cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jane Boleyn, vicomtesse Rochford
Fall og henrettelse
Ettersom Jane ble henrettet som forræder, var slekt og venner tvunget til å distansere seg fra henne. Hennes far lord Morley oversatte i månedene etter hennes død Boccaccios verk De claris mulieribus. Oversettelsen av de 46 første kvinneskjebnene ga han kong Henrik i nyttårsgave i 1543. Morley har foretatt klare endringer i teksten. Der Priamos's datter Polyxena lider offerdøden da Akhilles' sønn Pyrrhos skjærer over halsen hennes, lar Janes far Polyxena tilby ikke halsen, men nakken sin, og han har tilføyd: «Akk, det var mot livets orden, at en så elskelig pike skulle dø for Pyrrhos's hånd for å sone en annen kvinnes synd.» Først tenker man på Polyxenas mor, dronning Hekabe; men lord Morley kan ha valgt ordene «en annen kvinne» og ment Catherine Howard.
I historieskrivning og fiksjon
Historikere har i stor grad lastet Jane Boleyn for svigerinnen Anne Boleyns fall i 1536 og dødsdommen over hennes egen mann. I samtiden opptrer helt andre navn. Dommer John Spelman nevner Bridget Wingfield og Nan Cobham, mens guvernøren i Calais, John Husee, skrev til lady Honor Lisle at tre kvinner hadde anklaget Anne Boleyn for utroskap: «Den første anklageren, lady Worcester, og Nan Cobham og enda en pike; men lady Worcester var først.» Hoffmannen Sir Edward Baynton nevner en «mastres Margery» som stod dronningen nær. Det kan være snakk om hoffdamen Margery Horsman som angivelig var Annes nære venninne.
Jane Boleyn har opptrådt i flere historiske romaner, som Robin Maxwells The Secret Diary of Anne Boleyn, Suzannah Dunns The Queen of Subtleties og Philippa Gregorys The Other Boleyn Girl. I en av oppfølgerne til sistnevnte, The Boleyn Inheritance, er hun en av hovedpersonene.
I filmene Anne of the Thousand Days fra 1969 og Henry VIII and his Six Wives fra 1973 ble hun utelatt, men i The Private Life of Henry VIII fra [81933]] ble hun spilt av Judy Kelly. I BBC-serien The Six Wives of Henry VIII ble hun spilt av Sheila Burrell, som var med i fire av de seks episodene. Hun ble også tatt med i miniserien Henry VIII fra 2003, der hun ble spilt av Kelly Hunter. I BBCs innspilling av The Other Boleyn Girl fra 2003 ble hun ikke tatt med, men en rollefigur spilt av Zoe Waites er oppgitt å hete Jane Parker, hennes pikenavn. I 2007-versjonen av samme historie er Jane Parker også oppgitt i rollelisten, spilt av Juno Temple, og i denne versjonen er det klart at det er lady Rochford det dreier seg om.
Auswärtiges Amt
Auswärtiges Amt (AA) er Tysklands utenriksdepartement, og har ansvar både for Tysklands utenrikspolitikk og landets forhold til Den europeiske union. Departementet blir ledet av utenriksministeren, som tilhører den føderale regjeringen. Det har hovedkontor på Werdescher Markt i Berlins historiske sentrum.
Grunnleggelsen
Departementets historiske røtter strekker seg tilbake til perioden mellom etableringen av Det nordtyske forbund i årene 1866 til 1867, og riksgrunnleggelsen i 1871. En sammensatt politisk prosess førte til at Preussens utenriksdepartement ble overført til Det nordtyske forbund, og i her etablert som et kontor under ledelse av en embetsmann, kalt understatssekretær. Understatssekretærens nærmeste overordnede var kansleren. Kontoret ble kalt Auswärtiges Amt (norsk: kontoret for utenlandssaker) og ikke ministerium, som er tysk for departement. Navnet Auswärtiges Amt har siden vært i bruk, også etter at kontoret fikk status som departement.
Delstatene hadde beholdt herredømmet over sine egne utenrikspolitiske organer, etter innmeldingen i Det nordtyske forbund. Forbundet hadde derfor ingen egne organer som bestemte utenrikspolitikken, eller representerte forbundet i utlandet. Preussens konge hadde en lederrolle i forbundet, og styrte dette gjennom Bundespräsidium. I utenrikssaker måtte han benytte seg av Preussens utenriksdepartement og utenrikstjeneste.
Opprinnelig var planen at Det tyske forbunds kansler skulle være underordnet Preussens utenriksdepartement. Juristen Karl Friedrich von Savigny var utsett til oppgaven som kansler. Ved en endring av forbundets konstitusjon, foreslått av Rudolf von Benningsen, ble imidlertid kansleren gjort til selvstendig embetsmann i Bundespräsidium. Det førte til at Bismarck som allerede var ministerpresident og utenriksminister i Preussen, overtok også dette vervet.
Sommeren 1868 var det i Riksdagen stemning for å omdanne Preussens utenriksdepartement til Det nordtyske forbundets eget utenriksdepartement. Parlamentarikerne i Preußisches Abgeordnetenhaus kom til den samme konklusjon. Forslaget møtte imidlertid motstand hos departementets embetsmenn, som pukket på prøyssisk selvstendighet. Heller ikke forbundsstatenes regjeringer hadde noe ønske om at forbundet skulle ha egne, selvstendige departementer.
Forslaget om å opprette det første departement i Det nordtyske forbund, kunne ha fått forfatningsrettslige konsekvenser. Riksdagen benyttet i hvert fall anledningen til å arbeide for dannelsen av en parlamentarisk enhetsstat. Etter forslag fra Karl Twesten og Georg Herbert zu Münster, ble det i 1869, med stort flertall vedtatt å opprette flere departementer. Det dreide seg om departementer for blant annet krig, marine-, handel, finans og samferdsel. Vedtakene ble imidlertid stanset av Bundespräsidium, som var ledet av Bismarck.
Ledertittel og navn etter engelsk mønster
Nøyaktig hvordan de politiske motsetninger fant sin løsning kan ikke leses av enkeltdokumenter. Resultatet ble imidlertid at embetsmennene i Preussens utenriksdepartement, gikk over til Det tyske forbund med virkning fra 1. januar 1870. Det nye forvaltningsorganet var et kontor underlagt kansleren og dermed intet departement. Kontoret fikk navnet Auswärtiges Amt des Norddeutschen Bundes.
Før 1870 hadde lederen av det utenrikspolitiske kontor i Det nordtyske forbund, tittelen under-statssekretær. Denne tittelen svarte ikke til de titler som var gitt utenlandske departementssjefer. Kansler Otto von Bismarck som var regjeringssjef, ønsket ikke å måtte møte samtlige besøkende utenriksministre, men hadde behov for å henvise dem til en tysk embetsmann med utenriksministers rang. Løsningen ble derfor at lederen av Auswärtiges Amt, fikk tittelen statssekretær (Staatssecretär). Det var en tittel de var 'vant til ved diplomatiet i London'. Det er grunn til å anta at en tilsvarende tankegang førte til kontorets navn, Auswärtiges Amt. Den første statssekretær i Auswärtiges Amt, ble Hermann von Thile i 1870.
Navnet Auswärtiges Amt ble siden brukt under samtlige tyske statsdannelser med unntak av DDR, og helt frem til idag. Under Weimarrepublikken ble utenrikspolitikken ledet av et departement, styrt av en minister, men beholdt navnet Auswärtiges Amt. Da Forbundsrepublikken Tyskland som ble stiftet i 1949, fikk sitt utenriksdepartement i 1955, ble det samme navnet tatt i bruk. De øvrige tyske departementene har Bundesministerium (forbundsdepartement) som innledning til sine navn.
Weimarrepublikken og nyere tid
Under Weimarrepublikken fikk Auswärtiges Amt status som Reichsministerium (departement), og dette fikk en ny og mer moderne struktur. Det ble i denne perioden særlig preget av Gustav Stresemann, som var utenriksminister i flere regjeringer. Etter annen verdenskrig flyttet departementet til Bonn, hvor det startet sin virksomhet i 1951. I 1999 flyttet det tilbake til Berlin.
Dagens plassering
Det har sitt hovedkontor i den tidligere Riksbanken i Berlin, og i et nybygg oppført i 1990-årene. I tillegg har departementet fremdeles kontorer i Bonn.
Organisasjon
I tillegg til departementet i Berlin finnes det 226 representasjoner i utlandet, deriblant 145 ambassader og 59 generalkonsulater. I tillegg finnes det 356 honorære konsulater, og forskjellige andre former for representasjon.
Nansen Ski Club
Nansen Ski Club er en skiklubb i Berlin/Milan i delstaten New Hampshire, USA. Klubben ble stiftet i 1872, og er med det den eldste skiklubben i USA som fremdeles er i drift. Den er aktiv innen langrenn og trugegang, og drev tidligere også med skihopping.
Skiklubben ble stiftet i Berlin av skandinaviske innvandrere, og hadde opprinnelig navnet Berlin Mills Ski Club etter sagbruket som tiltrakk seg mange skandinaviske arbeidere på den tiden. I begynnelsen skal klubben bare ha vært åpen for skandinaviske menn som bodde i distriktet, men denne regelen ble tidlig opphevet.
Klubben var kjent under flere navn, blant annet Berlin Falls Club, Skiklubben og Fridtjof Nansen Club. På begynnelsen av 1920-tallet valgte medlemmene navnet Nansen Ski Club, som klubben fremdeles heter. Skiklubbens norske forbilde Fridtjof Nansen kom på besøk i januar 1929 for å ære klubben som var oppkalt etter ham.
I mange år drev Nansen Ski Club med skihopping i tillegg til langrenn, og mellom 1936 og 1938 bygde klubben sammen med Berlin by og National Youth Administration hoppbakken Nansen Ski Jump, som var den største i det østlige USA da den sto ferdig. Bakken var i bruk jevnlig i mange år, og var blant annet arena for fire USA-mesterskap i skihopping, men den ble stengt i 1988 og har siden stått til forfalls.
Nansen Ski Club driver i dag 7 km med langrennsløyper i Milan Hill State Park i Milan nord for Berlin.
Rathaus Reinickendorf undergrunnsstasjon
Rathaus Reinickendorf undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Rathaus Reinickendorf er på linjen U8. Stasjonen ligger i Wittenau i Reinickendorf under en park mellom gatene Am Nordgraben og Eichborndamm ikke langt fra distriktsrådhuset for Reinickendrof som stasjonen har navnet sitt fra.
Etter byggingen av drabantbyen Märkisches Viertel på 1960-tallet var det planlagt å bygge ut U8 til den.
Stasjonen ble åpnet 25. september 1994 som del av en nordlige utvidelse av U8 til Wittenau stasjon.
Ballukkingsring
Ballukkingsring, mest kjent under navnet captive bead ring (CBR), er et piercingsmykke der smykket består av en ring med åpne- og lukkeegenskaper ved bruk av en ball.
Beskrivelse
Smykket er en o-ring som har en liten åpning der en ball slutter ringen.
Smykket er vanligvis laget av rustfritt stål, niob eller titan for å holde smykket sterkt. Likevel er ofte ballen i seg selv ofte laget av glass, keramikk eller edelstener
Dette er det vanligste piercingsmykket fordi det kan brukes i mange piercinger. Det holdes også godt på plass, og faller ikke lett ut. Piercingsmykket blir også brukt mye på piercinger som ikke har grodd til fordi den vanskelig setter seg fast i klær, hår og andre ting som kan ødelegge piercing-hullet kraftig. Likevel er det vanligst at man bruker piercingssmykket som er til piercingen under legetiden.
Mer hahn en neue Oberkeet
Mer hahn en neue Oberkeet («Vi har en ny øvrighet», BWV 212) er en av Johann Sebastian Bachs mest kjente verdslige kantater. Den kalles også «Bauern-Kantate» («Bondekantate»); Bachs opprinnelige betegnelse var Cantate burlesque.
Opprinnelse
Kantateteksten stammer fra Christian Friedrich Henrici, mest kjent under pseudonymet Picander, og er skrevet for 30. august 1742. På denne dagen feiret lensherre og kurfyrstlig-saksisk kammerherr Carl Heinrich von Dieskau sin 36. fødselsdag på Rittergut Kleinzschocher ved Leipzig med et stort fyrverkeri, og tok samtidig mot hyllest fra de omkringboende bøndene slik skikken var.
Dieskau var Picanders overordnede, og på en folkelig grovkornet og tildels ironisk måte henspiller teksten på en rekke av tidens lokale personer og hendinger, som for eksempel tjuvfiske. Sannsynligvis ba Picander Bach om å skrive musikken. Bauernkantate er den seneste av Bachs kantater med dokumentert opprinnelsesdato.
Tematikk
Under en fest serverer kammerherren øl og det fører til en animert samtale mellom en navnløs bonde (bass) og bondekona Mieke (sopran); etter den rent instrumentale innledningen preger samtalen mellom dem hele resten av kantaten. De gleder seg over festen, utveksler dels tvetydige, dels entydige erotiske forslag og snakker om skatteinnkreverens uærlighet, men mest lovpriser de godseier Dieskau; også hans kone og hennes sparsomhet er tema. Samtalen foregår dels på obersachsisk dialekt
Karakteristika
I tråd med tekstens karakter skapte Bach en ganske beskjeden komposisjon med korte satser og et stort sett enkelt tonefølge. Flere steder griper han til populære danseformer og folkelige melodier, for eksempel folkesangen «Mit dir und mir ins Federbett, mit dir und mir aufs Stroh» (meningsinnholdet er omtrent «Med deg og meg i dynene, med deg og meg i halmen»). Deler av tidligere komposisjoner er med, som sats 14 fra Es lebe der König, der Vater im Lande BWV Anh. 11 og den andre bassarien fra Geschwinde, geschwinde, ihr wirbelnden Winde BWV 201).
Laagendalsposten
Laagendalsposten, partipolitisk uavhengig lokalavis for Kongsberg, Sandsvær og Numedal. Avisen ble etablert i 1903 på Kongsberg av redaktør Karl A. Wad, og var i familiens eie til den ble kjøpt av Drammens Tidende på 70-tallet og innlemmet i mediekonsernet Orkla Media.
Avisa har i dag en redaksjonell stab på 15 journalister og fotografer, lokal markedsavdeling og typografer, samt lokalkontor på Rødberg i Nore og Uvdal. Ansvarlig redaktør og administrerende direktør er Jørn Steinmoen.
Historie
Karl A. Wad var ansatt i Kongsberg Blad som typograf. Han var en mann med sterke meninger og skrev stadig innlegg til avisa som ofte avvek fra dens redaksjonelle linje. Unge Wad opplevde stadig at hans artikler ikke kom på trykk. Derfor startet han like godt sin egen avis. Etter ett års drift investerte Wad i egen trykkpresse. Han kjøpte en gammel hånddreven avispresse men monterte motor på pressa i 1905.
Galeazzo Ciano
Gian Galeazzo Ciano, greve av Cortallazzo (født 18. mars 1903 i Livorno i Italia, henrettet 11. januar 1944 i Verona) var Italias utenriksminister under Benito Mussolinis regime. Han var også Mussolinis svigersønn. Galeazzo var sønn av Costanzo Ciano, en veteran fra første verdenskrig som var en av grunnleggerne av fascismen.
Tidlig karriere
Etter å ha tatt en juridisk utdannelse ble han attache ved den italienske ambassade i Rio de Janeiro. I 1930 giftet han seg med Edda Mussolini, og paret reiste snart etter til Shanghai hvor han var utnevnt til konsul. Noen år senere kom han tilbake til Italia og ble minister for presse og propaganda, og deretter utenriksminister. Han erstattet Dino Grandi, som hadde stått for en mindre aggressiv linje enn det Mussolini ønsket. Grandi ble sendt til London som ambassadør.
Kongelig rådgiver
Man mener at forbindelsen mellom Umberto og Ciano bidro til å gjøre ministeren istand til å holde Italia på avstand fra Hitler-Tyskland så lenge som mulig. Ciano var sikker på at Hitler var farlig for Italia, spesielt etter at den østerrikske statsministeren Engelbert Dollfuß ble myrdet. Dolfuss hadde nære bånd til Mussolinis familie, og hans kone var i Italia da mordet fant sted. Etter at Stålpakten ble inngått hadde han en rekke møter med Joachim von Ribbentrop og Hitler, og hans skepsis ble styrket ytterligere. Mot slutten skrev han i sin dagbok at han var usikker på om han ønsket en tysk seier eller ikke. Han hatet Hitler, og var redd for at Italia skulle bli tvunget til å gi fra seg sine nordlige områder til Tyskland.
Andre verdenskrig
Tidlig i andre verdenskrig advarte Hitler Mussolini om at «det finnes noen forrædere i familien din». Ciano ble sendt til Den hellige stol som ambassadør. Hans forhold til monsignor Montini, senere pave Paul VI, var godt, og Ciano holdt kontakt med andre land gjennom den innflytelsesrike Montini.
Ciano støttet det italienske felttoget i Hellas i oktober/november 1940, som endte i katastrofe for italienerne.
25. juli 1943 hadde fascistpartiets øverste råd et møte, hvor den indre opposisjonen mot Mussolini igjen kom til overflaten. Ciano stemte mot sin svigerfar, men fulgte allikevel Il Duce til Salò, hvor Repubblica Sociale Italiana hadde blitt grunnlagt. Hans kone Edda hadde forsøkt å sikre asyl, men fikk ikke Den hellige stols hjelp og kunne dermed ikke komme ut av landet. Det ser ut til at tyskerne gav dem inntrykk av å ville hjelpe dem å komme seg til Spania, men de ble i stedet arrestert. Ciano ble sendt til Verona 19. oktober 1943, og ble fengslet sammen med andre fascistledere som hadde stemt mot Mussolini.
Henrettet av fascistene
Cianos stemme mot Mussolini ble sett på som høyforræderi. Etter en dramatisk, offentlig rettssak 8. og 9. januar 1944 ble Ciano og fire andre fascister kjent skyldige. De ble henrettet ved skyting om morgenen 11. januar. Det har vært diskutert hva Mussolini mente om dette; ønsket han ikke å beskytte sin svigersønn, eller var han ute av stand til å gjøre det. Edda krysset halve Italia med stor fare for liv og helse for å redde sin mann, men lyktes ikke.
Dagbokens historie
Edda flyktet etter henrettelsen til Sveits, forkledd som bondekone. Hun smuglet med seg Cianos dagbøker, og fordi hun så gravid ut slapp hun lettere gjennom grensekontrollen. Krigskorrespondenten Paul Ghali fra Chicago Daily News fikk vite at hun bodde i et kloster i Neggio sør i Sveits, og han ordnet med publisering av dagbøkene. De er blant de viktigste kildene til fascistpartiets indre liv mellom 1939 og 1943. Innholdet er nesten utelukkende politisk, med svært få personlige notater.
Omtale
Ciano er en av de mest kontroversielle personer i det italienske fascistregimet. Han var regnet som bortskjemt, snobbete, uten dybde, korrupt og grusom. Samtidig var han en av de få på høyt nivå som stod imot alliansen med Tyskland. Hans stemme mot Mussolini har også av en del blitt sett som et tegn på personlig mot.
Otto Georg Enger
Otto Georg Enger (født 3. februar 1860 i Vinger, død 7. februar 1940 i Horten) var en norsk offiser og politiker (V) og ordfører i Horten.
Som 16-åring kom han inn i marinen som skipsgutt, og gjennomgikk der Sjømilitære korps sin underoffisersskole. Han ble uteksaminert fra Horten tekniske skole i desember 1883. I 1884 ble han båtsmann, før han i 1885 rykket opp til underkanonér.
Han tjenestegjorde ved marinens tøymesterkontor som tegner og var assistent ved kontrollen av byggingen av panserskipene «Norge» og «Eidsvold» i Newcastle. Enger ble i 1900 forfremmet til premierløytnant i det da nyopprettede marinens intendantur. I juli 1904 ble han kaptein og arbeidet ved intendanturen til høsten 1924.
I 1889 var Enger bestyrer av Norges fiskeriavdeling på verdensutstillingen i Paris. Han ble i den forbindelse tildelt en fransk minneorden. I 1893 hadde han samme oppgave ved verdensutstillingen i Chicago.
Han var i en årrekke medlem av Horten kommunestyre – herunder to perioder som varaordfører (1905–06 og 1915) og to perioder som ordfører (1907–10 og 1916). Enger var vararepresentant til Stortinget for Horten bykrets fra 1913 til 1918. Han møtte noen uker i 1918. Han representerte Venstre.
Enger var barn av skomakermester Arne Gundersen Enger (1831–1915) og Anne Kristine f. Olsen (1826–1893). Han døde i 1940 og ligger gravlagt på Horten kirkegård.
Self Portrait
Self Portrait er Bob Dylans tiende studioalbum, utgitt i juni 1970. Det er hans andre dobbeltalbum, og inneholder mest coverlåter av pop og folksanger. Her finnes også en håndfull instrumentallåter, originale komposisjoner, og konsertopptak sammen med The Band. Mesteparten av albumet er sunget med påvirkning fra country crooning-stemmen som Dylan hadde introdusert et år tidligere på Nashville Skyline.
Mottagelse og kritikk
Albumet ble sett på som surrealistisk og til og med satirisk til tider, og Self Portrait ble mottatt med ekstremt dårlige anmeldelser. Den mest bemerkelsesverdige var Greil Marcus' som åpnet anmeldelsen sin i Rolling Stone med: «What is this shit?»
Dylan hevdet senere i intervjuer at Self Portrait delvis var en spøk, langt under standarden han hadde satt på 1960-tallet, enkelt nok for å få folk til å slutte med «talsmann for en generasjon»-stemplet han hadde fått på 1960-tallet; men han har også gitt andre forklaringer om hva hensikten med albumet var. Til tross for all den negative responsen, solgte albumet til gull i USA, og nådde nummer 4 på listene og ga Dylan nok en nummer 1 hit på de britiske listene.
Spinner.com ga den førsteplassen på sin liste over «Most Monumental Album Flops». Motivene bak Self Portrait hadde vært emne for vill spekulasjon og stor debatt. Gjennom årene har flere teorier oppstått fra dem som har vært kjent med prosjektet. Kritiker Robert Shelton hadde inntrykket av at Self Portrait var en seriøs utgivelse. «Jeg fortalte Dylan at Self Portrait gjorde meg litt forvirret,» skrev Shelton i 1986.
Self Portrait ble tungt kritisert for både fremføringene og hele produksjonen, og mange av kritikere mente mange av låtene var dårlige valg av låter å covre. En av låtene klarte å få god omtale, «Copper Kettle» – en låt skrevet av Alfred Frank Beddoe, som ble oppdaget av Pete Seeger etter å ha søkt etter arbeid på People’s Songs, Inc. i 1946). «Copper Kettle» ble også spilt inn av Joan Baez og dukket opp på hennes bestselgende LP fra 1962, Joan Baez in Concert.
Blant de sangene han skrev selv på albumet, ble «Wigwam» senere kjent for å være med i Wes Anderson-filmen The Royal Tenenbaums fra 2001. «Living the Blues» ble senere covret av Leon Redbone, og av Jamie Saft Trio med Antony Hegarty på albumet Trouble: The Jamie Saft Trio Plays Bob Dylan fra 2006.
Outtakes
Self Portrait har, som de fleste Dylan-album, også et stort antall outtakes innspilt for albumet, men som ikke ble brukt. Flertallet av disse sangene er aldri blitt utgitt eller sirkulert blant fans. To bemerkelsesverdige sanger er, «Went to See the Gypsy» og «Time Passes Slowly», begge innspilt som potensielle låter for albumet, men tatt med på New Morning i stedet.
Ettertid
Kritikerne Jimmy Guterman og Owen O'Donnell, skriver i deres bok fra 1991, The Worst Rock and Roll Records of All Time, at Self Portrait er det tredje verste rock album noensinne, med bare Lou Reeds eksperimentelle Metal Machine Music og Elvis Presleys konsertalbum Having Fun With Elvis On Stage rangert som dårligere enn Self Portrait. «Oppløsningen av Beatles rett før denne utgivelsen markerte slutten av 1960-tallet. Self Portrait syntes å markere slutten på Bob Dylan», skrev de.
Kåre Aglen
Kåre Aglen (1933–) er en norsk skolemann og politiker (H), bosatt i Bodø.
Han vokste opp på Otterøya i Namdalen, der familien var fiskerbønder. Han gikk Luftforsvarets befalsskole og så Bodø lærerskole. Han arbeidet som lærer og senere rektor ved Hunstad ungdomsskole og Bankgata ungdomsskole. Han har også vært leder i Bodø lærerlag og fylkesleder i Skolelederforbundet i Nordland.
Han var medlem av Bodø bystyre fra 1976 til 1979, medlem av både formannskapet og skolestyret og felles gruppeleder for de borgerlige partiene i bystyret.
Han var medlem av Nordland fylkesting fra 1980 til 1987 og medlem av fylkesskolestyret.
Aglen var leder i Bodø Høyre fra 1974 til 1978 og fra 1982 til 1983.
Loretta Lynn
Loretta Lynn (født Loretta Webb 14. april 1932 i Butcher Hollow i Johnson County i Kentucky, død 4. oktober 2022 i Hurricane Mills i Tennessee ) var en amerikansk countrymusiker som slo gjennom på begynnelsen av 1960-tallet. Opp gjennom årene ga hun ut en rekke album, blant annet sammen med Conway Twitty.
Hennes selvbiografi, Coal Miner's Daughter, ble filmatisert i 1980, og Sissy Spacek mottok en Oscar for rollen som Loretta Lynn.
Joseph Castiglioni
Joseph Castiglioni (født 27. september 1877 i Oran, død 7. juni 1959 i Alger) var en fransk turner.
Han har deltatt i to VM i turn. I VM i 1907 var han med å vinne sølv i lagkonkurransen sammenlagt, bak Tsjekkoslovakia (Böhmen). I neste VM, i 1909, ble det gull i lagkonkurransen.
CERN
CERN, Den europeiske organisasjon for kjernefysisk forskning, er en internasjonal organisasjon for partikkelfysisk forskning. Navnet CERN er et akronym for det opprinnelige franske navnet Conseil européen pour la recherche nucléaire. CERNs virksomhet er konsentrert rundt partikkelfysikk, kjernefysikk og kjernekjemi og omfatter verdens største forskningssenter innen disse fagområdene. Senteret ligger hovedsakelig i Sveits, nær flyplassen i Genève, men deler av anlegget går også over grensen til Frankrike. Ved forskningssenteret ligger Large Hadron Collider, en enorm partikkelakselerator som ble ferdigstilt og tatt i bruk til vitenskapelige eksperimenter i 2008.
CERN ble etablert i 1954 av 12 land i Europa. Alle de opprinnelige medlemmene er fortsatt medlem av CERN, bortsett fra det tidligere Jugoslavia som meldte seg ut i 1961 og forble utmeldt frem til statens oppløsning. Organisasjonen har i dag 20 medlemsland, rundt 2600 heltidsansatte pluss nesten 8000 vitenskapsfolk og ingeniører fra 500 universiteter og 80 nasjoner.
CERN la også grunnlaget for World Wide Web i 1980-årene, og verdens første nettside ble publisert herfra i 1991.
Informatikk
Selve World Wide Web begynte som et CERN-prosjekt kalt ENQUIRE, initiert av Tim Berners-Lee i 1989 og Robert Cailliau i 1990. Berners-Lee og Cailliau ble i fellesskap æret av Association for Computing Machinery i 1995 for deres bidrag til utviklingen av World Wide Web.
Prosjektet, som er basert på konseptet hypertekst tok sikte på å tilrettelegge for deling av informasjon mellom forskere. Den første websiden gikk online i 1991. 30. april 1993 kunngjorde CERN at World Wide Web ville være gratis for alle. En kopi av den opprinnelige første nettsiden, laget av Berners-Lee, er fortsatt tilgjengelig på World Wide Web Consortiums webside som et historisk dokument.
Før webens utvikling hadde CERN vært en pioner i innføringen av Internetteknologien. En kort historie om denne perioden finnes her.
Oktober 2015 fikk CERN sitt eget toppnivådomene, .cern.
Pietro Ciriaci
Pietro Ciriaci (født 2. desember 1885 i Roma i Italia, død 30. desember 1966 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han virket i det pavelige diplomati, og var apostolisk nuntius i Tsjekkoslovakia 1928–1934 og i Portugal 1934–1953. Han var prefekt for Kongregasjonen for konsilet 1953–1966.
Han ble kreert til kardinal i 1953 av pave Pius XII.
Han deltok ved konklavet 1958 som valgte pave Johannes XXIII, ved konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, og var med på Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Slaget ved Helgolandbukten
Slaget ble utkjempet i tåke, og det hersket en del forvirring på begge sider. Den tyske flåten fikk forsterkninger; først av to lette kryssere, deretter fire til. Med ytterligere britiske forsterkninger, svingte styrkeforholdet i britisk favør. Kontreadmiral Leberecht Maass' fartøy SMS «Mainz» ble senket og admiralen ble drept. Også de lette krysserne SMS «Köln» og SMS «Adiadne» ble senket.
Britene trakk seg tilbake gjennom tåken og tok med den sterkt skadede lette krysseren HMS «Arethusa» på slep hjem.
Kviteseid
Kviteseid er en kommune i Telemark i Vestfold og Telemark fylke, som ligger i regionen Øvre Telemark. Den grenser i nordøst til Seljord, i øst mot Midt-Telemark og Nome (Lunde), i sør mot Drangedal, Nissedal og Fyresdal, og i vest mot Tokke (Lårdal og Mo). Kviteseid omkranser Kviteseidvatnet, som er tilknyttet Telemarkskanalen (Bandak–Norsjøkanalen) med sluseforbindelse helt ned til Skien. Høyeste punkt i kommunen er Sveinsheii (1 141 moh.).
Morgedal – skisportens vugge – ligger i Kviteseid. Morgedal har et museum etter skipioneren Sondre Norheim og sydpolfarer Olav Bjaaland. Kviteseid har flere vintersportssteder, blant annet Vrådal. Den olympiske ild til vinterlekene i Oslo 1952, Squaw Valley 1960 og Lillehammer 1994 ble tent i Morgedal. Andre bygder er Brunkeberg, Fjågesund, Åsgrend, Ordal, Dalane, Vråliosen og Skreosen.
Næringsveier og kultur
Kviteseids viktigste næringsgrunnlag er tradisjonelt jord- og skogbruk; i nyere tid er også turisme, handel og service, offentlige kontorer og vannkraft blitt næringsveier i kommunen. Kviteseid og resten av Øvre Telemark er kjent for sine særegne kulturelle tradisjoner, blant annet innen folkemusikk, kunst og håndverk, mat og arkitektur. Dialekten i Kviteseid er en av de norske dialektene som har bevart flest trekk fra norrønt og ligger nær opp til den mest konservative formen for nynorsk («Aasen-målet» eller høgnorsk). Kviteseid og nabokommunen Lårdal er kjerneområdet for den muntlige overleveringen av Draumkvedet.
Historie
Kviteseid har vært en bosetning fra svært gammel tid, og var et prestegjeld siden høymiddelalderen. Den romanske Kviteseid gamle kirke (kalt Kviteseid kirke før 1916) er en langkirke fra 1200-tallet, og var hovedkirke i Kviteseid prestegjeld i nærmere 700 år, og i lange perioder også sentrum for det religiøse liv i Øvre Telemark som prostisete. Kirken er en av få bevarte kirker av denne typen i Norge, og er lite endret siden middelalderen. Kviteseid er sammen med nabokommunen Lårdal kjent for Draumkvedet, et visjonsdikt fra katolsk tid som har blitt muntlig overlevert i Kviteseid siden senmiddelalderen.
Før fremveksten av Kviteseidbyen var området ved Kviteseid gamle kirke bygdas naturlige sentrum; dette området ovenfor Kviteseidbukti ved Kviteseidvatnet bærer flere tegn på tidlig beboelse og handelsplass med vannveier og dalsøkk som møtes. Rett ved siden av kirken ligger den gamle prestegården Kviteseid gård, Kviteseids tradisjonelt fremste gård. Også ved siden av kirken ligger Kviteseid bygdetun, som ble etablert i 1907 og som består av tolv bygninger; den eldste er fra 1500-tallet.
På 16- og 1700-tallet var slekten Paus Kviteseids fremste slekt og inntok de fleste statlige embedene der i lange perioder; slekten kom til Kviteseid med Peder Povelsson Paus fra Oslo som ble sogneprest i Kviteseid og prost i Øvre Telemark i 1633. Sønnesønnen Hans Povelsson Paus som også var sogneprest i Kviteseid var den første som brukte telemarksdialekt i skrift i visen Stolt Anne, skrevet på kviteseiddialekt. Peder Hansson Paus flyttet setet for Øvre Telemark sorenskriveri, i dag Vest-Telemark tingrett, til hjembygda Kviteseid i 1723, og Kviteseid ble det viktigste administrasjonssenteret for Øvre Telemark. På 1800-tallet var den kjente folkeminnesamleren Magnus Brostrup Landstad i noen år sogneprest i Kviteseid.
Nissedal ble skilt ut fra Kviteseid i 1810. I 1837 fikk Kviteseid prestegjeld også status som formannskapsdistrikt, senere betegnet kommune. Som følge av åpningen av Bandak–Norsjøkanalen i 1892 vokste tettstedet Kviteseidbyen (også kalt Kviteseid sentrum) frem rundt Kviteseid brygge.
Natur og geografi
Denne vestlige delen av Telemark tilhører det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedefoldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Overflatelag av sure strukturer med gabbro, amfibolitt, samt granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250 - 1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550 - 1 480 millioner år gammelt). I vest er det et 1 270 - 1 000 millioner år gammelst lag av sandstein, konglomerat, ryolitt og basalt som dominerer de øverst strukturene. I nord og øst finnes det også større lag med kvartsitt og amfibolitt, som strekker seg nordover og inn i Buskerud. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går i sørvest-nordøst retning, dreiende til nordlig.
Kviteseidbyen
Kviteseid sentrum har blitt kalt Kviteseidbyen siden 1890-tallet. Det var åpningen av Bandak–Norsjøkanalen, med sterkt økendede trafikk av folk og gods langs vassdraget som resultat, som førte til at det vesle tettstedet med bypreg ved Kviteseid brygge vokste frem. Byen fungerte som trafikknutepunkt for en større del av Vest-Telemarkregionen. Her kom flere hoteller, skysstasjoner, krambuer og håndverkere. Etter hvert kom det til flere regionale funksjoner som for eksempel apotek, dyrlege og sorenskriver, i tillegg til kommunale kontorer og tjenestefunksjoner.
De strukturelle endringene innen samferdselen i andre halvdel av 1900-tallet, der turisttrafikken sommerstid ble Telemarkskanalens eneste funksjon, skapte utviklingstrekk som trafikkmessig ikke var til Kviteseidbyens fordel. Utfordringene for kommunen og næringslivet i byen ble snudd fra å betjene en voksende trafikkstrøm vannveien, til å kompensere for trafikksvikten på kanalen med trafikk via det fremvoksende landeveistrafikken i Telemark.
Andre halvdel av 1900-tallet ga Kviteseidbyen nye etableringer innen regional administrasjon og offentlig, regional tjenesteyting. Etableringene bidro til å forsterke Kviteseidbyens funksjon som regionalt administrasjonssenter i Vest-Telemark. Ringvirkningene av disse etableringene dempet konsekvensene av reduksjon og bortfall i kanaltrafikken.
Kviteseid Folkebibliotek er grunnlagt i 1895, og holder til i den gamle bankbygningen fra 1911 som ligger ved siden av kommunehuset i Kviteseid sentrum.
Kommunestyrevalget 2019
Se utfyllende artikkel - Kviteseid - tidligere valgresultater
Skoler
Kommunen har kombinert barne- og ungdomsskole i sentrum. Brunkeberg oppvekstsenter og Straumsnes oppvekstsenter er kombinerte barnehager og barneskoler. I Kviteseid ligger Kvitsund Gymnas, en kristen, privatdrevet videregående skole eid av Norsk Luthersk Misjonssamband.
Kjente kviteseidinger
Se utdypende artikkel - Kjente kviteseidinger
Vefsn landbruksskole
Vefsn landbrukskole er en videregående skole som ligger i Vefsn kommune i Nordland. Skolen er en del av Mosjøen videregående skole.
Herman Carsau
Herman Carsau var en belgisk turner.
Vefsn landbruksskole
Skolen har landbruksrettede studieretninger. Hovedbygningene ligger i Marka, om lag 10 km fra Mosjøen.Skolen har 45 elevplasser i Mosjøen og 12 elevplasser i Hattfjelldal.
Herman Carsau
Han deltok i det tredje VM som ble arrangert, i Praha i 1907, der han var med og vinne bronse i lagkonkurransen, bak Tsjekkoslovakia (Böhmen) og Frankrike.
Vefsn landbruksskole
Linjer
Førsteåret (VG1) er felles for alle utdanningsveiene innenfor utdanningsprogram naturbruk. De to neste årene tilbys følgende årskurs (per 2020):
Historie
Vefsn landbruksskole ble åpnet i 1968 etter at det ble vedtatt å flytte landbruksskolen på Bodin ved Bodø til Vefsn. Den ble da flyttet til Honggarden i Marka.
Ferjesambandet Garten–Storfosna–Leksa–Værnes
Ferjesambandet Garten–Storfosna–Leksa–Værnes krysser Kråkvågfjorden og Trondheimsleia like vest for munningen av Trondheimsfjorden. Det betjener ferjekaiene Garten og Storfosna i Ørland kommune, og Leksa og Vernes i Orkland kommune. Sambandet ble åpnet 1978 av Fosen Trafikklag med MF «Munken», og betjente også Kråkvåg før Kråkvågbrua ble tatt i bruk 2003. Det drives siden 2000 av Fosenlinjen.
Strekningene blir betjent av MF «Nidaros» og MF «Nidaros II», Garten-Storfosna 11 ganger, Leksa og Vernes 6 ganger daglig om hverdagen.
Asbjørn Langås
Asbjørn Langås (født 25. desember 1931 i Kongsberg) er en tidligere avdelingsdirektør i Justisdepartementet i avdeling for kriminalomsorg.
Han begynte i Kriminalomsorgen i 1970 og sluttet ved pensjonering i 2001. Han var den første embedsmann i Justisdepartementet uten formell embedseksamen, og den første embedsmann i Kriminalomsorgen uten juridisk utdanning. Han hadde imidlertid lang erfaring fra blant annet Trondheim Kretsfengel og som leder for Nordre Fengselsdistrikt, hadde befalsutdanning (med tjeneste i Tysklandsbrigaden). Han hadde Fulbright-stipend i 1963 og var i Cleveland, Ohio, der han studerte ungdomskriminalitet.
Asbjørn Langås spilte en sentral rolle i kriminalreformene fra og med Inger Louise Valles tiltreden som statsråd (1973) og frem til sin pensjonering. Han var en pådriver for utviklingen av det norske fengselsvesen i en mer rehabiliterende retning enn det som var den fremherskende fram til 1970-årene.Langås var initiativtaker til oppbygging av fengselsundervisningen.
I 2001 fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull.
Biesdorf-Süd undergrunnsstasjon
Stasjonen ble åpnet 1. juli 1988 som del av en østlig utvidelse av linje E (dagens U5).
Liste over kulturminner i Grimstad
Liste over kulturminner i Grimstad er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Grimstad. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Gisle Aas
Aas hadde før dette jobbet i Norsk Regnesentral og var programmeren bak en rekke av Oslonetts nettjenester, f.eks. Kvasir som ble programmert i Perl. Aas fulgte med til SchibstedNett da Schibsted kjøpte Oslonett i 1995, men flyttet senere til Vancouver i Canada for å jobbe for programvareselskapet ActiveState.
I Perl-verdenen er Aas mest kjent for libwww-perl, defakto-biblioteket for HTTP-kommunikasjon i Perl, og for Digest::MD5.
Tromsø Pistolklubb
Tromsø Pistolklubb (forkortet TPK) er en pistolklubb i Tromsø som ble stiftet i 1958. Klubben er tilknyttet Dynamisk Sportsskyting Norge, Norges Skytterforbund og Norsk Svartkruttunion.
Skytebaner
Klubben har to skytebaner, hvorav en mindre innendørsbane i Tromsø sentrum som brukes i vinterhalvåret og en større utendørsbane innerst i Tromsdalen som brukes på sommerhalvåret. Innendørsbanen ligger i det gamle Sivilforsvarsanlegget i Mellomveien, hvor det er anlagt en 15 m skytebane med seks standplasser for kruttvåpen og en 10 m bane med fem standplasser for luftvåpen. Utendørsbanen i Tromsdalen er 25 m lang, og er oppgradert til 30 standplasser slik at den i dag holder topp nasjonal standard.
Filosofiåret 1033
Filosofiåret 1033 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1033.
The Rebel Flesh
The Rebele Flesh er den femte episoden av den sjette sesongen av den britiske science fiction serien Doctor Who, og er den første episoden av en to episoders historie.
Handling
I en framtidslik fabrikk, finner Doktoren mennesker som bruker kloner til å utføre oppgaver.
Rett barbell
Rett barbell er et piercingsmykke.
Historie
Den rette barbellen ble introdusert av piercer Jim Ward tidlig på 1970-tallet. I dag er barbellen en av de vanligste piercingsmykkene.
Håndlagde barbeller koster vanligvis veldig mye mer enn fabrikklagde barbeller.
Beskrivelse
Piercingsmykket består av et skaft og en kule på hver side som er festet til skaftet med en skrue.
The Rebel Flesh
Kringkasting og mottakelse
Episoden oppnådde 5,7 millioner seere med 29,3 % av seerne.
Cliff Williams
Williams overtok som bassist etter at Mark Evans ble sparket i 1977. Williams spiller ofte på Music Man basser, men også Fender Precision har blitt mye benyttet. Når han spiller, bytter han på å spille fingerspill (eksempelvis «Boogie Man») og å spille med plekter. Han spiller blant annet på Ampeg SVT-forsterkere. Før han ble med i AC/DC spilte han i Bandit og Home. Williams utgjør rytmeseksjonen i bandet sammen med Stevie Young (gitar) og Phil Rudd (trommer).
The Small Faces
The Small Faces var et britisk rockeband fra London på 1960-årene. Gruppen ble startet i 1965 av medlemmene Steve Marriott, Ronnie Lane, Kenney Jones og Jimmy Winston, som i 1966 ble erstattet av Ian McLagan som keyboardist.
Bandet regnes som et av de mest roste og innflytelsesrike mod gruppene på 1960-tallet. Med listetopper som «Itchycoo Park», «Lazy Sunday», «All or Nothing» og «Tin Soldier». Med sitt konseptalbum Ogdens' Nut Gone Flake ble de regnet som en av de tonangivende psykedeliske gruppene inntil de ble oppløst i 1969, da Steve Marriott trakk seg. Etter bruddet i The Small Faces, knyttet de tre gjenværende medlemmene av bandet til seg Ronnie Wood som gitarist og Rod Stewart som vokalist, begge fra The Jeff Beck Group. Det nye bandet forkortet navnet til The Faces. Et gjenoppstått Small Faces eksisterte fra 1975 til 1978.
Small Faces regnes også som forløperne til Britpop-bevegelsen på 1990-tallet. Tilt ross for at bandet kun holdt sammen i fire år i sin originale tapning, står fremdeles musikken The Small Faces skapte fra midt på til sist i 1960-årene som noe av det flotteste innen britisk mod og psykedelisk musikk fra den perioden.
Starten (1965)
Ronnie Lane og Steve Marriott møttes i 1965 da Marriott jobbet på The J60 Music Bar i Manor Park, London. Lane dukket opp sammen med sin far, Stan Lane, for å kjøpe bassgitar, og kom i prat med Marriott, kjøpte bassen og ble med Marriott hjem etter arbeid for å spille plater. De fikk med seg kameratene Kenney Jones og Jimmy Winston (født James Edward Winston Langwith, 20. april 1945 i Stratford, øst London), som gikk over fra gitar til å spille orgel. De tok raskt steget fra øvelser og prøver i The Ruskin Arms samfunnshus (som var eid av Winston foreldre) i Manor Park, London, til oppsiktsvekkende pub gigs og opptredener på halvprofesjonelle musikklubber. Gruppa valgte navnet The Small Faces av flere grunner: På grunn av medlemmene var små av vekst and «A 'Face' was somebody special, more than just a snappy dresser, he was Mister Cool.»
Bandets tidligste repertoar inneholdt flere R&B ogsoul klassikere, slik som «Jump Back», James Browns «Please Please Please», Smokey Robinsons «You've Really Got a Hold on Me» og Ben E. Kings «Stand by Me». The Small Faces fremførte også et par Marriott/Lane-komposisjoner, en hurtig og høy «Come on Children» og doplåta «E too D», hvor Marriott virkelig viste sine vokalprestasjoner ved å ta etter sine forbilder Otis Redding og Bobby Bland. «E too D», som er spilt inn på deres første album, Small Faces, har tittel etter akkordstrukturen. På amerikanske samlealbum blir imidlertid låta titulert «Running Wild». Marriotts unike og kraftfulle stemme ble raskt lagt merke til. Sangeren Elkie Brooks ble så overveldet vokalprestasjonene og sceneopptreden at han anbefalte dem til en lokal klubbeier, Maurice King. Også King lot seg imponere så sterkt at han satte igang med å skaffe dem en masse spillejobber i London og omegnen. Deres første utenbyskonsert var for en mannlig fagforeningsklubb i Sheffield. Ettersom forsamlingen stort sett besto av Teddy boys og arbeidere som var harde på flaska, ble band betalt for å stikke etter bare tre låter. Skuffet gikk de rett over til det nærliggende mod-orienterte King Mojo Club, som den gang var eid av en ung Peter Stringfellow, som lot dem opptre gratis. De spilte et sett sanger som tok de lokale mods med storm, som ikke ville la dem slutte å opptre og forlate scenen. Under en viktig opptreden i Leicester Square's Cavern Club, ble de sterkt anbefalt av Sonny & Cher, som oppoldt seg i London på den tid.
Årene hos Decca Records (1965–1967)
The Small Faces inngikk en avtale med manager og impresario Don Arden, og ble knyttet til Decca Records’ studio for innspillinger. De kom nå til å utgi en rekke energiske mod- og soulsingler på dette selskapet. Debutsingelen i 1965 var «Whatcha Gonna Do About It», som ble en Top 14 UK singles chart hit. Marriott og Lane er kreditert for arrangementet hvor de har «lånt» gitarriffet fra en Solomon Burke plate, «Everybody Needs Somebody to Love». Teksten ble skrevet av Ian Samwell som var medlem av The Drifters (som også skal ha skrevet det som regnes som den første virkelige britiske rock'n'roll-låta, «Move It»).
Grupen mislyktes i å profiteer på suksessen med deres første singel. Den ble fulgt opp med en krass modlåt av Marriott/Lane, med tittelen «I've Got Mine». Band opptrådte som seg selv i 1965 i en krimfilm kalt Dateline Diamonds med Kenneth Cope i rollen som bandets manager, og de fikk fremføre deres andre singelutgivelse. Arden trodde bandet opptreden ville gi publisitet av filmen, men lanseringen i UK trakk ut, og «I've Got Mine» ble en fiasko til tross for meget gode omtaler og avismeldinger.
Kort etter ble Jimmy Winston kastet ut av bandet på grunn av personlige motsetninger med resten av gruppa og manglende musikalsk talent. I et intervju i 2000 forklarte Kenney Jones grunnen til at Winston ble sparket: «He got above his station and tried to compete with Steve Marriott.» Winston ble erstattet av Ian McLagan, som tralterte keyboardet på en slik overveldende rå mate at stilen bare forsterket og utmeislet bandet spesielle profil og sound.
Denne nye besetningen lyktes med The Small Faces‘ tredie singel, «Sha-La-La-La-Lee», utgitt 28. januar 1966. Den ble skrevet spesielt for dem av Mort Shuman, (som også hadde skrevet mange av Elvis Presleys største slagere, blant annet «Viva Las Vegas»), og den populære britiske entertaineren og sangeren Kenny Lynch. Låta ble en stor hit i England, og nådde top tre på de britiske singellistenet. Deres første album Small Faces, som ble utgitt 11. mai 1966, ble også en suksess. Nå steg populariteten raskt og slagerne kom på rekke og rad, slik at de nærmest ble fast inventar på de britiske pop TV showene som Ready Steady Go! og Top of the Pops, og var aktive på turné omkring i England og i Europa. Populariteten nådde nye høyder da de i august 1966 utga deres femte singel «All or Nothing», som toppet platebarometerne i UK. Ifølge Steve Marriotts mor Kay Marriott, skulle sønnen ha skrevet sangen etter at kjæresten Susan Oliver slo opp med ham. Singelen ble utgitt i USA på RCA Victor, men det ble ikke gjort noe fremstøt for gjøre den kjent.
Etter suksessen med «All or Nothing» skulle de turnere Amerika sammen med The Lovin' Spoonful og The Mamas & the Papas, men planene ble forkastet av Don Arden etter at han fikk høre rykter om Ian McLagans lovprisning av narkotiske stoffer.
I 1966 ble gruppa, til tross for å fantastiske sceneshow og en rekke topplasseringer på hitlistene, med hele fire topp-10 plasseringer, erklert bankerott. Etter en håpløs konfrontasjon med den beryktede Arden, som heller ikke unnslo seg for å skremme guttenes foreldre med beskyldninger om at de alle misbrukte narkotika, og å utgi bandets sjette singel «My Mind Eye» som egentlig bare var en demo, og uten bandets samtykke, så brøt de både med både Arden og med Decca.
Årene på Immediate Records (1967–1968)
De ble straks tilbudt en kontrakt med det nyetablerte Immediate, som ble startet av tidligere Rolling Stonesmanager Andrew Loog Oldham. Nå som de mottok tilbud om tid i Olympic Studios i Barnes, London tok bandet til å uvikle seg raskt, og i nært samarbeid med den dyktige produsenten og plateteknikeren Glyn Johns. Deres første singel for Immediate var «Here Come the Nice», som bar klare referanser til deres eksperimentering med narkotiske stoffer. Til tross at de åpent nevner dealeren som solgte drugs, unngikk de det beryktede sensurspøkelset. Et nytt album, bare kalt Small Faces fulgte. Selv om det ikke ble nien stor salgssuksess, ble den meget godt mottatt av andre musikere og øvde stor innflytelse på andre av tidens ledende band både i inn- og utland.