cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kåre Magne Åmodt
Han vant fire NM-gull på 100 meter og stafetter i perioden 1980–1982.
Amanda Sister
Amanda Sister (født 1. mars 1990) er en sørafrikansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
Nothando Vilakazi
Nothando Vilakazi (født 28. oktober 1988) er en sørafrikansk fotballspiller. I Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
Vensåsmyra naturreservat
Vensåsmyra naturreservat utgjøres av et myrområde inntil markagrensa øst for Vensåsgårdene i Lommedalen i Bærum kommune.
Formålet med fredningen er å bevare en av de få gjenværende rikmyrer i i indre deler av Oslofjordområdet. I vest grenser myra mot dyrket mark, og i øst til Bærumsmarka. Rundt myra er det rike fuktskoger. Flatmyr med mellomrik og rik fastmattevegetasjon dominerer. Myra fungerer som typeområde for denne naturtypen i regionen.
Octavio Díaz
Octavio J. Díaz (født 7. oktober 1900, død 11. november 1973) var en argentinsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Díaz vant en olympisk sølvmedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var målvakt på det argentinske laget som kom på andreplass i fotballturneringen bak. Argentinas vei til finalen var seier over med 11-2, seier mot   i kvartfinalen med 6-3 og i semifinalen beseiret de  med 6-0. I finalen møtte de Uruguay og kampen endte 1-1. Ny finalekamp tre dager senere, 13. juni, som de tapte med 1-2 og Uruguay forsvarte sin olympiske tittel fra forrige OL i Paris. Han spilte ni landskamper for Argentinas herrelandslag i fotball i perioden 1926 til 1928. Diaz spilte for klubben Club Atlético Atlanta.
Ukrainas kvinnelandslag i volleyball
Ukrainas kvinnelandslag i volleyball er det ukrainske landslaget i volleyball for kvinner som konkurrerer for Ukraina under Sommer-OL, Volleyball-VM og Volleyball-EM. Landslaget er rangert som nummer 52 på FIVBs verdensranking.
Resultater i internasjonale turneringer
''Resultatene som er vist under er kun konkurranser der Ukraina har deltatt. Turneringer de ikke har tatt del i er ikke ført opp.''
Janine van Wyk
Janine van Wyk (født 17. april 1987) er en sørafrikansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
PGA Championship 1990
PGA Championship 1990 ble arrangert i Birmingham, Alabama i USA i 1990.
Malaysias Grand Prix 2013
Malaysias Grand Prix 2013 er et Formel 1-løp som ble arrangert den 24. mars 2013 på Sepang International Circuit. Det var det andre løpet i Formel 1-sesongen 2013. Løpet ble vunnet av Sebastian Vettel foran Mark Webber og Lewis Hamilton.
Løpet
Noter til tabellene:
Stillingen i mesterskapene etter løpet
Førermesterskapet
Konstruktørmesterskapet
Liste over asteroider oppkalt etter mennesker
Dette er en liste over asteroider som er oppkalt etter mennesker, både ekte og oppdiktede. Listen er ikke komplett.
Judith av Bayern
Judith av Bayern (født 795, død 19. april 843) var en tysk-romersk keiserinne og dronning av Franken. Hun ble i februar 819 gift med Ludvig den fromme. Hun var datter av grev Welf av Bayern og den saksiske adelskvinnen Hedwig. Judith var den andre hustruen til kong Ludvig av Franken, og hennes ekteskap markerte begynnelsen på hennes voksende innflytelse ved det karolingske hoff.
Hun født to barn med Karl, en datter ved navn Gisela og en sønn ved navn Karl, siden kalt for Karl den skallede. Med sønnens fødsel brøt det ut en betydelig strid over arvefølgen til keiserriket, og det var konflikt mellom henne og sønnens halvbrødre fra ektemannens første ekteskap. Judith falt i innflytelse og posisjon da sønnen Karls hustru Ermentrude of Orléans, den nye keiserinne, kom til makten i 842. Det innebar at hennes innflytelse, rikdommer og besittelser ble tatt fra henne. Judith døde året etter i Tours og ble gravlagt i klosterkirken St. Martin i Tours.
Tidlig liv
Judith var datter av grev Welf av Bayern og den saksiske adelskvinnen Hedwig. Selv om farens familie tilhørte høyadelen, var de ikke en del av det keiserlige aristokrati (Reichsaristokratie) som dominerte det karolinske rike, men deres makt og prestisje økte dramatisk med Judiths ekteskap med den tysk-romersk keiser.
Etter at Ludvigs første hustru, dronning Ermengarde døde i 818, mor til hans sønner Lothar, Pepin og Ludvig den tyske, ble han oppfordret av sin rådgivere å gifte seg på nytt. Som mange kongelige ekteskap på denne tiden ble Judith valgt og før bryllupet var det en brudevisning hvor Ludvig «etter å ha inspisert adelige jomfruer (ugifte kvinner) som ble ført til hans hoff fra alle distrikter» valgte henne.
Kort tid etter julen 819 giftet han seg med Judith i Aachen. I senere tid i Frankrike ble kroning knyttet tett til ekteskap. Det var ved inngåelse av ekteskap at hustruen fikk status som dronning. Da kong Ludvig giftet seg med sin første hustru Ermengarde av Hesbaye i 794 ble hun kronet og kalt «Augusta», en tittel som gikk tilbake til Romerrikets tittel «Augustus». Da Judith ble gift ble hun «kronet som keiserinne og utropt til Augusta av alle.»
Dronning
De historiske kildene viser et hull i informasjon om Judith i de fire årene mellom hennes bryllup i 819 og fødselen av hennes sønn Karl i 823. Grunnen er antagelig at hun fikk først betydning utover hoffet da hun begynte å involvere seg i sin sønns karriere og fremme hans tilgang til tronen. Kilder som Capitulare de villis og De ordine palatii av Hinkmar av Reims har indirekte gitt informasjon om den rolle og de ansvar hun sannsynligvis hadde ved hoffet: sørge for at hun, hennes tjenere, og kongen selv, særskilt hans smykker, så presentabelt og passende ut, og administrere overføringen av den årlige tributt (Abgabe der Vasallen), og forsikre at kongen/keiseren kunne konsentrere seg om å styre riket uten forstyrrelser.
Judith fikk to barn med Ludvig. Hennes første var datteren Gisela som ble født i 820. Datteren ble til sist giftet bort til Eberhard av Friuli, en betydningsfull støttespiller for Lothar, og som ble mor til Berengar av Friuli, den siste tysk-romerske keiseren under den karolinske tiden.
Etter å ha tilbrakt det meste av graviditeten i Frankfurt, født Judith sitt andre barn Karl den 13. juni 823. Han kom til sist å følge i sin fars spor som keiser. Karls fødsel fikk stor betydning for henne da sønnen var den eneste mannlige arvingen fra Ludvigs andre ekteskap. Ludvig hadde såvidt overlevd kirkegalleriet i katedralen i Aachen raste sammen, og utstedte i 817 et Ordinatio Imperii, en keiserlig påbud som la fram planene for en velordnet etterfølgelse til tronen. I 815 hadde han allerede gitt sine to eldste sønner en andel i styringen da han lot Lothar og Pepin styre henholdsvis Bayern og Aquitaine, dog uten kongelige titler. Med påbudet ble riket delt mellom hans tre sønner fra første ekteskap. Med en fjerde sønn fra andre ekteskap skapte det tvil om etterfølgelsen til tronen og styringen. Det ble viktig for Judith å sikre tronen for sin sønn og beskytte ham mot angrep og trusler fra hans halvbrødre. Da Lothar var den eldste og mest framtredende av halvbrødrene og var den største trusselen, valgte Judith ham som Karls gudfar. Det var en strategisk beslutning som ga Karl en politisk tilknytning ved eventuelle stridigheter ved Ludvigs død. I et brev skrevet av Agobard av Lyons til Ludvig omtalte at kongen hadde endret maktfordelingen blant sine sønner. Her er Judiths sønn Karl gitt mer makt enn Ludvigs andre sønner, noe som plasserte Judith og kongeriket i en utrygg tilstand. Umiddelbart etter sønnens fødsel sendte Judith en ring til erkebiskop Ebbo av Rheims og ba ham huske hennes sønn i sine bønner, og det er mulig at hun sendte gaver til alle erkebiskoper i riket. Det er kjent at med gaven til Ebbo var det et løfte om å gi ham hjelp om han havnet i vanskeligheter, og således bygge seg allianser.
De tre sønnene til kong Ludvig gjorde opprør mot sin far for å sikre seg kontroll over etterfølgelsen. Det var Judiths dominans og kontroll over hoffet, og som bestemte hvem som hadde tilgang til kongen, som var fokuset til deres opprør. For å ta kontroll over kongen måtte sønnene erstatte hoffet med deres eget. Judith ble anklaget for å ha en incestuøs affære med Ludvigs gudsønn Bernard av Septimania, en av kongens nærmeste rådgivere. Det førte til at hun rundt 830 ble tatt til fange, men ikke drept, og isteden landsforvist til Italia ved nonneklosteret Saint Radegund. Først da denne krisen ebbet ut kunne hun vende tilbake til Aachen og fortsette sine anstrengelser på sønnens vegne. I de siste årene til Ludvig ble de politiske båndene som Judith hadde knyttet i hoffet de politiske båndene for sønnen. Disse var blant annet Walafrid Strabo, Lupus Servatus, palassklerkene Prudentius, Berno, erkebiskop Wenilo og hushovmester Adalard. Det ble inngått flere ekteskap i 839 for å sikre Karls framtid og knytte Lothar tettere. Det første var ekteskapet til Gisele, Karls søster, til Eberhard, hertug av Friuli, som var en av Lothars fremste tilhengere. Et annet ekteskap var mellom Judiths bror Conrad med Adelaide av Tours, Lothars svigerinne.
Seiling under Middelhavslekene 2001
Seiling under Middelhavslekene 2001. Seiling var en av flere sporter under de fjortende middelhavslekene som ble arrangert i Tunis i Tunisia i perioden 2. til 15. september 2001. Det var ellete gangen som seiling var med på programmet under middelhavslekene. Det ble konkurrert i seks klasser og Italia ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Frankrike med to.
Judith av Bayern
Dronning
Dronning Judiths økende makt og aktivitet førte til økende motstand mot henne. Erkebiskop Agobard av Lyons, kjent for sine ekstreme angrep på den jødiske befolkningen, var en tilhenger av Lothar og skrev to avhandlinger i 833 som angrep henne: «To bøker til fordel for sønnene» og «Judith hustru av Ludvig». Disse infame angrepene var ment som propaganda hvor han på den ene siden forsvarte sønnenes opprør mot Ludvig og for å underminere Judiths innflytelse ved hoffet. Han angrep de kvaliteter som Judiths tilhengere fremmet, hennes skjønnhet og dyd. «Den skjønnhet som kort tid tidligere hadde vært kjennetegnet på hennes kongelige verdighet, hadde nå blitt de synlige tegn på hennes moralske fordervelse som forurenset palasset og vanæret frankerne.» Angrepene var overveiende preget av kvinnehat, og angrep hennes vesen, hevdet hun var snedig og korrumperte sin ektemann, hadde utenomekteskapelig affærer som ble først utført «i hemmelighet og senere uforskammet.» Teolog og abbed Paschasius Radbertus anklaget Judith for å være involvert i utskeielser og trolldom.
Hun hadde også sine tilhengere. Hrabanus Maurus skrev et brev til henne hvor han roste hennes «prisverdige intellekt» og for hennes «gode arbeid». Brevet berømmet henne i vanskelige tider blant slag og krig, ønsket at hun så seier i de strider hun sto foran, og kanskje mest påfallende, ønsket at Judith så på den bibelske dronning Ester, heltinnen i Esters bok og hustru av Xerxes I av Persia, som inspirasjon og som rollemodell.
Enkedronning
I april 841 mottok Karl sin krone og sitt kongelige antrekk, hvilket samtidige mente var en guddommelig handling. Mest sannsynlig var det Judith som kjente til Karls lokalisering og sendte ham de kongelige gjenstandene. Halvbroren Pepin døde allerede i 838. Karl hadde alliert seg med sin andre halvbror, Ludvig den tyske, for å stå imot den nye keiseren Lothar. De to allierte beseiret Lothar i Fontenoy i juni 841. I det påfølgende året bekreftet brødrene sin allianse ved å feire eden i Strasbourg. I juni 842 møttes de tre brødrene til en fredskonferanse på en øy i elven Saône, der de alle hadde utsett 40 representanter som skulle fastsette grensene mellom deres respektive kongedømmer. Møtet resulterte i traktaten i Verdun som ble undertegnet i august 843, og innebar at Karl den skallede fikk Vestfrankerriket, og som allerede hadde holdt og som det nå ble bekreftet at han holdt. Dets territorier tilsvarte omtrentlig til det som er dagens Frankrike. Ludvig den tyske fikk den østlige delen av det karolingiske rike, kjent som Østfrankerriket, og som nå tilsvarer i stor grad Tyskland. Lothar beholdt tittelen som keiser og kongeriket Italia. Han mottok også de sentrale regionene fra Flandern gjennom Rhinland og Burgund som konge av Midtfrankerriket.
Død
Karl den skallede giftet seg med Ermentrude av Orléans i 842 og ble far til en datter, Judith av Flandern, i 844. Datteren ble oppkalt etter hans mor. Dette ekteskapet viste seg imidlertid å være nytteløs for Judiths karrière, makt og innflytelse. Med innføringen av ny dronning ble Judith som den gamle dronningen tvunget til å trekke seg tilbake, og mistet kontroll over sine besittelser og rikdommer. Hennes helse begynte å svikte henne i 842, og hun døde den 19. april 843 i Tours. Hun overlevde sin ektemann med kun tre år selv om hun var betydelig yngre. Hun døde etter et år med sykdom og var antagelig rundt 40 år da hun døde. Hun ble gravlagt i klosterkirken St. Martin i Tours.
Anders Øvreseth
Øvreseth var født og oppvokst på gården Øvreseth på Breim. I 1927 flyttet han fra Breim til Sandane sammen med sin ektefelle, Astrid, født Sæthre, og deres to barn. Etter at aksjeselsapet som drev Firda Tidend fikk økonomiske problemer på slutten av 1920-tallet kjøpte Øvreseth hele avisa i 1930. Gravferden stod 19. desember 1966 på Fredly kirkegård i Gloppen.
Se også
Liste over kjente personer fra Gloppen kommune
Saúl Calandra
Saúl H. Calandra (født 22. oktober 1904, død 14. mai 1973) var en argentinsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.
Calandra vant en olympisk sølvmedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var målvakt på det argentinske laget som kom på andreplass i fotballturneringen bak. Argentinas vei til finalen var seier over med 11-2, seier mot   i kvartfinalen med 6-3 og i semifinalen beseiret de  med 6-0. I finalen møtte de Uruguay og kampen endte 1-1. Ny finalekamp tre dager senere, 13. juni, som de tapte med 1-2 og Uruguay forsvarte sin olympiske tittel fra forrige OL i Paris. Calandra spilte for klubben Club Estudiantes de La Plata.
Scapanopygus
Scapanopygus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Em middelsstor, avlang, matt gråbrunlig trebukk. Oversiden er for det meste kledt med fine, nedliggende, lyse, hårlignende skjell. Antennene er omtrent halvparten så lange som kroppen. Pronotum er bredere enn langt, med rundede sider uten pigger og en blankt midtstripe. Dekkvingene er parallellsidige.
Utbredelse
Arten er kjent fra Bolivia og den nordlige delen av Argentina.
Hvitmankehornfugl
Hvitmankehornfugl (Berenicornis comatus) er en monotypisk art i slekten Berenicornis. Slekten inngår i underfamilien av neshornfugler (Bucerotinae), som er én av to underfamilier i hornfuglfamilien (Bucerotidae). Arten lever utelukkende i Sørøst-Asia og listes som nær truet på IUCNs rødliste. Den står også oppført på CITES liste II, som omfatter truede arter der den internasjonale handelen må begrenses for å sikre artenes overlevelse.
Etymologi
Slektsnavnet Berenicornis er satt sammen av personnavnet Berenice (av gr. Βερενίκη) og endelsen ornis (av gr. ορνις = fugl). Årsaken er at dronning Berenice av Egypt, som er synonym med Berenike II av Egypt (267/266 f.Kr. – 221 f.Kr.), skal ha hatt et hår som gir assosiasjoner til denne artens hodefjærpryd. Artsnavnet comatus betyr hårete og kommer av gr. komē (κομη = hår).
Biologi
Hvitmankehornfuglen er en stor neshornfugl som blir omkring 75–80 cm lang. Unge hanner veier 1 250–1 360 g, hunner cirka 1 470 g. Arten har hovedsakelig hvit og sort fjærdrakt, et karakteristisk nebb som buer lett nedover og har lav sortaktig hjelm på overnebbet, og en prominent (uskikkelig) hvit fjærpryd på hodet. Hannen har hvitt hode, nakke og underdel, sort nebb som blir utvasket gult ved basen, bar hud rundt øyene og blålig rundt munnvikene. Hunnen blir mindre enn hannen og har lignede hvite prydfjær på hodet. Hele kroppen er imidlertid sort.
Hvitmankehornfuglen blir av noen holdt for å være en svært nær slektning av langhaletoko (Horizocerus albocristatus), som av og til også inkluderes i slekten Berenicornis. Både fjærdrakten og vokaliseringen er imidlertid markant distinkt innenfor konteksten av familien.
Arten er utbredt i det sørlige Burma og det sørvestre Thailand, på Malayahalvøya, Sumatra og Borneo. Den er dessuten registrert i det sørvestre Kambodsja. Fuglene habiterer eviggrønn skog i lavlandet, vanligvis under 900 moh, men unntaksvis opp til 1 680 moh. Noen steder overlever den i svært begrensede skogområder, der hjemmeterritoriet kan utgjøre så lite som 1–10 km². Svært få individer overlever nå i Thailand, der status nå er justert til sterkt truet. Den er også sjelden på Malayahalvøya, men en ny populasjon er nylig oppdaget i det sørvestre Kambodsja. Arten eter mest animalsk føde, som insekter, slanger, øgler og mindre fugler, samt frukt som ulike steinfrukter og belgfrukter.
Arten blir sjelden observert og svært lite er kjent om hekkebiologien. Arten er trolig standfugl og territorial. Den kan legge til ulike tider, gjennom hele året, og danner hekkekooperativ, som gjerne teller 3–8 fugler, som holder sammen gjennom rolige kallestøt. Bare det dominerende paret hekker, og de jager vekk andre hunner. Hunnen legger trolig 2 egg, men bare én av kyllingene vokser opp. Ingen ting er kjent om inkubasjonstiden og hvor lang tid det tar før avkommet blir flygedyktig.
Critérium du Dauphiné 2023
Critérium du Dauphiné 2023 var den 75. utgaven av sykkelrittet Critérium du Dauphiné. Rittet startet 4. juni 2023 i Chambon-sur-Lac og avsluttet 11. juni 2023 i La Bastille.
Jonas Vingegaard vant sammenlagt.
Slaget ved Mykale
Slaget ved Mykale var et av de to store slagene som avsluttet den persiske invasjonen av Hellas under perserkrigene. Slaget fant sted på eller rundt den 27. august 479 f.Kr. i bakkene til fjellet Mykale i fastlandet til Jonia overfor øya Samos. Mykale endte med ødeleggelsen av hovedstyrkene til perserne i Jonia i tillegg til deres flåte i Middelhavet. Slaget ved Plataiai samme dag på det greske fastlandet var også en seier, og perserne var tvunget til å forlate både Hellas og Jonia og trekke seg inn i landet, noe som dermed gjorde slutt på det persiske styret. Slaget er kjent for historien gjennom nedtegnelsene av Herodot.
Bakgrunn
Våren 479 f.Kr. begynte forskjellige joniske byer å gjøre opprør mot sine persiske herskere. Dette gikk ikke særlig godt i det hele tatt, og snart var de tvunget til å vende seg til det greske fastlandet etter hjelp. Et møte ble kalt sammen i Athen, og ambassadører fra flere joniske byer, Athen og Sparta møttes tidlig på sommeren. Møtet imponerte ikke kommandanten til de persiske styrkene i Thessalia, Mardonios, derfor sendte han betingelser til Athen med krav om at de forholdt seg nøytrale. Da de nektet, begynte den spartanske delegasjonen på hjemturen for å forberede krig. Imens nådde Mardonios sine styrker snart Athen, men borgerne hadde allerede trukket seg tilbake til Salamis. Mardonios trodde at athenerne var klar til å overgi seg, sendte dem betingelser, men disse ble igjen avslått.
Mens spartanerne forberedte seg for krig og til slutt samlet en styrke på 5000 samt 35 000 allierte, ankom en delegasjon fra Samos og ba om hjelp. Den greske flåten på 110 skip seilte fra Delos under kommandoen til Leotykides, en spartaner.
Slaget
Perserne innså hva som var i ferd med å skje og avvæpnet samierne og sendte deres fiender, miletene, til å bevoktede veiene bak dem. I mens lastet grekerne av skipene sine og stilte seg opp til kamp. Som vanlig utgjorde spartanerne høyre flanke, mens athenerne stod på venstre flanke. Athenerne fant en herolds septer og mente at det var et guddommelig tegn på at de andre grekerne hadde seiret på fastlandet. Så angrep de alene, og etter et kort slag var perserne ledet av Artaÿntes tvunget til å trekke seg tilbake til fortet de hadde bygget lenger inne i landet. Athenerne jaget dem og tok også fortet. De persiske overlevende flyktet, bare for å oppdage at også de miletiske vaktene også hadde vendt seg mot dem. Få overlevende nådde Sardis.
Da spartanerne ankom, var den persiske leiren plyndret og deres skip som lå på land ødelagt. De returnerte til Samos og diskuterte sitt neste trekk. Spartanerne foreslo at de skulle evakuere byene til de joniske grekerne og føre befolkningen til det greske fastlandet, siden de ikke regnet med at det var verdt bryet å forsvare jonerne hver gang de ble angrepet. Men athenerne protesterte mot å miste sine kolonier og aksepterte de joniske grekerne inn i et forbund mot Persia.
Three Rivers Stadium
Three Rivers Stadium var et flerbruks-stadion i Pittsburgh i Pennsylvania. Det stod fra 1970 til 2001. Det var hjemmet til både Pittsburgh Steelers (NFL), og Pittsburgh Pirates (MLB). Det ble bygget for å erstatte Forbes Field for Pirates, og Pitt Stadium for Steelers.
Designfase og utvikling
Det ble allerede i 1948 foreslått en ny sportsarena i Pittsburgh. Planene fikk liten oppmerksomhet før slutten av 1950-tallet. Pirates spilte på Forbes Field som ble åpnet i 1909, den eldste arenaen i MLB. Det samme gjorde Steelers, som i 1964 flyttet til Pitt Stadium. Begge lagene var svært interessert i prosjektet, og begynte i 1965 for alvor å arbeide sammen med byen og fylket om planene å bygge et nytt "state-of-the-art"-stadion. Finansieringsplanen kom på plass, det var god vilje fra alle parter. I begynnelsen var Three Rivers designet mer som et baseballstadion, der det var en halvmåne, med åpning i enden av banen, som de fleste baseball-areanaer. Denne åpningen skulle vende ut mot elven Allegheny og skyskraperne i Pittsburgh by.
Dan Rooney, da visedirektør i Pittsburgh Steelers, kjempet for å få et delt design som gav bedre opplevelse for fotballfansen. Etter å ha jobbet noen år med prosjektet, og finansieringen, falt valget til slutt på denne løsningen. Three Rivers ble bygd som en rund bolle, en «gryte», og den ble bygd av stål og betong passende for byen og dens historie. Three Rivers ble plassert ved elvebredden på Pittsburghs North Side. Den stod så å si akkurat der Exposition Park engang stod, det første hjemmet til Pittsburgh Pirates, og stedet der den profesjonelle amerikanske fotballen begynte. Denne flerbruksløsningen førte til at 70% av setene ikke var spesielt gode for baseball.
Åpning og bruk
Three Rivers ble åpnet 16. juli, 1970. Pittsburgh Pirates tapte 3-2 for Cincinnati Reds, med 48.846 tilskuere til stede. Steelers tapte også sin første kamp der, 19-7 for Houston Oilers, 20. september 1970. Noen år senere, den 30. september, 1972 slo Roberto Clemente sitt slag nr 3000 i Major League, bare tre måneder før sin død. Three Rivers Stadium fikk kallenavnet The House that Clemente built etter ham.
23. desember, 1972 skjedde The Immaculate Reception på Three Rivers. I en sluttspillkamp mot Oakland Raiders snappet Franco Harris opp en passning fra Terry Bradshaw som spratt vekk i en kollisjon mellom Oakland-spilleren Jack Tatum og Pittsburghs John "Frenchy" Fuqua. Det er den dag i dag, omtalt som det mest spektakulære "playet" i NFLs historie. Siden denne kampen har Steelers solgt ut alle sine hjemmekamper, som fortsatte da de flyttet til Heinz Field etter 2000-sesongen.
Pirates vant 9 divisjonstitler, 2 National League titler, og 2 World Series mens de spilte på Three Rivers. Steelers vant 14 divisjonstitler, 5 AFL-titler, og 4 Super Bowls på samme tid. Dette gjorde at Pittsburgh ble kalt City of Champions.
På grunn av sitt flerbruksdesign, ble Three Rivers også ofte valgt som arena for store konserter. Pink Floyd, The Rolling Stones, Elton John og The Who holdt konserter der. I 1985 holdt Bruce Springsteen og E Street Band den største konserten i Pittsburghs historie, med 65.935 tilskuere. Stadionet har blitt brukt til flere religiøse møter, bl.a Jehovas vitner internasionale konvensjoner i 1973 og 1978, og en hundreårsfeiring i 1984. Et Billy Graham korstog hadde møte i Three Rivers i juni, 1993. Stadionet hadde også premieære for 1994 Disney-filmen "Angels in the Outfield" som handlet om det Disney-eide California Angels, som et nikk til den originale 1951 filmen, som handlet om Pittsburgh Pirates i himmelsk nød.
Riving
I september 1991 begynte planleggingen av et nytt stadion for Pittsburgh Pirates. , Three Rivers var egentlig for stor for dem, de hadde hatt et gjennomsnitt på 25.498 tilskuere i sitt beste år (1991). Det ble så videre snakk om å bygge om arenaen til et rent fotballstadion. Steelers likte ikke den idéen, og mente de trengte et nytt stadion med moderne fasiliteter, for å være konkuransedyktige i NFL. 9. juli, 1998, ble finansieringen for både PNC Park (Pirates) og Heinz Field (Steelers) godkjent av Allegheny Regional Asset District til en verdi av $809 millioner.
Three Rivers Stadium ble implodert den 11. februar, 2001, 19:59 lokal tid. Over 20.000 så implosjonen fra Point State Park. 3000-4000 så den fra toppen av Mount Washington og flere så på fra ander høye plasser i byen. Rivingen kostet $5.1 millioner. Det store problemet var Heinz Field, som bare lå 24 meter unna Three Rivers, men man kunne etterpå se at ingen rester av implosjonen kom nærmere enn 12 meter. Gate D pillaren på Three Rivers ble stående som ett minnesmerke over Three Rivers Stadium.
Video av implosjonen av Three Rivers Stadium.
Kallenavn
Three Rivers Stadium ble for det meste bare omtalt som Three Rivers, men også noen ganger The House That Clemente Built etter Pirates' legendariske right fielder Roberto Clemente. I NFL var stadionet kjent som The Blast Furnace, som betyr smeltedigel. Det spiller selvsagt på Pittsburghs stålindustri, men også fordi stemningen i Three Rivers Stadium var like intens som i en smeltedigel.
JEdit
jEdit er en teksteditor, et program som er beregnet på å behandle rå tekst, slik som Notisblokk i Windows. jEdit er dog mer avansert enn Notisblokk og bedre tilpasset programmering.
Den er skrevet i Java og kan brukes i blant annet Unix, Windows og Mac OS X.
Programmet er utgitt under GNU General Public License.
Zamandosi Cele
Zamandosi Cele (født 26. desember 1990) er en sørafrikansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
Samisk historie i moderne tid
Samisk historie i moderne tid handler her om tiden fra 1800 til 1945 hvor det skjer store endringer når samene dras inn nasjonalstatene, med fornorsking, forsvensking, forfinsking og russifisering. Flere mente mente at skoleundervisning og kirkevirksomhet skulle skje på samisk. Andre mente at deres språk og kultur uansett var dømt til undergang. Dermed var det bortkastet å bruke store ressurser på å utdanne lærere og prester til å beherske samisk, samt skrive samiske bøker. I denne tiden oppstår også nasjonalistiske, evolusjonistiske og rasistiske oppfatninger som nedvurderte samene. I mange europeiske land ble det innført språklige og kulturelle tiltak for minoriteter, begrunnet med sikring av nasjonalstatenes grenser, sikkerhetspolitikk eller rasetenking.
Selv om myndighetene i Norge og Sverige førte en politikk for språklig og kulturelt skifte, oppstod det rundt 1900-tallet en samiskspråklig offentlighet. Det var også en utvikling innenfor samisk kunst og kultur. Andre drivkrefter for endring av samisk kultur var den økonomiske og tekniske utviklingen, med utbygging av kommunikasjoner og industri, særlig gruvevirksomhet, slik at også samer ble en del av industrisamfunnet som utviklet seg.
Skolen var den viktigste arena for fornorskning. Selv om instruksene sa at norsk skulle være undervisningsspråk, brukte allikevel lærerne mye samisk i undervisningen. Etter 1905 ble det opprettet statlige skoleinternater der norsk i undervisningen for samiske og kvenske barn i enda større grad enn tidligere ble vektlagt. Samene i Norge skulle assimileres inn i norsk kultur. I Sverge ble det ført en annen politikk, der barn av reindriftsfamilier fikk et forenklet skoleopplegg. I praksis ble dette en segregering av samiske barn, slik at de senere i livet greide seg dårlig i samfunnet. Halvparten av svenske samiske barn av reineiere var rundt 1900 uten skolegang. Kirken og misjonsorganisasjoner var derimot mye mer positive til samisk språk. De benyttet samisk i forkynnelse og i religiøse tekster. Spesielt var den læstadianske vekkelsesbevegelsen aktive brukere av samisk.
Begrepsavklaring
Vanligvis betegnes tiden fra rundt 1500 til rundt starten av 1800-tallet for nyere tid, altså perioden mellom middelalderen og moderne tid. Moderne tid brukes også om denne perioden, Sogar er det vanlig å dele perioden inn i to deler, og kalle første del av perioden tidlig moderne tid og la tiden mellom 1800 og 1900 benevnes for senere moderne tid.
Finner har vært en betegnelse på samer i gammel tid, og antas å være et ord av norrøn opprinnelse. Betydningen av ordet kan være vandrer, sporfinner eller jeger. På 1800-tallet ble det i offisielle folketellinger benyttet begrepene lapper og/eller finner, fra 1865 til 1910 bare lapp. En tid ble ordet finner ikke brukt om samer, da innvandrende kvener fikk denne betegnelsen. Fra 1920 ble samene igjen kalt for finner. En foretrakk dette ordet siden det var det gamle norske ordet, mens lapp var et svensk ord. På grunn av disse vekslingene mellom begreper, ble kategoriene ikke helt entydige. Noen steder ble finn brukt om sjøsamer. Begrepet lapp ble oppfattet nedsettende i Norge, men hadde ikke denne heftelsen i Finland. Imidlertid var det ordet same samene selv foretrakk, og ordet finnes i alle de samiske språkene. Etter at samene hadde arbeidet for å få kontroll over begrepsbruken, ble same brukt første gang i folketellinger i 1930. I Sverige ble lapp erstattet av same i 1960-årene, da det ble oppfattet som mer korrekt.
De områdene som samene holder til i kalles Sameland (eller på samisk Sápmi og i gamle tid Sami Eana ámta). Det vil i moderne tid si Trøndelag, Nordland, Troms og Finnmark i Norge, Norrland og Västerbotten i Sverige og Lapin lääni i Finland, samt Kolahalvøya i Russland. I fjordområdene, spesielt i Troms og Finnmark, har samene tradisjonelt drevet med kystfiske og kalles derfor sjøsamer. I innlandet på Nordkalotten, rett nedenfor tregrensen i Norge og Sverige, har vært de nomadiserende samene tradisjonelt hatt tilholdssted og de har derfor vært kalt derfor fjellsamer. En annen gruppe, som en finner i Sverige og Finland, er skogssamene, som holder til i de innalandske skogene. Til sitt livsopphold drev de med fiske, jakt og fangst. I Finland er samisk hovedområde Kemi lappmark, samt stedene Enontekiö, Utsjok og Enare. Her er det ikke høyfjell, men noen lave fjell, vide marker med reinlav, bjørke- og barskog og lengst mot øst finnes fiskerike innsjøer. Tradisjonelt var samene i Finland kategorisert som skogsamer. I tidligere tider var det villrein i disse områdene, mens det i moderne tid dirves reindrift med store flokker. Samene i Russland kalles historisk for skolte- og kola- og tersamer. Til skoletsamene hører de som holder til i Neide, Pasvik, Suenjel, Petsamo og Notozero, mens de andre kategoriene er historiske benevnelser for samer på Kolahalvøya.
Selv om en gjengs oppfatning er at de fleste samer først og fremst driver med rein, har det aldri vært tilfelle. Mange har også vært bofaste opp gjennom tidene og drevet med andre næringer. Det er også en feiloppfatning å oppfatte samisk kultur som noe ensartet. Tvert om har det alltid vært et svært differensiert kulturmønster innenfor sameland. For eksempel er fjellsamer og skogsamer to forskjellige sosiale grupper som utnytter forskjellige økologiske nisjer. De har også hatt forskjellige sesongvise bevegelsesmønstre. Dog har næring og kultur ikke vært konstant gjennom tidene, og store endringer har skjedd opp gjennom historien.
Samene inn i nasjonalstatene
Norge ble i 1814 utskilt fra Danmark-Norge og kom i personalunion med Sverige. I starten av nasjonalstaten Norges eksistens var innstillingen til samisk språk og kultur positiv, blant annet støttet det offentlige utgivelse av samiske bøker og samisk ble brukt i skoleundervisningen. Oppfatningen av samenes språklige og kulturelle rettigheter ble imidlertid endret i løpet av 1840-årene. I 1851 ble de første fornorskingstiltakene gjennomført. Året etter ble Lappekodisillen, som regulerte samenes grenseoverskridende ferdsel, tilsidesatt for samer som krysset grensen mellom Norge og Finland, slik at grensekryssing ikke lengre var lov.
Selv om hovedstaden etter unionsoppløsningen ble Christiania, så var ansvaret for utenrikspolitikken lagt til Stockholm. Dermed ble saker som angikk de finske grenseoverskridende samene styrt fra Stockholm. I 1809 ble Finland skilt ut fra Sverige og tatt over av Russland, slik at spørsmål som gjaldt finske samer ble styrt fra St. Petersburg. I 1826 kom det endelig til enighet om «fellesdistriktet» mellom Norge og Russland, slik at grensene her ble trukket opp. Grensen mellom Norge og Sverige var trukket opp i 1751.
Folketellinger
Den samiske befolkningen økte mot slutten av 1700-tallet, samtidig gikk den norske befolkningen tilbake. Årsaken var at samene hadde et bedre og mer stabilt livsgrunnlag. Befolkningen i Nord-Norge opplevde krise og nedgangstid under Napoleonskrigene mellom 1802 og 1815. Historikeren Håvard Dahl Bratrein (1933–) har påvist at folk på Finnmarksvidda, Porsanger, Helgeland og Sør-Salten greide seg best i kriseårene. Deler av forklaringen, mener han, kan være pomorhandelen, klima og næringsveier.
I Norge ble det arrangert folketellinger i 1815, 1825 og 1835, men uten at folks etnisitet ble registrert. I Sverige derimot, ble det på denne tiden utført folketellinger med inndeling i etnisiteten. Slik kategorisering ble første gang gjennomført i Norge i 1845. Også i Finland og Russland ble denne praksisen innført på første halvdel av 1800-tallet. I Norge og Sverige kan denne registreringen knyttes til opplysningstenkning og at obligatorisk skolegang ble innført. Dermed var det ut fra administrative hensyn interessant å kjenne befolkningens nasjonalitet og språk. Flere prester, og spesielt Nils Vibe Stockfleth (1787–1866), mente at skoleundervisning og kirkevirksomhet skulle skje på samisk. Stockfleth mente dette var viktig for å beholde samenes egenart, for å «sivilisere» og kristne dem. Dermed trengte en å vite hvem de var og hvor de var. I Sverige var tanken den samme: «att söka bibringa dem den grad af hyfsning [oppdragelse], för hvilken äro mottaglige.»
Forfatteren Espen Søbye (1954–) har ment at de norske myndigheters interesse for nasjonalitetene, har å gjøre med bekymring for at nordmennene var i mindretall i Finnmark. Myndighetene ville vite om det ble færre eller flere samer og kvener, samt om innvandringen fra øst fortsatte. Nasjonalismen ble etterhvert den viktigste faktoren. I mange europeiske land ble den tyske nasjonalismeoppfatningen sentral. Denne tenkningen gikk ut på at en stat skulle bestå av et folk med felles avstamning, kultur, historie og språk, en oppfatning som også stod sterkt i Norge. Folketellinger etter nasjonale skillelinjer inngikk i en politikk for å skape nye nasjonalstater og for å opprette en minoritetspolitikk for dem som falt utenfor majoritetsfellesskapet. I Sverige ble dermed samer, finner, jøder, sigøynere og tatere kategorisert som «af främmande ursprung.»
Befolkningen i Norge økte kraftig gjennom 1800-tallet, og det oppstod en fordobling mellom 1814 og 1865. I 1801 var det registrert i underkant av 26 000 innbyggere i landdistriktene i Troms og Finnmark, mens det i 1865 var en befolkning på over 57 000, altså en fordobling på bare 20 år. Denne kraftige veksten førte til sterk konkurranse om ressursene. Den samiske befolkningen i Norge økte også fra 1845 til 1865, hadde svak vekst fra 1865 til 1891 og en nedgang fram mot 1900. I Finnmark var den samiske befolkningen i flertall frem til rundt 1850. I Sverge økte den samiske befolkningen fra 1845 til 1860, falt mot 1870, var stabil frem til 1920 og hadde en fordobling fra 1920 til 1973. Imidlertid hadde den samiske tellingen fra 1973 også inkludert ikke-nomadiske personer, noe som ikke var tilfelle tidligere. Etter 1970 hadde den «offisielle» samiske befolkningen både i Norge og Sverige økt svært kraftig.
Giftemål og etnisitet
Opp gjennom historien har sosiale, økonomiske og kulturelle hensyn bestemt når og om ekteskap kan finne sted, samt hvem som kan gifte seg med hvem. Slike tradisjoner vil over lang tid sette dype spor i samfunnet. Fra kristningen fant sted på 1000-tallet og opp til 1700-tallet var det sannsynligvis religiøse hindringer mot at nordmenn og samer giftet seg, fordi samene var «hedninger» (ikke-kristne). I vikingtiden derimot, var det ikke noe hinder for ekteskap mellom samer og norrøne folk. I hele det europeiske giftemålmønstret kan en se et fenomen der menn kunne gifte seg nedenfor «sin stand», uten å miste status. Derimot kunne ikke kvinner gjøre det samme. Således kunne kvinner gjøre et godt giftermål, mens menn «løfter opp» sin partner.
Stemmerett
Det var flere årsaker til denne utvidelsen av stemmeretten, blant annet at samisk reindrift var regnet som en viktig næring i fylket. Dessuten at en fryktet at Finnmark kunne bli helt uten representanter på Stortinget om ikke antallet stemmeberettige ble justert opp. En regnet med at Finnmark var ulikt alle andre steder i Norge og var ukjent for de øvrige stortingsrepresentantene.
På tidlig 1600-tallet bestemte kong Karl IX at samene skulle ha stemmerett og representasjon i Stenderrigsdagen (senere Sveriges riksdag). Samene var da en del av bondestanden. Ved riksdagsgen 1765/66 ble overtok landshøvdingene som offisielle representanter for samene i riksdagen. I moderne tid fikk samene allmen stemmerett i 1918/21. Samenes valgdeltagelse var imidlertid lav, både ved kommune- og riksdagsvalg. En hypotese for dette er at eliten blant samene uansett hadde tradisjon for å henvende seg direkte til adel eller konge ved behov.
Stengning av riksgrensen mellom Norge og Finland i 1852
Fra 1809 var Finland under russisk overherredømme. I 1810 ble den nåværende grensen mellom Finland og Sverige bestemt, uten at det fikk noen spesielle konsekvenser for reindriften i området. Lappekodisillen fra 1751 gjaldt bare mellom Norge og Sverige, slik at dens bestemmelser ikke gjaldt for reinsamer som drev grenseoverskridende virksomhet via Russland eller Finland. Samenes rettigheter til reindrift, jakt og fiske var ikke nedsatt i noen lov, men en praksis samene fikk drive så lenge myndighetene i landene lot det skje. Først i 1826 ble grensen mellom Norge og Russland fastsatt.
I 1852 bestemte russiske myndigheter at grensen mellom Norge og Finland skulle stenges for samenes reinflytinger. Norske myndigheter besluttet noen uker senere at finske borgere heller fikk komme inn i Norge. Norske myndigheter nedsatte Reenbete-Commissionen av 1852 for å vurdere tiltak for de skadelidende samene. Andre utenrikspolitiske problemer skapte vanskelige forhold mellom Sverige-Norge og Russland-Finland, dermed mistet norske myndigheter interessen for videre forhandlinger om en avtale om reinflyttinger over grensen.
Årsak til grensestengingen var at landene betraktet grenseområdene som en «frontsone». Myndighetene i hvert av landene var usikre på om folkene i nord var lojale mot staten de tilhørte, dermed forsøkte de å få befolkningen til å støtte opp om nasjonen og nasjonsbyggingen. Tiltaket påvirket samene ved at grensepasseringer ble vanskelig, ikke bare for sesongvise forflytninger men også for besøk av venner og slektninger.
Grensestengingen ble katastrofal for reindriftsamene. Kontrollen på Finsk side var streng og samer fra Norge kunne risikere beslag av dyrene eller bøter. Svenske statsborgere kunne flytte rein over grensen mellom Sverige og Finland, dermed skiftet en del samer fra Kautokeino statsborgerskap og ble svenske. Det ble etter dette ført store reinflokker på sommerbeite i Troms. I 1870-årene var det rundt 100 000 rein som ble ført til Troms, mot bare halvparten før 1852. I disse tallene inngikk også rein fra finske samer med svensk statsborgerskap. Reindriftsamene ville ikke slutte med nomadelivet, men de fryktet det det kunne bli utgangen. De hadde heller ikke lyst til å bli sjøsamer, noe som de oppfattet som et vanskeligere liv.
Jinmenju
Jinmenju (じんめんじゅ) er, ifølge japansk mytologi, merkelige trær som vokser i mørke skoger. Jinmenjus frukt ser ut som menneskehoder, og trærne lokker til seg byttet ved å imitere ensomme rop. Når et menneske nærmer seg, stjeler Jinmenjuen dets sjel. Den avdødes ansikt vil da etter hvert prege en av treets frukter.
Samisk historie i moderne tid
Stengning av riksgrensen mellom Norge og Finland i 1852
Etter at Finland ble frigjort fra Russland i 1917 ble bestemmelsene endret. Grensen mellom Russland og Finland ble trukket opp i 1920, tre år etter Finlands uavhengighet. En konvensjon mellom statene i 1922 ble forbudet mot grenseoverflytinger oppretthold. I 1944 måtte Finland avstå deler av Suenjel, Petsamo og den østlige delen av Pasvik til Sovjetunionen. Skoltesamene i disse områdene foretrakk dermed å flytte til Finland, og de ble anvist boplasser ved Enaresjøen. I 1950-årene ble det satt opp et reingjerde på grensen mellom Norge og Finland for å unngå reinflokkene å krysse.
Gradvis nedvurdering av samene
Rundt 1820, da statsforvaltningen i Norge begynte å fungere etter løsrivelsen fra Danmark, var myndighetenes oppfatning av samene skulle få opplæring og undervisning i og på samisk. Private organisasjoner hadde samme oppfatning. Det Norske Bibelselskap ble dannet i 1816 og gikk straks i gang med å få bibelen utgitt på samisk. Presten Nils Vibe Stockfleth (1787–1866) var spesielt opptatt av samenes språklige og kulturelle rettigheter frem til midten av 1800-tallet. Kirkedepartementet var i 1830 av den oppfatning at utvikling av språk og litteratur var viktig for innbyggernes intellektuelle og moralske dannelse. Språk og kultur ble oppfattet som «gudommelige» størrelser som ikke kunne skaltes og forvaltes. Allikevel måtte samene «siviliseres», men det skulle skje på deres egne kulturs premisser. I 1848 ble det fastsatt at søkere til geistlige stillinger burde beherske samisk eller kvensk. Dette gjaldt hele Finnmark, alle prestegjeld i Tromsø prosti, samt en rekke prestegjeld i Nordland.
En annen del av forklaringen på nedgradering av samisk kultur, har å gjøre med endringer av forvaltningen. Sett fra de tidligere myndighetene i København var det knapt noen forskjell på nordmenn og samer, de bestrebet seg derved på å behandle begge partene likt. De dansk-norske myndighetene hadde håndterte en sammensatt stat, med flere språk og kulturer. Store deler av det norske embetsverket skulle bygges opp fra grunnen av etter løsrivelsen fra Danmark i 1814. Nasjonalstaten et redskap for å sikre majoritetsbefolkningens interesser, i pakt med ideen om hva en nasjonalstat skulle være.
Disse oppfatningene fikk betydning for lovgivningen. I 1848 ble det gjennomført en lovendring for å legge til rette for salg av statens grunn, først og fremst skog i Sør-Norge. Det ble lagt til grunn at nomadisk praksis ikke ga eiendomsrett. I 1827 mente myndighetene at jorden i Finnmark var kongens allmenninger fra gammel tid, siden de som benyttet områdene ikke hadde fast bolig.
Også i Sverige ble samene stadig mer nedvurdert i løpet av 1800-tallet, delvis på grunn av rasistiske oppfatninger. På slutten av 1800-tallet var det politikere i riksdagen som representerte det synet at samene hadde raseegenskaper som gjorde dem underlegne den øvrige befolkningen. En mente at de ikke kunne leve som siviliserte mennesker, og dermed var dømt til undergang. Andre oppfattet fjellsamene som fasinerende «naturbarn» og at de måte beskyttes. De øvrige samene, som skogsamene, mente en derimot måtte assimileres. Det ga seg utslag i lovene som ble vedtatt for å regulere reinnæringen og opprettelse av spesielle skoler for barn av reinsamer.
Kautokeino-opprøret
En religiøs vekkelse blant samer, kjent som læstadianisme, oppstod rundt den svenske presten Lars Levi Læstadius (1800–1861). Læstadius hold prekener som folk lot seg gripe av, hvor han angrep syndig livsførsel og fyll. Han mente at de sanne kristne skulle fordømte verdens synd. Vekkelsen, kjent som læstadianismen, sprede seg raskt over nordlige deler av Finland, Sverige og i Norge. Læstadius forlot Karesuando i 1849, etter å ha vært der i 25 år, noe som førte til at de omvendte reindriftssamene mistet kontakten med vekkelsen. Læstadius' bevegelse var sterkt imot alkoholbruk, noe som i samtiden var et stort sosialt problem.
Morgenen den 8. november angrep 22 vakte gården til handelsmannen, Carl Johan Ruth (1818–1852) i Kautokeino. Her var også lensmannen Lars Johan Bucht (1813–1852), og de begge ble tilbudt omvendelse, men avslo. De ble begge slått og pisket, senere ble den hardt skadet mennene knivstukket til døde og handelsmannens hus stukket i brann. Etterpå ble sogneprest Fredrik Waldemar Hvoslef (1825–1906) tilbudt omvendelse, men da også han nektet, ble han også mishandlet. Også mange samer som ikke var omvendt ble utsatt for vold. Opprøret ble slått ned av andre samer fra nabobygden.
Høyesterett avsa dom etter opprøret, i februar 1854 hvor fem av lederskikkelsene ble dømt til døden, men tre av dem ble benådet i samme prosess. Tilsammen 28 ble domfelt med forskjellige straffeutmålinger. Aslak Hætta (1824–1854) og Mons Aslaksen Somby (1825–1854) ble halshugget ved Bossekop den 14. oktober 1854. De øvrige ble benådede i årene 1862–1868.
Stenging av den finsk-svenske riksgrensen i 1889
Riksgrensen mellom Norge og Finland ble stengt for reindriftsamer i 1852, og i 1889 ble det gjennomført enda en grensesperring, denne gangen mellom Sverige og Finland. Alle samer med svensk statsborgerskap ble dermed utestengt fra Finland. Bare grensen mellom Norge og Sverge var fra 1889 åpen for reinflytting. Da grensen mellom Norge og Finland ble stengt var det mange samer fra Kautokeino som ble svenske statsborgere, men disse tok nå tilbake sitt norske statsborgerskap. For dem ga det ikke lengre noe fordel med endret statsborgerskap, men også samer som reelt sett hadde flyttet til Sverige kom tilbake til Norge. Disse ble gjerne værende i Finnmark hele året.