cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ding Cong
Bakgrunn
Ved siden av karikaturer tegnet Ding Cong også illustrasjoner til verker av forfattere som Lu Xun (1881–1936) og Lao She (1899–1966). Han skrev også for magasinet Dushu. Under den andre sino-japanske krig virket han som redaktør, scenedesigner og kunstlærer i Kina og i Hongkong.
I 1957 lanserte Mao Zedong en intensivert antihøyrekampanje rettet mot Kinas intellektuelle, etter at mange intellektuelle hadde eksponert sine synspunkter under Hundre blomster-kampanjen. Ding Cong kom i maoistenes søkelys; de anså ham for å være høyrevridd og forviste ham til det nordøstlige Kina. Der ble han i tre år. Det ble om mulg enda vanskeligere å virke som kunstner under kulturrevolusjonen (1966–76). Først i 1979, tre år etter Maos død, fikk Ding Cong lov å begynne som kunstner igjen. Da hadde han ikke fått lov til å tegne eller male på to tiår, men han viste seg å ha behold sine skapende evner. Han bosatte seg i Beijing, og var en betydelig kunstner også på sine eldre dager.
Han var inspirert av vestlig karikaturtegning, ikke minst som den kom til uttrykk i The New Yorker, og møtte utenlandske kunstnere og forfattere. En av hans venner og inspiratorer var den meksikanske kunstneren Miguel Covarrubias.
Drømmestelen
Drømmestelen, også omtalt som Sfinksstelen og annet, er en epigrafisk stele (steinplate med inskripsjoner) over farao Thutmose IV, farao fra 18. dynasti i oldtidens Egypt. Den ble reist mellom labbene på Den store sfinksen på Gizaplatået utenfor Kairo i Egypt i år 1401 f.Kr., det første året kongen regjerte. Som andre, tilsvarende innskrifter for herskere i Det nye riket i Egypt, hevder innskriften at farao hadde guddommelig legitimering til å herske.
Inskripsjonen
Relieffene og hieroglyfene på stelen forteller om en drømmevisjon som Thutmose hadde som ung prins. Under en jaktutflukt skal han ha sovnet i skyggen av sfinksen og fått et drømmesyn. I drømmen lovte guddommen Ra å gjøre ham til konge dersom han fjernet all ørkensanden som dekket sfinksen, vokteren til gravanlegget på Gizaplatået.
Stelens historie
Drømmestelen er en rektangulær og vertikal steinplate, 360 cm høy, 218 cm bred og 70 cm tykk. Den øverste scenen, lunetten (fra fransk lunette, «liten måne») viser Thutmose IV til høyre og venstre som ofrer til den store sfinks. I oldtidens Egypt representerte sfinksen generelt, en løve med menneskehode, den kombinerte fysiske styrken til en løve med kongens jordiske makt.
Den store sfinksen ble i århundrenes løp på nytt dekket til av sand til kun hodet stakk opp, før den ble gravd fram igjen i løpet av 1800-tallet og stod helt fri i 1936. Stelen ble gjenoppdaget under utgravingsarbeider i 1817. De gammelegyptiske hieroglyfene ble først avkodet i 1822, på grunnlag av den berømte Rosettasteinen som ble funnet 1799.
Katja Požun
Katja Požun (født 7. april 1993 i Trbovlje) er en slovensk skihopper som representerer SK Zagorje.
Hun debuterte internasjonalt i et FIS-renn i mellombakken i Bischofshofen i august 2004. I kontinentalcupen fram til 2008 var 26.-plass i 2007/08 hennes beste sammenlagtplassering, med 9.-plass i Rastbüchl (Breitenberg) 16. februar 2008 som beste plassering i enkeltrenn. Hun har deltatt i junior-VM i 2006, 2007 og 2008, og tok bronsemedalje i Zakopane i 2008.
Etter tre sesongers fravær hoppet hun igjen internasjonalt i sesongen 2011/12. I den første verdenscupsesongen for kvinner er 3.-plass i Hinzenbach 4. februar 2012 hennes beste plassering.
Francis Xavier Hsu Chen-Ping
Francis Xavier Hsu Chen-Ping (født 20. februar 1920 i Shanghai i Kina, død 23. mai 1973 i Hongkong) var katolsk biskop av Hongkong.
Han ble presteviet for Hongkong 14. mars 1959.
Han ble utnevnt til hjelpebiskop av Hongkong den 12. juni 1957, og bispeviet 7. oktober samme år. Den 30. november 1968 ble han apostolisk administrator av Hongkong, og 29. mai 1969 biskop av Hongkong. Han var dermed den første kineser som ledet dette bispedømmet.
Trogonoptera
Utseende
Disse svalestjertene er blant de største av alle dagsommerfugler, bare noen av Ornithoptera-artene blir større. Forvingene er lange og smale. Grunnfargen er silkeaktig svart, forvingen har en rad av metallisk grønne, trekantede flekker som har grodd sammen til et sagblad-lignende bånd. Raja Brookes fuglevinge (Trogonoptera brookiana) kjennes lett på at den har en skarpt rød krage og rødt hode.
Levevis
Slekten Trogonoptera hører til fuglevingene, en gruppe sommerfugler hvor framvingene er store og trekantet. Flukten ligner fugler og herav kommer navnet.
Larvene utvikler seg på planter i holurtfamilien (Aristolochiaceae). Disse er gjerne giftige, og larven utnytter plantens giftstoffer til å beskytte seg selv. Disse sommerfuglene lever i tropisk skog.
Utbredelse
Slekten er utbredt i fastlandsdelen av Malaysia, på Sumatra og Borneo og på Filippinene.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom fuglevingenes delgrupper og slekter er avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Herøy kirke (Nordland)
Herøy kirke er ei stenkirke fra 1100-tallet på øya Sør-Herøy i kommunen Herøy i Nordland, på Helgeland.
Kirka, som kalles «Helgelandskatedralen» er den største av de såkalte «triangelkirkene» i området som er bygget i romansk stil; de andre er Dønnes kirke og Alstahaug kirke. Til forskjell fra disse, har Herøy kirke apsis (halvrundet hvelvet tak), og ikke løkkuppel. De tre middelalderkirkene feiret et felles 800-årsjubileum i 1999.
Historie
Både Håkon Christie og Lena Liepe mener at kirka ble bygget mellom 1150 og 1250. Mye tyder på at det fantes en eldre trekirke som steinkirka ble bygget inntil. I eldre middelalder hadde leidangen antagelig lokal base i og ved kirken.
Som vanlig er koret antagelig den eldste delen av kirken, mens apside og kirkeskip kom senere. I senmiddelalderen forfalt kirkeskipet og ble forkortet mot vest, men i 1879 ble skipet påbygd i dobbel lengde, og kirken fikk våpenhus og vesttårn.
Under restaureringen 1955-65 ble det avdekket 236 mynter under kirkegulvet, en fra Kong Sverres tid (1177-1202) og 28 fra kong Håkons tid (1217-63). og et gravkammer med to graver: Maren Falch (mor til Petter Dass) og Peder Angell.
Scott Goldblatt
Scott Goldblatt (født 12. juli 1979) er en amerikansk svømmer.
Han representerte USA under Sommer-OL 2004 i Athen, der han deltok i stafettene og tok ett gull. Han tok også et stafettsølv under Sommer-OL 2000.
Herøy kirke (Nordland)
Bygget og inventaret
Den største lysekronen ble i 1655 gitt av fogd Jesper Hansen og hans kone Margrethe Pedersdatter, og en mindre i 1715 av Rasmus Angell. Presten og dikteren Petter Dass var født ved Nord-Herøy gård, og mest sannsynlig døpt i kirken. Petter Dass gav kirkesølv, alterkalk, disk og brødeske til sin barndomskirke.
Altertavlen og prekestol fra 1764-65 er malt av Gottfried Ezechiel.
Seda Tutkhaljan
Seda Gurgenovna Tutkhaljan (russisk: Седа Гургеновна Тутхалян, armensk: Սեդա Գուրգենի Թութխալյան; født 15. juli 1999) er en russisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Hun representerte Russland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok sølv i lagkonkurransen.
Lennart Bergelin
Sven Lennart Bergelin (født 10. juni 1925 i Alingsås i Sverige, død 4. november 2008 i Stockholm) var en tennisspiller og tenniscoach.
Han var en av verdens ti beste mannlige amatørtennisspillere i årene 1946–55. Han var den første svensken som vant en Grand Slam-tittel, i 1948 vant han doubleturneringen i franske mesterskapet sammen med tsjekkiske Jaroslav Drobny. I løpet av sin tenniskarriere som aktiv vant han blant annet 20 svenske mesterskap.
Bergelin spilte 89 Davis Cup-kamper for Sverige hvorav han vant 63.
Etter sin aktive tenniskarriere var han lagkaptein for Sveriges Davis Cup-lag (1971–76). Han ledde laget til seier i 1975 da de i finalen slo Tsjekkoslovakia. Han var en av tennisverdens mest suksessfulle trenere, i perioden 1971–83 var han Björn Borgs personlige trenere. Borg ble i år 2000 kåret som århundrets beste svenske idrettsutøver.
I 1950 ble han tildelt Svenska Dagbladets bragdmedalje.
EM i maratonsvømming 2010
EM i maratonsvømming 2010 (europamesterskapet i maratonsvømming) ble arrangert i Budapest i Ungarn i 2010.
Mesterskapet var en del av EM i svømmesport 2010.
Hans Christian Petersen
Han var førstestatsråd i Christiania i perioden 1858–1861, og fungerte dermed som de facto statsminister i denne perioden. Konstituert statsminister (i Stockholm) i denne perioden var Christian Bretteville.
Liv
I 1828 kjøpte Petersen løkken Solli ved Drammensveien, som da lå utenfor byen. Her bygde han et hus i empire-stil (revet i 1940) tegnet av arkitekten Chr. H. Grosch. Petersen-familien holdt et gjestfritt hus, hvor blant andre Camilla Collett ofte var innbudt. Han deltok i Christianias teaterliv som skuespiller i Det Dramatiske Selskab, og var medlem av styret for Christiania Theater fra 1836 til 1840.
Forsvarer i riksrettssaker
Petersen var forsvarer i tre riksrettssaker. Første gang var i riksretten mot statsråd Fasting i 1821, andre gang i riksretten mot statsråd Collett i 1827, og tredje gang i riksretten mot statsminister Løvenskiold. Særlig den siste saken bidro til å gjøre Petersen berømt. Innlegget hans var et angrep på nordmennenes politiske umodenhet og Stortingets uansvarlige fremferd, som regjeringen etter Petersens mening hadde vært nødt til å sette en stopper for. Realitetsprosedyren ble kalt en «Norges Dæmring i prosa», med referanse til Welhavens diktverk. Løvenskiold ble riktignok kjent skyldig, men straffen ble en bagatellmessig bot. Etter rettssaken viste Stortinget sin misnøye med forsvareren ved å sette ned lønnen hans som regjeringsadvokat.
Statsråd
Etter forsvaret i riksrettssaken i 1836 ble Petersen tilbudt en statsrådspost under den nye regjeringssjefen, Wedel-Jarlsberg. Da svarte han nei, og ble i stedet stiftamtmann i Christiania og Akershus. Først i 1839 gikk han inn i statsrådet, hvor han ble sittende til 1861.
Fra 1839 til 1845 styrte Petersen Marinedepartementet, før han overtok Justisdepartementet og ledet dette til 1847. Fra 1848 til 1849 overtok han Indredepartementet for Frederik Stang, før han vendte tilbake til Justisdepartementet i 1850. Fra 1851 ledet han Armédepartementet. I 1858 til 1859 hadde han igjen Justisdepartementet. Fra 1859 til avgangen i 1861 var han regjeringens formann og hadde derfor Revisjonsdepartementet. I løpet av statsrådstiden hadde han flere opphold ved den norske regjeringen i Stockholm, nemlig fra 1840 til 1841, fra 1843 til 1844, fra 1849 til 1850 og fra 1855 til 1856. Fra 1852 til 1853 var han dessuten medlem av interimsregjeringen som virket under kong Oscar Is sykdom.
Som statsråd gikk Petersen inn for lik arverett for menn og kvinner, da dette ble foreslått av arverettskommisjonen i 1847. Han ble nedstemt av de andre statsrådene, men etter nye behandling ble lik arverett innført i 1854. I 1851 ga Petersen som sjef for Justisdepartementet ordre til å arrestere arbeiderbevegelsens ledere, enda han selv var onkel til Marcus Thrane.
Etter at kronprins Carl overtok styret under kongens sykdom og presset statsråd Vogt til å gå av i 1858, ble Petersen som eldste statsråd formann i regjeringen i Christiania. Men regjeringens virkelige leder var kongens personlige venn Birch-Reichenwald, som var blitt statsråd etter Vogts avgang. I 1859 begynte stattholderstriden, etter at kong Karl under press fra svenske politikere gikk tilbake på løftet han hadde gitt den norske regjeringen om å oppheve stattholderposten i Norge. I 1860 utarbeidet den svenske regjeringen et krav om en revisjon av unionsforholdet mellom Norge og Sverige. I sitt svarskriv hadde den norske regjeringen lagt inn to «hentydninger» til kongens og den svenske regjeringens standpunkt i stattholdersaken før striden brøt ut i 1859. Hentydningene endte med en regjeringskrise: Kong Carl reiste til Christiania, og Petersen og Birch-Reichenwald måtte søke avskjed. Frederik Stang kom inn igjen i statsrådet som formann for regjeringen i Christiania.
Petersen ble den 6. august 1860 i Trondheim utnevnt til ridder av den svenske Serafimerordenen. Ridderplaten med hans våpenskjold henger i Riddarholmskyrkan, Stockholm.
Etter å ha trådt ut av statsrådet trakk Petersen seg tilbake fra det offentlige liv og døde mindre enn et år senere.
Darja Spiridonova
Darja Sergejevna Spiridonova (russisk: Дарья Сергеевна Спиридонова; født 8. juli 1998) er en russisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Hun representerte Russland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun tok sølv i lagkonkurransen.
Østerrike under Sommer-OL 1988
Østerrike under Sommer-OL 1988. Syttitre sportsutøvere, sekstiseks menn og sju kvinner fra Østerrike deltok i sytten sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. Østerrike kom på 29.-plass med en gullmedalje. Seileren Hubert Raudaschl var Østerrikes flaggbærer under åpningsseremonien.
MF «Værøy» (1974)
MF «Værøy» er en bilferge bygget i 1974 for Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane. Fergen gikk i rute for rederiet frem til 2011. Fergen går nå i Finland med navnet «Östern».
Giævernesettunnelen
Giævernesettunnelen er en veitunnel i Tromsø. Den går under sørenden av rullebanen til Tromsø lufthavn og er en del av Europavei 8. Tunnelen er 118 meter lang. Den har fire kjørefelt, to i hver retning, samt gang- og sykkelveg, og både kjøreretningene og gang- og sykkelvegen er adskilt fra hverandre.
Provincia de Quillota
Quillota er en provins i den chilenske regionen Valparaíso. Provinshovedstaden er Quillota. Provinsen dekker et areal på 1 113,1 km² og har 203 277 innbyggere (2017).
Kommuner i provinsen Quillota
Provinsen består siden 2010 av fem kommuner, da Limache og Olmué ble overført til provinsen Marga Marga:
Alexandra av Storbritannia
Alexandra (født 1. desember 1844 i Det gule palé i København, død 20. november 1925 i Sandringham House i England) var prinsesse av Danmark, og dronning av Storbritannia.
Bistandsarbeider
Bistandsarbeider er et yrke der man arbeider med bistand, hjelper mennesker rammet av krise, nød og konflikt. Man kan jobbe som bistandsarbeider for blant andre Leger uten grenser, Fredskorpset, NORAD, Flyktningehjelpen, Redd Barna. Det rekrutteres gjerne folk med tverrfaglig utdanning, så som helsefag, utviklingsstudier, ingeniørfag. Nye stillinger hadde i 2015 stor søknad.
Alexandra av Storbritannia
Bakgrunn
Alexandra var det nest eldste barn og den eldste datter av prins Christian av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg (den senere Christian IX av Danmark) og Louise av Hessen-Kassel. Hun fikk navnene Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia da hun ble døpt, men var kjent under navnet Alexandra, som også var navnet på Louises nettopp avdøde svigerinne, storfyrstinne Aleksandra Nikolajevna av Russland.
Da Alexandra ble født var hennes far fortsatt bare prins av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg, en fjern og ubetydelig sidelinje til det danske kongehus, som nedstammet fra Christian III. Familiens status ble endret i 1853, da hennes far ble gjort til dansk tronarving. Bakgrunnen var utsikten til at den oldenborgske slektslinje som satt på tronen ville dø ut. Familiens anseelse steg deretter betydelig, og Alexandra ble prinsesse av Danmark.
Ekteskap med prins Albert Edvard
Hun giftet seg i 10. mars 1862 med prins Albert Edvard, fyrsten av Wales, på Windsor slott.
Svigermoren, dronning Victoria, var ikke glad for de politiske problemene som fulgte da Bertie ble gift med en dansk prinsesse. Alexandra agiterte for britisk intervensjon på dansk side under krigen mellom Danmark og Tyskland i 1864, og i 1890 sendte hun et langt memorandum til lord Rosebery i forbindelse med skiftet, der Storbritannia ga Helgoland til Tyskland i bytte mot kolonien Zanzibar.
De fikk seks barn: Før Edvard overtok tronen, hadde hun i en del år ivaretatt representasjons- og velgjørenhetsoppgaver. Blant annet stiftet hun et fond til bekjempelse av arbeidsledighet og arbeidet for å forbedre sykehusvesenet.
Alexandra ble tunghørt med alderen. Hun tilbrakte en stor del av sin enketid i Danmark, dels hos familien på Fredensborg slott, dels på Hvidøre slott, som hun kjøpte sammen med sin søster, enkekeiserinne Dagmar av Russland.
Guajira
Guajira (uttales: góa_hira) er en cubansk musikkstil som kan spores tilbake til 1700-tallet, og som har sine musikalske røtter i kvegområdene på Sentral-Cuba, dvs. først og fremst provinsene Matanzas, Villa Clara, Sancti Spíritus, Ciego de Avila og Camagüey. Av denne grunnen omtales ofte musikkstilen som cubansk countrymusikk. Sammenlignet med musikkstiler som for eksempel conga, rumba og merengue som har tydelig afrikansk opphav, sies røttene til guajira å være forankret i spansk musikk fra Andalucía i det 16. århundre.
Besetning
Besetningen i guajira bestod tradisjonelt av lutt (idag: akustisk gitar) og rytmeinstrumentene claves (to trestykker av et hardt treslag) og güiro (ofte kalt «banan» blant norske musikere) og/eller bongotrommer. Calves og güiro håndteres som regel av vokalisten. Vanligvis 3 til 5 musikere inklusive vokalisten.
Tekstene i guajira synes noen ganger å være viktigere enn rytmene, og guajira blir derfor ofte foretrukket av låtskrivere med poetiske ambisjoner. Stilen er imidlertid lite bundet og det å improvisere regnes for å være et viktig trekk ved musikkstilen.
Stębark
Stębark (tysk Tannenberg) er en landsby i den nordøstlige Polen, med 530 innbyggere. Byen ligger i det ermlandskmasuriske voivodskap. Før 1945 var området en del av Østpreussen, og landsbyen var kjent som Tannenberg. Etter krigen ble de gjenværende tyske borgerne forvist da området som følge av Potsdamkonferansen ble overført til Polen.
I 1914 under første verdenskrig vant en tysk armé under kommando av feltmarskalk Paul von Hindenburg en viktig seier over to russiske arméer som hadde invadert Østpreussen, det andre slaget ved Tannenberg.
Smaragdpåfugl
Smaragdpåfugl (Pavo muticus) er en storslagen art i slekten Pavo, som inngår i tribuset påfugler (Pavonini) i fasanfamilien (Phasianidae). Arten finnes naturlig i Sørøst-Asia, men den har også blitt introdusert andre steder i verden. Arten er terrestrisk og opptrer i åpen skog (inkludert teakplantasjer), monsunskog og savanner, som regel nær åpen vann (herunder rennende vann og elder), men aldri i regnskog. Hannen særpreges av den praktfulle fjærdrakten og den svært karakteristiske stjerten, som kan brettes ut til ei enorm vifte.
Lars Fiske
Lars Andreas Fiske (født 21. juli 1966 i Oslo) er en norsk tegneserieskaper, illustratør og barnebokforfatter.
Fiske etablerte seg som tegneserieskaper på første halvdel av 1980-årene. Han debuterte alt som 15-åring i humorbladet KOnK og bidro med serier til de norske undergrunnsfanzinene Brage og Forum Tegneseriemagasin. Han mottok Kultur-og vitenskapsdepartementets pris for 1982 for beste tegneserie for barn og ungdom for sitt bidrag til antologien Comic Jam. I perioden 1985-86 leverte Fiske tegneserier fast til musikkmagasinet Nye Takter, der han eksperimenterte og utviklet sitt særegne stiluttrykk i sin hovedserie Joy Jinx. Joy Jinx-serien ble avsluttet i første utgave av Lars Saabye Christensen sin antologi Signaler 86.
Fiske tegneserie-illustrerte boka Bacon & Egg etter manus av Philp Newth i 1988.
Etter en pause fra den norske tegneseriescenen 1988-1994, da Fiske gikk på Konstfackskolan i Stockholm og bidro med serier til det svenske tegneseriemagasinet Galago, vendte han tilbake til Norge og ble en del av miljøet rundt No Comprendo Press. Dette ble Fiskes faste forlag der han blant annet har utgitt tegneseriealbumene Matje: debutanten (1996), Matje-ismen (2000) og Matjemnia (2010) og den prisbelønte bildeboka Kom så løper vi (2002). På begynnelsen av 2000-tallet innledet Fiske et samarbeid med kollegaen Steffen Kverneland som resulterte i den kritikerroste og prisbelønte Olaf G. (2004), en personlig tegneseriebiografi om tegneren Olaf Gulbransson. Høsten 2006 utga Fiske og Kverneland nok et samarbeidsprosjekt; tegneserieboka Kanon, der Fiske tar for seg multikunstneren Kurt Schwitters' liv og virke. Boka har siden kommet med fire oppfølgere, og historien om Schwitters ble samlet i boka Herr Merz i 2012. Herr Merz er også gitt ut i Tyskland og Nederland. Med utgangspunkt i en kortserie i Kanon#4 arbeidet Fiske frem boken ''Grosz. Berlin-New York'' (2017) om den tyske kunstneren George Grosz og mottok Årets Tegneserie 2017 for denne. Boken ble publisert i USA av Fantagraphics Books i 2018.
Som illustratør slo Fiske for alvor igjennom på midten av 1990-årene og leverte tegninger til bl.a. svenske Dagens Nyheter og Nöjesguiden og Natt&Dag, Spirit og Aftenposten i Norge. I 2014 samlet han sine beste arbeider som illustratør i boka Min stil.
Lars Fiske tegner fast for Aftenpostens ukentlige A-magasinet. Han har dessuten tegnet Deichmanske bibliotek sin grafiske profil og hatt flere utsmykningsoppdrag, blant annet for Litteraturhuset i Oslo, Romsdalsmuseet i Molde og utestedet Brygg Oslo.
Lars Fiske var festivalkunstner under Bjørnsonfestivalen i 2007.
Lars Fiske er gift med tegneren og forfatteren Anna Fiske. De bor i Oslo.
Mexico under Panamerikanske leker 1967
Mexico under Panamerikanske leker 1967. Mexico deltok i de femte Panamerikanske leker som ble arrangert i Winnipeg mellom 23. juli og 6. august 1967. De kom femteplass med sju gull-, seksten sølv- og tjuefem bronsemedaljer.
Elektrisk blues
Elektrisk blues er en enhver form for bluesmusikk som særkjenner seg ved bruk av elektrisk forsterker av musikkinstrumentene. I USA ble gitaren var det første instrumentet som ble koblet til en forsterker og ble benyttet av tidlige pionere som T-Bone Walker på slutten av 1930-tallet og John Lee Hooker og Muddy Waters på 1940-tallet. Deres spillestil utviklet seg til vestkystblues, Detroit-blues, og etterkrigstidens Chicago-blues, som skilte seg fra en tidligere, overveiende akustisk blues. Tidlig på 1950-tallet var Little Walter solist på bluesmunnspill (kalt for «blues harp» i USA) ved å benytte en håndholdt mikrofon som var plugget inn i en gitarforsterker. Selv om det tok lengre tid kom elektrisk bassgitar til gradvis å erstatte kontrabassen ved begynnelsen av 1960-tallet. Elektriske orgel og særlig piano ble senere omfattende benyttet i elektrisk blues. I Storbritannia ble elektrisk blues tatt opp og videreført under boomen av britisk blues på 1960-tallet, og førte til utviklingen av bluesrock. Det var en del av grunnlaget for rockemusikken.
Curtiss P-3 Hawk
Curtiss P-3 Hawk var et amerikansk jagerfly basert på P-1 Hawk.
Elektrisk blues
Tidlig regionale stiler
Blues, slik som jazz, begynte trolig å bli spilt med forsterkere mot slutten av 1930-tallet. Den første stjerne av elektrisk blues er generelt anerkjent som å være T-Bone Walker; født i Texas, men flyttet til Los Angeles på midten av 1930-tallet. Han kombinerte blues med elementer av swing og jazz i en lang og profilert karriere. Etter den andre verdenskrig ble elektrisk forsterket blues populært i amerikanske byer som hadde fått innflytning av afroamerikanere, slik som Chicago, Memphis, Detroit, St. Louis, og den amerikanske vestkysten. Den opprinnelige foranledningen til å koble seg opp til forsterkere var for å bli hørt over støyene til husleiefester (engelsk: rent party). Ved å spille i små lokaler var det en tendens at band som spilte elektrisk blues var av beskjeden størrelse sammenlignet med større jazzband. I de første årene besto elektrisk blues vanligvis av elektrisk forsterket gitarer, kontrabass (som etter hvert ble erstattet med elektrisk bass), trommer og munnspill forsterket ved mikrofon, og et PA-system eller en gitarforsterker.
Ved slutten av 1940-tallet var det flere blues-musikere i Chicago som hadde begynt å bruke forsterker, blant annet John Lee Williamson og Johnny Shines. Tidlige innspillinger i den nye stilen ble gjort i 1947 og 1948 av musikere som Johnny Young, Floyd Jones, og Snooky Pryor. Formatet var perfekt for Muddy Waters, som utnyttet ulike små grupper som ga en sterk rytmeseksjon og mektig munnspill. Hans sang «I Can't Be Satisfied» (1948) ble fulgt av en rekke nyskapende innspillinger. Chicago-bluesen er i stor grad påvirket av bluesen i Mississippi Delta i delstaten Mississippi ettersom det var mange musikere som utvandret fra nettopp dette området. Howlin' Wolf, Muddy Waters, Willie Dixon og Jimmy Reed var alle født i Mississippi og flyttet til Chicago under den store migrasjonen. I tillegg til elektrisk gitar, munnspill og en rytmeseksjon bestående av bass og trommer, var det også en del musikere som saksofonisten J.T. Brown som spilte i Elmore James’ band eller gitaristen J.B. Lenoir som også benyttet saksofon, hovedsakelig som støtte. Little Walter, Sonny Boy Williamson (Rice Miller) og Big Walter Horton var blant de mest kjente på munnspill i det tidlige Chicago-miljøet og lyden av elektriske instrumenter og munnspill har ofte blitt forstått som karakteristisk for Chicago-bluesen. Muddy Waters og Elmore James var begge kjent for deres innovative anvendelse av elektrisk slidegitar (flaskehals på strengene). Howlin' Wolf og Muddy Waters var kjent for deres dype, «gruslagte» stemmer. Bassisten og låtskriveren Willie Dixon spilte en betydelig rolle i Chicagos bluesmiljø. Hans komponerte og skrev mange av de bluessangene i perioden som siden ble standardlåter, slik som «Hoochie Coochie Man», «I Just Want to Make Love to You», begge skrevet for Muddy Waters, og han skrev «Wang Dang Doodle», «Spoonful» og «Back Door Man» for Howlin' Wolf. Mange av de som spilte Chicago-blues spilte inn musikken for det Chicago-baserte plateselskapene Chess Records og Checker Records, men det var også mindre plateselskap som spilte inn blues, blant annet Vee-Jay Records og J.O.B. Records.
På slutten av 1950-tallet utviklet en egen bluesvariant i Chicago som kalles for West Side (etter den ene av tre betydelige byområder i Chicago), og framstående musikere var Magic Sam, Jimmy Dawkins, Magic Slim og Otis Rush. Klubbene i West Side var lettere tilgjengelig for hvite publikummere, men musikerne var hovedsakelig svarte. West Side-bluesen utviklet elementer av bluesrock, men med større vekt på den tradisjonelle bluesformen. Albert King, Buddy Guy, og Luther Allison hadde West Side-stil som var dominert av en elektrisk førstegitar koblet til forsterker.
Memphis, med sitt blomstrende musikkmiljø for akustisk blues som var basert i Beale Street i Towntown, utviklet også en elektrisk blues-sound de første årene på 1950-tallet. Sam Phillips’ plateselskap Sun Records spilte inn musikk fra musikere som Howlin' Wolf (før han flyttet til Chicago), Willie Nix, Ike Turner, og B.B. King. Andre bluesmusikere i Memphis som var involvert med Sun Records var blant annet Joe Hill Louis, Willie Johnson og Pat Hare som introduserte elektrisk gitar-teknikker som forvregningseffekter (distortion) og kvintakkorder (power chord), som var foregripende elementer for senere heavy metal.
Disse musikerne hadde en påvirkning på tidlig rock and roll og rockabilly, som også spilte inn i plater for Sun Records. Etter at Phillips oppdaget Elvis Presley i 1954, begynte Sun å henvende seg mot det store og økende hvite publikumet og gikk over til å spille inn hovedsakelig rock and roll. Booker T. & the M.G.'s, et hovedsakelig instrumentalt R&B og funk-band førte elektrisk blues inn i 1960-tallet. Gruppa var etnisk blandet med to hvite og to afroamerikanske medlemmer, og tiltalte således et større publikum. De var også husband for plateselskapet Stax Records i Memphis og spilte således på hundrevis av plater.
Detroit-baserte John Lee Hooker etterfulgte en særegen utgave av elektrisk blues basert på hans dype, røffe stemmer ledsaget av en enkelt elektrisk gitar. Selv om han ikke var direkte påvirket av boogie-woogie, var hans groovy stil tidvis karakterisert som «gitar-boogie». Hans første hit, «Boogie Chillen», havnet på førsteplass på R&B-listene i 1949. Han fortsatte å spille konserter og produsere plater fram til sin død i 2001.
Eddie Jones, bluesmusiker fra New Orleans, ble kalt for Guitar Slim og døde i 1959, kun 32 år gammel. Hans sound var uvanlig, han spilte gitar med forvrenging mer enn et tiår før rockegitaristene gjorde det, og hans gospelpåvirkete sang var lett å gjenkjenne. Han spilte inn «The Things That I Used to Do» (1953) med en elektrisk gitarsolo med forvrengte overtoner som ble en betydelig R&B-hit i 1954. Den er ansett som i Rock and Roll Hall of Fame som en av «500 sanger som formet rock and roll», og bidro til utviklingen av soulmusikken.
På 1950-tallet hadde blues en enorm innflytelse på kommersiell amerikansk populærmusikk. Mens populære musikere som Bo Diddley og Chuck Berry, som begge spilte inn musikk for Chess Records, var påvirket av Chicago-blues, var deres entusiastiske spillestil en avskjed fra de melankolske aspektene til blues, og fikk en avgjørende rolle i utviklingen av rock and roll. Chicago-blues påvirket også Louisianas franskkreolske zydecomusikk, som Clifton Chenier, som benyttet elektriske gitarer og cajunarrangementer av kjente bluessanger.
Britisk elektrisk blues
Britisk blues oppsto fra miljøene rundt skiffle- og folkemusikk på slutten av 1950-tallet, særlig i London, som også omfattet å spille amerikansk akustisk blues. Avgjørende var besøk fra Muddy Waters i 1958 og som i begynnelsen sjokkerte det britiske publikumet ved å spille elektrisk blues med forsterker, men som snart spilte for et ekstatiske publikum og entusiastiske omtaler i avisene. De inspirerte gitaristen og munnspilleren Cyril Davies og gitaristen Alexis Korner til å plugge inn gitarene og begynne å spille kraftfull elektrisk blues som ble modellen for undersjangeren. De dannet en gruppe med et navn som ikke var til å misforstå, Blues Incorporated. Denne gruppa fungerte bortimot som avansert utdanning for britiske bluesmusikere på slutten av 1950- og begynnelsen av 1960-tallet da mange var tilstede eller deltok på konsertsesjonene. Blant disse var de framtidige medlemmene av The Rolling Stones, Mick Jagger, Charlie Watts og Brian Jones; foruten to av de som grunnla Cream, Jack Bruce og Ginger Baker, og dessuten Graham Bond og Long John Baldry. Blues Incorporated ble gitt residens i Marquee Club, og det var fra dette stedet som de i 1962 tok tittelen til den første britiske blues-albumet, R&B from the Marquee på plateselskapet Decca Records, men bandet gikk fra hverandre allerede før albumet var i salg. Modellen for britisk rhythm and blues etterlignet eller tilpasset av en rekke band som omfattet blant annet The Rolling Stones, The Animals, og The Yardbirds.
Det andre hovedfokuset for britisk blues var rundt John Mayall som flyttet til London tidlig på 1960-tallet, hvor han til sist dannet gruppa The Bluesbreakers. Medlemmer i denne gruppa besto ved ulike tidspunkter Jack Bruce, Aynsley Dunbar og Mick Taylor. Albumet Blues Breakers with Eric Clapton (også kalt for Beano) som ble utgitt i 1966 er betraktet som et av de opphavelige britiske blues-innspillingene. Det er kjent for dets drivende rytmer og Claptons raske bluestoner med full forvrengt lyd fra en Gibson Les Paul-gitar og en Marshall-forsterker, noe som ble noe av en klassisk kombinasjon for en gitarist av britisk blues (og senere rock). Det gjorde det også klart at gitaren var enerådende og sett på en distinktiv karakteristikk for undersjangeren. Clapton forlot gruppa for å danne supergruppa Cream sammen med Ginger Baker og Jack Bruce. Han ble erstattet av Peter Green, som senere tok med seg daværende rytmeseksjon i Bluesbreakers, Mick Fleetwood og John McVie, for i 1967 å opprette Peter Greens Fleetwood Mac. Ved å innlemme elementer av rock, ledet disse gruppene til en elektrisk hybridform av bluesrock.
Curtiss P-3 Hawk
Den første prototypen var en P-1A utstyrt med en Wright R-1454 9-sylindret luftavkjølt stjernemotor med en ytelse på 390 hk. Denne fløy første gang i oktober 1926 under betegnelsen XP-3. Denne versjonen var ikke tilfredsstillende, og den første motoren ble erstattet av en Pratt & Whitney R-1340-9 Wasp stjernemotor, med en ytelse på 410 hk, som flyet fløy med under betegnelsen XP-3A første gang i april 1928.
Angelina Melnikova
Angelina Melnikova (født 18. juli 2000) er en russisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Curtiss P-3 Hawk
Produksjonsserien på fem P-3A ble levert til USAAC fra september 1928, disse utstyrt med en Pratt & Whitney R-1340-3 stjernemotor og en bestykning på to 7,62 mm mitraljøser. Disse hadde bedre topphøyde enn P-1. Men klatrehastigheten og topphastigheten var omtrent den samme, og USAAC bestemte seg for ikke å bruke stjernemotorer.
Dan Ketchum
Dan Ketchum (født 7. oktober 1981) er en amerikansk svømmer.
Angelina Melnikova
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, tok hun gull i lagkonkurransen og bronse i både mangekamp og frittstående.
Elektrisk blues
Bluesrock
Bluesrock kombinerer blues med rock. Med en del unntak har bluesrock hovedsakelig blitt spilt av hvite musikere som har brakt en rockefølsomhet til standardlåter innen bluesrepertoaret og hatt en betydelig rolle i utvide appellen for blues til det hvite amerikanske publikumet. I 1963 hadde den amerikanske gitaristen Lonnie Mack utviklet en bluesrockgitar som ble benyttet på flere gitarinstrumentaler, den best kjente er hitsinglene «Memphis» (5. plass på Billboards liste) og «Wham!» (24. plass på samme liste). Paul Butterfield Blues Band og Canned Heat var blant de fremste eksponentene og «forsøkte å spille lange, kompliserte improvisasjoner som var vanlig på jazzinnspillinger.» I Storbritannia ble bluesrock popularisert av band som Fleetwood Mac, Free, Savoy Brown og gruppene som ble dannet rundt tre betydelige gitarister som oppsto fra The Yardbirds, Eric Clapton, Jeff Beck og Jimmy Page.
Dan Ketchum
Han representerte USA under Sommer-OL 2004 i Athen, der han deltok i stafettene og tok ett gull.
Skilpadder
Skilpadder (Testudines) er en orden i klassen krypdyr (Reptilia). Ifølge IUCN/SSC Tortoise and Freshwater Turtle Specialist Group, anerkjennes det nå 357 arter (hvorav 352 nålevende), hvorav 58 er polytypiske taxa med tilsammen 129 anerkjente underarter. Ti taxa (fem arter og fem underarter) er utdødd siden år 1500. 345 arter med 469 taxa, er enten terrestriele eller limniske, mens syv arter er marine. Størst artsmangfold finner man i Nord- og Sør-Amerika, samt i Asia.
Gjeldende IUCNs rødliste (versjon 2021.2) inkluderer kun 274 arter med skilpadder, mot 251 på rødlisten fra 2017, i tillegg til ni underarter og 21 regionale subpopulasjoner. Av de 274 artene er åtte oppført som utdødd. Dette inkluderer Pelusios seychellensis, som ikke lenger har status som en selvstendig art i oversikten til IUCN/SSC Tortoise and Freshwater Turtle Specialist Group, men er blitt synonymisert med P. castaneus. At 84 arter mangler på rødlisten, skyldes i hovedsak manglende oppdatering i henhold til formalitetene i rødlistekriteriene.
Taksonomi
Nøyaktig hvor skilpaddene hører hjemme i de landlevende virveldyrenes stamtre er fortsatt usikkert, men de blir vekselvis satt sammen med de øvrige nålevende krypdyrene i gruppen med sauropsider og som søstergruppa til alle andre nålevende amnioter (se parareptilia for detaljer).
Gruppen av skilpadder deles inn i 2 underordner, 2 infraordner, 6 overfamilier, 14 familier, 22 underfamilier, 97 slekter, og 9 underslekter.
Inndeling
Inndelingen av gruppen skilpadder (Testudines) følger Turtles of the World og er i henhold til IUCN/SSC Tortoise and Freshwater Turtle Specialist Group.
Beskrivelse
Skilpadder har bred, kort kropp som er dekket av et mer eller mindre buet ryggskjold (carapax), som er vokst sammen med ribbein og ryggvirvler, og et hode utrustet med et mer eller mindre kraftig nebb. Bukskjoldet (plastron) er flatt og har vokst sammen med kragebeinet (clavicula) og midtbeinet (interclavicula) i skulderbeltet. Unikt blant virveldyrene er at skulderbladet befinner seg innenfor ribbeina. Hodet, halsen, halen og lemmene kan hos de fleste skilpadder trekkes inn under skjoldene når det er fare på ferde. Skilpadder mangler tenner, men kjevene er utrustet med hornplater som brukes til å gripe byttet.
Dermalbein fra lærhuden danner plater eller hornskjell av keratin som dekker det indre skjoldet av bein. Nye lag med keratin legges på undersiden av det gamle. Hos de fleste er huden, særlig på beina, dekket med grove hornskjell, men enkelte skilpaddearter mangler skjellete hud. Dette gjelder spesielt sumpskilpadder, som delvis puster gjennom huden på samme måte som amfibier. Halsen er lang og lettbevegelig, mens halen er kort. Hos landskilpadder er lemmene tykke og klumpete, hos havskilpadder ligner bena luffer.
Kraniet er av anapsid type, og skilpaddene regnes derfor som de siste gjenlevende medlemmene av de anapside krypdyrene. Nyere forskning setter imidlertid spørsmål ved dette, da det er flere ting som tyder på at denne kranieformen har oppstått sekundært, og at de derfor bør plasseres blant de diapside krypdyrene. Se Parareptilia for en nøyere diskusjon.
Tilpasninger
Hos arter som lever store deler av tiden i elver og vann har det oppstått ulike mekanismer for å ta opp oksygen direkte fra vannet. Selv om disse metodene ikke erstatter behovet for å puste med lunger fullstendig, så gjør det dem i stand til å oppholde seg under vann i atskillig lengre tid enn de ellers kunne gjort uten. Enkelte har blodfylte sekker rett innenfor kloakkåpningen, hvor vann kan pumpes inn og ut for å oppta oksygen.
Fordi skilpadder er vekselvarme, har de lavt oksygenbehov. Mange av artene som lever i vann, kan derfor oppholde seg mye lenger under overflaten enn pattedyr av tilsvarende størrelse, til tross for små lunger. Samtidig trenger de lite næring for å holde seg i live, noe som gjør dem i stand til å overleve i selv ekstremt næringsfattige miljøer.
Hvis en skilpadde av en eller annen grunn skulle havne på rygg, kan den gynge seg fra side til side ved hjelp av hodet helt til den har stor nok fart til at den velter seg tilbake på «magen» igjen.
Sumpskilpadder lever i dammer og elver, og er gode svømmere. De kan lett bite av deg ei tå om du skulle være så uheldig å komme for nær en sumpskilpadde. De har som oftest strømlinjeformet skall og føtter med svømmehud og lange klør. De lever av planter, fisk og andre småkryp i vannet. De fleste sumpskilpaddene kan kun svelge mens de befinner seg i vann. De er derfor avhengige av vann for å overleve. Om en sumpskilpadde oppholder seg for lenge på land, kan den tørke ut.
Alle skilpadder legger egg, som graves ned på land. Havskilpadder tilbringer hele livet i havet, unntatt når de kommer opp på land for å legge egg. De har lange finner i stedet for føtter, og ofte vokser det alger, skjell og lignende på skallet. Havskilpaddene har lenge hatt mange fiender, og har nylig blitt utrydningstruet siden mennesker bevisst og ubevisst fanger dem.
Landskilpadder finnes i mange forskjellige former og farger – alt fra den flate pannekakeskilpadden til den store kjempeskilpadden, som kan bli over 150 år gammel. Landskilpaddene har tykke føtter, og kan ikke svømme, men finner seg gjerne små dammer å legge seg i når de trenger å kjøle seg ned.
Bestand
Hvert år dør flere tusen havskilpadder av å sette seg fast i fiskenett. Skilpadder blir også sett på som delikatesser, noe som utgjør en stor trussel for enkelte bestander, men spesielt havskilpadder. Det er nå strengt forbudt å kjøpe eller selge skilpadder som mat i hele verden, men det foregår likevel en betydelig mengde handel med skilpadder på svartebørser. Dette foregår spesielt i Asia, hvor de sjeldneste artene kan selges for summer som tilsvarer flere årslønner for den relativt fattige lokalbefolkningen.
Forplantning
Alle skilpadder, også havskilpadder, legger egg på land og graver dem ned. Noen arter har egne kjønnskromosomer som bestemmer kjønnet, men hos de fleste blir kjønnet avgjort av temperaturen. Høy temperatur i reiret gjør at eggene utvikler seg til hunner og lav temperatur under inkubasjonsperioden gir hanner, på samme måte hos krokodiller og noen øgler. Havskilpaddene svømmer ofte flere mil for å legge egg på den stranda der de selv ble klekket ut. Hver skilpadde legger rundt 100 egg. På grunn av menneskelig aktivitet, forsvinner en del av disse skilpaddestrendene, noe som er med på å gjøre havskilpaddene utrydningstruet.
EM i maratonsvømming 2011
EM i maratonsvømming 2011 (europamesterskapet i maratonsvømming) ble arrangert i Eilat i Israel i 2011.
Sohn Kee-chung
Sohn Kee-chung (født 29. august 1912 i Sinŭiju, Korea, nåværende Nord-Pyongan i Nord-Korea, død 15. november 2002 i Seoul) var i 1936, sammen med lagkameraten Nam Sung-yong de første koreanske medaljevinnerne i OL. Sohn ble første gullvinner, mens Nam tok den første koreanske bronsemedaljen.
I 1935 satte Sohn Kee-chung verdensrekord på maraton i Tokyo med tiden 2.26.42, og deltok året etter i OL i Berlin. Korea var under japansk herredømme, og etter påtrykk fra Japan måtte Sohn Kee-chung delta med det japanske navnet Son Kitei. Han vant løpet på ny olympisk rekord, over to minutter foran briten Ernest Harper på sølvplass.
Etter OL-seieren arbeidet han som trener, blant annet for Hwang Young-cho, som vant OL-gull i maraton i sommer-OL 1992.
Da sommer-OL 1988 ble arrangert i Sohns hjemland, brakte han fakkelen med den olympiske ild inn på stadion. Han skrev sine erindringer i boken Mitt fedreland og maraton (나의 조국 나의 마라톤).
Sohn Kee-chung døde 15. november 2002 i en alder av 90 år, og ble bisatt på den nasjonale æresgravlunden Daejeon.
Provincia de San Antonio
San Antonio er en provins i den chilenske regionen Valparaíso. Provinshovedstaden er San Antonio. Provinsen dekker et areal på 1 511,6 km² og har 168 046 (2017) innbyggere.
Kommuner i provinsen San Antonio
Provinsen består av seks kommuner:
Station 19
Station 19 er en amerikansk drama-actionserie som har gått på ABC siden 2018. Seriens handling er lagt til Seattle og følger livene til mannskapet ved en brannstasjon i byen. Den er en spin-off av Grey's Anatomy.
U20-VM i fotball for kvinner
U20-VM i fotball for kvinner, tidligere U19-VM i fotball for kvinner (2002–2010), avholdes av FIFA annethvert år. Europeiske lag kvalifiseres ved å bli blant de fire beste i det foregående U19-EM i fotball for kvinner.
Intarsia
Intarsia er en håndverksteknikk og en kunstform hvor man legger 1 millimeter tynne finérark fra ulike typer tre sammen for å skape mønster på et møbel. Det kan også brukes til å lage frittstående bilder. Ved å skjære gjennom parvise lag (minst 2) med ulik finér får man de innvendige og utvendige bitene som så legges sammen fra annenhvert lag. Dette medfører at man alltid får minst 2 ulike «bilder», det ene motsatt av det andre hva gjelder farge og/eller tresort. Disse bildene av sammenlagt finér fineres ned på underlaget på faglig måte av snekkeren.
Marketeri/Marquetry (markering) heter den tilsvarende teknikken som brukes til å felle metall eller perlemor inn i tre, og ved tremosaikk.
Parquetry heter teknikken hvor det kun brukes langsgående finér. Men også her brukes tremosaikk og dekorbånd. Jf. dagens parkettgulv.
En spesialist på intarsia kalles dekupør. Intarsia kan også utføres av en ebenist (kunstsnekker), eller en møbelsnekker.
Teknikkene er svært gamle og stammer fra Orienten og Egypt og de har vært mye brukt i møbler i de ulike stilperiodene i Europa fra og med barokken.
Med ryggen mot verden: Portretter fra Serbia
Med ryggen mot verden: Portretter fra Serbia (2000) er Åsne Seierstads debut som forfatter og utgitt på J.W.Cappelens Forlag.
I 2004 kom oppfølgeren ''Med ryggen mot verden. Fremdeles.''
Twelve Bens
Den videste definisjonen av området omfatter Garraunfjellet på 598 meter i nord, så vel som flere isolerte fjelltopper i vest, og området er utpekt til et 16 163 hektar som spesielt viktig verneområde.
Den høyeste fjelltoppen er Benbaun (eller Binn Bhán) som er 729 meter over havet. Området er et populært sted for fjellvandring med eksempelvis ruten «Glencoaghan Horseshoe» (Gleann Chóchan) på 16 kilometer som tar omtrent lange 8–9 timer. Den er vurdert som en av de beste fjellturene i Irland. Topografisk er området sammensatt med området Maumturks øst for Inagh-dalen (langdistanseturen «Western Way»); og begge deler en felles geologi som i stor grad består av metamorfe marine bergarter, hovedsakelig resistent kvartsitt, men med forekomster av skifer i dalene (kjent som Connemara Dalradian-bergarter).
Navngivning
Den vanligste listen over de tolv fjelltoppene det er snakk om er toppene med en høyde over 500 meter i kjerneområdet, og som ikke regnes som subsidiære topper (f.eks. har de en ikke-triviell primærfaktor, og har tradisjonelt blitt notert som fjelltopper på historiske kart).
Geografi
Fjellkjeden Twelve Bens er et massiv med 22 fjelltopper over 100 meter i høyde, sentrert rundt den høyeste toppen i området, Benbaun (irsk: Binn Bhán, «Den hvite tinde»), er på 729 meter. Nord for dette massivet ligger det adskilte dattermassivet til Garraunkomplekset med 9 topper rundt Garraunfjellet på 598 meter. Vest for hovedmassivet ligger 7 andre isolerte eller subsidiære topper som uteliggere, og gir dermed totalt 38 ben’er eller fjelltopper med en høyde over 100 meter.
Fjellkjeden er avgrenset av Inagh-dalen og den regionale veien R344 i øst, mens den nasjonale veien N59 (eller «Clifden Road»), sirkler og avgrenser massivet (og de fleste av utstikkerne), fra sør, vest og nordlige retninger. Garraun-komplekset ligger nord for N59-veien ved innsjøen Kylemore Lough
Geologi
Kjernen i massivet til fjellkjeden Twelve Bens består i stor grad av metamorfe marine bergarter, som hovedsakelig er resistent kvartsitt, men med avsetninger av skifer i dalene (kjent som «Connemara Dalradian-bergarter»).
Disse bergartene stammer fra sedimenter som ble avsatt i et varmt sokkelhav for rundt 700 til 550 millioner år siden (f.eks. prekambrisk-kambrisk). Bevegelser i jordskorpen, og stengingen av Iapetushavet, forvandlet disse sedimentene til krystallinske skifer som ligger under bunnen av fjellkjeden, som lokal erosjon og heving deretter brakte til overflaten. Toppene av kjernemassivet (og noen uteliggere) er laget av værbestandig kvartsitt, mens fjellsidene i toppene er sammensatt av skifer og grå kalkstein.
I motsetning til dette har fjellene nord for kjernen i massivet Twelve Bens, Garraun-komplekset, en annen type geologi, som er sammensatt av gneis og ulike former for sandsteiner og slamsteiner.
Spredt over hele området er deler av gabbro (Doughruagh og Currywongaun), glimmerskifer (Muckanaght) og utspring av marmor (sør for innsjøen Kylemore Lough).
Den siste istiden, for omtrent 10 000 år siden, skulpturerte også landskapet og etterlot seg forekomster av sand og grus; det er utbredt med morenejord og uberegnelige steinblokker over hele området.