cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NILU – Norsk institutt for luftforskning
Forskningsoppgaver
NILU utfører miljøforskning med tyngdepunkt på kildene til luftforurensning, atmosfærisk transport, omvandling og avsetning av luftforurensning. NILU foretar også vurdering av virkningene som forurensninger har på økosystemer, helse og materialer. Overvåkingen av langtransporterte luftforurensninger, sur nedbør, global oppvarming og global luftkvalitet er viktige oppgaver.
NILU har både nasjonale og internasjonale oppgaver, og har mange oppdrag som koordinator for internasjonale miljøprosjekter. Et eksempel er forskningsprogrammet EMEP, et fellesprogram for overvåking og vurdering av langtransportert luftforurensninger i Europa. Her har NILU siden 1977 hatt ansvaret for å anbefale målemetoder, samle inn og bearbeide data. NILU er også en av fire samarbeidende institusjoner i «Temasenter for luftkvalitet» under Det europeiske miljøbyrået (EEA). NILU har en ledende internasjonal rolle i det å samle inn, lagre og stille til rådighet måledata fra atmosfærisk forskning og måleprogrammer. Som ansvarlig for internasjonale databaser, mottar NILU derfor data fra flere land.
Som spesialist på å levere systemer for måling av luftforurensninger og overvåking av luftkvalitet har NILU også utviklet et automatisk overvåkingsprogram for luftkvalitet i byer og urbane områder. Systemet, som kalles for AirQUIS, er et dataverktøy som gir beslutningstakere muligheten for å overvåke, planlegge og vurdere luftkvaliteten og foreta tiltak.
En vesentlig del av NILUs forskningsoppgaver er overvåke klimaendringer, global luftkvalitet og langtransportert luftforurensning fra overvåkingsobservatorier i Norge: Birkenesobservatoriet i Aust-Agder og ALOMAR på Andøya, på Zeppelinobservatoriet (ved Ny-Ålesund på Svalbard ) i Arktis og på Trollobservatoriet i Antarktis (Troll). Disse måle- og overvåkningsobservatoriene gir forskere over hele verden viktige informasjon og data om blant annet forurensninger, klimagasser og klimadrivere.
Lena Hallengren
Lena Hallengren (født 25. desember 1973) er en svensk politiker som representerer Sveriges socialdemokratiska arbetareparti. Hun var Sveriges førskole- og ungdomsminister samt minister for voksenopplæring fra 2002 til 2006 i Göran Perssons regjering. I 2006 ble hun valgt inn i Sveriges riksdag fra Kalmar län.
Hun var aktiv i Kalmars lokalpolitikk, og Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund før hun ble minister.
Som statsråd
Hallengren tjenestegjorde som statsråd i regjeringen Persson i perioden 2002 til 2006. Etter valget i 2002 ble Hallengren håndplukket av statsminister Göran Persson til stillingen som assisterende utdanningsminister, med ansvar for førskolen, voksenopplæringen, og som ungdomsminister. Hun hadde også ansvar for begravelsessaker.
Som riksdagsmedlem
Etter tiden som statsråd ble Hallengren valgt inn i riksdagen i 2006, for Kalmar läns valkrets på plass 151.
Hun satt i miljø- og landbrukskomiteen 2006 til 2009, var leder for trafikkomiteen 2009 til 2010, samt vara i sosialsikringskomiteen fra 2006 til 2010. Siden riksdagsvalget i 2010 har hun vært nestleder i sosialkomiteen og vært medlem av Sveriges Krigsdelegasjon.
Illimar Pärn
Illimar Pärn (født 27. oktober 1988 i Tartu) er en estisk skihopper som representerer Elva Suusaklubi.
Han internasjonale debut kom i junior-VM i Stryn, der han var på det estiske laget som ble sist av 15 lag 5. februar 2004. Samme plassering (sist av 15 lag) fikk Estland med ham på laget i junior-VM i Rovaniemi i 2005. Han har også deltatt i junior-VM i 2006, 2007 og 2008. Hans beste individuelle plassering i junior-VM er 31.-plass i Tarvisio i 2007.
Han har deltatt i bare tre verdenscuprenn, alle i lagkonkurranse. Alle tre gangene har det estiske laget blitt sist i konkurransen. I kontinentalcupen (sommercupen) er hans beste plassering 29.-plass i Velenje 8. juli 2006. I vintercupen har han to 30.-plasser, i Zakopane 7. februar 2009 og i Iron Mountain 15. februar 2009. Sammenlagt i kontinentalcupen ble han nummer 162 med 2 poeng i sesongen 2008-09.
Saint Ouen (Jersey)
Saint Ouen (jèrriais: Saint Ouën) er et av tolv parishes (distrikter) på Jersey. Det ligger i det nordvestlige hjørnet av øya. Folketellingen i 2011 viste en folkemengde på 4,097. Det er det største distriktet i areal, dekker 8,341 vergées (15 km²).
Saint Ouen hevdes å være det mest tradisjonelle området på Jersey ved å ligge lengst unna hovedstaden Saint Helier. Det meste av sognet består av en halvøy. Det ligger flere forhistoriske steder i St. Ouen, blant annet flere dysser og en av få romerske kulturminner på Jersey, et fanum (mindre tempel). Dets herskapshus, Saint Ouen's Manor, en stor steinbygning, beskyttet festningsgrav og voll, har vært setet for den føydale adelsfamilien siden minst 1100-tallet.
Historie
Det er et antall forhistoriske stedet i Saint Ouen, blant annet de megalittiske monumentene eller dyssene Les Monts de Grantez lokalisert ved Le Chemin des Monts; Dolmen des Geonnais; og det forhistoriske stedet Le Pinacle, som også inneholder et av de meget få identifiserbare gallo-romerske steder på Jersey, fundamentet til et fanum (lite tempel).
Saint Ouen's Manor, det føydale herresetet, har merkelig nok ingen titler tilknyttet; det har aldri blitt kjøpt eller solgt, men er den dag i dag fortsatt eid av familien de Carteret, som den har vært de siste åtte hundre år. I sin liste over de adelsmenn som fulgte Vilhelm av Normandie til England og slaget ved Hastings i 1066, nevner forfatteren Wace (selv fra Jersey) en «De Cartrai». Renaud de Carteret kjempet med Robert Curthose (eldste sønnen av før nevnte Vilhelm Erobreren) ved Jerusalem, men de eldste skriftlige nedtegnelser av de Carterets landbesittelser på Jersey er fra 1156. Da kong Johan av England måtte overgi alle sine besittelser i Normandie til den franske kongen i 1204 oppga familien Carteret sine langt mer verdifulle besittelser på kontinentet (inkludert det som de har navn etter) og fastholdt sin lojalitet til de tidligere hertugene i Normandie, nå representert av kongen av England. Det er sannsynlig at det var fra denne perioden at de gjorde Jersey til sitt hjem. St Ouen's Manor kan antagelig dateres til begynnelsen av 1200-tallet, siden utvidet og står i dag som legemliggjørelsen av en arkitektur preget av de etterfølgende århundrene. Den framtidige konge av England, Karl II, tilbrakte her sine første år av sin tid i landflyktighet.
Ruinene av festningen Grosnez Castle fra 1300-tallet ligger nordvestlige hjørnet av Jersey. Philippe de Carteret holdt det som forsvar mot Frankrike da franskmennene besatte halvparten av Jersey mellom 1461 og 1467. Det var en ruin allerede på midten av 1500-tallet og ble siden aldri oppbygd. I dag er det stort sett bare deler av en mur og en buegang igjen. Grosnez Castle er avbildet på baksiden av Jerseys 50 pence-mynt.
På 1600-tallet ble den mindre øya Sark bosatt på nytt av folk fra Saint Ouen. Den føydale herren Helier de Carteret fikk et charter fra dronning Elizabeth I av England som ga tillatelse å bosette førti familier fra prestegjeldet på den betingelse at han hold øya fri for pirater. Sercquiais, som innbyggerne av Sark kalles, er derfor en gammel sidegren av St Ouennais, som folket i Saint Ouen kalles. Det kan også bli sett i deres dialekt av jèrriais: på Sark benyttes endelsen -dr som også er typisk for Saint Ouen, men generelt ikke andre steder på Jersey.
Det tradisjonelle tilnavnet for folk i Saint Ouen er Gris Ventres («grå mager»), en referanse til skikken til menn fra sognet å gå med jerseys, det vil si med ullklær som ikke er farget, noe som skilte dem fra menn fra andre prestegjeld på øya som vanligvis var kledd i ulltrøyer farget blå.
Kultur
Et antall innflytelsesrike skribenter på Jersey har kommet fra Saint Ouen. George F. Le Feuvre (1891–1984), som skrev under pseudonymet «George d'la Forge», var en av de mest framtredende forfattere som skrev på jèrriais i løpet av 1900-tallet. Frank Le Maistre (1910–2002), sammenstilte en ordbok for jèrriais-fransk, Dictionnaire Jersiais-Français (1966), og gjorde mye for å standardisere Saint Ouens dialekt av jèrriais som et litterært språk. Edward Le Brocq (1877–1964) skrev en ukentlig avisspalte mellom 1946 og 1964 som fortalte om livene og meningene til to figurer fra Saint Oven, Ph'lip og Merrienne.
Demografi
Folketallet i sognet har vært stabilt, men en svak økning det siste tiåret.
Cueilletter
I motsetning til alle de andre prestegjeldene på Jersey er underinndelingene av Saint Ouen ikke kalt for vingtainer (fransk: «gruppe av tjue»), men cueilletter (jèrriais: tchillietter). Det er følgende inndelinger av administrative årsaker
Sognet utgjør et valgdistrikt og velger en representant.
Utdannelse
Les Landes School er en barneskole drevet av States of Jersey, og er lokalisert ved La Rue des Cosnets.
Sport
Saint Ouens lokale fotballag er St. Ouen FC. Klubben ble opprettet i 1919, og spiller i gule drakter med blå striper.
North American A-5 Vigilante
North American A-5 Vigilante var et amerikansk angreps- og bombefly med kapasitet til å bære atomvåpen. Flyet ble produsert av North American Aviation Inc. og fløy første gang i august 1958 som A3J. A3J-1 var den første varianten som ble produsert, i et antall på 57 fly, fulgt av seks A3J-2. Den siste varianten var A3J-3P, et fotorekognoseringsfly som ble produsert i 55 eksemplarer. Etter at det amerikanske forsvarsdepartementet innførte felles standard for betegnelser for hær, marine og flyvåpen i 1962 fikk flyet den nye typebetegnelsen A-5. A3J-1 ble således A-5A, A3J-2 ble A-5B og A3J-3P ble RA-5C.
Mary Carew
Mary Louise Carew Armstrong (født 8. september 1913 i Massachusetts, død 12. juli 2002 i Massachusetts) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Carew ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun var med på det amerikanske stafettlaget som vant 4 x 100 meter for damer foran Canada og Storbritannia. De andre på laget var Wilhelmina von Bremen, Evelyn Furtsch og Annette Rogers.
Romário
Romário de Souza Faria (født 29. januar 1966 i Rio de Janeiro) er en brasiliansk tidligere fotballspiller. Han er kjent tidenes tredje mestscorende på det med 55 mål på 70 kamper, kun slått av Pele med 77 mål og 92 kamper, Neymar jr med 77 mål på 124 kamper og Ronaldo med 62 mål og 97 kamper.
Svein Tjugeskjegg
Svein Tjugeskjegg (norrønt: Sveinn tjúguskegg; dansk: Svend Tveskæg), født ca. 960, død 3. februar 1014 var konge av Danmark i tiden 986–1014 og konge av England fra slutten av 1013 og til sin død i 1014. Han hevdet også overherredømme av Norge 1000–1014, men mest i navnet da Norge stort sett styrte seg selv.
Bakgrunn
Historiografi kilder om Sveins liv er Den angelsaksiske krønike (hvor hans navn staves som Swegen), Adam av Bremens Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum fra 1100-tallet, og Snorre Sturlasons Heimskringla (sagaene om de norske kongene) fra 1200-tallet. Motstridende redegjørelser om Sveins senere liv opptrer også i Encomium Emmæ Reginæ, en latinsk encomium (lovtale) av hans sønn Knut på vegne av hans dronning Emma av Normandie, sammen med Chronicon ex chronicis av Florence av Worcester, en annen forfatter fra 1000-tallet.
På dansk blir han kalt for Svend Tveskæg og på engelsk Sweyn Forkbeard. Tilnavnet «Tjugeskjegg», som brukes i Heimskringla, kommer ikke av at skjegget hans var delt, for han hadde sannsynligvis ikke fullskjegg. Tilnavnet kommer fra det norrøne ordet tjúgu-skegg på grunn av hans lange overskjegg eller mustasjer som hang ned og som lignet på en høygaffel. Tilnavnet var sannsynligvis i bruk allerede i hans levetid.
Svein preget mynter med sitt eget bilde som den første danske konge og inskripsjonen lød: Zven, Rex ad Dener, som kan oversettes til «Svein, konge av danene». Sveins far, Harald Blåtann, var den første regjerende konge i Skandinavia som ble døpt og aksepterte kristendom i sitt rike en gang tidlig eller på midten av 960-tallet. I henhold til Adam av Bremen ble Svein døpt og gitt det kristne navnet «Otto» (til ære av den tyske konge Otto I). Det er motstridende kilder for å identifisere Sveins mor. Adam av Bremen identifiserer henne som «Gunhild», men en del moderne forskere har kommet fra til navnet Tove fra vestlige Vendland. Svein selv giftet seg med en kvinne som er vanskelig å identifisere med nøyaktighet da kildene er motstridende. Hun var enken etter Erik Seiersæl, konge av Sverige, og Snorre Sturlason hevder blant annet at hun het Sigrid Storråde, men motstridende sier han et annet sted at Svein var gift med med Gunnhild av Vendland, datter av Burislav. Andre er i samsvar med det sistnevnte og omtaler henne som en søster av hertug Bolesław I av Polen, som moderne forskning har identifisert som Świętosława. Det er også mulig at Svein var gift med to ulike kvinner, Gunnhild og Sigrid, som senere kilder har blandet sammen.
Opprør mot Harald Blåtann
Snorre Sturlasson skriver i Heimskringla at Svein ville ha halvparten av kongsmakten, noe Harald Blåtann nektet. Svein gikk da sammen med Jomsvikingene til fosterfaren Palnatoke til strid mot faren. Det ble et voldsomt slag som gamlekongen vant, men han fikk sår som han døde av og Svein ble dermed likevel konge.
Den tyske kirkehistorikeren Adam av Bremen var sterkt kritisk til Svein og hevder i verket Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum fra siste halvdelen av 1000-tallet at Svein ble avsatt av den svenske kongen Erik Seiersæl som deretter styrte Danmark inntil han døde i 994 eller 995. Dette blir ikke betraktet som sannsynlig av dagens historikere, som peker på at Adam siterte en annenrangs kilde. Historikerne mener at Svein regjerte på samme tid som Olof Skötkonung, som Svein var alliert med mot Olav Tryggvason. Olof var videre den første konge av det som tilsvarer hele Sverige, unntatt Skåne, mens Erik Seiersæl styrte en region rundt Uppsala. Adams skrifter kan bli lest i lys av Adams forsøk på å framheve Harald Blåtann som en helgenkandidat, i motsetningen til sønnen Svein som han hevdet var en hedning. Det siste kan gjerne være riktig, ettersom de store flertallet av befolkningen i de tre nordiske landene fortsatt ikke var kristne.
Ifølge Adam ble Svein straffet av Gud for sitt opprør og for å ha forvoldt farens død. For dette måtte han tilbringe «fjorten år» som landsforvist. Dette er nok en bibelsk referanse fra en kristen forfatter. Adam skriver at Svein ble skydd av alle, men fikk til slutt søke tilflukt i Skottland. Den skotske kongen var øyensynlig kjent i det kristne Europa som hedning og morder. Adams uhistoriske hensikt var nok å vise at Svein hørte til blant hedninger og dets like, og ikke kunne regjere et kristent land før han aksepterte Kristus som sin frelser.
Religion
Om Svein var hedning eller ikke var neppe et vesentlig spørsmål for andre enn Adam av Bremen. Svein selv var sannsynligvis realpolitiker nok til å holde seg til den religionen som passet den politikken han førte. Svein vervet prester og biskoper fra England framfor fra erkebispedømmet i Bremen. Det kan være årsaken for Adam av Bremens tilsynelatende fiendtlighet i hans nedtegnelser. Tallrike konverterte prester av dansk opprinnelse fra Danelagen levde i England mens Svein hadde få forbindelser til Tyskland eller prester derfra. Som følge av den angelsaksiske kirkelige innflytelsen i hans rike kunne han avvise erkebiskopen av Hamburg-Bremen. Ettersom tyske biskoper var en integrert del av den sekulære staten, kan Sveins forkjærlighet og begunstigelse av den angelsaksiske kirke ha vært en politisk begrunnelse. Han søkte å forhindre enhver trussel mot sin uavhengighet fra tyske konger.
Svein Tjugeskjegg var nok også oppmerksom på at om erkebiskopen av Hamburg-Bremen fikk fotfeste i Danmark ville den tyske keiseren Otto III ikke være langt unna. Hans slaviske naboer i sørøst, arvefiendene slaverne, var allerede underlagt Det tysk-romerske rike. Svein hadde ingen grunn til å ønske det samme for Danmark.
Striden med Norge
Både før og etter Svein ble konge herjet han i viking. I begynnelsen var han også alliert med norske Olav Tryggvason i England og kunne ved selvsyn se at nordmannen var en veldig slåsskjempe og grusom og ondskapsfull som fiende.
I henhold til Snorre Sturlason var det Svein Tjugeskjegg som tok initiativ til å sende en stor dansk invasjonsflåte til Norge i 986 for få den norske herskeren Håkon jarl avsatt og drept. I slaget som sto i Hjørungavåg gikk danskene på et tungt nederlag den første gangen Norge som samlet nasjon hevdet sin selvstendighet mot Danmark i krig.
Den danske hæren var forsterket med de fryktede jomsvikingene, ledet av Sigvalde jarl, høvding av Jomsborg etter Palnatoke. Et sagn, som Snorre gjentar, sier at Svein ble tatt til fange av Sigvalde, ført til Jomsborg og tvunget til å slutte fred med venderkongen Boleslaus den tapre. Nødtvungent gikk Svein med på avtalen. Sigvalde jarl var allerede gift med Boleslaus’ datter Astrid. Avtalen ble sikret ved at Svein ble gift med Gunnhild, en annen av Boleslaus’ døtre, og Boleslaus selv ble gift med Tyra Haraldsdatter, Svein søster. Med Gunnhild fikk Svein sønnene Harald Sveinsson og Knut Sveinsson.
I Norge ble Olav Tryggvason konge i 995 etter at han var blitt kristen, hvilket ikke hadde gjort ham mildere, snarere tvertimot. I henhold til Olav Tryggvasons saga forsøkte han å fri til den svenske adelskvinnen Sigrid Storråde, men da hun ikke vil skifte tro slår han henne i ansiktet og kaller henne «en hedensk hund». I Polen satt Sveins søster Tyra Haraldsdatter og mislikte sterkt at hun var blitt giftet bort til en gammel konge som i tillegg er «hedning». Hun flyktet derfra og helt til Norge hvor møtte Olav Tryggvason og sørget for å gifte seg med ham.
I Danmark fikk Svein Tjugeskjegg høre at avtalen med den polske kongen er blitt brutt og at søsteren i tillegg har gått til sengs med hans gamle våpenbror fra tiden i England. Svein har i mellomtiden giftet seg med Sigrid Storråde som kong Olav hadde forkastet, og i henhold til Snorre egger Sigrid Svein Tjugeskjegg ved å si at norskekongen har ligget med søsteren hans «uten å spørre deg om lov, og slikt ville ikke foreldrene dine ha funnet seg i.» I Norge drev Tyra med sitt eget renkespill og egget kong Olav ved å håne ham at han ikke tør stille opp mot Svein Tjugeskjegg. Olav blir rasende, ruster til leidang og sier: ''«Aldri skal vel jeg være redd for bror din, kong Svein. Og om vi to møtes, da skal han vike.»''
Den personlige striden mellom Svein og Olav som ble framprovosert av de to dronningene Sigrid og Tyra, er nok en litterær konstruksjon fra Snorres side, men resultatet er uansett at Olav Tryggvason i år 1000 falt i slaget ved Svolder. En av de som kjempet mot ham var sønnen til Håkon jarl, Eirik Håkonsson. Han var blitt gift med datteren til Svein, Gyda Sveinsdatter, og i henhold til Snorre ble det et godt vennskap mellom Eirik og Svein. Eirik oppnådde det han ønsket ved å bli Norges reelle hersker, selv om landet formelt er underlagt kong Svein.
Snorre nevner for øvrig at Sveins første hustru Gunnhild av Polen ble syk og døde slik at han kunne gifte seg med svenske Sigrid Storråde. Det er nok feil for andre kilder vitner at Gunnhild dro til Vendland eller Polen og ble der til Svein døde i 1014 og at hun da vendte tilbake til Danmark for å være sammen med sønnen. Med Sigrid fikk Svein datteren Estrid Sveinsdatter som senere ble gift med Ulf Thorgilsson jarl (se nedenfor).
Invasjon av England
Chronica Joannis Wallingford (eller Krøniken til John av Wallingford), framstilt i tidsrommet ca 1225–1250, har nedtegnet Sveins deltagelse i angrep mot England i tiden 1002–1005, 1006–1007, og 1009–1012, motivert delvis som hevn for massakrene på Sankt Brictiusdagen av daner og norrøne folk i England den 13. november 1002. Massakrene ble beordret av Æthelred II i 1002 som et desperat grep mot indre trusler, men i henhold til et veldokumentert tradisjon var Sveins søster Gunnhild en av ofrene da hun sammen med andre søkte inn i en kirke i Oxford som ble brent ned. I henhold til historikerne Frank Stenton (1971) og Mike Ashley (1998) er det høyst sannsynlig at Sveins invasjon var motivert av hevn for dette. Niels Lund (1986) argumenterer at det var underordnet og at den fremste motivasjonen var antagelig muligheten for utbytte.
Svein drev krigføring i Wessex og East Anglia i 1003–1004. Han kommanderte danske ressurser fra Jylland, Skåne og øyene rundt. Han var forbundet med lederne i Jomsborg og den svenske kongen var hans allierte. Han hadde likevel ikke nok mannskap til å erobre hele England, men trengte lengre inn i innlandet enn noen gang tidligere. Det første året hadde den normanniske reeve tilhørende dronning Emma av Normandie forrådt den befestede byen Exeter til danene, og kunne deretter herje over Wessex så langt som til Wilton og Salisbury før de vendte seg mot kysten. I 1004 gikk de land i East Anglia og herjet Norwich. For å unngå videre katastrofer gikk stormennene i området inn i fredsforhandlinger, og underveis i disse forlot hæren skipene og kom seg over landet for å angripe Thetford. Dagen etter ble de gitt motstand av en hær raskt samlet av den ledende høvdingen i området, Ulfkell Snilling (etternavnet har betydning «tapper»). Angelsakserne tapte slaget, men danene fikk så store tap at de ble kun reddet fra katastrofe ved at Ulfkells ordre om å ødelegge danenes skip ikke ble utført. En hungersnød i 1005, som var utstrakt over hele est-Europa i 1005, tvang Svein til å seile tilbake til Danmark.
Ytterligere angrep kom sommeren 1006 hvor danene okkupert havnebyen Sandwich og herjet bredt i sørøst og unngikk å gå i kamp med en styrke som ble utkalt fra hele Wessex. Om høsten trakk de seg tilbake til øya Isle of Wight, og midt på vinteren dro hæren ut på et angrep gjennom Hampshire og Berkshire til Reading, og deretter krysset over til Wallingford. Ved dette tidspunktet var de rundt 95 km fra kysten. Istedenfor å komme seg tilbake til skipene dro de dristig i stor bue langs Ridgeway, en oldtidsvei, beskrevet som Storbritannias eldste vei, stoppet for å angripe Cuckhamsley Knob som ligger langs veien, og beseiret den lokale militsen i nærheten av Avebury. Deretter dro de forbi Winchester og til kysten. Tidlig i det nye året mottok de danegeld på 36 000 pund for å forlate England, noe de også gjorde.
Det gikk to år før det kom nye angrep, men i 1009 kom en hær som antagelig var den største siden Æthelred II var blitt konge. Den første var ledet av Torkjell Høge, bror av Sigvalde jarl, høvding av Jomsborg, og venn av Svein gjennom mange år. Den andre og største delen var ledet av Torkjells bror Hemming og av en annen høvding ved navn Eilaf, hvis bror Ulf Torgilsson som Svein senere lot gifte seg med sin datter Estrid, og ble således i slekt med den gamle danske kongehuset. I løpet av de første seks månedene gjorde de ikke mer enn å herje og plyndre de områdene som allerede hadde vært herjet av deres forgjengere, men folket i Canterbury og i østlige Kent overrakte dem 3000 pund for å kjøpe seg fred. London holdt stand, men Oxford ble brent ned. Våren 1010 forlot flåten kysten av Kent og gikk i land i East Anglia hvor Ulfkell Snilling ledet forsvaret. I en hard kamp ble angelsakserne slått tilbake. En kronikør som skrev det påfølgende året hevdet at danene hadde herjet hele eller deler av femten fylker i de seksten månedene siden de kom til landet. Det er uklart hva som skjedde i løpet av våren og sommeren, men i september ble Canterbury tatt og erkebiskop Ælfheath ble tatt til fange. De ble betalt 48 000 pund for fred, men danene krevde ytterligere penger for Ælfheath, noe han nektet å betale. For dette ble han brutalt drept, noe som opprørte Torkjell Høge, som det ble sagt hadde tilbudt alt sitt bytte, unntatt sitt skip, for erkebiskopens liv, men forgjeves. Denne hendelsen kan forklare det bemerkelsesverdige faktum hvorfor Torkjell gikk i tjeneste hos Æthelred med 45 skip mens resten av den danske hæren seilte hjem.
Historikeren Simon Keynes mener det er usikkert om Svein støttet de siste invasjonene, men «uansett hva som er tilfelle, han var rask i å utnytte det sammenbrudd som Torkjells hær hadde vært årsak til.» Sammenbruddet i det angelsaksiske forsvaret sammen med de store materielle tapene i årene mellom 1009 og 1012 hadde utvilsomt ført til et tap av moral og tap av tillit til kong Æthelred i alle samfunnslag. Svein hadde samlet enorme summer av danegeld gjennom tidligere angrep i England, og det gjorde ham i stand til å rekruttere en stor hær. I 1013 er han rapportert for personlig lede sine styrker i fullskala invasjon av England, muligens også motivert i raseri over sin gamle venn Torkjells «forræderi» ved å gå i tjeneste hos fienden.
Den nær samtidige Peterborough-krøniken (en del av Den angelsaksiske krønike) hevdet at:
London hadde klart å stå imot Sveins angrep, men byen var nå alene, isolert i en nasjon som hadde overgitt seg. Svein Tjugeskjegg ble akseptert som konge over England etter at Æthelred II flyktet til Normandie på slutten av 1013. Med tillatelse fra Witenagemot, «rådet for de vise menn», underkastet London seg og overga byen til Svein, og han ble erklært som konge på første juledag.
Konge av England
Svein hadde sitt hovedkvarter i Gainsborough i Lincolnshire og begynte å organisere sitt store kongedømme. Han rakk å gjøre Eirik Håkonsson til jarl over Northumbria før han døde den 3. februar 1014 i grevskapet Lincoln etter å ha styrt England i kun fem uker, angivelig døde han av slag. Man vet ikke når han ble født, men det antas at han var i femtiårene da han døde.
Svein Tjugeskjeggs lik ble balsamert i et kloster i England i 1014. Han skal ha blitt begravet i katedralen York Minster, men ble senere fraktet til Danmark og gravlagt i Roskilde domkirke. Det er også mulig at Svein ble begravet i Lund domkirke. Her ble det foretatt arkeologiske utgravinger i 1980-årene, og man fant spor etter en eldre trekirke fra omkring 990. I denne ble det funnet en tom grav, og det er mulig at Sveins lik ble begravet i denne kirken, for så å bli overført til den senere steinkirken som ble bygget rundt 1030.
Moderne forskere har spekulert i om Svein kan ha dødd av Brugadas syndrom, en arvelig hjertefeil, se artikkelen Teorien om hjertefeil hos danske konger.
Barn
Svein hadde minst åtte barn med Sigrid Storråde og/eller Gunnhild av Vendland (Świętosława):
Kolnes
Kolnes er en grunnkrets i Karmøy kommune i Rogaland fylke i Norge. Grunnkretsen ligger på vestsiden av Førresfjorden, sør for tettstedet Førre, og øst for grunnkretsen Norheim.
Kolnes har opplevd en rask befolkningsvekst. Mellom 1970 og 2013 har befolkningen økt med 87 %. Det er omtrent 2,000 innbyggere på Kolnes per 2021.
Fylkesvei 4800 er hovedveien gjennom Kolnes, som går mellom bygdene i Aksnes i sør, og Eike og Skre i nord, hvor den møter Europavei 134. Samfunnet betjenes av Kolumbus busslinje 224, seks dager i uken.
Porce (elv)
Porce, også kjent som Río Medellín i øvre løp, er ei stor elv i Colombia, som renner sammen med sideelva Nechi til vassdraget Cauca, som igjen renner ut i landets største elv, Magdalena. Porce-elva starter med tilførselselva Medellín ved millionbyen Medellín, litt vest i landet i fjellkjeden Cordillera Central. Elvebassenget utgjør Aburrádalen.
Langs elva ligger det ulike vannkraftverk, ikke minst Porce II vannkraftverk (392 MW) og Porce III-demningen (660 MW). I sideelva Nechi ligger den 235 m høye og 810 m lange Valdivia-demningen (Nechi-demningen, 645–860 MW).
Bolesław Filipiak
Bolesław Filipiak (født 1. september 1901 i Ośniszczewko nær Gniezno i Polen, død 14. oktober 1978 i Poznań) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var dekanus for den romerske rota 1948–1957, en domstol i Vatikanet.
Liv og virke
Filipiak fikk sin teologiske utdannelse i Poznań og i Roma, og ble presteviet i 1926 i Gniezno. Etter noen års pastoralt arbeid ble han sendt til fordypningsstudier i Roma.
Han ble sekretær for Gnieznos erkebiskop, kardinal August Hlond, 1933–1944. Mellom 1944 og 1945 satt han i nazistenes fengsler.
Han ble kalt til Roma i 1947 som auditor (dommer) ved Den hellige romerske Rota, og etter tyve år som rotadommer rykket han opp som dekanus for denne domstolen i 1967. I 1976 ble han både utnevnt til erkebiskop og kreert til kardinal av pave Paul VI. På grunn av sviktende helse kunne han ikke delta ved konklavet august 1978, og heller ikke reise til Roma for å delta ved konklavet oktober 1978 – han døde samme dag dette konklavet trådte sammen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kroppsoverflate
Kroppsoverflaten er dekket av hud. I fysiologi og medisin er kroppsoverflaten den målte eller beregnede flate av hudoverflaten.
I mange sammenhenger er kroppsoverflaten en størrelse som varierer mye bedre med stoffskiftemål, nyrefunksjon, kravene til hjertets pumpeeffekt og behovet for mengde cellegift eller kortison, enn høyde, vekt, eller BMI (body mass index).
Utregning av brannskade
I brannskadesammenheng deles kroppsoverflaten i 9 deler som er noenlunde like store, og er egnet til å regne ut prosentvise forbrenninger.
De 9 delene er:
Utregninger
Det er flere formler som har vært brukt for å regne ut kroppsoverflaten som alternativ til direkte måling. En vanlig brukt formel er Mosteller-formelen, publisert i 1987:
Her er areal i kvadratmeter beregnet fra vekt v i kilogram og høyde h i centimeter:
En annen er Haycock-formelen (for barn):
Du Bois & Du Bois, Arch Intern Med 1916;17:863:
Gehan EA, George SL, Cancer Chemother Rep 1970;54:225-235:
Boyd's formel:
Petter Gottschalk
Petter Gottschalk (født 27. mars 1950) er en norsk professor i IT-strategi, og ansatt ved institutt for ledelse og organisasjon ved Handelshøyskolen BI.
I 1998 tok Gottschalk doktorgrad i økonomisk strategi fra Henley Management College i England,
Han har de senere år forsket mye på politiet og deres IT-bruk. Han har også forsket mye på kunnskapsledelse, og gitt ut mange bøker om dette, samt om politiet. Forskningen på politiet og deres IT-bruk og kunnskapsdeling har ført til at Gottschalk ofte har vært ute i media når saker rundt dette er kommet opp. Gottschalk forsker også på kriminaliteten som politiet skal bekjempe, da særlig organisert kriminalitet og økonomisk kriminalitet. Han har de senere år publisert en rekke artikler og utgitt en rekke bøker på engelsk om organisert kriminalitet, økonomisk kriminalitet og kriminelt entreprenørskap. I forbindelse med diskusjonene rundt Datalagringsdirektivet i 2010 var også Gottschalk involvert da han mente politiet burde bruke de kildene de allerede hadde bedre.
Han er sønn av impressario-paret Per Gottschalk (1916–89) og Elsa-Mai Fusdal (1918–2013) og ble i oppveksten i Holmenkollåsen kjent med mange kjente jazzmusikere, deriblant Louis Armstrong som lånte ham trompeten.
Vanlig korstroll
Vanlig korstroll (Asterias rubens) er en art sjøstjerne, den vanligste typen sjøstjerner på grundt vann i norske farvann.
Jack Sarfatti
Sarfattis hovedinteresser befinner seg i romutvandring, intelligensøkning og livsforlengelse. Hans synspunkter inkluderer spekulasjoner om at UFOer kan være av utenomjordisk opphav eller kan være «jordiske tidsskip» som kommer fra vår egen framtid ; at parapsykologiske fenomener kan være reelle; at raskere-enn-lyset-transport er mulig; og at romreiser kan oppnås ved «warping» av romtidkontinuumet.
Vanlig korstroll
Bygning og levevis
Vanlig korstroll har normalt 5 armer. Fargen er ganske variabel, fra oransje, via rød og lilla. Brune individer er også vanlig. Huden er besatt med rekker av små, lyse pigger, langs armene er de samlet i 5 til 7 rekker i hele armens lengde. De blir vanligvis 10-15 cm fra tuppen av en arm til tuppen av en annen via midten på dyret, men individer helt opp i 50 cm har blitt observert.
Jack Sarfatti
Han er forfatteren av Super Cosmos (2005), Destiny Matrix (2002) og Space: Time And Beyond Ii (Dark Energy) (2002), og medforfatter sammen med Fred Alan Wolf og Bob Toben av Space-Time and Beyond: Toward an Explanation of the Unexplainable (1982). Han er en hyppig bidragsyter på Usenet og har satt opp et nettsted der han diskuterer sine ideer. Hans synspunkter blir ikke akseptert av hovedparten av det vitenskapelige miljø.
Vanlig korstroll
Bygning og levevis
Korstroll er kjøttetere og lever hovedsakelig av muslinger, flerbørstemarker, rur, snegler og andre pigghuder. De tar også åtsler. Når et korstroll angriper en musing, vil den ta tak i skallet med sugeføttene, tvinge det opp og vrenge magesekken inn i offeret og fordøyer det på stedet. En glippe på 1 mm er nok til at den kan få magen inn. Korstroll har en utmerket luktesans og kan lukte seg fram til blåskjell og unnvike rovdyr slik som rød solstjerne.
Jack Sarfatti
Akademisk bakgrunn
Sarfatti ble født i Brooklyn. Foreldrene var Hyman Sarfatti, en italiensk sefardisk jøde fra Makedonia og Mildred.
Vanlig korstroll
Bygning og levevis
Korstroll er særkjønnet. De formerer seg ved å gyte direkte ut i havet. En normal hunn kan gyte over to millioner egg. Larvene er planktoniske av dipleurula-typen. De slår seg ned og metamorfoserer etter 78 dager og blir kjønnsmodne etter et år. De kan leve i 6 til 10 år i det fri.
Jack Sarfatti
Akademisk bakgrunn
Han fullførte sin B.A.-grad i fysikk ved Cornell-universitetet i 1960 hvor han skrev sin premierte avhandling under veiledning av Hans Bethe, vinneren av Nobelprisen i fysikk i 1967. Hans første utgitte arbeid var «Quantum-Mechanical Correlation Theory of Electromagnetic Fields» ( – kvantemekanisk korrelasjonsteori for elektromagnetiske felter) sto på trykk i 1963 i Nuovo Cimento, tidsskriftet til det italienske fysiske selskap.
Vanlig korstroll
Utbredelse
Denne arten har stor utbredelse i østlige deler av Atlanterhavet, fra Senegal og nordover til Barentshavet og Kvitsjøen. Den finnes bare sporadisk i Middelhavet.
Jack Sarfatti
Akademisk bakgrunn
Han fikk sin Mastersgrad, også i fysikk, fra University of California, San Diego i 1967, og det samme året publiserte han «The Goldstone Theorem in the Jahn-Teller Effect» (Goldstoneteoremet i Jahn-Teller-effekten) som han skrev sammen med Marshall Stoneham i Proceedings of the Physical Society of London og «Laser Self-Focusing Analogue to the Landau-Ginzburg Equation of Type II Superconductivity» (Selvfokuserende laseranalog til Landau-Ginzburglikningen for type II supraledning) i Physics Letters
Fra 1967-71 arbeidet han som amanuensis i fysikk ved San Diego State University og han mottok sin Ph.D. fra University of California, Riverside i 1969 hvor han skrev sin avhandling under oppsyn av Fred Cummings. I 1970 skrev han og Cummings sammen «Beyond the Hartree-Fock Theory in Superfluid Helium» (Videre fra Hartree-Fockteorien i superflytende helium) som ble publisert i Physica Scripta i Sveits
Fra 1971-72 var han ansatt som forsker under David Bohm, den amerikanske kvantefysikeren, ved Birkbeck College, London
Fra 1973-74, arbeidet han med Abdus Salam som vant Nobelprisen i fysikk i 1979, ved International Centre for Theoretical Physics i Trieste i Italia. Så forlot han det akademiske miljøet. Han jobbet først ved Esaleninstituttet i Big Sur, og i 1999-2000 ved Joe Firmages ISSO eksotisk propulsjonsgruppe i San Francisco.
Observasjoner av Uri Geller
Sarfatti ble imponert over Geller og kommenterte «Min personlige profesjonelle bedømmelse som doktrogradsfysiker er at Geller viste ekte psykoenergetiske evner ved Birkbeck, som er hevet over tvil hos ethvert fornuftig menneske, under relativt velkontrollerte og repeterbare eksperimentelle forhold». Han revurderte siden denne oppfatningen etter å ha diskutert saken med James Randi. Han skrev i et brev: «på bakgrunn av senere erfaring i illusjonismens kunst ønsker jeg å trekke tilbake mitt bifall av Uri Gellers psykoenergetiske troverdighet».
Utenomjordiske
I 1975 erklærte han at han hadde «seriøs informasjon som indikerte en høy sannsynlighet for at utenomjordiske kontakter finner sted» (i et brev til James Randi, «Magic and Paraphysics») og det samme året var han en av tre medforfattere av Space-time and Beyond.
Lysets hastighet
Martin Gardner uttalte om oppfinnelsen hans av transportering av kodet informasjon raskere enn lysets hastighet: «Jeg vet ikke om noen annen fysiker som tror den kommer til å virke. Hvis den gjør det kommer Sarfatti til å bli en av de største fysikere noen sinne.»
Skriftlige arbeider
* Stoneham, A.M., Sarfatti, J.(1966)  "The Goldstone Theorem and the Jahn Teller Effect" https://discovery.ucl.ac.uk/id/eprint/97090/1/0370-1328_91_1_331.pdf
* Sarfatti, J, (2017) "Progress in Post-Quantum Mechanics" (American Institute of Physics)
https://aip.scitation.org/doi/10.1063/1.4982779
and post-quantum mechanics" https://arxiv.org/abs/1807.09599
* Shimansky,A, Sarfatti, J "Solution to David Chalmers "Hard Problem",
https://www.cosmosandhistory.org/index.php/journal/article/view/690
The Crank Bros.
The Crank Bros. er en norsk bluestrio startet og ledet av gitarist, vokalist og låtskriver Kjetil Grande. Grande startet trioen for å kunne spille mer rendyrket blues enn det han fikk gjort i sitt eget soloprosjekt Grande, hvor musikken er mer orientert mot rock. Trioen ga ut albumet Black Midnight, Stars & Streetlights i september 2009. Album består av en blanding av egenkomponerte blueslåter og coverlåter fra artister som Juke Boy Bonner, T-Bone Walker, Magic Sam, Johnny «Guitar» Watson. For albumet ble bandet nominert til Spellemannprisen 2009 i klassen blues.
Oldřich Černík
Oldřich Černík (født 27. oktober 1921 i Ostrava, død 19. oktober 1994 i Praha) var en tsjekkoslovakisk industriarbeider og politiker for det tsjekkoslovakiske kommunistpartiet (KSC), kjent som landets statsminister i perioden 8. april 1968 til 28. januar 1970.
Biografi
Černík arbeidet opprinnelig som stålverksarbeider, og rett etter andre verdenskrig ble han medlem av kommunistpartiet. I 1956 ble han for øvrig utnevnt til sekretær av kommunistpartiets sentralkomité, og i 1963 ble han formann i statens planleggingskommisjon. I april 1968 ble han valgt til statsminister og som teknokrat var Černík en sterk tilhenger av Prahavåren og reformene i 1968. Etter den sovjetiske invasjonen i august samme år ble Černík tvunget til å dra til Sovjetunionen sammen med andre politikere, og da han vendte tilbake rådet han det tsjekkiske folket til å samarbeide med Sovjetunionen på et konservativt grunnlag og samtidig fortsette med reformer.
I 1970 mistet Černík sin posisjon på grunn av hans støtte til reformer og ble følgelig utvist fra kommunistpartiet. Černík holdt siden lav profil helt til begynnelsen av 1990-tallet da han forsøkte seg på et comeback etter kommunistregimets fall, men uten hell. Oldřich Černík døde den 19. oktober 1994 i Praha i en alder av 72 år.
Æsops fabler
Æsops fabler, Esops fabler eller på latin Aesopica (gresk Μῦθοι Αἰσώπειοι) er en samling moralske fortellinger eller fabler fra den greske antikken som ifølge folketradisjonen opprinnelig skal ha blitt fortalt av Æsop, en frygisk slave som levde på øya Samos fra 620 til 560 f.Kr. De korte, poengterte fablene handler ofte om dyr med menneskelige egenskaper, men også om folk, planter og naturkrefter, og representerer folkelig vidd og livsvisdom. De er både underholdende og belærende, og har blant annet blitt benyttet som moralske lærestykker i barneoppdragelsen. Fablene ble først nedskrevet av Demetrios fra Faleron på 300-tallet f.Kr, men samlingen har siden blitt gjendiktet, omdiktet og utvidet, og blitt fortalt både på vers og som prosa i en mengde versjoner i den vestlige litteraturen. Fremdeles utgis nye utgaver av den gamle greske folkeboka over hele verden, oftest som barnebok med nye illustrasjoner og forskjellig utvalg av fortellinger.
Historikk
Æsops fabler var opprinnelig muntlig fortellinger som må ha vært populære langt tilbake i tid i antikkens Hellas. Den første skriftlige samlingen en kjenner til ble nedskrevet på prosa av Demetrios Falereus på 300-tallet f.Kr.. Denne har senere gått tapt. Den romerske fabeldikteren Babrius skrev fablene på vers på gresk på 100-tallet e.Kr. og denne samlingen eksisterer fortsatt. Det finnes også en latinsk utgave nedtegnet av den romerske fabeldikteren Fædrus som gjorde fablene til en del av sine egne samlinger på vers en gang mellom år 1 og 50 e.Kr. Hans samling ble toneangivende for all senere fabeldiktning. En munk fra 1300-tallet, Maximus Planudes, ordnet en biografisk samling av Æsops fabler.
Det moralfilosofiske sluttpoenget i fablene til Æsop, på gresk kalt epimythion («fabelord»), ble lagt til i ettertid og hører ikke til i de opprinnelige greske versjonene. Ifølge Platon versifiserte Sokrates Æsops fabler tiden før sin henrettelsen, og han kan dermed være opphavsmannen til det moralfilosofiske sluttpoenget.
Det har blitt foreslått at en sura eller et kapittel i Koranen med tittelen Luqman kan referere til Æsop som var en velkjent figur i Arabia på Muhammeds tid.
Den første trykte boka på engelsk med Æsops fabler ble oversatt og utgitt av William Caxton i 1484. Den tidligste svenske utgaven er fra 1603.
Flere forfattere har gjendiktet eller blitt inspirert av fablene til Æsop. Den franske dikteren Jean de La Fontaine (1621–1695) utgav fra 1668 til 1694 tolv bøker under samletittelen Fables, korte, ofte humoristiske dyrehistorier på vers direkte inspirert av Æsops fortellinger og andre antikke og folkelige fabler. Hans enkle, men formfullendte fabler er blitt Frankrikes mest siterte vers. Også den russiske dikteren Leo Tolstoj har skrevet frie versjoner av flere av Æsops fabler.
Norske utgaver
Av norske utgaver av Æsops fabler kan nevnes Tilla og Otto Valstads oversettelse fra 1918 (gjenutgitt i modernisert språkdrakt i 1962), Herman Wildenveys Æsops fabler i norske dikt fra 1941, Hanna Wiigs Esops fabler og Johs. A. Dales nynorsk-utgave av den samme teksten, begge fra 1951 (gjenutgitt i 1970) og med illustrasjoner av Reidar Johan Berle, og Mentz Schuleruds ''Æsops fabler. 143 moralske fortellinger'' fra 1975 (gjenutgitt med litt færre fabler i 1990 og 1995). Æsops fabler har også blitt oversatt til norsk fra flere internasjonale utgaver, ofte med store illustrasjoner og et mindre utvalg fabler.
Evelyn Furtsch
Evelyn Furtsch (født 17. april 1914 i San Diego, California, død 5. mars 2015 i Santa Ana) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Carew ble olympisk mester i friidrett i Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun var med på det amerikanske stafettlaget som vant 4 x 100 meter for damer foran Canada og Storbritannia. De andre på laget var Wilhelmina von Bremen, Mary Carew og Annette Rogers.
Ammon
Ammon og ammonittene (hebraisk עַמּוֹן, moderne hebraisk ʻAmmon; «Folk», refereres også til som barn av Ammon, arabisk عمّون; ʻAmmon) er navn på et kongedømme og et semittisk folkeslag i oldtidens Midtøsten som i henhold til Det gamle testamente i Bibelen skal ha holdt til på østsiden av elven Jordan, Gilead og Dødehavet, i dagens land Jordan. Hovedbyen i landet var Rabbah eller Rabbath Ammon, samme sted som dagens moderne by Amman, Jordans hovedstad. Molok og Milcom (kanskje den samme i begge tilfeller) er navngitt i Bibelen som Ammons guder.
I Bibelen
I henhold til den bibelske redegjørelse, Det gamle testamente og Første Mosebok stammet dette folket fra Ben-Ammi, Lots sønn med sin yngre datter: «Nå skulle begge Lots døtre ha barn med sin far. Den eldste fikk en sønn og kalte ham Moab. Fra ham stammer moabittene, som ennå er til. Den yngste fikk også en sønn og kalte ham Ben-Ammi. Fra ham stammer ammonittene, som ennå er til.»
Både Ammon og Moab ble født fra et incestiøst forhold mellom Lot og hans to døtre i tiden etter ødeleggelsen av Sodoma og Gomorra, og Bibelen viser til både ammonittene og moabittene som «Lots barn». Gjennom hele Bibelen blir ammonittene og moabittene portrettert som motstandere. I løpet av Exodus, fordrivelsen fra Egypt, ble israelittene nektet å passere gjennom deres land. I Dommernes bok arbeider ammonittene med Eglon, konge av moabittene, mot Israel. Angrep fra ammonittene på israelittiske samfunn øst for elven Jordan var drivkraften bak foreningen av de jødiske stammen under Saul.
I henhold til både Første Kongebok og Andre Krønikebok var Na’ama en ammonitt. Hun var den eneste hustruen til kong Salomo som ble nevnt med navn i Tanákh ved at hun fødte ham et barn. Hun var mor til deres arving, Rehabeam.
Ammonittene ble presentert som et seriøst problem for fariseere ettersom det var mange som giftet seg med kvinner fra ammonittene (og moabittene) i tiden under Nehemja.
Språk
Noen få ammonittiske navn har blitt bevart, inkludert Nahash og Hanun, begge fra Bibelen. Deres språk er antatt å være semittisk, nært beslektet med hebraisk og moabittisk. Ammonittisk kan ha hatt inkorporert en del arameisk innflytelse, inkludert bruken av ‘bd, fram for det mer vanligere bibelsk-hebraiske ‘śh, for «arbeid». Den eneste andre betydelige forskjellen med bibelsk-hebraisk er sporadisk bibeholdelse av hunkjønns entallet -t (eg ’šħt «vannbeholder», men ‘lyh «høy (hunkj.)».)
Økonomi
Som nabokongedømmet Moab var kilden til rikdom i Ammon de tallrike naturressursene, blant annet sandstein og kalkstein. Det var en produktiv jordbrukssektor og okkuperte en betydelig sted langs oldtidens handelsrute, den såkalte «kongenes hovedveg», som knyttet Egypt sammen med Mesopotamia, Syria, og Anatolia. Som med edomittene og moabittene ga handel langs denne ruten dem betydelige inntekter. Rundt 950 f.Kr. viste Ammon voksende framgang på grunn av jordbruk og handel, og bygde en rekke med festninger. Landets hovedstad er lokalisert i hva som i dag er citadellet i Jordans hovedstad Amman.
Forholdet til Assyria
Ammon opprettholdt sin uavhengighet fra det assyriske riket ved å betale tributt til den assyriske kongen på den tiden da nabokongedømmene ble herjet eller erobret. Inskripsjoner beskriver at den ammonittiske kongen Baasha ben Ruhubis hær sloss sammen med Ahab av Israel og syriske allierte mot Salmanassar III fra Assyria i slaget ved Karkar i år 853 f.Kr., muligens som vasseler av Bar Hadad II, den arameiske kongen av Dasmaskus. I år 734 f.Kr. var den ammonittiske kongen Sanipu vasall av Tiglat-Pileser III av Assyria og Babylonia, og Sanipus etterfølger Pudu-ilu holdt den samme posisjonen under Sankerib og Asarhaddon. En assyrisk liste over tributter eksisterer fra denne perioden og viser at Ammon betalte en femtedel av hva Judea betalte.