cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Venetian Macao
Bygningens midte er på 40 etasjer og under tak er det arealer som inneholder/vil inneholde syv hoteller rundt omkring kasinodelen.
Magne Hermod Petersen
Hermod Petersen ble avdelingsingeniør i telegrafstyret i 1913, og overingeniør og sjef for radiokontoret i 1919. Han ble telegrafdirektør i 1935, og var det frem til sin død i 1938. Han var kjent for å ha oppfunnet Hermod Pettersens kopitelegraf, en billedtelegraf.
Hermod Petersenfjellet på Svalbard er oppkalt etter ham. Han var kommandør av Dannebrogordenen, storridder av Den islandske falkeorden og kommandør av den svenske Nordstjerneordenen.
The Venetian Macao
Navnet Venetian reflekteres blant annet i at det er en rekke gjenskapninger av kjente bygninger i Venezia i anlegget, og flere «venetianske» kanaler med gondoler ført av syngende gondolierer som fremkomstmidler – inne i kasinoet, i dets tredje etasje. Det har sitt motstykke i et tilsvarende men kun omtrent halvparten så stort anlegg i Las Vegas i USA.
Allerede ett år før åpningen av The Venetian gikk Macao forbi Las Vegas som verdens største kasinoby, målt i omsetning knyttet til kasinodriften. Den amerikanske milliardæren Sheldon Adelson eier det meste av Las Vegas Sands. Han har uttalt at hans 2,4 milliarders Venetian Macao Resort Hotel på Cotai vil inngå i en hotellutbygning der som vil øke hotellromskapasiteten vesentlig. Adelson sa han ville åpne nye hoteller der under merkevarenavn som Four Seasons, Sheraton og St. Regis. Hans Las Vegas Sands (som til å begynne med bare drev kasinoet Sands Macau på Macaohalvøya) planlegger å investere 12 milliarder dollar og bygge 20 000 hotellrom på Cotai frem til 2010.
Fylkesvei 280
Fylkesvei 280 (Fv280) går mellom Ørgenvika i Krødsherad og Vikersund i Modum.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Før Ørgenviktunnelen ble tatt i bruk 2014 var strekningen mellom Gigernes og Hamremoen del av.
Ankerveien (Oslo)
Ankerveien (13A–131, 6–156B) er en rundt 20 km lang vei som Peder Anker lot bygge og utbedre mellom Bærums Værk og Hammeren i Maridalen tidlig på 1790-tallet. Veien var først og fremst anlagt for å bedre tilgjengeligheten mellom jernverkene hans og Maridalshammeren, der det lå en vannkraftdrevet stanghammer som banket jernet til stenger.
Veien i dag
I dag er deler av Ankerveien en av Oslo-områdets mest benyttede turveier. Den gamle veien er stort sett bevart på strekningen fra Hammeren og forbi Sognsvann og Båntjern, mens den er bygd ut som bilvei fra Vettakollen til Fossum. Derfra og over nordsiden av Grini-jordene til Bærums Verk er veibanen stort sett bevart i sin opprinnelige form. Veien krysser bygrensen ved Bogstad. Deler av veien er fredet.
Welsh Cob (seksjon D)
Welsh Cob er en ponnirase fra Wales. Den er en kraftig og velbygd ponni og den er sterk og flink til å ta seg frem i ulendt terreng.
Welsh cob-en blir gjerne brukt til sprang- eller dressurridning for barn og voksne. Den har korte, kraftige ben, mye hovskjegg og tykk man og hale.
Cob-en er Welsh-rasens største seksjon, altså D (det finnes A, B, C, og D, pluss Welsh Part Bred, som vanligvis er welsh cob ponni krysset med fullblods.)
Seksjon D omfatter ponnier på 137 cm og oppover, uten noen øvre grense (over 148 cm er de ikke ponni). I virkeligheten er mange av dagens seksjon D Cober 152 cm og mer – noe som gjenspeiler markedets krav.
Welsh Cob-ponnien har et naturlig talent for sprang, og er nøysom og hardfør.
Hodet er en større kopi av fjellponniens. Halsen er velformet, og hingstene har en tydelig mankam. Hodet er tørt. Kroppen, «midtparten» av en Cob er dyp, skal være godt sluttet og ha velutviklede ribben. Det er stor styrke i rygg og lend. Hovene er alltid velskapte, og hornet er som regel spesielt tykt. På hælene ser man silkeaktig hovskjegg. Det er den kraftige bakparten og vinklingen i hasene som skaper de storartede cob-bevegelsene.
De fire hingstene som opptrer oftest i WPCS stamboken er de følgende; Trotting Comet (f. 1840), True Briton ( f. 1830), Cymro Llwyd (f. 1850) og Alonzo the Brave (f. 1866)
Merlyn mynydd Cymreig Welsh Pony and Cob Welsh (cheval) Velsas ponijs വെൽഷ് കോബ് കുതിര
IWay Software
iWay Software, et datterselskap av Information Builders, tilbyr over 300 programvarebaserte adaptere som gir tilgang til data fra applikasjoner som SAP, PeopleSoft, JD Edwards og Baan, databaser slik som Adabas, DB2, SQL Server og Oracle, og leverer disse data til andre applikasjoner via universelle standarder slik som XML og vevtjenester («web services»). iWay tilbyr også integrasjonsløsninger som muliggjør en tjenesteorientert arkitektur (SOA).
Riverside kullkraftverk
Riverside kullkraftverk var et kullkraftverk i Hennepin County utenfor millionbyen Minneapolis, delstaten Minnesota i det nordlige USA. Det hadde en installert produksjonskapasitet på 404 MW, fordelt på 2 blokker / turbiner. Operatør var Xcel Energy Co.
Atle Maurud
Atle Maurud (født 15. oktober 1970 i Gjøvik) er en tidligere norsk fotballspiller for klubbene Gjøvik-Lyn, Hamarkameratene, Lyn, FF Lillehammer og Raufoss Idrettslag. Han er nå sportslig leder for Gjøvik-Lyn. Maurud var for øvrig toppskårer for Ham-Kam i 1995, 1996, 1998 og i 2000.
Riverside kullkraftverk
Anlegget ble bygget ut i årene 1964–1987. Dette er Xcel-selskapets eldste kraftverk. Brenselkilden var sub-bitumenøst kull. Utslippene av CO2 var på om lag 2,8 mill. tonn årlig.
Atle Maurud
Referanser
<References/>
Riverside kullkraftverk
I 2008 ble anlegget endelig nedlagt, etter en lengre omstillingsprosess der deler av anlegget og strømnettet ble brukt til å bygge opp to helt nye, mer utslippseffektive verk: Riverside gasskraftverk på 511 MW, og High Bridge gasskraftverk på 570 MW.
David Marks
David Lee Marks (født 22. august 1948) er en amerikansk gitarist, sanger og låtskriver mest kjent som medlem av The Beach Boys fra februar 1962 til oktober 1963. Han var venn og nabo av Wilson-brødrene, og ble hentet inn som erstatter for Al Jardine. Marks var 13 år da bandet 16. juli 1962 skrev kontrakt med plateselskapet Capitol Records, og han bidrar med gitar og vokal på The Beach Boys' fire første album.
Karriere
David Marks ble kjent med brødrene Brian Wilson, Dennis Wilson og Carl Wilson på slutten av 1950-tallet, og var med på å utvikle The Beach Boys' gitarsound. Han var dermot ikke med på bandets første innspilling, «Surfin'» i 1961, da Brian Wilsons klassekamerat Al Jardine var blitt med i bandet. Da Jardine sluttet i februar 1962, fikk Marks hans plass i bandet. Han var med på å spille inn hitlåter som «Surfin' Safari», «409», «Surfin' USA», «Shut Down», «Surfer Girl», «In My Room» og «Be True to Your School». Han spilte også over 100 konserter med The Beach Boys på turneer over hele USA, fra Hawaii til New York.
David Marks og Al Jardine var i et par måneder begge medlemmer av The Beach Boys, da Jardine returnerte til bandet sommeren 1963 som midlertidig erstatter for Brian Wilson under konserter. I oktober 1963 forlot Marks The Beach Boys etter en krangel med bandets manager Murry Wilson, Wilson-brødrenes far. Marks fortsatte som musiker utover 1960- og 1970-tallet, uten den store suksessen. Han ble med The Beach Boys på scenen som gjesteartist under en av bandets konserter i 1971, men takket nei da Mike Love tilbød ham fast plass i bandet igjen. Han fortsatte i stedet sin solokarriere, og fikk også en karriere som ofte benyttet studiomusiker.
Marks var ikke ansett som «delaktig nok» til The Beach Boys' suksess da bandet ble valgt inn i Rock and Roll Hall of Fame i 1988. Han ble ikke engang invitert da æresbevisningen fant sted. Men i 1997 ble han igjen fulltidsmedlem av The Beach Boys, da Carl Wilson fikk kreft og måtte slutte i bandet. Denne gangen spilte han bortimot 300 konserter som offisielt medlem, før han i 1999 forlot bandet på grunn av sykdom.
The Beach Boys ble i all hovedsak oppløst etter Carl Wilsons død. I 2008 var Marks med i bandet Beach Boys Band, sammen med Mike Love og Bruce Johnston. I 2009 var han med i et «rivaliserende» Beach Boys-band, Endless Summer Band, sammen med Al Jardine. Han er fremdeles aktiv som musiker, og spiller blant annet i bandet Legends of Surf Music.
Mirante da Serra
Mirante da Serra er en kommune i delstaten Rondônia i nordregionen av Brasil.
Torsnes flyplass
Torsnes flyplass ligger i Fredrikstad kommune i Østfold fylke. Flyplassen ligger et par hundre meter langs veien nordover fra Torsnes kirke, et par kilometer sørøst for Fredrikstad sentrum.
Flystripen er av gress og er operativ i sommerhalvåret. De lokale Flyklubbene benytter stripen hele sommeren til kortbane trening, i tillegg til et lokalt sameie som også står for driften av flystripen. Tidlig på 1970-tallet var det flyaktivitet fra den samme gresstripa, men det var et opphold i flygingen i perioden 1979–1986 hvor det igjen ble anlagt gress.
Nord-Dakotas flagg
Nord-Dakotas flagg er blått og har delstatens emblem i midten. Flagget ble innført 3. mars 1911. Det er i størrelsesforholdet 26:33.
Nord-Dakotas flagg utformet etter mønster av delstatens militære faner slik disse var utformet i tidsrommet 1889 til 1904. Motivene i flagget gjør i stor grad bruk av USAs nasjonalsymboler. Det gjelder både ørnen med olivenkvisten og pilene i klørne og båndet med mottoet som ørnen holder i nebbet. Dette lyder e pluribus unum, "av mange, en", slik som i USAs riksvåpen. De tretten stjernene over ørnen viser til de opprinnelige delstatene. Delstatens navn er skrevet på et bånd nederst i flaggduken. Båndet er i en stil som har likhetstrekk med Idahos flagg.
Mange amerikanske delstater har flagg med blå duk etter mønster av militære faner. Det gjelder delstatene Pennsylvania, Connecticut, Sør-Carolina, New Hampshire, Virginia, New York, Vermont, Kentucky, Indiana, Maine, Michigan, Wisconsin, Minnesota, Oregon, Kansas, Nevada, Nebraska, Montana, Idahos flagg, Utah og Alaska har delstatsflagg med blå flaggduk. Louisiana, Oklahoma og Sør-Dakota benytter en noe lysere blåfarge i sine delstatsflagg, mens Delawares delstatsflagg har en lysere, gråblå fargetone.
Statsflagg
Et eget statsflagg ble 15. mars 1957 innført til bruk for Nord-Dakotas sivile og militære myndigheter. Dette er grønt og har delstatens våpen i midten.
Rolf Marbot
Rolf Marbot, egentlig Albrecht Marcuse, (født 28. mai 1906 i Breslau i Tyskland (nå Wroclaw i Polen), død 22. august 1974 i Paris) var en tysk-fransk tekstforfatter, komponist og forlegger av populærmusikk.
Rolf Marbot ble en av de største musikkforleggerne i etterkrigstidens Frankrike.
Han studerte opprinnelig juridikum i Tyskland. Han tok doktorgrad og hadde planer om å bli advokat. Samtidig opptrådte han som barpianist og akkompagnatør.
Han tok pseudonymet «Rolf Marbot» i 1927.
Rolf Marbot var jøde og ble tvunget til å forlate Tyskland i 1933, Han slo seg ned i Paris under vanskelige forhold, men kjøpte et lite musikkforlag som han senere bygde opp (les éditions Méridian senere les Nouvelles éditions Méridian). Han ble også medeier i et annet forlag (Société d'édition Musicale Internationale, SEMI).
Ved utbruddet av andre verdenskrig vervet han seg til fremmedlegionen. Under okkupasjonen måtte han gå under jorda og overlot til medarbeidere å drive forlaget. Han ble naturalisert franskmann i 1947.
Dorian/Herda
Dorian/Herda (René Dorian og Hans Herda) var et pseudonym brukt i fellesskap av komponist- og tekstforfatterparet Bert Reisfeld og Rolf Marbot.
Under dette pseudonymet skrev de blant annet slageren «Mein kleiner grüner Kaktus» for vokalsekstetten Comedian Harmonists i 1934.
Bosnia-Hercegovinas geografi
Bosnia-Hercegovina er et land vest på Balkan og grenser til Kroatia i nord og sørvest, Serbia i øst og Montenegro i sørøst. Landet har stort sett fjellandskap og ligger sentralt i De dinariske alper. Den nordøstlige delen av landet strekker seg inn i sørlige områder av Den pannoniske slette, mens sørlige deler av landet grenser til Adriaterhavet. Landet har bare 20 km kystlinje rundt byen i Neum i Hercegovina-Neretva kanton, men er innelåst mellom kroatiske landområder og territorialfarvann. Neum har mange hotell og er en viktig turistby.
Navnet på landet kommer fra de to regionene Bosnia og Hercegovina, som aldri har hatt noe definert grense mellom seg. Bosnia utgjør den nordlige delen av landet (omtrent 80 %), mens Hercegovina utgjør den sørlige middelhavsregionen.
Store byer er hovedstaden Sarajevo, Banja Luka i den nordvestlige regionen kalt Bosanska Krajina, samt Bijeljina og Tuzla i nordøst, Zenica sentralt i Bosnia, og Mostar i Hercegovina.
Den sørlige delen av Bosnia har middelhavsklima og en god del jordbruk. Sentrale deler av Bosnia er kupert med fjell som Vlasic, Cvrsnica og Prenj. Østlige deler av Bosnia består også av fjell som Trebevic, Jahorina, Igman, Bjelašnica og Treskavica. Det var i disse fjellene de olympiske leker ble holdt i 1984.
Østlige deler av Bosnia er skogkledd langs elven Drina, og nær 50 % av Bosnia og Hercegovina er dekket av skog. De største skogene finnes sentralt og i østlige og vestlige deler av Bosnia. Nordlige områder av Bosnia har svært fruktbare jordbruksområder langs elven Sava. Dette området med dyrket jord strekker seg også inn i nabolandene Kroatia og Serbia. Langs elven Sava ligger byene Brcko, Bosanski Samac, Bosanski Brod og Bosanska Gradiska.
Den nordvestlige delen av Bosnia kalles Bosanska Krajina, og her ligger byene Banja Luka, Sanski Most, Cazin, Velika Kladisa og Bihać. Nasjonalparkene Kozara og Una ligger også i dette skogkledde området.
Regioner
Bosnia-Hercegovina er delt inn i Føderasjonen Bosnia-Hercegovina og Republika Srpska. Brčko-distriktet er en selvstendig del.
Føderasjonen Bosnia-Hercegovina er delt inn i ti kantoner (igjen delt i kommuner):
Republika Srpska er delt i sju regioner (igjen delt i kommuner):
De frivilliges marsj
De frivilliges marsj (kinesisk: 义勇军进行曲, pinyin: Yìǒngjūn jìnxíngqǔ) er Folkerepublikken Kinas nasjonalsang, skrevet som en antijapansk patriotisk marsj i 1934, ikke lenge før den annen sino-japanske krig (1937–1945). Teksten er av Tian Han (田汉), til musikk av Nie Er (聂耳).
Bosnia-Hercegovinas geografi
Elver
Det er sju store elver i Bosnia-Hercegovina:
De frivilliges marsj
Historie
Sangen var gjennomganslydspor i den patriotiske film Sønner og døtre i stormtider fra 1935. Den var en av flere sanger som ble promotert i det skjulte for å styrke som den anti-japanske motstandskraft i folket som del av «den venstreorienterte kinobevegelse» (1931–37). Sangen ble også sluppet som plate av Pathé i 1935.
Bosnia-Hercegovinas geografi
Klima
De lavereliggende områdene i nord har et klima som er mer likt Sentral-Europa. Nedbørsmengdene minker mot øst, og vinteren er skyet, selv i de tørreste områdene. Vind fra sør kan strømme nordover, og fønvind kan gi temperaturer over 10ºC, eller kald luft (kalt kosavavind) fra Karpatene kan strømme sørover. Fjellene i vest verner disse områdene fra den kjøligere havluften, så temperaturene om sommeren kan bli svært høye.
De frivilliges marsj
Historie
I 1978, to år etter Mao Zedongs død, ble De frivilliges marsj gjeninnført som nasjonalsang, men med en ny tekst som hyllet kommunistpartiet og Mao. Endringen, som sammenfalt med Deng Xiaopings maktovertagelse, ble ikke populær, og i 1982 besluttet man at man skulle tilbake til originalteksten, som verken nevner partiet eller noen spesiell leder, men legger vekt på den nasjonale enhet.
Bosnia-Hercegovinas geografi
Natur og miljø
Miljøproblemer: Luftforurensning fra metallurgiske fabrikker. Man har avgrensede områder for å kvitte seg med urbant avfall. Omfattende dødsfall, vannmangel og ødelagt infrastruktur som følge av krisen i 1992-1995.
De frivilliges marsj
Historie
Sangen ble offisielt utropt til nasjonalsang av Den nasjonale folkekongress i 2004 og ble innskrevet som tillegg i den kinesiske grunnlov.
Bosnia-Hercegovinas geografi
Natur og miljø
Miljøavtaler:
delaktig i avtaler som omhandler: Luftforrurensning, havrett, tømming av avfall til sjøs, bevaring av marint liv, forbud mot atomprøvesprenginger, vern av ozonlaget.
Blodrød sol
Blodrød sol har flere alternativer:
Angelikasyre
Angelikasyre er en monokarboksylsk umettet organisk syre. Den er funnet i kvann (Angelica archangelica), Umbelliferae og mange andre planter. Det er også isolert fra det defensive sekret av visse løpebiller.
Egenskaper og bruk
Angelikasyre har en dobbelbinding mellom andre og tredje karbon i kjeden. Sammen med tiglic acid danner et par av cis-trans isomerer. Angelikasyre volatilt med bitter syresmak og pungent sur lukt. Det krystalliserer i fargeløse monokline prismer. Angelikasyre ble tidligere brukt terapeutisk som et sedativ.
Navn og oppdagelse
Angelikasyre har sitt navn fra planten kvann (Angelica archangelica). Angelikasyre ble funnet i røtter fra denne planten i 1842 av L. A. Buchner.
Faustino Villaruel
Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke».
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen. Om Faustino Villaruel kan anføres at han var far til Filippinenes første kvinnelige frimurer, Rosario Villaruel.
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
Nicolas N’Koulou
Nicolas N'Koulou (født 27. mars 1990 i Yaoundé) er en kamerunsk fotballspiller som spiller for den greske klubben.
Tidligere spilte han for AS Monaco og Olympique de Marseille. Han spiller forsvar, og er også en del av det kamerunske landslaget. Før han kom til Frankrike spilte N'Koulou som ungdomsspiller for Kadji Sports Academy i hjemlandet Kamerun.
Landslaget
N'Koulou ble tatt ut i Kameruns tropp til Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. To år senere var han som seniorspiller i den kamerunske troppen til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika. Han ble igjen tatt ut til troppen til Fotball-VM 2014 i Brasil.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Theodor Nikolai Kjeldsø
Theodor Nikolai Kjeldsø (født 29. april 1879 i Hammerfest, død 14. september 1957 i Lødingen) var en norsk embetsmann, og direktør for Telegrafverket våren 1940, og for Nord-Norge inntil hele landsdelen var okkupert. Året etter ble NS-medlemmet Andreas Hadeland innsatt som telegrafdirektør.
Kjeldsø var sønn av Sønn av Oluf (f. 1847) og Antonette Kjeldsø (f. 1846). Han var gift med Kirsten Lovise Olsen Kjeldsø (pikenavn: Nilsdatter) (f. 1887).
Han kom i ung alder inn i telegrafetaten og gikk ut fra den høyere Telegrafskolen i 1900. Han ble deretter ansatt som telegrafassistent i Lødingen. I 1908 kom han som telegrafbestyrer på Gibostad og i 1911 kom han tilbake til Lødingen som fullmektig ved telegrafstasjonen der. Høsten 1918 ble han utnevnt som fullmektig ved telegrafverkets distriktskontor samme sted, og 1. november 1931 ble han forfremmet til telegrafinspektør i Troms telegrafdistrikt. Denne stillingen hadde han til han søkte avskjed i 1949.
Olav Dag Hauge
Olav Dag Hauge (født 8. februar 1943) er en pensjonert prest som var domprost i Oslo. Den tidligere feltprosten i Det norske forsvar ble utnevnt til domprost i statsråd fredag 4. desember 1998.
Før feltprostgjerningen, som varte i drøye to år, har han vært flystasjonsprest ved Sola Lufthavn, kallskapellan i Søndre Land prestegjeld, residerende kapellan i Høvik prestegjeld og feltprest for den norske FN-styrkene i Libanon.
Hauge har også vært generalsekretær i Den norske kirkes presteforening.
Hauge ble i 2013 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden «for sitt brede samfunnsengasjement».
Olav Dag Hauge er sønn til biskop Dagfinn Hauge.
ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter
Historie
ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter er lokalisert i Vesterveien 4 på Bellevue, i Arkivet som under andre verdenskrig var Gestapos hovedkvarter på Sørlandet. Fra 1942 til 1945 fungerte bygningen som politistasjon for det tyske sikkerhetspolitiet. Det ble innredet celler og torturkammer i det som tidligere hadde vært et statsarkiv. Mange ble utsatt for brutale forhør og tortur.
Under andre verdenskrig ble bygningen kjent som "skrekkens hus" og "torturens høyborg".
Ramon Padilla
Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke».
ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter
Historie
Stiftelsen Arkivet overtok bygget ved en formell overlevering 9. april 1999. 8. mai 2001 åpnet senteret for historieformidling og fredsbygging. 1. februar 2018 byttet senteret navn til ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter. Senterets virkeområder i dag er forskning, formidling, dokumentasjon og undervisning.
Ramon Padilla
De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen.
De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.
ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter
Historie
I 2015 ble Norsk senter for krigsseilerhistorie (NSK) etablert ved ARKIVET freds- og menneskerettighetssenter, på oppfordring fra Jon Michelet. NSK står bl.a. ansvarlig for drift av Krigsseilerregisteret og Minnehallen.no.
2016 ble ressurs- og kompetansesenteret PLATTFORM etablert for å koordinere og drive forebyggingsarbeidet i regionen fremover. PLATTFORM - Norsk institutt for forebygging av radikalisering og voldelig ekstremisme er et tverrinstitusjonelt samarbeid mellom fagmiljø innen politi, kommuner og forskning.
New Yorks flagg
New Yorks flagg er blått og har delstatens våpenmerke i midten. Det ble innført 2. april 1901. Flagget er i størrelsesforholdet 10:19, slik USAs flagg også skal ha når det benyttes av føderale myndigheter.
Våpenet har en nokså naturalistisk form. I skjoldet er det et maritimt landskap med en oppvoksende sol. Landskapet kan muligens framstille Hudson-elven med handelsskip, noe som kan vise til betydningen av handel både med innlandet og med andre land. Solen er et gammelt symbol og kan her stå for den løfterike framtiden. Den ene skjoldholderen er frihetsgudinnen, som holder en stav med en rød frihetslue, og som tramper på en kongekrone. Den andre skjoldholderen er Justitia som holder et sverd og en vekt; dette er symboler for lov og rett. Symbolikken i våpenet er revolusjonær og anti-monarkistisk. Over skjoldet finnes en vulst med et hjelmtegn som har en globus og en ørn. Mottoet lyder Excelsior eller "stadig høyere".
Flaggets blå farge forklares med at under uavhengighetskrigen hadde Third New York Regiment blå fane med delstaten New Yorks våpen i midten. Fanen, som fortsatt er bevart, er fra 1778-1779 og har stått modell for mange militære faner i delstaten New York.
Også delstatene Pennsylvania, Connecticut, Sør-Carolina, New Hampshire, Virginia, Vermont, Kentucky, Indiana, Maine, Michigan, Wisconsin, Minnesota, Oregon, Kansas, Nevada, Nebraska, Nord-Dakota, Montana, Idaho, Utah og Alaska har delstatsflagg med blå flaggduk. Louisiana, Oklahoma og Sør-Dakota benytter en noe lysere blåfarge i sine delstatsflagg, mens Delawares delstatsflagg har en lysere, gråblå fargetone.
Tidligere flagg
New York er en av delstatene der eget flagg for sivil bruk først kom i bruk. Delstatens første kjente flagg beskrives i 1858 som å bestå av en hvit duk med delstatens våpen. Dette flagget ser ikke ut til å ha vært offisielt vedtatt ved lov. Det skjedde først 8. april 1896 da et nytt delstatsflagg ble vedtatt, da med delstatens våpen i midten av en beige (engelsk: buff) flaggduk. Denne spesielle fargen benyttes også i delstatsflaggene for New Jersey og Delaware. Fargen er valgt fordi den ble benyttet i faner og uniformer for delstatens militære enheter tilbake til 1780. Under den amerikanske revolusjonen hadde troppene fra New York uniformer med beige slag. Forøvrig har mange av USAs delstatsflagg blå bakgrunn, dette fordi blått har vært en vanligere farge for militære faner. Flaggduken i delstaten New Yorks flagg ble endret til blå i 1901.
Stordabrua
Stordabrua er ei hengebru over Digernessundet, mellom Digernesklubben på Stord og øya Føyno.
Lengden er på 1076 meter med et hovedspenn på 677 meter. Brutårnene rager 97 meter over vannflaten og seilingshøyden er 18 meter. Stordabrua inngår i Trekantsambandet og er en del av europavei 39. Brua ble åpnet den 30. april 2001.
5. desember 2019 omkom en person i fra Litauen på Stordabrua i en trafikkulykke.
Andreas Hadland
Andreas V. Hadland (født 10. mars 1890 i Egersund, død 27. januar 1983 i Oslo) var en NS-oppnevnt direktør for Telegrafverket 1941–1945. Han var medlem av Nasjonal Samling og ble innsatt som telegrafdirektør av Quisling-regimet året etter den tyske okkupasjonen av Norge.
Hadland ble under landssvikoppgjøret dømt til 5 års tvangsarbeid, inndragning av 42 000 kr og tap av stilling i Televerket.
Hans barnebarn Tor Petter Hadland var en profilert nynazist på 1970-tallet.
Martin Borre
Martin Borre (født 27. mars 1979) er en dansk fotballspiller som spiller for Vejle Boldklub. Han har tidligere spilt for Køge (2000–2003), Odense (2003–2007) og Start (2007–2008).
Monte Negro
Monte Negro er en kommune i delstaten Rondônia i nordregionen av Brasil.
Palmitos Park
Palmitos Park er en 200 000 m² stor fuglepark på Gran Canaria, på en av Kanariøyene.
Den subtropiske parken finner vi sør på øya, ca. 10 km nord for turiststedet Maspalomas
Liste over berømte diamanter
Liste over berømte diamanter
Palmitos Park
Store deler av Palmitos Park gikk tapt i den store skogbrannen på Gran Canaria i august 2007. Alle dyrene ble sluppet ut i en hast for å unngå at de skulle brenne inne. Ca. 95 % av dyrene overlevde brannen, og man jobbet på spreng i et år, for å få parken i gang igjen. Ca. 90% av dyrene kom tilbake, 5% omkomm, og de fem resten er fri.
Parken har fått bevilget mye penger og åpnet igjen 4. august 2008, nyrestaurert, og med en ny seksjon som forteller om skogbrannen.
Det kommer over 400 000 besøkende til Palmitos Park hvert år. Parken har over 1 000 palmer, flere hundre kaktuser, og omtrent 1 500 forskjellige fugler i tillegg til reptiler og mange andre dyrearter.
Nes skole
Nes skole kan referere til:
Bjørneggen
Bjørneggen er en selvbetjent turisthytte i Meråker kommune i Trøndelag. Hytten ligger i Stordalen, sør for E 14, ca. 590 moh. Nord-Trøndelag Turistforening planlegger å erstatte hytta med en ny, betjent hytte kalt Stordalshytta.
Taconite Harbor kullkraftverk
Taconite Harbor kullkraftverk er et kullkraftverk utenfor Taconite Harbor ved nordbredden av Øvresjøen (Lake Superior) i Cook County, delstaten Minnesota i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 225 MW, fordelt på 3 like store blokker / turbiner. Operatør er Minnesota Power Co.
Anlegget ble bygget ut i årene 1957–1967, av Erie Mining Co. Hensikten var å forsyne elektrisk kraft til de store havneanleggene for utskiping av jernmalm fra Iron Range. Brenselkilden er bitumenøst kull.
Bahrain under Sommer-OL 2004
Bahrain under Sommer-OL 2004. Ti sportsutøvere, sju menn og tre kvinner fra Bahrain deltok i fire sporter, friidrett, seiling, skyting og svømming under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var sjette gangen Bahrain deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Sjur Hopperstad
Hopperstad var gårdbruker fra Vangsnes. Han var medlem av kommunestyret i Balestrand fra 1960 til 1964, da Vangsnes ble flyttet til Vik kommune. Han ble da medlem av kommunestyret der. Han var ordfører fra 1974 til 1987. Han satt i fylkeskommunestyret fra 1964 til 1975 og fra 1980 til 1999. Han var fylkesordfører i Sogn og Fjordane fra 1992 til 1995, hvorpå han ble varafylkesordfører.
Han ble i 2003 tildelt Kongens fortjenstmedalje.
David Gald
David Gald (født 10. juli 1968 i Stryn) er en norsk jazzmusiker som hovedsakelig spiller tuba.
Med sambygdingen Arve Henriksen etablerte han Riverside Jazz Ensemble, inspirert av Ytre Suløens Jass-ensemble, som han har spilt mye med og blitt fast medlem av. Etter Toneheim folkehøgskole 1988–89 studerte han ved jazzlinja (NTNU) i Trondheim, og spilte i Bodega Band, Aggravatin Papa og Trondhjems Kunstorkester. Senere har han arbeidet med Oslo Groove Company, med Trygve Seim Orchestra på Different Rivers (2000), og med 1300 Oslo (opprinnelig kalt Oslo 13), [Han har siden 2000 turnert med Rikskonsertene med bandet Gumbo, med mye det samme materiale og mannskap som i Funky Butt (band), som også har gitt ut flere plater.
Fotball for kvinner
Fotball for kvinner, kvinnefotball er en organisert lagidrett for kvinner. Per 7. desember 2012 er eller har 176 landslag vært aktive. Sporten er utbredt over hele verden, også i områder og kulturer der det at kvinner spiller fotball sees som en trussel mot deres femininitet. I flere land, inkludert Norge, er fotball den idretten med flest kvinnelige utøvere. Idretten har hatt offisiell godkjenning av FIFA siden 1970, men de fikk først i 1991 sitt første VM, på tross av at kontinentale mesterskap hadde pågått siden 1970-årene. Fotball har imidlertid flere steder blitt sett på som en maskulin sport, og kvinnefotball har fått hardere kritikk i samfunnet enn de fleste andre idretter der kvinner deltar.
Fotball for kvinner har periodevis blitt spilt siden sent på 1800-tallet, med en lang periode med mer eller mindre opphold fra 1921 til 1970, da FIFA anerkjente kvinnefotball. Fotball er også en av de få idrettene der kvinner spiller på samme bane og med samme ball som menn. I en periode i 1970- og tidlig 1980-årene ble kampene spilt på kortere intervaller, da oftest 2x40 minutter, men siden den tid blir de samme regler og regelendringer gjennomført både for menn og kvinner. En av disse, golden goal, ble faktisk sist brukt i en avgjørende kamp under en kvinnefotballfinale, da Tyskland slo Sverige. Silver goal ble imidlertid aldri brukt i en kvinnefotballturnering. Siden 1991, da FIFA arrangerte sitt første VM for kvinner, har organisasjonen også gitt klare tegn på at fotball for kvinner langt på vei er likestilt med fotball for menn, blant annet da Sepp Blatter sa at «fotballens fremtid er feminin».
Kvinnefotball i dag
Etter at fotball ble anerkjent også for kvinner, har det vært en rask utvikling på kvinnesiden, der spillkvaliteten i 2015 er langt bedre enn i 1991 da det første VM ble arrangert. Fotball er sannsynligvis den idretten for kvinner med størst geografisk utbredelse, og det er en stadig økning i antall medlemsland i FIFA. I senere tid har også sterkt konservative muslimske land, som i lang tid ikke har hatt et landslag, fått seg både landslag og klubblag. Blant disse er Pakistan og De forente arabiske emirater. Ifølge FIFAs egne tall, var det i 2006 26 millioner kvinnelige fotballspillere, og siden 2000 hadde tallet økt med over fire og en halv million kvinnelige utøvere. Det ble spilt 448 landskamper i 134 land, og TV-dekningen av VM i fotball for kvinner har økt fra å ha gått ut til 67 land i 1999 til 200 i 2007. I 2011 var det stor utvikling innen kameraføring og dekning. Fordelingen er 10 millioner spillere i Nord- og Mellom-Amerika (hvorav 7 millioner i USA), 6,4 millioner i Europa og andre UEFA-tilknyttede land, 5,1 millioner i Asia (og Australia), 3 millioner i Sør-Amerika, nesten 1,4 millioner i Afrika og 56,000 i Oseania. Antall registrerte spillere har økt med 54 % fra 2000 til 4,1 millioner spillere av de til sammen 38,3 millioner registrerte spillere. I Europa er det 13,000 klubber med minst ett kvinnelag.
I Europa stilte 51 klubber fra 43 land med lag til start i trekningen til Mesterligaen i fotball for kvinner for 2010/2011. Blant disse er Kypros' mesterlag, enda Kypros ikke hadde et offisielt landslag. Latvia, Armenia og Aserbajdsjan stilte imidlertid ikke. I 2014/15-sesongen hadde det økt til 54 lag fra 46 land. Albania, Malta og Montenegro var nye lag, og Latvia var inne igjen. Til gjengjeld stilte ikke Republikken Makedonia. Land som ikke stilte i noen av turneringene er Luxembourg, Georgia, Andorra, Armenia, Aserbajdsjan, Gibraltar, Liechtenstein og San Marino.
I Copa Libertadores for kvinner, stilte samtlige ti land med lag til den første gjennomføringen i 2009. Samtlige land i CONMEBOL var med i sist søramerikamesterskap, og per 2015 har fire av dem spilt i VM. Bolivia er i særklasse dårligst, men ellers er det relativt jevnt.
Med denne interessen er det påfallende lite som finnes av materiale tilrettelagt for kvinnefotball. Det finnes enkelte tidsskrifter, det mest kjente er She kicks, men disse er unntak. I Norge fantes det kortlivede bladet Toppserien, og andre blader i andre land har også hatt en kort levetid.
Hva gjelder TV, har enkelte land, som Sverige og Tyskland, TV-dekning av kamper fra sin liga, og fra finalene i Champions League for kvinner. Norge har av og til høydepunkt på internett, men det er relativt sjelden det vises på TV. I England er det unntaksvis at TV overfører kamper fra serien. Både Norge og England viser cupfinalen på TV. Blant ikke-statlige kanaler har Eurosport god dekning fra fotballmesterskap for kvinner.
Kvinnefotball i Norge i dag
Interessen for fotball for kvinner er også økende i Norge. I 1996 passerte fotball håndball som den idretten flest jenter var aktive i, og per 2005 var kvinnefotballen den fjerde største aktiviteten i idrettsnorge etter herrefotball, bedriftsidrett og ski. Det ligger ingen hindringer for kvinner som ønsker å spille fotball å spille, og arrangementer som Norway Cup har bidratt sterkt til å popularisere idretten for jenter under 19 år (øverste klasse). Likevel er det fortsatt forskjeller, og i 2008 uttalte LO-leder Roar Flaathen seg om kvinnefotball at: Klubbene har også problemer med å engasjere de mange kvinnelige utøverne og fotballtilskuerne til å se på kvinnefotball.
For å støtte opp om kvinnefotballen satset Norges Fotballforbund på Jenteløftet, med utdannet sykepleier og daglig leder for Orkdal sykehus, Ida Lise Salberg, som prosjektleder. Ideen bak Jenteløftet var å gjøre Toppserie-klubbene mer uavhengige ved å gi økte bevilgninger, betale reiser og knytte dem tettere opp mot massemedia. Klubbene ble gitt en million til utgifter, der flesteparten av pengene var øremerket en daglig leder, en markedsansvarlig og en trener på heltid, samt en spillerutvikler i 50 prosent stilling. Norges Fotballforbund hadde også flere mål, deriblant å øke antall tilskuere slik at det nådde 100,000 på en sesong innen 2012. Dette fikk mye oppmerksomhet, og etter hvert hard kritikk da det viste seg at planen lå langt bak skjema. For Norges Fotballforbund har kommunikasjonen med kvinnefotballag og -landslag ikke gått spesielt bra siden innføringen av Jenteløftet. Forbundet måtte tåle kraftig kritikk av sin manglende håndtering av krisen mellom Bjarne Berntsen og fem Røa-spillere i oktober 2008. NFFs krav til banestandard har også vært gjenstand for kritikk, og det er blitt ment at Fotballforbundet gjør dette for å skaffe flere fotballbaner fremfor å støtte kvinnefotball. Det har blant annet ført til at Trondheims-Ørn i sine 24 sesonger i Toppserien har spilt på 10 baner. Det skapte også stor oppmerksomhet da det kom frem at NFF først skulle kutte med først 400,000 kroner, og så med ytterlige 200,000 kroner, som resultat av forverrede inntekter, og da det senere kom frem at inntektene faktisk hadde økt, mens utgiftene hadde økt i takt. Anklager gikk på at utgiftene var finansiering av EM-søknad og andre engangsutgifter på drift, men dette er ikke bekreftet eller avkreftet fra NFFs side. I tillegg ble misnøyen mot Nils Johan Semb som i hvert fall på papiret er ansvarlig for kvinnelandslaget, men aldri til stede på landskamper, spesielt sterk.
Historie
Siden fotball har vært forbundet med maskulinitet i de fleste deler i verden (Australia og USA unntatt), har kvinnefotball ofte hatt problemer med å bli godkjent. Historien om fotball for kvinner er sterkt preget av samfunnets forhold til at kvinner beveger seg inn på hva som oppfattes tradisjonelt som mennenes felt. Imidlertid var det i begynnelsen forbeholdt kvinner å spille fotball i Skottland, der det i høylandet var del av en lokal skikk å la ugifte kvinner spille mot gifte, og mennene skulle ut ifra kvinnenes evner dømme hvem som passet som en potensiell brud. Ettersom dette er lenge før de tradisjonelle reglene for fotball kom, kan det imidlertid knapt regnes formelt som den første fotballen på De britiske øyer.
Begynnelsen: Nord-England og London
Som i mennenes tilfelle var det i Storbritannia at organisert fotball for kvinner var tidligst ute. I 1881 spilte England mot Skottland gjentatte ganger, om enn det er uklart om nasjonaliteten til de to landslagene, og om de spilte «ren» fotball eller om de spilte delvis rugby. Skottland vant flest kamper, men flere av dem ble avbrutt av at publikum stormet banen. Dette negative omdømmet gjorde at det tok åtte år til neste registrerte kamp, i 1889. Da det ble annonsert at Canadas kvinnelandslag i fotball skulle komme til England, ble det hurtig igangsatt rekruttering til engelske lag for å møte dem. På tross av sterk motstand fra flere samtidige, ble tre lag dannet. Enda canadierne aldri viste seg, spilte to av de nydannede engelske lagene en five-a-sidekamp.
Bedriftsidrett for tungindustrien
Som resultat av at mange menn måtte tjenestegjøre i første verdenskrig, jobbet mange kvinner i ammunisjonsfabrikker. Flere av disse dannet egne bedriftslag som møtte hverandre. En av de største turneringene het offisielt «Tyne Wear & Tees Alfred Wood Munition Girls Cup», men ble som oftest kalt «The Munitionettes' Cup» (krigsmateriellagerskernes cup). Kampene, som fikk relativt stor tilskuerskare, ble arrangert i 1917–1918 (vinner Blyth Spartans) og 1918–1919 (vinner Palmer's Shipyard/Hebburn Works). Bella Reay var med på begge vinnerlagene, og var en lokal storhet i fotball for kvinner.
Imidlertid kom hun ikke med på landslaget som ble valgt ut blant 22 spillere på de konstruerte lagene «Probables» og «Possibles», som spilte en finale der de beste spillerne ble landslagsspillere, enda hun stilte for Possibles. Til sammen tolv spillere fra kampen og en utenforstående ble valgt ut til å spille landskamp mot Irland 2. juledag 1917. Enda Irland begynte best, vant England til slutt 4-1. Nord-England spilte senere en landskamp mot Vest-Skottland som England vant 3–2. I returkampen mot Irland vant England 5-2.
Dick, Kerr's Ladies
Imidlertid var det virkelig store laget som kom ut av bedriftidrettslagene Dick Kerr's Ladies. Dagen før Englands første landskamp for kvinner, 1. juledag 1917, spilte laget, som var fabrikkarbeidere ved en ammunisjonsfabrikk, sin første kamp mot et annet kvinnelag. Dick, Kerr's Ladies var blant de beste lagene, men de ble slått av flere lag. Likevel er de legendariske av flere grunner. Den første er at de, som repesentanter for England, slo Frankrike i flere vennskapslandskamper. Det ble riktignok ett tap, ved Chelsea FCs hjemmebane Stamford Bridge, men Dick, Kerr's vant flere landskamper enn de tapte mot Frankrike, inkludert en kamp den 30. april 1920 foran 22,000 tilskuere. Det ble i tillegg to uavgjort. Den andre grunnen var at manageren Alfred Frankland overdrev deres dyktighet ved å tillegge dem titler som «verdensmestre» 50 år før det første, uoffisielle VM. Den tredje grunnen er den legendariske kampen mot St. Helen's som ble spilt på Goodison Park. Kampen ble sett av 53,000 tilskuere, og der det antas at mellom 10 og 14,000 tilskuere ikke fikk billett. Den 5. desember året etter forbød FA kvinnefotball, muligens på grunn av de høye tilskuertallene. For Dick, Kerr's Ladies betydde det at det ikke gikk an for dem å spille på FA-godkjente fotballbaner, og de gikk over til å spille på rugbybaner og områder som i utgangspunktet ikke var beregnet for ballspill. Populariteten var imidlertid stor nok til at kvinnelige fotballspillere ble brukt som karakterer i spenningsromaner, som «Ray of the Rovers», der den kvinnelige hovedpersonen er like modig og målrettet som hennes mannlige kolleger. Et resultat av populariteten til Dick, Kerr's Ladies var at så godt som alle pengene som laget tjente på sine imponerende billettsalg gikk til krigsinvalide, en ikke ubetydelig sum.
Dick, Kerr's Ladies fortsatte ufortrødent videre, og spilte ni kamper på tur i USA i 1922, alle mot herrelag. Kvinnene vant tre, tapte tre og spilte tre kamper uavgjort. Keeper for de regjerende amerikanske mestrene for 1923, Pete Renzulli, skal ha sagt: ''«I played against them in 1922. We were national champions and we had a hell of a job beating them»''. Dick, Kerr's Ladies fortsatte å spille fotball i over 40 år, og i en svært uformell «finale» i «The Championship of Great Britain and the world» mot Edinburgh Ladies vant laget, som siden 1927 het Preston Ladies, 5-1. Som resultat av få lokale spillere og få motstandere, ble laget imidlertid nedlagt i 1965. Året etter ble kvinnefotball svært populært som følge av at Englands herrelandslag i fotball vant VM. Fem år etter det igjen godkjente FA kvinnefotball. Først i 2009 kom FA med en offentlig unnskyldning for at de hadde forbudt kvinnefotball 88 år tidligere.
Fotball frem til 1970
I England ble English Ladies Football Association (ELFA) dannet som en motvekt mot FA, og de gjorde sitt beste for å holde kvinnefotballen ved like. I andre land, inkludert Norge, var også interessen varierende. Det ble imidlertid ingen gjentakelse på en stund. Frankrike hadde en liten opptur i 1920-årene på tross av manglende motstand, men i 1932 ble landslaget avviklet etter en 0–0 kamp mot Belgia. Det foregikk noe klubbfotball, men interessen ble begrenset. Det samme gjaldt Polen, der klubben Unja Poznań dannet et kvinnelag som fort forsvant. I Tyskland ble svært spede forsøk fort avviklet, og de hadde ingen fotballbølge i mellomkrigstiden, i motsetning til flere av sine naboland.
Etter andre verdenskrig vokste interessen sakte frem. Både Italia og Nederland fikk halvoffisielle eller uoffisielle kvinnefotballforbund i 1955, men samme år nektet det tyske fotballforbundet at deres baner skulle brukes av kvinner. Imidlertid begynte ting å skje i Tyskland, Frankrike, Danmark, Italia, England, Tsjekkoslovakia og Sverige på slutten av 1960-årene. Både interne serier og uoffisielle landskamper begynte å ta seg opp, og uoffisielle turneringer begynte. Den 23. februar 1968 ble en av de tidligste landskampene i moderne tid, mellom Italia og Tsjekkoslovakia, spilt. Fotball for kvinner ble i 1970 allment godkjent i det meste av Europa. England kom et år senere, mens Norges kvinnelandslag i fotball ikke ble startet før i 1978, etter at kvinnefotball ble godkjent av Norges Fotballforbund to år tidligere. Det tyske landslaget ble først offisielt dannet i 1981.
I Asia var fotball for kvinner på stadig fremmarsj, og i 1968 ble Asian Ladies Football Confederation dannet. De grunnleggende medlemmene var Taiwan, Malaysia, Hongkong og Singapore, og det ble jobbet mot å stille med et asiatisk mesterskap i fotball.
1970–1991
Det ble arrangert en rekke invitasjonsturneringer, det vil si turneringer som ikke krever kvalifisering, for kvinnelandslag i fotball. En av de første var i Italia i 1970, der vertslandet, England, Mexico, Vest-Tyskland (representert ved klubblag), Danmark, Østerrike og Sveits deltok. Danmark slo Italia 2-0 i finalen. Som nevnt ble Vest-Tyskland representert ved klubblag, og forbudet mot kvinnefotball i landet ble der opphevet 31. oktober 1970. Året etter slo Danmark Mexico i finalen foran et nær fullsatt Azteca stadion. Andre lag som deltok var England, Sverige, Argentina, Italia, Østerrike, Frankrike, Nederland og Costa Rica.
Imidlertid forble ikke turneringene uoffisielle. Det første offisielle kontinentalmesterskapet i fotball for kvinner ble satt igang i 1975. Asian Ladies Football Confederation hadde lyktes i å danne det offisielle Asiamesterskapet i fotball for kvinner. Utover 1970-årene og tidlig i 1980-årene ble mesterskapet stadig mer populært, på tross av at den første vinneren, New Zealand, og også Australia og Taiwan ble overflyttet til et eget oseaniamesterskap, som arrangeres for første gang i 1983. I 1984 arrangeres det første EM, om enn det er uoffisielt. Det neste EM arrangeres i 1987, og det påfølgende i 1989, begge disse var også uoffisielt. Det første offisielle EM ble arrangert i 1991, og samtidig fikk de to foregående EM offisiell status. I 1991 ble også det første offisielle VM avholdt i Kina.
Den første norske kvinnelige profesjonelle fotballspilleren var Sif Kalvø fra Ålesund. Hun fikk kontrakt med den italienske klubben SS Lazio i Roma på begynnelsen av 1970-årene. Hun skal også ha spilt på det Italienske landslaget under navnet Silvana Kalvoa.
På klubbnivå hadde også en rekke land etablert seg. Danmark og Sverige var tidlig ute, i 1973 fikk de sin første turnering. Tyskland kom i 1974 og deretter flere andre, inkludert Norge i 1984. Imidlertid var disse enten regionale serier der vinnerne møtte hverandre, eller rene utslagingsrunder. Nasjonale serier kom senere; i Norge i 1987, i Sverige i 1988, i Danmark i 1994 og i Tyskland i 1997.