde per 2004 5 millioner internettbrukere – gjør det vanskelig å stoppe denne fortsatte utviklingen av fri politisk tanke- og organisasjonsvirksomhet.
August Heim
August Heim (født 13. mars 1904, død 8. mai 1976) var en tysk fekter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Heim vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på det tyske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i florett bak Italia og Frankrike. De andre på laget var Siegfried Lerdon, Erwin Casmir, Julius Eisenecker, Stefan Rosenbauer og Otto Adam.
Eidsvoll 1814
Eidsvoll 1814 er en avdeling i Norsk Folkemuseum som forvalter Eidsvollsbygningen og publikumsenteret Wergelands Hus. Wergelands Hus åpnet i 2005 og inneholder Kafé Standpunkt, museumsbutikk, autidtorium og utstillings-saler, i tillegg til kontorer for administrasjonen. Eidsvoll 1814 ble opprettet som en stiftelse av Stortinget i 1998, men ble fra 1. januar 2010 slått sammen med Norsk Folkemuseum som en følge av den nasjonale museumsreformen. Noe av bakgrunnen for sammenslåingen var at både Norsk Folkemuseum og Eidsvoll 1814 har store felles interesser i grunnlovsjubileet. Etter sammenslåingen er Eidsvoll 1814 en avdeling i Norsk Folkemuseum, men utad framstår Eidsvoll 1814 fortsatt med en egen profil.
Historie
Eidsvoll 1814 ble opprettet som stiftelse for å forvalte Eidsvollsbygningen for den norske stat. Stiftelsen erstattet da det tidligere Eidsvollsminnet som ble opprettet i 1837 da Eidsvollsbygningen ble kjøpt for å bevares som nasjonalmonument. Den ble kjøpt av private for innsamlede midler, og ble i 1851 gitt som gave til den norske stat.
Jønjiljotunnelen
Jønjiljotunnelen er en veitunnel på fylkesvei 37 i Notodden kommune i Telemark. Tunnelen er 784 meter lang og ble åpnet som en del av Tinnsjøvegen i 1992. Tunnelen ble forlenget med 20 meter sommeren 2020 på grunn av rassikring, fra 764 til 784 meters lengde. Samtidig fikk tunnelen montert vifter.
Fjell og finne
Fjell og finne er et uttrykk som betyr i villmarka. Ettersom det har bokstavrim, brukes ordene ofte sammen i litterære tekster.
Nettet (film)
Nettet (originaltittel: The Net) er en amerikansk thriller fra 1995 regissert av Irwin Winkler. Filmen handler om en kvinnelige dataanalytiker som blir utsatt for et komplott like etter at hun har testet et nytt data-program. Hennes identitet slettes alle steder og hun må flykte for livet. Hovedrollen spilles av Sandra Bullock, mens sentrale biroller spilles av Jeremy Northam og Dennis Miller.
Nettet fikk blandet mottakelse av filmanmelderne og ble en moderat publikumsuksess.
I 2006 kom en lite kjent oppfølger kalt The Net 2.0. og i perioden 1998-99 gikk en TV-serie basert på filmen.
Handling
Dataanalytikeren Angela Bennett tester et nytt Internet-program. Fra det sekund Angela oppdager hva programmet kan brukes til, forvandles hennes liv til et mareritt. Hun må hele tiden finne ut hvem som forfølger henne og hvorfor. Informasjon om henne slettes og kredittkortene sperres, og hun mister dermed sin identitet. Da hun prøver å renvaske seg, vil ingen instans tro henne, og hennes eneste slektning, moren, lider av demens. Det viser seg at forfølgerne er ute etter en disk hun er i besittelse av.
Popularitet og økonomi
Nettet ble en moderat suksess. Den innbrakte $110 millioner på verdensbasis, hvorav $50 millioner i USA. Ifølge The Numbers havnet den på 30. plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 1995 og på 36. plass i USA.
Produksjonskostnadene er anslått til $22 millioner.
Anmelderne
Den fikk forholdsvis dårlig mottakelse av kritikerne, noe som gjenspeiles i at den bare har oppnådd 40 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den tre av fire stjerner.
De norske anmeldelsene var jevnt over gode. Dagbladet gav den terningkast fire og skrev: «Vi kan snart snakke om en ny slags filmsjanger-bastard: "Diskett noir" – skurker og helter, skjermer og databaser i tett krysning. The Net gir nok mest utbytte til teknisk oppdaterte, men filmen har heldigvis også Sandra Bullock for oss mindre data-fascinerte». Aftenpostens Per Haddal beskrev den som en effektiv thriller og gav ros til Bullock skuespill. VGs anmelder gav den terningkast fem. Anmelderen CINERAMA var ikke like begeistret og gav den terningkast tre i 2000: «The Net hever seg ikke på noen måte opp fra den uendelige haugen av tomme og småforvirrende thrillere/actionflmer, og glemmes fort.»
Priser
Bullock mottok prisen for beste internasjonale skuespillerinne ved tyske Jupiter Award (og for sin rolle i Tid for hevn). Dette var tredje året på rad hun fikk denne prisen.
Oppfølger og TV-serie
I 2006 kom en oppfølger kalt The Net 2.0. Denne ble lansert rett på video og fikk liten oppmerksomhet. Den ble regissert av Charles Winkler (sønn av Irwin Winkler) og har Nikki DeLoach i hovedrollen. Handlingen er lagt til Tyrkia.
Fra 1998 til 1999 gikk TV-serien The Net én sesong på USA Network. Den var basert på filmen og har Brooke Langton i hovedrollen.
Dagdrøm
En dagdrøm er fantasier, drømmer og illusjoner man kan ha i dagliglivet. Når man dagdrømmer, kan man la tanker og følelser flyte for å komme inn i en slags transe, en suggestiv tilstand som likner på å drømme i søvne. Man kan da se for seg ting og få nye tanker mens man er våken.
Man kan dagdrømme når som helst, for eksempel på skolebenken og på venteværelset. Det er gjerne steder og situasjoner der de ytre hendelsene eller inntrykkene oppleves som kjedelige, uinteressante eller ensformige. Når oppmerksomheten glipper, kan man isteden hengi seg til tankeflukt og fantasireiser.
Det andre slaget ved Porrasalmi
Det andre slaget ved Porrassalmi utspilte seg den 18. og 19. juni 1789. Russerne, som hadde trukket seg tilbake til Kristina, angrep igjen etter at å ha fått forsterkninger den 18. juni, og til tross for at også dette angrepet ble slått tilbake, måtte svenskene likevel dagen etter gi opp sin stilling og trekke seg tilbake til Jokkas.
Se også
Porrassalmen taistelu
Majestic-klassen (hangarskip)
Majestic-klassen var en viderutvikling av Colossus-klassen, men hadde blant annet forsterket flydekk for å kunne operere tyngre fly og redusert drivstoffkapasitet for å kompensere for den økte vekten. Ingen av skipene i Majestic-klassen ble brukt av den britiske marinen.
Klassen bestod av følgende skip:
Dominion
Utvikling og bruk
Betegnelsen dominion ble opprinnelig benyttet som betegnelse for kolonier underlagt den britiske kronen, slik det kom til uttrykk i formuleringen «Dominions beyond the Seas». Etter at flere kolonier fikk utstrakt indre selvstyre fra andre halvdel av 1800-tallet, fikk imidlertid begrepet dominion motsatt betydning av det opprinnelige og ble betegnelsen for en gruppe kolonier med utstrakt indre selvstyre. I forbindelse med imperiekonferansen i 1907 ble det bestemt at betegnelsen dominion skulle benyttes om slike kolonier med selvstyre, da til forskjell fra besittelser som var kronkolonier eller protektorater samt India. I denne forstand omfattet dominionkategorien Australia, Canada, New Zealand, Newfoundland og Kappkolonien, Natal og Transvaal, som fra 1910 var del av Sør-Afrika, og fra 1922 Den irske fristaten.
I 1923 endte imperiekonferansen med enighet om at dominionene på individuelt grunnlag kunne inngå traktater med andre stater. Imperiekonferansen i 1926 resulterte i Balfour-erklæringen om at Storbritannia og dominionene hadde lik status og ikke var underordnet noen annen, men var forent i en felles troskap til kronen og var fritt sammenknyttet i Det britiske samveldet. Dette ble videre formalisert i Westminster-statutten av 1931.
Utviklingen gikk i ulik retning for dominionene. Irland fikk ny grunnlov i 1937, ble republikk og brøt med Samveldet. Utviklingen i Newfoundland skilte seg også fra den i de øvrige dominionene. Newfoundlands representant fikk ikke undertegne Versaillestraktaten og på grunn av sin størrelse ble landet heller ikke medlem av Folkeforbundet. Landet fortsatte å overlate utenrikspolitikken til den britiske regjeringen og inngikk ikke traktater på egen hånd. Etter økonomiske krisetider og politisk uro opphørte landets selvstyre i 1934, og Newfoundland ble deretter styrt av en guvernør som rapporterte direkte til London. Likevel ble dominionbetegnelsen fortsatt brukt formelt. Newfoundland gikk inn i Canada i 1949.
Etter andre verdenskrig ble dominionbetegnelsen er kort tid benyttet om India, Pakistan og Ceylon som ble selvstendige stater i 1947 og 1948. Betegnelsen var da i ferd med å gå ut av bruk i de eldre dominionene, som i New Zealand, der myndighetene fra 1945 sluttet å benytte tittelen dominion i landets navn.
Betegnelsen dominion gikk generelt ut av bruk fra 1953. Dronningens tittel ble fastsatt slik at betegnelsen «rike» erstattet «dominion», som i alle tilfeller hadde vist til alle britiske besittelser og ikke bare det som fra 1907 ble betegnet som dominioner i snever forstand. Landene som har felles monark omtales etter dette som samvelderiker.
Limnichidae
Limnichidae er en liten familie av biller som lever ved fersk- eller saltvann. Larvene graver i jorden og spiser alger og moser. De voksne flyr og kommer gjerne til lys. Underfamilien Limnichinae lever ved ferskvann og kan også finnes på fuktige steder et stykke fra vann, mens underfamiliene Cephalobyrrhinae, Hyphalinae og Thaumastodinae alle lever ved havet, gjerne i fjæra.
Utseende
Medlemmene i denne familien er ganske ulike og det kan være vanskelig å finne fellestrekk når det gjelder ytre utseende. De blir gruppert sammen på grunn av visse anatomiske fellestrekk. Alle er små biller (0,8 – 4,5 mm), som oftest forholdsvis brede, brune eller svarte, av og til med metallglans. Noen minner om hårbiller (Scirtidae), andre kan ligne på tyvbiller og borebiller (Anobiidae). Hodet kan trekkes inn i en grop i forbrystet, antennene er tråd- eller svakt kølleformede og består av 7 eller 11 ledd.
Eksterne lenker
Limnichus sp.: Cephalobyrrhus sp.: Ersachus sp.:
Dobson (enhet)
En Dobsonenhet (ofte forkortet DU etter engelsk: Dobson Unit) er en enhet som benyttes til å angi ozonlagets tykkelse. En dobsonenhet svarer til 2,7 x 1020 ozonmolekyler pr. kvadratmeter. Et ozonlag på 0,01 mm har ved et trykk på 1 atmosfære og ved 0°C en dobsonenhet på 1.
Enheten er oppkalt etter den engelske fysikeren Gordon Dobson. Han var den første som bygget et apparat som kunne måle ozonlagets tykkelse fra jordens overflate.
Como bispedømme
Como bispedømme er et romersk-katolsk bispedømme i det nordlige Italia (Lombardia). Det består av et sammenhengende område rundt bispesetet Como og Comosjøen (dvs. deler av provinsene Como og Lecco) samt Valchiavenna og Valtellina (hele provinsen Sondrio), pluss en eksklave i provinsen Varese (dalene Valcuvia og Val Marchirolo). Den sistnevnte er adskilt fra resten av bispedømmet gjennom erkebispedømmet Milano og den sveitsiske kantonen Ticino.
Södra Hammarbyhamnen
Södra Hammarbyhamnen er en bydel i Söderort i Stockholm, i bydelsområdet Södermalm. Bydelen ligger sør og øst for Hammarby sjö og grenser til bydelene Södermalm, Årsta, Johanneshov, Hammarbyhöjden og Björkhagen, samt bydelene Tallbacken, Alphyddan, Henriksdal og Danviken i Nacka kommune.