cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trubbel
Visen var opprinnelig fortsettelsen på historien i en annen av Adolphsons viser, «Balladen om Adam och Vera, eller hur man snuvar en fattig flicka från Söder». I den har overklasseunggutten Adam, «en ung löytnant i flygarkåren, rik som själva fan» en kort affære med «hyggliga Victoria» fra Södermalm, men overgir henne.
I «Trubbel» får vi samme hendelse «sedd från Söder», som Adolphson skriver i sin presentasjon på innspillingen på En stol på Tegnér. Da affæren er over og Victoria har tatt «en ljusblå spårvagn och for bort, tillbaka upp til backarna på Söder» kommer altså konfrontasjonen mellom henne og den opprinnelige partneren – fortelleren i «Trubbel».
I denne konteksten har visen – på toppen av relasjonsdramaet – et tydelig sosialt aspekt, hvor fortelleren, söderkisen fra den proletære delen av Stockholm blir forvirret av den overlegne rivalen med såvel ord som konjakk og sigarer. Klasseskillet blir også antydet på flere steder i teksten. Fortelleren blir «grundtligt jämförd med din fina vän» og får spydigheter for sin mangel på penger (i teksten kalt sekiner).
Mens «Balladen om Adam och Vera» inneholder mange detaljer som forankrer den i en viss tid og i en viss by (Stockholm) er teksten i «Trubbel» mer almengyldig. Det er sikkert én av grunnene til at den har blitt så kjent og likt. Selv om fortelleren opprinnelig er en mann, pleier kvinnelige sangere å tilpasse teksten gjennom å bytte ut noen «han» med «hun» og noen typisk mannlige klesplagg med kvinnelige.
Andre som har spilt inn visen på plate er Tommy Körberg, Freddie Wadling og Håkan Hellström.
Norsk versjon
André Bjerke har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Trøbbel». Sangen ble utgitt av Kirsti Sparboe på singlen Polydor 2052 124 i 1975. Produsent var Benny Borg.
Byråkrati
Byråkrati (av fransk bureau «kontor» og gresk -κρατία kratía «styre») er en hierarkisk organisering av beslutningstaking der enkeltsaker behandles av saksbehandlere med nøye avgrenset beslutningsmyndighet etter et felles sett regler, og der alle ansatte («byråkrater») er ansvarlige overfor ledelsen for at beslutningene er i henhold til regelverket. Hensikten med byråkrati er å sikre likebehandling av like saker og stor grad av detaljkontroll fra ledelsen.
I 1801 utga den franske skribenten Louis-Sébastien Mercier boken Néologie, en liste over nyord som den franske revolusjon hadde introdusert. Mercier var selv opphav til en rekke nydannelser, deriblant ordet «byråkrat», kanskje hans varigste minnesmerke i moderne språk.
Byråkratisk organisasjonsform er en forutsetning for at offentlig forvaltning skal kunne fungere. Men en finner også trekk av byråkratisk organisering i (større) private bedrifter. Vektlegging av korrekt prosedyre og fremgangsmåte fører ofte til at byråkratisk organisasjonsform blant annet er kritisert for å bruke unødvendig mye tid på å fatte en avgjørelse. Derfor brukes ordet «byråkrati» i dagligspråket oftest som et nedsettende uttrykk for tungvint saksbehandling.
Hongkong under Sommer-OL 1972
Hongkong under Sommer-OL 1972. Ti sportsutøvere fra Hongkong deltok i fem grener under Sommer-OL 1972 i München. Det var sjette gangen Hongkong deltok i et OL, de vant ingen medaljer.
Byråkrati
Innen samfunnsvitenskap brukes ordet «byråkrati» verdinøytralt som et faguttykk for organisasjoner som fremviser byråkratiske trekk.
For jurister er en byråkratisk organisasjonsform ofte regnet som naturligste og riktigste måte å styre en organisasjon på. Dette fordi jussens metode og innebygde verdisyn tilstreber flere av de samme idealene som byråkratiske organisasjoner er satt til å ivareta. Jurister var også dominerende i alle etater i sentralbyråkratiet inntil sosialøkonomer og statsvitere begynte å gjøre seg gjeldende i etterkrigstiden også i disse etatene.
Webers byråkratimodell
Den første som teoretisk drøftet byråkrati som organisasjonsform var den tyske sosiologen Max Weber på 1920-tallet. Hans idealtypiske byråkratimodell fra verket Wirtschaft und Gesellschaft har siden vært grunnlaget for all forskning på byråkrati som organisasjonsform.
Far from Heaven
Far from Heaven er en fransk-amerikansk film fra 2002, skrevet og regissert av Todd Haynes med Julianne Moore, Dennis Quaid, Ryan Ward, Dennis Haysbert og Patricia Clarkson i hovedrollene.
Filmen forteller historien om Cathy Whitaker, en husmor fra 1950-tallet, som bor i drabantbyen Hartford idet hun ser sitt tilsynelatende perfekte liv falle sammen. Filmen tar opp tidsaktuelle problemer som rase, seksualitet og sosiale klasseforskjeller.
Handlingsreferat
I 1957 i en liten forstad i Connecticut ser Cathy Whitaker ut til å være den perfekte kone, mor og kone. Cathy er gift med Frank, en vellykket direktør for Magnatech, en bedrift som selger TV-reklamer. En kveld får Cathy en telefon fra politiet som holder mannen hennes i varetekt. Mannen sier at dette skylder en feil, men politiet lar ham ikke gå. Frank har faktisk utforsket den hemmelige verdenen ved homofile barer i Connecticut. En dag spionerer Cathy på en ukjent mørkhudet mann som går gjennom hagen hennes. Han viser seg å være Raymond Deagan, sønn av Cathys avdøde gartner.
Frank blir ofte tvunget til å jobbe seint ved kontoret, på grunn av alt for mye arbeid. En kveld når Frank jobber seint, bestemmer Cathy seg for å ta med middag til ham på kontoret. Hun blir vitne til ham kysse en annen mann lidenskapelig. Frank innrømmer å ha hatt "problemer" som ung mann, og han godtar å registrere seg for konverteringsterapi. Forholdet til Cathy blir anstrengt, og han begynner å misbruke alkohol. Cathy møter Raymond Deagan ved en lokal kunst-utstilling, og innleder en diskusjon med ham om maleri. Cathy går til en pub sammen med Raymond, hvor hun er den eneste hvite personen der. De blir sett av en av Cathys naboer, som umiddelbart forteller alle om dette.
Det sprer seg snart sladder om det nye paret over hele byen. Dette blir tydelig når Cathy deltar på en ballett-forestilling med sin lille datter, og mødrene til de andre jentene hindrer dem i å omgås Cathys datter. Cathys ektemann blir også rasende. Cathy forteller Raymond at deres vennskap ikke er greit. Cathy reiser på ferie sammen med ektemannen sin til Miami. Ved hotellet har Frank et annet seksuelt møte med en ung mann. Tilbake i hjembyen håner og angriper tre gutter Raymonds datter, Sarah. De flytter senere fra byen, og bosetter seg i Baltimore. Frank forteller Cathy at han har funnet en mann som elsker ham, og vil være sammen med ham, og ønsker skilsmisse fra Cathy.
Priser og nominasjoner
Far From Heaven ble nominert til fire Oscar-priser, inkludert beste kvinnelige hovedrolle og beste originalmanus. Ytterligere ble den nominert til over 100 andre priser og vant omkring 30 av disse.
Iron Crown Enterprises
Iron Crown Enterprises er et selskap som gir ut rollespill, brettspill, kortspill og miniatyrspill.
Selskapet ble grunnlagt i 1980 kort tid etter at grunnleggerne fullførte eksamen ved University of Virginia.
I 2001 ble ICE kjøpt opp av Aurigas Aldebaron LLC.
Peter Morville
Peter Morville (født ???? i Manchester i Storbritannia) er en britisk bibliotekar og forfatter av bøker om informasjonsarkitektur og brukeropplevelser.
Biografi
Morville er utdannet bibliotekar med master i bibliotek- og informasjonsvitenskap fra University of Michigan. Han var medstifter av Information Architecture Institute.
Sammen med Louis Rosenfeld stiftet han Argus Associates, et konsulentfirma innenfor informasjonsarkitektur inntil det gikk konkurs etter Dot-com kræsjet i 2001. Peter Morville er nå direktør og stifter av Semantic Studios, et informasjonsarkitektur og brukeropplevelses-konsulentfirma. Han underviser også ved Universitetet i Michigan.
Ubåt-krigsmerket
Ubåt-krigsmerket (U-Boot-Kriegsabzeichen) er en tysk militær utmerkelse.
Historie
Merket ble introdusert under den første verdenskrig, 1. februar 1918. 13. oktober 1939 ble merket på nytt innført av Storadmiral Erich Raeder, rett etter starten av den andre verdenskrig.
Kriterier
Det ble utdelt til mannskap på undervannsbåt som: Ved død ble merket gitt til nærmeste pårørende.
Design
Merket har en ubåt sentralt i en krans av ekeløv, med den prøyssiske krone i toppen. Da merket ble gjeninnført i 1939 hadde den det tredje rikes riksvåpen i toppen samt en mer moderne ubåt avbildet. Dette merket ble laget i buntmetall i begynnelsen, senere i krigen ble det laget i sink.
Spesialklasse
I 1941 kom en ny variant, Ubåt-krigsmerket med diamanter. Dette var en spesialklasse gitt til ubåtkommandører som fikk Jernkorsets ridderkors med ekeløv. Den var ikke en offisiell utmerkelse, men ble gitt som en spesiell takk når kommandørene fikk ridderkorset med ekeløv. Merket ble laget med 9 små diamanter i hakekorset. Rundt 28 slike merker ble utdelt.
Rune Timberlid
Rune Timberlid (født 31. januar 1950 i Sogndal) er en norsk journalist, forfatter og informasjonsmedarbeider.
Timberlid har jobbet i en rekke norske redaksjoner. Først Sogn Dagblad, deretter Bergens Tidende, Norsk Telegrambyrå, Fredriksstad Blad, Aftenposten og Dagbladet. Han var redaktør i Firda 1990–1995, informasjonsarbeider i Lotteritilsynet 2001–2003, redaktør i Sogn Avis 2003–2005. Fra 2005 til 2011 var han kommunikasjonssjef i Lotteri- og stiftelsestilsynet. Han pensjonerte seg i 2017.
Han debuterte i 1991 med kriminalromanen Sprit-drapet under pseudonymet Roger Fjorden. Senere har han gitt ut åtte kriminalromaner til der politimannen Rolf Randen er gjennomgangsfigur.
Nertsjinsktraktaten
Nertsjinsk-traktaten (russisk: Нерчинский договор, kinesisk: 尼布楚條約, pinyin: Níbùchǔ tiáoyuē) var den første traktaten mellom Russland og Qing-Kina. Den ble undertegnet den 27. august 1689 i den lille byen Nertsjinsk etter væpnede sammenstøt rundt Amur-elven.
Forhandlingene
Forhandlingene foregikk for det meste, om ikke utelukkende, på latin, ettersom russerne hadde med seg en latinskkyndig tolk, muligens en polakk, og russernes ambassadør Fjodor Aleksejevitsj Golovin forstod latin, mens Qing-hoffets forhandlere hadde med de to jesuittpatrene Thomas Pereyra og Jean-François Gerbillon. Avtalen ble offisielt avfattet på tre språk: Russisk, latin og mandsju. Det var imidlertid forskjeller mellom versjonene. Det ble også laget en uoffisiell kinesisk tekst.
Oppbygning
Traktaten hadde seks avsnitt: 1 og 2: Grensedefinisjoner. 3. Albazin må forlates og ødelegges. 4. Flyktninger som ankom før traktatsinngåelsen skal forbli, de som ankommer etterpå skal sendes tilbake. 5. Handel med autoriserte dokumenter skal finne sted. 6. Grensestener skal oppsettes - fremtidige tvister må unnvikes.
Virkning
Med denne traktaten ble Russlands ambisjon om å sikre seg adgang til Japanhavet blokkert, men de fikk etablere handelsrelasjoner med Kina. Den russiske utposten Albazin skulle oppgis. Grensen mellom Kina og Russland skulle løpe langs Stanovojryggen (nord for Amur) og i et ikke klart område nær elven Argun. Fra Qing-dynastiets side ble det benyttet to tolker fra jesuittordenens kommunitet ved det keiserlige hoff, og deres innsats hadde en vesentlig betydning for utfallet av forhandlingene, som var meget gunstige for Kina fordi den russiske ekspansjon mot Japanhavet ble stanset.
Det nøyaktige grenseforløpet ble ikke definert. Avtaleversjonene avvek noe fra hverandre, man hadde ikke den helt store geografiske innsikt om området, og man utvekslet heller ikke noen kart i forbindelse med forhandlingene.
Grensedragningen vest for Argun ble overhodet ikke skikkelig definert. I avtalen angis elven Gorbitsa, men det er ikke til særlig hjelp. På denne tiden var dette området kontrollert av oiratene. Ingen av forhandlingspartene hadde særlig god innsikt i elven Udas løp. Elven Gorbitsa er ikke lett å finne på moderne kart. Ravenstein, som skriver i 1861, mener at det finnes to Gorbitsa-elver. Han antok at nedre Gorbitsa er de moderne Almazar som munner ut i Amur om lag 40 km nedenfor selve møtet Argun-Shilka, og at øvre Gorbitsa er den moderne Tsjernaja som møter Shilka om lag 160 km ovenfor dette. Han mente at det var nesten sikkert at Almazar var traktatens Gorbitsa. Han gjengav en fortelling som kunne støtte dette, om en tunguser som rundt 1710 hadde desertert til russisk side av grensen. Han unngikk å bli sendt tilbake ved å fremholde at øvre Gorbitza var grensen. Kineserne godtok dette og flyttet grensesteinen.
Kontekst
Avtalen kan innordnes i den kinesiske Kangxi-keiserens flerfasetterte utenrikspolitikk, som også ble fulgt opp av Qianlong-keiseren. Det var viktig for mandsjukeiserne både å konsolidere sin myndighet i selve Kina, temme og ufarliggjøre folkegrupper i randområdene, utvide riket landverts, og skape gode handels- og dominansforhold i oversjøiske områder.
I nærområdene bedrev keisermakten en til tider militant underkastelsespolitikk. Grensene ble stadig ekspandert utover fra de kinesiske kjerneområder. Med unntak av Taiwan (som ble erobret i 1683) var ekspansjonen landverts. Den mest dramatiske ekspansjonen kunne ikke komme i gang for alvor før grensen mot russerne var sikret - det var underkuelsen av khanatet Dzungaria, som skjedde med stor brutalitet over mange tiår etter at Nertsjinsktraktaten hadde sikret nordgrensene. Mens temaet vis-à-vis russerne var diplomati, og innover og rundt Kina kraftfull og militant ekspansjon, var det langs de østasiatiske kyster handel og tributtsystemer.
Den jødiske autonome oblast
Provinsen ligger langt øst i Sibir, og grenser i sør til Kina (provinsen Heilongjiang) ved elva Amur.
Ved folketellinga i 2002 utgjorde jøder bare 1,2 % av innbyggerne – 2 327 personer. 89,9 % var russere og 4,4 % ukrainere. Folketallet er synkende, enda mer enn i resten av Russland. I 1989 bodde det her 214 085 personer, noe som viser at folketallet gikk ned med 11,9 % fra 1989 til 2005. Andelen jøder minker enda mer – i 1989 registrerte 8 887 personer seg som jødiske.
Historie
De første russiske oppdagerne kom til dette området rundt midten av 1600-tallet. Russerne kom etter hvert i konflikt med kinesiske interesser, og i 1689 forlot russerne området rundt Amur under Nertsjin-avtalen. På midten av 1800-tallet kom de tilbake. Det relative styrkeforholdet mellom Russland og Kina var nå endret, og i 1858 ble grensa med Kina regulert på nytt. Fra 1898 startet arbeidet med å bygge jernbaneforbindelse mellom Tsjita og Vladivostok. Bosettinga i Birobidzjan ble grunnlagt i 1915 ved jernbanelinja. I 1916 ble siste del av den transsibirske jernbanen fullført, ved at utbygningene nord for Kina ble ferdigstilt, og jernbanestrekningen ved Birobidzjan ble da en del av den transsibirske jernbanen. Det var likevel lite økonomisk utvikling og bosetting der på den tida.
I 1928 ble et jødisk nasjonalt distrikt oppretta her. Dette skjedde som resultat av Josef Stalins nasjonalitetspolitikk. Det ble sagt at jødene skulle få et eget landområde der de kunne utvikle kulturen sin i sosialistisk stil. Grunnleggingen av distriktet var tildels et mottrekk mot sionismen – ideen om jødisk utvandring til et hjemland i Palestina/Israel.
Jiddisch ble offisielt språk i provinsen, ikke russisk, og ikke hebraisk – som i motsetning til jiddisch ikke var et talespråk, men kun ble brukt i religiøse sammenhenger. Jiddisch var derimot et levende språk som var dagligspråket til det store flertallet jøder i datidens Sovjetunionen, uansett om de førte en religiøs eller sekulær livsstil.
Det ble grunnlagt et jidddischspråklig teater i Birobidzjan, og en jiddischspråklig avis kalt Birobidzjaner shtern (norsk: Den birobidsjanske stjerne). Avisen kommer nå ut både på russisk og på jiddisch.
Under store propagandakampanjer på 1920- og 1930-tallet flytta en del jøder til det tidligere nesten folketomme området. Den 7. mai 1934 ble området en autonom oblast. Men ikke lenge etterpå endra Stalins holdning til prosjektet seg. Kampanjene for masseinnvandring tok slutt, og mange jødiske ledere ble arresterte og henrettet, som del av de enorme utrenskningene Stalin satte i gang i hele Sovjetunionen. Etter andre verdenskrig verserte det, ifølge mange historikere, planer om å tvangsdeportere jøder til den jødiske autonome oblasten, ettersom Stalins politikk ble mer antisemittisk. Stalins død i 1953 satte imidlertid en stopp for slike planer. På denne tida utgjorde jødene om lag en tredel av befolkningen i den jødiske autonome oblasten. De har aldri utgjort en større del. Ved folketellinga i 1989 var andelen 4,2 %, i 2002 bare 1,2 %.
Fram til oppløsninga av Sovjetunionen var provinsen administrativt underlagt Khabarovsk kraj, men i 1991 ble den et føderasjonssubjekt.
Kirsten Madsdatter
Kirsten Madsdatter (død 1613) var Christian IV av Danmarks offisielle elskerinne og mor til Christian Ulrik Gyldenløve.
Det er mulig hun var datter til Mattias Hansen, borgermester i København. Hun var kammerpike til dronning Anna Kathrine og var med kongeparet på deres reise til landstingene i 1610.
Etter dronningens død i 1612 tok Christian IV Kirsten Madsdatter til seg. Hun døde imidlertid allerede året etter.
Vancouver Grizzlies
Vancouver Grizzlies var en profesjonell basketballklubb fra Vancouver, Canada. Laget spilte i National Basketball Association (NBA) mellom 1995 og 2001, og spilte sine hjemmekamper på General Motor Place. Laget ble opprettet i 1995 sammen med Toronto Raptors som NBAs ekspansjon til Canada. Den hadde samme eier som Vancouver Canucks som spiller i National Hockey League, og de to lagene delte samme hjemmebane. Svake sportslige resultater som igjen ga dårlige tilskuertall, kombinert med en svak canadisk dollar, førte til at Grizzlies ble flyttet til Memphis og ble til Memphis Grizzlies i 2001.
Comacchio
Comacchio er en liten by og en kommune med 22741 innbyggere (2013) i provinsen Ferrara i regionen Emilia-Romagna nord i Italia. I et raid den 9. april 1945 under den andre verdenskrig omkom danske Anders Lassen her mens han tjenestegjorde som britisk soldat.
Den guddommelige komedie
Den guddommelige komedie (italiensk: La Divina commedia), skrevet av florentineren Dante Alighieri mellom 1308 og hans død i 1321, regnes som det viktigste epos i italiensk litteratur såvel som et av de mest betydningsfulle verker i verdenslitteraturen. Det medvirket til at Dantes toskanske dialekt satte standard for moderne italiensk.
Struktur
Komedien består av tre deler (cantiche): Inferno (Helvete), Purgatorio (Skjærsilden) og Paradiso (Paradiset), på henholdsvis 34, 33 og 33 sanger (canti). Den første sangen i Inferno fungerer som innledning til hele verket, slik at hver del får 33 sanger. Tallet 3 dukker opp gjennom hele verket: 3 deler * 33 sanger * 33 strofer * 3 verselinjer. Det er heller ingen tilfeldighet at hele verket utgjør 100 sanger. Versemønsteret, terza rima, er endekasyllabisk (dvs. elleve verseføtter på hver linje, eller mer korrekt med tiende stavelsen som den siste trykksterke), og har tre linjer (tersiner) i hver strofe med rimmønsteret ABA BCB CDC. . . YZY Z.
Dante forteller i første person om sin ferd gjennom de tre hinsidige riker i løpet av påskeukens tre siste dager (triduum sacrum) i jubelåret 1300. Han ledes gjennom helvete og skjærsilden av den romerske dikteren Vergil, Aeneidens forfatter, og videre gjennom Paradiset av Beatrice, som Dante besang som sin store kjærlighet i sitt tidlige verk La Vita Nuova (no.: Det nye liv). Modellen bak skikkelsen kan være florentineren Beatrice Portinari, eller også Bice Di Folco Portinari (1266–90). I Paradisets tre siste sanger føres pilegrimen av Bernhard av Clairvaux, som i siste sang går i forbønn for ham overfor jomfru Maria, før han til slutt får se Guds eget sanne lys.
Helvete
Diktet begynner natten før langfredag i år 1300, «i midten av vår reise gjennom livet» («Nel mezzo del cammin di nostra vita») og åpner således in medias res. Dante er fem og tredve år gammel, halvparten av den bibelske livslengde på 70 år (Salmene 90:10), og har gått seg vill i en mørk skog, hvor han angripes av ville dyr (synder) han ikke kan passere: en ulv, en løve og en panter. Han klarer ikke å finne den rette vei (diritta via) til frelsen. Dante forstår at han ødelegger seg selv, at han vil falle inn i et «dypt sted» (basso loco) der solen er stum ('l sol tace), men han blir reddet av Vergil, som griper inn på Beatrices ordre (annen sang). Sammen med Vergil drar han ned i underverdenen.
Dante og Vergil trer inn gjennom helvetes porter, hvor det står innskrevet «La fare alle håp, den som trer inn» (Lasciate ogne speranza, voi ch'intrate). De kommer først til Helvetes forgård, hvor de fånyttige bor – de som var så ubetydelige at de ikke fortjener å regnes med hverken i himmelen eller helvete – til evig tid må de jage en vimpel og bli stukket av hveps (tredje sang). Deretter ror Charon Dante og Vergil over elven Akheron til helvete.
Alle syndere dømmes av Minos, som forviser hver sjel til én av de nedre åtte sirkler. Disse er anlagt etter den klassiske aristoteliske forståelse av dyder og laster, slik filosofen beskriver det i sin nikomakiske etikk. De er delt inn i tre grupper; den første er leopardens synder, de som har begått synder fordi de ikke klarte å kontrollere sine begjær og lyster. Disse er de minst formastelige synder:
De nedre deler av helvete ligger innenfor murene til byen Dis, som igjen omsluttes av Styx (niende sang). Her finnes de aktive synder, først kommer de voldelige synder (løvens synder):
De to siste sirklene i helvete er for overlagte synder, svik og bedrageri. De kan bare nås ved å klatre ned en stor skrent ned i helvetes dyp:
Passasjen til den niende sirkelen er omgitt av giganter fra klassisk og bibelsk mytologi. Nimrod er en bibelsk skikkelse (1. Mosebok 10:8-12), han tilskrives tradisjonelt Babels tårn. Dante og Vergil blir senket ned i juvet av Antanevs (= «motstander», navn på han som forgjeves kjempet mot Herkules) (31. sang).
De to poetene flykter ved å klatre nedover pelsen til Lucifer og videre gjennom en tunnel, som går tvers igjennom jorden og ender under stjernehimmelen til den sørlige hemisfære. De ankommer like før daggry påskemorgen.
Skjærsildsberget
Fra dypet av Helvete kommer Dante og Vergil ut til fjellet Purgatorio (Skjærsildsberget eller skiringsberget), som Dante har plassert midt på den sørlige halvkule, antipodisk av Jerusalem. De første delene av boken beskriver Antepurgatorio, som består av stranden og åsene ved foten av berget. Det voktes av Cato den yngre, som i romersk historie er kjent for sin kamp mot korrupsjon og sitt halsstarrige, bestialske selvmord. Da Cato forstod at slaget var tapt for Julius Cæsar kastet han seg mot sverdet. Han ble imidlertid funnet og lappet sammen, men lot ikke sjansen gå fra seg til å fullføre verket ved å rive ut sine egne tarmer.
Sjelene i Antepurgatorio venter på å bestige fjellet for å gjennomføre sin fortjente botsgang. Her finner vi de bannlyste, de som først vendte om på dødsleiet, og de som led en voldsom død – uten å ha fått tilgitt sine synder, men angrende i siste minutt. Til slutt kommer pilegrimen og hans ledsager til en dal der europeiske herskere, som var for opptatt av sine jordiske plikter, holder til (syvende til åttende sang). Fra denne dalen blir Dante båret sovende til Skjærsildsbergets porter (niende sang). Her sitter en engel med en bok, og denne engelen setter sju tegn på Dantes panne. Ettersom han bestiger bergets sju nivåer, slettes tegnene ett etter ett.
Fra Antepurgatorio leder altså Vergil Dante gjennom Skjærsildsbergets syv terrasser eller nivåer. De henspiller på middelalderteologiens syv dødssynder. De syv dødssyndene i den formen Dante gir dem kan spores tilbake til Thomas Aquinas, Augustin og Bonaventura. Hver terrasse av Skjærsildsberget renser sjelen for en bestemt synd og på en passende måte:
I syttende og attende sang lar Dante Vergil greie ut om kjærlighetens vesen og Skjærsildsbergets oppbygning. Kjærlighet i seg selv kan være naturlig eller rasjonell. Det er den rasjonelle eller viljestyrte kjærligheten, som fører menneskene til fall. Når den perverteres og rettes mot galt objekt og fører til ondskap og hat mot ens neste: Stolthet, misunnelse eller vrede. Når den rettes mot det gode, men med for liten kraft: Latskap. Når den rettes mot det gode, men på en gal måte: Griskhet, glupskhet og utukt.
Terrassene slutter ved Skjærildsbergets topp, som huser Edens have eller det jordiske paradis (åtteogtyvende til treogtredevte sang). Her møter Dante først kvinnen Matilda. Kommentatorer av komedien er ikke enige om Matildas allegoriske betydning. Kanhende representerer hun aktiv kristendom gjennom gode gjerninger, i motsetning til Beatrice, som i denne tolkningstradisjonen representerer kontemplativ kristendom. I så måte kan hun sammenliknes med bibelske skikkelser som Marta (versus Maria) eller Lea (versus Rakel). Dante blir deretter presentert for et allegorisk opptog: Syv veldige lysestaker med brennende lys, som kan hende representerer Den hellige ånds syv gaver. Dette fulgt av representanter for Bibelens bøker: Tjuefire gamle menn, som representerer bøkene i Det gamle testamente. Deretter følger de fire evangelistene, representert ved fire dyr med vinger dekket av argusøyne. Dyrene følges av en tohjulet triumfvogn, Guds kirke på jorden, som trekkes av en griff, Kristus med sin dobbelte natur. De sju kardinaldyder er representert ved sju unge piker. Fire jordiske danser ved triumfvognens venstre hjul: Styrke, mot, utholdenhet og måtehold. Og tre himmelske ved vognens høyre hjul: Tro, Håp og Kjærlighet. På vognen står en innhyllet kvinne, Beatrice, som Dante i sitt tidlige verk La vita nuova («Det nye liv») hyllet som sin store kjærlighet. Etter vognen følger representanter for resten av Det nye testamentets bøker. Sist kommer åpenbaringsbokens Johannes – en sovende olding med et ansikt preget av visdom.
Vergil er en hedning og kan ikke komme inn i Paradiset. Herfra er det Beatrice som leder ham. På et allegorisk plan representerer kan hende Vergil fornuften (latin: ratio) eller filosofien, mens Beatrice representerer troen (lat.: fides) eller åpenbaringsteologien og er et medium for guddommelig visdom og kjærlighet.
Paradiset
Etter oppstigningen fra Skjærsildsberget (første sang) leder Beatrice Dante gjennom himmelens ni sfærer. Disse er konsentriske og sfæriske i tråd med aristotelisk og ptolemeisk kosmologi. Jorden kaster sin kjegleformede skygge over de tre første planetene, noe som gjenspeiles i de moralske manglene til representantene her. Dante lar oss forstå at han mer enn noen gang tidligere i Komedien har vansker med å finne ord som beskriver opplevelsen. Dette tredje kapitlet av Komedien legger også mye av verkets ideologiske og filosofiske fundament, med den skolastiske filosofien og thomismen som den kanskje viktigste inspirasjonskilden.
Alle sjelene i paradiset befinner seg hos Gud i Empyreum, men åpenbarer seg nedover i himmelsfærene i henhold til sine kvalitative dyder. Ingen ønsker heller mer enn det de har, da Gud oppfyller hver enkelt sjels behov for salighet.
Paradisets ni sfærer er:
Herfra stiger Dante opp til en tilstand hinsides fysisk eksistens, til Empyreum (30. til 33. sang), det egentlige paradiset. Etter som Dantes syn venner seg til lyset blir han var den himmelske forsamlingen i form av en rose. På en av de tomme plassene i rosen venter en trone på keiser Henrik VII nært forestående ankomst. I 31. sang tar Beatrice sin plass blant de utvalgte. Når Dante er kommet så langt, må teologien søke hjelp hos mystikken, og den siste veiviseren til pilegrimen er den ærverdige Bernhard av Clairvaux. Han går i forbønn for ham overfor jomfru Maria, og med hennes hjelp får Dante se Gud. I dette synet, forteller Dante, forstår han med ett den store sammenhengen. Synet er imidlertid for herlig til at den menneskelige forstand og hukommelse kan gripe det. Han beskriver enkeltheter han fortsatt kan erindre: Han ser hele skapelsen som en bok, med dens ubundne ark stiftet sammen igjen. Han ser tre sirkler som representerer treenigheten. Den andre av sirklene får etter hvert konturene til et menneske eller menneskesønnen Jesus Kristus. Dikteren skriver at han med ett grep Inkarnasjonens mysterium, men at ordene og hukommelsen svikter ham.
Historisk bakgrunn
Maktkampen mellom kirke og stat preget den politiske arenaen gjennom store deler av middelalderen og begynnelsen av renessansen. Dette var også utgangspunktet til Nord-Italias politiske maktkamp mellom guelfere og gibellinere. Begrepene sies å ha sine røtter i de tyske ordene Welf og Weiblingen, som denoterer henholdsvis det Welfske dynasti og Weiblingen, der Hohenstauferne regjerte. Begrepene ble sannsynligvis introdusert i Nord-Italia under Frederik Barbarossas regjeringstid på 1100-tallet, og ble italianifisert til Guelph og Ghibellino. Guelferne var i utgangspunktet det keiservennlige partiet, mens gibellinerne foretrakk pavemakt fremfor den tysk-romerske keiseren. På Dantes tid hadde imidlertid betegnelsene knyttet seg til familier og byer. I 1289 vant guelferne to endelige seire mot gibellinerne i Campaldino og Caprona. Rundt år 1300 delte Firenzes guelfere seg i to fraksjoner: De hvite guelferne, som opponerte mot verdslig styre under pave Bonifacius VII og som ønsket og bevare Firenzes selvstyre, og de svarte guelferne, som helst så Firenze underlagt pavemakten. Dante var blant de hvite guelferne, som ble forvist fra Firenze i 1302 av overborgermester Cante dei Gabrielli di Gubbio, etter at tropper under Charles fra Valois inntok byen etter anmodning fra pave Bonifacius og i allianse med de svarte guelferne. Dantes eksil, som skulle komme til å vare resten av hans liv, har satt sine spor i Komedien på flere måter. Verket inneholder bl.a. profetier om eksilet, fordømmelser av hans motstandere og eksempler på hans politiske syn. Hva det siste angår, tar poeten til orde for en deling av verdslig og kirkelig makt mellom den tysk-romerske keiser og paven, begrunnet med gudegitte føringer.
Dante kalte diktet Komedien. «Guddommelig» ble lagt til av andre lenge etter hans død. Noen kommentatorer mener epitetets opphavsmann kan være Boccaccio, som var en tidlig kommentator av Komedien. I Dantes klassiske verden vil et epos som begynner trist, men ender godt, være en komedie. Han ønsket kanskje også å kontrastere tittelen mot Æneiden, kjent som en tragedie. Dante var en av de første i middelalderen som diktet på «vulgærspråk» (dvs. dagligtale), sin egen toskanske dialekt heller enn latin. Verket fikk enorm innflytelse på det skriftspråket vi kjenner som dagens italiensk.
Kommentatorer og tolkningstradisjoner
De siste hundre år har imidlertid tyske og amerikanske kommentatorer kommet til å innføre en moderne tolkningstradisjon, som har sådd splid blant Danteforskere. Stridens eple er hvordan verkets bokstavelige og allegoriske plan skal forstås. Innen poesien er det bokstavelige planet fiksjon, men innen teologien representerer det en faktisk historisk hendelse. I Convivio beskriver Dante et sted en poetisk allegori som «sannhet gjemt bak en vakker løgn». Teologisk allegori forstås imidlertid som en metaallegori: Guds egen allegori skrevet i verdens bok i form av faktiske historiske hendelser.
Tyskeren Erich Auerbach (1892–1957) foreslo at Dante kan ha intendert en teologisk fremfor en poetisk allegorisk forståelse av Komedien. Amerikanske Charles S. Singleton (1909–1985) valgte den ekstreme konsekvensen av denne tanken og introduserte en strengt formalistisk tolkningsmodell, som i ettertid har fått stor innflytelse. Bevisbyrden støtter seg på Dantes Epistel til Cangrande, hvis ekthet er omdiskutert. Forfatteren av dette brevet gjør krav på en utvidet allegorisk tolking i form av tradisjonell bibelsk hermeneutikk: Det historiske, moralske, litterære og anagogiske nivå. For Singleton syntes Dantes realisme å imitiere, kanskje til og med rivalisere, «God's own way of writing». Dette standpunktet innebærer dermed at å si at Dantes fiksjon er en teologisk allegori, er å si at det ikke er fiksjon, men fakta. Singletons svar på dette paradokset er at Dante bare later som om han beskriver historiske hendelser: «[the] fiction is that the fiction is not a fiction».
T. S. Eliot
T. S. Eliots essay Dante (1929) regnes av mange som et mesterverk og er trykket flere ganger i samleutgaver av hans essays. Essayet består av tre deler: I. The Inferno, II. Purgatorio and the Paradiso og ''III. The Vita Nuova''.
Eliot argumenterer først for universaliteten bak Dantes poetiske språk. Han mener Dantes poesi setter standard for all poesi på alle språk og eksemplifiserer dette gjennom Dantes billedbruk. «Det er tryggere å følge Dante», sier han, «enn vår egen Shakespeare». Videre legger Eliot vekt på de poetiske fordelene med Dantes allegoriske metode: Den forenkler språkbruken og gjør bildene klare og presise. Dante bruker også sammenlikninger fremfor metaforer, da det sistnevnte fungerer dårlig sammen med en allegori. Eliots tredje poeng dreier seg om Komedien som et følelsesmessig spektrum, som strekker seg fra dypet og opp til høydene av mulige menneskelige følelser. Skjærsild og paradiset må sees som forlengelser av det alminnelige menneskelige registeret. Mange av bildene Dante bruker i disse delene av Komedien bør derfor leses som forsøk på å beskrive disse overnaturlige følelsesmessige opplevelsene. Dette mener Eliot står i kontrast til Shakespeares verker, som gir oss bredden av det menneskelige:
I den tredje delen drøfter Eliot forholdet mellom det allegorisk og biografiske i Vita Nuova. Han argumenterer for at Vita Nuova bør forstås gjennom Den guddommelige komedie.
Olof Lagercrantz
''Från helvete till paradiset. En bok om Dante och hans komedi.'' av Olof Lagercrantz utkom i 1964, og på norsk 1965 på Gyldendal oversatt av Nils Lie. Lagercrantz ble tildelt Nordisk råds litteraturpris for verket i 1965.
Trond Berg Eriksen
''Reisen gjennom helvete. Dantes Inferno.'' av Trond Berg Eriksen ble utgitt på Universitetsforlaget i 1993. Berg Eriksen er professor i idéhistorie ved Universitetet i Oslo og er en av Norges mest publiserte idéhistorikere. Boken ble belønnet med Brageprisen som beste fagbok i 1993.
Boken består av tre deler: Et innledende essay omkring den historiske, kunsthistoriske og ideologiske bakgrunnen. Deretter en lengre hoveddel, der Berg Eriksen sang for sang kommenterer Komediens første bok. Til slutt kommer en epilog, som er et lite, personlig essay om Dante og hans illuminatører, sett i sammenheng med forholdet mellom billedkunst og dikterkunst i middelalderen.
Boken er kritisert for å ha et snevert perspektiv og for at den hovedsakelig bare behandler Komediens første del, Inferno.
Oversettelser
Den guddommelige komedie ble først oversatt til norsk av Kristen Gundelach, riktignok bare et utvalg sanger. Henrik Rytter begynte en gjendiktning til nynorsk, som ble videreført av Sigmund Skard, og dette var lenge den rådende norske utgave av Komedien, selv om også den bare omfattet deler av verket. Rytter og Skard beflittet seg på å beholde enderimene gjennom hele teksten, og måtte av den grunn foreta en del diskutable valg. I 2017 og 2018 kom det to bokmålsoversettelser av den første delen i Komedien, Inferno: den første oversatt og kommentert av Erik Ringen, den annen oversatt av Asbjørn Bjornes med forord av Henrik Syse. Ringen er i gang med å oversette hele Komedien, og den andre delen, Purgatorio, er ventet i 2023.
Harriet Berg
Harriet Berg er navnet til flere personer:
Den guddommelige komedie
Oversettelser
Magnus Ulleland, som var professor i italiensk, utga sin oversettelse på nynorsk fra 1993–1996, og denne er komplett. Ulleland har oppgitt enderimene, men beholdt versefoten/rytmen.
I 2021 utgav Kristin Flood en forkortet og forenklet gjendiktning av inferno på 576 vers kalt Dantes Inferno for de late, grådige og syndige
På dansk finnes det flere oversettelser. Den første var ved Chr. K. F. Molbech og kom i 1851–1863. Denne utgaven fikk stor betydning for norske forfattere som Henrik Ibsen og Jonas Lie. Den nyeste danske oversettelsen ved Ole Meyer (5. reviderte utgave 2018) er holdt i nåtidsspråk, og er som Ullelands og Ringens uten enderim men med ivaretagelse av verserytmen.
Cirkus Berny
Cirkus Berny var et sirkus i Norge mellom 1929 og 1984.
Sirkuset ble startet våren 1929 av Rudolf Berny Barthel. Det opphørte under andre verdenskrig etter at Norge ble okkupert i 1940. Man ville ikke på noen måte samarbeide med de tyske myndighetene. Sirkuset startet opp etter krigen i 1946. I etterkrigsårene og i noen tiår fremover var sirkusforestillinger umåtelig populære, og Cirkus Berny holdt koken i over tredve år. 1979 ble siste sesong for en stund. I 1984 var de igjen på turné. Etter dette har det ikke vært ordinær sirkusdrift.
Idrettslaget Valder
Idrettslaget Valder (stiftet 25. august 1956) er et idrettslag på Valderøy i Giske kommune i Møre og Romsdal.
Valder har i dag aktiviteter innenfor fotball, håndball og friidrett, samt allidrett for de yngste.
IL Valder holder til på Valdervoll, Idrettsanlegget Valdervoll har en 7-er bane og en 11-er bane på kunstgress, en 11-er bane på naturgress, og en løpebane.
Skytingen på Kent State University
Skytingen på Kent State University (også kalt 4. mai-massakeren og Kent State-massakeren ) fant sted mandag 4. mai 1970 ved Kent State University i Kent i Ohio, da medlemmer av nasjonalgarden i Ohio løsnet skudd mot studenter. Fire studenter ble drept og ni skadet, en av disse med livsvarig lammelse.
Noen av studentene ble skutt mens de protesterte mot den amerikanske innmarsjen i Kambodsja, som president Richard Nixon kunngjorde, mens andre studenter ble truffet mens de bare var tilfeldige forbipasserende eller tilskuere på avstand. Hendelsen medførte en utstrakt uro på amerikanske utdannelsesinstitusjoner og en rekke av disse ble stengt under den såkalte studentstreiken 1970 og bidro til en ytterligere splittelse av USA som befant seg i en tid med politisk og sosial uro, blant annet følge av krigføringen i Vietnam.
Bakgrunn
Samtidige gikk også den militære intensiteten i Vietnam ned utover i 1969, slik at denne nye innmarsjen i Kambodsja ble oppfattet som en betydelig opptrapping av den militære konflikten. Dette førte til uro på universiteter over hele USA og i denne atmosfæren oppsto konfrontasjonene på Kent State University tidlig i mai 1970.
Torsdag 30. april
President Nixon kunngjør igangsettelse av innmarsjen i Kambodsja, med blant annet amerikanske kampstyrker på bakken.
Fredag 1. mai
Denne dagen var det en demonstrasjon på friområdet (kalt «The Commons») på Kent State University med en deltakelse på rundt 500 studenter. Da forsamlingen løste seg opp for å gå til undervisningen rundt kl 13:00, ble det planlagt en ny demonstrasjon 4. mai for å videreføre protesten mot utvidelsen av Vietnamkrigen inn i Kambodsja. Det hersket stort sinne, og mange av demonstrantene uttrykte at «krigen måtte bringes hjem» («bring the war home»). En gruppe historiestudenter gravla en kopi av USAs grunnlov for å symbolisere at Nixon hadde tatt livet av den.
Rundt midnatt ble det imidlertid bråk i byen, da bargjester begynte å kaste ølflasker på politibiler og butikkvinduer. Da et bank-vindu ble knust, utløste dette en alarm, og uroen ble kjent over større deler av byen, noe som førte til at flere servingssteder stengte for å unngå bråk. Dette førte til at flere personer sluttet seg til bråket.
Da politiet ankom besto mengden av rundt 120 personer. Noen av disse hadde gjort opp et bål i gaten. Folkeforsamingen skal ha vært en blanding av medlemmer fra motorsykkelgjenger, studenter og forbipasserende. Noen begynte å kaste flasker mot politiet, og ropte nedsettende bemerkninger mot dem. Hele politistyrken i Kent ble kalt ut i tjeneste, og forsterket med politifolk fra de omkringliggende kommunene. Ordføreren i Kent, LeRoy Satrom erklærte unntakstilstand og anmodet guvernør Jim Rhodes' kontor om assistanse, samt beordret samtidig alle skjenkesteder stengt. Beslutningen om å stenge alle serveringssteder medførte at gruppen av sinte folk i gatene økte. Politiet brukte tåregass, og lyktes slik å spre mengden fra byens sentrum, og presset dem tilbake mot universitetsområdet.
Drepte og skadde
Drepte (med omtrentlig avstand fra nasjonalgarden):
Miller og Krause var aktive demonstranter, mens Schroeder og Scheuer deltok ikke i demonstrasjonene, men var på vei fra en forelesning til en annen. Schroeder var med i hærens Reserve Officers' Training Corps (ROTC) ved universitetet.
Skadde (med omtrentlig avstand fra nasjonalgarden):
Virkninger
Minnestedet over hendelsen, totalt et areal på ca 7 hektar, ble 23. februar 2010 innskrevet i National Register of Historic Places.
I populærkulturen
Det er en rekke referanser til hendelsen i populærkulturen. Det mest kjente uttrykket er protestsangen «Ohio», skrevet av Neil Young og spilt inn allerede 21. mai og utgitt med Crosby, Stills, Nash and Young som single samme sommer, og inkludert på albumet 4 Way Street året etter. Bare to og en halv uke etter skytingen var sangen på nasjonal radiosendinger. Crosby, Stills og Nash besøkte universitetsområdet til Kent State for første gang ved minnemarkeringen 4. mai 1997, hvor de framførte sangen. Særlig referansene til både nasjonalgarden og president Nixon i åpnings- og avslutningsverset: og strofen «What if you knew her, and found her dead on the ground», samt den repeterende strofen «four dead in Ohio» («fire døde i Ohio») ordsatte mye av det sinne og den fortvilelse mange følte i kjølvannet av hendelsen. De kontroversielle henvisningene til nasjonalgarden og navngivningen av president Nixon førte til at noen radiostasjoner nektet å spille sangen, men den ble spilt på FM-radioer i de største byene og universistetssteder. I dag spilles sangen jevnlig på særlig musikkanaler. Sangen ble valgt inn på 395.-plass i kåringen Greatest Song of All Time av Rolling Stone i desember 2004.
Shawano County
Shawano County er et fylke i den amerikanske delstaten Wisconsin. Det ligger i de østlige delene av staten og grenser mot Menominee County i nord, Oconto County i øst, Brown County i sørøst, Outagamie County og Waupaca County i sør, Portage County i sørvest Marathon County i vest og mot Langlade County i nordvest.
Shawano Countys totale areal er 2,355 km² hvorav 44 km² er vann. I 2000 hadde fylket 40,664 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Shawano.
Fylket har fått sitt navn etter et ojibwa-ord som betyr sørlig og det var også en Menominee-høvding som het Sawanoh.
Cascadas de Agua Azul
Cascadas de Agua Azul (spansk for «Fosser med blått vann») er en serie fossefall i den meksikanske delstaten Chiapas, mellom byene Palenque og Ocosingo. Som navnet antyder er fossene kjent for det asurblå vannet.
Filmåret 1962
Filmåret 1962 er en oversikt over lanserte filmer, fødte og avdøde filmpersonligheter i 1962.
Thorleif Dahls kulturbibliotek
Thorleif Dahls Kulturbibliotek er en serie av klassiske europeiske bokverk som har blitt utgitt på norsk riksmål siden 1960 med støtte fra et fond etablert av Thorleif Dahl i 1956, Stiftelsen Thorleif Dahls Kulturbibliotek. Kulturbiblioteket omfatter skjønnlitterære verk, historie og filosofi. Fra 1978 til 2001 ble serien redigert av Asbjørn Aarnes. Stiftelsen Thorleif Dahls Kulturbibliotek har et nært samarbeid med Det Norske Akademi, og har støttet flere av dettes aktiviteter, herunder bokserien Klassikerbiblioteket og Det Norske Akademis ordbok. Stiftelsen finansier også Det Norske Akademis Pris.
Dagsrevyen
Dagsrevyen er et norsk nyhetsprogram som sendes hver dag klokken 19 på fjernsynskanalen NRK1. Programmet refereres gjerne til som NRK fjernsynets flaggskip. Dagsrevyen er underlagt NRK Nyheter med medarbeidere over hele landet og i utvalgte steder i utlandet. Redaksjonen holder til i Nyhetshuset på Marienlyst i Oslo som en del av nyhetsavdelingen i NRK. Sendingen avvikles fra Studio 5 i Fjernsynshuset.
Programmet sendes som Lørdagsrevyen og Søndagsrevyen på henholdsvis lørdager og søndager. Disse sendingene går mer i dybden med lengre reportasjer enn på ukedagene. Søndag er utenriksdagen med mange reportasjer fra fjernere strøk. Dagsrevyen hadde i mange år en sendetid på 30 minutter hver dag, men fra 4. januar 2010 ble denne utvidet til 45 minutter fra lørdag - torsdag, altså at det sender kun 30 min på fredager. Dagsrevyen ble tildelt hedersprisen under Gullruten 2019 etter å ha feiret 60 år med sendinger noen måneder tidligere.
I takt med endrede nyhets- og medievaner, har programmets seertall sunket jevnt og trutt etter årtusenskiftet. I 2003 hadde programmet i snitt 865,000 seere, og i 2018 hadde dette tallet sunket til 568,000.
Historikk
De første nyhetssendingene fra NRK gikk på lufta da de regulære prøvesendingene startet i april 1958. Den aller første nyhetsoppleseren var Oddvar Foss. De aller første prøvesendingene til NRK begynte imidlertid den 12. januar 1954, mens NRKs faste TV-sendinger ble offisielt åpnet 20. august 1960.
Aktualitetssendingene ble opprinnelig bare kalt Nyheter, men ble fra 2. desember 1958 kalt Dagsrevyen, for å unngå sammenblanding av det nynorske ordet nyhende og bokmålsformen nyheter. Det var TV-sjef Otto Nes som gav sendingen navnet, etter inspirasjon fra revyformen til Filmavisen. Værmeldingene var med helt fra starten av. Til å begynne med ble det tegnet med fettstift på et plastdekket kart, men i 1964 kunne Kristian Trægde feste symboler med magnet. De første årene var det forholdsvis kummerlige forhold for de som skulle avvikle sendingene og når programmet skulle på lufta, ble en globus hengt opp i en snor som ble snurret rundt mens kameraet gikk, samtidig som en fjernstyrt grammofon spilte kjenningsmelodien.
Helt fra starten var nyhetssendingene den programposten som var mest komplisert å få avviklet, noe som medførte at seerne de første årene ofte måtte ta til takke med plakaten «Beklager – teknisk feil!». Det var få sendinger per uke de første to årene og programmet ble ikke sendt på alle TV-dagene. Men fra august 1960 ble det tre sendinger i uken, tirsdag, torsdag og lørdag, og fra 1962 fikk man også nyheter på mandager. Fra 1963 ble Dagsrevyen sendt fem dager i uken og fra 1964 seks dager i uken – hver dag unntatt søndager. Fra 1967 sendes Dagsrevyen alle ukens dager. Den første tiden var det ingen programledere, bare stemmer fra studio som leste meldinger til norske og internasjonale filmklipp.