cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skipsbygging
Verktøy for bygging
Mekaniske hjelpemidler for å løfte tunge emner på plass under skipsbyggingen, som kraner eller taljer, hadde eksistert i århundrer, med størst bruk under orlogskipsbygging. I en 1700-tallsslipp der man bygde linjeskip var det reist store bommer (også kalt "kranbommer") ved hver ende av konstruksjonen for å få de meget tunge spantene reist på plass. Ved ferdigstillelsen ble bommene tatt bort så bordkledningen kunne begynne. Dampdrevne maskiner overtok denne rollen i første halvdel av 1800-tallet. Ved hjelp av dampkraft ble det også mulig å forkorte arbeidet med trevirke for byggingen av større skip.
Etter at jern og stål overtok som byggemateriale kom det også nye hjelpemidler for bruk i industrialiserte skipsverft. Bøyemaskiner, klinkemaskiner, traverskraner, boremaskiner og valsmaskiner overtok for eldre verktøystyper. Innen 1940 hadde sveising overtatt i sammenfestingen av skjøtene, og utviklingen i teknologien skapte stadig nye typer sveiseapparat. Med datamaskinens entré som hjelpemiddel mot slutten av det tjuende århundret ble prefabrikering det vanlige innen all skipsbygging.
Skipsbyggerne
Flertallet av båt- og skipsbyggerne fram til begynnelsen på 1800-tallet som en regel var håndverkere som måtte ha assistanse fra andre håndverkere innenfor bestemte sysler for skogbruk og fartøybygging.
Ankersmeder, spikersmeder og finsmeder ble samlet på byggeplassen ved smien for å lage feste, hjelpeutstyr og beslag av jern og senere stål som kobber og bronse. Smeden lagde en meget stor variasjon av festemidler over hele verden av nagler, bolter, spiker og skruer for ulike tradisjoner og ulike bruksområder. Spikersmeden lagde så mange forskjellige spikertyper at bruk av maskiner for å slå emnet til en spiker, kom allerede i 1600-tallet. Ved det svenske marineverftet i Karlskrona i 1861 var det minst femten spikertyper. På 1800-tallet kom de første maskiner som klippet spiker ut av plater, og senere spiker ut av tynne ståltråder. Den norske skipsspikeren er en egne spikertype som har blitt betegnet som «furuspik» i Sverige og «norske spiger» i Danmark for meget forskjellige båt- og skipstradisjoner.
Repslagerne på byggestedet laget alt tauverket for det tiltenkte fartøyets riggingen i langstrakte bygninger kalt reperbaner. Der ble kilometer på kilometer med tau, trosser og rep til for å reise riggingen på seilbåten eller skipet som skal ha seildrift fram til midten av 1800-tallet. Seilmakerne sydde sammen seil og presenninger av forskjellige materialer over hele verden, som kan skjæres og settes sammen, som tøy, duk og annet. Seilet måtte ha høy strekk- og krympemotstand, formbestandighet og tetthet. Seilmakerne var dermed meget viktig for seilskipets effektivitet før maskinenes tidsalderen. For å benytte tauverket for effektiv kontroll over seilene, ble taljene formet og satte sammen av blokkmakerne, dermed skapt fram et redskap for rigging. Så ble mastene konstruert. Den enkelte masten opprinnelig er ikke annet enn en stolpe, men for større seilskip måtte masten settes sammen av deler fra flere enkelttrær som ble holdt sammen med masteringer av jern. Den kjente skipstypen klipperen hadde opptil fire masteseksjoner i stormasten før jern og stål overtok.
Den ansvarlige skipsbyggemesteren sammen med underbyggmestere og lærlinger måtte føre tilsyn over all dette arbeidet på skipsbyggeriet, men når skroget skulle settes sammen var kunnskap, byggeregler og bestemte tradisjoner innenfor skrogform og konstruksjon viktig. Det er meget forskjellige byggemåter gjennom tidene fra sted til sted med tradisjoner som stadig forvandret seg, og det er dermed et vell av konstruksjonstrekk. De norske båtbyggerne innenfor kravellbygging hadde forskjellige og ulike kjøltyper som de fire grunnleggende eksempler, kjøl med faskant, kjøl med fast kam, kjøl med påboltet kjølkam og kjøl med fals. Kjøl med fast kam (kjølkammen) ser ut til å være vanlig på Østlandet.
I moderne tid fra begynnelsen på det nittende århundret skulle fagfolk overta med deres ekspertise på teknologi, spesielt en yrkesgruppe som nedstammet fra smedene. Skipsingeniørene som spesialiserte seg på utvikling og benyttelse av maritime maskineri både for skipsbyggingen og drift av skipene, skulle få en viktig rolle for skipsbyggemesteren som var blitt en skipskonstruktør med tilgjengelighet på nye hjelpemidler og materialer. Bruk av dampdrift på seilskipene i den første halvdel av 1800-tallet var en stor utfordring for de mange skipsbyggerne som eksperimenterte fram til de rette løsninger var funnet. Den svensk-amerikanske John Ericsson var med på å gjøre skruepropellen praktisk fra 1836 for en overgang til dampdrift. Nytt teknologi ledet til nye yrkesgrupper som maskinister, elektrikere og andre for skipsbygging og drift inn i 1900-tallet.
Tre eller stål
Fram til 1850-årene hadde treet dominerte flere tusen år gamle skipsbyggingstradisjoner over hele verden, men knapphet på trevirke hadde oppstått flere ganger gjennom historien. Arkeologiske undersøkelser av skipsvrakene fra perioden 200-tallet til 1000-tallet e.Kr indikerte mangel på gode treemner og større bruk av grov skipstømmer som ikke var mye bearbeidet. Forbruket var stort i lang tid, så meget at kongelige forordninger for deres egne orlogsskipsbygging ble innført i de fleste landene allerede ved 1500-tallet. Reguleringer av trelasteksporten med hogst- og eksportforbud kom allerede i senmiddelalderen, og senere ble det forbudt å hugge eiketømmer i Norge, bare for kongens skip. Et påbud fra 1585 gjorde det klart at all sivil fartøybygging skulle deretter skje med furutømmer. Men hele landet fikk merket knapphet på skog fra 1700-tallet, og dette tvang de norske båtbyggerne over til bruk av sagde bord for mindre materialforbruk og mindre treemner. Store og gamle trær var blitt mangelvare også for orlogsskipsbyggingen.
Gjennom 1700-tallet skulle skipsbyggerne merke problemet med knapphet på godt skipstømmer, utnyttelsesgraden av allerede reserverte «flådeskove» i Danmark-Norge hadde stiget til 50 prosent, bare i 1779 ble det bygget 60 skip på verftene i København. Det ble vanskeligere å skaffe tømmer i passende dimensjoner og form. De større konstruksjoner i skipskonstruksjonen som spanter skulle i større grad besto av sammensatte byggeemner, det var blitt vanlig å bolte sammen seks-syv byggeemner for å ha et spant. Krumvokste tømmer var blitt så sjeldent at eiketrær ble utsatt for kunstig inngrep i oppvekstfasen. For å bøte på dette ble det i større grad benyttet beslag av jern på kritiske viktige deler av skipskonstruksjonen.
I den andre halvdelen av 1700-tallet gjorde de britiske skipsbyggerne orlogsskipene mye sterkere med en skrogsdesign med kraftige barkholter og indre forsterkninger (diagonaler) langs skipssidene kalt «riders». Det britiske krigsskipets utholdenhetsevne under Napoleonskrigene gjorde en sjøblokade i hele året mulig. Men dette gjorde skipene mye mer utsatt for hogging-fenomenet enn normalt med så langvarige tokter gjennom hele året til sjøs. Skipskonstruktøren Gabriel Snodgrass som hadde ansvaret for reparasjon, kom ofte ut for dette problemet, som en midtertidig løsning ble diagonaler av tre erstattet med nye av jern. En meget radikal forvandring på skipskonstruksjonen kom i 1815 med skipskonstruktøren Robert Seppings (1767–1840) da 74-kanoners «Malabar» ble sjøsatt.
«Seppings´ systemet» gikk ut på å erstatte diagonalene med tverrgående planker samt diagonale striper av jern, og alle tradisjonelle spanter erstattet med et bjelkesystem lagt på innsiden av bordlegningen. Dette X-formet bjelkesystemet som krysset hverandre mellom stevnene, gjorde det mulig å ha en mye sterkere skjelettskonstruksjon som tillatt større dimensjoner og deplasementer på nybygde skip. Seppings erstattet knær og forsterkninger av tre med nye av jern, men det var først i 1830-årene hans bjelkesystemet var omgjort til spanter og innved av jern. Seppings hadde innført det først på fregattene, senere skulle hans etterfølger John Edye introdusere det i linjeskipene. I de siste tretti årene fram til begynnelsen på 1860-årene skulle fregatten og linjeskipet bli meget store krigsskiper i de fleste mariner verden rundt, men grensen for trebygde fartøyer med hensyn til størrelse og deplasement var snart nådde.
Skrog oppbygd av jern og tre, senere stål og jern, ble tatt i bruk som en overgangstype fra skip av tre til skip av stål, disse skipene er betegnet som komposittskip med den indre avstivning av jern/stål og hud av tre. Tverrgående spanter og diagonale forsterkninger fremdeles var brukt på sivile seilskip som de berømte klipperne, som skulle mot slutten på 1800-tallet ha et metallskrog av stål med mye større styrke og smidighet i bytte mot mindre totalvekt i forhold til størrelse og lastekapasitet.
Allerede før 1789 var de første fartøyer med skrog av jern bygget, men det var problemer med å bruke metallskrog av jern som påvirket kompassen f.eks, så det var ikke før i 1822 det første skipet bygd i jern, «Aaron Manby», seilte ute på havet mellom Thames i England og Paris i Frankrike. Det var først fra 1839 det kom et gjennombrudd for jernskipene etter byggingen av «Great Britain», et passasjerskip konstruert av skipsingeniøren Isambard Kingdom Brunel med propell og dampmaskiner med fire sylindrer. Etter «Great Britain» hadde krysset Atlanterhavet i 1845, skulle flere skipsbyggerne gå over til metallskrog. I sivil fartøybygging ble jernskipene bygd på samme måte som treskip. Først var det jernplater på jernrammer, men det ble senere naglet fast jernplatene i overlappende bordlegning.
De første jernskipene var bygd med smijernsplater, som ikke klarte seg godt under strid. De første skip med panserplater var treskip med to centimeter tykke jernplater i 1855 under Krimkrigen. Det første jernskipet med panserplater var bredsides panserskipet «Warrior» sjøsatt i 1860.
Vanlig stål var for sprøtt på denne tiden, så det ble tatt i bruk mildt stål. Det første havgående stålskipet var «Rotomahama» fra 1879. Ikke lenge etterpå ble de første valsete stålplater produsert for skipsbygging. Norsk treskipsbygging hadde lange tradisjoner, men i siste halvdel av 1800-tallet begynte norske skipsbyggerne å anlegge jern- og stålskipsverft langs norskekysten. Innføringen av dampmaskin på treskip hadde ledet til problemer med vibrasjoner, slik at all bygging på dampskip skulle gjøres i jern og stål.
Moderne skipsbygging
De første skipene med metallskrog av jern var klinket sammen av såkalte klinkerlager som festet hudplatene til den indre avstivningen med glødende nagler med deres klinkemaskiner og siden hamret flatt toppstykket. Denne sammenføyningsmetoden med overlappende jern- og stålplater med denne teknikken kalt «klink-nagling» var ikke bare benyttet innenfor skipsbyggingen, det var blitt vanligere å konstruere store konstruksjoner av jern og stål fram til midten av det tjuende århundret. I-formet bjelker av jern og deretter stål var klinket sammen med denne teknikken i alle større byggeprosjekter som skyskraperne. Stålskjelettet i den verdensberømte Empire State Building i New York var klinket sammen. For et skip under bygging ble det brukt plater av forskjellige materialer fra smijern til valsete stål, alle skipene som var bygd med denne skipsbyggingsteknikken kan betegnes som «klinkede jern- og stålskip».
Passasjerskipet RMS «Titanic» sjøsatt i 1912 var klinket sammen med over tre millioner nagler på 3000 stålplater festet til rammeverket som besto av vertikale dekker, massive spanter og horisontale skotter. Det var overlappende hudplater på stålskipet som på det klinkbygde vikingskipet, men arrangerte i bestemte plateganger langskips fra hekk til kjøl. Den nederste plategangen fra bunnseksjonen overlappet den neste plategang, som selv var overlappet av den neste plategangen. Ikke alle metallskrog hadde samme design på deres plateganger.
Den engelske ingeniøren Brunel som en kreativ og dyktig skipsingeniør, tok avstand fra tradisjonene innenfor skipsbyggingen med sin bakgrunn som sivilingeniør innenfor jernbane med konstruksjoner av jern som bruer. Sammen med John Scott Russell bygde Brunel «det første moderne skipet», passasjerskipet «Great Britain» med jernskrog og skruepropell i 1843, senere det store SS «Great Eastern» som var verdens største skip ved sjøsettingen i 1859 med en lengde på 211 meter og målte 18 915 tonn. Dette skipet var nesten seks ganger større enn det største skipet som var bygd til da. Skipet fikk dobbeltbunn og både skovlhjul og skrupropell. Ingeniøren William Fairbairn hevdet at et fartøyskrog i sjøgang kunne likestilles med en «tubular bridge», en metallbro med rektangulær boksform.
Storbritannia med sine engelske og skotske skipsverfter var den ledende i utviklingen av jern- og stålfartøyer. Kort avstand til de engelske og skotske kullgruvene var viktig for tilverkningen av jern og stål samt driften av dampmaskiner for industrien eller ombord i fartøyene. Skipsbygging med tilgang på dampmaskineri for montering på båt og skip stort sett var konsenterte flere steder langs den engelske nordøstkysten fram til den skotske østkysten mot elvemunningen av Clyde. Glasgow og Newcastle-upon-Tyne blant annet var blitt viktige sentra for jern- og stålskipsbyggingen på verdensbasis. I 1892 var mer enn 80 prosent av verdens skip med metallskrog bygd i Storbritannia, men dette tallet gikk ned i møte med andre lands skipsbyggingsindustri som den tyske etter midten av 1890-årene.
Skipskonstruksjon blir vitenskap som et resultat av den omfattende industrialiseringen med ingeniørene. Den første skipskonstruktøren som også var vitenskapsmann, var William Froude som hadde jobbet fram til 1846 som assistent innenfor jernbane- og skipsdesign for Brunel. Froude sluttet for å studere hydrodynamikk, og skulle gjøre eksperimenter på elven Dart i Devon fram til 1870. Det britiske admiralitetet interesserte seg for hans arbeidet, og gav støtte til byggingen av den første modelltanken ved Torquay. Med en modelltanke kan skipskonstruktørene teste hvordan skipet vil oppføre seg på havet. Froudes modelltank ble tatt i bruk av både militære og sivile skipsverfter i mange land. Det første professoratet i skipsteknikk ble opprettet ved Universitetet i Glasgow i 1883.
Den teknologiske utviklingen mot slutten av 1880-årene stoppet nesten opp etter over femti år med voldsomme sprang innenfor fartøyteknologiske rammer. Sjøfartsnasjonene begynte et kappløp med hverandre gjennom skipsbyggingsindustri som ikke bare skulle holde tritt med handelsflåtenes vekst og krav, men også opprettholde et våpenkappløp om å ha den beste sjømilitære teknologien til rådighet. Dette våpenkappløpet mot den første verdenskrigens utbruddet i 1914 tvunget skipsbyggerne inn i et teknologisk kappløp med hverandre i sine landene, og Storbritannia klarte å beholde den teknologiske ledelsen med sine større ressurser. Dette var sist bekreftet av HMS «Dreadnought» i 1906 som det første moderne slagskipet med tyngre pansring, sterk hovedbestykning mot større krigsskip og mindre sekundærskytning for bruk mot mindre fartøyer. Tross konsekvensene av våpenkappløpet og stormaktsrivaliseringen som hadde virkeliggjort seg med den første verdenskrigen, skulle skipsfarten fortsette med nye passasjerskip og krigsskip som nasjonale symboler sammen med krigsflåtene som tok i bruk ny teknologi. Skipsverftsindustrien etter 1920 stagnerte i de fleste landene, mest notert i de britiske skipsverftene, som mistet verdensledelsen etter begynnelsen på 1930-årene. Britene nølte med å bruke ny teknologi, og klarte ikke å øke sin tonnasje i sammenlikning med de andre landene inkludert Norge, som hadde fordoblet sin tonnasje mellom 1921 og 1939. I Liverpool var et skip bygd med en ny teknikk for å sammenføye stålplatene, «Fullagar» med en o/a på 50 meter, sjøsatt i 1920. Det var det første fartøyet som var sveiset sammen med sveiseapparater.
Sveising med utgangspunktet i smisveising for bearbeiding av stål gjorde det mulig å sammenføye materialer ved sammensmelting, men det var ikke mulig å helsveise en skipskonstruksjon fram til mellomkrigstiden. Skjøtene som tidlige måtte klinkes sammen, blir glattere og sterkere ved bruk av sveising, og det var mulig å kutte på metallvekten i skroget. Investeringskostnadene gjorde det vanskelige å bruke sveiseapparater til tross for vesentlige fordeler. Henry J. Kaiser (1882–1967) som en dyktig ingeniør startet skipsverft i Seattle og Tacoma med den nye teknologien i 1939. To år senere skulle Kaiser lede serieproduksjonen av standardiserte skipsdesigner som libertyskipene for kortest mulig tidsforbruk. Gjennomsnittige sett var det bare seksti dager i byggetid for et libertyskip. Med den nye skipsbyggingsteknikken og prefabrikkerte deler som skulle bli seksjoner for skrog, overbygning og andre deler, kunne skipsbyggingen skje i uhørte hastigheter. De ferdige byggesetter fra hele landet kom til skipsverftet for å monteres etter hvert som fartøyet bygges. På bare ti dager var et skip, «Joseph N. Neal» på 10 500 tonn, bygd og sjøsatt på Portland-verftet i 1942.
Etterkrigstiden
Verdenshandelen blomstret i etterkrigstiden med en stor oppgangstid i de fleste landene, inkludert Norge, i Vesten. Stengningen av Suezkanalen etter krisen i 1956 tvang skipsredere til å bruke større skip. Oljetankerne kunne sjelden frakte mer enn 20 000 tonn, men vokste raskt fram til 1970-årene, og det kulminerte med supertankskipene på mer enn 200 000 tonn. Det største tankskipet i verden er det norskkontrollerte «Jahre Viking» med en lengde på 458 meter og en lasteevne på ca. 564 000 tonn. Fraktcontaineren som åpnet for et integrert land- og sjøtransportsystem, startet med det amerikanske linjerederiet Sealands «Fairland» i 1966. Med dette hadde handelssjøfarten blitt meget konkurranseutsatt, og teknologiske fremskritt i hendene på skipsbyggerne blir dermed viktigere.
Den norske skipsbyggingsindustrien som var bygd opp etter krigens slutt i 1945, klarte ikke seg lenge i konkurransen med verftsindustrien i andre land med lave lønnskostnader. De norske skipsverftene har gått sterkt tilbake i de siste tiårene av det tjuende århundret, men henger med i bygging av spesialskip.
Framdrift
Seil hadde stor betydelse for framdrift av fartøyer i lang tid, de første avbildninger av seil er funnet på en vase datert til omkring 3100 f.Kr fra slutten på den førdynastiske tid før samlingen av Egypt ved 3000 f.Kr. Seil kom ikke fram til den nordlige delen av Europa før 600-tallet til 700-tallet over tre tusen år etter seilet var tatt i bruk på elven Nilen.
Den første mekaniske drivkraften i et fartøy var dampmaskinen, som under en rekke eksperimenter av ulike konstruktører var testet på mindre farkoster i den siste halvdel av 1700-tallet. Det første fartøyet som benyttet dampmaskin til fremdrift var ingeniøren Jonathan Hulls´ hjuldamper på elven Avon i 1737. Den var ikke noen suksess. En av de første dampbåtene var konstruert av Robert Fulton, bygd i 1807 for trafikk på Hudsonelva. I det neste tiåret ble flere dampfartøyer bygd og sjøsatt for kommersiell sjøfart. J. Humphry bygget et dampskip som gikk i regulær trafikk etter tidtabell mellom på elvene mellom Berlin og Potsdam i Preussen i 1816. De første dampfartøyer måtte ha roterende skovlhjul på siden av skipet, som var vanskelige å bruke på sjøen med begrensede effekt. I høye bølger kunne det ene hjulet være i fri luft mens den andre befant seg dypt nede, så det var vanskelige å kontrollere kurset på skipet i røft sjø. Arkimedes´ skrueoppfinnelsen fra antikken ble hentet fram av oppfinnere som hadde lært av Leonardo da Vinci og Robert Hooke på 1600-tallet om at skruen i teorien kan brukes til å skape fremdrift. Etter flere tiår med eksperimenter ble dette praktisk gjennomførbart etter året 1836, og det første skipet med to motsatt roterende propeller var John Ericssons andre skipet med skruepropell, «Robert F. Stockton» fra 1838. Brunel som bygde «Great Britain», valgt til slutt en propell med seks vinkelformede blader ut av flere propelltyper som var utviklet. Krigsskipene som fremdeles var en krysning mellom seilskip og dampskip, foretrukket propell med to blader så den kan trekkes opp i en brønn i akterskipet, men flerbladete propeller overtok etter cirka 1860, enten med en eller to propeller. I april 1845 arrangerte det britiske admiralitetet en drakamp mellom den hjuldrevne HMS «Alecto» og den propelldrevne HMS «Rattler» med lik deplasement og maskinkraft. «Rattler» vant etter å ha dratt hjulskipet etter seg med 2,8 knop.
Den britiske vitenskapsmannen Charles Parsons gjorde sensasjon med sin eksperimentbåten «Turbinia» på en marinemønstring utenfor Portsmouth i 1897 med sin revolusjonerende oppfinnelse, dampturbinen. Der hadde hans småbåten raste rundt med 34 knop, de raskeste marinefartøyene kunne ikke gjøre mer enn 27 knop. Turbinmotoren som var beregnet på høy hastighet, måtte få girsystemer før både sivil- og militærfartøyer kunne ha dampturbin som deres fremkraft etter 1901. I begynnelsen på det tjuende århundret begynte man å gå over til olje fra kull som brensel. Bensinmotoren som kom med bilen og motorsykkelen, ble i større grad benyttet på motorbåter, mindre fartøyer og undervannsbåter. Dieselmotoren overtok i ubåtene for å kunne forbrenne brenselet uten å skape kullos i 1910-årene. I Danmark ble det første dieseldrevne handelsfartøyet i historien, «Selandia», sjøsatt i 1911.
I begynnelsen på det tjueførste århundret etter under ett hundre år var to hovedtyper brukt for å drive båten eller skipet fremover, dieselmotorer for både små og store skip, og dampturbiner for de store skipene som cruiseskip, tankskip og krigsskip samt hangarskip. Etter oljekrisen i 1973 fikk dieselmotoren et nytt oppsving fordi den brukte billig lavkvalitetsolje i små mengder. De fleste handelsskipene i begynnelsen på 2000-årene er dieseldrevne.
Atomkraft med kjernekraft blir bare benyttet på de største hangarskipene som Nimitz-klassen fra USA og de russiske isbrytere som «Rossia» på 25.000 tonn i deplasement i tillegg til angrepsubåter og ballistiske missilubåter fra USA, Russland, Storbritannia, Frankrike og Kina. Det amerikanske skipet «Savannah» sjøsatt i 1962 var det eneste handelsskip med atomkraft som viste seg for dyrt og komplisert.
Skipskonstruksjon
Skrogets konstruksjon i moderne skipsbygging er avgjørende for fartøyets sjøverdighet, lasteevne og økonomiske kapasitet. Ulike konstruksjoner har ulike forutsetninger for det spesifikke fartøyets anvendningsområde, handelsskipene med årene hadde blitt spesialiserte på bestemte typer fraktgods, passasjerfart eller seilingsruter. Økonomisk drift og maksimal nyttelast, rask omlasting og lite mannskap var blitt viktig for rederiene. Forholdet mellom lengde og bredde på et skrog er viktige faktorer, et langt og smalt fartøy er raskere, men har mindre last enn et bredere fartøy med samme lengde, som er langsommere.
Skipsbyggerne måtte være i stand til å designe fram det rette kompromisset etter byggeherrenes prioritetene om hva og hvordan det planlagte skipet skal være. Med innføringen av datamaskin innenfor skipsteknikk blir det lettere å ha omfattende forskning, og det burde være mulig å forutsi resultatene av et sjøfartøy med større nøyaktighet enn tidligere. Dagens skip blir nå konstruert fra innsiden og ut, rundt maskiner, lugarer og innredninger ved hjelp av prefabrikkerte deler som settes sammen i moduler ved hjelp av automatisk sveising. En modul er også et vertikalt utsnitt av skipskonstruksjonen før den blir skjøtt sammen med de andre til større deler. Hele seksjoner på flere dekk kunne bli konstruert og transportert fra annetsteds i skipsverftet til slippen for å plassere disse. Denne er kjent som «blokk-konstruksjon» («block construction» på engelsk). Utstyr, elektriske kabler og eventuelle andre komponenter blir allerede installert i «blokkene» for raskest mulig arbeid i skrogskonstruksjonen etter den er sveiset sammen.
Denne fremgangsmetoden krever nøyaktige beregninger av hvor hvert enkelt element skal plasseres. Skipskonstruktørene som ledet arbeidet, tok i bruk datamaskinen for denne rollen og flere andre roller om hvordan å finne fram til designet og hvordan planene skulle gjennomføres på byggeplassen. Det var ikke rom for initiativ. Med datamaskinens hjelp blir også plater og spanter skåret og bøyd til den rette form for byggingen med automatiske maskiner. Siden 1950 hadde man gått over til spesialstål eller «konstruksjonstål» av type karbonstål etter negative erfaringer med sveisede stål på libertyskipene.
Betong
Betong (på engelsk Ferro-Concrete) også har spilt en rolle innenfor skipsbygging, allerede i 1892 var en amerikansk skonnert bygget i armert betong. Den første farkosten bygget som en betongkonstruksjon var av franskmannen Joseph Louis Lambot i 1848. Metoden kom til Italia i 1896, der flere mindre farkoster også var bygget som «betongfartøyer». Det samme var også sett i Østerrike-Ungarn og Sveits etter århundreskiftet i mindre omfatning.
Tyskland og Storbritannia sjøsatte betongfartøyer i 1908, deretter Nederland og Norge i 1910. Ved flere norske skipsverfter var et antall fartøyer beregnet på havnetjeneste bygd i betong på opptil 1000 tonn dødvekt fram til 1920-tallet. Det største fartøyet bygd ved et norsk verft var på 1400 tonn dødvekt. Det skal ha vært ca. 30 betongskip bygd i Norge.
I Danmark og Sverige var også ulike fartøyer i betong bygget, blant annet var tre ferjer bygd av AB Marinbetong i Nyköping i 1919 med en o/a på 26,50 meter. Ferjen mellom Resarö og Vaxholm var bygget i 1933 med en o/a på 17,73 meter og 135 tonn i dødvekt. Armert betong var brukt for bygging av ferjer, prammer eller lekterfartøyer og flytedokker. I USA var et større antall betongfartøy bygd med samlet lastekapasitet på 135 000 tonn dødvekt fram til 1919. Åtte stykker av disse betongfartøyene var tankskip med 7500 tonn dødvekt hver, samt opptil et 70-tall mindre fartøyer.
Glassfiber
Glassfiber ble for første gang brukt som skipsmateriale under den andre verdenskrigen, men fra slutten av 1950-tallet var det blitt mulig å bygge fartøyskrog med glassfiberarmert polyester for seil- og motorbåter, betegnet som plastbåter i begynnelsen. Etter hvert ble det utviklet teknikk og kunnskap angående materialets egenskaper for bygging av mindre marinefartøyer som for eksempel minesveipere og patruljefartøyer og sivilfartøy som fiskebåter som yachter med størst mulig lengde opptil 50 meter på skroget.
Konstruksjonen begynner med båten i opp ned stilling med skroget satt ovenpå maler på gulvet. En mal er et verktøy som gir omrisset av den planlagte gjenstanden som skulle lages, som sjablong eller mønster. Malen bordlegges med Divinycell som er et hardt skumplastmateriale, deretter begynner arbeidet med belegningen med lag av glassfiber og polyester. Belegningen fortsetter til man hadde fått den ønskede tykkelsen på skroget mens materialet herdes. Deretter blir skroget målt opp og siden vendt om på en båtskrå for å belegge innsiden med glassfiber og polyester. Skotter, tverr- og langsgående forsterkninger blir også utført i divinycell og deretter belagt med glassfiberarmert polyester. Dekk og overbygningene på fartøyet blir også konstruert på den samme måten. Kjernen av divinycell mellom det ytre og indre laminatet kan ha en trykkelse fra tretti millimeter og oppover. Laminatets tykkelse på den indre siden av bordlegningen kunne være på 10 mm, på utsiden på 15 til 20 mm.
Erik Zimmermann Børresen
Erik Zimmermann Børresen (født 26. juni 1959 i Sandefjord) er en norsk næringslivsleder og gründer. Han er utdannet ved Handelshøyskolen i København (CBS) og har en Master of Business Administration fra London.
Børresen var administrerende direktør i Viasat Norge fra 2003 til 2012. Han har salgs- og markedsbakgrunn fra Colgate-Palmolive og Coca-Cola Company hvor han var markedsdirektør. Børresen etablerte Oslo Kinoreklame og har også vært sjef for MTG Media Services.
Fra 2013 har Børresen vært styreformann i BEAT.no - et norsk musikkstreamingselskap. I samme perioden startet Børresen investering og konsulentarbeid gjennom selskapet Zimm Holding.
I 2013 etablerte Børresen Media Telemarketing – selskapet arbeider med CRM / TM aktiviteter.
BilLader, et selskap som produserer og leverer løsninger for elbil-ladning for bedrifter og offentlige etater, etablerte han i Sandefjord høsten 2013.
John Carew
John Alieu Carew (født 5. september 1979 i Lørenskog) er en norsk skuespiller og tidligere fotballspiller.
Som fotballspiller spilte han for Lørenskog, Vålerenga, Rosenborg, Valencia, Roma, Beşiktaş, Lyon, Aston Villa og Stoke City før han avsluttet karrieren i den engelske klubben West Ham i mai 2012.
Etter at han la opp som fotballspiller bygget han etter hvert opp en ny karriere som skuespiller. Han har fått særlig ros for å ha spilt en av de sentrale rollene i dramaserien Heimebane, som gikk i to sesonger på NRK. I 2022 spilte han rollen som Benny Fransen i den nye Olsenbanden-filmen regissert av Hallvard Bræin, Olsenbanden – Siste skrik!.
Olympique Lyonnais
Carew ble 7. januar 2006 gitt Kniksenprisen for sine prestasjoner i 2005 som spiller i den franske fotballklubben Olympique lyonnais.
Aston Villa
Milan Baros byttet med Carew og gikk da til Carews gamle klubb Olympique lyonnais.
I et intervju med VG 11. august 2007 fortalte den norske landslagsspissen at han ikke ønsket eller klarte å være fullstendig oppslukt av fotball. «Det er grenser for hvor proff jeg gidder å være», sa han til avisen. Carew hevdet også at «hadde jeg terpet like mye og vært så proff som Ole Gunnar, så hadde jeg vært verdens beste spiss.»
John Carew lå i 2009 an til å bli første norske fotballspilleren som fikk et stadion oppkalt etter seg. Moderklubben Lørenskog planla på det tidspunket å bygge «John Carew Arena».
Landslagsspill
Carew debuterte på det norske den 18. november 1998, i en privatlandskamp mot Egypt. Resultatet i kampen ble uavgjort 1–1. Carew ble med denne kampen den første fargede spilleren på det norske landslaget. I perioder nektet han å spille på landslaget, og spesielt etter en episode i Drammen der han utøvde vold mot medspiller John Arne Riise etter en trening.
Carew spilte 91 A-landskamper, og scoret 24 mål for Norge. Fra før hadde han 37 kamper på aldersbestemte landslag.
Andreas Gröndahl
Andreas Gröndahl (født 9. november 1990 i Södertälje) er en svensk ishockeyspiller. Han spiller på Visby/Roma i Division 1 og har spilt Södertälje SK i Allsvenskan i sesongen 2010/2011. Tidligere klubber er: på utlånd til Storhamar Dragons.
John Carew
Meritter
Lørenskog Idrettsforening
Luftrenser
En luftrenser er en innretning som bruker mekaniske eller og kjemiske luftfilter for å rense luft for uønskede partikler. En luftrenser har ofte ei luftpumpe eller ei vifte for å pumpe lufta inn i luftrenseren gjennom filtrene og ut tilbake i rommet igjen.
John Carew
Meritter
Vålerenga
Luftrenser
En luftrenser kan ha flere typer filter, og bruker ofte en kombinasjon av forskjellige filtre for å oppnå ønsket renseeffekt.
John Carew
Meritter
Rosenborg
Luftrenser
HEPA-filtre
Et vanlig filter for luftrensere er HEPA-filter. Dette filteret er bygget opp av mange små tråder som skaper et nett der partiklene i luften fanges og fester seg. Det finnes flere forskjellige typer HEPA-filter, og ikke alle er like effektive. Eksempler på betegnelser er E11 eller H13. De forskjellige typene har forskjellige egenskaper når det gjelder luftgjennomstrømning og partiklene som fanges. HEPA-filter brukes ofte også i støvsugere. HEPA-filteret fjerner partikler fra luften. Dette kan være støv, pollen, fiber fra klær, trafikkforurensning og lignende.
Odontolabis spectabilis
Utseende
En stor (hannen 45-73 millimeter), bred og kraftig, svart hjortebille, pannen og dekkvingene er brungule. Hannen har stort hode og forstørrede kjever, disse kan være lange og krumme eller korte og brede. Hos hanner med lange kjever er disse sigdformede, gjerne med en lang tann i eller noe utenfor midten. Panne har en høy, buet tverrkjøl bak det gule partiet. Hodet har en liten tann bak hvert fasettøye, sidene og undersiden av hodet har kraftig, rynkete mikroskulptur. Pronotum er rundet med markerte, utstikkende bakhjørner, kraftig inbnskåret ved roten. Dekkvingene er blanke, noe hvelvede, bredest bak roten. med en smal, svart sømstripe. Beina er svarte, lårene delvis røde. Hunnen er bredere, farget som hannen, men blankere, uten forstørrede kjever, hodet med et rundet utskudd under fasettøynene, hode og forkropp meget fint punkterte.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer.
Luftrenser
Kullfiltre
I tillegg til HEPA-filter brukes ofte et kullfilter. Kullfilteret består av kull som kan komme fra bambus. Når luften blåses gjennom kullfilteret fanges luktpartikler. Kullfilteret brukes sammen med HEPA-filter, slik at HEPA-filteret fjerner støv og forurensning, mens kullfilteret fjerner lukten.
Fjerning av batkerier
Avanserte luftrensere bruker ofte UV-lys i tillegg til dette. UV-lyset fjerner bakterier og virus fra luften. Enkelte luftrensere bruker også en ionisering av luften for å bedre luftrensingen. Ved å ionisere de små partiklene i luften vil flere små partikler binde seg sammen til store partikler, som lettere fanges opp av filteret.
John Carew
Meritter
Lyon
Odontolabis spectabilis
Utbredelse
Arten er utbredt på Sumatra.
John Carew
Meritter
Aston Villa
Asurara
Beskrivelse
Asurara blir cirka 70 cm lang, målt fra toppen av hodet til tuppen av stjerten. Fjærdrakten er asurblå. Mer blålig på vingene og oversiden, og mer grønn på brystet og i buken. Stjerten er lang og kileformet. Nebbet er sort og kraftig. Arten har bare gulfargede hudflekker nederst på kinnene, mot roten av undernebbet, og som ei tynn stripe rundt øynene. I underkant av øynene er hudflekken større. Den har korte lemmer med sorte, nakne føtter og klør.
John Carew
Meritter
Personlige utmerkelser
Familie
Carews far er fra Gambia, mens hans mor er norsk og kommer fra Heidal i Gudbrandsdalen. John Carew er konfirmert og døpt i Heidal. Elisabeth Carew er hans lillesøster.
Asurara
Atferd
Arten hekker i klipper og legger normalt to egg. Man har antatt at den eter ulike frø og nøtter, trolig fra Yatay-palmen (Butia yatay).
Trusler
Arten står oppført på IUCNs rødliste som kritisk truet av utryddelse og er dessuten oppført på CITES Appendix 1 og 2. Mange har regnet den som utryddet, men rykter og observasjoner i senere tid kan tyde på at den fortsatt overlever i en svært begrenset populasjon, estimert til færre enn 50 fugler. De siste sikre observasjonene stammer fra Uruguay i 1951 og Paraná i Brasil tidlig på 1960-tallet. Selv om det i senere tid er gjort flere forsøk på å bekrefte artens eksistens, har man så langt ikke hatt suksess.
Natalia Romero (spansk friidrettsutøver)
Natalia Romero (født 17. november 1988) er en spansk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og mellomdistanseløp.
I 2021 representerte hun landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo på 800 meter der hun ble utslått i semifinalen.
Peder Lobben
Peder Lobben (født 1858 som Peder Johansen fra Lobben ved Skotselv, død 19. oktober 1954) var en norsk mekaniker og selvlært ingeniør. Som ung emigrerte han til USA og ble der kjent med den nye undervisningsformen, korrespondanseskoler. Tilbake i Norge etablerte han i 1916 Lobbens tekniske korrespondance skole.
Hans bok: Machinists' and Draftsmen's Handbook Containing Tables, Rules, and Formulas, Intended as a Reference Book for All Interested in Mechanical Work omsettes fortsatt i USA, snart 100 år etter at den ble utgitt første gang
Høyjordfløyen
Høyjordfløyen er av typen flaug og har trolig opprinnelig sittet i toppen av ei mast ombord i en skip som har inngått i leidangen. Fløyen er rikt dekorert med gjennombrutte detaljer. Ei heraldisk løve ﬂettet inn i ranker, og langs den buede forkanten en liljeformet kant av sirkulære medaljonger som fortsetter opp til et dragehode som danner toppen av fløyen. Selve dragehodet minner mye om tilsvarende dyrehoder funnet i Lom stavkirke.
Ryesong
Ryesong er en elv i Nord-Korea. Den renner fra nord mot sør og munner ut i Gulehavet ved øya Ganghwa like vest for utløpet til Imjin.
Gult kort
Gult kort i fotball blir tildelt av dommeren til en spiller som bryter regelverket. Dette kortet er en advarsel. Hvis en spiller som er tildelt gult kort og senere gjør en ny forseelse som tilsvarer gult kort blir dermed tildelt rødt kort som vil si at spilleren utvises fra kampen og må sone en karantene, normalt 1 kamp. I dette tilfelle telles ikke de gule kortene videre.
Dersom en spiller har fått 3 gule kort i løpet av en sesong, for samme klasse/divisjon må denne sone 1 karantene i samme divisjon. Spilleren kan spille i andre divisjoner fritt, med mindre denne har pådratt seg mer enn 1 kampskarantene.
Etter tre gule er det karantene for hver andre gule, dvs på 5,7,9,11 osv Særtilfeller: I kvalifisering/sluttspill kamper teller ikke tidligere kort.
Et gult kort har en størrelse på ca. 9x12 cm.
Gult kort ble først brukt I VM-sluttspill i 1970.
Se også
Penalty card Kazenski karton
Mano Menezes
Mano Menezes (født 11. juni 1962) er en brasiliansk fotballtrener.
Han tok over trenerjobben som etter at Dunga gikk av etter Brasils tap for  i VM-sluttspillet 2010. Han trente Corinthians FC i perioden 2008–2010.
Streitkräftebasis
Streitkräftebasis (SKB) er siden oktober 2000 en felles baseorganisasjon i Bundeswehr. Rundt 71 500 soldater og sivilt ansatte tilhører denne organisasjonen.
Oppdrag
Til SKB hører dessuten tidligere selvstendige sentrale militære myndigheter, for eksempel både forsvarsuniversitetene i Neubiberg (München) og Hamburg, idrettsskolen i Warendorf og den militære sikkerhetstjenesten (MAD). Bundeswehrs sentrale helsetjeneste, Zentraler Sanitätsdienst der Bundeswehr, hører ikke til SKB, men har en tilsvarende status.
Organisasjon
Sjefen for SKB er tillike stedfortredende forsvarssjef for Bundeswehr. De organisatoriske hoveddelene i SKB er Streitkräfteunterstützungskommando (SKUKdo) og Streitkräfteamt (SKA). SKUKdo leder den operative innsatsen for de troppearter som er underlagt SKB. SKA har ansvar for forbandproduksjon og forskning innen SKB. Under SKUKdo hører Tysklands fire militærområder såvel som den strategiske etterretningskommandoen (KSA).
Jenningsbreen
Jenningsbreen er en isbre som ligger sentralt i fjellmassivet Sør-Rondane i Dronning Maud Land. Den er om lag 20 kilometer lang og strømmer nordover mellom Walnumfjella og Brattnipene.
Breen ble fotografert fra fly under Operasjon Highjump i 1946–47 og er oppkalt etter James C. Jennings som var co-pilot og navigatør på disse flygningene. Kart over området, basert på de amerikanske flyfotografiene, ble utarbeidet av Norsk Polarinstitutt i 1957.
Schaubühne am Lehniner Platz
Schaubühne am Lehniner Platz er en teaterbygning på Kurfürstendamm i Wilmersdorf i Berlin. Bygningen ble oppført i 1928 som kino. Den er en del av WOGA-Komplex am Lehniner Platz oppført av arkitekten Erich Mendelssohn mellom 1925 og 1931 i funksjonalistisk stil (Neue Sachlichkeit). Fra 1981 er bygningen brukt som teater av Schaubühne Berlin, et ensemble som tidligere holdt til i Schaubühne am Halleschen Ufer i Kreuzberg.
Miryam Shomrat
Miryam Shomrat (født 19. april 1942 i Tel Aviv) er en israelsk diplomat. Hun har vært Israels ambassadør til Norge og Island fra 2005 til 2008.
Shomrats familie ble rammet av holocaust. Besteforeldrene forsvant i tyske konsentrasjonsleirer, mens faren satt i Buchenwald og slapp bare ut på betingelse av at han forlot Tyskland.
Shomrat studerte kunst og arkitektur ved kunstakademiet Bezalel i Jerusalem. I 1965 gikk hun inn i utenrikstjenesten, og ble utplassert i Bonn sammen med sin ektemann, som også var diplomat. Senere ble Shomrat stasjonert i Bern, Haag og Berlin (DDR). Hun har også arbeidet ved Europa-desken i det israelske utenriksdepartementet og som protokollsjef, og var Israels ambassadør i Helsingfors i tre år frem til august 2003. Som ambassadør i Norge gjorde Shomrat seg bemerket i 2006 ved å gå offentlig ut med kritikk av kongehuset for ikke å støtte jødenes sak Denne kritikken ble sterkt imøtegått, ikke minst fra det jødiske miljøet selv.
Batrisomalus
Batrisomalus er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Lichterfelde
Lichterfelde er en ortsteil i Berlins bydel Steglitz-Zehlendorf.
Batrisomalus
Utseende
Små, avlange, blanke, brunrøde køllebiller. Hode, pronotum og dekkvinger er rundede, bakkroppen forholdsvis lang.
Lichterfelde
Geografi
Ortsteilen gjennomskjæres av Teltowkanalen som delvis følger løpet til bekken Bäke (opprinnelig kalt Telte) som idag bare delvis består.
Historie
Lichterfelde ble grunnlagt på 1200-tallet av flamske bosettere. Villaområdet Lichterfelde vest ble grunnlagt i 1865 og regnes som det eldste i sitt slag i Berlin. Det kjennetegnes også i dag av herskapelige villaer fra gründertiden med store hager, små alleer og gater med fast dekke. Villaområdet ble grunnlagt av forretningsmannen Johann Anton Wilhelm von Carstenn som for egen kostnad bygget jernbanestasjonene Lichterfelde Ost (1868) og Lichterfelde West (1872). Med opprettelsen av villaområdene fulgte også en kraftig befolkningsvekst i området. I 1882 ble begge områdene slått sammen til Gross-Lichterfelde.
Batrisomalus
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende. De fleste lever sannsynligvis av midd og andre små leddyr.
Lichterfelde
Historie
Verdens første elektriske sporvognslinje ble bygget i Lichterfelde. Linjen gikk fra Lichterfelde stasjon (Bahnhof Berlin-Lichterfelde Ost) til den prøyssiske kadettskole i Zehlendorfer Strasse (idag Finckensteinallee).
Batrisomalus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Lichterfelde
Historie
I 1920 ble området innlemmet i Stor-Berlin, i den daværende bydelen Steglitz. Etter 1945 var området del av den amerikanske sektoren i Vest-Berlin.
Våpen
Lichterfeldes våpen er oppdelt i rødt og hvitt og viser tre brennende levende lys som stiger opp av en blå bekk. Lysene som også kalles Lichter i «landskap» er et talende våpen. Den blå bekken symbolierer Bäke som tidligere hadde sitt løp forbi Lichterfelde. De tre lysene står for de tre delene av Groß-Lichterfelde: landsbyen Lichterfelde, landsbyen Giesensdorf og villaområdene.
Severdigheter
I tillegg til villaområdene hører Botanischer Garten Berlin til ortsteilens severdigheter. Thermometersiedlung (termometerbyen) er et nytt boligområde sør i Lichterfelde. Gatene i Thermometersiedlung er oppkalt etter Anders Celsius, Daniel Gabriel Fahrenheit og René-Antoine Ferchault de Réaumur. I tillegg har Gerhard Mercator gitt navn til en av gatene. Flyberget ble bygget av Otto Lilienthal og brukt i hans flyforsøk.
Hellas under Sommer-OL 2000
Hellas under Sommer-OL 2000. 140 sportsutøvere, åttito menn og femtiåtte kvinner fra Hellas deltok i tjuetre sporter under Sommer-OL 2000 i Sydney. De kom på 17.-plass med fire gull-, seks sølv og tre bronsemedaljer. Seileren Nikolaos Kaklamanakis var gresk flaggbærer under åpningsseremonien.
Si, Senor
Si, Senor er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Alfred J. Goulding.
Handling
Hovedpersonen arbeider som frisør i en liten meksikansk by, som er veldig interessert i en lokal senorita - mot morens ønsker.
Aladin ou la lampe merveilleuse
Aladin ou la lampe merveilleuse er en fransk stumfilm fra 1906, regissert av Albert Capellani.
Handling
Historien følger legenden om Aladdin, og hans magiske lampe: Aladdin oppdager en magisk lampe som kan gi ham rikdom, luksus og ekteskap med en vakker prinsesse.
Men hans største fiende, en ond magiker, stjeler den magiske lampen for seg selv. Aladdin må deretter få tilbake lampen i tide, eller risikere å miste alt.
Murat (elv)
Murat eller Øst-Eufrat er ei elv i østlige Tyrkia. På tyrkisk kalles den Murat Nehri og på armensk Արածանի (Aratsani). I antikken ble den kalt Arsanias. Kilden er nord for Vansjøen og herfra renner den mot vest. Til slutt løper den ut i magasinet som er skapt av Kebandemningen. Karasu og Murat forenes her og danner Eufrat.
Pamela Anderson
Pamela Denise Anderson (født 1. juli 1967 i Ladysmith i Britisk Columbia i Canada) er en canadisk-amerikansk skuespiller, forfatter og modell.
Karriere
Anderson ble verdenskjent for sin rolle som C.J. Parker i TV-serien Baywatch. Hun har senere opptrådt på film, i TV-serier og som Playboy-modell. Hun ble kjent som den første kanadieren født etter at Canada hadde feiret sitt 100-årsjubileum, hvilket senere viste seg å ikke stemme. Anderson ble «oppdaget» i 1989 på en kanadisk fotballkamp. Hun satt på tribunen i en Labatts øl-skjorte, og da bildet hennes ble vist på storskjermen begynte kanadiske publikum å klappe for den pene piken de så. Hun ble leid inn av Labatts for å reklamere for produktene deres, og ikke lenge etterpå var hun avbildet i Playboy. Anderson giftet seg med rockestjernen Tommy Lee, kjent som trommeslager i bandet Mötley Crüe, etter å ha kjent ham i kun 96 timer. Paret søkte om skilsmisse to ganger, før de tidlig i 1998 endelig gjorde det slutt. Sammen har de barna Brandon og Dylan.
Anderson har hatt hovedrollen i TV-serien V.I.P, og hun har hatt stemmen til hovedrollen i MTV-serien Stripperella.
En pornografisk film med Anderson og Tommy Lee ble stjålet fra hjemmet deres, og hendelsen fikk stor oppmerksomhet da filmen etter kort tid kunne lastes ned fra Internett. Anderson saksøkte et Internettfirma som distribuerte videoen, og enkelte mediakilder rapporterte at det ble inngått et forlik med en ramme i størrelsesorden 10 millioner dollar.
Anderson var Playboys «Playmate» i februar 1990.
I august 2010 var Anderson med i en reklamefilm for elektrokjeden Lefdal Elektromarked, hvor hun spiller mot «Hotel Cæsar»-aktøren, Even Rasmussen.
Dyrenes rettigheter
I 1999, mottok Anderson Linda McCartney-prisen for beskyttere av dyrenes rettigheter.
I 2001, lanserte Anderson et brev som støttet PETAs boikott av Kentucky Fried Chicken der hun skrev, «What KFC does to 750 million chickens, each year, is not civilized or acceptable.»
I 2003 strippet Anderson for PETAs «I'd Rather Go Naked Than Wear Fur»-kampanje
Hattingen
Hattingen er en by i delstaten Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Den hadde innbyggere per.
Topografi
Hattingen er en by med rundt 57 000 innbyggere som ligger i kreisen Ennepe-Ruhr ved elven Ruhr, sør i Ruhrområdet. Nabobyene er Bochum, Essen, Sprockhövel, Velbert, Witten og Wuppertal. Byen ligger mellom 60 og 306 moh.
Pehr G. Gyllenhammar
Pehr Gustaf "PG" Gyllenhammar (født 28. april 1935 i Göteborg) er en svensk næringslivsleder. Han var administrerende direktør i AB Volvo fra 1971 til 1990 og selskapets styreformann fra 1990 til 1993. Han var i årene 2004–2007 styreformann i Investment AB Kinnevik.
Pehr G. Gyllenhammar studerte ved Lunds universitet og tok juridisk embetseksamen 1959, og ble samme år fullmektig i advokatfirmaet Mannheimer og Zetterlöf i Göteborg. I 1960 arbeidet han i advokatfirmaet Haight Gardner Poor & Havens i New York. Han studerte ledelse ved Centre d'Études Industrielles i Genève i 1968.
Hattingen
Dyreliv og vegetasjon
Selv om Hattingen ligger ved Ruhrområdet er det store arealer med blandet skog. Der finnes pattedyr som rådyr, hare og rev. Bever finnes flere steder langs elven Ruhr og langs vassdragene.