cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amanuensis
Amanuensis er i Norge en vitenskapelig mellomstilling ved universiteter, som er under utfasing. Den utgjør tradisjonelt det laveste ordinære faste vitenskapelige stillingsnivået ved universitetene og rangerer under førsteamanuensis og over midlertidige vitenskapelige stillinger som stipendiat. Stillingen oversettes offisielt til engelsk som assistant professor. Kravet til stilling som amanuensis i Norge var fra 1900-tallet høyere grads eksamen (hovedfag, embedseksamen eller tilsvarende, normalt normert til 6–8 års studier) og forskningserfaring av «et visst omfang» som ikke var presist definert, men som i praksis ofte ble regnet som rundt en halv doktorgrad. På grunn av konkurransen om stillingene, det lave antallet toppstillinger og mangelen på en personlig opprykksordning var det på deler av 1900-tallet ikke uvanlig at amanuenser hadde doktorgrad og/eller vitenskapelige kvalifikasjoner på nivå med mange dosenter og professorer. Stillingen var formelt likeverdig med universitetslektor, men hadde en friere stilling med mer forskningstid og bedre avansementsmuligheter, og hadde derfor i praksis høyere status enn lektorstillinger. Tradisjonelt var amanuensis en kombinert stilling med forskning, veiledning og mer begrenset undervisningsplikt, mens lektor var en ren undervisningsstilling. Det var vanlig å kvalifisere seg som midlertidig ansatt stipendiat og/eller vitenskapelig assistent før man fikk fast stilling som amanuensis. Det ble etterhvert mulig for amanuenser å få opprykk til førsteamanuensis ved oppnådd doktorgrad eller tilsvarende forskningskompetanse, men opprykket var lenge avhengig av ledige «hjemler». Fra 1993 ble det innført en rett til personlig opprykk til professor ved oppnådd professorkompetanse. Stillingen er likeverdig med forsker III i instituttsektoren.
Historie
Ordets latinske opphav er «(servus) a manu», som i romerriket var navn på en tjener eller slave som var skriver og førte regnskap. På 1600-tallet ble selve tittelen amanuensis tatt i bruk som tittel for den som utførte faglig arbeid for en annen, men gjerne i form av renskrivning eller kopiskriving av andres arbeider, dvs. en sekretær. Amanuenser var i Norge fra 1800-tallet underordnede vitenskapelige tjenestemenn ved landets eneste universitet, Det Kongelige Frederiks Universitet. Opprinnelig var stillingene forstått som rene assistenter for professorene, og hadde dermed mest til felles med den moderne vit.ass.-stillingen. Førsteamanuensis oppstod som en opprykksstilling for amanuensis i andre halvdel av 1800-tallet, men det ble ikke skilt så skarpt mellom stillingene, og forskjellen var primært av lønnsmessig art.
På 1900-tallet ble amanuenser og universitetslektorer formelt likestilt, men amunuensene hadde en friere stilling med færre undervisningsplikter, mer forskningstid og bedre avansementsmuligheter, og amanuensene hadde derfor i praksis høyere status og til dels lønn enn lektorene. Mens amanuensisstillingen hadde oppstått på 1800-tallet og ble forstått som en kombinert stilling som arbeidet med både forskning og undervisning på alle nivåer, oppstod den moderne universitetslektorstillingen i etterkrigstiden som en stilling som primært skulle fylle mer elementære undervisningsbehov på lavere nivå og hadde opprinnelig liten eller ingen forskningstid. Amanuensisstillingen ble fra 1940-årene også regnet som likeverdig med forsker III i instituttsektoren. Fra 1995 ble også høgskolelektor formelt regnet som likeverdig med stillingen, selv om de vitenskapelige kravene til høgskolelektor frem til da hadde vært lavere. Alle disse stillingene kalles tradisjonelt mellomstillinger fordi de rangerte over de tradisjonelle stillingene vitenskapelig assistent og stipendiat, men under førsteamanuensis og dosent ved universitetene og likeverdige institusjoner. Opprinnelig var amanuensis den vanligste mellomstillingen ved universitetene.
Den enkeltes innsats i stillingene vitenskapelig assistent og stipendiat la grunnlaget for å kunne søke på stilling som amanuensis. Stillingen amanuensis er under utfasing og det blir derfor ikke foretatt nyansettelser i stillingen; i den grad nyansettelser forkommer på dette nivået ved universitetene og høyskolene brukes stillingstitlene universitetslektor og høgskolelektor.
I 1959 ble det innført en opprykksordning til førsteamanuensis. I opprykksreglementet het det at hovedvekten skulle ligge på vitenskapelige publikasjoner, at disse samlet skulle anses likeverdige med en norsk doktorgrad og at arbeidene skulle bedømmes av en kommisjon med tre medlemmer. Opprykk var imidlertid avhengig av ledige «hjemler» og var dermed ikke automatisk. Amanuensis- og lektorstillingene ble i etterkrigstiden omtalt som de faste vitenskapelige grunnstillingene ved universitetene, og stillinger som ikke var professorater/dosenturer ble normalt lyst ut på amanuensis-/lektornivå, mens førsteamanuensis primært var en opprykksstilling for enkelte i amanuensisgruppen.
Hierarki faset inn fra 1995
I Norge er amanuensis- og lektorstillingene tradisjonelt det laveste av tre ordinære faste vitenskapelige stillingsnivåer, og oversettes til engelsk som assistant professor. Stillinger med betegnelsen assistant professor har i European Framework for Research Careers blitt definert som stillinger på R2-nivå, mens den høyere stillingen førsteamanuensis (associate professor) har blitt definert som R3. R2 brukes imidlertid også om postdoktornivået. Selv om det ikke ble krevd norsk doktorgrad for amanuensisstillingen var utdanningskravet, normalt på 6–8 år, høyere enn for stillinger i andre land på R1-nivå (som kunne være bare bachelornivå). Amanuensisnivået har i et komparativt perspektiv mest til felles med R2-nivået i rammeverket, og utgjorde også formelt andre trinn i det vitenskapelige hierarkiet ved norske universiteter, over stipendiat- og vit.ass.-nivå. Generelt er amanuensis- og lektorstillingene typiske for et eldre stillingshierarki i Norge, da amanuensisstillingen er under utfasing og det sjelden foretas nyansettelser på lektornivå ved forskningsintensive institusjoner.
«Mobilitet på tvers» i figuren viser til at de formelle utdannings- og vitenskapelige kompetansekravene er de samme og at det er mulig å veksle mellom stigene fordi man har den samme vitenskapelige kompetansen, ikke til at den enkelte ansatt har en ubetinget rett til omgjøring av egen eksisterende stilling. Mobilitet vil normalt skje ved søknad på ny stilling, eller ved kallelse i professor II-stillinger. Eksempelvis vil en forsker II ha den vitenskapelige kompetansen som kreves for å bli ansatt som førsteamanuensis; det er også mulig å ha stillinger i begge stigene samtidig, mest typisk som forsker I og professor II.
Utvikling fra andre halvdel av 1900-tallet
Ikke alle universiteter brukte samme hierarki. Ved noen universiteter ble f.eks. ikke førsteamanuensisstillingen brukt i 1970-årene. Det fantes en rekke spesialiserte titler (av typen prosektor, geolog, sjefpsykolog og lignende). Den første figuren gir dermed et bilde av den relative plasseringen av de mest typiske stillingene i andre halvdel av 1900-tallet, før 1985. Dosentstillingen fylte før 1985 den funksjonen som er definert som R3 i rammeverket, mens førsteamanuensis tradisjonelt ble forstått som opprykksstilling innen amanuensisgruppen med krav til en viss forskningserfaring, men ikke nødvendigvis doktorgrad og klart under dosentnivået som gjerne ble regnet som forskningsarbeid tilsvarende to doktorgrader. Etter 1985 hadde ikke Norge noen egentlig stilling på R3-nivået, men førsteamanuensisstillingen har i praksis overtatt denne funksjonen i hierarkiet i tråd med at kravene til og konkurransen om disse stillingene ble skjerpet fra 1990-årene. Formalkravet til førsteamanuensis (vitenskapelig kompetanse på doktorgradsnivå) er likevel lavere enn kravene til R3-stillinger i andre land.
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Isak II Angelos
Isak II Angelos (gresk: Ἰσαάκιος Βʹ Ἄγγελος, Isaakios II Angelos, født september 1156, død 28. januar 1204) var en bysantinsk keiser fra 1185 til 1195, og på nytt igjen fra 1203 til 1204, men siste gang kun i navnet. Han er bedømt av ettertiden som en av de mest udugelige bysantinske keiserne.
Keiserfamilien
Hans far Andronikos Dukas Angelos (født ca. 1122 – død en gang etter 1185) var en militær kommandant i Lilleasia og han ble gift med Euphrosyne Kastamonitissa en gang før 1155. Han var sin tur sønn av Konstantinos Angelos (ca. 1085 – etter 1166), admiral på Sicilia, og Theodora Komnene, den yngste datteren av keiser Alexios I Komnenos og Eirene Doukaina. På den måten var Isak et medlem av keiserfamilien.
Opprør
I løpet av det korte regimet til Andronikos I Komnenos ble Isak involvert sammen med sin far og brødre i et opprør i Nikaea (İznik) og Prousa (Bursa). Utypisk nok straffet ikke keiseren ham for den mangelen på lojalitet og Isak ble værende i Konstantinopel.
Den 11. september 1185, i løpet av keiserens fravær fra hovedstaden, dro keiserens løytnant Stephanos Hagiochristophorites ut for å arrestere Isak, men Isak forsvarte seg ved å drepe ham og tok deretter tilflukt i den store kirken Hagia Sofia. Andronikos, som på mange måter en dyktig keiser, var uansett forhatt for sin grusomhet og for å undertrykke adelen. Isak appellerte til allmuen, og det oppsto opptøyer som spredte seg raskt over hele byen. Da Andronikos kom tilbake oppdaget han at han hadde mistet sin støtte hos folk flest, og at Isak hadde blitt utropt til keiser. Andronikos forsøkte å flykte sjøvegen, men ble tatt til fange. Isak overlot ham til folket og den avsatte keiseren ble drept den 12. september 1185.
Første regime
Isak II Angelos styrket sin posisjon som keiser med dynastiske ekteskap i 1185 og 1186. Hans niese, Eudokia Angelina, ble gift med Stefan, sønn av Stefan Nemanja av Serbia. Isaks søster, Theodora, ble gift med den italienske marki Konrad av Montferrat. I januar 1186 giftet Isak selv med Margarete av Ungarn (omdøpt til Maria, men het egentlig Margit magyar királyi hercegnő), datter av kong Béla III av Ungarn. Kongeriket Ungarn var keiserdømmets største og mektigste nabo, og Margarete hadde også fordelen av å være av høyadelig avstamming ved å være beslektet med de kongelige familiene i Kiev, det tysk-romerske rike, Italia, Provence, og tidligere bysantinske dynastier.
Isak innviet sitt regime med en avgjørende seier over den normanniske kongen på Sicilia, Vilhelm II, ved bredden av elva Struma den 7. september 1185. Vilhelm II hadde invadert Balkan med 80 000 mann og 200 skip ved slutten av Andronicus Is regime. I andre henseender var Isaks politikk mindre suksessfull. På slutten av 1185 sendte han en flåte på 80 galleier for å frigjøre sin bror Alexius III fra fangenskapet i Akko, men flåten ble ødelagt av normannere fra Sicilia. Han sendte deretter en ny flåte på 70 skip, men den feilet i sitt forsøk på å gjenerobre Kypros fra den opprørske adelsmannen Isaak Komnenos, hovedsakelig for at normannere fra Sicilia igjen blandet seg inn.
Kraftig økningen i skattene for å finansiere hæren og betale for sitt ekteskap, resulterte i det valaksk-bulgarske opprør på slutten av 1185. Opprøret førte til etableringen av Det andre bulgarske rike under Huset Asen. I 1187 ble Alexios Branas, seierherren fra krigen med normannerne, sendt ut mot opprørerne, men han vendte isteden våpenene mot sin egen herre, og forsøkte å ta Konstantinopel, kun for å bli beseiret og drept av Isaks svoger Konrad av Montferrat. Også i 1187 ble gjort en avtale med Venezia hvor republikken ville bidra med 40 til 100 gallier på seks måneders varsel i utbytte for sær gode handelskonsesjoner.
Keiserens oppmerksomhet ble deretter krevd i øst hvor flere påståtte fordringshavere til tronene stadig kom og falt. I 1189 anmodet den tysk-romerske keiseren Fredrik I Barbarossa tillatelse, og fikk det, for å lede sin hær for det tredje korstog gjennom Østromerriket. Men han hadde ikke før krysset grensen før Isak, som i mellomtiden hadde inngått en allianse med den muslimske lederen Saladin, la alle hindringer i vegen for tyskerne. Som represalier okkuperte Barbarossas hær byen Filippopolis og beseiret en bysantinsk hær på 3000 mann som ble sendt mot dem. Overvunnet ble Isak tvunget til å innfri sine lovte forpliktelser i 1190. Ved 1196 hadde den en gang så mektige bysantinske flåten blitt redusert til kun 30 galeier.
De neste fem årene ble forstyrret av fortsatt krig med Bulgaria hvor Isak i egen person ledet flere hærtokt. Til tross for en lovende begynnelse hadde disse krigene liten effekt, og ved en hendelse var det bare så vidt at Isak unnslapp med livet i behold. Mens han forberedte for enda et angrep mot Bulgaria i 1195 tok hans eldre bror Alexios Angelos fordel av at han ikke var tilstede ved leiren, men på en jakttur. Alexios utropte seg selv til keiser og ble øyeblikkelig anerkjent av soldatene som keiser Alexios III. De stakk ut øynene på Isak og fengslet ham i Konstantinopel.
Andre regime
Det var kun ved korsfarernes hjelp at Alexios IV satt ved makten, og han var ikke stand til å oppfylle sine forpliktelser, og hans slingring førte til at han mistet støtten fra både korsfarerne og fra folket. Ved slutten av januar 1204 utnyttet den innflytelsesrike funksjonæren ved hoffet, Alexios Doukas Mourtzouphlos, opprør og uro i byen til å fengsle Alexios IV og selv ta tronen som Alexios V. Ved dette tidspunkt var Isak II allerede død, etter sigende av sjokk da Alexios IV kvalt til døde den 28. eller 29. januar.
Historisk omdømme
Isak II Angelos har et omdømme som en av de minst suksessfulle monarker som har sittet på den bysantinske tronen. Omgitt av slaver, elskerinner og folk som smigret ham tillot han at riket ble administrert av uverdige favoritter mens sølte penger som var vridd hardhendt ut av distriktene på kostbare bygninger og kostbare gaver til kirkene. I løpet av hans regime mistet han øyene Lefkada, Kefallinia, og Zakynthos til normannerne i 1185. Deretter tapte han Bulgaria til opprørere der i 1186. Deretter ble Kilikia i Lilleasia ble tatt av armenere og dessutenble Kypros vridd vekk fra keiserriket.
Familie
Identiteten til Isaks første hustru er ukjent, men hennes navn Herina (Eirene/Irene) er funnet på en liste over døde i Speyers domkirke i Tyskland hvor hennes datter Irene er gravlagt. Det må bemerkes at det er svært uvanlig at mor og datter bærer samme navn om ikke morens navn var klosterlig. En mulig utenlandsk opprinnelse er også mulig å tilskrive henne på grunn av navnet på datteren. Deres tredje barn ble født i 1182 eller 1183,, og hun var død eller skilt ved 1185 da Isak giftet seg på nytt. Deres barn var:
Med sin andre hustru, Margarete av Ungarn (omdøpt til Maria), fikk Isak II to sønner:
Samuel Pepys
Samuel Pepys (født 23. februar 1633, død 26. mai 1703) var en engelsk marineadministrator og forfatter. Han er spesielt kjent for sin dagbok, skrevet i en kode som først ble knekket på 1800-tallet.
Han var utdannet ved Cambridge University. Selv om han ikke hadde noen erfaring fra marinen, ble han under Jakob II oversekretær for Admiralitetet. Han var også medlem av Det engelske parlamentet. Selv om han var blottet for maritim erfaring sørget hans talent for administrasjon sammen med hard arbeid til at han ble forfremmet. Hans innflytelse og reformer for admiralitetet var betydningsfullt for den tidlige profesjonaliseringen av den britiske marine.
Hans detaljerte dagbok for årene 1660–1669 ble først publisert 1800-tallet. Den er en av de viktigste primærkilder for kunnskap om restaurasjonsårene, og gir også øyenvitneskildringer fra pesten i London 1665, bybrannen i London 1666 og andre anglo-nederlandske krig. I dagboken 23. februar 1669, da han fylte 36 år, forteller han hvordan han i Westminster Abbey fikk forevist den balsamerte legemet til Owen Tudors dronning Katherine av Valois, som han kysset på leppene som var bevart, selv om hun døde i 1437. (Katherine var blitt gravd opp igjen under restaureringsarbeider i 1502, og ble noe av en attraksjon i katedralen, inntil liket hennes var så medtatt av all oppmerksomheten at hun ble begravd igjen i 1878). Etternavnet uttales vanligvis, som engelsk peeps.
Tidlig liv
Hans grandonkel Talbot Pepys var registrator og kortvarig medlem av parlamentet for Cambridge i 1625. Hans fars fetter, sir Richard Pepys, ble valgt til parlamentet for Sudbury i 1640, og utpekt som baron av skattkammeret (datidens finansdepartementet), underlagt riksskattmesteren, den 30. mai 1654, og ble høyesterettsdommer av Irland den 25. september 1655.
Samuel Pepys var det femte barn av totalt elleve, barnedødeligheten var høy og han ble snart det eldste barnet. Han ble døpt i St Bride's Church den 3. mars. Pepys tilbrakte hele sin barndom i London, og for en tid ble han sendt for å bo sammen med ammen Goody Lawrence i Kingsland, nord for byen. En gang rundt 1644 begynte han på gymnaset Huntingdon Grammar School, før han fikk studere ved St Paul's School, London, en gang i tiden fra rundt 1646–1650. Han overværte henrettelsen av kong Karl I i 1649.
I 1650 begynte han ved University of Cambridge med støtte fra St Paul's School og tilskudd fra Mercers Company. I oktober ble han student (sizar) ved Magdalene College ved Cambridge. Han flyttet dit i mars 1651, og tok sin BA-grad i 1654.
Senere det samme året, eller tidlig i 1655, kom han inn i husholdningen til en annen av sin fars fettere, sir Edward Montagu, som siden ble gjort til 1. jarl av Sandwich. Han giftet seg samtidig med den 14 år gamle Elisabeth de St. Michel (1640–1669), en etterkommer av franske hugenottinnvandrere, først i en religiøs seremoni den 10. oktober 1655 og deretter i en borgerlig seremoni den 1. desember 1655 ved St Margarets kirke i Westminster.
Sykdom
Fra ung alder led Pepys av plager fra urinblærestein (vesical calculus) i urinrøret – en lidelse som også hans mor og bror John fikk. Han hadde bortimot konstant smerter, foruten også andre symptomer, blant annet «blod i urinen» (hematuri). På den tiden hvor han ble gift var plagene meget harde.
I 1657 tok Pepys beslutningen om å gjennomgå kirurgi. Det var neppe en enkel avgjørelse da en slik operasjon var kjent for å være særlig smertefull og farefull. Han konsulterte kirurgen Thomas Hollier, og den 26. mars 1658 ble operasjonen gjennomført i soverommet til Pepys' kusine Jane Turner. Prosedyren, slik den ble beskrevet av Pepys som «cut of the stone», ble utført uten noen form for bedøvelse, og medførte å binde pasienten fast med tau og holdt nede av fire sterke menn. Kirurgen gjorde deretter en innskjæring langs perineum, mellomkjøttet (mellom anus og scrotum), rundt 8 cm langt og dypt nok for å nå fram til urinblæren. Steinen ble fjernet gjennom denne åpningen med pinsett, støttet ovenfra med et redskap som ble ført inn i blæren via penis. Steinen, beskrevet som på størrelse med en tennisball, skjønt antagelig mindre enn dagens tennisballer, men uansett en svær stein, ble effektivt fjernet og han holdt feiring hvert eneste år for operasjonen siden.
USS «Stockdale» (DDG-106)
USS «Stockdale» (DDG-106) er en amerikansk jager i Arleigh Burke-klassen med hjemmehavn i San Diego i California. Skipet, som er oppkalt etter viseadmiral James Stockdale, tilhører Stillehavsflåten i Den amerikanske marinen. Skipet ble døpt den 10. mai 2008 av viseadmiral Stockdales enke, Sybil.
RFC
RFC er en forkortelse for blant annet:
Samuel Pepys
Dagbok
Den 1. januar 1660 begynte Pepys å føre dagbok. Han nedtegnet sitt daglig liv for bortimot ti år. De kvinner han oppvartet, sin venner, og sine daglige gjøremål, alt ble nedtegnet. Hans dagbok avslører hans sjalusier, usikkerheter, trivielle bekymringer, og hans sure og irritable forhold til sin hustru. Den er på godt og vondt en viktig redegjørelse for dagliglivet i London på 1660-tallet. Sammenstillingen av hans kommentarer om politikk og nasjonale hendelser, sammen med de helt personlige, kan bli sett fra begynnelsen. Hans første avsnitt og begynnende ord, skrevet i januar 1660, begynner:
Nedtegnelsene fra de første få månedene er fylt med nyheter om general George Moncks marsj mot London. I april og mai for dette året – på denne tiden hadde Pepys problemer med sin hustru – fulgte han Montagus flåte til Nederlandene for å føre Karl II tilbake fra landflyktighet. Montagu ble gjort til jarl av Sandwich den 18. juni, og posisjonen som sekretær for admiralitetet ble sikret Pepys den 13. juli. Som sekretær var han sikret 350 pund årlig foruten også ulike fordeler, blant annet bestikkelser. Han avslo et tilbud på 1000 pund fra en rival for posisjonen, og flyttet til en ny bolig i Seething Lane i City of London kort tid etter.
Sala kommune
Sala kommune er en kommune i Västmanlands län i landskapet Västmanland i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Sala.
Tettsteder
Sala kommune har sju tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Universitetet i Tartu
Universitetet i Tartu (estisk Tartu Ülikool, TÜ, latin Universitas Tartuensis) ble grunnlagt i 1632 i det som da var det svenske riket i stormaktstiden. I svensketiden i Estland fungerte universitetet i to perioder, kjent som Academia Gustaviana (1632–1665) og Academia Gustavo-Carolina (1690–1710). På grunn av krig og uroligheter måtte universitetet deler av denne tiden holde til andre steder.
I tsar-tiden ble universitetet gjenåpnet som Kaiserliche Universität zu Dorpat (1893-1918, russisk Императорский Дерптский Университет). I 1919 ble universitetet gjenåpnet som et nasjonalt estisk universitet. I sovjettiden (1940-1941 og 1944-1989) ble universitetet etter sovjetisk modell kalt «Tartu statlige universitet» (estisk Tartu Riiklik Ülikool, TRÜ). Under den tyske okkupasjonen (1941–1944) fungerte universitetet under navnet Ostland-Universität in Dorpat (estisk Eesti Omavalitsuse Tartu Ülikool).
Etter gjenopprettelsen av den estiske stat i 1991 har universitetet som Estlands eldste, største og fremste universitet utviklet seg til å bli et internasjonalt miljø, med flere studiemuligheter på engelsk og med omkring 4 % internasjonale studenter blant doktorgradsstipendiatene. I 2007 hadde universitetet totalt i underkant av 18 000 studenter.
Ledelse
Det øverste styrende organet for universitetet er universitetets råd. Universitetet blir nå ledet av rektor professor Volli Kalm, som står i spissen for et rektorat som også omfatter en studieprorektor, en forskningsprorektor, direktører for administrasjon, finans og forvaltning, dekanene for hver fakultet og en representant for studentrådet.
Fakulteter
Universitetet har 11 fakulteter:
Farmakologen Rudolf Buchheim opprettet universitetets første farmakologiske institutt..
Platelager
Et platelager eller en harddisk (engelsk: hard disk, forkortet HD, eller hard disk drive, HDD) er et lagringsmedium for binært kodet informasjon på hurtig roterende platelagerskiver. Skivene er dekket av et tynt ferromagnetisk lag der informasjonen lagres som remanens. Denne er ikke flyktig, slik at innholdet blir stående også når platelageret ikke er i drift.
I motsetning til sekvensielle lagringsmedier som magnetbånd eller hullstrimler er det ikke nødvendig å søke lineært for å finne ønsket data, derfor regnes platelageret som et valgfritt adresserbart medium (engelsk: random access).
Opprinnelig hadde de fleste datamaskiner platelager som bakgrunnslager. I nyere tid har det også kommet flashminner med høy lagerkapasitet på markedet. Flashminner med de samme tilkoplingene som vanlige platelager betegnes som SSD-lager, disse blir ofte også kalt platelager for enkelhets skyld.
Historikk
Før man lagret på plater var trommelminne et av de mest brukte lagringsmediene. Hvert enkelt spor lå som en lukket sirkel på trommelen, og hadde et eget lese/skrivehode som var fast montert. I adresseringsmetoden «chs», cylinder, head, sector, som også er brukelig i dag, blir sporene fremdeles betegnet som head. Tromlene var store og med begrenset lagringsplass, men de var forholdsvis raske. Andre eldre lagringsmedier er: Williamsminne, kvikksølvminne og magnetkjerneminne (forløper for dagens RAM).
4. september 1956 introduserte IBM sitt første platelager, IBM 350. Platelageret bestod av 50 plater der hver plate var 24″ i diameter – med en kapasitet på 5 megabyte, noe som var mye på den tiden. Hele enheten veide 1,2 tonn. Den ble ikke solgt, men utleid for 650 dollar/måned. I 1981 kom de første lagringsenhetene for personlige datamaskiner, da med en kapasitet rundt 5 megabyte. I dag leveres ordinære hjemmemaskiner med platelager med kapasitet opp mot flere terabyte.
Størrelse
Vanlige yttermål er 3,5″, 2,5″ og 1,8″. En del utstyr ble levert med enda mindre platelager. Dette var ofte mobile enheter som f.eks. MP3-spillere som ikke følger standardiserte mål. 2,5" og 1,8" standardene var også populære valg i den bærbare musikkbransjen da disse bruker lite strøm, kan holde store mengder data og er nesten lydløse. Creative og Apple brukte disse to typene i mange av sine MP3-spillere før flashminne tok over.
Kapasitet
Et platelager består av flere plater med én eller to brukbare sider. På hver plate er det et antall spor, som igjen er delt inn i sektorer. Hver sektor kan lagre et visst antall bytes, vanligvis 512. Lagringskapasitet = antall plater * sider * spor * sektorer * byte per sektor. Kapasiteten til platelager ble opprinnelig angitt i megabyte. Rundt 1997 gikk man over til å angi gigabyte, og omtrent siden 2008 har også terabyte blitt brukelig. Det har vist seg at kapasiteten har blitt fordoblet i løpet av ca. 16 måneder.
Det er relativt tidkrevende å lese og skrive informasjon til et platelager, dette kan være en flaskehals når man behandler større mengder data. Dette er svært merkbart på en vanlig PC når minnet er overbelastet slik at datamaskinen stadig må hente informasjon fra harddiskens sidevekslingsfil. De viktigste faktorene for diskers aksesstid er flyttingen av diskhodet (søketid), den tiden det tar for platen å rotere slik at første ønskede sektor er under diskhodet (rotasjonsforsinkelsen) og den tiden det tar å kjøre alle ønskede data under diskhodet (overføringstiden). Aksesstid = søketid + midlere rotasjonsforsinkelse + overføringstid. Søketid avhenger av produsentens spesifikasjoner. Midlere rotasjonsforsinkelse er tiden det tar for platen å rotere en halv runde. Overføringstiden avhenger av hvor mye data som skal behandles og hvordan den er organisert på disken. En operasjon tar vesentlig lengre tid hvis dataene som leses er spredt tilfeldig utover enn hvis dataene ligger etter hverandre fellestilrørende, så derfor er defragmentasjon viktig.
Oppbygning
Et platelager består av to deler; én elektronisk og én mekanisk. Den mekaniske delen består av et sett med plater i et støvtett miljø. Platesettet består av en eller flere plater som er montert på en roterende spindel, denne drives av en elektromotor. Et sett med kombinerte lese- og skrivehoder sitter på en styrt arm som kan bevege seg langs overflaten av platene for å skrive og lese informasjonen som er lagret på dem på ønsket sted.
Den elektroniske delen styrer den mekaniske delen, og er det primære mellomleddet mellom resten av datamaskinen og selve lese- og lagringsforholdet. Elektronikken tar seg av følgende:
Når datamaskinen spør om å få en gitt mengde informasjon fra platelageret, blir denne forespørselen først sendt til styringsenheten i platelageret. Styringsenheten oversetter de logiske koordinatene den mottar og oversetter dem til de faktiske koordinatene på platelageret. Så styrer den «armene» – hvor «hodene» ligger – til de ulike koordinatene, leser informasjonen og returnerer det. En enhet i elektronikken setter så sammen de ulike bitene av informasjon, som ikke nødvendigvis er lest i samme rekkefølge som de ble forespurt, og sender dem videre i riktig rekkefølge.
Hodene flyter på et hårtynt luftlag, og dersom enheten får fysisk støt, kan hodene slå mot plate-overflaten, som kan forårsake det som heter hode-krasj, og stedene bli ødelagt. Leverandørene lager platelagrenes mekanikk til å motstå små støt, som måles i G (1 G er 9,8m²/sek.). Se til høyre for eksemplar av dette.
Hurtigminne
De fleste platelagre i dag har hurtigminne, såkalt «cache», som fungerer som en buffer. Meningen med hurtigminnet er at den siste informasjonen som ble skrevet til platelageret skal være raskt tilgjengelig, slik at overføringstiden blir minst mulig.
Det finnes også platelagre med flashminne. Selv om flashminnet er betydelig langsommere enn vanlig internminne, er platelagre med flashminne fremdeles mye raskere enn mekaniske platelagre. Det er først og fremst en vesentlig raskere tilgangstid som gjør at disse platelagrene brukes, og de benyttes også i en del miljøer hvor platelagrene er utsatt for mekaniske belastninger, som for eksempel vibrasjoner eller slag. Lagringskapasiteten til et slikt flashminne er ofte svært begrenset i forhold til vanlige platelagre, men har den fordelen at informasjonen ikke går tapt når strømmen slås av.
Det er også produsert en del platelagre hvor mengden hurtigminne er vesentlig større enn normalt, ofte med flashminne for å supplere det vanlige hurtigminnet. Styringsenheten til platelageret kan da velge hvor den vil hente informasjonen, fra flashminnet eller fra platelageret. Da blir det ofte brukt avanserte algoritmer for å avgjøre hvor det er optimalt å lagre informasjonen, og i noen tilfeller kan styringsenheten gis hint om hvor den bør lagre bestemte filer. Slik manipulering vil skje uten at brukeren trenger å gjøre noe.
Tilkobling
Platelagrenes forbindelse – «interface» – til hovedkortet, er basert på kabler. ST-506 og ESDI er tidlige standarder. Interfacestandarden sier ingen ting om platelageret sitt faktiske ytelse. Et ATA100 platelager kan vise seg å være mye raskere enn et ATA133 platelager. Det er den mekaniske delen som bestemmer lese-/skrivehastigheten.
Opprinnelig har man brukt IDE-grensesnittet, men med innføringen av SATA-standarden 2003 endret man samtidig utseende på kablene, slik at de ble langt smalere, noe som er viktig i forhold til den begrensede plassen i kabinettet og behovet for god luftsirkulasjon. For løsninger hvor større hastigheter ble krevet, ble SCSI-grensesnittet benyttet, på grunn av utvikling av alternative standarder etter hvert utelukkende for tjenere. For eksterne platelagre benyttes gjerne USB- eller Firewire-grensesnittene. Disse er også alltid IDE eller S-ATA disk som er satt inni et kabinett der en respektiv IDE- eller S-ATA-kontroller kommuniserer med maskinen på USB eller Firewire porten. En slik disk kan taes ut av diskkabinettet og settes i hvilken som helst respektiv kontroller. Dette er det samme prinsippet som at den interne IDE- eller S-ATA-kontrolleren i en datamaskin kommuniserer på maskinen sin PCI-buss istedenfor USB- eller Firewire-bussen.
Den opprinnelige versjonen av SATA fra 2003 spesifiserte en overføringshastighet på 1,5 Gbit/s, SATA 3.0 som ble offentliggjort 2008 spesifisere 6 Gbit/s. SATA 3.2 (SATA Express) med 8 eller 16 Gbit/s (avhengig av konfigurasjon) ble publisert i august 2013. Alle revisjonene er bakoverkompatibel. De nyere revisjonene har gjort det mulig å forbedre kvaliteten på for eksempel strømming av video. Også SSD-lagringsmediene, som baserer seg på halvledende flash-minne har dradd nytte av SATAs videreutvikling. De nye SSD-lagringsmediene forventes å ta over mange anvendelsesområder for dagens platelagre. De har ingen bevegelige deler, er generelt raskere, og bruker svært lite strøm.
Eksterne lenker
Kriminaletterforskere i cyberspace - artikkel fra forskning.no 5.9.02
Alpaida
Alpaida (Elfide, Chalpaida) var Pipin IIs konkubine og mor til Pipin IIs uekte sønn, Karl Martell.
Hennes bakgrunn er ukjent, men det blir antatt at hun var søster av Dodo eller en tremenning av Bertrada den eldre. Det er antatt at hun var født i nærheten av Prüm.
Eksterne lenker
Pepin of Herstal
Simon Usjakov
Simon (Pimen) Fjodorovitsj Usjakov (russisk: Симон (Пимен) Федорович Ушаков), (født 1626, død 25. juni 1686) var en ledende russisk grafiker i andre halvparten av det 17. århundre. Sammen med Fjodor Zubov og Fjodor Rozjnov ble han knyttet til den omfattende reformeringen av den russisk-ortodokse kirken, ledet av patriarken Nikon.
Man vet svært lite om Usjakovs yngre år. 22 år gammel ble han ansatt som kunstner av Myntkammeret, knyttet til tøyhuset (depotet) Prikaz. De lyse, friske fargene og sirlige, buede linjene på hans proto-barokke ikoner vekket Nikons interesse, som på sin side gjorde tsar Aleksej Mikhailovitsj kjent med Usjakov. Han ble en favoritt hos tsar-familien og ble i 1664 knyttet til tøyhuset i Kreml, drevet av den lærde bojaren Bogdan Khitrovo.
Usjakov hadde mange elever og medhjelpere i virksomheten. Han publiserte en kort avhandling om ikonmaling med tittelen Et ord om kjærlig-grundig ikon-maling (1664). Noen av de mer konservative russiske prestene, som for eksempel erkepresten Avvakum, så på ikonene hans som «vellystige verk av en djevel». Fremvisningene av de hellige var for vestlige og menneskelige etter deres smak. Avvakum hevdet at Usjakov malte sine «kjødelige helgener» etter sitt eget staselige utseende.
Usjakov utførte også oppdrag av verdslig karakter, blant annet laget han graveringer til bokillustrasjoner. På denne bakgrunn er han å anse for å være en av de første verdslige kunstnerne i Russland.
Enkelte av ikonene hans ble vist i Vest-Europa. Dette var avgjørende for å vekke interessen for russisk kunstmaling i sin tidlige fase.
Simon Usjakov døde i Moskva.
Mark Egan
Mark Egan (født 1951 i Brockton, Massachusetts) er en amerikansk jazz bass gitarist og trompetist, kanskje mest kjent for deltakelsen i Pat Metheny Group fra 1977 til 1980.
Egan har vært med på å lage tre platina- og tre gullplater, og har spilt inn med bl.a. Sting, Arcadia, Roger Daltrey og Joan Osborne. Han har opptrådt med The Gil Evans Orchestra, Marianne Faithfull, David Sanborn, John McLaughlin og Sophie B. Hawkins, og har spilt på lydsporene til filmer og TV-show som Aladdin, The Color of Money, A Chorus Line, NBC Sports, ABC's All My Children, "CNN/Headline News" og mange TV-reklamer. Egan fortsetter med å turnere og lage innspillinger verden rundt, både med gruppen sin og med Elements (ikke å forveksle med bandet Elements fra Grenland), Bill Evans, Larry Coryell og flere andre artister.
Han ble påvirket av faren til å begynne å spille trompet i 10-årsalderen. Han spilte trompet helt til han var ferdig med «high school», og byttet til bass i 15-årsalderen. Da han begynte ved Frost School of Music ved universitet i Miami, studerte han med jazzpedagogen Jerry Coker. Mens han var i Miami ble han også venner, og opptrådte sammen med Jaco Pastorius, Ira Sullivan, Pat Metheny, Danny Gottlieb, Clifford Carter og mange andre inspirerende musikere. Egan flyttet til New York i 1976 og er fortsatt aktiv i New York-miljøet.
Egan har gitt ut 6 album som leder. En av de siste, As We Speak, sammen med gitarist John Abercrombie og trommis Danny Gottlieb som han tidligere spilte sammen med i Pat Metheny Group. Han har gitt ut 10 innspillinger med gruppen Elements som han leder sammen med Danny Godtlieb. Han har også laget 3 musikkvideoer: "Om Yoga & Meditation," "Music on the Edge," og "Bass Workshop," en opplæringsvideo om å spille bass. Han har vært med på lydsporene til flere filmer som Two Moon Junction, Object of My Affection, Du har m@il og The Color of Money.
Peder Istad
Han er utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole (1991–95) samt ved Kynstakademiet på Island (1995–96). Istad debuterte ved Høstutstillingen (1994) og har hatt større installasjons-oppdrag fra Snøhetta (arkitektfirma), Kystverket, Rikskonsertene, Moldejazz. I firmaet Minus A/S arbeider han sammen med Espen Voll i materialet is som blant annet har prydet Slottsplassen.
Mark Egan
Diskografi
Som leder:
Peder Istad
Istad utformet også suiten ved hotellet i Jukkasjärvi, isskulpturene til åpningen av Svalbard globale frøhvelv (2008). Bjorli Snøhotell på Bjorli, et hotell bygd i snø og is. Han hadde mellom 5 og 13 medhjelpere på de 4 hotell prosjektene. Kunstprosjektet Still life som ble fullfinansiert av KORO.
Mark Egan
Diskografi
Med Elements:
Wyre
Wyre kan vise til:
Yonglingmausoleet i Sichuan
Yongling-mausoleet i Sichuan er et kinesisk keiserlig mausoleum fra De fem dynastiers tid i Kina. Det ligger nær Sandong-bruen utenfor Chengdus vestlige byport. Arkeologiske utgravninger foretatt i 1942 avdekket at det dreier seg om mausoleet til keiser Wang Jian fra staten Shu.
Laurie Island
Laurie Island er den nest største øya i øygruppen Sør-Orknøyene i Sørishavet med et flateinnhold på 50 km². Høyeste punkt ligger 940 moh.
Scotia-ekspedisjonen under ledelse av William Speirs Bruce overvintret på Laurie Island i 1903. De etablerte en meteorologisk stasjon i Scotia Bay og overleverte denne til argentinske meteorologer da de forlot øygruppen i 1904. Stasjonen Orcadas er fremdeles i drift (2007) og er dermed den eldste forskningsstasjonen i kontinuerlig drift i Antarktis. Stasjonen har en bemanning på om lag 14 personer om vinteren og 45 om sommeren.
Området rundt Scotia Bay er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis og er beskyttet av bestemmelsene som er gitt i Antarktistraktaten. Kulturminnene består av Omond House, en steinhytte bygget av Scotia-ekspedisjonen i 1903, den argentinske meteorologistasjonen med et magnetisk observatorium, bygget i 1905 og kjent som Moneta House, og en gravplass med tolv graver, den eldste fra 1903.
Kreftings gate
Kreftings gate (2–8, 5–9) er ei kort blindgate på Holttangen, på Nordsiden i Hønefoss. Gata løper nordøstover fra Gullagata og preges av eldre villahusbebyggelser.
Fazeel Najeeb
Fazeel Najeeb er en maldivisk økonom og jurist. Han har vært sentralbanksjef for Maldivenes sentralbank siden oktober 2008.
Najeeb er utdannet innen forretningsjus. og er yngre bror til parlamentsmedlem Abdulla Maseeh.
Da sentralbankens forrige sjef trakk seg i august 2008 hadde president Mohamed Nasheed den tidligere finansministeren Arif Hilmy som førstevalg, men etter at han takket nei ble Najeeb valgt i stedet. Før han overtok som sentralbanksjef var han direktør for internasjonalt samarbeid i Handelsdepartementet, før han flyttet til Storbritannia for å ta en Ph.D innen åndsrett.
Request for comments
Request for comments (RFC, «anmodning om kommentarer») er en type dokumenter fra Internet Engineering Task Force (IETF), som utvikler standarder for Internett, og Internet Society (ISOC), en internasjonal organisasjon som arbeider for å fremme bruk og tilgang til Internett. En RFC er en rent elektronisk publikasjonsserie som benyttes til å publisere IETFs standarder for Internett, bestående av tekniske og organisatoriske notater. Disse dekker mange aspekter av data og nettverk, inkludert protokoller, prosedyrer, programmer og konsepter, men også notater, diskusjoner og tidvis humor.
Maria Dehlis vei (Oslo)
Maria Dehlis vei (15–59, 34A–40) er en vei på Haugenstua i bydel Alna i Oslo. Den går østover fra Grorudveien ved jernbaneundergangen og ender i en snuplass vest for blokkene på Haugenstua.
Veien fikk navn i 1981 etter kvinnesakskvinnen Maria Dehli (1851–1926).
I nr. 15–37 er 12 OBOS-blokker i Øvre Haugen borettslag, og i nr. 45–59 er 8 blokker i det som er Nedre Haugen borettslag, alle oppført i midten av 1970-årene.
Christiania Torv (Oslo)
Christiania Torv ligger i Kvadraturen i Oslo, mellom Rådhusgata og Øvre Slottsgate. Rundt torget ligger bl.a. Rådmannsgården, Gamle rådhus og Anatomigården. Midt på torget står fontenen Christian IVs hanske, utført av Wenche Gulbransen.
Historie
Christiania torv ble hovedstadens torg etter Oslo torg i Gamlebyen. I likhet med Gamlebyens torg fikk det nye torget domkirken Hellig Trefoldigheds kirke (1639) og rådhus (1641). På Torget sto også gapestokken og byens vannpost. Men selv om biskopskirken ble oppført i den nye byen Christiania, forble Oslo bispegård bispens bopel, liggende i Gamlebyen.
Torget ble anlagt etter et mønster som ble vanlig i renessansens byplaner, første gang brukt i Livorno i 1570-årene. Det ble formet ved å lage kvadratiske utsparinger i hjørnene av alle fire kvartaler i et gatekryss. (Trondheim fikk et torg av samme type i 1681). Etter at torget ble nedlagt og Akershus festning utvidet på bekostning av de nærmeste kvartalene (bl. a. Kontraskjæret) som ble rammet av brannen i 1686, ble fortsettelsen av Øvre Slottsgate syd for torget lagt ut til byggegrunn. Samtidig ble byggelinjen på sydsiden skjøvet ca. 15 meter nordover, slik at torvet mistet sin opprinnelige kvadratisk form.
Den kvadratiske formen var ikke fullstendig, ettersom Hellig Trefoldigheds Kirke i nordvestre kvadrant opptok en stor del av arealet som ideelt burde ha vært torgområde, mens resten inngikk i kirkegården. Etter brannen i 1686 ble kirken revet og materialene brukt til byggingen av den nye Domkirken. Tomten ble i lang tid etterpå brukt til kirkegård, senere til militær ridebane, og i 1773 ble en stall for artillerihester oppført der. Etter at «Prinsestallen» ble revet omkring 1860, ble Johannes kirke oppført på tomten i 1878, tegnet av stadskonduktør Georg Andreas Bull. Den ble revet i 1927 og erstattet av en bensinstasjon tegnet av arkitekt Frithjof Stoud Platou. I sin tur ble bensinstasjonen i revet for å gi tomt til forretningsbygget Akersgata 2 fra 1996.
I motsetning til Oslo torg hadde ikke Christiania torv lang levetid som sentralplass. Domkirken ble revet etter en brann i 1686, og en ny domkirke ble oppført utenfor byens voller ved det senere Stortorvet. Et halv hundreår senere flyttet også byens magistrat fra Gamle rådhus til et nytt rådhus i Rådhusgata 7. I 1736 ble torghandelen flyttet fra det gamle og torvet i Kvadraturen til det nyanlagte Stortorget foran Domkirken. Samtidig ble det årlige Christiania marked flyttet.
Choisy-le-Roi
Choisy-le-Roi er en kommune i departementet Val-de-Marne i regionen Île-de-France, og er en av de sørøstlige forstedene til Paris. Kommunen ligger 10,7 km fra sentrum av Paris. Seinen renner gjennom kommunen.
Christiania Torv (Oslo)
Historie
Navnet Christiania Torv ble vedtatt i 1958 med referanse til at området var Christianias første og sentrale torgplass.
Choisy-le-Roi
Kommuner i nærheten er Alfortville i nordøst, Créteil i øst, Valenton og Villeneuve-Saint-Georges i sørøst, Orly i sørvest, Thiais i vest og Vitry-sur-Seine i nordvest.
Christiania Torv (Oslo)
Historie
Christiania Torv fikk Oslo kommunes pris for god byarkitektur for 2003.
Choisy-le-Roi
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Choisy-le-Roi:
Transport/forstadstog
Choisy-le-Roi betjenes av Choisy-le-Roistasjonen på Paris RER-linje C.
Videre betjenes den av Villeneuve – Prairiestasjonen på Paris RER-linje D.
Wang Jian
Wang Jian er navnet til flere personer:
Mustafa IV
Mustafa IV (osmansk tyrkisk: مصطفى رابع) (født 8. september 1779, død 17. november 1808) var sultan av Det osmanske riket fra 1807 til 1808. Han kom til makten ved å slå seg sammen med janitsjariske opprørere som ville avsette hans onkel Selim III. Etter nyhetene om et nytt opprør som ville avsette han, beordret han henrettelsene av Selim III og sin egen bror Mahmud II for å være den eneste som hadde krav på tronen. Selim III ble henrettet, mens Mahmud II unnslapp. Mustafa ble selv avsatt og henrettet.
Paludans gate
Paludans gate (1–9, 2–6) er ei kort blindgate på Holttangen, på Nordsiden i Hønefoss. Gata, som løper fra sør mot nord, krysser Gullagata og preges av eldre villahusbebyggelser.
Gata er oppkalt etter sorenskriver Christian Palludan (1696–1773), som var sorenskriver for Ringerike og Hallingdal.
Veltins-Arena
Veltins-Arena (tidligere Arena AufSchalke) er et stadion i Gelsenkirchen. Det har en kapasitet på ca. 62 000 tilskuere ved ligakamper og ved UEFA-kamper er kapasiteten ca. 52 000. Den er hjemmebanen til FC Schalke 04, og erstattet tidligere Parkstadion som lå like ved arenaen. Mesterligafinalen i 2004 mellom AS Monaco og FC Porto ble spilt her.
Dette var et av stadionene til VM 2006, og på grunn av sponsorrestriksjoner fikk arenaen navnet FIFA WM-Stadion Gelsenkirchen. Kapasiteten under VM var redusert til 53 804 tilskuerplasser.
Åpningskampen under Ishockey-VM 2010 mellom Tyskland og USA ble spilt på arenaen med rekordpublikum for ishockey, 7. mai 2010 fikk 77 803 tilskuere se Tyskland vinne med 2-1 etter forlengning.
Siden 2002 har World Team Challenge, en årlig parkonkurranse i skiskyting, vært arrangert på arenaen i romjulen.
Byggelekeplassen
Byggelekeplassen eller «skrammellekeplassen» er en lekeplass for barn utformet av den danske landskapsarkitekten C.Th. Sørensen.
I 1931 ga Sørensen ut boken Parkpolitik i Sogn og Købstad. Her formulerte han mange tanker rundt det offentlige rom; om beplantningsoppgaver, parker og anlegg, lysanlegg og kolonihaver. Han hadde flere ideer når det gjaldt fritidsarealer for barn og fant opp begrepet «skrammellekeplasser» – eller byggelekeplassen. Ideen var at barna på egen hånd kunne bygge lekeplassene av overflødig materiale fra byggeplassene.
I 1943 ble den første «skrammellekeplassen» etablert i Emdrup i København og senere ble de etablert over hele landet. Fremdeles leker danske barn på byggelekeplassene rundt om i Danmark.
Byggelekeplassen er tatt opp i den danske Kulturkanonens barnekanon.
Claude Joseph Rouget de Lisle
Claude Joseph Rouget de Lisle (født 10. mai 1760, død 26. juni 1836) var en fransk offiser under de franske revolusjonskrigene, forfatter og komponist.
Genesis (Genesis-album)
Genesis er det tolvte studioalbumet fra det engelske rock-bandet Genesis, utgitt i oktober 1983. Med dette albumet ble bandets status som millionselgere og hitmakere sementert. Fire av sangene fra albumet ble utgitt som singler, og alle fire havnet høyt oppe på listene i Storbritannia og USA.
Claude Joseph Rouget de Lisle
Han er kjent for å ha skrevet teksten og musikken til Chant de guerre pour l'armée du Rhin på én natt, mellom 24. og 25. april, i 1792, og denne sangen ble senere kjent som La Marseillaise og ble den franske nasjonalsangen.
Genesis (Genesis-album)
Med singelene «Mama», «That's All», «Illegal Alien» og «Taking It All Too Hard» solgte Genesis plater som få andre på begynnelsen av 1980-tallet. Flere av sangene er preget av 1980-tallets typiske lydbilde innen pop, med synthesizere og trommemaskin som fremtredende instrumenter. Albumet ble variert mottatt av bandets fans da enkelte mente at det kommersielle hadde tatt fullstendig overhånd, mens andre igjen mente dette var kvalitetspop. Uansett hadde bandet nå skaffet seg millioner av nye fans.
Claude Joseph Rouget de Lisle
Tidlig liv
De Lisle (tidvis stavet de l'Isle) ble født i Lons-le-Saunier, etter sigende på en markedsdag. Hans foreldre bodde i nabolandsbyen Montaigu. En plakett er plassert for markere det nøyaktige stedet for hans fødsel og en statue ble reist i byens sentrum i 1882. Han var den eldste sønnen til Claude Ignace Rouget (5. april 1735 – 6. august 1792) ved Orgelet, og Jeanne Madeleine Gaillande (2. juli 1734 – 20. mars 1811).
Abel Xavier
Faisal Abel Luís da Silva Costa Xavier (født 30. november 1972 i Nampula i Mosambik) er en portugisisk tidligere fotballspiller. Han spilte sist for Los Angeles Galaxy. Han har tidligere blant annet spilt for Estrela Amadora, Benfica, Real Oviedo, PSV Eindhoven, Everton og Liverpool FC. Han var portugisisk landslagsspiller fra 1993-2002. I 2005 ble han tatt for bruk av methandieon og utestengt i 18 måneder.