cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges vassdrags- og energidirektorats historie
Kraftutbygging i distriktene og utvidet samkjøringsområder
Rundt 1960 begynte NVE planlegingen av store kraftlinjer for knytte sammen de regionale samkjøringsområdene i Sør- og Midt-Norge. I begynnelsen av dette tiåret ble Østlandet, Sør-Vestlandet, Agder-fylkene, Trøndelag og Nordvestlandet knyttet sammen av NVEs kraftlinjer. Først på 1970-tallet var tiden moden for en nasjonal samkjøringsorganisasjon, kjent som Samkjøringen av kraftverkene i Norge. På denne tiden var det også etablert flere kraftlinjer til Sverige. En ulempe med måten samkjøringen ble bygget ut på var at i regioner der staten ikke hadde kraftutbyggingsprosjekter ble det heller ikke bygget kraftlinjer mellom regionene. Dette var tilfelle på Vestlandet der store områder først på midten av 1960-tallet ble knyttet sammen. Staten med NVE fikk altså etterhvert etablert systemintegrasjon, til tross for mange forhold som talte mot dette.
Staten som kraftutbygger for storindustri
Mens det var mer eller mindre politisk konsensus om statens kraftutbygging for alminnelig forsyning, var det mer konfliktfylt at staten skulle bygge kraftverk for storindustrien. I den første tiden etter krigen mente mange at satsingen på storindustri gikk på bekostning av utbygging av kraftforsyning til alminnelig behov. I de borgerlige paritetene var det skepsis mot storindustrien, og ønsket var heller å prioritere mindre og desentraliserte bedrifter. Det var skepsis mot de sosiale følgene av store ensidig industribedrifter. Nedgangstidene i mellomkrigstiden hadde vist at de ensidige industrisamfunnene i distriktene var følsom for internasjonale økonomiske nedgangskonjunkturer, med sosiale problemer som konsekvens. Statens kraftverk var også del av den ideologiske og konfliktfylte debatten om statsdrift, som aluminiumsverket på Sunndalsøra.
Konfliktene var imidlertid mer dempet utover på 1960-tallet da private selskaper stod bak etableringene. Da stod staten med NVE bak kraftutbyggingen og skaffet billig kraft til private industriforetak. I denne perioden var industrietableringene del av en stor distriktsutbyggingsstrategi med bred oppslutning. De store industribedriftene var hjørnesteinsbedrifter i distriktene. En viktig grunn til fortsatt etablering av aluminiumsindustri var frykt for økt arbeidsledighet på grunn av en økende yrkesbefolkning. Statkraftverkene skaffet alene, eller sammen med andre kraftselskaper, kraftforsyning til Sør-Norge Aluminium AS på Husnes, Lista Aluminiumsverk og Alnor AS på Karmøy. Det som var spesielt gunstig for kraftkrevende industri var at kontraktene for kraftoverføring fra statskraftverkene var langsiktige. Mange av kontraktene som ble inngått utover på 1950- og 60-tallet var på 50 og 40 år, men etter hvert ble 20 år vanlig. Dette førte til et institusjonalisert avhengighetsforhold mellom Statkraftverkene og kraftkrevende industri. Både eierne, arbeidstagere, distriktene og leverandørindustrien var avhengig av denne bindingen.
Natur- og miljøvern
En annen kritikk som gjorde seg stadig mer gjeldende var kritikken fra naturvernere. Statkraftverkene hadde prioritert store utbygginger på kortest mulig tid. Det ble fra politisk hold lagt vekt på økonomisk vekst, valutainntekter, distriktshensyn og sysselsetning.
Senere på begynnelsen av 1970-tallet begynte NVE med konkret planlegging av kjernekraft. Et sted i Oslofjordområdet ble pekt ut for bygging av Norges første kjernekraftverk. Dette var forøvrig et samarbeidsprosjekt mellom Norsk Hydro, Institutt for atomenergi og NVE. Planene ble lagt frem i 1972, og skapte stor motstand både lokalt og nasjonalt. Kjernekraft i Norge ble etter dette aldri mer diskutert.
Utover på 1970-tallet ble natur- og miljøvern en del av forvaltningen, og verneplanene for utnyttelse av vassdragene kom på dagsordenen allerede på 1960-tallet. Verneplanene ble utarbeidet for å peke ut de vassdrags som skulle vernes mot utbygging. Protestene mot vannkraftutbygging ble mindre utover på 1980-tallet. Årsakene til dette var at færre vassdrag var aktuelle for utbygging, samt at naturvern ble tatt hensyn til under konsesjonsbehandlingen. Videre utover på slutten av 1980-tallet ble motstand mot gasskraft en kampsak for miljøvernbevegelsen, og i dette perspektivet fremstod vannkraft som miljøvennlig.
Langtids grensekostnad
I 1978 ble et utvalg ledet av økonomiprofessor Ole Myrvoll satt ned for å se på spørsmålet om kraftprisene for kraftkrevende industri. Økonomene i utvalget gikk inn for langtids grensekostnad som norm for prisfastsettelsen. Representantene for industri og kraftsektor mente på sin side at kraftkrevende industri skulle gis fordeler med lave priser. Det siste synspunktet fikk gjennomslag og flertallets argumenter var at prisen på kraft måtte sees på i en større samfunnssammenheng. Lave kraftpriser var til nytte for distriktene, og at det hadde gitt en konkurransedyktig industri var viktige poenger. Teorien for prisdannelse slik som økonomene beskrev den ble kritisert for ikke å ta hensyn til at flere av innsatsfaktorene ikke er mobile. Realkapitalen og kunnskapen i industrien kan ikke uten videre flyttes.
Selv om økonomene i utvalget ikke vant frem, ble prisene for kraftkrevende industri skjerpet i siste halvdel av 1970-tallet. Kontraktene ble som tidligere nevnt ikke lenger inngått for 40 år, men for 20 år, dessuten ble det bestemt indeksregulering hvert år istedenfor hver femte. Langtids grensekostnad ble langsomt mer akseptert av politikerne, men industrien gjorde motstand og påpekte at dyrere kraftpriser ville få store konsekvenser for lønnsomheten. Staten responderte med å redusere kalkulasjonsrenten for investeringer i kraftanlegg fra det generelt vanlige syv prosent til fem. Statskraftverkene fikk på sin side økonomiske problemer med de gunstige kraftkontraktene utover på 1980-tallet, og løsningen ble en økning av kraftprisene for alminnelig forsyning. Det sier sitt at alminnelig strømforbruk stod for 33 % av Statkraftverkenes solgte kraft, men bidrog til 65 % av inntektene i 1988.
Uklare politiske mål og generaldirektørens avgang
I etterkrigstiden var det Arbeiderpartiet som hadde den klart største oppslutningen, men etter 1970-tallet kom det andre politiske strømninger og endrede rammebetingelser for NVE. Den gjeldende industripolitikken i de første årene etter krigen ble det stilt spørsmål ved. Stortingets energimeldinger og innstillinger skiftet fra gang til gang, og dette skapte så store frustrasjoner at generaldirektør Vidkunn Hveding i 1975 søkte avskjed.
NVE ble av myndighetene pålagt å utrede både kjernekraft og andre varmekraftverk, men uten at det ble tatt noen endelig stilling til strategi. Heller ikke ble det enighet i vannkraftsaker som utbygging av Jotunheimen eller Saltfjellet. Hveding klaget om at det som tidligere var uenighet om planer og motstand mot vedtak, hadde utviklet seg til å bli motstand mot planlegging og offentlighetsbehandling. Generelt ble offentlighetsbehandlingen og saksbehandlingen mer omfattende utover på 1970- og 80-tallet, med stadig flere aktører.
Statkraft som egen forvaltningsbedrift 1986
Den 1. januar 1986 ble offisielt Statskraftverkene skilt ut fra NVE som en egen forvaltningsbedrift. Samtidig ble Administrasjonsdirektoratet avviklet. I debatten forut for dette hadde flertallet i stortingskomiteen som behandlet energimeldingen i 1980 ment at det var hensiktsmessig å beholde Statkraftverkene i NVE, mens et mindretall var av motsatt holdning. Flertallet av politikerne mente at det var hensiktsmessig å beholde fagmiljøene samlet, samt at Statkraftverkene var tillagt oppgaver som ikke var forretningsmessige, som energiforsyning i distriktene som var jo var ulønnsom. Det ble også trukket frem at selv om NVE behandlet konsesjonssøknader for andre kraftverk, var det ikke påvist tilfeller av forskjellsbehandling.
I de borgerlige partiene var en derimot prinsipielt imot en statsetat som både skulle drive forvaltning og forretning. Altså et argument av typen bukken og havresekken. Dette var også en kritikk fra samfunnsvitenskapelig hold som så på NVE som et lukket ingeniørfellesskap. Kritikk av denne typen var også blitt reist av miljøbevegelsen og av Statkraftverkene selv. Kritikken kom også fra Finansdepartementet som mente at en utskillelse av markedsorientert virksomhet ville lette prissettingen av elektrisk kraft slik at denne blir i samsvar med de reelle utbyggingskostnadene. En annen kritikk som hadde eksistert siden begynnelsen av 1970-tallet, var at innenfor NVE var både Elektrisitetsdirektoratet, som fastsatte prognosene for elektrisitetsforbruket, og Statkraftverkene plassert. Spørsmålet om utskillelse av Statkraftverkene gikk gjennom en omfattende høringsrunde i 1982 og 1983. Så forskjellige etater og organisasjoner som Finansdepartementet, Miljødepartementet, Forbruker- og administrasjonsdepartementet, Industridepartementet, [[Statskonsult
Energiloven av 1991
Energiloven trådte i kraft 1. januar 1991 og hadde som et hovedpremiss at kraftsektoren skulle deles opp i en konkurransedel og en monopoldel. Kraftoverføring skulle være et monopol, mens produksjon og omsetning av elektrisk energi skulle være konkurranseutsatt. Den vertikalen forbindelsen mellom produksjon og distribusjon skulle løses opp.
Forarbeidet til loven startet med Energilovutvalget som ble opprettet i 1981. Dette utvalgte bruket fem år på å komme frem til et forslag til ny energilov. Anbefalingen var en omstrukturering til færre fylkes- og regionale vertikalt integrerte energiverk, som ble lagt frem i 1986. Dette for å oppnå samfunnsøkonomisk lønnsomhet og prisutjevning. Stortingsproposisjonen til dette ble bearbeidet av Olje- og energidepartementet i 1989, men trukket tilbake av den påtroppende Regjeringen Syse før stortingsbehandling. Finansdepartementet hadde før dette tatt initiativ til en utredning av en markedsreform av kraftforsyningen. Denne utredningen var ferdig i 1989 og Eivind Reiten fra Senterpartiet tok fatt i dette forslaget som ble basis for en ny energilov. I løpet av 1990 ble denne behandlet av Stortinget og vedtatt.
En tidligere arbeidsgruppe i arbeidet med ny energilov var ledet av Generaldirektør i NVE Erling Disen og bestod av representanter fra NEVF, Samkjøringen, Statskraftverkene og Energidirektoratet. Her var det teknologiske eksperter som var representert, og disse ville ha store enheter, sentralisering og samordning. Noe av bakgrunnen for dette var NVEs misnøye med bransjens mange små enheter. Dette førte til at det rundt i distriktene var mange elektrisitetsverker med motvilje mot forandringer og styring. Heller ikke økonomene i Energilovutvalget hadde problemer med forslag til sentralisering og samordning.
Samfunnsøkonomenes tilnærming til prisfastsetting
Det fantes samfunnsøkonomer i forskningsmiljøet i Universitetet i Oslo, Statistisk sentralbyrå og Norges handelshøyskole i Bergen og ansatte i Olje- og energidepartementet, som arbeidet med spørsmål innenfor kraftforsyning. Disse mente at prisenfastsettelsen på elektrisitet måtte skje ut fra langtids grensekostnad for investeringene i sektoren. Med en energipris lavere enn langtids grensekostnad var det på tide med en pause i kraftutbyggingen. De norske økonomene var inspirert av metoder som var utviklet av franske og amerikanske økonomer innenfor området. Franske økonomer hadde utviklet kriterier for investeringer og prissetting basert på grensekostnader. Amerikanerne studerte etterspørsel etter energi, og var opptatt av å finne priselastisitet innenfor forskjellige sektorer. Dessuten var prognoser for utvikling av etterspørselen viktig i vurderinger for utvidelser av kraftsystemene.
Før dette hadde Vidkunn Hveding i 1968 publisert en artikkel i tidsskriftet Economic Planning om investeringer i kraftsektoren. I 1966 ble han engasjert av Statens Energiråd for å gjøre samfunnsøkonomiske analyser av Norges energiforsyning. Med denne ble det gjort grundige drøftelser av samfunnøkonomiske pris-, kostnads- og investeringsspørsmål. Hveding, og andre som var opptatt av spørsmålet på denne tiden og tiårene etter, snakket ikke om markedsbasert kraftomsetning. Energiforsyningen ble oppfattet som naturlige monopoler, og dermed var konkurranse uaktuelt.
Det etablerte prinsippet for prising av elektrisk kraft var selvkost både i Statkraftverkene og i de kommunale elektrisitetsverkene. I beregningen av selvkost ble både gamle og nye kraftanlegg sett under ett. Bakgrunnen var at elektrisitet ble sett på som et samfunnsgode, som en del av distriktspolitikken og en del av industripolitikken. Økonomene derimot mente at dette førte til lav avkastning og overinvesteringer, sett i sammenheng med andre av samfunnets behov. Det ble også påpekt at en var for opptatt av tørrårssikring og fastkraftleveranser.
Senter for anvendt forskning (SAF) ved Norges handelshøyskole i Bergen fikk på oppdrag av Finansdepartementet i oppgave å se på en markedsbasert reform av kraftforsyning. Daværende departementsråd i departementet Tormod Hermansen hadde vært ansvarlig for utredningen «En bedre organisert stat» (NOU 1989:5), og var en sterk tilhenger av deregulering og liberalisering. I bestillingen av rapporten fra SAF ble det ønsket at den skulle gi forslag til institusjonelle endringer. Slik ble arbeidet brukt direkte i arbeidet med den nye Energiloven som var på trappene. Utredningen ga anbefaling om en deling av kraftsektoren der kraftoverføring og fordeling ble definert som naturlige monopoler, mens omsetningsfunksjonen, altså produksjon, kunne markedsbaseres. Paradigmeskiftet blant økonomene i synet på markedsbasert energiforsyning kan sees i sammenheng med den internasjonale økonomiske krisen i 1970-årene og påfølgende år med økonomisk ustabilitet. Keynesiansk stabiliseringspolitik, statsdrift og offentlige reguleringer ble sett på som årsaker til denne krisen. Chicago-skolen var toneangivende i kritikken, og en mente at tendensen til statlig planøkonomi ble utfordret faglig.
Delingen av Statkraft 1992
Statnett ble av regjeringen Brundtland i 1992 foreslått splittet opp i et produksjonsforetak og et sentrallnettsforetak, disse skulle hete henholdsvis Statkraft SF og Statnett SF. Slik skulle en skille mellom konkurransevirksomhet og monopolvirksomhet, kryssubsidiering skulle unngås, Statkraft skulle ikke få fordeler fremfor andre produksjonsselskaper og bransjen skulle få signal om at Energiloven skulle følges opp av myndighetene. I forslaget lå det også en anbefaling om forvaltning av sentralnettet og driftskoordineringen av kraftsystemet skulle legges til Statnett. Det var diskusjon om langtidskontraktene for kraftlevering til industrien skulle legges til Olje- og energidepartementet, men en kom til enighet om at disse fortsatt skulle ligge hos Statkraft. Statnett SF var operativt fra 1. januar 1992 og fikk ansvar for utbygging og drift av sentralnettet, driftskoordineringen og markedsfunksjonene. Et år senere overtok Statnett SF arbeidsgiveransvaret for Samkjøringens rundt 125 medarbeidere, og Statnett Marked A/S ble operativt.
Fra 1. januar 1996 ble utenlandshandelen overført til en felles norsk-svensk kraftbørs, basert på organisasjonen til Statnett Marked. Dette var verdens første internasjonale kraftbørs. Noe senere samme år gikk Statnett Marked over til å hete Nord Pool ASA, der Statnett SF og Svenska Kraftnät skulle eie børsen med halvparten av aksjene hver.
NVEs nye rolle
Etter at Statkraftverkene ble skilt ut av NVE i 1986 mistet etaten de fleste av sine ansatte, i tillegg til ansvaret for kraftverkene og sentralnettet. I juni 1990 ble det besluttet at NVE skulle omdannes til et direktorat og dets øverste leder skulle ha tittelen vassdrags- og energidirektør. Det skulle være seks avdelinger i det nye direktoratet, nemlig Administrasjonsavdelingen, Energiavdelingen, Hydrologisk avdeling, Energiøkonomisering- og markedsavdelingen, Tilsyns- og beredskapsavdelingen, og Vassdragsavdelingen. En annen endring var at Elektrisitetstilsynet skulle overføres til Kommunaldepartementet. NVE fikk en viktig rolle med å utarbeide detaljene for hvordan kraftmarkedet skulle fungere. Etaten fikk med dette ansvaret for å etterse konkurransereglene i kraftmarkedet.
I NVE var det stor tro på markedsreformen, og dets leder Erling Disen uttalte seg positivt til reformen. Det fantes fra før liten økonomisk kompetanse i etaten, og i 1994 var det ikke mer enn ti stillinger for å ivareta monopolkontroll og markedsspørsmål. Blant disse økonomene var det også stor gjennomtrekk fordi medarbeiderne fikk gode tilbud fra andre aktører i sektoren, disse kunne tilby langt høyere lønn enn NVE.
Punkttariffene var et viktig middel i det nye regimet for kraftoverføring. Et viktig prinsipp med punkttariffene er at netteieren skal utarbeide overføringstariffer som dekker alle tap i nettet til det punktet kraften tas ut. Dette er det kraftkjøperen som skal dekke. Også kostnader knyttet til kraftoverføring i sentralnettet og overføringsnett som eies av andre kraftselskaper skal dekkes. Et annet prinsipp er at punkttariffene i sentralnettet skal være uavhengig av avstanden strømmen overføres over.
Fra januar 1993 ble alle energiverk pålagt å gå over fra kommunal regnskapsførsel, til regnskap etter aksje- og regnskapsloven. Kryssubsidiering av den delen av virksomheten som er konkurranseutsatt og det som er monopolvirksomhet, skulle unngås ved at regnskapet spilles opp separat i disse to delene. Kostnader skulle også fordeles på de ulike spenningsnivåene i nettet ved regnskapsførsel. Med dette skulle en få kontroll for beregning og kontroll med punkttariffene.
Kabaddi under Asialekene 2014
Kabaddi under Asialekene 2014. Kabaddi var en av flere sporter under de 17. Asialekene som ble arrangert i Incheon i Sør-Korea. Kabadditurneringene, en for menn og en for kvinner, ble avviklet 28. september til 3. oktober. De tapende semifinalistene fikk bronsemedaljer.
Arques (Pas-de-Calais)
Arques er en fransk kommune som ligger i departementet Pas-de-Calais.
Den har innbyggere  og dekker et areal på.
Courtney Nevin
Courtney Nevin (født 12. februar 2002) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Mexico under VM i friidrett 1999
Mexico deltok i VM i friidrett 1999 (utendørs) fra 20. til 29. august 1999 i  Sevilla i Spania og tok en medalje i mesterskapet.
Rhinocyllini
Utseende
Middelsstore (ofte 7 – 10 mm), avlange, mer eller mindre jevnbrede snutebiller. Kroppen er vanligvis helt skjellkledt og brunlig eller grå på farge. Hodet er nokså stort, fasettøynene små og snuten middels lang, krum og ganske kraftig. Antennene er festet i den ytre halvdelen av snuten. De er middels lange og knebøyde og ender i en kølle som (i alle fall tilsynelatende) består av fire ledd, slik at hele antennen er 12-leddet. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, med rundede sider, tilsmalnet framover, ved roten gjerne litt smalere enn dekkvingene. Dekkvingene er parallellsidige med markerte skuldre og punktrader. Beina er middels lange, leggene (tibiae) har en liten krok (uncus) ytterst. De to klørne er sammenvokste ved roten.
Levevis
Larvene utvikler seg i avlange galler inne i røtter, stengler eller knopper av ulike slags storvokste urter. Gallen er synlig som en fortykkelse på stengelen, rota eller knoppen. Den avlange kroppsformen er trolig en tilpasning til trange rom. Stengelsnutebillene kan angripe mange forskjellige vertsplanter, selv om hver art begrenser seg til en begrenset gruppe. Særlig hyppige er de på tistler og skjermplanter. Disse billene er sjelden særlig tallrike og er ikke regnet som betydelige skadedyr.
Utbredelse
Gruppen er hjemmehørende i Palearktis med de fleste av artene i Middelhavsområdet, men er spredt til andre områder inkludert Nord-Amerika og Norge.
De syriske kriger
[[Fil:Diadochen1.png|thumb|right|400px|
Kongedømmene til diadokene (Aleksanders etterfølgere) etter slaget ved Ipsos, ca 301 f.Kr. {{legend|#787CAD|Kongedømmet til Ptolemaios I Soter}} {{legend|#C3B933|Kongedømmet til Selevkos I Nikator}} Andre {{legend|#50A249|Kongedømmet til Kassander}} {{legend|#C38833|Kongedømmet til Lysimakhos}} {{legend|#AF3662|Epirus}} {{legend|#A361BD|Kartago}} {{legend|#70A9BE|Den romerske republikk}} {{legend|#85AB54|Greske kolonier}} ]] De syriske kriger var en rekke av seks kriger som ble utkjempet mellom Selevkideriket og det ptolemeiske kongedømme i Egypt, begge etterfølgerstater til Aleksander den stores rike, i løpet av 200- og 100-tallet f.Kr. over særlig den regionen som kalles for Koilesyria (Fønikia og Palestina i den hellenistiske tidsalder). Det var en av de få veger inn i Egypt og således av viktig strategisk betydning. Disse konfliktene tappet ressurser og arbeidskraft fra begge sider, og ført til sist for begge rikenes undergang og erobring ved henholdsvis Romerriket og Partia.
Første syriske krig (274 – 271 f.Kr.)
Et tiår inn i sitt styre møtte Ptolemaios II Filadelfos den selevkidekongen, Antiokos I Soter, som forsøkte å ekspandere sitt rikets besittelser i Syria og Anatolia. Ptolemaios sto fram som en mektig hersker og en dyktig general. I tillegg hadde hans ekteskap med sin hoffkloke søster Arsinoe II av Egypt stabilisert det flyktige egyptiske hoffet, noe som gjorde det mulig for Ptolemaios suksessfullt å utføre sin militære kampanje.
Den første syriske krig ble en betydelig seier for ptolemeerdynastiet. Antiokos erobret de ptolemeiskekontrollerte områdene i kystregionene av Syria og sørlige Anatolia i innledningen av krigen, men Ptolemaios gjenerobret disse områdene innen 271 f.Kr., således strakte det ptolemeiske styre fra Karia og til det meste av Kilikia. Med Ptolemaios' oppmerksomhet fokusert østover, erklærte hans halvbror Magas av Kyrene sitt område Kyrenaika (tilsvarte dagens Libya) som uavhengig. Det kom til å forbli selvstendig fram til 250 f.Kr. da det igjen ble underlagt ptolemeiske kongedømme.
Andre syriske krig (260 – 253 f.Kr.)
Antiokos II Theos etterfulgte sin far i 261 f.Kr. og begynte en ny krig for Syria. Han oppnådde en avtale med den samtidige antigonidekongen av Makedonia, Antigonos II Gonatas, som også var interessert i presse Ptolemaios II Filadelfos ut av Egeerhavet. Med støtte fra Makedonia gikk Antiokos II til angrep på de ptolemeiske utpostene i Anatolia.
Krigen ble avsluttet en gang rundt 253 f.Kr. da den ble konkludert med at Antiokos II ble gift med Ptolemaios' datter Berenike Syra. Antiokos II måtte benekte og bortvise sin eksisterende hustru Laodike I, men ga henne betydelige besittelser i Anatolia. Han døde i hennes by Efesos i 246 f.Kr., forgiftet av Laodike i henhold til samtidige kilder, og Ptolemaios II døde det samme året.
Tredje syriske krig (246 – 241 f.Kr.)
Den tredje syriske krig begynte som en av de mange etterfølgerkriser som plaget de hellenistiske statene. Antiokos II Theos etterlot seg to ambisiøse mødre, hans benektede hustru Laodike og Ptolemaios IIs datter Berenike Syra, som konkurrerte i å få deres respektive sønner på tronen. Laodike hevdet at Antiokos II hadde navngitt hennes sønn som arving på sitt dødsleie, mens Berenike argumenterte at hennes nyfødte sønn var den lovlige arving. Berenike ba sin bror Ptolemaios III Euergetes, den nye ptolemeiske konge, om komme til Antiokia og hjelpe med å plassere hennes sønn på tronen. Innen Ptolemaios nådde fram hadde både Berenike og hennes sønn blitt myrdet av Laodikes folk.
Ptolemaios erklærte krig mot Laodikes nykronede sønn Selevkos II Kallinikos i 246 f.Kr. og drev krigføring med stor suksess. Hans styrker ble muligens ledet av Xanthippos av Sparta (også kjent som Xanthippos av Kartago, leiesoldaten som var ansvarlig for å beseire en romersk hær ved Tunis/Bagrades i 255 f.Kr.). Han vant betydelige seirer over Selevkos i Syria og Anatolia, okkuperte kortvarig byen Antiokia og som en nylig oppdaget kileskrifttavle har vist, nådde så langt som til Babylon. Disse seirene ble fulgt med tapet av de greske øyene Kykladene til Antigonos II Gonatas i slaget ved Andros. Hans dominerende mor krevde at han gjorde sin yngre bror Antiokos Hieraks til medkonge, foruten også som hersker over de tidligere selevkideområdene i Anatolia. Straks Antiokos Hieraks fikk makt erklærte han øyeblikkelig sin uavhengighet, og således underminerte Selevkos II Kallinikos' anstrengelser til å forsvare seg mot Ptolemaios.
I bytte for en fred i 241 f.Kr. ble Ptolemaios belønnet med nye områder langs den nordlige kysten av Syria, inkludert Seleukia Pieria, havnen til Antiokia. Det ptolemeiske kongedømme var på denne tiden på høyden av sin makt.
Fjerde syriske krig (219 – 217 f.Kr.)
Egypt hadde blitt betydelig svekket ved hoffintriger og offentlig uro. Styret til den nylig innviete Ptolemaios IV Filopator (styrte i 221-204 f.Kr.) begynte med mordet på dronningmoren Berenike II av Egypt. Den unge kongen falt raskt i under den absolutte innflytelsen til hoffet, og hans ministre benyttet deres store makt i egne interesser og til folkets store irritasjon.
Antiokos III forsøkte å dra nytte av den kaotiske situasjonen i Egypt. Etter at det ikke ble mulig å invadere i 221 f.Kr., begynte han til sist den fjerde syriske krig i 219 f.Kr. Han gjenerobret Seleukia Pieria foruten også byene i Fønikia, blant dem Tyr. Framfor å gå direkte mot Egypt, ventet han i over et år i Fønikia hvor han konsoliderte sine nye besittelser og hørte på diplomatiske forslag fra det ptolemeiske kongedømme i Egypt.
Slaget markerte et vendepunkt i ptolemeisk historie, blant annet førte det til en voksende innflytelsen fra innfødte egyptere i den ptolemeisk administrasjon og kultur. Seieren bevarte Ptolemaios' kontroll over Koilesyria, men den svake kongen avsto fra å avansere ytterligere inn i Antiokos' rike, selv å gjenerobre Seleukia Pieria. Det ptolemeiske kongedømme fortsatte å bli svekket i de påfølgende årene, belastet av økonomiske problemer og hyppige opprør. Nasjonalfølelser utviklet seg blant de innfødte egyptere som hadde kjempet ved Rafia, og en del brøt ut og etablerte deres eget kongedømme i Øvre Egypt som det ptolemeiske kongedømme først fikk gjenerobret i 185 f.Kr.
Femte syriske krig (202 – 195 f.Kr.)
Ptolemaios IV Filopators død i 204 f.Kr. ble fulgt av en blodig konflikt over regentskapet da hans arving Ptolemaios V Epifanes var bare et barn. Konflikten begynte med mordet på den døde kongens hustru og søster, Arsinoe III, av ministrene Agathokles og Sosibios. Skjebnen til Sosibios er uklar, men Agathokles synes å ha vært den styrende regent for en tid inntil han ble lynsjet av en raskende mobb i Alexandria. Styret gikk da fra den ene rådgiveren til den andre, og kongedømmet var nær i en tilstand av kaos.
I et forsøk på å utnytte denne uroen, forberedte Antiokos III den store en andre invasjon av Koilesyria. Han inngikk en avtale med Filip V av Makedonia om erobre og dele de ptolemeiske besittelsene utenfor Egypt, skjønt denne alliansen varte ikke lenge. Antiokos III kunne raskt feie over regionen og etter et kortvarig tilbakeslag i Gaza avleverte han et knusende nederlag på Egypt ved øvre del av Jordanelven som ga ham den viktige havnen i Sidon.
I 200 f.Kr. kom det romerske sendebud til Filip og Antiokos og krevde at de lot være å invadere Egypt. Romerne ville ikke tåle forstyrrelse fra den viktige kornimporten fra Egypt, den fremste matforsyningen til å fø på den store befolkningen i Italia. Da ingen av disse monarkene hadde planer om å invadere selve Egypt, ga de Roma positivt svar på deres krav. Antiokos fullførte underkastelsen av Koilesyria i 198 f.Kr. og fortsatte deretter med å angripe Ptolemaios' gjenværende kystfestninger i Karia og Kilikia i Anatolia.
Problemer i hjemlandet Egypt tvang Ptolemaios til å søke en rask og ufordelaktig konklusjon. Den innfødte nasjonalistbevegelsen, som hadde begynt før krigen med det nevnte egyptiske opprøret, ekspanderte med støtte fra de egyptiske prestene, skapte uro og oppvigleri over hele riket. Økonomiske vanskeligheter førte til at kongedømmet økte skattene, noe som ble ytterligere brensel på bålet til nasjonalistene. For å kunne fokusere på innlandsproblemene signerte Ptolemaios en forsonende avtale med Antiokos III i 195 f.Kr. som overga kontrollen av Koilesyria til Selevkideriket og en avtale om å gifte seg med Antiokos' datter Kleopatra I.
Sjette syriske krig (170 – 168 f.Kr.)
Årsakene til at det brøt ut krig for sjette gang er uklare. I 170 f.Kr. erklærte Eulaeos og Lenaeos, de to regentene til den unge kong Ptolemaios VI Filometor, krig mot Selevkiderikets hersker Antiokos IV Epifanes. Det samme året ble Ptolemaios' to yngre søsken Ptolemaios VIII Fyskon og Kleopatra II erklært som med-monarker for kunne styrke foreningen av Egypt. Militære operasjoner begynte ikke før i 169 f.Kr. da Antiokos IV Epifanes raskt fikk overtaket og erobret den strategiske viktige havnebyen Pelousion. Egypterne innså tåpenskapen i å starte krigen, Eulaeos og Lenaeos ble veltet og erstattet med to nye regenter, Komanos og Kineas.
Det som ble sendt ambassadører for å forhandle fram en fredsavtale med Antiokos IV. Ptolemaios, som var Antiokos' nevø, ble tatt inn under hans formynderskap, noe som også ga ham effektiv kontroll over Egypt. Det var ikke akseptabelt for folket i Alexandria. De reagerte med å erklære Ptolemaios VIII Fyskon som enekonge. Antiokos beleiret byen, men var ikke i stand til å stoppe byens kommunikasjonslinjer og samtidig var han forstyrret av makkabeernes opprør i Judea. Mot slutten av 169 f.Kr. trakk han seg tilbake med hæren.
I hans fravær ble Ptolemaios VI og hans brødre igjen forsont. Antiokos ble rasende over å ha tapt kontrollen over kongen og invaderte igjen. Egypterne sendte ambassadører til Roma for å be om hjelp. Det romerske senatet sendte Gaius Popilius Laenas til Alexandria. I mellomtiden hadde Antiokos erobret Kypros og den egyptiske byen Memfis, og marsjerte mot Alexandria, hovedstaden i det ptolemeiske riket. I Eleusis, i utkanten av Alexandria, møtte han Popilius Laenas, som han kjente fra før under sitt opphold i Roma. Men istedenfor en vennlig velkomst ga romeren ham et ultimatum fra senatet: han måtte evakuere Egypt og Kypros øyeblikkelig. Antiokos ba om tid for å rådføre seg med sitt råd, men Popilius streket opp en sirkel rundt ham i sanden med stokken og ba ham bestemte seg før han skrittet ut av sirkelen. Antiokos valgte å adlyde det romerske ultimatumet. Med det ble det sjette syriske krig avsluttet og Antiokos' håp om å erobre egyptiske besittelser.
Onkel Dannys Plads
Onkel Dannys Plass er et torg i et hjørne av Halmtorvet på Vesterbro i København, i nærheten av Kødbyen (= «Kjøttbyen», der slakteriene lå tidligere).
Plassen ble døpt 19. mars 2006 da forfatteren Dan Turèll ville ha fylt 60 år. Her holdes blant annet loppemarkeder, gateteater og festivaler, og har stått i brennpunktet for den Cubanske Festival og en mini-festival.
Reven og Nissen
Reven og Nissen er en norsk animert barnefilm fra 2019 regissert av Are Austnes og Yaprak Morali. Filmen er basert på boken med samme navn av Astrid Lindgren. Manus er ved Ingrid Haukelidsæter, Mina Juni Stenebråten og Are Austnes.
Filmen er produsert av produksjonsselskapet Qvisten Animation.
Palmetto Championship
Palmetto Championship er en golfturnering på PGA-touren som avholdes på Congaree Golf Club i Gillisonville nær Ridgeland i Jasper County i Sør-Carolina. Den første turneringen ble avholdt 10.-13. juni 2021, uken før majorturneringen US Open, som erstatning for den kansellerte turneringen RBC Canadian Open grunnet koronaviruspandemien.
Reven og Nissen
Filmen hadde originalmusikk komponert av Joakim Berg  og Gaute Storaas. Den ble vist på norsk TV i 2019.
Kyra Cooney-Cross
Kyra Cooney-Cross (født 15. februar 2002) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Oisans
Oisans er et fransk dalføre som ligger i departementene Isère og Hautes-Alpes.
Det er flere vintersportssteder i området, blant annet Alpe d'Huez.
Anders Lysgaard d.y.
Lysgaard var elev av Jacob Sverdrup på Sem landbruksskole. Han ble valgt til ordfører i Biri i 1848-1849 og i 1852-1855. Han var også varamedlem til Stortinget i 1848, stortingsmann fra 1857 og i årene 1859-1860.
Et økonomisk sammenbrudd førte i 1862 til at han måtte forlate Svennes og Biri, og han ble undertollbetjent i Skien i 1864, deretter overtollbetjent i Bergen fra 1871 der han var frem til sin død i 1890.
Gullhaug skole
Gullhaug skole er en offentlig grunnskole i Bærum kommune, med elever fra 1. til 7. trinn. Per 2022 hadde skolen 257 elever.
Charlotte Grant
Charlotte Grant (født 20. september 2001) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
2. etappe av Tour de France 2019
2. etappe av Tour de France 2019 var en lagtempoetappe i Brüssel 7. juli 2019. Jumbo-Visma vant etappen på tiden 28:57 og nederlenderen Mike Teunissen beholdt den gule ledertrøya han hadde etter 1. etappe.
Impresjonisme (musikk)
Impresjonisme er i musikksammenheng et begrep brukt på en periode innen musikk fra sent 1800- til tidlig 1900-tall. Begrepet er knyttet til impresjonisme i kunst, det vil si en kunstretning som vektla lyse farger og å fange stemninger og lyssettinger ved å male dem rett på lerretet i stedet for å bruke skisser. Øyeblikket blir viktigere enn formen, og konturene ble ofte droppet. Også symbolismen innen litteratur, især poesi, var viktig. Symbolistiske dikt skulle ikke forstås, men oppleves, og det fantes ingen presis forklaring av et symbolsk dikt.
Claude Debussy var toneangivende i definisjonen av impresjonisme innen musikk, enda han selv mislikte uttrykket og anså seg selv nærmere symbolismen enn impressjonismen. Navnet «impresjonist» fikk Debussy, som Claude Monet før ham, som en fornærmelse, i Debussys tilfelle av Paris-konservatoriet. Der het det at Debussy hadde ''«en overdreven sans for musikalsk koloritt som lett får ham til å glemme betydningen av linjene og formens presisjon. Det ville være svært ønskelig at han tok seg i akt mot denne vage impresjonismen, som er en av de farligste fiendene av sannheten i kunstverkene»''.
Impresjonist eller ikke, Debussy var opptatt av å gi sitt inntrykk av en handling heller enn å komme med en betydningsfull tittel fra programmusikken. I tillegg ble akkorden verdifull i seg selv, og ikke som del av en harmonisk struktur. Maurice Ravel var elev av Debussy, og ivaretok arven. Også Paul Dukas og Aleksandr Skrjabin regnes blant impresjonistene.
Rue du Faubourg-Saint-Antoine
Rue du Faubourg Saint-Antoine er en gate i Paris. Den løper fra Place de la Bastille til Place de la Nation og er samtidig grense mellom 11. arrondissement og 12. arrondissement.
Historie
Rue du Faubourg-Saint-Antoine er en av de eldste gater i Paris, skjønt den lenge befant seg utenfor bymurene, noe som allerede gis av navnet; Faubourg betyr forstad. Den var viktig, ikke minst fordi den som ville fra sentrum i Paris og østover for å komme til Vincennes og slottet der måtte benytte denne veien.
Faubourg Saint-Antoine vokste i middelalderen opp rundt klosteret Saint-Antoine-des-Champs, som ble opprettet mot slutten av 1100-tallet.
Luke Gebbie
Luke Michael Gebbie (født 7. november 1996) er en filippinsk konkurransesvømmer.
Han tok en 41. plass for landet sitt på 50 meter fri under Sommer-OL 2020 i Tokyo og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Aivi Luik
Aivi Luik (født 18. mars 1985) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
NM i svømming 1915
NM i svømming 1915 ble arrangert i Trondhjem 14.-15. august 1915.
Teagan Micah
Teagan Micah (født 20. oktober 1997) er en australsk fotballspiller.
Hun har spilt for Arna-Bjørnar og Sandviken i den norske Toppserien.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Jambon-beurre
Jambon-beurre er en sandwich fra det franske kjøkken, bestående av en baguette som er skåret åpen, smurt med smør og fylt med skiver av skinke.
Hver dag selges det mer enn 3 millioner sandwicher av typen jambon-beurre i Frankrike.
Mary Fowler
Mary Fowler (født 14. februar 2003) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Murodjon Akhmadaliev
Murodjon Akhmadaliev (født 2. november 1994) er en usbekisk bokser som konkurrerer i bantamvekt.
Han representerte Usbekistan under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i bantamvekt.
Mælefjell
Mælefjell (også skrevet Mælefjellet) er et fjell mellom Hjartdalen og Grunningsdalen, på grensa mellom Hjartdal og Seljord kommuner i Telemark.
David Popovici
David Popovici (født 15. september 2004) er en rumensk konkurransesvømmer.
I 2021 representerte han landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo, der han tok 4. plass i finalen på 200 meter fri og tok en 40. plass på 50 meter fri og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Emily Gielnik
Emily Gielnik (født 13. mai 1992) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Chamrousse
Chamrousse er et fransk skisted som ligger i departementet Isère. Det er også en kommune.
Den har 407 innbyggere (2019) og dekker et areal på 13,29 km².
Lyderhorn avis
Lyderhorn avis var en norsk avis som ble eid av Media Bergen og Bergens Tidende. Avisen kom med sitt første nummer 25. januar 2013. Den ble utgitt hver fredag og dekket Laksevåg bydel. Siste nummer kom i august 2015. Nettoopplaget for 2014 var 1181 eksemplarer. "Lyderhorn avis er slått sammen med Sydvesten, som nå dekker Bergen vest, Laksevåg og Fyllingsdalen," skrev Sydvesten på sin Facebook-side 30.10.2015. Sydvesten hadde dekket Bergen vest og Laksevåg fra 2002 til Lyderhorn ble etablert.
Loúros (elv)
Loúros (gresk Λούρος) er ei elv i Epirus i det nordvestlige Hellas. Den renner gjennom byene Filippiáda og Loúros før den munner ut i Den ambrakiske bukt.
Lyderhorn avis
Redaktør var Mette L. Skulstad, mens Henning Jensen og Thomas Owren var journalister.
Lyderhorn var også en bydelsavis for Loddefjord og Ytre Laksevåg som kom ut fra november 1995 til desember 1998. Avisen ble distribuert hver måned, med unntak av januar, til alle husstandene i området. Lyderhorn kom med to nummer i 1995, ti nummer for året i 1996, 1997 og 1998. Avisen hadde brukbar økonomi, men valgte å legge ned driften da det ble startet en abonnementsavis i området. Den fikk imidlertid kort levetid. Lyderhorn ble utgitt av Faktakunnskap AS, som også ga ut Landåsposten (fra 2002 navneendring til Årstadposten). Redaktør var Hans D. Fasmer.
Porkegjel kraftverk
Porkegjel kraftverk er et vannkraftverk i Øystese i Kvam kommune i Vestland.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 64 meter i Vikelva.
Installert effekt er 700 kW. Årsproduksjon er 2,2 GWh.
Hayley Raso
Hayley Raso (født 5. september 1994) er en australsk fotballspiller.
Landslaget
Hun representerte Australia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor laget hennes ble nummer 4.
Staples
Staples Inc. (nytt navn LYRECO fra 2022) er verdens største leverandør av kontorrekvisita, datarekvisita og lignende. Selskapets norske avdeling har hovedkontor på Visperud i Lørenskog. Selskapet er organisert i to seksjoner - Staples Advantage som tar for seg organisasjoner med mer enn 20 ansatte i B2B-markedet og Staples Retail Norway som retter seg mot mindre bedrifter og private.
Selskapet har 23 stormarkedsbutikker i Norge og hvorav 3 er franchise-tagere. I tillegg har de en nettbutikk.
Internasjonal historie
Kontorrekvisitakjeden ble stiftet i Boston i 1986 etter at Thomas Stemberg så seg lei på å være avhengig av små lokale butikker for å få tak i kontormatriell. Han slo seg sammen med Leo Kahn som var en rival i supermarked-bransjen i New England. Staples startet med hjelp av penger fra blant annet Bain Capital og Mitt Romney. Romney satt i styret til Staples i 15 år og var med å skape forretningsmodellen selskapet styres etter.
Selskapet ble børsnotert i 1989 og gikk inn i det europeiske markedet i 1992. I 1996 ble Staples et Fortune 500-selskap.
Selskapet har også navnerettighetene til Staples Center i Los Angeles som blant annet er kjent for minneseremonien til Michael Jackson.
Horacio González
Horacio González (født 1. februar 1944 i Buenos Aires i Argentina, død 22. juni 2021 samme sted) var en argentinsk lærer og essayist.
Badminton under Asialekene 2014
Badminton under Asialekene 2014. Badminton var en av flere sporter under de 17. Asialekene som ble arrangert i Incheon i Sør-Korea. Badmintonturneringene ble avviklet i perioden 20. til 29. september 2014. Det var 221 deltakere fra 19 nasjoner som deltok i de sju turneringene; single-, double og lagkonkurranse for menn og damer samt mixeddouble. Alle tapende semifinalister fikk bronsemedaljer.
Horacio González
Fram til desember 2015 var han direktør for nasjonalbiblioteket i Den argentinske republikk.
Bakgrunn
Gonzáles var av italiensk avstamning gjennom sin morfar, som var født i Recanati i Marche.
Han ble uteksaminert i sosiologi ved Universitetet i Buenos Aires i 1970. Han tok doktorgrad i samfunnsvitenskap ved det brasilianske universitetet i São Paulo i 1992.
Karriere
Han var universitetslærer fra 1968, og underviste ved Universitetet i Buenos Aires, Nasjonaluniversitetet i Rosario og Facultad Libre de Rosario. Han var del av Carta Abierta-gruppen, og han var direktør for Nasjonalbiblioteket i Argentina i perioden fra 2005 til 2015.
Død
González testet positivt for covid-19 den 19. mai 2021 og ble innlagt på Sanatorium Güemes i Buenos Aires den dagen. Han døde av sykdommen 22. juni 2021.
Basketball under Asialekene 2002
Basketball under Asialekene 2002. Basketball var en av sportene under Asialekene 2002 i Busan i Sør-Korea. Basketballturneringene ble avviklet 22. september til 14. oktober 2002. Det var i tolv herrelag og seks damelag som deltok i basketturneringene.
Maurienne
Maurienne er en fransk provins som ligger i arrondissement Saint-Jean-de-Maurienne.
I provinsen ligger blant annet Col de l’Iseran, som er det høyeste asfalterte fjellpasset i Frankrike.
Bulgaria under Paralympiske sommerleker 2016
Bulgaria deltok under Paralympiske sommerleker 2016 i Rio de Janeiro, Brasil, fra 7. til 18. september 2016.
Før lekene i Rio 2016 hadde Bulgaria vunnet 14 medaljer (4 gull, 7 sølv og 3 bronse) fra de 7 sommerlekene det hadde deltatt i siden 1988.
La Plagne
Stedet har vært mål og startby i Tour de France flere ganger. I 1992 ble det bygget en akebane, som arrangerte aking og bobsleigh under Vinter-OL 1992.
Dick Powell
Richard Ewing «Dick» Powell (født 14. november 1904, død 2. januar 1963) var en amerikansk sanger, skuespiller og filmprodusent.
Gruve (bok)
Gruve (original tittel: Gruva) er en dokumentar-bok av den svenske forfatteren Sara Lidman og den svenske fotografen Odd Uhrbom. Boka kom ut i Sverige i 1968, og fikk ekstra aktualitet og mye oppmerksomhet i forbindelse med storstreiken i de svenske gruvene året etter.
Initiativet til boka kom fra Uhrbom. Han hadde tatt bilder av gruvearbeidernes hverdag i Kiruna, Malmberget og Svappavaara, og fått positive tilbakemeldinger fra forlaget. De ville utgi bok, bare Uhrbom eller en forfatter sørget for tekst. Høsten 1967 kontaktet Uhrbom derfor Sara Lidman.
Hun var på denne tiden aktiv i de svenske FNL-gruppenes arbeid, og var akkurat på vei til Svappavaara for å prate om Vietnamkrigen da hun fikk forespørselen. Under besøket der møtte også hun gruvearbeidernes hverdag. Lidman reiste tilbake til gruvedistriktet i desember samme året. Der intervjuet hun om lag 40 arbeidere fra gruvene i Svappavaara og Kiruna. Malmberget rakk hun ikke.
I den ferdige boka utgjorde hennes tekst og Uhrboms svart-hvitt-fotografier adskilte deler. Første del var Lidmans tekster, siste del Uhrboms bilder.
Gruve kom i en utvidet versjon i Sverige i 1969, og i norsk versjon på Pax forlag samme året.
Heroes (Sabaton-album)
Heroes er det syvende albumet til det svenske heavy metal-bandet Sabaton. Albumet ble utgitt den 6. mai 2014. Det var det første albumet med de nye gitaristene Chris Rörland, Thobbe Englund og trommist Hannes van Dahl. Albumet er produsert av Peter Tägtgren i Abyss Studios. Kunsten til albumet ble laget av Péter Sallai og bildene til albumet ble laget av Ryan Garrison. «To Hell and Back» var den første singelen fra albumet og ble sluppet den 14. mars 2014. Den 2. mai 2014 så ble singel nummer 2 «Resist and Bite» sluppet.
Pär Sundström sa om konseptet til albumet: «Vel, jeg tror at det er et perfekt konsept for Sabaton. Vi bestemte oss for å skrive om individer i stedet for store slag. Individer som vi føler gikk en ekstra mil under tjenesten sine, satte seg selv i fare for andres velvære.»
Under et intervju med den brasilianske hærens offisielle blogg, forklarte Sundström at ideen for låten «Smoking Snakes» kom når han gjorde research for albumet: «Jeg prøvde å søke på ordet «Helden» som betyr helter på Tysk. Da kom jeg over historien om «Drei Brasilianischen Helden» (Tre Brasilianske Helter) og fra der, så gjorde vi mer research og bestemte oss for å skrive låten.» Den 17. april 2015, så covret orkesteret til den 14 brasilianske 14 motoriserte infantri brigaden sangen.
Laemosaccini
Laemosaccini er en nokså artsfattig gruppe av snutebiller. De er middelsstore, avlange snutebiller uten skjell på kroppen.