cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jerry Ahrlin
Jerry Ahrlin (født 15. januar 1978) er en svensk langrennsløper. Han representerer Brunflo IF i Jämtland og er tilknyttet Team Tynell. Han var løper i Team Santander inntil 2015.
Ahrlin ble nummer to i Vasaloppet i 2006 og 2007 og nummer tre i 2008. I 2006 inngikk Vasaloppet i verdenscupen. Ahrlin vant Marcialonga i 2007, 2009 og 2011, og han vant Birkebeinerrennet i 2009.
Maratoncupen sammenlagt
Jerry Ahrlin vant FIS Marathon Cup sammenlagt i sesongene 2006/07 og 2010/11 mens han ble nummer to i 2007/08 og 2008/09. I 2005/06 kom han på tiendeplass, mens han ble nr. 14 i 2009/10.
Blankvannsbråten
Blankvannsbråten er en av de eldste plassene i Nordmarka beliggende i søndre del av Nordmarka og i nærheten av Blankvann.
Stua nærmest vannet er trolig Nordmarkas eldste hus. Området har Nordmarkas rikeste flora.
Den legendariske 5-milsløypa i Holmenkollrennene gikk forbi denne plassen, hvor det tidligere var matstasjon.
Til tross for sin relative nærhet til Oslo by fikk plassen først elektrisitet i 1953 og bilvei i 1966. Blankvannsbråten har fortsatt en del åpen innmark, men mye har vokst igjen de siste årene
I dag er Blankvannsbråten, på grunn av sin spesielle vegetasjon, del av Blankvann landskapsvernområde.
Bevere
Bevere (Castor) er den eneste delgruppen som har overlevd inn i nåtid fra beverfamilien (Castoridae), som inngår i ordenen av gnagere (Rodentia). Slekten tilhører underfamilien Castorinae og inkluderer to nålevende arter og én utdødd.
Biologi
Bevere er semiakvatiske pattedyr som trives i et temperert klima, der de er kjent som «naturens iherdige tømmerhoggere og dambyggere». De er ypperlige svømmere og tilbringer omtrent like mye tid i vann som på land.
Bevere er relativt store og veier normalt omkring 15–25 kg (typisk 18–22 kg), selv om det av og til registreres bevere på 30 kg og mer. Den største som noen gang er fanget var en gammel og fet amerikansk beverhann som veide 50 kg og ble fanget i 1921 av Vernon Bailey i Iron River, Wisconsin. Siden det ikke finnes dokumentasjon kan nok vekten diskuteres, men kjempebeveren har blitt gjengitt i en rekke litterære kilder opp gjennom årene, om enn alle som én av sekundær art. Ellers er norgesrekorden på 34 kg fra 2017 godt dokumentert. Den eurasiske beveren varierer mindre i størrelse enn den amerikanske, gjennom at den sjelden veier mindre enn 17 kg. Bevere kan være neddykket i 15 minutter, og svømme mer enn 750 meter før den trenger påfyll av luft, men det typiske dykket varer gjerne bare omkring 30 sekunder og går kun til omkring 1 meters dyp.
Kroppen er dekket av tykk, vanntett pels som består av lange dekkhår og tett isolerende underull. Øynene er dekket av ei blinkhinne når dyret svømmer neddykket, samtidig som ører og nesebor lukkes av en spesiell muskulatur. Bakbena er kraftige og har svømmehud mellom tærne. Forbena, derimot, ligner menneskelige hender. De brukes med stor dyktighet og presisjon til å utføre en rekke forskjellige oppgaver. Beveren har også en flat og meget muskuløs hale, som den aktivt bruker til å varsle om fare gjennom å slå med den i vannflaten.
Bevere lever i små familiegrupper og er territoriale. I forbindelse med dammer konstruerer beveren ei beverhytte, enten på bredden eller ute i vannet, der inngangene (det er minst to av dem) ligger under vann. Beverhytta kan være opptil 7 m i diameter og inndelt i to rom. Beveren kan også grave ut boligen i skrenter og lignende.
Økologisk betydning
Bevere utgjør en betydelig økologisk ressurs. Beverens dammer skaper nye våtmarksområder. Disse skaper livsgrunnlag for mange arter knyttet til våtmark. Beveren er derfor å anse som en nøkkelart med stor betydning for det biologiske mangfoldet.
Beverdammene kan også virke flomdempende.
Økonomisk betydning
Beverskinn var en attraktiv handelsvare på 1700- og fram til 1900-tallet, noe som ledet til stor fangst av bever i denne perioden. Europa hadde et umettelig behov for beverskinn, for å dekke etterspørselen til hatteindustrien. Beverhatter kom på mote mot slutten av 1700-tallet og etterspørselen etter beverskinn ble enorm. Mot slutten av 1800-åra sank etterspørselen og beveren mistet sin betydningen som råvare i hatteindustrien.
Den omfattende jakten medførte imidlertid at beveren ble drevet til randen av utryddelse rundt år 1900. Etter at jakten mistet sin økonomiske betydning har bestanden av bever tatt seg kraftig opp. I Norge er det nå årlig jakt på bever mellom 1. oktober og 30. april, i de kommuner hvor det i forskrift er åpnet for beverjakt.
Noen steder kan beverens virksomhet føre til økonomiske tap, dammene kan f.eks. ødelegge tømmer og skade veier gjennom at områder oversvømmes.
Jennifer Carpenter
Jennifer Leann Carpenter (født 7. desember 1979 i Louisville i Kentucky) er en amerikansk skuespillerinne, best kjent for sine roller som Emily Rose i filmen The Exorcism of Emily Rose, som Debra Morgan i tv-serien Dexter, og som hovedpersonen i skrekkfilmen Quarantine fra 2008.
Oppvekst
Carpenter ble født i Louisville i Kentucky og ble uteksaminert fra Sacred Heart akademiet i Louisville. Hun er utdannet ved Walden Conservatory Theatre, og senere ved Juilliard School i New York City. Før eksamen hun fikk hun en rolle i Broadway-oppsetningen av Arthur Miller's The Crucible med blant andre Liam Neeson og Laura Linney.
Karriere
Carpenter fikk sitt gjennombrudd for sin opptreden i The Exorcism of Emily Rose. Hun tok hjem 2006 MTV Movie Award for "Best Frightened Performance", og fikk også en Hollywood Life Breakthrough Award. Carpenter spiller for tiden rollen som Debra Morgan i Showtime TV-serien Dexter som hadde premiere den 1. oktober 2006.
Personlig
Det ble rapportert i 2007, at Carpenter datet medskuespiller Michael C. Hall fra Dexter. De annonserte i begynnelsen av januar 2009 at de giftet seg på nyttårsaften i California. Deres første offentlige opptreden som et ektepar var på den 66. Golden Globe-utdelingen den 11. januar 2009.
Bernd Eichinger
Bernd Eichinger (født 11. april 1949 i Neuburg an der Donau i Bayern i Vest-Tyskland, død 24. januar 2011 i Los Angeles i California) var en tysk filmprodusent og regissør. Han er kjent for en rekke storfilmer, bl.a. Der Untergang og Baader-Meinhof.
Filmene Christiane F. – Å være ung er for jævlig fra 1981 og Den uendelige historien fra 1983 førte til at han ble internasjonalt kjent. 2002 fikk Ingensteds i Afrika en Oscar for beste fremmedspråklige film.
25. januar 2011 gjorde Constantin Film kjent at han var død som følge av et hjerteinfarkt.
Mampituba
Mampituba er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Jon-Roar Bjørkvold
Jon-Roar Bjørkvold (født 2. mai 1943 i Oslo) er en norsk professor i musikkvitenskap.
Bjørkvold er mag. art. i musikkvitenskap fra 1969 med fagkretsen musikk, engelsk og russisk. Magisteravhandling om Mikhail Glinkas romanser. Han ble dr. philos. i 1981 på avhandlingen «Den spontane barnesangen – vårt musikalske morsmål» som ble utgitt i 1985.
Jon-Roar Bjørkvold ble ansatt som universitetslektor i musikkvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1970, professor samme sted fra 1982.
Tony Snow
Robert Anthony Snow (født 1. juni 1955 i Berea i Kentucky, død 12. juli 2008 i Georgetown i Washington, D.C.) var en amerikansk journalist. Snow arbeidet i flere amerikanske aviser, blant annet The Detroit News, The Washington Times og USA Today.
I 1996–2003 var Snow nyhetsanker på Fox News Sunday, som ble sendt i Fox-tilknyttede TV-stasjoner og på nyhetskanalen Fox News. 2003–2006 hadde Snow sitt eget radioprogram, Tony Snow Show, på Fox News Radio.
26. april 2006 ble Snow presentert, og 8. mai 2006 etterfulgte han Scott McClellan, som Det hvite hus' pressesekretær, en stilling han hadde til 13. september 2007 da han etter en tids sykdom ble etterfulgt av Dana Perino.
12. juli 2008 døde Tony Snow på Georgetown University Hospital i Washington, DC.
Goliath
Goliath var et tysk bilmerke i Borgward-gruppen, som ble produsert fra 1928 til 1959. Selskapet var basert i den tyske byen Bremen og spesialiserte seg på trehjulsbiler samt mellomstore personbiler.
Historie
Selskapet ble stiftet av Carl F. W. Borgward og Wilhelm Tecklenburg i 1928 under navnet Goliath-Werke Borgward & Co. De første modellene var små lastebiler med trehjul videreutviklet fra Blitzkarren, som tidligere hadde blitt bygget av Borgward. Den første personbilen var Goliath Pionier i 1931, som også hadde tre hjul samt en énsylindret motor. Frem til 1934 ble 4 000 av disse bilene bygget i ulike utgaver. Pionier ble ansett som en forgjenger til Hansa-modellene 400 og 500.
Etter 2. verdenskrig bygget Goliath modellene GP700 (1950–1957) og GP900 (1955–1957), begge med vannkjølte totaktsmotorer med to sylindre, og allerede fra 1952 ble bilene levert med bensininnsprøytning som en av de aller første i verden. Begge modellene var forhjulsdrevne, todørs sedaner. I 1957 ble modellen Goliath 1100 lansert, med en vannkjølt firetaktsmotor med fire sylindre.
Slutten
Fra 1958 ble Goliath 1100 solgt under merket Hansa, fordi Borgward-gruppen ønsket å komme vekk fra totaktsmotorer og trehjulsbiler som de hadde blitt kjent for. I 1961 gikk Borgward konkurs.
Jiri-san
Jiri-san (koreansk: Jirisan; 지리산) er en fjelltopp i det sørlige Sør-Korea. Fjellet anses som ett av de tre viktigste i Sør-Korea, sammen med Halla-san og Seorak-san. Det ligger i den sørlige delen av Sobaekfjellene på grensa mellom fylkene Sancheong og Hamyang i Sør-Gyeongsang, og strekker seg 1,915 meter over havet, og blir dermed landets nest høyeste fjell etter Hallafjellet på Jejuøya.
Rundt Jiri-san ligger Jiri-san nasjonalpark, som var Sør-Koreas første og største nasjonalpark, etablert 29. desember 1967. Den strekker seg inn i tre av landets provinser: Nord-Jeolla, Sør-Jeolla og Sør-Gyeongsang, der meste i sistnevnte, der en også finner den høyeste toppen Cheonhwangbong.
Sobaek former den sørlige delen av Baekdudaegan, som sees som den symbolske ryggraden til Korea. Den starter i nord ved fjellet Paektu-san og fortsetter sørover og inkluderer både fjellkjedene Taebaek og Sobaek.
I området finnes sju buddhisttempler. Hwaeomsa er det største og best kjente og inneholder flere av landets nasjonalskatter, det meste steinarbeider fra mellom år 600 og 900. I dalen finnes også Samseong-gung, der en feirer en av landets skapelsesberettelser.
Lisson Grove
Lisson Grove er et område og en gate i nordvestlige sentrale London, i bydelen Westminster. Området ligger mellom Regent's Park, Marylebone Road (A501), Edgware Road (A5) og St. John's Wood. Lisson Grove er også navnet på hovedgata gjennom området som går parallelt med Edgware Road. Det er mange landemerker som omgir området. I nord er Lord's Cricket Ground i St John's Wood. I vest er Little Venice, Paddington og Watling Street. I nordøst er Primrose Hill og i sørøst er Marylebone, hvor også jernbanestasjonen ligger og dessuten Dorset Square, det opprinnelige hjemmet til Marylebone Cricket Club. Stedet ligger ved for London Planetarium, Madame Tussaud's, Baker Street og Regent's Park.
En gang var dette delen av middelalderens herregods i Lilestone som strakte seg nord til Hampstead. Lisson Green var et lite herregods som brøt ut så tidlig som i 1235 med eget herrehus og med rundt 100 acre med land. Grendens første attraksjon var vertshuset Yorkshire Stingo. Samuel Pepys besøkte antagelig dette stedet i 1666 på «en flørtete utflukt med en munter enke».
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Han var vokste opp på et småbruk i Støa, som faren hadde kjøpt fra en av Hallem-gårdene i Verdal.
Lisson Grove
Området
Det opprinnelige navnet for området nordvest for Marylebone er Lisson Green. Lisson Green var et mindre gods som ble utskilt fra det middelalderske stogodset Lilestone i 1236. Godset og landsbyen Lisson Green lå der det store gatekrysset Marylebone Flyover ligger i dag, mellom de to undergrunnsstasjonene Edgware Road, med jordvegen på nordsida.
Den bymessige utviklinga av området begynte omkring 1800, og da den nye Regent's Canal ble ført gjennom området i 1810, var mye av dagens gatenett lagt og de første husene bygd. I begynnelsen slo mange kunstnere og skribenter seg ned i de fortsatt landlige omgivelsene; seinere fortrakk disse nordover til St. John's Wood.
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Mens han ennå gikk framhaldsskolen, begynte han som gårdsarbeider. Han var senere skogs- og bygningsarbeider, både innen- og utenbygds. Han giftet seg med ungdomskjæresten Signe Fagerberg. De bygde seg et hus på Minsås i Verdal, hvor de hadde arbeidet sammen som unge.
Lisson Grove
Området
Særlig den nordlige delen av området ble utover på 1800-tallet utbygd av hensynsløse eiendomsspekulanter som satte opp dårlige hus og fylte dem opp med fattige leieboere; for en stor del irske innvandrere. Lisson Green fikk etter hvert et rykte som et strøk hjemsøkt av sykdommer og kriminalitet. Da det i 1885 ble kjent at den 13 år gamle Eliza Armstrong i Charles Street var blitt solgt til et bordell for £5, vakte det bestyrtelse i opinionen, og både myndigheter og filantroper begynte å gi oppmerksomhet for Lisson Grove.
Fra slutten av 1800-tallet og gjennom mye av 1900-tallet er den gamle slummen fjerna fra Lisson Grove. Samtidig førte åpninga av jernbanelinja inn til Marylebone til at området ble avskåret fra Regent's Park, og begrensa beboernes muligheter for friluftsliv. Av store, offentlige boligreisningsprosjekter kan nevnes Lilestone Estate på sørsida av kanalen, påbegynt i mellomkrigstida og fullført etter krigen. Lisson Green Estate nærmere Regent's Park – med over 500 leiligheter – sto ferdig i 1974.
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Johan Støa la ned en stor innsats i å fagorganisere land- og skogsarbeiderne i Verdal. Han ble også formann i Norsk Skog- og Landarbeiderforbunds fylkesorganisasjon i Nord-Trøndelag. Fra 1957 til 1959 arbeidet han som kretssekretær i Inntrøndelag arbeiderparti, senere fylkessekretær for hele Nord-Trøndelag.
Lisson Grove
Gata
Lisson Grove begynner i gata St. John's Wood ved Lord's Cricket Ground, løper i sørøstlig retning og ender i Marylebone Road ved Marylebone stasjon.
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Han arbeidet deretter som byggeleder og tiltakssekretær i Verdal kommune.
Lisson Grove
Gata
Gata ble anlagt på slutten av 1700-tallet. Den sørligste delen ble snart bebygd med relativt påkosta leiegårder, mens den nordlige delen fikk et mer blanda preg. Her lå blant annet en fabrikk som produserte giftig, hvitt bly. I begynnelsen var Lisson Grove en heller fornem adresse, men området forfalt gradvis utover på 1800-tallet. Allerede fra 1850 var Lisson Grove blitt så ille at en fant det nødvendig å sette inn visse tiltak for å få sanert den verste slummen.
Lisson Grove i kunst og litteratur
I Pygmalion (1913), som senere ble gjort om til en musikal kalt My Fair Lady (1956), har George Bernard Shaw latt Eliza Doolittle – arbeideklassejenta som forvandles til dame – komme fra Lisson Grove i Paddington. Det var et av de fattigste stedene i London ved begynnelsen av 1900-tallet. Eliza Doolittle og hennes familie snakket cockney, en dialekt med lav status, som skapte klassemessig avstand mellom dem og fortellingens figurer fra overklassen.
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Støa var medlem av Verdal kommunestyre 1948–1965, medlem av formannskapet 1956–1965 og ordfører i Verdal 1963–1967. Som ordfører var han selvskrevent medlem av Nord-Trøndelag fylkesting, der han også ble medlem av fylkesutvalget. Han var også formann i bygningsrådet og styreformann i det kommunale e-verket.
Anders Reitans veg
Anders Reitans veg (1–7) er en vei ved bydelen Heimdal sør for Trondheim som strekker seg sørøstover fra Sivert Thonstads vei mot Vestre Rosten. Veien fungerer som adkomstveg for frittstående eneboliger, og er en gjennomfartsvei mot Ole Øisangs vei og Olav Gullvågs veg med samme boligbebyggelse.
Johan Støa (politiker)
Liv og virke
Han var innvalgt på Stortinget fra Nord-Trøndelag fra 1965, og satt i Stortingets kommunalkomité 1965–1971, Stortingets finanskomité 1971–1972 og Stortingets kommunal- og miljøvernkomité 1972–1973. Han var «kraftsosialist» og EF-motstander. Han ble gjenvalgt ved stortingsvalget 1973, men døde to uker etter valget. Steiner Kvalø tok hans plass på Stortinget resten av perioden.
AgustaWestland AW101
AgustaWestland AW101 er et middels stort helikopter bygget både for militære og sivile formål.
Anders Reitans veg
Veien ble i 1964 oppkalt etter forfatteren og politikeren Anders Reitan (1826–1872), kjent for diktsamlingen Fjeld-Lom (1866) og som stortingsrepresentant for Hedemarkens amt. Fra reguleringen i 1950 og frem til 1964 gikk veien under navnet Fridtjof Nansens vei, som ikke må forveksles med Fridtjof Nansens vei på Sverresborg.
AgustaWestland AW101
Helikopteret ble utviklet i et samarbeid mellom Agusta i Italia og Westland Helicopters i Storbritannia, som dannet et felles selskap, EH Industries Limited. Helikopteret skulle være en løsning på landenes ønske om et moderne maritimt flerbrukshelikopter og var frem til 2007 kjent som EH101. I 2000 slo Westland Helicopters og Agusta seg sammen til AgustaWestland, noe som gjorde at man etter hvert endret navnet til AW101. I 2016 ble AgustaWestland slått sammen med moderselskapet Leonardo-Finmeccanica sin helikopteravdeling, og selskapet fikk dagens navn Leonardo fra 1. januar 2017.
Flere brukere, deriblant forsvaret til Storbritannia, Danmark og Portugal, bruker navnet Merlin for sine AW101-helikoptre. Royal Canadian Air Force har en variant av AW101 som de kaller CH-149 Cormorant, brukt som redningshelikopter til havs. Enda en variant, kalt VH-71 Kestrel, var utviklet for å bli presidenthelikopter i USA, men dette programmet ble kansellert. Typen er også solgt til passasjer- og VIP-transport for myndighetene i land som Saudi-Arabia, Algerie, Turkmenistan og Nigeria. Helikopteret har også vært stasjonert i aktive krigssoner, slik som under Irak-krigen og krigen i Afghanistan. AW101 har ikke sivilt typesertifikat, men noen av prototypene ble bygget etter sivil byggestandard. Det eneste i ordinær drift opererer for Tokyo Metropolitan Police Department.
AW101 fløy for første gang i 1987, og kom i ordinær bruk i 1999. Siden AW101 første gang kom i tjeneste har den erstattet flere eldre helikoptertyper som for eksempel Westland Sea King, siden helikopteret har samme roller slik som transport, antiubåtkrigføring og skipsbaserte nytteoperasjoner. Det er produsert på fabrikker i Yeovil i England og Vergiate i Italia, og er også produsert på lisens i Japan og USA.
Opprinnelse
I 1977 startet det britiske forsvarsdepartementet letingen etter et helikopter som skulle erstatte Royal Navys Westland Sea King-helikoptre, som ble ansatt som utilstrekkelige for å kunne holdte tridt med de teknologiske fremskrittene til ubåtene i den sovjetiske marine. Westland Helicopters kom med et tilbud på et tremotors helikopter med lignende dimensjoner til Sea King, kalt WG.34. WG.34 skulle ha større autonomi og et lengre rekkevidde enn sin forgjenger. Samtidig vurderte den italienske marnien også å bytte ut sin flåte av Sea King-helikoptre, som ble bygget av det italienske selskapet Agusta; Westland og Agusta begynte derfor å snakke om å utvikle et felles nytt helikoptet, som skulle erstatte Sea King.
Agusta og Westland inngikk en avtale om å jobbe sammen om prosjektet, og startet i fellesskap det nye selskapet EH Industries Limited (EHI) for å følge opp utvikling og markedsføre det nye helikopteret til potensielle operatører. 12. juni 1981 bekreftet den britiske regjeringen at den ville delta i prosjektet og at de hadde satt av 20 millioner pund til å kunne utvikle ni konsepter for et nytt helikopter. En stor avtale, som sikret finansiering for EH101s utviklingsprogram, ble signert av både de britiske og italienske regjeringer i 1984. Ved Paris Air Show i 1985 viste Agusta frem en fullskalamodell av den nye helikopteren, noe som førte til et mer generalisert design som kunne tilpasses, for å møte behovene til ulike sivile- eller militære kundene. Den første prototypen fløy den 9. oktober 1987.
Anne-Lisa Amadou
Anne-Lisa Amadou (født 4. mars 1930 i Oslo, død 19. mars 2002 i Oslo) var en norsk litteraturforsker og litterær oversetter. Hun var professor i fransk litteratur ved Universitetet i Oslo fra 1970 til 1982. Dr.philos. på avhandlingen «Dikteren og hans verk. En studie i Marcel Prousts estetikk» fra 1966.
Anne-Lisa Amadou gjorde et betydningsfullt arbeid som oversetter og kulturformidler. Hun mottok en rekke priser for sin oversettelse av Prousts romanserie På sporet av den tapte tid I-XII (1963–92), blant annet Bastianprisen, Fritt Ords pris og Norsk kulturråds oversetterpris. Hun ble også tildelt den franske ordenen Palmes Académiques.
AgustaWestland AW101
Opprinnelse
I 1987 valgte Canada EH101, som erstatning for deres Sea King-helikoptre til bruk for antiubåtkrigføring og som redningshelikoptre. EH101s tredje motor og økt autonomi sammenlignet med blant annet Sikorsky Seahawk, dens rekkevidde og anti-isingsegenskaper ble også sett på som avgjørende for å kunne operere i Nord-Atlanteren. Beslutningen om å kjøpe inn opp til 50 EH101-helikoptre, for å erstatte det canadiske forsvarets Sea King-helikoptre, førte til politisk kamp mellom de konservative og de liberale partier, der sistnevnte mente at EH101 var for dyr. Kritikerne mente at EH101-kjøpet var overdrevet og unødvendig etter den kalde krigens slutt tidlig på 1990-tallet. Omfattende kostnadsoverslag ble presentert av både støttespillere og motstandere av EH101-anskaffelsen, der motstanderne støttet livsforlengelengende vedlikehold av de ekisterende helikopterflåtene med Sikorsky CH-124 Sea King og Boeing Vertol CH-113 Labrador. EH101-kontroversen ble sett på som en viktig faktor under valget i Canada i 1993. Bestillingen ble kansellert av den nye liberale regjeringen i 1993 og resulterte i en avbestillingsavgift på 470 millioner dollar.
I produksjon
Flere testfly ble bygget i slutten av 1980-årene og tidlig i 1990-årene. Testflyvningen ble stanset i seks måneder etter det andre testflyet styrtet 21. januar 1993. Den 6. juni 1993 fløy den første EH101 med Rolls-Royce/Turbomeca RTM322-motor. Til sammen ni prototyper ble bygget for å teste ut militære og sivile applikasjoner, inkludert en «heliliner»-konfigurasjon. I februar 1995 la Storbritannia formelt inn sin første bestilling på totalt 22 EH101-helikoptre; tett fulgt av Italias bestilling på 16 EH101 i oktober 1995. EH101-ordren var ikke uten kontrovers, det britiske luftforsvaret ønsket seg en flåte med kun Boeing CH-47 Chinook. Boeing hadde angivelig også gitt tilbudt billigere pris for nye Chinook-helikoptre. Storbritannia fikk sine første helikoptre i 1997 og Italia sine første året etter.
I 2005 ble et samarbeidsprosjekt mellom AgustaWestland og Lockheed Martin valgt som vinnere av konkurransen for å erstatte den den amerikanske presidentens Marine One for United States Marine Corps. En variant av AW101, med betegnelsen VH-71 Kestrel, skulle produseres i USA og hadde gått inn i testfasen. Programmet hadde imidlertid betydelige kostnadsoverskridelser og politisk motstand, noe som førte til at anskaffelsen ble droppet i juni 2009 Marine Corps også uavhengig av dette gjennomførte studier av EH101 som en back-up plan for Bell-Boeing V-22 Osprey med tiltrotor i løpet av 1990-årene.
Etter fusjonen mellom Westland og Augusta til AgustaWestland i 2000, var det ikke behov for en separat EHI-enhet. EH101 ble derfor formelt omdøpt til AW101 i 2007. I 2008 ble det rapportert at volumet av AW101-ordrer ville fylle produksjonskapasiteten de neste fem årene. I april 2009 var mer enn 180 AW101-helikoptre solgt over hele verden og den samlede operasjonelle flåten hadde gjennomført over 170,000 flytimer.
Oversikt
AW101 følger et konvensjonelt designoppsett, men bruker avansert teknologi, som for eksempel utformingen av rotorbladene, avionikksystemer og den omfattende bruken av komposittmaterialer. Strukturen på flykroppen består av moduler bygget med en aluminium-litiumlegering, designet for å være både lett og skadebestandig. AW101 er designet for å fly under ekstreme værforhold og er utstyrt med et anti-isingssystem, og skal kunne operere i temperaturer mellom -45 og + 50 °C. Fartøyets kontrollsystemer gjør at AW101 skal kunne holde seg stabilt med opp til 40 knop (20,6 m/s eller 74 km/t) med sidevind.
Helikopteret har også et vibrasjonskontrollsystem, reduserer vibrasjonene i skroget med opptil 80%. Cockpiten er utstyrt med pansrede seter for mannskapet, og kan tåle en slaghastighet på over 10 m/s. Helikoptret er beregnet for å flys av to piloter, selv om det også kan flys av en pilot. Pilotinstrumentene viser seks fullfargede HD-skjermbilder og et valgfritt skjermbilde. Et digitalt kart eller en skjerm for forward looking infrared (FLIR) kan også installeres.
Danmark
I Danmark kjøpte Flyvevåbnet i 2001 14 EH101 til levering fra 2006. Det første ble satt i drift under overværelse av dronning Margrethe og prins Henrik den 24. april 2007. EH101 avløste gradvis de aldrende S-61A redningshelikoptere, som ble levert i 1965 – S-61 ble utfaset pr. 30. juni 2010.
Etter innfasingen i Danmark var helikoptrene plaget med mye problemer og produserte langt færre flytimer enn forventet. Årsaken var både tekniske problemer og stor mangel på flymekanikere etter flyttingen fra Værløse til Karup. Forgjengeren S-61A hadde også store tekniske problemer i begynnelsen av sin tjeneste.
Den 5. juni 2009 landet M-515 som den første av de seks nye helikoptre i Eskadrille 722. M-516 ankom 24. juli 2009. M-517 ankom 21. august 2009, M-518 ankom 8. oktober 2009, M-519 ankom 29. oktober 2009 og M-520 den 20. januar 2010.
Den 11. oktober 2014 havarerte et av de danske EH101-helikoptrene under en treningsflyvning ved Mazar-e Sharif i Afghanistan. Det var under landing hvor det skjedde ukontrollerte rystelser som følge av biomekanisk feedback. Helikopteret ble alvorlig skadet.
Norge
Den norske regjeringen besluttet å kjøpe 16 maskiner av helikopteret for å erstatte redningshelikopteret Westland Sea King som flys av Luftforsvarets 330 skvadron. AW101 erstattet Sea King på Sola 1. september 2020, på Ørland 14. mai 2021, Banak 25. februar 2022 og Bodø 12. desember 2022.
Sea King vil videre fases ut på Rygge og i Florø. AW101 i norsk tjeneste kalles «SAR Queen».
Artabazos I av Frygia
Artabazos I, sønn av Farnakes, var en satrap i Frygia (nå det nordvestlige Tyrkia) under akamenidedynastiet i Perserriket. Han var en av generalene i Xexes Is invasjon av Hellas hvor han ledet reservestyrkene som voktet tilbaketrekningen til Asia. Han var også ansvarlig for å slå ned et opprør i Potidaia.
Invasjonen sluttet med at Mardonios ignorerte råd fra Artabazos og andre, møtte grekerne i slaget ved Plataiai og ble beseiret (479 f.Kr.). Grekerne fulgte opp sin seier ved å seile til Jonia hvor de ødela garnisonsstyrkene under Tigranes i slaget ved Mykale samme år. Artabazos klarte derimot å lede en stor del av den persiske hæren ut av Hellas og tilbake til Jonia.
Som belønning ble Artabazos gjort til satrap i Hellespont Frygia. Dette embetet gikk videre til hans etterkommere i arv. Han ble enten etterfulgt av sin sønn Farnabazos I som er for det meste ukjent, eller av sitt barnebarn Farnakes som er kjent for å ha vært satrap under utbruddet av peloponneserkrigen. Farnakes ble senere etterfulgt av sin sønn, Farnabazos II av Frygia som er kjent fra sin rivalisering med Tissafernes og kriger mot spartanerne.
Hans datter Barsine ble elskerinnen til Aleksander den store av kongeriket Makedonia og fødte ham sønnen Herakles av Makedonia.
Manoel Viana
Manoel Viana er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Barentsjøkulen
Flere nunataker stikker opp av breen, hvorav Schweinfurtberget på 590 moh. er den høyeste. Fire av Barentsjøkulens utløpere når ned til havet: Besselsbreen munner ut i Dorstbukta i nordøst, i øst når Willybreen ned til Olgastretet, i sør strekker Freemanbreen seg ned til Freemansundet, og Duckwitzbreen munner ut i Storfjorden i vest.
Breen har navn etter Barentsøya, som igjen er oppkalt etter den nederlandske oppdageren Willem Barentsz.
Universität Hamburg
Universität Hamburg er et universitet i den tyske bystaten Hamburg. Det ble grunnlagt av Wilhelm Stern i 1919 ved sammenslåing av tidligere eksisterende akademiske institusjoner.
Avskær
Avskær (ave=grunn vik + skjær, svensk Avaskär) var en by i Christianopel Sogn, i Øster Herred i det Blekinge som var en del av Danmark. Varianter av bynavnet er Aghaskjær, Auskeer, Anskier, Ausker og Awascher.
Historie
Avskær var i middelalderen en liten by, beliggende ca. 6 km fra den svenske grensen. Den omtales første gang 1350 i forbindelse med et brev om en arvetvist, som byens borgerne sendte til Lübeck. Brevet er forsynt med et segl, hvorpå det står: Civitatis Avskær. Arkeologene vet at den har opprettholdt handelsforbindelser med hansabyene.
Under en utgravning i 1976, fant man en del husrester, deler av et gatenett samt en kirkegård med et par hundre graver, som trolig stammer fra 1500-tallet. De døde er blitt begravet i sine hverdagsklær, og ifølge middelaldersk gravskikk er de fleste blitt plassert utstrakt på ryggen med hodet mot vest. En del av begravelsene er foregått ganske skjødesløst, som muligvis kunne indikere at de var krigsofre, kanskje fiendtlige soldater. Kun en eneste barnegrav ble registrert.
Et annet interessant funn var en stenkjeller, som en gang hadde tilhørt et hus som var brent ned, og senere brukt som avfallsdepot. Andre funn var såkalte bierhaner, som har tilhørt øltønner og muligvis stammer fra et skjenkested.
Pga. beliggenheten ble Avskær rammet av flere trefninger og branner under de svensk-danske krigene. Den har vært lett å innta, da den trolig ikke har vært befestet.
Byen eksisterte frem til 1600, da den sammen med Lykkeby mistet sine kjøpstadsprivilegier til fordel for den nyanlagte festningsby Christianopel.
Forhandlinger i Avskær
I 1451 møttes den svenske kong Karl Knutsson (Bonde) og Danmarks konge Christian I i Avskær for blant annet å diskutere retten til Gulland. Paven sendte en kardinal til møtet for å øke presset på den danske og den svenske kongen. Formelt handlet forhandlingene om Karl Knutsson kunne kalle seg konge av Norge, til tross for at han ikke styrte landet. Kong Christian på sin side krevde at den avdøde unionskongen Christoffers morgengave til dronning Dorothea, som nå var gift med Christian, skulle innfris. Morgengaven besto av enten Värmland og Närke eller 15000 gylden. Møtet ble en fiasko, og i 1452 inntok Karl Knutsson Avskær. Fem år senere, i 1457, var Kalmarunionen gjenopprettet med Christian som konge.
Under Den nordiske syvårskrig ble byen brent ned av svenskene (15. september 1563), og selv om den ble gjenoppbygget, var dens storhetstid over. Blant annet hadde havneforholdene blitt dårligere som følge av landforhøyningen.
I 1598 ankom Sigismund Avskær med sin flåte, og dro deretter videre Kalmar få å hevde sin rett til den svenske tronen. Året etter besluttet Christian IV å anlegge en ny og bedre befestet by i nærheten (Christianopel), og Avskær forsvant dermed langsomt ut av historien.
Avaskär er i dag en flat strandeng. Ute i vannet ligger øyer og skjær, en vik og bortenfor øyene den sydlige delen av Kalmarsund. Det finnes en fotballbane, noen få hus og et begravelseskapell.
Niedercunnersdorf
Niedercunnersdorf er en tidligere kommune i den sørvestlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen hadde 1 625 innbyggere (31. desember 2008) og var en del av forvaltningsfellesskapet Obercunnersdorf.
Den 1. januar 2013 ble den slått sammen med Obercunnersdorf og Eibau til den nye enhetskommunen Kottmar.
Niedercunnersdorf ligger i den vestlige delen av kretsen, i dalen til elven Cunnersdorfer Wasser, og består av de 4 distriktene Niedercunnersdorf, Ottenhain, Neucunnersdorf og Sonneberg.
Niedercunnersdorf var en kommune i Kreis Löbau fra 1952 til 1990, og i Landkreis Löbau fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den vært en del av i Landkreis Löbau-Zittau, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.
Erik Eriksenstretet
Erik Eriksenstretet er et havstykke som ligger mellom Nordaustlandet og Kong Karls Land på Svalbard. Erik Eriksenstretet er avgrenset i vest mellom Malmgrenodden på Svenskøya og den østlige delen av Bråsvellbreen på Nordaustlandet. I øst er Erik Eriksenstretet avgrenset mellom Kapp Brühl på Abeløya og Italiaodden på Nordaustlandet
Sørvest for Erik Eriksenstretet ligger Olgastretet. Erik Eriksenstretet er om lag 250 meter dypt.
Erik Eriksenstretet har sitt navn etter den norske skipperen Erik Eriksen (1820–88), som oppdaget Kong Karls Land i 1853 og var den første til å gå i land seks år senere, 27. juli 1859. Erik Eriksen fant opp og designet granatharpunen for bruk i hvalfangst. Svend Foyn fikk senere patentert og industrialisert granatharpunen.
Memory Stick
Memory Stick er et minnekort lansert av Sony i oktober 1998.
Kortet brukes vanligvis som lagringsmedium i et elektronisk bærbart apparat, og innholdet kan flyttes til og fra en datamaskin. For eksempel kan et Sony digitalkamera lagre bilder på en Memory Stick, som så kan tas ut av kameraet og kobles til en datamaskin eller skriver, så bildene kan overføres eller skrives ut.
Typer
Det finnes flere forskjellige varianter:
Riksvei 70
Riksvei 70 (Rv70) går mellom Kristiansund i Møre og Romsdal og Oppdal i Trøndelag. Veiens lengde er 162 km, hvorav 30,3 km i Trøndelag, og 131,7 km i Møre og Romsdal.
Fra Oppdal går veien ned Sunndalen, passerer Sunndalsøra før den fortsetter på østsiden av Sunndalsfjorden og Tingvollfjorden gjennom Tingvoll til den fortsetter over Krifast til Kristiansund.
Historikk
Strekningen Sunndalsøra–Oppdal ble bygget i 1921–27, og fikk riksveistatus i 1934.
Senere var hovedveien mellom Kristiansund og Oppdal skiltet riksvei 16. Ferjeforbindelsen Kvisvik–Kvalvåg var del av strekningen, denne ble nedlagt da Krifast med Freifjordtunnelen ble tatt i bruk i august 1992. Mellom Rensvik og Flatsetøya i Kristiansund ble strekningen flyttet til riksvei 66, Krifast møtte den opprinnelige strekningen igjen ved Øygarden i Tingvoll, og hele strekningen ble skiltet riksvei 70.
Før 1. januar 2010 var veien stamvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som riksvei.
Frem til 2019 hadde armen til Kristiansund lufthavn eget nummer: riksvei 681.
Cecilie Forså Tobiassen
Cecilie Forså Tobiassen (født 18. november 1989) er en norsk fotballspiller.
Hun spiller for Medkila Idrettslag, og har tidligere spilt for Landsås FK og Leknes fotballklubb.
Tobiassen innehar to verdensmestertitler fra 2012.
Oswald Zappelli
Oswald Zappelli (født 27. oktober 1913, død 3. april 1968 i Lausanne) var en sveitsisk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Zappelli vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han kom på andreplass i individuelle konkurransen i kårde bak Luigi Cantone fra Italia.
Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors kom han på tredjeplass i kårde individuelt og han var også med på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia og Sverige.
Urokse
Urokse (Bos primigenius) er en nå utdødd klovdyrart i oksefamilien. Arten regnes som opphavet til tamkveget (Bos taurus), som trolig ble domestisert for cirka 10 000 år siden. Uroksen oppsto trolig i India, for omkring to millioner år siden.
Beskrivelse
Urokser (urkveg) var mye større enn dagens tamfe. Oksen ble omkring 160–180 cm i skulderhøyde, og kua omkring 150 cm. Hodet var bestyrket med lange framoverrettede lyreformede kraftige horn. Kua hadde små, nærmest ubetydelige jur i forhold til dagens tamfe.
Urokser trivdes trolig best i de vidstrakte skogområdene med sumpholdige områder, elvedaler, deltaområder og myrholdig grunn.
Utbredelse og utryddelse
Uroksen oppsto trolig i India for omkring 2 millioner år siden. Den vandret til Midtøsten i kvartær og kom til Europa for cirka 250 000 år siden. Det er funnet to komplette skjeletter av arten i Odsherred i Danmark.
Uroksens skjebne ble trolig endelig forseglet av overklassen, som jaktet de siste dyra til utryddelse i Europa. Uroksens gradvise forsvinning skjedde imidlertid over mange århundrer og kan neppe tilskrives overklassens jaktlyst, men trolig snarere en kombinasjon av jakt og en konkurranse med andre dyr (spesielt tamfe) om ernæringsgrunnlaget. Til slutt handlet det også om interessekonflikter, korrupsjon og mer eller mindre naturlige sykdommer som ble spredt med tamkveget, som konkurrerte om de samme beitelandet.
Utbredelsen dekket opprinnelig landområdene fra De britiske øyer og det sørlige Skandinavia, via det kontinentale Europa og det nordlige Afrika, til Midtøsten, Sentral-Asia og India.
Europa
Selve utryddelsesprosessen ser ut til å ha startet i de sørlige og vestre delene av Europa, for så å ha spredd seg nordøstover. På De britiske øyer er det ikke gjort funn som er yngre enn 1300 f.Kr. (tidlig bronsealder). Vergil nevnte i 30 f.Kr. at det fortsatt levde urokser nord for Italia som ble temmet. Det er også klart at romerne måtte fange og transportere urokser til sine arenaer, noe mange tolker dit hen at arten alt må ha vært utryddet i sør omkring overgangen til vår tidsregning. I Danmark forsvant uroksen fra øyene omkring 5500 f.Kr. På Jylland først omkring overgangen til vår tidsregning. I Nederland er det ikke gjort funn som kan dateres til tiden etter 400 f.Kr. Fra Belgia mangler det opplysninger om arten, men i Frankrike er det kjent at Karl den store jaktet på «okser med gigantiske horn» i 802 e.Kr. I grensestrøkene mot Sveits og Tyskland er det kjent at det fantes urokser så sent som i 1000 e.Kr. I Tyskland finnes det troverdige kilder som hevder å ha observert urokser så sent som i 1406 og 1408. Adam av Bremen hevdet at det fantes urokser i Sverige i det 11. århundre, men det er uklart om det var sant eller om han bare gjenga lokale historier. Kim Aaris-Sørensen (1999) hevder imidlertid at uroksen ble utryddet i Sverige omkring 4500 f.Kr. I Russland ble arten trolig utryddet i det 12. eller 13 århundre.
Asia
Lite er kjent omkring uroksens utryddelse i Sentral-Asia og India. Forskerne tror at den for det meste kan ha blitt utryddet under pleistocen, men trolig ikke i India. Der oppsto nemlig det domestiserte zebukveget fra denne underarten. Mohenjo-Daro kulturen har gjort bilder av tidlig zebukveg, som dateres til 4000–2000 f.Kr.
Afrika og Midtøsten
De siste sikre kildene man har til uroksen i Midtøsten og Nord-Afrika, stammer fra en jaktturer som farao Ramses II gjorde mellom 1197 og 1165 f.Kr. Om turene skjedde i Egypt eller det nordlige Mesopotamia (Irak) er noe uklart, men mange heller mot det siste. Også kong Sankerib av Assyria skal ha jaktet urokser i det nordlige Mesopotamia i perioden 704–681 f.Kr. Den greske historikeren Herodot skildrer mellom 485 og 425 f.Kr. urokser i Libya som «kveg som er dømt til å gresse baklengs på grunn av dyras kurvede horn». Forskerne hevder at uroksen ble utryddet i dette området i det siste årtusen før vår tidsregning.
Utryddelsen
I det 13. århundre var uroksens utbredelse stort sett begrenset til Polen, Litauen, Moldova, Transilvania og Øst-Preussen. I 1564 kunne polske skogvoktere opplyse at det fortsatt fantes 38 urokser igjen i de polske skogene. I et forsøk på å redde arten ble det i en periode utlyst dødsstraff for å nedlegge urokser, men dette var ikke nok til å redde arten.
Det siste kjente eksemplaret, ei ku, ble drept i Jaktorów-skogen i Masovia i Polen, 55 km sørvest for Warszawa, i 1627. Hodeskallen fra dyret ble seinere tatt som krigsbytte av den svenske hæren under Karl Gustav-krigene i Polen 1655-1660 og befinner seg nå i Livrustkammaren i Stockholm.
Underarter
Tre underarter er kjent. En av dem ble domestisert og distribuert verden rundt, mens de to andre ble utryddet.
Heck-kveg
Heck-kveg er en eksperimentell kvegrase som er et forsøk på å gjenskape uroksen. Rasen er derfor også kjent som rekonstruert urokse. Rasen oppsto på 1900-tallet, da brødrene Heck fra Tyskland begynte å avle kveg med tanke på å gjenskape uroksen. Heinz Heck, som jobbet ved Hellabrunn zoologiske hage i München, startet opp i 1920, og Lutz Heck, som var direktør ved Berlin zoologiske hage og fikk god støtte fra nazistene under andre verdenskrig, fullførte gjenskapelsen.
Eksteriørmessig ligner kveget mye, men det er ikke like stort fysisk. Hannene kan bli opp mot 160 cm i skulderhøyde og veier typisk under 900 kg. I dag finnes det omkring 2 000 slike dyr i Europa, hvorav omkring 600 lever vilt ved Oostvaardersplassen i Nederland, et 56 km² stort rewildingprosjekt der også konikhest inngår.
Fristaden Danzig
Fristaden Danzig (tysk Freie Stadt Danzig, polsk Wolne Miasto Gdańsk) var to ganger navnet på byen Gdańsk (da kjent under navnet Danzig), som på grunn av sin strategiske betydning ble erklært som fristad.
1809–1814
Dette skjedde første gang under Napoleonskrigene da byen var okkupert av Frankrike. Napoleon erklærte byen og den nærmeste omegnen som Fristaden Danzig 9. september 1809. Dette området var helt og holdent tidligere prøyssisk område. Etter Napoleons mislykkede angrep og felttog i Russland vinteren 1812 frigjorde tsarens armé Danzig i 1813, og året etter ble byen etter Wienerkongressen gjenforent med Preussen.
1920–1939
Etter første verdenskrig bestemte Versaillestraktaten at Danzig skulle bli en fristad under Folkeforbundets overhøyhet. Byen hadde nesten bare tysk befolkning (rundt 96 %), men den nye polske staten gjorde likevel krav på byen, for å sikre seg fri tilgang til Østersjøen, noe landet hadde blitt lovet av de allierte på grunnlag av Woodrow Wilsons «Fjorten punkter». Statusen som fristad ble et kompromiss, som innbyggerne likevel var svært misfornøyde med.
Fristaden inkluderte ikke bare selve Danzig, men også byene Zoppot (Sopot), Tiegenhof (Nowy Dwór Gdański), Neuteich (Nowy Staw) samt rundt 252 landsbyer og 63 småsteder. Fristaden dekket et areal på 1 966 kvadratkilometer, noe som gjorde den rundt dobbelt så stor som den tidligere såkalte fristaten etablert av Napoleon.
Byen var i tollunion med Polen og underlagt polske lover på det økonomiske området. Samarbeidet med Polen var likevel svært vanskelig. Særlig var bestemmelsen om at Polen skulle ha et militært transittdeponi på Westerplatte konfliktfylt. Etter at nasjonalsosialistene kom til makten i Tyskland i 1933, blusset det opp anti-polske stemninger i Danzig etter nasjonalsosialistenes initiativ. Samme år fikk det tyske nasjonalsosialistiske partiet NSDAP 38 % av stemmene i Danzigs Volkstag. Byens polakker (i første rekke polske tjenestemenn) og polske organisasjoner ble forfulgt, og «Zurück zum Reich» («Tilbake til riket») ble det dominerende slagordet som ble brukt i propagandaen blant byens tyske innbyggere. Størsteparten av byens befolkning ønsket at Danzig ble tilbakeført til Tyskland.
Det valgte parlamentet Volkstag, særlig under ledelse av senatspresidenten fra 23. november 1934, Arthur Greiser, og regjeringen i fristaden gikk inn for gjenforening med Tyskland, noe som skjedde i forbindelse med felttoget i Polen i 1939, som blant annet ble innledet med slaget om Westerplatte, og den andre fristadens historie tok slutt med den tyske besettelsen.
Området ble av det nasjonalsosialistiske Tyskland fra 2. november 1939 innlemmet i det administrative området Danzig-Westpreussen og var hovedstad for dette.
Regjeringssjefer (1920 – 1939) / Statssjef (1939)
Partiene i Danzig var stort sett tilsvarende de som eksisterte i Weimarrepublikken. De mest toneangivende partiene var det konservative Deutschnationale Volkspartei, det katolske Deutsche Zentrumspartei og Sozialdemokratische Partei Deutschlands. Et eget polsk parti fikk liten oppslutning.
NSDAP var i utgangspunktet et lite og ubetydelig parti i Danzig, først etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i Tyskland fikk det stor oppslutning, og fikk kontrollen over Volkstag ved valget 28. mai 1933.
John MacDonald
John MacDonald er navnet til flere personer:
Fristaden Danzig
Folkeforbundets høykommissærer
I motsetning til andre av Folkeforbundets mandatområder, hvor andre av forbundets medlemmer ble gitt forvaltningen, ble Fristaden Danzig (som Saar-området) stående under direkte forvaltning av Folkeforbundet selv. Den daglig styringen ble ivaretatt av en utnevnt høykommissær fra ulike land:
Drammen prosti
Drammen prosti er et tjenestedistrikt i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Prosten har sete i Drammen hvor Bragernes kirke er prostikirke. Elleve av sognene i nåværende Drammen prosti ligger i Drammen kommune og fire i Lier kommune.
Historikk
Det historiske Bragernes prosti hadde røtter tilbake til middelalderen, og omfattet et stort geografisk område beliggende i Buskerud, Akershus og Oslo. Prostiet ble senere delt, siste gang ved kgl.res 04.05.1819, og det gjenværende prostiet ble gitt navnet Drammen prosti. Det omfattet ved opprettelsen følgende prestegjeld:
Eiker, Modum og Sigdal prestegjeld lå under Kongsberg prosti inntil 1868, deretter ble de lagt under Drammen prosti. Lier, Røyken og Hurum prestegjeld lå under Drammen prosti inntil 1868, under Asker prosti frem til 1941, under Drammen prosti igjen til 1999, og deretter under Lier prosti fra 1999.
Aker, Asker og Bærum prestegjeld ble lagt til Asker prosti fra 1868. Drammen prosti lå under Oslo bispedømme til 1948 da det ble overført til det nyopprettede Tunsberg bispedømme. I 1970 ble Eiker prosti opprettet, og prestegjeldene Nedre Eiker, Eiker, Modum, Sigdal og Krødsherad ble overført til det nye prostiet. I 1999 ble Lier prosti opprettet, og prestegjeldene Lier, Røyken, og Hurum ble overført til det nye prostiet.
Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket. Kirken ble nå organisert med soknene som grunnenheter, og prestene ble ansatt i et prosti. I 2010 bestod prostiet av følgende prestesokn; Bragernes, Skoger, Konnerud, Strømsgodset, Strømsø, Fjell, Tangen, Åssiden, Sykehuset Buskerud og psykiatrisk avdeling BSS.
Ved kommunereformen 1.1.2020 ble Svelvik og Nedre Eiker kommuner slått sammen med Drammen, og kirkesognene ble overført til Drammen prosti. Ved samme anledning ble kirkesognene i Lier kommune overført til Drammen prosti, og Lier prosti ble nedlagt.
Ingermanland (band)
Ingermanland var et norsk progressiv metal-band fra Kristiansand.
Fritz Haber
Fritz Haber (født 9. desember 1868, død 29. januar 1934) var en tysk kjemiker og nasjonalist med jødisk bakgrunn. Han fikk Nobelprisen i kjemi i 1918 «for [sin] syntetiske fremstilling av ammoniakk». På grunn av oppfinnelsens virkningshistorie (dens bidrag til økt matproduksjon ved fremstilling av kunstgjødsel) blir den regnet blant de viktigste i det 20. århundre. Han oppfant også blant annet klorgassen som ble brukt under første verdenskrig.