cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yngve Andersen
Biografi
Yngve Andersen er låtskriver, produsent og multimusiker for hardcorebandene Jeroan Drive og Girl Army, punkbandet Blood Command, samt duopunk-banden Hot Nuns. Andersen har også sitt eget bergensbaserte plateselskap; Loyal Blood Records
Fredrik Randsborg
Fredrik Randsborg (født 1993) er en norsk bandyspiller som spiller for Stabæk Bandy.
Han ble sesongen 2016/17 kåret til årets herrespiller.
Einar Bjørnson
Einar Bjørnson (født 15. juli 1864, død 8. mai 1942 i Gausdal i Oppland) var en norsk forretningsmann (direktør). Han var nest eldste barn av Bjørnstjerne Bjørnson og Karoline Bjørnson.
Bjørnson-brødrene hadde bodd deler av oppveksten i Tyskland, men de hadde svært ulikt syn på Hitler og nasjonalsosialismen. Den eldste av brødrene, teatermannen Bjørn, var gift med jødiske Eileen Cohn og holdt appeller mot nazismen. Den nest eldste sønnen, Erling, var medlem i Quislings Nasjonal Samling (NS) og mye brukt som agitator, ikke minst i radio. Hans datter, Aslaug, var kvinnehirdleder i Gausdal. Den nest yngste av brødrene, Einar Bjørnson, var passivt medlem i Nasjonal Samling, Samlet bidro dette til å skape et inntrykk av at hele Bjørnson-familien støttet NS.
Familie
Mens Dagny Bjørnson giftet seg med den tyske forleggeren Albert Langen, giftet Einar seg i 1894 med Langens søster Elsbeth (Elisabeth). Bjørnstjerne Bjørnsons datter Bergliot giftet seg med Venstre-politikeren Sigurd Ibsen, Henrik Ibsens eneste sønn. På denne måten ble det skapt en sammensveiset familie av Bjørnson-er, Ibsen-er og Langen-er. Dagny giftet seg seinere med Georges Sautreau, Bjørn med Jenny Dahl Sandberg og Ingeborg Mathilde Laura Bjørnson.
Einar og Elsbeth Bjørnson fikk barna Bjørn Albert Bjørnstjerne Bjørnson og Dagny Bjørnson Gulbrandsson. Datteren giftet seg med karikaturtegneren Olaf Gulbrandsson.
Tomasz Kuszczak
Tomasz Miroslaw Kuszczak (polsk uttalelse [ˈtɔmaʂ ˈkuʂt͡ʂak]) (født 20. mars 1982) er en polsk tidligere fotballspiller.
Han har tidligere spilt for Śląsk Wrocław i Polen og for de tyske lagene KFC Uerdingen 05 og Hertha BSC Berlin, før han i 2004 gikk til engelske West Bromwich Albion. Sommeren 2006 gikk han til Manchester United etter en god sesong for West Brom i Premier League.
Han er mest kjent for sin fantastiske opptreden etter å ha kommet inn som innbytter for West Brom, mot nettopp Manchester United i 2004-05-sesongen. Han var til stor hjelp da West Brom tok et svært viktig ligapoeng i den mirakuløse sesongen. Hadde det ikke vært for Kuszczaks opptreden i denne kampen ville laget hans ha tapt, noe som ville ha ført til nedrykk fra Premier League.
Kuszczak har spilt 14 ganger for s U21-landslag. Han har ti landskamper for seniorlandslaget.
Spillerkarriere
Kuszczak hadde gått til Hertha Berlin i 2001, og hans kontrakt med Bundesliga-klubben hadde gått ut da han ble kjøpt av West Brom-manager Gary Megson den 14. juli 2004. Han hadde på denne tiden allerede spilt to landskamper. Hans debut på landslaget kom 11. desember 2003 mot. Polen vant bortekampen 0-4. Han fikk sin debut for West Brom Albion den 18. september 2004 i Premier League-kampen mot Fulham på The Hawthorns. Kampen endte 1-1. Han spilte så i Ligacup-kampen mot Colchester United den 21. september 2004. Albion tapte 1-2.
Kuszczak hadde bare spilt én kamp i Premier League før West Broms kamp mot Manchester United, den nest siste i 2004-05-sesongen. West Bromwich kjempet i disse tider en hard kamp mot nedrykk. Men Kuszczak gjorde en fantastisk opptreden i denne kampen. Polakken kom inn som innbytter etter at førstekeeper Hoult måtte gi seg med skade i første omgang. West Brom klarte å klamre seg fast til et 1-1-resultat. Kuszczaks opptreden i denne kampen gjorde at han fikk sin første Man of the Match-pris i Premier League. I den neste kampen, sesongens siste kamp mot Portsmouth, gjorde Kuszczak nok en imponerende kamp. Han holdt buret rent for første gang og hjalp West Brom nok til at laget hans vant 2-0. Dermed hadde Tomasz og laget hans unngått nedrykk.
Den 15. januar 2006 gjorde Kuszczak en svært god opptreden mot Wigan Athletic. Han gjorde en matchvinnerredning på en avslutning fra Jason Roberts. West Brom vant kampen 1-0. Redningen ble kåret til sesongens redning av BBC-programmet Match of the Days seere. Hans imponerende spill for West Bromwich Albion, på tross av at klubben rykket ned, gjorde at han ble kalt opp til s 23 mann store tropp som skulle delta i fotball-VM 2006. Han var reservekeeper bak Artur Boruc i turneringen og fikk ikke spille.
Den 7. juli 2006 bekreftet West Bromwich Albion-manager Bryan Robson at Manchester United hadde lagt inn et bud på 2 millioner pund for Kuszczak. Den 3. august 2006 avslo West Bromwich Albion et bud på 2.5 millioner pund fra Manchester United for Kuszczak. West Brom krevde å få Uniteds stortalent Giuseppe Rossi motsatt vei på lån.
Den 10. august 2006 ble Tomasz Kuszczak kjøpt av Manchester United i en avtale som innebar at Englands U18-keeper Luke Steele og forsvarer Paul McShane gikk til West Bromwich Albion. Da Manchester United annonserte overgangen nevnte de ikke betingelsene. Dette førte til spekulasjoner om Kuszczak bare hadde blitt utlånt til United. Chief executive David Gill har senere gjort det hele klart:
«Tomasz vil være Manchester United-spiller de neste fire årene», uttalte han. «Hans første år i klubben vil være på utlån, mens han blir permanent vår i juli 2007».
«Vi ville aldri ha vært interessert i å låne en spiller, ikke en gang en spiller av Tomasz' kaliber. Vi håper at Tomasz vil være Manchester United-spiller i mange år».
Tomasz var det første året på lån før han signerte permanent for Manchester United etter det. Kuszczaks permanente overgang fra West Bromwich til Manchester United ble offisielt bekreftet 2. juli 2007.
Kya (Frøya)
Kya er et tidligere fiskevær i Frøya kommune i Trøndelag, sørvest for Sula. Været ble valgt til Frøya kommunes tusenårssted. Kya eies i dag av advokat Harald Krogstad.
Tomasz Kuszczak
Karriere som spiller (alle turneringer)
Per 18. mai 2011
Kya (Frøya)
I 1906 ble keila stengt i nordenden med molo. Senere ble det bygget molo til Ringskjæret på nordøstsida. Slik at man fikk et havneområde på østsida av Kya for større båter. Stein ble frakta fra Vågøya, som ligger 13 km øst for Kya. Moloen sto ferdig i 1913. På midten av 1960-tallet ble det også bygget en molo sørøst på Kya. De brukte dynamitt til å sprenge berget i keila på vesterålssida, og frakta steinen med kran og vagger på skinnegang. Det ble også bygget en betongmolo nesten helt rundt selve været. Storbårene opp igjennom årene har flere steder slått hull på moloen, som senere har blitt reparert. Under ekstremværet Berit november 2011 ble flere kampesteiner flyttet på land, noe som resulterte i ødelagte gangveier.
Navnet Kya kommer trolig fra det gammelnorske ordet «Þjó» (=rævball), ordet er antagelig flertallsform slik at Kya betyr sannsynligvis «Røvballan.»
I 1978 brant brygga og mesteparten av rorbuene på Kya ned. Kun tre av rorbuene overlevde brannen. Kya har også brent ned tidligere, i 1862 brant nesten alle buene ned med unntak av tre buer på Røsten, en liten forhøyning sør for fyrlykta.
I begynnelsen av 1900-tallet var det omkring 20 rorbuer og to større losjihus, ca. 400-450 sengeplasser tilsammen, på Kya. Mange av rorbuene hadde «humoristiske» navn som Helvete, Markbolet, Flira, Merraræva, Slaveriet, Fjøset, Kammerset, Skygglappen, Fausken (fausk = råttent treverk), Litlsorret og Storsorret (sorr = isskorpe eller blanding av is og vann).
Glukoprotein
Glukoproteiner er proteiner med kjeder av karbohydrater (polysakkarider) på overflaten av molekylet. Glukoproteiner syntetiseres av ribosomer bundet til endoplasmatiske retikulum, og deretter påhektes et karbohydrat som er syntetisert av proteiner i endoplasmatisk reticulum.
Funksjoner i kroppen
De fleste membranproteiner og secernerede (utskilte) proteiner er glukoproteiner. De er ofte viktige som proteiner på cellemembranen, der de spiller en rolle i kommunikasjon og interaksjon mellom cellene. Glukoproteiner finnes også i cytosol, men deres funksjon akkurat her er mindre forstått.
Lesesenteret
Nasjonalt senter for leseopplæring og leseforsking, vanligvis omtalt som Lesesenteret, er et landsdekkende ressurssenter innen leseopplæring, leseutvikling og lesevansker. Senteret er organisert under Fakultet for utdanningsvitenskap og humaniora ved Universitetet i Stavanger.
Forskning
Som forskningssenter har Lesesenteret ansvar for en rekke store forskningsprosjekter knyttet til lesing og leseopplæring hos barn, ungdom og voksne, i alle deler av utdanningssystemet. Lesesenteret driver forskning innenfor områdene lesing og literacy; skriving; språkutvikling og språkstimulering, prøver og prøveutvikling. Senteret har en rekke ganger blitt tildelt sentrale forskningsmidler og er ansvarlig for flere store prosjekter.
Våre forskere jobber i tett samarbeid med andre forskere og miljøer ved Universitetet i Stavanger og andre norske og internasjonale forskningsmiljøer.
Det er rom for både grunnforskning og anvendt forskning ved Lesesenteret. Nær kontakt til praksisfeltet har medført at forskningen ved senteret en klar praksisforankring.
Nasjonalt senter
Lesesenteret har et av Norges ledende kompetansemiljø innen lesing og leseopplæring. Statusen som nasjonalt senter gir Lesesenteret å oppgave å sette leseopplæring og leselyst på dagsorden, og bidra til å styrke språkstimulering, leseopplæring og leseutvikling i skole og barnehage på et nasjonalt plan.
Senterets hovedmålgrupper er pedagoger i barnehager, lærere i grunnskole og videregående opplæring, ansatte i PP-tjeneste, skoleledere, skoleeiere og ansatte i lærerutdanningene.med forskning og utdanning innen spesialpedagogikk og lesevitenskap.
Siden starten i 2004 har Lesesenteret hatt oppgaver i forhold til leseopplæring og leseutvikling. Dette var et ledd i en tiltaksplan for å styrke leseopplæring og leselyst på nasjonalt plan, initiert av Kunnskapsdepartementet. Disse oppgavene omfatter grunnlaget for leseopplæring i tidlig alder og sider ved leseopplæringen i skolen, og hvordan leseopplæringen ivaretas i grunnutdanningen og videreutdanningen av lærere. Senteret arbeider også med oppgaver knyttet til voksnes lesing og mestringskompetanse, samt lesing og skriving blant minoritetsspråklige.
Senteret har også et utvidet mandat for PP-tjenesten, og har kompetanse på lese- og skrivevansker/dysleksi. Innenfor det spesialpedagogiske området driver Lesesenteret både forskning og formidling.
Historikk
Senter for leseforsking ble etablert i 1989 ved daværende Stavanger lærerhøgskole av Torleiv Høien. Ved spesialundervisnings-reformen i 1992 ble senteret knyttet til systemet av landsdekkende spesialpedagogiske kompetansesentra (StatPed), samtidig som det beholdt sin lokalisering og faglige tilknytning til Stavanger lærerhøgskole. Ved høgskolereformen i 1994 ble senteret lagt inn under Høgskolen i Stavanger, organisert som en frittstående grunnenhet direkte under styret. Ved omorganiseringen av Høgskolen i Stavanger fra 1.1.2004 ble senteret lagt inn under Det humanistiske fakultet (nå Fakultet for utdanningsvitenskap og humaniora), men beholdt faglig og administrativ autonomi i forhold til utadrettede oppgaver. Som et element i iverksettingen av tiltaksplanen Gi rom for lesing! opprettet Utdannings- og forskningsdepartementet et nasjonalt senter for leseopplæring ved Høgskolen i Stavanger. Det nye tiltaket ble knyttet til Senter for leseforsking fra 1.1.2004 samtidig som senteret fikk nytt navn: Nasjonalt senter for leseopplæring og leseforsking, Lesesenteret. Senteret fikk sine oppgaver gjennom et årlig oppdragsbrev fra Utdanningsdirektoratet. Fra 1.1.2012 ble organiseringen innenfor StatPed avviklet, men Lesesenteret fortsatte sine landsdekkende tjenester innen spesialpedagogikk, gjennom et utvidet mandat direkte fra Utdanningsdirektoratet. 1.1.2018 ble Lesesenteret ble den organisatoriske koblingen til Utdanningsdirektoratet avviklet, og statusen som nasjonalt senter ble videreført ved at Lesesenteret fikk sitt mandat som et generelt oppdrag og finansiering som ble gitt via Universitetet i Stavanger.
Den lille Trondhjemske Tilskuer
Den lille Trondhjemske Tilskuer var en opposisjonsavis utgitt i Trondheim i et par år etter 1815. Redaktør var Matthias Conrad Peterson. Det første nummer kom 8. februar 1815, og i april 1816 hadde avisen 300 abonnenter.
Interstellar sky
En interstellar sky er en ansamling av gass, plasma og romstøv som danner noe som er tykkere enn gjennomsnittet i det interstellare materie. Avhengig av tettheten, størrelsen og temperaturen til en interstellar sky kan hydrogen være nøytralt (H I-region), ionisert (H II-region) eller molekylært (molekylsky). Stjernetåker er en type interstellare skyer som er synlige, enten ved at de lyser selv eller ved at de blokkerer bakenforliggende lys. Stjernetåker er dessuten vanligvis dannet av materialer fra stjerner. En interstellar sky kan være usynlig og kan være naturlig dannet fra materialer fra det interstellare materie.
Interstellare skyer gir også et medium for studiet av tilstedeværelsen og proporsjonene av metaller i verdensrommet. Tilstedeværelsen og andelen av disse elementene kan bidra til å utvikle teorier om hvordan de ble dannet. Dette er av spesiell interesse når proporsjonene ikke er konsistent med hva som kan forventes å oppstå fra stjerner som følge av fusjon og på den måten antyde alternative måter, for eksempel spallasjon av kosmisk stråling.
Håkan Rydving
Lars Olof Håkan Rydving (født 9. mai 1953) er svenskfødt professor i religionsvitenskap ved Universitetet i Bergen.
Rydving er dr.theol. fra Universitetet i Uppsala med en avhandling om det lulesamiske religionsmøtet: The end of drum-time : religious change among the Lule Saami, 1670s-1740s (1993).
Han underviser særlig i samisk religion, og religionsvitenskapelig metode, og forsker ellers på samisk språkhistorie. Forfatterskapet omfatter blant annet 	Den samiska trumman (1988), Samisk religionshistorisk bibliografi (1993), Rus & rit : om droger och religioner (1996), Antisekularism : några exempel från kristendom och islam (red., 2002) Samisk kyrkohistorisk bibliografi (2007), Tracing Sami traditions : in search of the indigenous religion among the Western Sami during the 17th and 18th centuries (2010).
Shirley Stobs
Shirley Anne Stobs (født 20. mai 1942 i Miami, Florida) er en amerikansk tidligere svømmer som under Sommer-OL 1960 i Roma vant gullmedalje på 4x100 m frisvømming stafett for USA. Hun har også en gullmedalje på samme øvelse fra Panamerikanske leker 1959 i Chicago.
Kajana landkommune
Kajana landkommune (svensk: Kajana landskommun, finsk: Kajaanin maalaiskunta) er en tidligere kommune i landskapet Kajanaland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1973. Kajana landkommune var en finskspråklig kommune.
Kajana landkommune ble slått sammen med Kajana by i 1977.
Saarländische Volkspartei
Saarländische Volkspartei (SVP) var et tysk, kristeligdemokratisk parti i delstaten Saarland. Partiet oppsto i 1960 ved en deling av Christliche Volkspartei som i 1959 var gått inn i CDU, men som beveget seg mot CSU. SVP ønsket en sterkere tilknytning til det nasjonale CDU. Partiet ble oppløst på ukjent dato omkring 1970.
Carolyn Wood
Carolyn Virginia Wood (født 18. desember 1945) er en amerikansk tidligere svømmer som under Sommer-OL 1960, i Roma, vant gullmedalje 4x100 m frisvømming stafett for USA. Under sommer-OL 1960 var Wood 14 år gammel, og var med det den yngste deltakeren på USAs OL-lag.
Walter Staley
Walter Goodwin Staley jr. (født 20. oktober 1932 St. Louis, død 10. oktober 2010 i Mexico i Missouri) var en amerikansk rytter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors, 1956 i Stockholm og 1960 i Roma. Stanley vant en olympisk bronsemedalje i hestesport under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Med hesten «Craigwood Park» var han med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i feltritt bak Sverige og Tyskland. De andre på laget var Charles Hough på «Cassivellannus» og John Wofford på hesten «Benny Grimes». I den individuelle konkurransen i feltritt kom han på attendeplass.
Youzilingkulturen
Youzilingkulturen var en kultur i Hubei fra yngre steinalder i det midtre Jangtsekiang-område i Kina. Det navnegivende Youzilingfunnstedet ligger i Jingshan i byprefekturet Jingzhou i Hunei.
Skogfoss
Skogfoss (skoltesamisk: Reäʹmalkuõšǩǩ, nordsamisk: Reamal, kvensk: Hakokoski) er et sted ved Pasvikelva i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Skogfoss ligger ca. 60 km sør for Kirkenes. Stedet ligger også svært nær Russland, da det bare er ca. 300 meter over elven til nabolandet. Skogfoss har blant annet en butikk og en gourmetrestaurant som heter Pasvik Taiga, de har også en demning der Skogfoss kraftverk holder til.
Youzilingkulturen
Andre funnsteder er det for eksempel i Tianmen i Hubei. Bosetningen Lingzui (Longzui site) er den så langt eldste oppdagede bymessige bebyggelse oppdaget i Hubei. Et annet funnsted er Zhangjiashan (張家山遺址 Zhangjiashan site) på Jianghansletten.
Skogfoss
Forsvarets tilstedeværelse
Ved Skogfoss lå også en av grensestasjonene på den norsk-russiske grensen frem til 17. juni 2014, da forsvarsminister Ine Eriksen Søreide formelt åpnet Grensestasjon Pasvik. Pasvikkompaniet er ett av to grensekompanier, og de løser grensevaktoppdraget i den sørlige delen av grensen mot Russland, med utgangspunkt i en stor grensestasjon på Svanvik og ulike installasjoner i Pasvikdalen, inkludert Skogfoss. Grensejegerne i Pasvikkompaniet har begrenset politimyndighet.
Kathleen Kennedy Cavendish
Kathleen Kennedy Cavendish (født 20. februar 1920, død 13. mai 1948) var et medlem av Kennedy-familien.
Bjørgvin (avis)
Bjørgvin var en avis utgitt i Bergen av Jens Munthe Geelmuyden i tiden etter 1815. Det første nummer utkom 14. oktober 1815.
Rune Skarstein
Rune Skarstein (født 7. april 1940) er en norsk sosialøkonom. Han er førsteamanuensis emeritus i sosialøkonomi ved NTNU, Trondheim. Skarstein har et omfattende forfatterskap med samfunnskritisk sosialøkonomi som trekker sterke veksler på Karl Marx og John Maynard Keynes' tanker. Han er også kjent for sitt samfunnsengasjement og sine mange bidrag i norsk presse, blant annet i tidsskriftet Vardøger.
Strykekvartett
mini|upright=1.6|[[Joseph Haydn (til høyre, med bratsj) skapte den klassiske strykekvartettformen med fire satser:
Kathleen Kennedy Cavendish
President Franklin D. Roosevelt utnevnte hennes far Joseph Kennedy til USAs ambassadør til Storbritannia, og hun tilbrakte nesten halvannet år i England. Cavendish fikk mye av sin utdannelse ved Queen's College som ligger i London. Cavendish var en søster av president John F. Kennedy, det fjerde barnet og andre datteren til Joseph P. Kennedy og hans kone Rose.
Strykekvartett
1. sats: Sonatesatsform, allegro i tonika
Rune Skarstein
Skarstein hadde også forutsagt og forklart finanskrisen som inntraff høsten 2008 i sin bok Økonomi på en annerledes måte (2008).
Strykekvartett
2. sats: Langsom, i en beslektede toneart
Kathleen Kennedy Cavendish
Cavendish var gift med Kennedy William Cavendish, marki av Hartington, som var oppdratt i den anglikanske tro og den eldste sønn og arving av den 10. hertugen av Devonshire. Giftermålet fant sted den 6. mai 1944, til intens motstand fra hennes katolske mor. Hennes eldste bror, Joseph P. Kennedy jr., var det eneste medlemmet av Kennedy-familien som deltok på bryllupsseremonien. Hennes mann ble drept i krigen fire måneder senere. Dermed ble hans yngre bror, lord Andrew Cavendish, som var gift med Deborah Mitford av de berømte Mitford-søstrene, arving til Devonshire-hertugtittelen.
Strykekvartett
3. sats: Menuett og trio, i tonika (trio gjerne i tonikavariant)
Rune Skarstein
Skarstein er gift med Ida Bull.
Kathleen Kennedy Cavendish
Etter ektemannens død innledet Kathleen Kennedy et forhold til Peter Wentworth-Fitzwilliam, 8. jarl Fitzwilliam. Paret planla å gifte seg når Fitzwilliam hadde skilt seg fra sin kone. I stedet omkom lord Fitzwilliam og Kathleen Kennedy Cavendish i en flyulykke i Saint-Bauzile, Ardèche i det sørlige Frankrike. Bare faren hennes var til stede for å representerte Kennedy-familien i begravelsen hennes. Moren nektet å delta, angivelig på grunn av Lady Hartingtons hensikt å gifte seg utenfor den katolske kirke med en skilt mann.
Strykekvartett
4. sats: Sonatesats-, rondo- eller sonaterondoform, i tonika]] Strykekvartett kan enten være et ensemble med fire strykeinstrumenter, eller et musikkverk skrevet for en slik besetning.
Musikk skrevet for den vanligste sammensetningen, dvs. to fioliner, en bratsj og en cello, har vært den viktigste kammermusikalske formen fra wienerklassisismen til i dag.
Joseph Haydn fant etter mange års arbeid en mønstergyldig form som ble videreutviklet av de andre store wienerklassisistene, Mozart og Beethoven.
I romantikken var ikke strykekvartetten lengre like sentral, men de aller fleste av periodens komponister skrev likevel strykekvartetter. Med henholdsvis 15 og 14 strykekvartetter markerer før/tidlig-romantikeren Franz Schubert og senromantikeren Antonín Dvořák ytterpunktene i utviklingen.
Modernistiske komponister, som eksempelvis Arnold Schönberg, Paul Hindemith og Béla Bartók, leverte også betydelige verk i formen.
Enkelte strykekvartetter fra nyere tid utviser ekstreme utslag: I Karlheinz Stockhausens Helikopterkvartett sitter musikerne i hvert sitt helikopter, og Morton Feldmans kvartett fra 1983 tar det fem timer å oppføre.
Opprinnelse
Rundt 1750-tallet utviklet strykekvartetten seg fra barokkens triosonateform, i italiensk musikk fra den tidlige symfonien, sonaten og concerto grossoen og i tysk/østerriksk musikk fra kvartett-divertimentoen. En fjerde kilde kan ha vært den engelske consort musikken som opplevde sin siste blomstringstid under Henry Purcell.
I barokkmusikken har celloen stort sett en rent akkompagnerende funksjon som generalbassinstrument, mens bratsjisten gjerne improviserte mellomstemmen. Etterhvert fikk disse instrumentene tildelt solistiske passasjer, og takket være den tiltakende likeverdigheten mellom stemmene, bredte firstemmig sats seg. I tidens løp førte dette til en forskjell mellom den orkestrale og den kammermusikalske tonesatsen.
Georg Philipp Telemann og Matthias Georg Monn skrev i første halvdel av 1700-tallet noen verk for fire strykere, uten at de brukte betegnelsen «strykekvartett». Den egentlige strykekvartettformen ble skapt av Joseph Haydn og Luigi Boccherini i årene rundt 1760. Boccherini publiserte sine kvartetter i Paris 1767. De ble hurtig svært populære, men ingen videreutviklet stilen, og den ble etterhvert fortrengt av den stadig mer dominerende Haydn-stilen.
Det hele startet med at baron Carl von Joseph Edler von Fürnberg rundt 1755–1757 oppfordret Haydn til å skrive musikk som amatører kunne oppføre hjemme, da han kjente en bratsjist, en cellist og to fiolinister som ønsket å spille sammen. Den unge Haydn grep sjansen til å prøve sammensetningen, og de første forsøkene resulterte i så mye positiv respons at han ble oppmuntret til å fortsette.
Fra og med kvartett-divertimenti op. 1 og 2 arbeidet Haydn systematisk med strykekvartettformen, til den med opus 33 (1782) framsto som mønstergyldig form. Med op. 1 og 2 ble normen satsfølgen hurtig − menuett − adagio − menuett − hurtig, med yttersatsene som små sonatesatser. Samtidig prøvde han ut de senere så viktige elementene i formen, motivisk arbeid og instrumentenes likeverdighet. Til tross for den store suksessen Haydn fikk med verkene han komponerte etter sin nye modell, var han tilsynelatende ikke fornøyd. Med op. 9 (1769–1770) og op. 17 (1771) skapte han en ny firesatsig norm, stort sett på formen moderato − menuett − adagio − presto. Allerede året etter, med op. 20, gjennomgikk denne nyformulerte stilen en «krise»; dette vises ved at nesten alle finalesatser er utformet som fuger med flere temaer, en komposisjonsform som i utgangspunktet tilhørte barokken, som på dette tidspunktet var en svunnen epoke. Haydn klinger nå mye mer ekstrem og eksperimenterende; følelsespråket intensiveres og kontrastene innen satsene utarbeides sterkere. Opus 33, som kom 10 år senere, unngår ekstremene fra op. 20, og for Haydns samtidige ble dette strykekvartettens definitive klassiske mønster. Mozart reagerte hurtig ved å komponere sine egne seks kvartetter – dedisert Haydn.
Blomstringstid
Fra Haydns kvartetter etter op. 33, de sene Mozart-kvartettene og Beethovens tidlige kvartetter, utviklet det seg et syn på strykekvartetten som kammermusikkens mest krevende musikkform. Ut over som en ren talemåte, ble dette synet støttet av komposisjonslærens forestillinger om «den firstemmige satsens fullkommenhet». Strykekvartetten ble sett på som en test på en komponists ferdigheter, dels fordi kammermusikken er «renere» ved at den ikke, som orkestermusikk, kan skjules litt bak en rikere klangfarge, og dels pga. den innebygde kontrapunktiske tendensen i musikk skrevet for fire likeverdige og relativt like instrumenter.
Wolfgang Amadeus Mozarts «Haydn-kvartetter» drev utviklingen videre, spesielt med den siste, «Dissonanskvartetten». Ludwig van Beethoven loddet med sine sene kvartetter de største følelsesmessige dybder og satte en ny målestokk for alle etterfølgende komponistgenerasjoner. Med sin (delvis fremdeles) avantgardistiske form og uttrykksmessige dristighet tok Beethoven et endelig farvel med kvartetten som ren underholdning og besetningsform for amatørmusikere, og utløste med sine siste kvartetter en tiltakende profesjonalisering.
Strykekvartetten i romantikken
Det ble skrevet et større antall strykekvartetter også i romantikken. Franz Schuberts produksjon av strykekvartetter er like omfangsrik som Beethovens, og hans tre siste kvartetter («Der Tod und das Mädchen», «Rosamunde», G-dur-kvartetten) er like betydningsfulle og populære som Beethovens verk.
Felix Mendelssohn-Bartholdy regnes som den komponisten som mest direkte førte Beethovens arv videre. Hans kvartetter WoO 125, op. 12 og op. 13 vitner om en utstrakt og dyptloddende kunnskap om Beethovens siste kvartetter. Mendelssohns op. 13 kan også ha vært inspirasjonskilde til Edvard Griegs strykekvartett op. 27.
I utgangen av romantikken står Bedřich Smetana, Giuseppe Verdi og Antonín Dvořák. Smetana beskrev i ''Strykekvartett nr. 1'' «Fra mitt liv» sine tinnitus-plager akustisk, mens det er de siste kvartettene (nr. 12-14) som gjelder som de mest betydningsfulle i Dvořáks store kvartettproduksjon. Verdi skrev sin eneste strykekvartett i 1873 under forberedelsene til en framføring av operaen Aida i Napoli, etter sigende nærmest som tidsfordriv mens sopranen Teresa Stolz var indisponert.
Griegs strykekvartetter
Edvard Grieg skrev i alt tre strykekvartetter, men bare nr. 2 i rekken, op. 27 i g-moll, ble både ferdigstilt og utgitt. En første kvartett fra studietiden er tapt, Grieg hevdet at han byttet den mot et partitur av Schumanns pianokonsert. Op. 27 regnes derfor ofte som strykekvartett nr. 1. Kvartetten gjelder i dag som Griegs mest betydelige kammermusikalske komposisjon. Den er pekt ut som en av de mest bemerkelsesverdige strykekvartetter i hele romantikken, og inspirerte både Niels Wilhelm Gade, Carl Nielsen og Claude Debussy.
Griegs strykekvartett nr. 3 i F-dur fra 1890/91 ble ikke fullført. Griegarkivet i Bergen Offentlige Bibliotek oppbevarer to satser i renskrift, samt utkast til to satser til. Disse utkastene er publisert i bind 20 av Edvard Griegs Samlede Verker. Dessuten finnes det en rekke skisser til flere kvartettsatser, uten at det med sikkerhet kan sies at disse har sammenheng med F-dur-kvartetten. Kvartetten ble utgitt i 1908 i en bearbeidelse av Griegs venn, den nederlandske pianisten og komponisten Julius Röntgen. Det ble ikke publisert noen urtekstutgave før i 2002.
Utvikling i første halvdel av 1900-tallet
Mens Debussys og Ravels kvartetter er framtidsrettet når det gjelder klanglig differensiering og motivisk utvikling, pløyer kvartettene til Bartók og komponistene i den andre wienerskolen (Schönberg, Berg, Webern) harmonisk og dels formalt ny jord: I to av satsene i sin strykekvartett nr. 2 føyer Schönberg en sopranstemme til de fire instrumentene, og i nr. 3 og 4 forlater han den harmonisk-tonale komposisjonsmåten som hadde preget strykekvartettens tonale forløp helt fra formens begynnelse: Stefan Georges tekst som tonesettes i 4. sats lyder nesten programmatisk: «Jeg føler luft fra andre planeter […] jeg løser meg opp i toner, kretsende, vevende». Det avgjørende skrittet i atonalitet (et begrep Schönberg tok avstand fra, men som har festet seg) tar likevel Anton Webern med sine tre strykekvartetter, og han utvikler dermed musikalske former som er avledet av tolvtoneteknikken. Men først med den dodekafone strykekvartett op. 28 refererer han også i navnet til formtradisjonen: Komposisjonene fra op. 5 heter bare «Sätze» (satser) for strykekvartett, op. 9 er overskrevet med «Bagatellen». Begge verkene er komponert fritt atonalt, men det finnes likevel en og annen treklang og andre vage assosiasjoner til tonalitet. Tittelen Bagatellen er nok ikke Weberns, men heller forlagets verk. Utgangspunktet for op. 9 er en tresatsig strykekvartett fra 1911, som i 1913 ble utvidet med to yttersatser: Sammen med en midtsats med sangstemme danner de et avsluttet verk. Webern publiserte yttersatsene med op. 9, mens midtsatsen fra 1913 forble upublisert i hans levetid. Den kompositoriske fortettingen av uttrykket som er så typisk for Webern, finnes senere igjen i de tre strykekvartettene til den ungarske komponisten György Kurtág, som i sin strykekvartett Officium breve (1988/89) ganske bevisst refererte til Webern med et sitat og opustallet 28.
Schönbergs svoger og venn Alexander Zemlinsky komponerte fire strykekvartetter som hver avspeiler tidens komposisjonstekniske «state of the art»: Den første kvartetten i D-dur fungerer som et overspill av Brahms musikkspråk som han krysser med Wagnersk harmonikk, i den andre kvartetten op. 15 siteres Schönbergs temaer, motiver, formmodeller og toneartsdisposisjoner (i partituret kan man se fortegnene som viser tonearten fiss-moll, dette minner om Schönbergs andre strykerkvartett: Schönberg sprenger tonearten i satssyklusen, mens Zemlinsky så godt som aldri når den). Den tredje (op. 19) og fjerde kvartetten (op. 25) fungerer som en vareopptelling over det tilgjengelige «musikalske materialet» på den tiden verket ble skrevet: uoppløste dissonanser, diatonikk, temaer som består av nærmest alle tolv tonene, rytmisk-metriske tålmodighetsspill, ostinati, senromantiske uttrykksoverspill og nybarokke formspråk side om side, omdannet gjennom den typiske Zemlinsky-«dåmen».
Igor Stravinskij unngikk betegnelsen «strykekvartett», og satte sammen løse satser for besetningen, mens Alban Berg oppløste formen på en lignende måte idet han utstyrte sin Lyrische Suite med seks satser i stedet for de vanlige fire, og tok verkets kammermusikalske element gjennom en orkestrering. Bartók føyde til folkemusikalske elementer, skrev en ensatsig kvartett (nr. 3) og utviklet nye spilleteknikker for de fire strykerne, blant annet den såkalte «Bartók-pizzicato», en spesielt lydsterk pizzicato hvor strengene slippes vertikalt på gripbrettet (jfr. slap-bass). Komposisjoner av Bernhard Sekles, Erich Wolfgang Korngold og Philipp Jarnach vender ryggen til formen, men ikke til besetningen. Mot dem står verker av Paul Hindemith og Dmitrij Sjostakovitsj fra den samme tiden, som står fjernt fra å ta farvel med tradisjonen, men ønsker å videreutvikle arven etter Beethoven og Brahms.
Nyere utvikling
Mens de første strykekvartettene gjerne besto av etablerte orkestres principaler fra de respektive instrumentgruppene, etablerte det seg utover andre halvdel av 1900-tallet stadig flere uavhengige kammermusikkensembler. De mest kjente strykekvartettene i vår tid arbeider som freelancere, riktignok i tiltakende grad som «quartet in residence» etter en amerikansk modell, hvor strykekvartetten for en tid ansettes ved en utdanningsinstitusjon for å undervise og delta i skolens musikkliv.
Selv om fragmenteringen av formforestillingene ved 1900-tallets begynnelse i første omgang så ut til å føre til en krise for strykekvartetten, viste komponistene senest fra 1960-tallet igjen en økende interesse for formen. Det stilistiske mangfoldet er like stort som antallet komponister. Viktige bidrag leverte Witold Lutosławski (1964), György Ligeti (1968, 2. strykekvartett) og Luigi Nono (1979/1980). Et framstøt i støylandskapet finner man hos Krzysztof Penderecki, og Karlheinz Stockhausen oppnår sirkusaktige ekstremer ved å plassere de fire musikerne i hvert sitt helikopter (Helikopterkvartetten). Helmut Lachenmann utforsker støyens klanglighet i sine tre bemerkelsesverdige bidrag til strykekvartettformen.
En helt egen vei, uavhengig av den europeiske tradisjonen, går de amerikanske komponistene John Cage, Steve Reich, Terry Riley og framfor alt Morton Feldman. Sistnevntes andre strykekvartett (1983) tar det fem timer å framføre, og den sprenger med det rammen for en tradisjonell oppføringspraksis.
I generasjonene etter finner man noen komponister som med bevissthet om en ny start og et brudd med streng strukturalistisk tankegang har skapt strykekvartetter fra 1970-årene av. Til disse hører Wolfgang Rihm, med tolv kvartetter så langt, Michael Denhoff med ni, og Jörg Widmann, som begynte å skrive strykekvartetter i 1997. Widmann tenker – for første gang siden Beethoven – ut over verksgrensene og betrakter sine kvartetter 1 til 5 som deler i en stor kvartettsyklus; et arbeid som ble avsluttet i 2005.
Strykekvartett-ensembler
<div style="">
Ólafur Stefánsson
Ólafur Indriði Stefánsson (født 3. juli 1973) er en islandsk tidligere håndballspiller som spilte for AG København. Stefánsson har også spilt kamper for det islandske landslaget. Hans posisjon var høyreback.
Karriere
Han deltok på det islandske laget som tok OL-sølv i 2008 og EM-bronse i 2010. Han er fire ganger kåret til årets idrettsutøver på Island.
Siverth K. Heilmann
Siverth Karl Heilmann (født 8. august 1953 i Maniitsoq) er en grønlandsk politiker. Han representerer partiet Atassut.
Han vokste opp som fisker og fangstmann, senere politimann, og startet sin politiske karriere i 1989, da han ble valgt inn i kommunestyret i Maniitsoq kommune, der han senere ble borgermester.
Vermund Vetnes
Vermund Vetnes (født 1975) er en norsk tidligere svømmer som representerte Madla SK og Team Stavanger.
John Wofford
John Edwin Brown Wofford (født 11. april 1931 i Washington) var en amerikansk rytter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Wofford vant en olympisk bronsemedalje i hestesport under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Med hesten «Benny Grimes» var han med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i feltritt bak Sverige og Tyskland. De andre på laget var Walter Staley på «Craigwood Park» og Charles Hough på hesten «Cassivellannus». I den individuelle konkurransen i feltritt kom han på trettiførsteplass.
Stoke-by-Nayland
Stoke-by-Nayland er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Babergh i Suffolk i England. Den ligger ved grensen til Essex, i området som kalles «Constable Country». Landsbyen har mange små hus bygget i bindingsverk, og omgitt av et stort rekreasjonsområde. Ved folketellingen i 2001 hadde sognet og landsbyen en befolkning på 703 innbyggere, noe som dalte til 683 ved den tilsvarende folketellingen i 2011.
Historie
Navnet Stoke betyr «liten landsby» og er et av de vanligste stedsnavnene i England. For å skille den fra andre steder med samme navn la man til det andre navneleddet, «ved Nayland», en referanse til en noe større landsby bare to-tre km unna.
Sognekirken er viet til jomfru Maria, og har ikke blitt mye endret siden ble bygget om på 1400-tallet, men ble renovert i 1865.
En gang var det stedet for angelsaksisk kloster her, grunnlag av jarl Alfgar (død 948) på den tiden da Edmund var konge av England.
Steinar
Steinar er et mannsnavn som har opprinnelse i urnordisk *staina («stein») og *warijaR («forsvarer»). Steinarr var en norrøn form, og *Stainawarija R  en urnordisk form av navnet.
Utbredelse
Stæinarr er kjent brukt i fire runeinnskrifter fra vikingtiden, så navnet var kjent, men antakelig ikke blant de aller mest brukte navnene i Norden på den tiden. Steinar var et vanlig navn i Norge på 1300-tallet. Over 50 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Steinar var et populært navn på norske guttebarn født på 1940-, 1950- og 1960-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Stoke-by-Nayland
Historie
Flere kjente personer kommer fra eller har hatt bolig i landsbyen, blant annet Thomas Howard, 3. hertug av Norfolk som hadde ett av sine hjem her.
Mogens Wahl
Mogens Wahl (født 20. oktober 1918 i København, død 9. august 1986) var en dansk embedsmann.
Mimer
Mimer var et opposisjonsblad utgitt i Kristiansand, med Hans Lassenius Bernhoft som redaktør og en J. Johansen som utgiver, fra mars til november i 1816. I april samme år hadde bladet 80 abonnenter.
VM i sjakk for kvinner 2006
Finale
! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! Totalt
Eric Whitacre
Utdannelse
Whitacres formelle musikkutdannelse begynte ved University of Nevada i Las Vegas, hvor han studerte komposisjon med den ukrainske avantgardekomponisten Virko Baley og kordirigering under David Weiller. På denne tiden komponerte han stykker som Cloudburst, Water night og Three flower songs for blandet kor, samt Ghost train triptych for blåseorkester. Whitacre tok sin mastereksamen ved Juilliard School of Music and Drama etter komposisjonsstudier under John Corigliano og David Diamond.
Kent Johanssen
Kent Johanssen (født 30. juni 1970 i Oslo) er en norsk tidligere skihopper som representerte Bækkelagets Sportsklub.
Kometen
Johanssens erfaring i store internasjonale hopprenn var i 1989 stort sett begrenset til deltakelse i Junior-VM i Østerrike året før hvor han var med å ta sølv for Norge i lagkonkurransen. Overraskelsen var derfor stor da han debuterte i verdenscupen med å bli nr. 3 i Holmenkollen 5. mars 1989, kun slått av Jens Weißflog og Jon Inge Kjørum.
En drøy uke senere ble Johanssen juniorverdensmester på hjemmebane på Vang i Hedmark, i tillegg til at han reist hjem med bronse i lagkonkurransen. Helgen etterpå konkurrert han i Planica i verdenscupen, og endte på 2.-plass.
VM i Val di Fiemme
Foran VM i Val di Fiemme i 1991 var det knyttet små forventninger til Johanssen ettersom 1990/1991-sesongen hadde startet like beskjedent som den foregående. Like overraskende som i 1989 var det da at han gikk hen og tok sølv i normalbakken, kun slått av østerrikske Heinz Kuttin. Resten av sesongen ble imidlertid en kopi av historien, med meget beskjedne plasseringer.
De neste 3 sesongene var Johanssen ute av landslaget med kun enkeltopptredener i verdenscupen, før han i mot slutten av 1995 ble tatt inn i varmen igjen og hoppet verdenscup både i 1995/1996 og 1996/1997. Han havnet imidlertid aldri på pallen igjen i verdenscup-sammenheng, og med unntak av enkelte plasseringer blant de 10 beste, utmerket han seg aldri på samme måte igjen.
Det berømte nedslaget
Han ble verdenskjent for én dag da han i 1996 mistet et ski under landing på 110 meter under NM i Kløvsteinbakken i Meldal og klarte å holde seg stående på den gjenværende skien til over fallgrensa. Klippet av kunststykket gikk verden rundt, og var bl.a. «Play of the Day» på CNN.
Han la opp i 1997.
Marko Stevović
Marko Stevović (født 1. februar 1996) er en serbisk alpinist.
Han representerte Serbia i Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 51 i utfor.
Den Norske Løve (orden)
Den norske Løve var en orden som ble innstiftet av kong Oscar II 21. januar 1904 i den hensikt å gi Norge en orden som i status og rang kunne være likeverdig med den svenske Serafimerorden. Den hadde Kongen som stormester og var ikke gradinndelt. Intensjonen var at Den Norske Løve skulle være en «suveren ridderorden» likeverdig med den svenske Serafimerordenen og den danske Elefantordenen. Ordenens navn er en henvisning til Norges riksvåpen.
Både ordensstjernen og ordenstegnet hadde den norske løven med øksen i versjonen fra 1844, som det sentrale motivet. Ordenstegnet (medaljongen) hang i et ordenskjede av gull med alternerende norske løver i gull og kongelige monogrammer i gull og emalje. Ordensbåndet var blått med smale hvite og bredere røde striper langs kantene, i forholdet 2-1-6-1-2. Ordenskjedet, ordenstegnet, knappen og krasjanen ble produsert hos gullsmedfirmaet til hoffjuvelér Tostrup i Christiania (Oslo).
Kongen var stormester av ordenen, som også skulle tildeles kongehusets prinser. Ordenen kunne videre tildeles utenlandske statsoverhoder og kongelige. Nordmenn som hadde sittet i sentrale embeter eller ytt fedrelandet fremragende tjenester kunne også tildeles Den Norske Løve, såfremt de allerede hadde blitt dekorert med storkorset av St. Olavs Orden. Antallet ordinære riddere skulle aldri overstige tolv. Antallet utnevnelser kom likevel aldri til mer enn elleve.
Ved ordenes opprettelse på Oscar IIs fødselsdag 21. januar 1904 ble ordenen tildelt kronprins Gustaf og Bernadotte-prinsene Carl, Eugen, Gustaf Adolf, Wilhelm og Erik, foruten kongen selv, som stormester. Senere samme måned ble den tildelt keiser Wilhelm II av Tyskland. I april fulgte keiser Frans Josef I av Østerrike-Ungarn og i september kong Christian IX av Danmark. Frankrikes president Émile Loubet ble i desember 1904 den første ikke-kongelige mottaker av Den Norske Løve. Han ble også den siste som fikk ordenen.
Etter unionsoppløsningen og etableringen av et selvstendig norsk kongehus valgte kong Haakon VII å ikke videreføre ordenen. Den ble imidlertid ikke offisielt opphevet før 11. mars 1952. Kong Haakon var formelt sett ordenens stormester fra han ble valgt som konge 18. november 1905 til ordenen ble opphevet, men han bar aldri ordenstegnet.
Fritidsklubb
Norges eldste fritidsklubb er hammersborgklubben i bydel St. Hanshaugen. Den ble opprettet for 23. november 1953 for å ta seg av etterkrigstidens ungdommer.
Norges eldste ungdomsklubb for hørselshemmede er Ungdomsklubben UFH regi av Døvekirken. Den ble opprettet 1971 for å ta seg av tegnspråklige ungdommer.
Silvio Valenti Gonzaga
Silvio Valenti Gonzaga  (født 1. mars 1690 i Mantova i Italia, død 28. august 1756 i Viterbo) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie og det pavelige diplomati, og var blant annet nuntius i Flandern og i Spania.
Han ble kreert til kardinal i desember 1738, med Santa Prisca som tittelkirke. Han deltok ved konklavet 1740 som valgte pave Benedikt XIV.
Han ble Statssekretær 1740 og var senere prefekt for Kongregasjonen for troens utbredelse fra 1747.
Han var onkel til kardinal Luigi Valenti Gonzaga (kreert 1776) og også i slekt med den senere Cesare Guerrieri Gonzaga (kreert 1738).
Deutsche Demokratische Union
Deutsche Demokratische Union (DDU) var et tysk, venstreorientert politisk parti i delstaten Saarland. Partiet ble grunnlagt 24. september 1955 og var praktisk talt bare aktivt i Saarland. Det fikk to representanter i Saarlands landdag i 1960. I 1961 gikk partiet inn i Deutsche Friedensunion, men denne mislyktes i forsøket på å oppnå gjenvalg til delstatsforsamlingen i 1965.
Transmisjonsfaktor
Sammenhengen mellom energifaktorene er gitt av der
Himmelstalundshallen
Himmelstalundshallen er en ishall i Norrköping i Sverige. Den ble åpnet i 1977 og er hjemmearena for HC Vita Hästen i ishockey. Publikumskapasitet er 4 210 personer når det spilles ishockey. Banen benyttes dessuten til hockey, innendørsfotball og innebandy. Himmelstalundshallen er en av arenaene som benyttes under Håndball-VM 2011 for menn.
Paratessaropa
Paratessaropa er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørøstlige Brasil.
Systematisk inndeling
Disse slektene blir ofte plassert i Xystrocerini.
Patrick McMillan
Patrick McMillan (født 6. november 1991) er en irsk alpinist.
Han representerte Irland under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 52 i utfor.
De Bergenske Adressecontoirs-Efterretninger
De Bergenske Adressecontoirs-Efterretninger var en tid Bergens eneste avis og utkom fra 1765 til 1889, da den ble slått sammen med Bergens Aftenblad.
Navnet endret seg noe over år:
Ambohitsorohitra-palasset
Ambohitsorohitra-palasset er et presidentpalass i Antananarivo på Madagaskar. Det har kun en symbolsk rolle, og er ikke presidentens bosted.
I et kupp mellom presidentperiodene til Marc Ravalomanana og Andry Rajoelina 16. mars 2009 tok militæret over palasset. Det samme ble forsøkt i et feilslått kuppforsøk i november 2010.
XSLT
XSLT (XSL Transformations) er et språk for å transformere XML-dokumenter til nye XML-dokumenter og er medlem av en gruppe språk som samlet kalles XSL. En transformasjon som er beskrevet i XSLT kalles et XSLT-stilark (må ikke forveksles med CSS), og inneholder et sett med regler for å utføre en transformasjon. Disse reglene kan være inkludering av andre stilark, funksjoner, løkker, sortering, variabler med flere. Resultatet kan være et standard XML-dokument, men kan også generere HTML, XHTML og ren tekst. Bruksområder for XSLT er blant annet: XSLT er sammen med mange andre språk og dokumenter en del av W3Cs standarder.
Oversikt
XSLT bruker XPath for å finne informasjon i et XML-dokument. XPath brukes for å navigere noder og attributter i XML-dokumenter. I transformasjonsprosessen bruker XSLT XPath for å definere deler av kildedokumentet som passer til én eller flere forhåndsdefinerte regler. Når en del av dokumentet passer til en XPath-regel vil XSLT transformere den delen til resultatdokumentet.
Santa Maria del Pi
Santa Maria del Pi er en kirke som ligger ved Plaça del Pi i Barri Gòtic i Barcelona. Den ble oppført i 1322 på stedet der det hadde ligget en romansk kirke, og er viet jomfru Maria. Kirken er i gotisk stil og fasaden er av stein med et stort rosevindu. Mange religiøse brorskap holder til i Santa Maria del Pi.
Paul Konchesky
Paul Martyn Konchesky (født 15. mai 1981 i London) er en engelsk fotballspiller som for tiden står uten klubb. Han spiller vanligvis venstreback. Konchesky har tidligere spilt for klubber som Charlton Athletic FC, Tottenham Hotspur FC (lån), West Ham United FC, Fulham FC, Liverpool FC og Nottingham Forest FC (lån).
I august 2015 ble det bekreftet at Konchesky ble lånt ut fra Leicester City FC til Queens Park Rangers FC ut 2015/2016-sesongen.
When I Look in Your Eyes
When I Look in Your Eyes er det femte albumet til den canadiske jazzpianisten og vokalisten Diana Krall, utgitt i 1999. Det ble nominert til «Grammy – Album of the Year» – for første gang på 25 år ble et jazzalbum nominert i denne kategorien. Den fikk ikke prisen, men i stedet to andre priser: «Grammy Award for beste Jazzvokalalbum» og «Grammy Award for beste produksjon (ikke klassisk)».