cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reeves County
Reeves County er et fylke i den amerikanske delstaten Texas. Det ligger i den vestlige delen av staten og det grenser mot Loving County i nordvest, Ward County i øst, Pecos County i sørøst Jeff Davis County i sørvest og mot Culberson County i vest. Det har også grense mot delstaten New Mexico i nord.
Reeves Countys totale areal er 6 843 km² hvorav 16 km² er vann. I 2000 hadde fylket 13 137 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Pecos. Fylket har fått navn etter George R. Reeves en Texas-lovgiver og oberst i de Konføderertes hær.
Luoyangmuseet
Luoyangmuseet (kinesisk: 洛阳博物馆, pinyin: Luòyáng bówùguǎn) er et historisk museum i Luoyang i provinsen Henan i Kina.
Museet ble først bygd i Guanlin, sør i Luoyang, i 1958. Det ble flyttet til nord for Zhongzhougaten i 1973. Det nye museet ble åpnet 1. mai 1974. Det utstilles 1700 artefakter i fem utstillingsrom.
Kamaldulenserne
Kamaldulenserne (latin Congregatio Monachorum Eremitarum Camaldulensium, «Kongregasjonen av kamaldulensiske eremittmunker», forkortes O.S.B. Cam.) er en katolsk orden som tilhører Den benediktinske konføderasjon. Den er basert på Benedikts regel, og består av både eremitter og koinobitter.
Ordenen ble grunnlagt av Romuald av Ravenna i 1012. Den hadde opprinnelige to hovedgrener, Avellanerne (etter klosteret Fonte Avellana) og munkene i Camaldoli. Disse ble slått sammen i 1569.
Tolkningen av regelen er svært streng, og munkene lever helt adskilt fra verden. De avlegger også livsvarig taushetsløfte.
Sophus Claussen
Sophus Claussen (født 12. september 1865, død 11. april 1931) var en dansk forfatter, sønn av politikeren Rasmus Claussen og Hanne Sophie f. Henriksen.
Sammen med Johannes Jørgensen var Claussen med på å skrive tidsskriftet Taarnet, hvor de skapte den danske symbolismen. Claussen slo aldri i gjennom i samtiden og anerkjennelsen kom først i Heretica-kretsen og hos Karen Blixen.
Claussen hadde en nær forbindelse til den samtidige danske maleren Albert Gottschalk.
Hans Ekbatana fra 1896 er tatt opp i Danmarks kulturkanon.
Peter Damian
Peter Damian (italiensk Pietro Damiani, latin Petrus Damiani) (født 1007, død 22. februar 1072) var en av Den katolske kirkes kardinaler og er utropt til helgen og kirkelærer.
Han ble født i Ravenna i Italia, og var yngste sønn i en nokså fattig adelsfamilie. Foreldrene døde tidlig, og han ble tatt hånd om av en eldre bror, som mishandlet ham og brukte ham som ulønnet tjener og griserøkter. En annen bror, som var erkeprest i Ravenna, adopterte ham etter en tid, og sørget for at han fikk en god utdannelse. Denne broren het Damian, og Peter tok dette navnet som sitt etternavn.
Etter studier i grammatikk, retorikk og jus ble han i 1028, bare 21 år gammel, professor i Parma. Han startet en egen skole, og fikk mange studenter, noe som i sin tur gjorde ham meget velstående.
Han var en from mann, og begynte å utføre botsøvelser og levde et strengt liv. Han fastet, holdt våkenetter, og bar en skjorte av hår under klærne. Han ble også kjent for å gi store almisser, og nesten hver dag var fattige invitert til et måltid hjemme hos ham. På et tidspunkt før 1035 fikk han besøk av to munker fra Fonte Avellana. De fortalte om klosterlivet, og i 1035 sluttet han seg til dem etter å ha holdt en førti dager lang retrett i en liten celle. Han ble straks akseptert inn i ordenen.
Ordenen han gikk inn i kalte seg Avellanerne, og var grunnlagt av Romuald av Ravenna i 1012. Den fulgte Benedikts regel, og var knyttet til Kamaldulenserne, en reformert gren av Benediktinerordenen. De to ordnene ble formelt slått sammen i 1569. Munkene bodde to og to i små hytter eller klostre, som de ikke fikk forlate. De avla også livsvarig taushetsløfte.
Det strenge livet førte til at Peter fikk kroniske søvnproblemer og andre helseplager. I en hvileperiode leste han spesielt mye i Bibelen og patristiske skrifter, og ble etter at han var frisk igjen utpekt til å forelese for medbrødrene. Guido av Pomposa inviterte ham også til å forelese i andre klostre i nærheten. Peter skrev i 1042, en biografi om Romuald.
I noe av tiden som i henhold til ordensregelen var satt av til arbeid skrev han av manuskripter. Han ble også economus for klosteret, og skrev en regel for eremittene. Han ble etterhvert valgt til prior, og utpekt til abbedens etterfølger. Dette ønske han ikke, og abbeden måtte kreve lydighet av ham. I tiden som abbed grunnla han flere nye klostre.
Da pave Benedikt IX gikk av for annen gang i 1045 var Peter fornøyd, og han skrev til Gregor VI og oppfordret ham til å ta seg av de skandaløse forholdene i kirken i Italia. Det var særlig noen biskoper hvis livsførsel han var kraftig irritert på som ble nevnt. Peter fikk snart vite at Gregor hadde sikret seg pavestolen ved hjelp av bestikkelser, og dermed forsvant tilliten til den nye paven.
Han skrev også til Klemens II, og fortalte at han var skuffet over hvor tregt reformarbeidet gikk. Paven besøkte Peter i eneboercellen, men døde så på vei til Tyskland, før samtalen kunne bære frukt. Etter Damasus IIs korte pontifikat ble Leo IX valgt, og han hadde allerede gode kontakter med reformbevegelsen. Derfor ble Peter invitert til flere synoder i Italia, hvor han prekte mot simoni og klerikalt ekteskap, som han regnet som sin tids store onder. Han var samtidig kritisk mot noen sider ved pavens virke, som det pavelige militære engasjementet mot normannerne i 1053.
Omkring 1051 ga han ut boken som kalles Liber Gomorrhianus («Gomorraboken»). Den er et voldsomt angrep på forfallet han mente preget store deler av kleresiet. Selv Leo IX, som var enig i det meste i boken, følte seg nødsaget til å si at den var overdrevet. I 1053 skrev Peter en ny bok, Liber Gratissimus, hvor han angrep simoniet. Det pågikk på den tiden en debatt omkring gyldigheten av simonistiske ordinasjoner, og mange hadde ventet at Peter skulle si at de var ugyldige, men det viste seg at han i motsetning til andre samtidige reformatorer ikke gjorde det. Boken var omstridt, men Peters syn vant frem og var det ledende standpunkt ved utgangen av 1100-tallet.
Pave Stefan IX ble valgt i 1057. Han hentet Peter til Roma, og kreerte ham til kardinalbiskop av Ostia, mot Peters vilje. Peter måtte tilslutt trues med ekskommunikasjon for å få ham til å akseptere utnevnelsen. 30. november 1057 ble han kardinalbiskop og samtidig administrator for Gubbio bispedømme. I Fonte Avellana ble Johannes av Lodi utnevnt til ny prior, og det var han som skrev den viktigste biografien om Peter.
Som kardinal spilte han en viktig rolle i fremdriften av den gregorianske reform. Han var også svært energisk i arbeidet mot de forskjellige motpavene, og han gikk sterk imot leginvestitur. Allerede fire måneder etter at Peter ble kardinal døde Stefan. Det ble i 1058 valgt to paver, motpave Benedikt (X) og Nikolas II. Peter nektet å delta i innsettelsen av Benedikt, og sørget i stedet for å få valgt Nikolas som rettmessig pave. Nikolas var ikke en sterk person, og Peter var en av hans nærmeste rådgivere. Peter deltok, sammen med 112 andre biskoper, på en synode i Lateranet i 1059, hvor nye regler for pavevalg ble vedtatt. Det er grunn til å se ham som en av arkitektene bak dette, fordi det er helt i tråd med hans standpunkter at retten til å velge pave nå ble lagt kun til kardinalene.
Etter Nikolas IIs død deltok Peter også ved pavevalget 1061, hvor Alexander II ble valgt. Alexander hadde samarbeidet med Peter om reformer i Nord-Italia. En motpave, Honorius (II) ble også utnevnt, med støtte fra den tysk-romerske keiseren. Peters lange argumentasjon som ble lest opp for et konsil i Augsburg bidro sterkt til at Honorius i 1072 mistet keiserens støtte og måtte trekke seg.
Hans siste oppdrag var til hjembyen Ravenna, hvor erkebiskopen Henrik hadde blitt ekskommunisert for sin støtte til motpaven. Erkebiskopen døde rett før Peter kom frem, men han fikk forsonet andre i kirken der med paven og gjenopprettet dermed roen i bispedømmet.
På vei tilbake til Roma fikk han plutselig kraftig feber rett utenfor Faenza, og etter åtte dager døde han i et kloster der, den 22. februar 1072. Munkene gravla ham straks i klosterkirken, fordi de regnet ham som hellig og ville sikre relikviene. Hans jordiske levninger er senere flyttet seks ganger, og ligger nå i et kapell viet til ham i domkirken i Faenza.
Det oppsto en helgenkult rett etter hans død, som spesielt var sterk rundt Ravenna, blant Kamaldulenserne, i Cluny og på Monte Cassino. Kulten ble offisiell først den 27. september 1828, da Leo XII helligkåret ham og utnevnte ham til kirkelærer.
Cordell Hull
Cordell Hull (født 2. oktober 1871 i Olympus i Pickett County i Tennessee i USA, død 23. juli 1955 i Bethesda i Maryland) var en amerikansk politiker, og utenriksminister 1933–1944.
Han ble tildelt Nobels fredspris i 1945. Hull bidro til den såkalte «Hull-noten» til Japan 26. november 1941, som var USAs siste forsøk på å løse den diplomatiske konflikten med Japan. Litt senere kom angrepet på Pearl Harbor og USAs krigserklæring mot Japan.
Liv og virke
Cordell Hull var sønn av William Paschal Hull (1840–1923) og hans hustru Mary Elizabeth Riley (1841–1903). Hanr studerte ved Montvale Institute i Celina, ved National Normal University i Lebanon i Ohio, og ved det juridiske fakultet ved Cumberland University til 1891.
I 1890 var han delegat til demokratenes partimøte i Tennessee; etter studiet arbeidet han som advokat og dommer. I 1893 ble han som 22-åring valgt til Representantenes hus i delstaten Tennessee. I 1898 tjenestegjorde Hull på Cuba under den spansk-amerikanske krig.
I 1917 giftet han seg med Rose Frances Whitney. De fikk ingen barn.
Fra 1907 til 1921 satt Hull i Representantenes hus i Washington og gikk der inn for opprettelsen av Folkeforbundet. I 1930 ble han valgt til Senatet, og satt der fra 4. mars 1931 til 3. mars 1933.
Utenriksminister
Fra 4. mars 1933 var Cordell Hull utenriksminister under president Franklin D. Roosevelt. I desember samme år presentertehan på Kongressen for de amerikanske stater i Montevideo USAs forslag til en ikkeinnblandingspolitikk, hvorved landet aktet å avholde seg fra politisk innblanding i de andre amerikanske staters indre og utenrikspolitiske anliggender. Denne politiske kurs ble realisert ved at USA i 1934 tilbakekalte Platt Amendment fra 1901, en bestemmelse som hadde tilkjennegitt at USA skulle kunne intervenere overalt på det amerikanske kontinent. I 1934 forlot de amerikanske styrker Haiti og i 1939 ble også intervensjonene overfor Panama avsluttet.
I 1939 førte hans sterke opposisjon til at Franklin D. Roosevelt gikk tilbake fra sin opprinnelige tilbøyelighet å gi oppholdstillatelse til enkeøte av de for det meste tyske jøiske flyktninger som var seilt over Arlanterhavet på passasjerskipet St. Louis. Flyktningeskipet var anløpt Cuba men flyktningene var der nektet å gå i land. De måtte så vende tilbake til Europa. Senere døde om lag en tredel av passasjerene i tyske konsentrasjonsleirer.
Etter den japanske maktovertakelse i Mandsjuria og utbruddet av den annen japansk-kinesiske krig konaentrerte utenrikspolitikken seg om det østasiatiske område. I 1941 førte Cordell Hull uten fremgang forhandlinger med en japanske regjering om kinesernes rettigheter. Med angrepet på Pearl Harbor den 7. desember 1941 og fie dager etter de tyske og italienske krigserklæringer mot USA ble landet trukket inn i annen verdenskrig.
Hull hadde et vanskelig forhold til Roosevelt. Presidenten foretrakk sin statssekretær Sumner Welles, som egentlig var Hulls underordnede. Roosevelt holdt Hull utenfor flere viktige saker til fordel for Welles' medvirkning. Likevel utøvde Cordell Hull sitt embede som utenriksminister til han ble avløst. Samtidsvitner tegner et bilde av en hardtarbeidende og farveløs byråkrat. Hans talegaver var svake.
Under krigen var Cordell Hull opptatt med planlegging av dannelsen av De Forente Nasjoner, som grunnlag for etterkrigstidens verdensorden. Den 1. januar 1942 ble det undertegnet en erklæring om FN av «de store fire»; USA, Kina, Sovjetunionen og Storbritannia, som så 22 andre nasjoner sluttet seg til. Grunnlaget for DE Forente Nasjoners charter ble utarbeidet i 1944 på Dumbarton-Oaks-konferansen i nærvær av utsendinger fra 35 land. Justeringer ble foretatt under Jaltakonferansen av Franklin D. Roosevelt, Josef Stalin og Winston Churchill i 1945. Ved begge anledninger spilte Cordell Hull en vesentlig rolle.
Under Moskvakonferansen i oktober 1943 gikk Cordell Hull først inn for standrett for de fremste av de tyske krigsforbrytere; denne mulighet ble senere oppgitt til fordel for Nürnbergprosessene. Én dag etter at finansminister Henry Morgenthau i 1944 hadde fremlagt for president Roosevelt den såkalten Morgenthauplanen, protesterte både Hull og den britiske utenriksminiter Anthony Eden mot denne ideen og kalte den «en forbrytelse mot sivilisasjonen».
334 Chicago
334 Chicago er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 23. august 1892 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter byen Chicago. Navnet ble ikke gitt en mer feminin form, noe tradisjonen skulle tilsi.
Cordell Hull
Utenriksminister
Den 30. november 1944 trådte Cordell Hull tilbake som utenriksminister. Han ble imidlertid sendt av Roosevelts etterfølger Harry S. Truman som USAs delegat ved grunnleggelsen av FN.
Fannrem
Fannrem er et sted i Orkland kommune i Trøndelag. Det ligger fem kilometer sør for kommunesenteret Orkanger, og det er en sammenhengende bebyggelse mellom de to stedene. Orkanger/Fannrem er det største tettstedet i Orkdal kommune med innbyggere per 1. januar.
Fannrem sentrum består stort sett av butikker og servicevirksomheter, men stedet har én stor industriarbeidsplass, Orkel AS, som lager landbruksmaskiner.
På Fannrem ligger også Norgesfôr Orkla, ei kornmølle som tar imot korn fra hele orkdalsregionen.
Fannrem er hjemstedet til Nils Arne Eggen, Knut Torbjørn Eggen og Roar Ljøkelsøy. Flere spillere som har spilt på Rosenborg kommer fra stedet. Utover Nils Arne Eggen har stedet også oppfostret spillere som Øystein Wormdal og Knut Torbjørn Eggen.
Orkdal kommunes tusenårssted er på Fannrem, og her står bl.a. skulpturen Go`foten.
Ferjeulykka ved Zanzibar 2011
Ferja MV «Spice Islander» startet ruten sin i Dar-es-Salaam, der den ble lastet med passasjerer, motorkjøretøy, sekker med mat, sement og bygningsmaterialer. Ifølge overlevende virket ferja overlasta allerede fra starten av. Allikevel tok den med flere passasjer og mer last fra Unguja. Noen av passasjerene skjønte at de var i fare da ferja begynte å vippe faretruende mens den fortsatt lå i havn i Unguja, og prøvde å forlate den. Noen lyktes før ferja forlot kaia rundt 21:00 EAT. Fire timer senere, rundt 01:00 EAT, sank ferja mellom Unguja og Pemba. Overlevende og døde ble i stor grad brakt i land i Nungwi på nordspissen av Unguja.
Politisjefen i Zanzibar anslo først at i overkant av 500 mennesker kunne ha befunnet seg på ferja, som hadde lisens til å frakte opptil 600 mennesker, men det kom deretter frem at den var lasta med minst 800 mennesker, og dobbelt så mye last som tillatt. To dager etter ulykken hadde tallet på passasjerer økt til over 1000 mennesker.
Redningstjenesten
Redningsarbeidet etter ulykka skal ha blitt vanskeliggjort av at ulykka skjedde om natta, og av at det er sterk strøm i området. De tanzanianske myndighetene har spurt om hjelp fra andre land, deriblant Kenya og Sør-Afrika, til å bistå i redningsarbeidet. På en pressekonferanse søndag 11. september fortalte statsminister Mohamed Aboud Mohamed at antallet bekreftede døde var 197, og antallet overlevende 619, men at letingen etter flere fortsetter. Mandag meldte politimester Mussa Ali Mussa om hele 240 døde, men tallet har ikke blitt bekreftet, og to dager senere ble det meldt at dødstallet hadde økt fra 197 til 202. Det fryktes imidlertid fortsatt flere døde etter det kom frem at det hadde befunnet seg mer enn 1000 mennesker ombord. Dykkere skal lete i selve skipet, men arbeidet er utfordrende fordi ferja sank på dypt vann (nesten 400 m), og det er sterk strøm i området.
Referanser
M/S Spice Islander
Khirullah Said Wali Khairkhwa
Khirullah Said Wali Khairkhwa (født i 1967 i Arghistan i provinsen Kandahar i Afghanistan) er en av USAs fanger i Guantanamobukten fangeleir, pr. april 2010. Han var under Det islamske emiratet Afghanistans tid guvernør i Herat (1999–2001) i Afghanistan. Han har ikke status som krigsfange, og har heller ikke vært gjenstand for rettsmøter for å avgjøre om han bør ha slik status.
Tribunal
Foran et militært dommerpanel (combatant status review tribunal) har han møtt opp, noe han ikke var pliktig (til å gjøre).
Omtale i media
At han er en av ti fanger som skal overføres til «maximum security-fengsel» i Standish i Michigan, er blitt hevdet av kilder tilknyttet fagtidsskriftet Corrections One, pr. august 2009.
Tove Lindbo Larsen
Tove Kirsten Lindbo Larsen (født 25. desember 1928 i København, død 29. september 2018 ) var en dansk husholdningslærer og politiker (S). Hun var Danmarks kirkeminister og minister for Grønland 1981–1982.
Hun vokste opp på Frederiksberg som datter av direktør Angelo Karlsen og Laurine Nielsen. Hun giftet seg i 1953 med ingeniør og fagforeningsleder Verner Lindbo Larsen, sønn av folketingsmedlem Marinus Larsen. Etter realskolen var hun kontorassistent før hun utdannet seg til husholdningslærer i 1951. Etter noen år som husholdningslærer begynte hun å undervise i ernæringslære ved N. Zahles Seminarium, Rigshospitalet og sykepleieskoler i København.
Lindbo Larsen avanserte i den sosialdemokratiske partiorganisasjonen fra 1950-årene. Med støtte fra partiet var hun styremedlem i forbrukersamvirket FDB 1972–1981 samt Forbrugerrådet 1979–1981 og 1983–1995.
Lindbo Larsen var valgt til Folketinget fra Københavns vestre storkrets 1971–1973 samt Københavns søndre storkrets 1977–1987 og 1988–1998, etter å ha blitt nominert fra Gamle Kongevej-kretsen på Frederiksberg og Sundby-kretsen på Amager. Hun ledet Folketingets næringsutvalg 1979–1981, og satt som kirkeminister og minister for Grønland i Anker Jørgensens regjeringer 1981–1982. Lindbo Larsen bidro sterkt til at Folketinget i 1984 vedtok en ernæringspolitikk som anerkjente den sosialpolitiske betydningen av denne, og har interessert seg for forbrukerpolitikk.
Slaget ved Dyrrhachium
Slaget ved Dyrrachium (eller Dyrrhachium) den 10. juli 48 f.Kr. var et av flere slag i borgerkrigen mellom optimatene (Pompeius) og popularene (Cæsar), som til slutt endte med nederlag for Pompeius ved Pharsalus. I dette slaget derimot, gikk seieren til Pompeius, og Cæsar måtte flykte for å unngå et totalt nederlag.
Smenkhkare
Hans stamtavle i Amarna-familien er ukjent. Det har vært spekulert i om Smenkhkare, snarere enn Akhnaton, var far til Tutankhamon. Andre egyptologer tror at Tutankhamon var sønn av Amenhotep III eller av en mindre kjent kone til Akhnaton selv.
Egennavn og trontittel
Faraoens egennavn var Smenkhkare djeser cheperu, «Levende er ka [tilhørende solguden] Ra og den hellige tilsynekomst». Hans trontittel var Ankhkheperure, «Elsket er den hellige tilsynekomst»
Identitet
Smenkhkares identitet er et mysterium. Ingen tidsangivelse, ingen gjenstander utover inskripsjonen på en vinkrukke, seks kongelige segl og en avbildning av farao Smenkhkare sammen med sin dronning Meritaten, er kjent. Hans trontittel (Ankhkheprure) var den samme som dronning Nefertitis.
En fragmentarisk stele fra Amarna har opplysninger som virker ytterligere forvirrende. Stelen portretterte opprinnelig Akhnaton, Nefertiti og Meritaten. Men etter at stelen stod ferdig, ble navnet Nefertiti erstattet med navnet Ankhkheperure Neferneferuaten. Meritatens navn ble erstattet med navnet til Akhnaton og Nefertitis tredje datter, Ankhesenpaaten. Årsaken til at Nefertitis navn ble erstattet med et mannlig tron-navn er omdiskutert, så vel som årsakene til at navnet Meritaten ble erstattet av Ankhesenpaaten.
Egyptologen James Allen er av den oppfatning at Ankheperure Neferneferuaten var Akhnatons medregent i de siste 2-3 år av Akhnatons regjeringstid, men var en kvinne.
Ankheperure Smenkhkare var en ung mann ved sin død, og regjerte Egypt i en kort periode alene. Dette er attestert i hans «år 1» på en vinkrukke-inskripsjon fra «Kongehuset til Smenkhkare», i graven fra Kheruef og fra seks segl med hans navn. Allen hevder at Smenkhkare ikke var Neferneferuaten – Akhnatons medregent. Neferneferuaten nevnes i en «år 3»-innskrift fra graven til Pere (TT 139) som var en Amon-prest. Dette tyder på at Neferneferuaten i Akhnatons siste år søkte et kompromiss med Amon-prestene før han ble erstattet av Smenkhkare.
Andre egyptologer mener Smenkhkare var identisk med Neferneferauten og medregent i de siste 2 eller 3 årene av Akhnatons regjeringstid. På flere monumenter er de to vist sittende side ved side.
Familie
Dessuten hevder egyptologen Cyril Aldred at Smenkhkare må være født minst 3 år før Akhnatons regjeringstid begynte, noe som utelukker Smenkhkare som sønn av Akhnaton (gitt Akhnatons antatte minimumsalder på 12 år da han ble farao). Gitt at Akhnaton hadde seks døtre, men ingen kjente sønner, gjør dette det plausibelt at Smenkhkare var en yngre sønn av Amenhotep III og bror til Akhnaton.
I graven til Meryre II finnes en malt scene av en farao og en dronning. Den nevner «Farao av Øvre og Nedre Egypt, Ankhkheperure, sønn av Ra, Smenkhkare, hellig i manifestasjoner, kontinuerlig gitt evig liv» som ektemann til «førstekonen, hans elskede, herskerinnen over Øvre og Nedre Egypt, frue over de to land, Meritaten» — det var gjennom hennes kongelige blod at han kan ha påberopt seg rett til tronen, noe som var praksis i denne perioden.
Grav 55 (KV 55)
Den 6. januar 1907 oppdaget Edward Ayrton, Arthur Weigall og Theodore Davis den såkalte «Grav 55» (KV55) i Kongenes dal. Graven er et mysterium i seg selv:
18-22 år gammel farao
I januar 2000 ble levningene analysert av Joyce Filer fra avdelingen for egyptiske antikviteter ved British Museum. Hun konkluderte med at dette dreide seg om en 18-25 år gammel mann fordi tredje molar ikke var fullt utviklet, karies var fraværende, og tennene nesten uten spor av slitasje, noe som tyder på en person i slutten av tenårene eller begynnelsen av 20-årene. Hennes analyser av beinmargs-knoklenes epifyser tilsier en alder på 18-21 år.
Hjartøya (Steigen)
Hjartøya (lulesamisk: Jarta) er ei øy i Steigen kommune i Nordland. Øya har vært fraflyttet siden 1963. Hjartøya ligger ved innløpet til fjorden Nordfolda. Øya har et areal på ca. 8,6 km² og høyeste punkt er Grønlikollen på 239 moh. Ved Hjartøya er der flere mindre holmer og skjær. De største av disse er Måsøya, Svinøya og Helløya.
Smenkhkare
Ikke farao Akhnaton
Fire hjørnesteiner i graven bærer Akhnatons navn, så det antas at dette var hans grav. Gravskjendere (Amon-dyrkere) fjernet kongelige kjennetegn fra sarkofagen, liksom de ødela mange andre spor av Akhnatons monoteisme.
Hjartøya (Steigen)
Geografi
Hjartøya ligger langt sør i Steigen kommune. Hjartøya ligger i munningen til fjorden Nordfolda og sundet på østsida av øya kalles Mulfjorden. Hjartøya ligger på det nærmeste ca. 2,5 kilometer fra fastlandet og avstanden er omtrent lik til begge sider, med Mulen i sørøst og Foldstranda i nordvest (begge i Steigen). Øya har et areal på ca. 8,6 km² og er omtrent 6 kilometer lang og 2,3 kilometer bred på det bredeste. Ved Hjartøya ligger holmene Måsøya (ca. 0,30 km²), Svinøya (ca. 0,23 km²) og Helløya (ca. 0,12 km²). Det høyeste punktet på øya er Grønlikollen på 239 moh. og foruten denne toppen har en Kleksreiret på 232 moh. like ved og Middagskollen på 198 moh. et stykke mot nordøst. Øya er delt på langs ved denne rekken av åser, som strekker seg fra Øyrodden i sørvest til Åslundodden i nordvest. Gjennom Kvalvikskaret og Lomskaret er det gamle ferdselsveier mellom nord- og sørsida av øya, ellers er det ganske uframkommelig mellom nord og sør. Store deler av øya består av nakne berg og myrer, men i de senere årene har det grodd opp mye skog på den gamle innmarka og langs strendene.
Smenkhkare
Ikke farao Akhnaton
Dette er likevel ikke hans grav. Han ble farao minst 12 år gammel og regjerte i 17 år. I sin regjeringstid fikk han seks døtre med dronning Nefertiti: Meritaten, Meketaten, Ankhesenpaaten (som ble gift med Tutankhamon), Neferneferuaten-tasherit, Neferneferure og Setepenre. Akhnatons estimerte alder er 30-35 år.
Hjartøya (Steigen)
Geografi
Hjartøya har av vassdrag kun små bekker og de største av disse er Mølnelva og Gårdselva som begge ligger på nordsida av øya. Det er også en mindre bekk med årsikker vannføring på sørsida av øya ved Innergården. Det eneste tjernet av noen særlig størrelse er Lomtjønna over Innergården som har utløp mot nord til Mølnelva.
Smenkhkare
Ikke farao Akhnaton
Analyser av D.E. Derry i 1931 og R.G. Harrison i 1963 viser at den avdøde mangler de brede hoftene og det forlengede kraniet som ses på samtidige avbildninger og skulpturer av Akhnaton. Samtidige skulpturer av ham var også høyere enn mumien i KV55.
Hjartøya (Steigen)
Geografi
Hjartøya har mange mindre bukter og viker og på sørsida av øya er de mest betydelige Tortenvika, Kvalvika, Breivika, Gongvika, Einvika, Mjåvika og Smørsteinvika. I Smørsteinvika ligger et større oppdrettsanlegg tilhørende Cermaq Norway AS. På nordsida av øya er de mest betydelige Åslundvika/Hamnvika, Mølnvika, Kråkvika, Sandnesvika og Heimsundet.
Navnet
Oluf Rygh skriver i verket Norske Gaardsnavne at navnet uttales ja`rtøia og sannsynligvis kommer av hjarta - et hjerte.
I Aslak Bolts jordebok fra 1400-tallet blir navnet skrevet Hiartøy. I 1521 skrives navnet Hiertødenn, i 1567 blir det skrevet Iertøn, i 1610 og 1614 Hiartøen, i 1661 Inder Hiert Øn og Ytter Hiertt Øn, i 1723 Indre Hiertøen og Yttre Hiertøen.
Matrikkelgårdene på Hjartøya
Hjartøya er delt inn i to matrikkelgårder med Hjartøy nordre på nordvestsiden mot Foldstranda og Hjartøy søndre på sørøstsiden mot innløpet til Sørfolda. Hjartøy nordre har fra gammelt blitt kalt Ytre Hjartøya eller Ytter-Hjartøya, mens Hjartøy søndre har blitt kalt Indre Hjartøya eller Inner-Hjartøya. På folkemunne har Indre Hjartøya blitt kalt Innergården/Innergarden, mens Ytre Hjartøya (i mindre grad) har blitt kalt Yttergården/Yttergarden. Betegnelsene nordre og søndre kom etter matrikkelen av 1838. Grensen mellom matrikkelgårdene går etter høyeste øya mellom Hjarta i sørvest og Åslunden i nordøst. Av de største holmene hører Måsøya, Svinøya og Småholman til Ytre Hjartøya, mens Helløya tilhører Indre Hjartøya. Den største bebyggelsen er på Ytre Hjartøya.
Fram til 1838 hadde Indre Hjartøya og Ytre Hjartøya hhv. matrikkelnummer 52 og 53 i det gamle Folden Prestegjeld. Fra 1838 fikk Indre Hjartøya nytt matrikkelnummer 41, mens Ytre Hjartøya fikk nytt nummer 42 i det nyopprettede Folden formannskapsdistrikt. I den nye matrikkelen fra 1886 ble Indre Hjartøya og Ytre Hjartøya hhv. gårdsnummer 39 og 40 i Nordfold-Kjerringøy herred, seinere Nordfold kommune. Etter kommunesammenslåingen i 1964 fikk Indre Hjartøya gnr. 124 og Ytre Hjartøya gnr. 125 i Steigen kommune.
Matrikkelskylda var fram til 1838 på 5 våg for Hjartøya som helhet, fordelt på 1 1/2 våg for Indre Hjartøya og 3 1/2 våg for Ytre Hjartøya. Etter 1838 ble skylda revidert til 4 ort 5 skilling for Indre Hjartøya og 1 skylddaler 4 ort 12 skilling for Ytre Hjartøya. Fra 1886 ble Indre Hjartøya tillagt 2 skyldmark 39 øre og Ytre Hjartøya 6 skyldmark 0 øre.
Smenkhkare
En farao tilhørende Amarna-familien
Smenkhkares ansikt kan faktisk være det mest velkjente av alle faraoers ansikt. Bildet som brukes i bøker og utstillinger til å illustrere Tutankhamon, kan meget godt være Smenkhkares ansikt. Det stammer fra den midterste kisten i Tutankhamons sarkofag (faraoer ble gravlagt i en serie på tre kister), og skiller seg klart fra bildene på indre og ytre kiste. Mange gjenstander i Tutankhamons grav bærer Smenkhkares navn, og ettersom en rekonstruksjon av mumien i KV55 bærer sterke likhetstrekk, kan det være Smenkhkares ansikt. Ettersom det virker mer voksent enn alternativene, brukes det likevel ofte som bilde av Tutankhamon.
Hjartøya (Steigen)
Matrikkelgårdene på Hjartøya
Indre Hjartøya forble udelt i matrikkelen fram til 1918. Da ble gården delt i to etter matrikkelskylda omtrent like store bruk. Senere ble det resterende av hovedbruket delt i to på nytt og det er derfor i dag tre eiendommer på Indre Hjartøya. Ytre Hjartøya var delt i to bruk ved matrikkelen i 1886 og fra den største av disse eiendommene er det i ettertid fradelt 3 småbruk og ei hustomt. I dag er det dermed seks eiendommer av forskjellig størrelse på Ytre Hjartøya.
Tidlig bosetting
Hjartøya blir første gang nevnt i skriftlige kilder i Aslak Bolts jordbebok fra 1430-årene. Da i forbindelse med eierforholdet til gården Sandset lenger inn i Nordfolda. Det heter da at gården Sandzætre ligger In af Hiartøy, men det nevnes ikke oppsittere fra Hjartøya. Jordeboka inneholder kun informasjon om gårdene som lå under erkebiskopen i Nidaros og Hjartøya har sannsynligvis ikke vært blant disse eiendommene. I tiendepengeskatten fra 1521 høres det for første gang om oppsittere på Hjartøya; Arne og Lauritz på Hiert ødenn som betalte hhv. 3 1/2 og 3 lodd sølv i tiende til kongen.
Eierforhold
Ettersom Hjartøya ikke blir nevnt i Aslak Jordebok var ikke øya i erkebiskopen i Nidaros sin besittelse. I Skattematrikkelen fra 1647 er enken Synnøve (Søneue) Jensdatter oppført som eier og bruker av både Indre og Ytre Hjartøya med da hhv. 1 og 3 1/2 våg gammel skyld. Seinere har Indre Hjartøya med 1 1/2 våg gammel skyld kommet over til kirken. Gården ble først i 1907 solgt ved Kongelig skjøte til oppsitterne og har siden vært i privat eie. Ytre Hjartøya kom over på flere eiere og 1 1/2 våg av gården var kommet over til kirken, mens de resterende 2 våg var privat odelsgods med en rekke eiere. Handelsmann Jens Ellingsen på Kjerringøya fikk skjøte på 1 våg 1 pund av odelsgodset i 1843 og på de resterede 2 pund i 1848. Etterfølgeren i Kjerringøya K. Zahl fikk kgl. skjøte på 1 våg av kirkegodset i 1854 og de resterende 1 pund 12 mark (1/2 våg) i 1858. Zahl satt dermed som eier av hele Ytre Hjartøya, men allerede i 1862 solgte han de 2 våg gammelt odelsgods og 1 våg kirkegods til oppsitteren av denne parten (se videre under "Storgården"). Den resterende parten på 1/2 våg ble først solgt fra skifteforvalteren i Zahls dødsbo til oppsitteren i 1918 og ha vært i privat eie siden.
Oldfunn
Det skal være funnet en del oldfunn fra steinalderen på Hjartøya. På Innergården 25 moh. skal det være funnet ei slank skiferpil uten mothaker og ei stor flekke av blålig flint. I Sandfallan 21 moh. (også på Innergården) er det dessuten funnet et fiskesøkk ved et ildsted. På Ytre Hjartøya har det blitt funnet: ei flekkepil av flint, spalte og avfallsrester av flint, kvartsstein, kvarts og kvartssitt og to fiskesøkker. Det er i tillegg ei gravrøys på østsida av øya med 4 meter i diameter. Videre skal det være to langhauger på innmarka, samt 5 steinrøyser på Innergården (to i Sandfallan, to i Breivikskaret og ei på Nisvikhågen).
Fyrlykt
I 1934 ble det inngått kontrakt mellom eieren av Svinøya og Norges fyrvesen angående oppsettelse av fyrlykt på øya. Avgiften var en engangsutbetaling på 50 kr og fyrvesenet skulle ha rett til å sette opp fyrlampehus og oljehus på 2 m² hver, samt fri adkomst til bygningene. Lykta er senere automatisert.
Fredlysning
I 1866 fikk øyas eiere og bygselmenn utstedt fredlysning over øyas tang- og tarefjære, samt eggvær. Dette gjaldt både Indre og Ytre Hjartøya.
Folkemengde
=== Storgården === Kaptein Edvard Schønning fra Barøya i Ofoten kjøpte opp to av de tre brukene på Ytre Hjartøya i 1862 av Zahl på Kjerringøya og slo disse sammen til et bruk med 3 våg gammel skyld. Dette gårdsbruket som Schønning fikk samlet ble det største på øya og har i ettertid blitt kalt for Storgården. Schønning solgte Storgården i 1884 til Peder Jørgen Augustinussen fra Valle i Gildeskål. Augustinussen gikk konkurs og eiendommen kom igjen over til Zahl. Han beholdt eiendommen til sin død og først i 1908 ble gården solgt videre. Eiendommen skiftet eiere en rekke ganger etter dette og flere av eierne hadde økonomiske problemer. Fra 1930 til 1937 stod Sulitjelma A/S Grubers garantifond som eier av Storgården. Under Storgården lå det tidligere flere husmannsplasser og tre av disse ble fradelt og solgt til husmennene utover 1900-tallet. Etter matrikkelen i 1886 fikk eiendommen gnr. 40 bnr. 1 i Nordfold-Kjerringøy herred med skyld 4 skyldmark 67 øre, seinere redusert til 3 skyldmark 40 øre etter fradeling av 3 småbruk og ei tomt.
Etter folketellinga i 1865 bodde det 14 personer på Storgården. Kreaturholdet var på 2 hester, 8 stort kveg, 14 sauer, 5 geiter og 1 svin. Utsæden var på 4 tønner bygg og 10 tønner potet. Etter folketellinga i 1875 bodde det 14 personer på selve Storgården, hvorav 8 av disse bodde i hovedbygningen og de resterende 6 i bårstua. Kreaturholdet var på 2 hester, 1 okse, 6 kyr, 3 ungnaut eller kalver, 32 sauer og lam, 3 geiter eller kje og 2 svin. Utsæden var i 1875 på 2 1/2 tønne bygg, 1 1/2 tønne havre, 4 tønner havre til grønnfôr, 12 skålpund gressfrø og 12 tønner potet. I bokverket Norges land og folk fra 1908 står det om Storgården at matrikkelskylda for eiendommen var 4 skyldmark 67 øre. Der var 4 husmannsplasser med jord under gården og den samlede utsæden av korn i 1900 var 0,30 hl. rug, 5 hl. bygg, 0,30 hl. havre til grønnfor og 22,50 hl. potet. 200 m² var hage og 50 m² av disse ble brukt til kjøkkenhage. Det samlede husdyrholdet var 1 hest, 8 kyr, 3 ungdyr, 2 kalver, 22 sauer, 2 svin og 14 høns. Det var også to arbeidskjerrer på hovedgården.
Hovedbygningen på Storgården stod ferdig i 1865. Bygningen var stor og prektig etter datidas målestokk med en grunnflate på 8 x 13,5 meter og med to fulle etasjer, samt kvist og kjeller. Første etasjen inneholder storstua, dagligstua, kammers, kjøkken, to ganger og spiskammers. Storstua ble brukt til skole for ungene på øya. I andre etasjen var det seks soverom og gang. Det er hovedinngang med dobbeldør og overlysvindu på nordsida og kjøkkeninngang på sørsida av bygningen. Det skal også ha vært to brygger på eiendommen. Den ene av disse stod på Bryggskjæret på nordsida av Hjartøyodden, mens den andre stod på sørsida mot Hjartøysundet/Heimsundet. Det stod også naust og andre nødvendige bygninger på eiendommen. Navnet Mølnelva og Mølnvika nord på Storgårdens eiendom vitner sannsynligvis om at der har stått ei mølle/kvern på stedet i tidligere tider. Den gamle fjøsbygningen på eiendommen brant ned, men en ny og mer tidsriktig driftsbygning ble reist etter dette.
Storgården ble etter fraflyttingen solgt til staten. Statens eiendom omfatter i grove trekk strekningen fra bebyggelsen på Storgården og i nordøst mot Åslunden til grensen mot Indre Hjartøya, det meste av Hjartøyodden ut mot Svinøysundet, samt holmene Måsøya og Svinøya. Den store hovedbygningen på eiendommen stod i en årrekke til nedfalls, men har de siste årene vært gjennom en ganske omfattende restaurering utvendig i regi av foreningen "Hjartøyas venner". Bygningen er det eneste som er igjen av bebyggelsen på Storgården, mens den øvrige bebyggelsen er revet eller har falt ned. Den siste driftsbygningen på Storgården ble revet og materialene brukt i skytterhuset til Ytterstranda skytterlag i Laukvika på fastlandet.
Bill Murray
William James Murray (født 21. september 1950 i Wilmette i Illinois i USA) er en amerikansk komiker, produsent, regissør, dikter og skuespiller.
Privatliv og familie
Murray har vært gift to ganger. Først med Margaret Kelly, som han fikk to barn (Homer i 1982 og Luke i 1985) med, mellom 1980 og 1994. I 1997 giftet han seg med Jennifer Butler, som han har fire barn (Jackson i 1993, Cal i 1995, Cooper i 1996 og Lincoln i 2001), sammen med. Sammen med brødrene sine driver han restaurankjeden Murray Brothers Caddy Shack. Han er også en ivrig golfer, og stiller ofte opp i kjendisturneringer. Da han var yngre, jobbet han og brødrene som caddier for skolepenger. Murray viste sin kjærlighet til golf gjennom boken Cinderella Story: My Life in Golf fra 1999. Han er deleier av Minor League-laget St. Paul Saints, og er ofte å se på kampene der.
Karriere
Via sin bror Brian, fikk Bill bli med i improvisasjonsgruppen Second City Chicago, og studere under Del Close. Gruppen passet Murrays tørre humor og improvisasjonsteknikk perfekt, og han gjenopplivet gruppen til sin TV-spesial Bill Murray Live From the Second City i 1980. Mellom 1973 og 1975 var han et fast medlem av The National Lampoon Radio Hour, som ble sendt på over 600 radiostasjoner i USA. Andre medlemmer var Dan Aykroyd, John Belushi, Gilda Radner og bror Brian Doyle-Murray. I 1977 erstattet han Chevy Chase på Saturday Night Live (SNL) frem til han sluttet i 1980 for å forfølge en filmkarriere. Tidligere SNL-forfatter Margaret Oberman har uttalt at sammen med Eddie Murphy, var Murray den mest talentfulle skuespilleren på showet.
De aller fleste rollene til Murray har vært i komedier, men han har også spilt seriøse, eller halvseriøse, roller i filmer som Mad Dog and Glory, Knivseggen, Rushmore, The Royal Tenenbaums og Lost in Translation (som han ble Oscar-nominert for og Golden Globe- og BAFTA-belønnet). Murray har på kommentarsporet til DVD-utgaven av filmen, sagt at det er en av hans favorittfilmer. En av Murrays mest populære roller var som Peter Venkmani Ghostbusters-filmene, en rolle tiltenkt den da nylig avdøde John Belushi. En annen populær rolle er i kultklassikeren Høl i hue, der han spiller mot Chase og Rodney Dangerfield. Dalai Lama-talen fra filmen ble improvisert av Murray foran kamera.
I 2005 uttalte han at han ville ta en filmpause, etter å ha jobbet kontinuerlig siden sitt comeback på slutten av 90-tallet. På toppen av sin popularitet på midten av 1980-tallet, etter Knivseggen sitt skuffende besøkstall, tilbrakte han fire år i Sorbonne for å studere fransk. I denne perioden opptrådte han bare med en cameo i Little Shop of Horrors.
Trivia
1. februar 1982 var han den første gjesten hos Late Night with David Letterman på NBC. I 1993 var han den første gjesten hos Late Show with David Letterman på CBS.
Canadarm2
Canadarm2 er et robotsystem og et av flere støtte-utstyr ombord Den internasjonale romstasjonen (ISS). Canadarm2 spiller en viktig rolle i byggingen og vedlikeholdet av stasjonen ved å flytte utstyr og forsyninger omkring på stasjonen, støtte astronauter og kosmonauter på romvandringer og sørge for vedlikehold av instrumenter og annen nyttelast på romstasjonen.
Get Down (sang)
«Get Down» er en sang med melodi og tekst av Gilbert O'Sullivan fra hans album I'm A Singer Not a Fighter.
Den ble også utgitt på singlen MAM 96 i 1973. Produsent var Gordon Mills. Musikalsk leder var Laurie Holloway.
Norsk versjon
Arve Sigvaldsen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Forsvinn». Kenny Solem & The Howards har spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Talent TS 006 i 1973.
Media
Den ble brukt på slutten av kapittel 34 i den japanske animeserien Maison Ikkoku.
Holmen kirke (Asker)
Holmen kirke tilhører Asker prosti i Oslo bispedømme, og ble innviet 28. november 1965 av biskop Johannes Smemo. Kirken er tegnet av arkitekt MNAL Knut Knutsen i en kvadratisk form som går igjen i hele kirkens eksteriør og interiør. Den ligger på en høyde ved Slependen i Asker kommune i Viken. Kirken betjener områdene Holmen, Hvalstad, Billingstad, Nesøya, Nesbru og Slependen.
Byggverket er i betong og har 340 plasser, i tillegg 200 ved åpen menighetssal. En kirkestue på samme plan har ca. 50 sitteplasser. I underetasjen er ungdomssal og speiderhule med tilsammen 200 sitteplasser. Et tilbygg fra 1984 rommer kontorer og barnehage samt en loftsetasje for mindre samlinger.
Blant de mest særpregede detaljene er Holmen kirkes altertavle, som er malt av maleren Karl Høgberg, og nytt kirkeorgel fra Marcussen & Søns Orgelbyggeri i Aabenraa, Danmark, innviet 20. november 2011. Også gulvet i kirken er en spennende detalj: stenene er usorterte, og fremstår derfor i alle fasonger – i likhet med mennesket.
Liste over damplokomotiv i Norge
Damplokomotiver ble brukt i Norge fra 1851. De tre første lokomotivene kom til anlegget av Hovedbanen mellom Oslo og Eidsvoll. Den offisielle dampdriften på norske jernbaner opphørte 31. oktober 1970 da beredskapen med damplokomotiver i reserve på Hamar stasjon ble avviklet. De siste regulære damptrukne togene i Norge, var pukktog på Numedalsbanen som også sluttet høsten 1970. Året etter ble damplok benyttet av NSB ved et par anledninger i forbindelse med flytting av damplokomotiver og et filmoppdrag. Etter dette har damplokomotiver i Norge vært i bruk i forbindelse med kjøring av museumstog i regi av Norsk Jernbanemuseum, de faste museumsbanene eller Norsk Museumstog (undergruppe av Norsk Jernbaneklubb).
Damplokomotiver i Norge har vært brukt i hvert fall på sporviddene 600 mm, 750 mm, 1000 mm, 1067 mm og 1 435 mm (normalspor).
Følgende dampdrevne normalsporede lokomotivtyper har vært brukt ved Norges Statsbaner:
Typene 61 og 63 er opprinnelig tyske lokomotiver som ble tatt til Norge av tyskerne under krigen i 1940-1945. De aller fleste ble etterlatt ved krigens slutt, og inngikk etterhvert formelt i NSBs lokomotivpark. Type 61 er opprinnelig tysk type BR 57.10, og type 63 er opprinnelig tysk type BR 52.
Også på Svalbard var det en rekke damp lokomotiver i forbindelse med gruvedriften, se Jernbane på Svalbard.
Graeme Souness
Som spiller startet Souness sin karriere hos Tottenham Hotspur FC i London. Han fikk imidlertid aldri noen kamper for Tottenhams førstelag og ble solgt til Middlesbrough FC i 1972. Souness spilte seks sesonger for Middlesbrough, der han markerte seg som en dyktig og hardtarbeidende defensiv midtbanespiller. I 1978 ble han solgt til Liverpool FC, der han etter hvert ble lagkaptein og var med på å vinne fem ligamesterskap og to Europacup-titler. Han avsluttet spillerkarrieren med to sesonger i italienske UC Sampdoria og til slutt én sesong som spillende manager for Rangers. Souness spilte også 54 A-landskamper for, og han representerte sitt hjemland i tre VM-sluttspill.
Som manager ledet Souness Rangers til fire strake ligamesterskap i Skottland. Han var også på god vei til å vinne sitt femte strake ligagull i 1991, men forlot klubben før ligagullet var i havn for å overta som manager for Liverpool. Oppholdet i Liverpool ble derimot en stor nedtur. Riktignok vant Liverpool FA-cupen i 1992, men ligaplasseringene var klubbens svakeste på over 30 år, og Souness valgte å trekke seg i januar 1994.
Meritter
Som spiller
Som manager
Rosenvinge
Rosenvinge er en nålevende dansk og norsk adelsslekt.
Rosenvinge i Norge
Jørgen Mogensen var farfars far til Peder Kaasbøl Rosenvinge (1701–66), sokneprest til Selbu, og Eiler Schøller Rosenvinge (1703–76), sokneprest til Frosta.
Peder Kaasbøl Rosenvinge var far til sokneprest i Ytterøy, Jacob Christian Rosenvinge (1737–1812), som har stor etterslekt, og borgermester i Bergen, kansellisekretær Eiler Hagerup Rosenvinge (1742–1805). Datteren Susanne Kaasbøl Rosenvinge (1738–71) ble gift med samemisjonæren Jesper Andreas Kolderup, og deres sønn, generalpostdirektør Peter Andreas Rosenvinge Kolderup (1761–1824), ble i 1811 adlet under navnet Kolderup-Rosenvinge.
Eiler Schøller Rosenvinge var far til Eiler Schøller Rosenvinge (1758–1818), major og kommandant i Fredrikstad, Johannes Gunnerus Rosenvinge (1759–1833), overvraker i Trondheim, Johannes Gunnerus Rosenvinge (1759–1833), rittmester, Jørgen Coldevin Rosenvinge (1764–1842), major og proprietær på Rosenborg ved Trondheim, og Isach Georg Rosenvinge (1767–1840), rittmester og proprietær på Egge gård ved Steinkjer. Eiler Schøller Rosenvinge d.y. hadde med tre forskjellige kvinner en rekke uekteskapelige barn som antok navnet Rosenvinge. Disse og deres mange etterkommere var likevel ikke adelige. Jørgen Coldevin Rosenvinge var far til Johannes Finne Rosenvinge (1804–27), maler, og Abraham Bredahl Rosenvinge (1810–84), proprietær på Rosenborg.
Ved et skifte i 1834 av Bakke gård i Trondheim, ble både gården og huset delt. Jørgen Coldevin Rosenvinge overtok den nordøstre del, som han gav navnet Rosenborg. Denne delen ble i 1884 solgt til nedrivning. Den sørvestre del forble stående, og tilhørte den samme slekt frem til 1961, da Trondheim kommune kjøpte gården.
Våpen
Adelsbrevet av 1505 tildelte det følgende våpen med heraldisk beskrivelse (blasonering): Skjoldet kløvd av sølv med en blå rose, og rødt med en sølv vinge, på hjelmen en sølv vinge.
Fossum hovedgård
Fossum hovedgård har flere betydninger:
De søramerikanske lands union
De søramerikanske lands union (nederlandsk: Unie van Zuid-Amerikaanse Naties; spansk: Unión de Naciones Suramericanas; portugisisk: União de Nações Sul-Americanas; forkortet UNASUR eller UNASUL) er et frihandelsområde som dekker hele Sør-Amerika med unntak av Fransk Guyana, Falklandsøyene og Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Unionen er en sammenslutning av de to tidligere frihandelsorganisasjonene Mercosur og Det andiske fellesskap (CAN), og er et ledd i den pågående politiske og økonomiske integrasjon i Sør-Amerika. Unionen er bygd etter modell av Den europeiske union.
Traktaten som etablerer den søramerikanske union ble signert den 23. mai 2008 på det tredje toppmøtet mellom landenes statsoverhoder, som ble avholdt i Brasília i Brasil. Traktaten trådte i kraft den 11. mars 2011. I henhold til traktaten vil unionens hovedstad bli lokalisert i Quito, Ecuador. Det søramerikanske parlament vil bli lokalisert i Cochabamba, Bolivia, mens unionens sentralbank, banken i sør, befinner seg i Caracas, Venezuela. Traktaten er per dato ratifisert av 10 land, og venter på ratifisering i Brasil og Paraguay.
Medlemmer
¹ Disse landene blir også ansett som forbundsland av Mercosur
² Disse landene blir også ansett som forbundsland av Det andiske fellesskap.
³ Guyana og Surinam er medlemmer av CARICOM og fikk tilgang til markedet i 2006. Det er ukjent om det vil bli oppnådd lignende Unasur- og CARICOM-medlemskap, og mest sannsynlig vil disse statene forbli kun forbundsland.
Andre områder
Følgende deler av Sør-Amerika er avhengige territorier og derfor ikke medlemsstater.
Omanbukta
Omanbukta (arabisk خليج عُمان, Ḫalīdj ʾUmān eller خليج مکران, Ḫalīdj Makrān; persisk دریای عمان Daryā-ye Ommān, دریای مکران Daryā-ye Makrān eller دریای پارس Daryā-ye Pārs) er ei havbukt (egentlig et sund) mellom Det arabiske havet og Persiabukta, som det grenser til gjennom Hormuzsundet. Bukta ligger med landene Oman og De forente arabiske emirater i sør og Iran og Pakistan i nord. Innerst i Omanbukta danner Hormuzstredet innløpet til Persiabukta.
Omfang
Den internasjonale hydrografiske organisasjon definerer grensene til Omanbukta som følgende:
Arianna Huffington
I 2003 stilte hun som uavhengig kandidat til valget på guvernør i California.
I 2009 ble hun kåret til den 12. mest innflytelsesrike kvinnen i media av bladet Forbes.