cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lovunda/Lundeura naturreservat
Den største verdien i dette området er knyttet til hekkekolonien med lunde (Fratercula arctica) i Lundeura. Denne kolonien ble i 1979 anslått til cirka 40 000 par. Vegetasjonen her er sterkt preget av diffus fuglegjødsling, men viser ingen konsentrert gjødsling som i mange andre fuglefjell. På Alkøya, utenfor nordvestspissen av Lovunda har det vært hekking av noen få par alke og krykkje. Dessuten er det her hekking av toppskarv.
Området ble i 2013 utpekt til ramsarområde.
Baix Camp
Baix Camp er et comarca i Catalonia, hvis hovedstad er Reus.
Det grenser i nord til Conca de Barberà, i øst til Alt Camp og Tarragonès, i sør til Middelhavet og Baix Ebre, og i vest til Priorat og Ribera d'Ebre.
Baix Camp har 167 889 innbyggere og et areal på 697,07 km².
Kommuner
Baix Camp er delt inn i følgende 28 kommuner (municipis):
Rasa Drazdauskaitė
Rasa Drazdauskaite (født 20. mars 1981 i Siauliai) er en friidrettsutøver fra Litauen. Hun konkurrerer innen langdistanseløp, og deltok i maraton for Litauen i sommer-OL i 2008.
Dave Heineman
David Eugene «Dave» Heineman (født 12. mai 1948) er en amerikansk politiker for det republikanske parti. Han er sittende guvernør i delstaten Nebraska, et embete han har innehatt siden 2005, da han rykket opp fra embetet som viseguvernør etter at sittende guvernør Mike Johanns ble føderal landbruksminister. Heinemann ble gjenvalgt i 2006.
Ildbuk
Ildbuk er en fisk som lever i elver på Yucatánhalvøya, Mexico, sør gjennom Belize og i nordre Guatemala. Det naturlige habitatet er vanligvis grunt, sakteflytende, ofte uklart vann med en pH på mellom 7,0 og 8,5. De er også funnet i underjordiske hulesystemer. De lever i vanntemperaturer mellom 23 og 30 °C (75–86 °F). Den er en vanlig akvariefisk.
Det norske navnet, ildbuk, kommer av den sterke oransjerøde fargen på undersiden av kjeven. Spesielt hanner flekker ut gjellene og spiller ut de røde strupene sine i en truende oppvisning for å skremme rivaler bort fra territoriet.
Som hos de fleste ciklider, er yngelpleien høyt utviklet; denne arten danner monogame par og legger eggene på flate overflater som steiner, blader eller røtter. Hannen tar seg stort sett av å forsvare territoriet, mens hunnen konsentrerer seg mest om å passe på yngelen, men begge foreldrene leder yngelen på søken etter mat.
Ildbuk er altetende og opportunistiske fisk.
Det er mulig å se forskjell på kjønnene, men forskjellene er ikke like tydelige som hos mange andre ciklider. Hannene blir vanligvis større, opp til 15 cm lange, har sterkere og rødere farger under kjeven, og har spissere rygg- og gattfinne.
Ildbuk passer i selskapsakvarier, men de kan være aggressive mot artsfrender under lek.
Mchinji (distrikt)
Mchinji er et distrikt i Malawi. Det dekker et areal på 3356 km², og har en befolkning på 456 558 ved folketellingen i 2008.
Nedkvitne-saken
Nedkvitne-saken var en sak vedrørende avskjed av historieprofessor Arnved Nedkvitne ved Universitetet i Oslo. Nedkvitne ble avskjediget fra sin stilling som professor i middelalderhistorie i januar 2009 etter en langvarig konflikt med både kolleger og instituttledelsen.
Nedkvitne anla sak mot universitetet for å få vedtaket om avskjed kjent ugyldig. Oslo tingrett frifant i januar 2010 universitetet på alle punkter. Saken ble behandlet i Borgarting lagmannsrett i mars 2011. Lagmannsretten forkastet anken over tingrettens dom, og denne avgjørelsen ble anket videre til Høyesterett. I juni 2011 avviste imidlertid Høyesteretts ankeutvalg å behandle saken, da ankeutvalget fant det «enstemmig klart at Arnved Nedkvitnes anke er uten utsikter til å kunne føre frem».
Det var den første saken i sitt slag siden universitetet ble grunnlagt i 1811. Den var også den første avskjedssaken mot en professor som til da hadde vært behandlet av domstolene.
Avskjeden av Nedkvitne
Styret ved Det humanistiske fakultet ved Universitetet i Oslo vedtok 16. juni 2008 å avskjedige Arnved Nedkvitne fra hans stilling som professor. Nedkvitne påklaget vedtaket, men fakultetsstyret fastholdt sitt vedtak. Universitetsstyret vedtok deretter som klageinstans 24. februar 2009 å slutte seg til vedtaket i fakultetsstyret. Vedtaket i klageinstansen ble gjort med 9 mot 2 stemmer. Mindretallet som gikk i mot avskjed, ønsket ordensstraff. Flertallet begrunnet sitt vedtak med at professoren «grovt har krenket sine tjenesteplikter og trass i skriftlige advarsler og irettesettelser, gjentatt gjennom en årrekke, har krenket sine tjenesteplikter».
Nedkvitne hevdet at hans fag hadde tapt i kampen om ressursene ved instituttet i en årrekke, og at han hadde forsøkt å forsvare faget sitt.
Ifølge universitetshistoriker John Peter Collett har det ikke skjedd før at en professor har blitt avskjediget på den måten ved universitetet. Professorene var tidligere embedsmenn og kunne bare avsettes ved dom.
Kritikk mot avskjeden
Ifølge Nedkvitne selv, gjengitt i artikler i media, var bakgrunnen for avskjeden at Nedkvitne i leserinnlegg i Universitas og Uniforum, og i e-poster, hadde uttalt seg sterkt kritisk om ledelsen ved instituttet og ved Det humanistiske fakultet, og til dels om kolleger ved instituttet. Det ble pekt på at Det humanistiske fakultet, og Historisk institutt og det nåværende Institutt for arkeologi, konservering og historie spesielt, har slitt med svært dårlig arbeidsmiljø og samarbeidsproblemer i mange år. Advokat Preben Mo Fredriksen, som ble engasjert av Forskerforbundet på vegne av Nedkvitne, uttalte i forbindelse med universitetsstyrets behandling av saken at et arbeidsmiljøproblem ved et helt fakultet her ble redusert til en person.
Dagen etter at Nedkvitne ble avskjediget, kom det frem at flere personer som var involvert i saken mente instituttledelsen ved Institutt for arkeologi, konservering og historie og universitetsledelsen hadde forvridd eller fortiet deres utsagn til skade for Nedkvitne.
Nedkvitne var ved avskjeden den eneste professoren i norsk middelalderhistorie ved Universitetet i Oslo, og Jon Hustad tolket saken som at faget ble nedlagt ved universitetet. Hustad hevdet at «Nedkvitne har gjort arbeidet sitt. Han har rettleitt, han har undervist, og han har publisert. Alle studentevalueringar syner at Nedkvitne er særs populær og at han i så måte er perfekt tilpassa Kvalitetsreforma». Hustad mente saken har bakgrunn i en konflikt mellom Nedkvitne og to professorer i moderne historie, Jorunn Bjørgum og Helge Pharo, som begge har vært instituttbestyrere og som Nedkvitne mener har gjennomført en styrt avvikling av middelalderhistorie ved UiO til fordel for moderne historie.
Nedkvitne-saken og den akademiske friheten
Sakens betydning for den akademiske friheten ble tidlig et tema for flere professorer ved universitetet. Etikkprofessor Jan Helge Solbakk mente at «det eneste [Nedkvitne] har gjort feil, er at han ikke er servil overfor ledelsen. Det er en del av en ny utvikling av UiO hvor de vitenskapelig ansattes akademiske frihet er truet». Han utdypet senere: «Han er forsker, han underviser, veileder og gjør primæroppgavene til en akademisk ansatt. I tillegg har han kjempet for sitt fag i årevis. I denne kampen har han angivelig kommet med en del sterke ytringer mot blant annet ledelsen, noe som har resultert i en avskjedssak mot ham. Dette ser jeg på som et symptom på det administrasjonsstyret vi har fått i stadig større grad ved universitetet, at en akademisk ansatt ikke lenger kan ytre seg fritt uten å risikere represalier av denne karakter». Solbakk gikk offentlig ut til støtte for Nedkvitne sammen med professor i arbeidsrett Henning Jakhelln, og professorene Bernt Hagtvet, Kristian Gundersen, Arne Johan Vetlesen, Unni Wikan og Jens Saugstad.
Forsøk på forlik
I en kommentarartikkel i Aftenposten 4. februar 2010 skrev Ulf Andenæs at Forskerforbundet hadde foreslått at Nedkvitne skulle vende tilbake til sin lærestol de to månedene som gjenstod før han kunne gå av med avtalefestet pensjon, men at dette ble avvist av universitetsledelsen. Dagen etter ble dette tilbakevist av Ole Petter Ottersen og Gunn-Elin Aa. Bjørneboe. I Aftenposten 18. februar skrev hovedtillitsvalgt for Forskerforbundet Kristian Mollestad at «til dette er det å si at Andenæs har rett: Forslaget ble fremmet av undertegnede bare få dager før rettssaken, som et forsøk på å finne en forliksløsning fremfor en rettssak som vil kunne pågå i flere år fremover. En slik løsning ville kunne satt et punktum i saken for begge parter. Dessverre ble forslaget avvist».
Behandling i tingretten
11. mars 2009 varslet Nedkvitne at han ville gå til sak mot universitetet for å få omgjort avskjeden. Nedkvitne hadde fått økonomisk støtte til å bringe saken inn for retten fra Forskerforbundet, som også hadde engasjert en av sine jurister i saken. Universitetet hadde avslått Nedkvitnes anmodning om å bli stående i stillingen. Nedkvitne tok ut stevning 13. mars 2009 og begjærte i stevningen midlertidig avgjørelse i tingretten om at UiO skulle forbys å effektuere vedtaket. Tingretten avslo Nedkvitnes begjæring. Avgjørelsen ble anket til lagmannsretten som 25. mai 2009 forkastet anken. Nedkvitne registrerte seg derfor som student ved universitetet for å få tilgang til bibliotek og lesesaler.
Presseoppslag under rettssaken
I rettssaken vitnet bl.a. Kristian Gundersen. Gundersen uttalte til Dagens Næringsliv at Nedkvitnes uttalelser var noe folk måtte tåle og at dette var vanlig på universitet. Nedkvitne uttalte selv til Aftenposten at «det er en tradisjon for krass ordbruk blant historikere» og at ledelsen på instituttet hadde hatt en ordbruk som ikke var noe bedre. Et av vitnene, historieprofessor Finn Fuglestad, uttalte i retten at han tolket e-postene til Nedkvitne som uttrykk for frustrasjon over ikke å bli hørt, og beskrev Jorunn Bjørgums lederstil som «veldig autoritær». Fuglestad støttet også Nedkvitnes beskrivelse av å ha blitt marginalisert, og at det fantes en indre krets knyttet til nyere norsk historie, som fikk ressurser på bekostning av mindre fag. Det kom også frem at instituttledelsen uten lovlig hjemmel hadde tatt fra Nedkvitne driftsmidler til bøker og faglige reiser i perioder. Ifølge nettavisen Uniforum forklarte tidligere prorektor Haakon Breien Benestad i retten at han mente konflikten lignet på konflikten mellom Carl August Fleischer og Johs. Andenæs, og at han hadde foreslått at han kunne megle i konflikten. Han mente en avskjedssak mot Nedkvitne kunne skade universitetets renommé. Benestads forslag om megling ble avvist i rektoratet, og prorektor Benestad fikk brev fra rektor Geir Ellingsrud der han ble truet med å bli avsatt som prorektor (til tross for at prorektor er valgt og ikke kan avsettes uten videre) dersom han gikk videre med saken. I retten beskrev Benestad ifølge Uniforum, denne reaksjonen som «interessant, men pinlig».
Nedkvitne uttalte etter at dommen var falt at han ikke så seg i stand til å anke saken da han ikke hadde økonomiske ressurser til dette. Nedkvitne ga videre uttrykk for at han hadde ønsket å få «debatt om den umyndiggjøringen av professorer som har skjedd på universitetene siden 2003» og at han mente han hadde oppnådd dette målet: «Ved toppuniversiteter som Oxford og Harvard har professorene langt mer innflytelse på viktige avgjørelser enn det vi har på norske universiteter. Her har det vært en byråkratisering som ikke har ført til bedre kvalitet».
Nærmere om tingrettens begrunnelse
Sakens tema var ifølge dommen gyldigheten av et forvaltningsvedtak (i universitetsstyret) om avskjed av en tjenestemann. Tingretten slo fast at retten kunne prøve rettsanvendelsen, den faktiske fremstillingen og saksbehandlingen. Det såkalte forvaltningsskjønnet – om det var hensiktsmessig å gå til avskjed – fant retten ikke å kunne prøve.
Retten tok utgangspunkt i at faktum i saken ikke var omtvistet. Det var på det rene at professoren hadde skrevet de aktuelle brevene og unnlatt å møte på visse møter. Dermed var det ikke nødvendig for retten å ta stilling til en anførsel fra Nedkvitne om at det eksisterte et skjerpet beviskrav der avskjeden bygger på et belastende faktum.
Tingretten foretok deretter en vurdering av om det faktum som partene er enige om, ble rammet av tjenestemannsloven § 15. Loven krever at tjenestemannen har vist grov uforstand i tjenesten eller at han grovt har krenket sine tjenesteplikter eller trass i skriftlig advarsel eller irettesettelse gjentatt har krenket sine tjenesteplikter. Også unnlatelser av å utføre tjenesteplikter omfattes.
Ved vurderingen av om tjenestemannsloven § 15 var overtrådt, trakk retten inn Grunnlovens § 100 og EMK art. 10. Tjenestemannen har rett til å uttale seg kritisk til forhold på arbeidsplassen selv om det er til skade for virksomheten. Videre fastslo retten at en ansatt hvis oppgave er å bidra til samfunnsdebatten, for eksempel den universitetsansatte, har en særlig vid ytringsfrihet i faglige og politiske spørsmål. Den akademiske frihet innebærer en frihet til å søke og formidle kunnskap, uten illegitime inngrep i arbeidet, når sannhet og forståelse er formålet.
Begrensninger i ytringsfriheten krever ifølge tingretten et særlig grunnlag, herunder det ulovfestede prinsipp om lojalitetsplikt i arbeidsforhold. Arbeidstakeren må opptre i samsvar med arbeidsgiverens interesser, men har lov til å varsle. Derimot setter prinsippet om lojalitet begrensninger med hensyn hva arbeidstakeren kan ytre seg om til skade for arbeidsgiverens interesser og hvordan han ytrer seg. En ytringsform som er illojal, personlig belastende, unødig støtende eller krenkende, vernes ikke. Arbeidstakeren må opptre innenfor allment aksepterte normer for atferd.
Tingretten fant etter dette ikke grunn til å gå nærmere inn på grensene for den akademiske frihet til å ytre seg. Saken reiste etter rettens vurdering ingen slike grensespørsmål. Saken dreide seg etter rettens oppfatning ikke om Nedkvitnes rett til å ta opp de temaene han ytret seg om, men om hans ytringsform innebar en overtredelse av tjenestemannsloven.
Etter en konkret vurdering av bevisene i saken kom retten til at vilkårene for avskjed var tilstede. Saksbehandlingen ble også vurdert, men retten fant ingen feil ved denne. Spørsmålet om det da var hensiktsmessig å gå til avskjed kunne retten ikke overprøve, i det denne avgjørelsen falt innenfor forvaltningens frie skjønn.
Reaksjoner på tingrettsdommen
I en kommentarartikkel mente Jon Hustad at Nedkvitne «ikkje [har] forstått at professorveldet er over». Hustad mente rettssaken viste at instituttledelsen ikke var uskyldige, men snarere «inkompetente og smålege».
Professor og tidligere universitetsstyremedlem og rektorkandidat Kristian Gundersen uttalte til Aftenposten at frifinnelsen av staten i tingretten truer ytringsfriheten.
Historikeren Andreas Raaum mener at man i Norge de siste 20 årene har sett «en voldsom byråkratisering og en viss maktoverføring til administrasjonen» som har skapt en «maktbevisst og maktglad universitetsadministrasjon». Han mener saken skyldes at «ledelsen på Historisk institutt mangler raushet i sin personalbehandling: Det er nemlig fullt mulig å leve med en slik såkalt umulig person som Nedkvitne, en mann som gjør jobben sin i alle de sammenhenger som er viktige. Avskjedigelsen kan oppfattes som en overdrevet hevnaksjon.»
Universitetshistoriker John Peter Collett mente at «Universitetet i Oslo har ingenting å være stolte av», og at det gjennom dommen, dersom den blir stående, er skapt en ny situasjon der «ledelsen har et maktmiddel de ikke har hatt før». Collett hevdet at «den akademiske friheten er skrevet inn i lovverket. Den kan i praksis ikke ha noen betydning dersom forskere ikke har beskyttelse mot makthaverne. Hvis den akademiske friheten ikke følges opp av ekstra jobbsikkerhet, er det vanskelig å forstå at den kan være reell».
Jan Fridthjof Bernt mente at tingrettens dom kan sees som et bidrag til en nedbygging av det generelle stillingsvernet for professorer: «Inntil 1989 ble disse ansatt som embetsmenn, og kunne bare avsettes ved dom. Da den ordningen ble avviklet, ble det sagt at dette ikke skulle ha noe å si for selve stillingsvernet. Men dette har i alle fall ikke tingretten tatt inn over seg». Bernt mener at «dette er en sak om grunnleggende, viktige universitetsrettslige spørsmål, som bør avklares av Høyesterett». Bernt fremhever videre at «Universitetet er en arbeidsplass som er helt ulik andre arbeidsplasser. De vitenskapelige ansatte er i en selvstendig posisjon, og kan ikke instrueres så lenge de oppfyller sine forpliktelser når det gjelder forskning og undervisning. De skal først og fremst være lojale overfor sitt fag».
Morgenbladets leder 12. februar 2010 beskrev tingrettsdommen som historisk, og kritiserte den for ikke å ha «noe blikk for universitetets tradisjon for å være et autonomt korrektiv til makten. Det kan være vanskelig for professorene å oppfatte seg selv som livegne (tjenestemenn), når de faktisk var embetsmenn helt frem til 1990.» Lederen støttet en anke av saken til høyere rettsinstans og oppfordret andre til å støtte Nedkvitne dersom Forskerforbundet ikke gjorde det.
I et brev til Forskerforbundet krevde tidligere høyesterettsdommer Ketil Lund, professor i arbeidsrett Henning Jakhelln, stipendiat i ytringsfrihetsbeskyttelse Anine Kierulf, professor Jan Fridthjof Bernt og professor Anne Robberstad at saken ble anket. De uttalte at tingrettsdommen er «uklar og ikke behandler spørsmålet om hva den akademiske ytringsfriheten innebærer». Henning Jakhelln mener at «dypest sett handler denne saken om både ytringsfrihet og akademisk frihet». Kierulf er bekymret for forskeres rettssikkerhet dersom dommen blir stående: «Universiteter og høyskoler vil ifølge denne dommen kunne avskjedige vitenskapelig ansatte uten at det blir adgang til å vurdere om inngrepet er rimelig».
Arnt Maasø ved Institutt for medier og kommunikasjon ved UiO mente i Klassekampen at saken ikke handler om ytringsfrihet og truet med å melde seg ut av Forskerforbundet dersom forbundet støtter anken av saken. Maasø mente at saken handler om «hvordan man kan klare å skape et godt arbeidsmiljø». Etter at Forskerforbundet vedtok å støtte anken meldte mellom 15 og 20 medlemmer, hovedsakelig ved HF-fakultetet ved UiO, seg ut av forbundet, og hevdet samtidig at forbundet ikke hjalp dem da de angivelig opplevet å bli trakassert av Nedkvitne tidligere. Jusprofessor Olav Torvund skriver imidlertid at «det er vanskelig for en fagforening å ta standpunkt i en konflikt mellom medlemmer på samme arbeidssted. Å ta tak i arbeidsmiljøproblemer av den art som er utgangspunkt for denne ulykksalige saken er ledelsens ansvar, det er ikke først og fremst en oppgave for fagforeningen. Om noen har sviktet er det ledelsen på ulike nivåer». Torvund mener det er riktig av Forskerforbundet å støtte anken og at saken helst bør avgjøres av Høyesterett.
Aftenpostens leder 21. februar 2010 hilste anken av saken velkommen, fordi saken «reiser utvilsomt viktige, prinsipielle spørsmål knyttet til akademisk frihet» og er «enestående».
Nedkvitne-saken har blitt brukt som referanse i debatter: Etter at to ansatte ved Høgskolen i Oslo, Rune Slagstad og Pål Veiden, skrev til sammen tre kronikker i Aftenposten som var kritiske til forhold ved Høgskolen i Oslo, ble begge møtt med sterk kritikk fra administrasjonen ved høyskolen og Veiden ble innkalt til personalsamtale. Rune Slagstad sammenlignet denne reaksjonen med Nedkvitne-saken. Både saken ved Høgskolen i Oslo og Nedkvitne-saken førte til debatt om akademisk frihet og takhøyden for kritikk ved universiteter og høyskoler.
Behandling i lagmannsretten
18. februar 2010 bestemte Forskerforbundets hovedstyre at Forskerforbundet påtok seg omkostningene for en anke av saken til lagmannsretten. Hovedstyret uttalte at forbundet «har valgt å dekke omkostningene i forbindelse med en anke fordi saken anses å være av prinsipiell karakter. Det gjelder både i forhold til grensene for forskeres ytringsfrihet/akademiske frihet og i forhold til forholdsmessigheten av en så vidt alvorlig reaksjon som avskjed. Hovedstyret oppfatter det som uheldig om tingrettens dom blir normgivende for hvordan slike saker skal vurderes». Vedtaket i hovedstyret var enstemmig. Generalsekretær Sigrid Lem uttalte at «vi ser at denne saken har prinsipielle sider det kan være viktig for våre medlemmer å få belyst».
Advokat Vidar Strømme i Advokatfirmaet Schjødt overtok som Nedkvitnes advokat. Strømme uttalte at han ville jobbet pro bono dersom Forskerforbundet ikke hadde dekket utgiftene, fordi saken hadde en viktig og samfunnsmessig betydning. Strømme uttalte at dommen overså Den europeiske menneskerettskonvensjonen, som står over norsk rett. I Klassekampen uttalte han at «denne saken handler om ytringsfrihet, ikke arbeidsrett» og at «denne saken er viktig fordi den dreier seg om grunnleggende betingelser for ytringsfriheten på Universitetet. Som også er en del av den allmenne ytringsfriheten».
I mars 2010 ble saken formelt anket til Borgarting lagmannsrett. Nedkvitne uttalte til Universitetsavisa at «jeg tenker at jeg likevel kan ha oppnådd noe ved å bidra til en debatt som forhåpentlig vil bli til vitenskapelig ansattes fordel». Nedkvitne og hans advokat uttalte videre at de under saken ved lagmannsretten vil sette enda sterkere søkelys på det de kaller «meget reelle miljøproblemer» ved Det humanistiske fakultet ved UiO og en «stadig mer autoritær praksis og uvilje fra ledelsens side til å kommunisere med vanlige ansatte om reelle faglige problem» som har «gjort kommunikasjonen fra begge sider stadig mer aggressiv». Nedkvitne krever stillingen tilbake og foreløpig en million kroner i erstatning og oppreisning.
Ankesaken ble behandlet av Borgarting lagmannsrett fra 18. til 26. januar 2011. Mange av de samme vitnene som opptrådte i tingretten ble også ført i lagmannsretten, men i tillegg vitnet professor i økonomisk historie ved universitetet i Genève Kristine Bruland, som uttalte at «det var et illojalt miljø. Ledelsen svertet systematisk de ansatte. I glassburet var det sverting og nedsettende omtale av bl.a. Nedkvitne og Fuglestad [...] Ord som sprø, idiot i kombinasjon med hoderisting og latter var helt vanlig. Det var et brutalt miljø». Vitnet John Peter Collett beskrev Nedkvitne som «en drømmeprofessor» som forsket og underviste langt mer enn han trengte. Collett beskrev et miljø der instituttledelsen, som var kommet «langt over sitt eget inkompetansenivå», samlet seg i glassburet i lunsjen: «Det var ikke sunt for min egen psykiske helse å gå dit». Både Collett og vitnet Jan Fridthjof Bernt kunne fortelle om harde fronter i universitetsmiljøer opp gjennom historien. Jusprofessor Anne Robberstad vurderte at Nedkvitne burde vinne frem med søksmålet: «Min faglige vurdering er at det er helt på sin plass at ytringsfrihetsperspektivet føres fram, ettersom Nedkvitne hovedsakelig ble avskjediget på grunn av innholdet i ytringene».
Dom i Borgarting lagmannsrett falt 11. mars 2011. Anken ble forkastet, slik at tingrettens dom ble stående.
Nedkvitne og hans støttespillere gjorde det tidlig klart at saken ville bli anket til Høyesterett dersom han skulle tape, dersom Forskerforbundet støttet ham videre. Det var også ventet at UiO ville anke dersom universitetet ble dømt. Flere jurister, bl.a. Jan Fridthjof Bernt, har uttalt at saken bør avgjøres endelig av Høyesterett på grunn av sin prinsipielle betydning. Bernt var ikke enig i lagmannsrettens vurdering at saken ikke dreide seg om ytringsfrihet for akademisk ansatte. Han mente Nedkvitnes ytringer var avgjørende for oppsigelsen. «Man understreker på den ene siden at det ikke er en sak om ytringsfrihet, men at det avgjørende var at Nedkvitne ikke ville gå inn i dialog med ledelsen da han ble innkalt til møter. Men i dette ligger jo åpenbart at man mener det at det var en avskjedsgrunn at han ikke var villig til å diskutere ytringene sine».
Behandling i Høyesteretts ankeutvalg
Lagmannsrettens dom ble 6. april 2011 anket til Høyesterett. Forskerforbundets hovedstyre bestemte 14. april 2011 at forbundet ikke vil dekke omkostningene ved høyesterettsbehandlingen. Forbundet uttalte at «Forskerforbundet har dekket Nedkvitnes utgifter ved behandlingen av saken i tingretten og lagmannsretten, og har således ytt en betydelig økonomisk støtte. Hovedstyret oppfatter lagmannsrettens dom som generelt mer klargjørende enn tingrettens dom når det gjelder vitenskapelig ansattes ytringsfrihet.»
Nedkvitnes advokat Vidar Strømme i Advokatfirmaet Schjødt uttalte at anken ville bli opprettholdt, og at Advokatfirmaet Schjødt ville dekke omkostningene om nødvendig: «Det er ikke aktuelt for oss å etterlate vår klient av den grunn. Dette betyr ikke noe for saken videre. Når vi har begynt på en sånn sak, fullfører vi den». Saken ble derfor ført pro bono av Advokatfirmaet Schjødt.
Den 30. juni 2011 avslo Høyesteretts ankeutvalg å behandle Nedkvitnes anke, slik at dommen er rettskraftig fra samme tidspunkt. Ankeutvalget uttalte at det er «klart at Arnved Nedkvitnes anke er uten utsikter til å kunne føre frem».
I en kommentar i Aftenposten 13. juli 2011, hevdet Knut Olav Åmås at saken dreide seg om langt mer enn ytringsfrihet, men at sakens kjerne handler om retten til å kunne ha et sunt arbeidsmiljø der det er mulig å holde ut uten krenkelser og grove sjikaner.
1476 Cox
1476 Cox er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Flora. Den ble oppdaget 10. september 1936 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Depeche Mode
Depeche Mode er et britisk synthrock band. Bandet ble grunnlagt i 1980 som et synthpop band, og var gjennom mesteparten av 80-tallet et av de fremste bandene innenfor new wave/new romantic-sjangeren. I 1990 fikk det sin hittil største hit, Enjoy the Silence, fra albumet Violator og etablerte seg med det som et av verdens mestselgende band. Depeche Mode har frem til i dag solgt flere enn 100 millioner plater verden over.
I Moskva i 1992 gikk gruppens fans spontant ut i gatene med ønske om at «Sovjethærens dag» ble omdøpt til «Depeche Mode-dag».
Heksedans
Heksedans er et musikkalbum med Jan Eggum fra 1977.
.NET
.NET eller .NET Framework er en samling teknologier rundt programvareutvikling fra Microsoft som først ble introdusert i 2002. Siden har plattformen fått fotfeste og er i dag en av de mest brukte utviklingsplattformene i verden. Microsoft benytter et mellomlag mellom applikasjon og operativsystem, ikke ulikt det som er brukt i Java-basert utvikling og er et rammeverk for applikasjoner.
Utviklingsmiljø
Et program kompileres til et felles mellomformat som kalles Microsoft Intermediate Language (MSIL, eller bare IL). I dette formatet er klasser og typer i henhold til Common Type System (CTS), som er en del av Common Language Specification (CLS). Ved kjøring blir dette mellomformatet kompilert just-in-time, til det formatet prosessoren kan håndtere.
Slike program kan kjøres i en virtuell maskin, benevnt Common Language Runtime (CLR). Under kjøringen besørger CLR blant annet sikkerhet, trådstyring og søppeltømming (garbage collection, makulering av foreldet stoff). Et assembly er det minste enkeltprogram som vil kunne distribueres. CLR vil under kjøringen sikre mot ulovlig interaksjon mellom slike assemblies, som ikke nødvendigvis har samme opprinnelse.
Programmeringsspråk
Høynivåprogrammeringsspråk som lager IL-kode må være i henhold til CLS, og derunder, CTS. I 2005-versjonen finner vi Visual Basic, C, C++ og J. Denne infrastrukturen er sammenfattet i Common Language Infrastructure (CLI), som er basert på standarden ECMA 335.
Aunfoss kraftverk
Aunfoss kraftverk er et vannkraftverk i Namsen i Grong kommune i Trøndelag. Det utnytter fall på 28 m i Namsen ved Aunfoss/Breifoss og er et rent elvekraftverk.
.NET
Programmeringsspråk
Klassene i .NET er basert på Basic Class Library (BCL), der standardklassene ligger. Databaselaget ADO.NET lager et felles grensesnitt mellom .NET og det man har av lokale lager (ODBC, OLE DB, eller spesielle databaser). Vevlaget ASP.NET brukes for presentasjonslaget i vevapplikasjoner, der de såkalte vevkontrollene kan limes inn. Vevtjenester lar prosesser utveksle data via den åpne W3C-standarden WSDL, herunder SOAP for administrering av selve dialogen (ordstyre), og XML for selve språkbruken (formatet). CLR vil også sikre gjenbruk av eldre programvare, formatert som Component Object Model (COM) eller lignende, ved å koble det til kjøringen i den grad det etterspørres.
Aunfoss kraftverk
Kraftverket har installert to francisturbiner med samlet ytelse på 28 MW. Midlere årsproduksjon er på 202 GWh.
.NET
Versjonshistorie
.NET gjennomgikk en revisjon samt utvidelse fra den opprinnelige 1.0 og 1.1, og var i november 2005 å finne i versjon 2.0. Programmerering av .NET-basert programvare skjer hovedsakelig med programvaren Visual Studio fra Microsoft. Det er gjort forsøk på å lage et kjøremiljø (CLR) for Linux, Mono.
399 Persephone
399 Persephone er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget den 23. februar 1895 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter den greske gudinnen Persefone.
Aunfoss kraftverk
Kraftverket eies og driftes av Nord-Trøndelag Elektrisitetsverk. Det ble utbygd i årene 1954–58.
Motorsjekte
Motorsjekte eller motorsnekke er betegnelsen på en motorbåt med innenbords motor (i kasse) og utvendig ror. En motorsnekke (motorsjekte) er gjerne på 15-27 fot, og var opprinnelig bygd i tre. Ordet «snekke» er nå nesten synonymt med «fritidsbåt» i det felles-norske vokabularet, at folk langs kysten kalte de fleste småbåter med en liten motor og kabin for «snekke».
De nye typene som nå kalles «snekke» hadde blitt forandret til det ugjenkjennelige når det gjelder utformingen av skroget og proporsjonene at det bare er navnet de har til felles med den opprinnelige snekka eller sjekten.
Navnene sjekte og snekke
Navnet sjekte kommer av nederlandsk schjacht, og var vanlig på Sørlandet hvor kystkulturen og sjømenn var sterkt påvirket av Nederland fra 1500-tallet. Navnet som en betegnelse på en bruksbåt bygd for årer og/eller seil er et lokalt begrep om en felles båttype fra Vest-Agder til Østfold langs Skagerrakkysten som på Telemarkkysten kalles «kogg» og i området omkring Oslofjorden har man betegnelsen snekke. Den klassiske motorsjekta i tre på Sørlandet er 21 eller 23 fot lang og har halvdekkende overbygg og kalesje.
Navnet snekke kommer av russisk snjeka eller snjaka, og var en vanlig båtform blant russerne og Kola-nordmennene i nord, samt i hele Skandinavia og Østersjøen siden vikingtiden. Navnet har vært brukt på Østlandet og spesielt i Oslofjorden i lange tider. Dette navnet hadde blitt et fellesbegrep for fritidsbåt utover landet i løpet av 1900-tallet først og fremst med motorsnekka som hadde blitt Norges folkebåt gjennom 50-60 år. Dermed hadde navnet blitt felles betegnelse av denne båttypen fremfor sjekte i det norske språket.
Ordet «kogg» kommer fra det tyske begrepet Kogge, som betegner et rundspantet lasteskip, vanlig i Hansatiden. I grenlandsområdet brukes kogg som synonym for Snekke eller Sjekte, dette distriktet går østover til Hummerbakken på Brunlanes, og sørover til Portør. Kogg betegner ikke noen spesiell form for snekke/sjekte, det er kun lokal dialekt.
Den klassiske motorsnekka
Den opprinnelige snekka eller sjekten tilhørte de østnorske båttypene fra 16 fot og oppover som seilbåter med årer som hjelpefremdrift i 1800-tallet i ulike varianter som var distriktsmessig betinget etter lokal båttradisjon og bruk som båtbyggerens egne valg. Den seige og konservative båtbyggertradisjonen fortsetter inn i det nye århundret med motorsnekken som også hadde blitt preget av ulike varianter med geografiske særtrekk og den enkelte båtbyggerens personlige karakter, de aller fleste motorsnekker av den klassiske tretypen som regel ble bygd uten tegninger. Det er hvorfor det kan være vanskelig å finne to snekker som er nøyaktige like i motsetning til senere tids plastsnekker som ble masseprodusert etter tegninger.
Når de første motordrevne snekker hadde blitt bygd, er dessverre ikke presist kjent, men begynnelsen er trolig etter omkring 1900 med de første bensinmotorene som flere år senere hadde blitt forbedret for bruk i de norske småbåtene. De tradisjonelle seil-/ro-sjektene i Arendal ble utgangspunktet for de første motorsnekker i distriktet etter Ancas båtforretning åpnet i 1914, men fram til 1920-årene var motorbåtene en av tidens statussymboler og dermed knapt tilgjengelige for det brede lag av båteierne langs kysten.
«De glade tyve-årene» ført raskt til større fokus på friluftslivet for folk langs kysten, og den norske skjærgården ble et yndig reisested i «De harde tredveårene» som likevel så en eksplosjon i antall friluftsbåter. Den store etterspørselen etter motorsnekker hadde blitt mulig med billigere båtmotorer, lokale båtbyggerne som oftest ombygget eldre ro- eller seilbåter og større pålitelighet i de enkelte båtmotorene som kan håndteres av vanlige sjøfolk.
De klinkbygde snekkene med sine tunge, ensylindrete motorer satt i en kasseformet brønn akterut eller midtskips, var ofte kombinerte lyst- og bruksbåter som dekket flere behov som fiske til husbruk, egentransport og rekreasjon. Den klassiske motorsnekken har vært mer allsidig enn sin seilende forgjengeren som fiskerbåt, skyssbåt, losbåt, tollbåt og smuglerbåt- den tilfredsstilte enhver tenkelig funksjon som kan utføres av småbåter på mellom 18 og 28 fot.
Som en spissgattet båt hadde båtbyggerne blitt tvunget til å gjøre seilsnekkeskroget fyldigere med tiden. Utviklingen fra bruksbåt til friluftsbåt begynte først med å erstatte toftene med langsgående ribbebenker og stivheten i skroget ble overført til et lite dekk for og akter kalt «bakker». Som et arv fra seilsnekkene hadde båttypen skvettgang eller vaterbord, men alltid hadde motorsnekka en eikekarm som var dampbøyd i for- og akterkant. Bakken forut og akterover ble til faste dekk i 1930-årene som også så de første motorsnekker med vindskjerm kalt «skjermsjekte» av sørlendingene.
Arendalssnekke
«Arendalssnekke» eller «Arendalssjekte» er et meget vanlig uttrykk om de fleste snekker bygd som trebåter man ofte kom over langs Skagerrakkysten og på Vestlandet, men det er slett ikke sikkert om at opphavet til denne båttypen kom av båtbyggerne fra Arendal. Forklaringen kan være at havnebyen Arendal med tilhørende distriktet var en sentral plass for salg og distribusjon av båter fra Sørlandet i 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Arendals-sjægte, senere Arendalssnekke bør oppfattes som en fellesbetegnelse på en båttype fra Skagerrakkysten fremfor en båttype fra et bestemt område med egne særpregenhet i sine båter. Begrepet «Arendalssnekken» om en motorsnekke/motorsjekte kan ikke brukes som betegnelse på en unik variant. Men det finnes varianter etter visse geografiske særtrekk i båttypen motorsnekken og disse bygd i Aust-Agder er ofte litt fyldigere enn dem som ble bygd i Telemark eller Oslofjordområdet.
Begrepet hadde likevel vært til stor ergrelse for Grimstad-folk som også bygde et stort antall motorsnekker.
De kravellbygde snekker
De klinkbygde motorsnekkene vant seg popularitet også lenger vest etter hvert og de vestnorske båtbyggeriene utviklet deres egne lokale varianten med et noe dypere skrog etter mønster av lokale fiskebåter. Båtbyggerne var dessuten ikke fremmed for brudd med de eldre tradisjoner for båtbygging og satset også på kravellbygging i tillegg til klink.
Resultatet var turbåten «Nall-II» på 34 fot med snekkens utseende og de fleste av dens øvrige egenskaper basert på ideene fra Thor A. Pettersen som ønsket seg akterkahytt, dieselmotor og hytte forut med skikkelig innredning. Den var litt for stor til å kunne kalles snekke og i tillegg var kravellbygd. Den ble dessverre rekvirerte av tyskerne under andre verdenskrig og forsvant, ingen har sett den etter krigens slutt. Men den var en naturlig utvikling mot senere tids hyttesnekker.
Skjermsjekter
I begynnelsen var de fleste motorsnekker/motorsjekter åpne båter uten beskyttelse mot værelementer og sjøskvett, en naturlig konsekvens av det milde klimaet i Sørlandet og Oslofjordområdet med et mer stabilt værlag med lange varmeperioder. Men fra 1920-årene hadde man begynte med å bruke paraplykalesje som lå sammenfoldet helt forut ovenpå bakken som hadde blitt et utsøkt fridekk når den ikke var i bruk. Et tiår senere hadde de første snekkene kommet med faste vindskjermer og kalesje som kunne dannet et midlertidig tak.
Skjermsjektene som disse var ofte kalt av sørlendingene, kom i en rekke ulike varianter gitt brukerens ønsker om korte vindskjerm forut, lange vindskjerm med vinduer i sidene eller vindskjermer med tak. Det var et viktig skritt fra den tradisjonelle seilsnekken som hadde blitt utviklet inn i den klassiske motorsnekken, og et typisk resultat av impulser fra kundene som sendt deres instrukser til båtbyggerne.
Snekker med krysserhekk
Et endelige brudd med den klassiske motorsnekken hadde startet med en ny akterende som ble innført for å gi roret en mer beskyttet plass allerede i begynnelsen av 30-årene. Dette arrangementet slo ikke igjennom for alvor fordi de fleste foretrakk de elegante linjene i motorsnekken og det gammeldagse snekkeroret med rorkulten over akterdekket. Det avgjørende gjennombruddet for nybygde snekker med krysserhekk kom først etter annen verdenskrig.
Snekkene med krysserhekk er lett gjenkjennelige ved at roret er skjult under vannlinjen og at akterdekket stikker litt opp i været, dermed førte til kallenavnet «hønseræva». Som det første viktige skrittet var krysserhekken med på å starte en forandring av snekkeskroget bort fra den klassiske motorsnekken i tiden etter krigen. På 1950-tallet og 1960-tallet fikk baugen en ny utforming med konkav spantform og utoverhengende forstevn.
Motorsnekkens storhetstid
Den andre verdenskrigens slutt i 1945 er også begynnelsen på den gyldne tiden sin varte de neste tretti år. Motorsnekker i et stort antall ulike varianter ble produsert i flere tusen enheter i denne perioden. Motorsnekken utgjorde hoveddelen av disse motordrevne fritidsbåtene i tre som også inkludert et stort antall ulike båttyper, ifølge den offisielle statistikken i 1960 var det ca. 35 000 båter, over halvparten av disse i østlandsområdet. Etter hvert som velstandsøkningen fortsatte i etterkrigsårene og inn i oljealderen, fikk flere råd til å anskaffe båt for bruk i fritid og ferier. Denne tendensen har fortsatt, og i 1992 var antallet fritidsbåter øket til omtrent 400 000 stykker.
De første etterkrigsårene var preget av knapphet på materialer, utstyr og drivstoff som følge av den rådende rasjoneringspolitikken i kjølvannet av krigen. Dermed ble de første ti årene en fortsettelse av førkrigstradisjonen. Men allerede før krigen hadde utviklingen av motorsnekken gått bort fra det tradisjonelle snekkeskroget med krysserhekk kalt «hønseræva» og «panserakterende». Lengden på motorsnekkene økte med større fribord og de nyere motorsnekkene ble større. De nye motorsnekkene fra 1950- og 1960-årene fikk en ny utforming med utoverhengende forstevn, det som nå er blitt et typisk trekk for moderne motorsnekker.
1950-årene innledet en hektisk tid med store forandringer med mange eksperimenter, ulike varianter med særegenheter og større dristighet fra båtbyggerne som tok inn nyere oppfinnelser. Etter at de første glassfiberarmerte plastbåter var satt i produksjon, gikk mange båtbyggerne over til det nye materialet i løpet av 1960-åren,e og de første plastsnekker kom i produksjon. En plastbåt trengte ikke mye ettersyn til forskjell fra de i tre og etter bare et par tiår hadde plastbåtene en dominerende stilling i båtmarkedet. I 1970-årene hadde plastsnekkene forlengst overtatt, og med dem var båndene til fortidens seilsnekker nesten forsvunnet.
Stavernsjekte/snekke/kogg
I Stavern på Vestfold-kysten etablerte Harald Johansen båtbyggeri vegg i vegg med Fredriksvern Motorverksted i 1919. Han utviklet den lokale seilsjekta, som heter snekke ellers i fylket, og kogg dersom man beveger seg inn i grenlandsområdet. Johansen bygde båter i størrelse 18 til 25 fot med motorer fra hele østlandet, men han hadde også avtale med Fredriksvern motorverksted om salg av "pakker" bestående av båt og motor.Tidlig på 20-tallet tok han inn immigrant Gustav Wiksten fra Estland som båtbygger og etterhvert kompanjong. Wiksten etablerte Wikstens Båtbyggeri i Larvik i 1937, og han fortsatte å bygge etter Johansens linjer, men på maler fra nedlagte Varilds båtbyggeri. Det var flere andre båtbyggerier i Larviksfjorden, som alle hadde sine særegenheter, men linjeføringen og spanteriss er i stort sett det samme. I Viksfjord holdt Martin Ødegården til, det var stort sett en enmannsbedrift med noe hjelp nå og da etter behov. I Larvik hadde man Thorsens båtbyggeri som bygde solide sjekter vegg i vegg med Wiksten i Skiringssalsgate på Torstrand.
Gustav Wiksten og hans sønn Hroar frembragte sin nye snekkevariant som et svar på at de klassiske spissgattede båtene lett dro seg ned i sjøen etterhvert som kraftigere motorer ble vanligere etter krigen. Etterspørselen etter Wiksten-båter eksploderte etter at den første «Wiksten-snekka» med krysserhekk var ferdig i 1952. Innføringen av «hønseræva», som forresten er karakteristisk for Wikstens snekker, endret selve begrepet snekka/koggen fra Stavern.
Mer enn 400 trebåter ble ferdigbygget av far og sønn Wiksten i årene mellom 1937 og 1987, mesteparten var Stavernskogger i et antall ulike versjoner fra en åpen båt til en stor hyttesnekke. Noen var åpne med styrhus og fordekk, andre hadde ulike overbygg som hyttesnekker og kahytt uten overbygg på forskipet.
Den elektriske snekken
Noen av båtbyggeriene som hadde gått over til plast, beholdt gjennom det meste av 1950- og 1960-tallet snekkeskroget på sine modeller helt fram til 2008 med mindre endringer for å gi et tilbud til de nostalgiske kundene som ønsket seg en moderne båt basert på snekken eller slik den var oppfattet som en snekke. Polar Boats kom med en nyhet sensommeren 2008, den elektriske snekken med elektromotor som yter 2,2 kW som gir en hastighet på 6,5 knop.
Den nye snekken er Polar 20, en skjermsjekte med større fribord som kan ha bensindrevet aggregat i tillegg til elektromotoren som helt erstattet motorkassen som innholdt båtmotorene på de fleste snekker. Batteriene ble lagt under dørken som hadde blitt rommelig etter bortfallet av kassen eller brønnen.
«Folkemotorene»
Begrepet «folkemotor» kom av den voldsomme store populariteten motorbåten, spesielt motorsjekte/motorsnekke, fikk i løpet av flere tiår etter det var mulig for motorindustrien å tilby billige og enkelte, pålitelige båtmotorer.
De første båtmotorene som hadde blitt tatt i bruk på motorsnekka var totakteren, en ensylindret motor på 2-3 hestekrefter, ofte den minste enheten i de ulike motorfabrikkenes produksjonsprogram. Som en enkel motor som var lett å fremstille, ført det til mange bedrifter langs hele kysten med kort levealder med unntak av noen få som opplevde stor suksess med den store utbredelsen av båtmotorene for de mindre fritidsbåter som med tiden ble gradvis større. Alle kjente norske modellene hadde svinghjulstart, og dette var mang en gang en utfordring for båteieren som måtte sveivet så godt som mulig for å starte motoren. Av og til nektet båtmotoren å samarbeide slik at det blir et stort slit for å få den til å begynne med deres karakteristiske dunk-dunk lyd. I begynnelsen tok man fatt i årene om motoren i kassen skulle svikte, og det så var dårlig råd med motordeler og bensin at pålitelighet ble et sterkt krav rettet mot motorfabrikkene. Robuste og utholdende båtmotorer som kan være ganske seiglivet, var dermed meget typisk for de fleste tresnekkene.
Etter krigen hadde totakteren blitt erstattet med den bedre ensylindrete firetaktsmotoren som mer enn noe annet var ansett som selveste «folkemotoren» i de neste to tiårene. Firetakteren var også enkel og robust som ikke skilt seg mye fra forgjengeren, men hadde effekt på 3,5 til 7 hestekrefter. De fleste motorene hadde svinghjulstart, men kjedestart og impulsmagnet var også mulig å anskaffe, og det var mulig å frikoble propellen. Etter hvert kravet til komfort, lavt lyd- og vibrasjonsnivå økte, gikk også firetaktsmotoren ut, erstattet av sterkere og bedre tosylindrete motorer.
I 1960-tallet hadde tosylindrete motorer overtatt rollen som den fremste båtmotoren på de fleste snekkene som hadde blitt større underveis, deriblant hyttesnekkene som ble tatt i bruk som feriebåt for familier. De var som regel utstyrt med fast, trebladet propell og gir med kjedestart, og kunne ha en effekt på 5-6 til 12-14 hestekrefter. Nye raffinementer som selvstarter og innkapsling av ventiler og svinghjul ble mer og mer vanligere. Med det kom de svenske bensinmotorene fra Albin, Karl-Erik, Penta og Solo i Sverige. De svenske motorene var mer avanserte enn de norske, men de norske motorfabrikkene beholdt deres grep om mesteparten av markedet for båtmotorene i fritidsbåtene.
I Østfold ble motorfabrikkene Sleipner og FM (Fredrikstad Motorfabrikk) viktige lokale bedrifter i Fredrikstad. På Sørlandet ble motorfabrikken Marna i Mandal en suksessbedrift gjennom den enorme populariteten sjektene/snekkene hadde som fritidsbåt langs kysten etter andre verdenskrig.
De gamle ensylindrete båtmotorene hadde et romantikkens skjær over seg med en egne melodi på skjærgården med sitt monotone dunk-dunk at det er blitt en del av den klassiske motorsnekka fra tiden før og omkring den andre verdenskrigen. Dette hadde blitt erstattet av brøl og annet fra mer moderne flersylindrete båtmotorene i dagens plastsnekker.
Dowa (distrikt)
Dowa er et distrikt i Malawi. Det dekker et areal på 3041 km², og har en befolkning på 556 678 ved folketellingen i 2008.
Isolerende språk
Isolerende språk, også omtalt som analytiske språk, kjennetegnes ved at orda i liten grad tar bøyningsendelser eller avledningssuffikser.
I sin reneste form betyr det at alle ord bare består av ett morfem. Flertall må da f.eks. markeres ved et eget ord for «mange», mens verbalhandling i fortid angis ved å tilføye et ord for «da».
Klassisk kinesisk og vietnamesisk er eksempler på forholdsvis rent isolerende språk.
Se også
Lingva tipologio Język analityczny