cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andingmen
Andingmen (kinesisk: 安定门, pinyin: Āndìngmén, mandsjuisk: Elhe toktoho duka) var før en byport i Beijings bymurer, men ettersom den er revet ned, assosieres navnet mest med det subdistriktet av samme navn som var vokst opp utenfor porten. Det trafikknutepunktet som er dannet her går også under samme navn.
Kropyvnytskyj
Kropyvnytskyj (ukrainsk: Кропивницький, tidligere Kirovohrad) er en by i det sentrale Ukraina. Byen er administrasjonssentrum i Kirovohrad oblast, og har 239 400 innbyggere (2004).
Andingmen
I dette området ligger blant annet Ditanparken og Qingnianhuparken.
Kropyvnytskyj
Kropyvnytskyj ble grunnlagt i 1752 som festningsby, og var med navnet Jelisavetgrad oppkalt etter tsarina Elisabet av Russland. I 1924 fikk byen navnet Zinovjevsk etter bolsjeviklederen Grigorij Zinovjev. Etter mordet på Sergej Kirov i 1934 falt Zinovjev i unåde hos Stalin, og byen fikk så navnet Kirovo. I 1939 ble dette forandret til Kirovohrad, blant annet for å unngå sammenblanding med byen Kirov i Russland. Dette navnet ble så forandret i 2016 til Kropyvnytskyj.
I sovjettiden ble byen et sentrum for produksjon av jordbruksmaskiner, og produserte over halvparten av landets såmaskiner. Etter Sovjetunionens fall har byen slitt tungt økonomisk.
Under Russlands invasjon av Ukraina 2022 ble byen utsatt for russiske rakettangrep.
Ole Olsen (skøyteløper)
Ole Olsen (født 29. januar 1897, død 3. januar 1924, av tuberkulose) var en norsk skøyteløper. Han representerte Kristiania Skøiteklub og senere Kristiania Idrettsforening.
Olsen tok sølv i EM på skøyter, allround i 1922, og vant NM på skøyter, allround i 1921 og 1923. Han tok bronse i NM i 1920, og kom på 4.-plass i VM i 1922, 5.-plass i EM i 1923 og 5.-plass i VM i 1923. Kort tid etter skøytesesongen 1923 fikk han konstatert sykdommen tuberkulose. Utover året ble han sykere og sykere og måtte til slutt gi tapt for sykdommen 3. januar 1924, bare 26 år gammel. Han ble gravlagt på Nordre gravlund i Oslo og et gravmonument ble reist senere samme år med midler fra kolleger i idrettsmiljøet.
The Heptones
The Heptones er en aktiv rocksteady- og reggaetrio, som hadde sitt høydepunkt på slutten av 1960-tallet og starten av 1970-tallet. Leroy Sibbles, Barry Llewellyn og Earl Morgan utgør trioen.
Earl Morgan og Barry Llewellyn var på første halvdel av 1960-tallet duoen «the Singing Squirrels» men skiftet etterhvert navn til «Sylastians», før de i 1965 formet trioen The Heptones med bassisten Leroy Sibbles.
I 1966 begynte the Heptones å spille inn sine låter hos den da velkjente jamaicanske produseren Coxson Dodd og gikk en lysende karriere i møte. Singlene «Fattie Fattie» og «Why did you leave» ble store hiter på Jamaica i 1966 og 1967. The Heptones hadde sin storhetsperiode rundt 1970 og årene rundt. En av deres mest kjente låter fra denne tiden er «Book of Rules». Leroy Sibbles flyttet til Canada i 1973, og det ble stille fra The Heptones. Men når Sibbles returnerte til Jamaica i 1976 var bandet i gang igjen. Samme år kom the Heptones med to sterke album, «Cool Rasta» og «Night Food».
I 1977 begynte the Heptones å jobbe med den verdenskjente produseren Lee «Scratch» Perry og senere samme år var albumet «Party Time» utgitt. Leroy Sibbles forlot bandet igjen etter utgivelsen av «Party Time» til for del for en suksessfull solokarriere. Han ble erstattet av Dolphin «Naggo» Morris, som tidligere hadde gitt ut hit singelen «Su Su Pon Rasta» for produseren Joe Gibbs.
Jon Rogstad
Jon Christian Rogstad (født 4. oktober 1966 i Oslo) er en norsk sosiolog.
Jon Rogstad tok dr.polit i sosiologi ved Universitetet i Oslo i 2000.
I årene 2004–08 var han leder i Norsk sosiologforening. Fra 2008 er han redaktør i foreningens medlemsblad Sosiolognytt. Rogstad forsker på det flerkulturelle samfunn. Hans arbeider spenner fra diskrimering og arbeidsmarked til politisk deltakelse og inkludering.
Aktuelle bøker er Sist blant likemenn fra 2001 og Demokratisk fellesskap fra 2007. Rogstad er også en mye brukt foredragsholder.
Han er forskningsleder ved FAFO og har vært tilknyttet NTNU som professor II.
Rogstad er gift med NRK-journalist Brita Garden.
Fot (måleenhet)
Fot (av latin pes og norrønt fótr) er en urgammel lengdeenhet som har vært brukt over store deler av verden, også i Skandinavia. Enheten er ikke en SI-enhet. I Norge ble foten avviklet da metersystemet ble innført. I dag regnes en fot som 30,48 cm eller lik 12 internasjonale tommer (inch).
Historie
Man må anta at fot har blitt brukt som måleenhet siden oldtidens Egypt, og kanskje før den tid. Som et lengdemål har den sin opprinnelse i lengden på en voksen manns fot. Noe eksakt mål finnes ikke for denne verdien, men det er rimelig å anta at dette var omkring 22–24 cm, basert på hva vi vet om voksne menns fotlengder i nåtid.
Marcel Hirscher
Marcel Hirscher (født 2. mars 1989) er en østerriksk tidligere alpinist.
Fot (måleenhet)
Historie
Det første kjente standardmålet for fot stammer fra Sumer, hvor definisjonen er gitt i en statue av den sumeriske herskeren Gudea av Lagasj, som hersket omkring år 2150–2100 f.Kr. Den skal ha vært omkring 30 cm lang og passet godt inn med andre gamle lengdeenheter. Senere kjenner man til at en gresk fot (pous) utgjorde ca. 31–32 cm, fordi det gikk 600 slike på et gresk stadion (som var omkring 177,5–198 meter). Likeledes kjenner man til at romerske fot (pes) utgjorde ca. 29,6 cm, fordi et romersk stadion var omkring 185 meter. Det romerske målesystemet har siden influert fot(I) og tomme(II), i mindre grad også linje(III) og skruppel(IV), med sine romertall (i parentes). Dette er enheter som var tolvtedeler av hverandre, med akt som utgangsenhet. I dag skrives helst disse enhetene med apostrofer (15 fot = 15'), men opprinnelsen er altså romertall.
Marcel Hirscher
Hirscher vant 67 verdenscuprenn og vant verdenscupen i alpint sammenlagt åtte sesonger på rad; sesongene 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18 og 2018/19. Han vant sju VM-gull, hvorav fem individuelle, i tillegg til to OL-gull.
The Upsetters
The Upsetters var studiobandet til den jamaicanske produseren Lee «Scrath» Perry. Bandet har skiftet navn flere ganger, men er aller mest kjent under navnet The Upsetters. Bandet er kanskje mest kjent for sitt arbeid med Max Romeo, bla på albumet «War in a Babylon». Bassisten Aston «Familyman» Barrett og trommeslageren Carlton Barrett var begge medlemmer av The Upsetters før de ble medlem av Bob Marleys band the Wailers.
Marcel Hirscher
Moren kommer fra Nederland, og Hirscher har derfor dobbelt statsborgerskap.
The Upsetters
Fra starten av het bandet «Gladdy`s All-Stars» ledet av pianisten Gladstone Anderson. Det var Gladdys All-Stars som opprinnelig spilte inn de internasjonale hitene «Live Injection» og «Return of Django». Den gang, i 1969, het de «Hippie Boys». Samme år dro de på turne i Storbritannia. Bandet besto da av Alva Lewis på gitar, Glen Adams på orgel, Aston «Familyman» Barrett på bass og Carlton Barrett på trommer.
Marcel Hirscher
Karriere
I junior-VM 2007 tok Hirscher gull i storslalåm og sølv i slalåm. Dermed kvalifiserte han seg for verdenscupfinalen i Lenzerheide, der han imidlertid ikke greide å ta noen poeng. Han tok sine første verdenscuppoeng i desember 2007 i slalåmrennet i Bad Kleinkirchheim med en 24.-plass. Den 6. januar 2008 kom han for første gang blant de ti beste, med en niendeplass i slalåm i Adelboden.
Fot (måleenhet)
Skandinavia
Fra Skandinavia kjenner vi til at det gikk 20 tommer på en alen til å begynne med. Vi vet også at det senere gikk 12 tommer på en fot og 2 fot på en alen, den gang tommen utgjorde 2,37 cm, så i fordums tid har altså foten en gang utgjort 28,44 cm i Norge (trolig også i Danmark). På denne tiden ble imidlertid målesystemet regulert av alnets lengde, som har variert mye gjennom historien. Både fra land til land og sted til sted. Det betydde i praksis at også fot og tommer varierte tilsvarende.
The Upsetters
I 1972 forlot Barrett-brødrene the Upsetters til fordel for Bob Marley, Peter Tosh og Bunny Wailers band, the Wailers. Barrett-brødrene var vanskelig å erstatte for «Scratch», men han fikk trommet sammen flere musikere for å holde liv i the Upsetters. Etter Aston og Carlton Barrett var det flere musikanter innom bandet. I 1975 var det Boris Gardiner på bass, Mikey Richards, Sly Dunbar og Benbow Creary på trommer, Earl «Chinna» Smith på gitar, Winston Wright og Keith Stirling på keyboard.
Marcel Hirscher
Karriere
I junior-VM 2008 ble han dobbelt verdensmester med titler i både slalåm og storslalåm. Den 9. mars 2008 fikk han sin første pallplassering i verdenscupen, med en tredjeplass i slalåmrennet i Kranjska Gora. Han gjentok denne plasseringen uken etter i sesongavslutningen i Bormio. Den 12. desember 2008 tok han ytterligere en tredjeplass, denne gangen i superkombinasjonen i Val-d’Isère. 13. desember 2009 tok han sin første seier i verdenscupen da han vant storslalåm i Val-d’Isère.
I Vinter-OL 2010 deltok Hirscher i storslalåm og slalåm, han oppnådde henholdsvis fjerde og femteplass.
Fot (måleenhet)
Skandinavia
I 1541 ble sjællandsk alen innført i Danmark-Norge. Det utgjorde 63,26 cm da det innført og gjorde foten til 31,63 cm. I 1683 ble det innført et nytt mål- og vektsystem basert på rhinsk fot. Samtidig ble det dansk-norske alensystemet avløst av et nytt fotsystem. En fot ble satt til å utgjøre 31,402 cm. Imidlertid viste det seg at den danske astronomen Ole Christensen Rømer (1644–1710), som hadde hatt ansvaret for det nye systemet, hadde gjort en feilanalyse den rhinske foten. Den dansk-norske foten ble derfor justert til 31,38535 cm fra den 10. januar 1698. Denne lengden holdt seg slik til i 1820 i Danmark, da foten med forordning ble satt til 31,375 cm. På denne tiden var Norge kommet i union med Sverige, så den norske foten var fortsatt 31,38535 cm. I lov av 28. juli 1824 ble imidlertid også den norske foten konvertert til 31,375 cm. Dette målet gjaldt fram til fotsystemet ble avviklet til fordel for metersystemet i Norge. I Danmark ble imidlertid forordningen opphevet i 1835 og foten justert til 31, 385 cm. Denne holdt seg slik til danskene gikk over til metersystemet (i praksis fra 1907). Både Danmark og Norge undertegnet meterkonvensjonen i 1875, men landene tok altså ikke i bruk metersystemt før mange år senere. Gamle alen, fot og tommer ble imidlertid etter dette satt i sammenheng med det nye målesystemet.
Marcel Hirscher
Karriere
Sesongen 2011/12 vant han ni renn i slalåm og storslalåm og gikk til topps i verdenscupen sammenlagt. Han vant også storslalåmcupen.
I VM i 2013 vant han slalåm og tok sølv i storslalåm og deltok på det østerrikske laget som tok gull i lagkonkurransen. Sesongen 2012/13 vant han sammenlagt for andre år på rad etter ha vunnet seks renn. Han vant også slalåmcupen.
Fot (måleenhet)
Skandinavia
I Sverige gikk man over til fotsystem fra den 31. januar 1855. En svensk fot utgjorde da 29,6904 cm. Fram til dette var den svenske foten preget av det svenske alensystemet. I hovedsak har en svensk fot utgjort 0,94607 av den dansk-norske, prøyssiske og rhinske foten. Sverige undertegnet også meterkonvensjonen i 1875, men som i Danmark og Norge tok det mange år før svenskene tok i bruk metersystmet i praksis.
Marcel Hirscher
Karriere
I OL i 2014 i Sotsji kom Hirscher på andreplass i slalåm, bak Mario Matt og foran Henrik Kristoffersen. Sesongen 2013/14 vant Hirscher verdenscupen sammenlagt for tredje år på rad etter ha vunnet fem renn. Det var første gang siden Phil Mahre i 1983 og fjerde gang totalt at en mannlig alpinist vant tre år på rad. Hirscher vant også slalåmcupen.
I VM i alpint 2015 i Beaver Creek tok han gull i superkombinasjonen, han kjørte på det østerrikske laget som tok gull i lagkonkurransen og han tok sølv i storslalåm. I verdenscupen sesongen 2014/15 vant han sju renn i slalåm og storslalåm og gikk til topps sammenlagt. Han vant også både storslalåmcupen og slalåmcupen. Han er første mannlige alpinist som har vunnet verdenscupen sammenlagt fire år på rad.
Det gotiske alfabetet
Det gotiske alfabetet er et alfabetisk skriftsystem som ble konstruert av biskop Wulfila på 300-tallet evt. Wulfila var en religiøs forkynner hos goterne som oversatte Bibelen til gotisk. Det gotiske alfabetet må ikke forveksles med gotisk skrift, som er en skriftstil av det latinske alfabetet.
Iulie Aslaksen
Iulie Margrethe Aslaksen (født 24. mars 1956) er en norsk samfunnsøkonom og forsker I ved Statistisk sentralbyrå, med energi- og miljøøkonomi, herunder bærekraftig utvikling og klimapolitikk og -økonomi, som forskningsområder. Tidligere har hun forsket på oljeøkonomi. Hun er cand. oecon. fra UiO i 1981 og dr. polit. fra 1990. Hun har vært gjesteforsker og Fulbright-stipendiat ved Harvard University og University of California, Berkeley, og førsteamanuensis ved UiO. Hun var medlem av Petroleumsprisrådet fra 1990 til 2000 og satt i de offentlige utvalgene som ledet til NOU 1988:21 om Norsk økonomi i forandring og NOU 1999:11 om Analyse av investeringsutviklingen på kontinentalsokkelen.
Det gotiske alfabetet
Alfabetet består av 27 bokstaver. De fleste av disse var hentet fra det greske alfabetet, men noen var hentet fra det latinske alfabetet og noen var trolig hentet fra en form for runer som ble brukt før Wulfilas tid. Bokstavene kunne også brukes til tall, og det var to ekstra talltegn utenom bokstavene. Navnene på bokstavene er kjent fra et manuskript fra 900-tallet, og navnene er basert på navnene som ble brukt på runer.
Marcel Hirscher
Karriere
Sesongen 2015/16 vant Hirscher verdenscupen for femte år på rad, og han vant storslalåmcupen og åtte verdenscuprenn. I VM 2017 i St. Moritz vant Hirscher storslalåm og slalåm og kom på andreplass i kombinasjonen. Sesongen 2016/17 vant Hirscher verdenscupen for sjette år på rad, og han vant storslalåmcupen og slalåmcupen etter å ha vunnet seks verdenscuprenn.
I vinter-OL 2018 i Pyeongchang tok Hirscher gull i kombinasjonen. Han lå på tolvteplass etter utfordelen, som ble forkortet på grunn av vind, og kjørte best av alle i slalåmdelen. Det holdt til førsteplass, 23 hundredeler foran Alexis Pinturault. Hirscher tok også gull i storslalåm, hele ett sekund og 27 hundredeler foran Henrik Kristoffersen. I slalåmrennet kjørte Hirscher ut, det var første gang i et slalåmrenn siden 2016.
Hirscher satte rekord på herresiden med ni verdenscupseire samme sted da han han vant slalåm i Adelboden 13. januar 2019. Dermed gikk han forbi Ingemar Stenmark som vant åtte ganger i Madonna di Campiglio og Aksel Lund Svindal med åtte seire i Lake Louise. Hirscher tok gull i slalåm under VM i alpint 2019 i Åre. Han vant verdenscupen sammenlagt, slalåmcupen og storslalåmcupen sesongen 2018/19.
Andikythira
Andikythira, eller Antikythera (gresk: Αντικύθηρα), er en gresk øy på om lag 20 kvadratkilometer. Den ligger 38 km sørøst for øya Kythira. Siden reformene for lokalstyre av 2011 er øya en del av kommunen Kythira. Andikythiras landområde utgjør 20,43 km² og den ligger 38 km sørøst for Kythira. Den er den fjerneste delen av periferien Attika hvor sentrum er hovedstaden Athen. Øya er mest kjent for oppdagelsen av Antikytheramekanismen, som ble funnet i et skipsvrak utenfor øya.
Marcel Hirscher
Karriere
I september 2019 kunngjorde Hirscher at han hadde avsluttet alpinkarrieren.
Andikythira
Befolkning
Hovedbosetningen og havnen er i Potamós som i folketellingen av 2001 hadde 18 innbyggere. Den eneste andre bosetningene er Galanianá (17 mennesker), og Charchalianá (9 mennesker). Øya blir sporadisk besøkt av fergen Vitsentzos Kornaros på sjøruten mellom Piraeus (Athen) og Kissamos-Kastelli på Kreta.
Dyreliv
Andikythira er også et viktig rastested for trekkfugler i løpet av deres sesongmessige forflytninger, grunnet øyas geografiske posisjon og bestemte egenskaper ved at det er langsgående øya med en nord-sørlig retning og liten menneskelig aktivitet. Det er en stor koloni av hekkende eleonorafalker (Falco eleonorae) på øya, den største i verden. Viktigheten av Andikythira for å studere fugletrekk har ført til opprettelsen av Antikytheras fugleobservatorium (Antikythera Bird Observatory, A.B.O) av Hellenistiske ornitologiske samfunn.
Historie
I antikken var øya Andikythira kjent som Aigila eller Ogylos.
Mellom 300-tallet og 100-tallet f.Kr. var øya brukt som base av en gruppe pirater fra Kilikia inntil de ble jaktet ned og utryddet av den romerske hærføreren Pompeius. Deres festning kan fortsatt bli sett på toppen av en klippe på nordøstsiden av øya.
Fot (måleenhet)
Skandinavia
Norske barn bruker ofte måleenheten "museskritt", som er en ustandardisert, ofte litt kort fot. Museskritt egner seg bedre for horisontal enn for vertikal oppmåling.
11. september
11. september er den 254. dagen i året og den 255. i skuddår. Det er 111 dager igjen av året.
Fødsler
Se flere som er født 11. september i Kategori:Fødsler 11. september.
Fot (måleenhet)
Annet
Størrelsen på mindre båter, nærmere bestemt lengde og bredde, har siden midten av 1800-tallet vært oppgitt i fot. Tidligere var båtalen mest vanlig. I senere år har fabrikanter og forhandlere i større grad innført metriske enheter for båtstørrelser og for marsjhøyden på fly.
11. september
Dødsfall
Se flere som døde 11. september i Kategori:Dødsfall 11. september.
Helligdager
Catalonias nasjonaldag
Geigerteller
Geigerteller, også kalt Geiger-Müller-teller, er en detektor som blir brukt til å måle ioniserende stråling, vanligvis gammastråling og røntgenstråling (fotoner), men også betastråling og alfastråling (subatomære partikler) kan måles av spesielle varianter med et "vindu" av glimmer.
Historie
Hans Geiger utviklet sammen med Ernest Rutherford geigertelleren i 1908. Denne første versjonen kunne bare registrere alfapartikler. Sammen med en av sine studenter, Walther Müller, forbedret Geiger i 1928 apparatet til å kunne registrere flere typer ioniserende stråling. Den nåværende versjonen av geigertelleren kalles en halogenteller. Den ble oppfunnet av Sidney Liebson i 1947.
Bruk
Geigertelleren brukes blant annet innen kjernefysikk, geofysikk og medisin hvor radioaktive substanser er involvert. Den er et enkelt, bærbart og robust hjelpemiddel for å måle radioaktiv forurensing.
Zeepunter
Zeepunter betyr «sjøpunter», denne nederlandske betegnelsen er om en variant av den innlandske båttypen punter som seilte utenfor kysten fra munningene av elvene mot den sørøstlige del av sjøen Zuiderzee. Denne åpne fiskebåten er ansett for å være en rask og sjødyktig seilbåt på Nordsjøen. Ved fiskeri ble masten tatt ned av fiskere som deretter måtte ro under deres arbeidet.
Zeepunteren som en spissgattet og flatbunnet båt har utfallende sider mellom de skarpe stevner samt smale ripeborder som lange og slanke sidesverder monteres på, når båten er under seilas, måtte det ene sidesverdet senkes ned på lesiden for å hindre avdrift som en kjøl. På de innlandske punterbåtene er ikke sidesverdene så lang som på zeepunteren. Båten har spring i sitt skrog som har dekk mot baugen og akterstevnen, men åpent midtskips mellom spantene som nådde fram til den øverste bordgangen. Midtskips kunne zeepunteren ha en brønn fylt med vann for å ha levende fisk ombord etter fangsten. Ved bruk av fiskegarn ble det montert en vinsj forut på zeepunteren.
Seilbåten har spriseil og forseil fra den enslige masten, er mellom 5,6 og 9 meter langt, opptil 1,65 meter bredt og 0,8 meter i dypgang. Lengden på bunnen av båten er kortere enn den totale lengden, en zeepunter på 7 meter er over 5 meter langt i bunnen. Båttypen har ulike betegnelser som dekenpunter, grote punter og zegenpunter. Noen få eksemplarer av denne båttypen har blitt bevart i det tjueførste århundret etter de var avløst av motoriserte fiskebåter.
Heile livet og mæ
Heile livet og mæ er et konsertalbum med Terje Tysland. Albumet kom til salgs under konserten den 21. oktober 2011. Konserten er fra Oppdal kulturhus den 16. april 2011.
Munkerudtunet (Oslo)
Munkerudtunet (6–20, 13–39) er en vei på Munkerud i bydel Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørover fra Nordstrandveien til Munkerud gård, som har gitt navn til området og til denne og flere andre veier. Navnet ble vedtatt i 1998.
GSMK
Selskapet holder til i Berlin, og har spesialisert seg på kryptering av telefonsamtaler. Både deres mobiltelefoner og programvare for telefoni mellom pc-er krypterer samtalene slik at avlytting ikke skal være mulig. Kryptering krever imidlertid at begge partene bruker CryptoPhone produkter.
Stjernetåke
En stjernetåke består av interstellart støv og forskjellige typer gass. Tette skyer av gass og støv har klumpet seg sammen som resultat av gravitasjonen. Disse tåkene er «fabrikker» for stjernedannelse. Det blir påstått at vårt eget planetsystem har blitt dannet av en slik tåke, Solartåken.
Interstellare skyer er vanligvis svært kalde, ca. 2,7 Kelvin. Ved denne temperaturen danner atomene molekyler, og skyene betegnes som molekylære skyer, eller som en H II-region. Hovedbestanden er molekylært hydrogen, men også vann, ammoniakk og hydrokarboner finnes. Molekylære skyer kan gi opphav til tre forskjellige typer av tåker: emisjonståker og refleksjonståker som begge kan ses optisk, og mørke tåker som man bare kan oppdage hvis de dekker lys som ligger bak.
Messerschmitt Bf 108
Messerschmitt Bf 108 «Taifun» (tyfon) var et tysk en-motors sports-, kommunikasjons- og lett transportfly designet av Willy Messerschmitt og utviklet av Bayerische Flugzeugwerke. To-setersvarianten Bf 108A fløy første gang i 1934, mens fire-seters varianten Bf 108B fløy året etter. B-varianten var utstyrt med en Argus As 10 luftkjølt motor.
Stjernetåke
Selv om rommet mellom stjernene (det interstellare rom) sammenlignet med jordiske forhold er et fullkomment vakuum, inneholder det mye gass i form av spredt gass og små støvpartikler. Noen av gass-skyene kan vi se på nattehimmelen som lysende flekker. De kalles «tåke» eller nebulae etter det latinske ordet for «sky».
Messerschmitt Bf 108
Bf 108 var av helmetallkonstruksjon og mange av erfaringene fra utviklingen av dette flyet ble brukt i jagerflyet Messerschmitt Bf 109.
Stjernetåke
De fleste tåkene gir seg til kjenne ved radiostråling eller infrarød stråling som de sender ut. Ettersom nye stjerner stadig blir til i slike gass- og støvtåker, er det ikke uvanlig å kalle dem stjernefabrikker. Stjernetåkene kan spytte ut flere stjerner i løpet av en uke.
Messerschmitt Bf 108
Under andre verdenskrig ble Bf 108 benyttet av Luftwaffe som kommunikasjonsfly og til persontransport. Under krigen ble produksjonen flyttet til det okkuperte Frankrike, hvor produksjonen fortsatte etter krigen som Nord 1000.
Stjernetåke
Stjernetåker er en av hovedvariablene som blir brukt når man forsker på universet og Hubbles–Lemaîtres lov. Dette er fordi de består av utallige mange partikler som forflytter seg hele tiden, og er en av våre mest pålitelige variabler vi har i verdensrommet.
Storslindvatnet
Storslindvatnet er en innsjø i Selbu kommune i Trøndelag. Den er regulert som magasin for Slind kraftverk.
Vogesene
Vogesene (fransk: les Vosges, tysk: Vogesen) er en fjellkjede i sentral-vestlige deler av Europa. Den strekker seg langs vestsiden av Rhindalen mot nord-nordøst, fra Basel i Sveits til Mainz i Tyskland. Geografisk ligger hele fjellkjeden i Frankrike der Pfälzer Wald ligger på andre siden av Col de Saverne. Geologisk blir derimot deler av Pfälzer Wald regnet som en del av Vogesene, særlig den franske delen av Pfälzer Wald.
Fra 1871 til 1918 dannet den sørlige delen av fjellkjeden, fra Ballon d'Alsace til Mont Donon, grensen mellom Frankrike og Tyskland. Det er mange likheter mellom Vogesene og Schwarzwald på andre siden av Rhinen. Begge ligger på samme breddegrad, og har samme geologiske formasjon. Begge er dekket av skoger i de lavereliggende områdene med åpne beitemarker og runde topper i høyere områder. I tillegg daler begge bratt ned mot Rhingraben på hver sin side. Vogesene består stort sett av granitt i de sørlige delene, med enkelte masser av porfyritt og en slags rød sandstein, som på den vestlige fjellsiden har det franske navnet grès Vosgien.
Orografisk er kjeden delt i fire deler fra sør til nord: Grandes Vosges, som strekker seg fra Belfort til Bruchedalen; Sentral-Vogesene, mellom Bruche og Col de Saverne; Nedre-Vogesene, mellom Col de Saverne og kilden til Lauter og Hardt. De runde toppene i Grandes Vosges kalles ballons.
Departementene Vosges og Haute Saône er delt fra Alsace og Territoire de Belfort av Ballon d'Alsace eller St. Maurice. Nordover fra her er gjennomsnitshøyden omtrent 1 000 meter. Det høyeste punktet, Grand Ballon (Guebwiller), eller Soultz, stiger opp øst for hovedkjeden til 1 424 m. Col de Saales, mellom Grandes Vosges og de sentrale områdene er nesten 650 m høy. I de sentrale områdene er Mont Donon (1 008 m) den høyeste toppen.
Jernbanen fra Paris til Strasbourg og Marne-Rhinenkanalen krysser Col de Saverne. Ingen jernbanelinjer krysser Vogesene mellom Saverne og Belfort, men det går bilveier over overgangene Bussang fra Remiremont til Thann, Schlucht fra Gérardmer til Munster, Bonhomine fra Saint-Dié-des-Vosges til Colmar og Ste Marie-aux-Mines. De nedre Vogesene er et sandsteinsplatå med en høyde på 300-600 meter.
Det er en markert værforskjell mellom østlige og vestlige deler av kjeden, og de vestlige områdene får mye mer regn og har lavere middeltemperatur enn de østlige. På østsiden dyrkes vindruer opp til 400-500 meter, men bare elven Ill og andre korte elver renner her. På vestsiden har elvene Mosel, Meurthe og Saar har alle sin kilde i Lorraine. Morener, rullesteiner og polerte steiner vitner om at Vogesene var dekket av isbreer. Innsjøer omringet av furu, bøk og lønn, og grønne enger og beitemarker for store flokker av kyr er en del av dette naturskjønne området, der man har utsikt over Rhindalen, Schwarzwald og de snødekte sveitsiske fjellene.
Jaffa
Jaffa (hebraisk:, Yafo; arabisk: يافا , Yāfā) er en del av den israelske kommunen Tel Aviv-Jaffa og en historisk havneby ved Middelhavet. Jaffa var en egen by fram til 1950 da den ble forent med Tel Aviv og hvor de sørligste og eldste delene ble omdøpt til Tel Aviv-Yafo (som er Tel Avivs offisielle navn) for å bevare det historiske navnet. Jaffa er kjent for sin tilknytning til bibelske fortellinger Jona, Salomo og apostelen Peter, foruten også den mytologiske fortellingen om Andromeda og Persevs, og i moderne tid for sine Jaffa-appelsiner. I dag er Jaffa en av Israels etnisk mangfoldige byer hvor bortimot 37 % av befolkningen er av arabisk herkomst.
Etymologi
Byen ble nevnt i oldtidens egyptiske kilder og Amarnabrevene som Yapu. Semittiske legender vil knytte det opprinnelige stedsnavnet Jaffa til Jafet, en av sønnene til Noah, han som bygde byen etter den store Syndfloden. Den hellenistiske tradisjonen knytter navnet til Iopeia, eller Kassiopeia, mor til Andromeda. Et utgående berg nær havnen er kjent for å ha vært stedet der Andromeda ble reddet av Persevs. Den romerske lærde Plinius den eldre assosierte navnet med Iopa, datter av Aiolos, vindens gud. Den middelalderske arabiske geografen Ahmad al-Muqaddasi omtalte den som Yaffa. Grunnbetydningen av stedsnavnet Yapu kan være «Vakkert (sted)».
Historie
Oldtidens Jaffa synes å ha vært kontinuerlig bebodd siden tidlig bronsealder. Byen ble bygget på en 40 meter høy ås, med vid utsikt over kysten, noe som ga den en strategisk betydning i dens militære historie. Jaffas tell, en type arkeologisk haug eller høyde, skapt av menneskelig bosetning ved at ulike lag leire og annet fra mange hus over flere århundrer førte til stadig høyere bakkenivå inntil den opprinnelige åsen ble langt høyere.
Stedet har god vannforsyning fra to kilder mot nordøst. En ekstra fordel med beliggenheten ligger i fruktbarheten i området. Jaffa selv har lett tilgang til de gode avleirete jordsmonnene avsatt av Ayalon-elven.
Jaffa var godt posisjonert geografisk for å tjene som hovedhavnen på den sørlige kystsletten mellom Dor og Ashkelon grunnet dens naturlige dypvannshavn. Et utspring i berget ga ly for skip på dens nordlige del og vestlige sider og en elvemunning i den østlige siden. Det gjorde stedet til en av de viktigste havnene allerede fra de eldste tider.
Bronsealderen
Byen som sådan ble etablert i bronsealderen senest rundt 1800 f.Kr.
Jaffa er nevnt i et oldtidens egyptiske brev fra 1440 f.Kr. Den såkalte historien om «Erobringen av Joppe» i Kanaan kan ikke betraktes som historisk fakta ved at det er en forherligelse av farao Thutmose III. Faraos general Djehuty gjemte egyptiske soldater i sekker båret av flokkdyr og sendte dem kamuflert som hyllest inn i den kanaaneiske byen hvor soldatene dukket opp og erobret den. Den eksisterende kopien av teksten er på baksiden av Papyrus Harris 500. Denne litterære fortellingen er eldre enn den antikke greske om den trojanske hest, som fortalt av Homer, med minst to århundrer.
Den hebraiske bibelen
I den hebraiske bibelen er Jaffa framstilt som den nordligste byen til filisterne som grenser til de israelittiske områdene, nærmere bestemt de tilhørende Dans stamme (derav byregionen Gush Dan i Tel Aviv). Israelittene klarte ikke å ta Jaffa fra filistrene.
Jaffa er det sørligste punktet på kysten som har en god forbindelse med Jerusalem. Dette var et vesentlig poeng i dens favør da Jerusalem var den israelittiske hovedstaden i landet. Det var et av få steder langs den palestinske kysten som hadde en brukbar ankerplass før opprettelsen av Caesarea Maritima i romersk tid.
Jaffa er nevnt fire ganger i den hebraiske bibelen:
Assyriske, babylonske og persiske perioder
Det finnes rikelig med arkeologiske bevis i Jaffa i form av keramikk som peker på en bosetting av filisterne under tidlig jernalder (ca. 1180–1000 f.Kr.), men en kanaanittisk befolkning synes fortsatt å ha eksistert, særlig i innlandet, som kanskje i det lange løp assimilerte filisterne inn i en kanaanittisk kultur. På slutten av 700-tallet f.Kr. er det nedtegnet at Sankerib, kongen av Assyria, erobret Jaffa fra byens konge, da underlagt Sidqa, filistrenes konge av Ashkelon.
Etter en periode med nybabylonsk okkupasjon, ble Jaffa under Akamenidedynastiets persisk styre styrt av fønikere fra Tyr, men i løpet av den persiske perioden fikk Sidon politisk overherredømme over den fønikiske kysten, og erstattet Tyr som den viktigste fønikiske bystaten. I denne fasen av Jaffas historie er det rikelig med arkeologisk bevis, som en gravplass med en fønikisk inskripsjon foruten også et hebraisk segl basert på dens paleografi. På sarkofagen til Eshmun’azar, kongen av Sidon, antagelig fra midten av 400-tallet f.Kr., fortelles det at perserkongen gjorde ham til hersker over den sørlige kysten hvor Jaffa er referert.
Fra hellenistisk til bysantinsk tid
Alexander den stores tropper var stasjonert i Jaffa. Den ble senere en havneby under det hellenistiske Selevkideriket fram til det ble overtatt av de jødiske makkabeerne (Første Makkabeerbok) rundt rundt 143 f.Kr. og ble styrt av det hasmoneiske dynastiet. Makkabeeren Simon Thassi etablerte en garnison i Jaffa rundt 143 f.Kr og fikk lovpriset sin erobring av havnebyen: «Blant andre bemerkelsesverdige prestasjoner tok han Joppe for å bruke havnen og åpnet kommunikasjonen med landene i utlandet.»
Greske Strabon, som skrev i tiden før 24 e.Kr., beskrev Jaffa som et sted hvorfra det er mulig å se Jerusalem, jødenes hovedstad, og skriver at jødene brukte det som sitt maritime arsenal da de kom ned til havet. Imidlertid i henhold til den jødiske historikeren Josefus noe senere var havnen i Jaffa langt dårligere enn den i Caesarea Maritima. Josefus listet opp en rekke kystbyer som jødene kontrollerte, blant dem Jaffa.
Under den første jødisk-romerske krig (66–73 e.Kr. ble Jaffa erobret og brent av den romerske guvernøren av Syria, Cestius Gallus. Josefus hevder at 8 400 innbyggere ble massakrert. Jødiske pirater som opererte fra den gjenoppbygde havnen pådro seg vreden til Vespasianus, som raserte byen og reiste en borg på dens høyde, og opprettet en romersk garnison med kavaleri og infanteri. Mynter fra 200-tallet e.Kr. har henviser til byens navn med inskripsjonen ΦΛΑΥ‎IΑ‎ IΟΠΠΗ.
Tidlig islamsk periode
I 636 ble Jaffa erobret av arabere. Under islamsk styre fungerte det som en havn i Ramla, den gang provinshovedstaden.
Ahmad al-Muqaddasi (død 991) beskrev Yafah (Jaffa) som «liggende ved havet, er bare en liten by, skjønt markedet i Palestina og havnen til Ar-Ramlah. Den er beskyttet av en sterk mur med jernporter, og havneportene er også av jern. Moskeen er behagelig for øyet, og har utsikt over havet. Havnen er utmerket.»
Korsfarertiden
I 1229 signerte keiser Fredrik II av Det tysk-romerske rike en ti-årig våpenhvile i en ny Jaffa-traktat. Han forsterket festningen i Jaffa og lot to inskripsjoner skåret inn i bymuren, en latinsk og den andre arabisk. Inskripsjonen, dechiffrert i 2011, beskriver ham som den «hellige romerske keiseren» og har datoen «1229 av inkarnasjonen av vår Herre Jesus Messias».
Mamelukkene
I mars 1268 erobret Baibars, sultanen til det egyptiske Mamelukksultanatet, Jaffa samtidig som også Antiokia ved Orontes ble underlagt. Baibars mål var å erobre kristne korsfarerfestninger.[ En inskripsjon fra den hvite moskeen i Ramla, i dag synlig i den store moskeen i Gaza, lovpriser hendelsen.
Den osmanske perioden
I 1515 ble Jaffa erobret av den osmanske sultanen Selim I.
I folketellingen for 1596 er Jaffa lokalisert i nahiya (administrative inndelingen) i Ramla i liwa (distriktet) Gaze Sanjak, igjen underordnet Damascus Eyalet. Den hadde en befolkning på 15 husstander, alle muslimske. De betalte en fast avgift på 33,3 % på ulike produkter; totalt 7520 akçe.
Den reisende Johannes Cotovicus beskrev Jaffa som en haug med ruiner da han besøkte stedet i 1598. Botaniker og reisende Leonhard Rauwolf landet nær stedet for byen den 13. september 1575 og skrev «vi landet på den høye, steinete kysten der byen Joppe sto tidligere, på dette tidspunktet ble byen så revet at det ikke var ett hus å bli funnet.»
På 1600-tallet hadde tidene endret seg såpass at kirker og herberger for overnatting begynte å etablere seg for kristne pilegrimer på reise til Jerusalem og Galilea. På 1700-tallet var derimot kystlinjen rundt Jaffa blitt utrygg av pirater og innbyggerne i Jaffa flyttet til Ramla og Lod. Det var enslige vakthus som informerte om enslige skip som nærmet seg. Landsetting av varer og passasjer var notorisk vanskelig og farlig. Fram til langt ut på 1900-tallet måtte skip stole på lag av roere for å bringe lasten sin i land.
Den 7. mars 1799 erobret Napoléon Bonaparte byen i det som ble kjent som beleiringen av Jaffa, som var en kamp mellom franske og osmanske styrker. Byen plyndret den og mange lokale innbyggere ble drept som en reaksjon på at Napoléons utsendingene var blitt brutalt drept da han stilte et ultimatum om overgivelse. Napoléon beordret massakren på tusenvis av muslimske soldater som ble fengslet etter å ha overgitt seg til franskmennene. Napoleons visekrigskommissær Jacques-François Miot minnes massakren: «Resultatet ... var en forferdelig pyramide av døde og døende kropper som dryppende blod, og kroppene til de allerede døde måtte trekkes bort for å gjøre slutt på de uheldige vesenene som, skjult under denne forferdelige og forferdelige veggen av kropper, ikke hadde ennå blitt stukket ihjel...»
Mange flere døde i en epidemi av byllepest som brøt ut like etterpå. Muhammad Abu-Nabbut, guvernøren som ble utnevnt etter disse ødeleggende hendelsene, satte i gang et omfattende bygge- og restaureringsarbeid i Jaffa, blant annet den store Mahmoudiya-moskeen og vannkilden Sabil Abu Nabbut (også kjent som «Tabithas brønn»), som ble bygget i 1815-1816. Under bøndeopprøret i Palestina i 1834 ble Jaffa beleiret i førti dager i opprørere mot Ibrahim Pasja av Egypt.
Boliglivet i byen ble gjenopprettet på begynnelsen av 1800-tallet. I 1820 bygde Isaiah Ajiman fra Istanbul en synagoge og et herberge for innkvartering av jøder på vei til de hellige byene Jerusalem, Hebron, Tiberias og Safed. Dette området ble kjent som Dar al-Yehud (arabisk for «jødenes hus»); og var grunnlaget for det jødiske samfunnet i Jaffa. Utnevnelsen av Mahmud Aja til osmansk guvernør markerte begynnelsen på en periode med stabilitet og vekst for byen, avbrutt av erobringen av byen i 1832 av Muhammad Ali av Egypt.
I 1839 bodde minst 153 sefardiske jøder i Jaffa. Samfunnet ble betjent i femti år av rabbi Yehuda HaLevi miRagusa. På begynnelsen av 1850-tallet leide HaLevi en frukthage til Clorinda S. Minor, grunnleggeren av et kristent messiansk samfunn som etablerte Mount Hope, et jordbruksinitiativ for å oppmuntre lokale jøder til å lære manuelle håndverk, som messianerne gjorde for å bane bølgen for den andre Jesu gjenkomst. I 1855 kjøpte den britiske jødiske filantropen Moses Montefiore frukthagen fra HaLevi, selv om Minor fortsatte å administrere den.
Den amerikanske misjonæren Ellen Clare Miller, som besøkte Jaffa i 1867, rapporterte at byen hadde en befolkning på «omtrent 5000, 1000 av disse var kristne, 800 jøder og resten muslimer». Bymurene ble revet i løpet av 1870-årene, noe som gjorde at byen kunne utvide seg fritt.
På begynnelsen av 1900-tallet hadde befolkningen i Jaffa svulmet opp betraktelig. En gruppe jøder forlot Jaffa for sanddynene i nord, hvor de i 1909 holdt et lotteri for å dele de tidligere ervervede tomtene. Bosetningen var først kjent som Ahuzat Bayit (hebraisk: אחוזת בית), men en forsamling av innbyggerne skiftet navn til Tel Aviv den 21. mai 1910. Andre jødiske forsteder til Jaffa ble grunnlagt omtrent samtidig. I november 1914 gikk det osmanske riket inn i første verdenskrig som allierte av sentralmaktene. Mange mennesker som var borgere av motstridende allierte land bodde i Palestina, og osmanske/tyrkiske tjenestemenn anså dem som en trussel mot militær sikkerhet. I 1917 utviste de osmanske myndighetene hele sivilbefolkningen i Tel Aviv og Jaffa. Mens muslimske evakuerte fikk lov til å komme tilbake om ikke lenge, forble de jødiske evakuerte i leire (og noen i Egypt) til etter den britiske erobringen. En stor hungersnød i Libanon spredte seg samtidig i perioden 1915-1918 som forverret situasjonen hvor beregnet 200 000 døde av hovedsakelig den kristne og drusiske befolkningen ved de allierte hadde blokade og osmanske myndigheter hindret syrisk korn å komme inn.
I løpet av kampene i Sinai og Palestina invaderte britene det osmanske Palestina og Sinai og i november 1917 erobret britene Jaffa, selv om byen forble under beskytning fra osmanerne. Slaget ved Jaffa i slutten av desember 1917 presset tilbake de osmanske styrkene, og britene sikret seg byen og deretter Jerusalem (som ble erobret den 11. desember i slaget ved Jerusalem).
Det britisk mandatet
I følge folketellingen for Palestina fra 1922 utført av de britiske mandatmyndighetene, hadde Jaffa en befolkning på 47 799 personer, bestående av 20 699 muslimer, 20 152 jøder og 6 850 kristne, noe som i 1931 hadde økt til 51 866 personer i 41 301 hus.
Under det britiske mandatet økte spenningen mellom den jødiske og arabiske befolkningen. En bølge av arabiske angrep i løpet av 1920 og 1921 fikk mange jødiske innbyggere til å flykte og bosette seg i Tel Aviv, opprinnelig et marginalt jødisk nabolag nord for Jaffa. Jaffa-opptøyene i 1921 (kjent på hebraisk som Meoraot Tarpa) begynte med en 1. mai-parade som ble voldelig. Arabiske opprørere angrep jødiske innbyggere og bygninger og drepte 47 jøder og såret 146. Den hebraiske forfatteren Yosef Haim Brenner var blant de som ble drept i opptøyene. På slutten av 1922 hadde Tel Aviv 15 000 innbyggere: i 1927 hadde befolkningen steget til 38 000.
Likevel opprettholdt Jaffa og Tel Aviv fredelig sameksistens i det meste av 1920-tallet. De fleste jødiske virksomheter var lokalisert i Jaffa, noen jødiske nabolag betalte skatt til Jaffa kommune, mange unge jøder som ikke hadde råd til boligkostnadene i Tel Aviv bodde der, og det store nabolaget Menashiya var stort sett fullstendig blandet. Det første elektriske selskapet i det britiske mandatet til Palestina, selv om det eies av jødiske aksjonærer, hadde fått navnet Jaffa Electric Company. I 1923 hadde både Jaffa og Tel Aviv begynt en rask prosess med kablet elektrifisering gjennom et felles nett.
Det arabiske opprøret i Britisk Palestina i 1936–39 påførte Jaffa stor økonomisk og infrastrukturell skade. Det begynte 19. april 1936 med et opprør som endte med at ni jøder ble drept og en rekke såret. Den arabiske ledelsen erklærte en generalstreik, som begynte i Jaffa-havnen, et sted som allerede var blitt et symbol på arabisk motstand. Militære forsterkninger ble brakt inn fra Malta og Egypt for å dempe opptøyene som spredte seg over hele landet. Gamlebyen, med sin labyrint av boliger, svingete smug og underjordisk kloakksystem, ga en ideell fluktvei for opprørerne som flyktet fra den britiske hæren.
I mai 1936 ble kommunale tjenester avskåret, gamlebyen ble sperret, og adkomstveier ble dekket med glasskår og spiker. I juni slapp britiske bombefly esker med flygeblader på arabisk og ba innbyggerne om å evakuere samme dag. Den 16. juni sprengte det britiske ingeniørtropper fra Royal Engineers rundt 220-240 arabiske hjem fra øst til vest, og etterlot en åpen stripe som skar gjennom hjertet av byen fra ende til annen, og etterlot 6000 Jaffa-palestinere nødlidende. Om kvelden 17. juni 1936 gikk 1500 britiske soldater inn i Jaffa og et britisk krigsskip stengte rømningsveier til sjøs. Den 29. juni implementerte sikkerhetsstyrkene en annen fase av planen ved å skjære et skår fra nord til sør. Myndighetene hevdet at operasjonen var en del av en «ansiktsløftning» av gamlebyen. Lokale arabiske aviser kunne bare bruke sarkasme for å beskrive hva som hadde skjedd, og snakket om operasjonen hvor de britiske styrkene forskjønnet byen ved å bruke dynamitt. I juni 1936 dømte justitiarius i Palestina på den tiden, Michael McDonnell, til fordel for araberne i Jaffa, og ved å henvise til de eksisterende lovene angående riving, dømte han imot hærens ødeleggelse av den arabiske gamlebyen. Som respons ble han avskjediget fra stillingen.
Rapporten produsert av Peel-kommisjonen i 1937 anbefalte at Jaffa, sammen med Betlehem, Jerusalem, Lydda og Ramla, skulle forbli under permanent kontroll av Palestinamandatet, og således danne en «korridor» fra havnen i Jaffa og til de hellige steder. Disse skulle være tilgjengelig for både arabere og jøder; mens resten av Palestinamandatet skulle deles mellom en arabisk stat og en jødisk stat.
Landsbystatistikk for 1945 listet Jaffa med en befolkning på 94 310, hvorav 50 880 var muslimer, 28 000 var jøder, 15 400 var kristne og 30 ble klassifisert som «andre». De kristne var stort sett gresk-ortodokse og omtrent en sjettedel av dem var medlemmer av de orientalske katolske kirker. En av de mest framtredende medlemmene av det arabiske kristne samfunnet var den gresk-ortodokse Issa El-Issa, utgiver av avisen Falastin.
I 1947 anbefalte FNs spesialkommisjon for Palestina at Jaffa ble omfattet i den planlagte jødiske staten. På grunn av det store arabiske flertallet ble den imidlertid i stedet utpekt som en enklave av den arabiske staten i FNs delingsplan for Palestina fra 1947. Enklaven ville ha ekskludert de nordlige jødisk-befolkede delene av byen, men omfattet jordbruksland sør og øst for byen, og strekker seg til daværende grenser til Mikveh Israel, Holon og Bat Yam.
Delingsplanen ble akseptert av Jewish Agency for Palestina og av de fleste sionistiske fraksjoner; bare utkanten uttrykte misnøye over territorielle grenser satt på den foreslåtte jødiske staten. Den arabiske høyere komité, Den arabiske liga og andre arabiske ledere og regjeringer avviste det og indikerte en uvilje til å akseptere noen form for territoriell inndeling, og argumenterte for at det brøt med prinsippene om nasjonal selvbestemmelse i FN-pakten som gitt folk rett til å bestemme sin egen skjebne. De kunngjorde at de hadde til hensikt å ta alle nødvendige tiltak for å forhindre implementeringen av resolusjonen. Deretter brøt det ut en borgerkrig i Palestina[15] og planen ble ikke implementert.
Etter den volden som brøt ut etter vedtakelsen av FNs delingsresolusjon, prøvde ordførerne i Jaffa og Tel Aviv å roe ned lokalsamfunnene sine. En av hovedbekymringene for folket i Jaffa var beskyttelsen av eksporthandelen med sitrusfrukter som fortsatt ikke hadde nådd sine høyder før andre verdenskrig. Til slutt fortsatte den bilaterale appelsinplukkingen og eksporten fra begge sider, men uten en formell avtale.
Den 4. januar 1948 detonerte den paramilitære jødiske gruppen Lehi en lastebilbombe utenfor Saraya, tidligere den osmanske administrative bygningen og som nå huser den arabiske nasjonalkomiteen. Bygningen og noen bygninger i nærheten ble ødelagt. De fleste av de 26 døde og mange sårede var ikke knyttet til nasjonalkomiteen, men var forbipasserende og ansatte ved et program for matutdeling til fattige barn som også var i samme bygning. De fleste av barna var dog ikke til stede da det var søndag.
Jaffas ordfører Yousef Haikal kontaktet i februar David Ben-Gurion gjennom en britisk mellommann som forsøkte å sikre en fredsavtale med Tel Aviv, men sjefen for den arabiske militsen i Jaffa motsatte seg det.
Den 25. april 1948 startet den sionistiske terroristorganisasjonen Irgun en offensiv i Jaffa. Dette begynte med et mørtelbombardement som pågikk i tre dager hvor tjue tonn høyeksplosiver ble skutt inn i byen Den 27. april beordret den britiske regjeringen, i frykt for en gjentakelse av masseutvandringen fra Haifa uken før, den britiske hæren å konfrontere Irgun og deres offensiv ble avsluttet. Samtidig hadde Haganah iverksatt operasjon Hametz, som gikk over landsbyene øst for Jaffa og avskåret byen fra innlandet.
Haifas fall noen dager tidligere, og frykt for en annen massakre som ligner på Irguns Deir Yassin-massakren, forårsaket panikk blant araberne i Jaffa, og fikk de fleste av dem flyktet. Befolkningen i Jaffa på tampen av angrepet var mellom 50 000 og 60 000, med rundt 20 000 mennesker som allerede hadde forlatt byen. Innen 30. april var det 15 000–25 000 igjen. [56][58] I de påfølgende dagene flyktet ytterligere 10 000–20 000 mennesker sjøveien. Da Haganah, som siden ble kjernen i Israels forsvar, tok kontroll over byen den 14. mai var rundt 4000 mennesker igjen. Byens og havnens varehus ble omfattende plyndret.
Byen overga seg til Haganah 14. mai 1948 og kort tid etter at det britiske politiet og hæren forlot byen. De 3800 araberne som ble igjen i Jaffa etter utvandringen var konsentrert i Ajami-distriktet og underlagt strenge krigslover. Den militære administrasjonen i Jaffa varte til 1. juni 1949, da Tel Aviv kommune overtok administrasjonen; Jaffa kommune, som de jure fortsatt eksisterte på den tiden, hadde ikke utøvd noen myndighet siden 1948 til oppløsningen i 1950.
Annektering til Tel Aviv
Grensene til Tel Aviv og Jaffa ble et stridsspørsmål mellom Tel Aviv kommune og den israelske regjeringen i løpet av 1948. Førstnevnte ønsket kun å innlemme de velstående jødiske forstedene nord i Jaffa, mens sistnevnte ønsket en mer fullstendig forening. Saken hadde også internasjonal følsomhet, siden hoveddelen av Jaffa var i den arabiske delen av FNs delingsplan for Palestina, mens Tel Aviv ikke var det, og ingen våpenhvileavtaler var ennå signert. Et alternativt forslag var å slå sammen Bat Yam og Holon til Jaffa for å danne en større by sør for Tel Aviv, men ble avvist på økonomiske grunner da de to små jødiske bosetningene manglet midlene som var nødvendige for å opprettholde Jaffa.