cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sverre Matheson Halbo
Oppvekst
Etter hvert som Sverre Halbo nådde ungdoms- og voksen alder, fikk han stadig større problemer med farens strenge tro og de kristne dogmene. Det preget ham resten av livet, og han meldte seg ut av statskirken.
Interesser og livssyn
Halbo hadde mange interesser. Blant dem kan nevnes speidersaken, der han bl. a. var redaktør for tidsskriftet Speideren, 1921–1923. Han var meget opptatt av familie, egne røtter og slektsforsking generelt.
Han engasjerte seg sterkt i gjenreisingen av Norge etter krigen og human etikk. Han deltok i samfunnsdebatten, spesielt om religion og etikk.
Halbo var et skrivende menneske. Han forfattet en rekke bøker og bokkapitler, bl. a. om sin slekt og human-etiske emner. Han ledet bokkomiteer for større verk. Han skrev også innlegg i tidsskrift og aviser, sanger, mm.
Sitt livssyn uttrykket han slik:
Norges Gullsmedforbund og Gullsmedfagets Rasjonaliseringsselskap
Sverre Halbo ble ansatt i Norges Gullsmedforbund (NGF) i 1934, i en vanskelig tid for bransjen. Forholdene ble bedre inntil krigen kom i 1940.
I 1959 ble NGF omorganisert. Et eget selskap, Gullsmedbransjens rasjonaliseringsselskap (GULLRA) ble etablert, med Halbo som adm. direktør. GULLRAs formål var å ivareta bransjens generelle utadrettede virksomhet, strategi og markedsføring.
GULLRA drev også kompetanseheving ved kurs, opplæringsmateriell mm. Dette førte til en sterk oppgang for hele bransjen. (Navnet på selskapet ble endret i 1984 til Gullsmedbransjens servicekontor.)
Slektsgransking
Halbo var meget interessert i gransking av sin egen og andres slekter. Han skrev et stort verk om egen familiebakgrunn «Toreidætten fra Romerike» Slekten ble ført tilbake til midten av 1500-tallet ved storbonden Jeppe Toreid fra Blaker i Romerike. Boken utkom i 1945, men var i hovedsak skrevet før krigen. Den ble mottatt som «et viktig bidrag til norsk bygdehistorie og sleksforskning, velskrevet med interessant innhold og stor grundighet» , Arbeidet ble videreført i flere slektsbøker, bokkapitler, artikler, og han var formann i bokkomiteen for trebindsverket Bygdebok for Aurskog Blaker.
Ullernåsen vel
I perioden 1942-47 var Halbo formann i Ullernåsen vel. Vellets historie ble dokumentert i en jubileumsbok.
Krigsfangenskap
Norske offiserer fikk i 1942 ultimatum fra tyskerne. Enten gi sitt æresord på ikke å motarbeide den tyske okkupasjonsmakten, eller bli satt i tysk fangenskap. Av ca. 1500 offiserer var det bare en håndfull som ga æresord. De øvrige, blant dem Halbo, ble sendt til fangenskap i Schildberg (Ostrzeszow på polsk) i Polen og deretter til Luckenwalde i Tyskland, fra 1943 til krigens slutt
Bygg ditt land
Landsforeningen Bygg ditt land (BDL) ble etablert rett etter krigens slutt i 1945, med formål å bidra i gjenoppbyggingen. Sverre Halbo var med på å starte BDL. Fra starten var Halbo formann i arbeidsutvalget. Han ble nestformann i 1949 og formann i tiden 1954–1967. BDL var et idé- og debattforum. Ved sine årlige «tiltaksmøter», som hadde stor deltakelse og pressedekning over hele landet. Dessuten tok BDL initiativ til prosjekter på mange områder. , Over 400 byer og herreder var medlemmer, samt store og små industribedrifter, organisasjoner og enkeltpersoner som politikere og industriledere. Toppolitikere, industriledere, gründere m.fl., var valgt inn i styrer, komiteer og studiegrupper, og de var foredragsholdere. ,
Human-Etisk Forbund
Sverre Halbo var med på å starte Human-Etisk Forbund i Norge (HEF) i 1956. Halbo var visepresident fra 1957 til 1963 og medlem av HEFs Råd 1957-87.
Han laget flere samlinger av egne sangtekster til bruk ved alle høytidene. Mange av sangene hadde egen melodi av komponisten Sparre Olsen. Sangene fikk generelt god mottakelse i pressen, men blant kristne kommentatorer var det ikke stor begeistring.
Halbo startet kurs for talere ved borgerlig gravferd. Han holdt en mengde slike taler og utarbeidet eksempler på taler til dette engasjerende, men følelsesmessig vanskelige virket. Halbo tok også initiativ til borgerlig navnedag som alternativ til dåp.
Foruten innsatsen for de borgerlige seremoniene, deltok Halbo i samfunnsdebatten om etikk uavhengig av religion.
Utmerkelser
Sverre Halbo fikk utmerkelsen Den grønne lilje av Norsk speiderguttforbund. Han mottok Norges Gullsmedforbunds hedersnål og Kongens fortjenstmedalje, begge i gull. Han ble utnevnt til æresmedlem i Human-Etisk Forbund.
Farøy
Farøy er en liten øy i Farsund kommune i Agder. Øya ligger mellom Farsund sentrum og Spindsodden, og er en del av tettstedet Farsund. Statens kartverk klassifiserer øya som en holme, og høyeste punkt er 14 moh.
Fylkesvei 43 går over øya, og det er broforbindelse både mot vest og øst. Mot øst går Nordsund bru, og mot Farsund sentrum i vest går Farøybrua. Før broene kom, var det fra 1895 fergeforbindelse til fastlandet. Øya har i likhet med byen hentet navn fra sundet mellom øya og Spindsodden i øst – «far» (av ferd, skyss) og «sund».
Øya ble i 1884 kjøpt av forretningsmannen Peter Sundt, som anla en stor ferieresidens og hage for familien. Farsund kommune kjøpte i 1929 øya for 71,000 kroner, mot at familien sa fra seg odelsretten. De første bolighusene ble bygget her tidlig i 1930-årene. Farøy er nå for det meste bebygget av bolighus, men det er en del næringslokaler som bensinstasjon, frisør, havnekontor og elektroforretning på nord- og vestsiden. På østsiden, under Nordsund bru, var det søppelplass frem til 1960, og mye av byens avfall ble dumpet og brent her. Dette førte til at plassen fikk tilnavnet «Rotterdam». I dag er dette området bobilparkeringsplass og bussgarasje. Det er også anlagt en park like ved, Farøyparken.
Brurskanken samiske kvinneforening
Brurskanken samiske kvinneforening på Helgeland ble stiftet 5. desember 1910 på initiativ fra Elsa Laula Renberg (1877–1931). Foreningen var en av de tidligste samiske organisasjonene i Norge, og den sto som ansvarlig for Samemøtet i 1917.
Navnet på foreningen var tilsynelatende Helgeland samiske kvindeforening da de annonserte en fest i desember 1910, og Brurskankens samiske kvindeforening da de annonserte fester i 1911 og 1921.
Foreningen var knyttet til det daværende Brurskanken reinbeitedistrikt, som igjen har navn etter fjellet Brurskanken i Vefsn. Formålsparagrafen sa at «Foreningens oppgave og formaal er aa arbeide for aa faa i stand en eventuel skole paa Nordland for samiske barn, samt for øvrig sprede oplysning blant det samiske folk.» Foreningen kan oppfattes som en reaksjon på Sameskolen i Havika som var opprettet av indremisjonen tidligere samme år, hvor det ikke var tillatt for barna å snakka samisk.
Foreningen fikk ikke noe langt liv, den fungerte kun i Elsa Laulas levetid.
Tilslørte bondepiker (album)
Tilslørte bondepiker er et musikkalbum med Erling Bonde, utgitt i 1978.
Asiamesterskapet i volleyball for kvinner 1987
Asiamesterskapet i volleyball for kvinner 1987 ble arrangert i Shanghai i Kina i 1987.
Incaspiza
Incaspiza er en slekt i familien tanagarer (Thraupidae).
Arter
Arter i rekkefølge etter Clements-lista :
Rødhettekardinal
Rødhettekardinal (Paroaria gularis) er en spurvefugl i slekten Paroaria i familien tanagarer. Før 2011 var Paroaria nigrogenis ansett som underart av rødhettekardinalen.
Erystana
Erystana er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter i kattostfamilien.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Vietnam).
Polycarpus Chrysostomus Beuvius
Han kom fra Preussen og trådte i 1751 inn i artilleriet i Holsten. I 1756 ble han fyrværker, 1762 karakterisert og siden virkelig stykkjunker og samme år karakterisert kaptein av infanteriet. 1754 ble han utnevnt til artillerikommissær i Danmark. Siden ble han referent i Krigsdirektoriet. Som karakterisert major i 1766 ble han ved artilleriets omorganisering artillerikommissær i Norge. I denne stillingen døde han den 22. oktober 1775. Han ble bisatt i likkjelleren i Gamle Aker kirke, i 1852 gjenbegravet på kirkegården.
Knapt to måneder før hadde han ektet Detlevine Dorothe Bjørnsee (døpt 21. mars 1730), datter av generalmajor Otto Jonas Bjørnsee og Anne Marie Brøgger Griis. Hun levde stadig i 1819.
Rani Rampal
Rani Rampal (født 4. desember 1994 i Shahbad i Haryana i India) er en indisk landhockeyspiller.
Hun representerte India i Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på 12.-plass med det indiske landslaget.
Han mottok den indiske utmerkelsen Padma Shri for sitt virke i 2020.
Lilima Minz
Lilima Minz (født 10. april 1994) er en indisk landhockeyspiller.
Hun representerte India under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på tolvteplass med det indiske landslaget.
Cricket under Stillehavslekene 2003
Cricket under Stillehavslekene 2003. Cricket var en av flere sporter som var med i de tolvte stillehavslekene som ble arrangert i Suva på Fiji i perioden 28. juni til 12. juli 2003. Det var fjerde gangen som cricket var med på programmet under stillehavslekene. Det var kun en turnering for menn.
Neorthella
Neorthella er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever på planter.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Borneo.
Hjertemelde
Hjertemelde (Chenopodiastrum hybridum) er en ettårig urt i amarantfamilien. Den ble inntil 2012 regnet til slekta Chenopodium som Chenopodium hybridum.
Planten vokser på næringsrik jord som jordhauger og ruderatmark. Arten har en vid utbredelse i Eurasia. I Norge er den blitt funnet nordover til Nordfjord, men ser ikke ut til å kunne etablere stabile populasjoner.
VM i svømmesport 1998
VM i svømming 1998. Det åttende verdensmesterskapet i svømming ble arrangert i Perth i Australia i perioden 8. til 17. januar 1998.
Preeti Dubey
Preeti Dubey (født 13. juni 1998) er en indisk landhockeyspiller.
Claudine Vita
Claudine Vita (født 19. september 1996) er en tysk friidrettsutøver som konkurrerer i diskoskast.
I 2021 representerte hun Tyskland i diskoskast under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der hun kom på 9. plass i finalen med et bestekast på 61,80 m.
Buffoniststriden
Buffoniststriden (fransk Querelle des Bouffons) var en heftig debatt som raste fra 1752 til 1754 i Paris og som dreide seg om hvilken operastil som var overlegen, den franske eller den italienske.
Historikk og konfliktlinjer
Striden ble utløst 1. august 1752 da en italiensk operatrupp (buffoni) under ledelse av Eustachio Bambini oppførte Pergolesis intermezzo La serva padrona (1733) i Paris. Striden var ikke ny; franske og italienske trupper hadde allerede konkurrert i flere tiår. Mens motsetningene pågikk ble det publisert mer enn 60 skrifter, stort sett av ledende filosofer.
Hovedaktørene i kontroversen var på den ene siden de konservative i Coin du Roi («kongelosjen») som foretrakk den franske operaformen tragédie lyrique i tradisjonen etter Jean-Baptiste Lully, og som en del av samtidas franske komponister var talsmenn for, eksempelvis Jean-Philippe Rameau. På den andre sida sto Coin de la Reine («dronninglosjen») som foretrakk den progressive italienske operaen. Til de siste hørte blant andre encyclopédistene, eksempelvis Diderot, d’Alembert, Rousseau og Grimm.
Lettre sur la musique françoise
Gemyttene kom skikkelig i kok etter at Roussau i november 1753 publiserte avhandlingen Lettre sur la musique françoise. Roussau avviste at fransk musikk kunne utvikle kvalitet og framholdt at bare det italienske språket hadde en «myk, klingende, harmonisk og velaksentuert» klang. Etter at avhandlingen var publisert tok Coin de la Reine et klart standpunkt for italiensk musikk.
Ved 1700-tallets begynnelse raste en lignende diskusjon om fransk kontra italiensk musikk, men den gang gikk italiensk musikk for å være «lærd» og den franske enkel og naturlig. I 1750-årenes strid la Rousseau vekt på den italienske musikkens enkelhet i motsetning til den kompleksiteten som fulgte av den franske stilens overlessede orkestersats med komplisert polyfoni og harmonikk. At kriteriene var snudd på hodet skyldes at man i motsetning til tidligere nå brukte den nyere og «enklere» buffastilen som motpol til fransk musikk, mens man på begynnelsen av 1700-tallet brukte den alvorlige opera seria-sjangeren som motpol.
Følgene av buffoniststriden
Buffoniststriden fikk dyptgripende konsekvenser for utviklingen av den franske operaen:
For det første førte den til en endring i det kompositoriske idiomet, ved at den tradisjonelle franske skrivemåten mer og mer ble skjøvet til side for en musikalsk faktur beslektet med det italienske idiomet, først i opéra comique som etter buffoniststriden ble preget av italieneren Egidio Duni og deretter i tragédie lyrique, uten at det førte til endringer i den franske musikkformens struktur.
For det andre førte striden til dyptgripende endringer i operaestetikken, som senere først og fremst kom til uttrykk i Piccinnistriden.
Izabela da Silva
Izabela Rodrigues da Silva (født 2. august 1995) er en brasiliansk friidrettsutøver som konkurrerer i diskoskast.
I 2021 representerte hun Brasil i diskoskast under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der hun kom på 11. plass i finalen med et bestekast på 60,39 m.
Den høye representant (andre betydninger)
Den høye representant kan sikte til:
Frontier
Frontier (engelsk for grenseland) kan vise til:
Rødpannekardinal
Rødpannekardinal (Paroaria baeri) er en spurvefugl i slekten Paroaria i familien tanagarer.
Marzio Ginetti
Marzio Ginetti (født 6. april 1585 i Velletri i Kirkestaten, død 1. mars 1671 i Roma) var en italiensk katolsk prelat, pavelig diplomat, kardinal og biskop.
Rødpannekardinal
Underarter og utbredelse
Arten er endemisk til Brasil. Det er beskrevet 2 underarter av rødpannekardinal :
Marzio Ginetti
Biografi
Marzio Ginetti var sønn av Giovambattista Ginetti og Olimpia Ponzianelli.
Abel Cathrine
Abel Cathrine Wolfsdatter von der Wisch (født 1626 eller 27 i Slesvig eller Holsten, død 1. januar 1676 i København var hoffdame og filantrop, grunnlegger av Abel Cathrines Stiftelse.
Marzio Ginetti
Biografi
Kardinal Ginetti har fått sitt siste hvilested i Cappella Ginetti i kirken Sant'Andrea della Valle i Roma.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Abel Cathrine
Hoffdame
Hun har omgitt seg med samtidens mest prominente personligheter, blant annet var hun i sin ungdom hoffdame hos dronning Sofie Amalie. Hun var en av dronningens betrodde som fikk den utakknemlige oppgave å bli sendt til Blåtårn for å kroppsvisitere Leonora Christine. Den berømte fangen tok senere hevn gjennom skriftet Jammers Minde, hvori hun beskriver Able Cathrinæs smertefulle død.
Filantrop
I 1665 giftet hun seg med krongodsforvalter og proviantskriver på Københavns slott, Hans Hansen Osten (1617–1672). Han ervervet seg en betydelig formue særlig i jordegods, som Abel Cathrine etter hans død brukte deler av til veldedige formål. Nevnes kan Kølstrup hospital ved Ulriksholm og Abel Cathrines Boder (senere stiftelse) som ble opprettet for trengende i 1675 i Dronningens Tværgade i København. I 1886 ble sistnevnte med beboerne flyttet til en ny bygning i en gate på Vesterbro, som fikk navnet Abel Cathrines Gade etter henne. I 1949 inngikk stiftelsen i Gammel Kloster.
Gravsted
Able Cathrine døde den 1. januar 1676 i København og ble bisatt fra Holmens kirke ved siden av ektefellen. Her er hun avbildet på et epitafium, trolig malt av Abraham Wuchters, sammen med sin mann. Kisten med slekten von der Wisch' våpen ses sammen med mannens i Kapelsalen. På prekestolens lydhimmel inngår von der Wisch' våpen i form av en ulv og Hansen Ostens hjort.
Referanser
.
Løsepenger
Løsepenger er penger eller verdier som blir krevet i utpressing for å frigi en fange eller en gjenstand. Historisk har dette vært brukt for krigsfanger. Senere er det særlig blitt tilknyttet bortføring og lignende lovbrudd.
Historiske eksempler
Julius Cæsar ble tatt til fange av sjørøvere i nærheten av øyen Farmakonisi. Han ble holdt fanget inntil det ble betalt 50 talenter i løsepenger. Sjørøverne hadde først forlangt 20 talenter, men Cæsar mente selv at han var verdt mer. Etter å ha blitt sluppet fri, vendte han tilbake med løsepengene, men fanget og korsfestet røverne.
I Europa i middelalderen var betaling av løsepenger en viktig del av krigføring. En adelig eller kongelig ridder kunne være verdt en stor sum løsepenger om han ble fanget i live. Kjent eksempel på slike riddere som ble holdt for løsepenger var Rikard Løvehjerte og Bertrand du Guesclin.
Asiamesterskapet i volleyball for kvinner 1989
Asiamesterskapet i volleyball for kvinner 1989 ble arrangert i Hongkong i 1989.
Ludvig Monsen
Ludvig Monsen-Storm (født 3. oktober 1874 i Stavanger, død 4. mai 1949) var en norsk evangelist, sosialarbeider og forfatter.
Bakgrunn
Ludvig Monsen vokste opp i Stavanger. Som barn var han blant annet med i Frelsesarmeen. Som 16-åring dro han til sjøs og fikk der opplæring i matlaging samt i ulike former for håndverk (blant annet i muring og maling). Han var også utdannet feier.
I 1903 falt han nitten meter ned fra et tak i Skien i forbindelse med sitt arbeid som skorsteinsfeier. Som en følge av fallet ble han blind og lam i store deler av kroppen; han kunne kun bevege hodet og den ene armen. Han ble regnet som varig invalid på grunn av skadene han pådro seg i dette fallet og mottok derfor trygd fra Rikstrygdeverket.
Kristen sosial innsats
Sammen med Haakon Storm (1879-1966) som han kjente fra barndommen, drev Monsen fra 1909 omfattende sosialt arbeid i Stavanger for å hjelpe alkoholikere og andre som hadde falt ut av det veletablerte samfunn. 6. februar 1910 åpnet de «Herberget», et kursted for å hjelpe alkoholiserte menn tilbake til arbeidslivet. Guttehjemmet «Betlehem» ble åpnet i november 1912. Arbeidet vokste og de trengte et større sted. De fikk da kjøpt en øy, Marøen, som de kalte «Berøa», og som ble åpnet 23. juni 1913. De hadde også et hjem for kvinner. Stavanger Nattmisjon var navnet de drev dette arbeidet under. De startet også et blad, Nattmisjonæren, som i 1909 hadde 6000 abonnenter.
Monsen skal ha fått tilbake synet og førligheten i kroppen på et offentlig møte 17. januar 1915. Etter dette ble virksomheten utvidet. De to startet nå institusjoner for å hjelpe syke - primært de som var rammet av tuberkulose - i Stockholm, på Svartskog i Oppegård kommune utenfor Oslo, på Hesnes i Grimstad kommune samt på en øy i Oslofjorden. I tillegg reiste de rundt i Europa og USA for å holde møter. Hjelpearbeidet i Stavanger ble i denne perioden overlatt til Stavanger kommune. Det nye navnet på arbeidet deres var Alliansemisjonen.
Ved siden av den sosiale og evangeliske virksomheten, skrev Monsen bøker om?
Attentatet på Reinhard Heydrich
Attentatet på Reinhard Heydrich skjedde 27. mai 1942 i Praha og Reinhard Heydrich, leder for den tyske okkupasjonsmakten i Böhmen-Mähren og for RSHA, døde av skadene 4. juni. Attentatet ble gjennomført av tsjekkoslovakiske kommandosoldater sendt fra Storbritannia. Operasjonen ble gjennomført etter ønske fra Edvard Beneš og hans eksilregjering og fra britiske myndigheter, og med bistand av Special Operations Executive. I massakren i Lidice ble landsbyen Lidice jevnet med jorden som hevn for Heydrichs død. Det var Karl Hermann Frank som ga ordre om hevnaksjonen der 199 menn fra landsbyen ble henrettet, mens kvinner og barn ble deportert. Gjengjeldelsesaksjonen mot Lidice ble godt kjent i vesten, og ble utnyttet av USAs propagandaetat, Office of War Information.
Aksjon Reinhardt, den dødligste fasen under holocaust, fikk nytt navn etter Heydrichs død. Operasjon Reinhard hadde navn etter Heydrich og kodenavnet ble tatt i bruk i juni 1942 etter attentatet.
Bakgrunn
Grenseområdene mot Tyskland og Østerrike, Sudetenland, ble inkorporert direkte i det stortyske rike 10. oktober 1938 da Tsjekkoslovakia ble tvunget til å akseptere vilkårene i Münchenavtalen. Protektoratet Böhmen-Mähren ble etablert 15. mars 1939 etter proklamasjon av Adolf Hitler fra Praha slott etter at en uavhengig slovakisk stat hadde blitt opprettet dagen før. Böhmen-Mähren var et autonomt protektorat med indre selvstyre, men underlagt sentralregjeringen i Berlin.
I september 1941 ble Heydrich utnevnt til fungerende riksprotektor for Böhmen-Mähren, formelt som stedfortreder for Konstantin von Neurath, med alle fullmakter. Neurath ble satt til side fordi Hitler mente han ikke var hard nok. Heydrich ble praktisk talt diktator for disse okkuperte områdene. Han var fremgansrik som stattholder og følte seg trolig trygg da han slakket av på sikkerheten og kjørte ofte rundt i åpen bil uten livvakter eller annet sikkerhetsoppbud til stede. Rollen som riksprotektor var fjernere fra maktens sentrum i Berlin. Samtidig sto Heydrich direkte ansvarlig overfor Hitler som han fikke direkte adgang til uten å måtte gå via Himmler.
Motiv
President Edvard Beneš med sin eksilregjering i London og Special Operations Executive sto bak aksjonen mot Heydrich. Britisk og tsjekkoslovakiske myndigheter anså attentat og drap på en fremstående nazist av stor symbolsk verdi. De mente at attentatet ville vise at den tsjekkoslovakiske motstandsviljen var uforminsket, og at tyske ledere kunne bli angrepet bak frontlinjene når som helst. Tsjekkoslovaker i eksil i Storbritannia planla og forberedte attentat mot Heydrich. Eksiltsjekkerne var bekymret over at Heydrich hadde lykkes med sin pasfiseringspolitikk i riksprotektoratet. Trolig var det Beneš og hans etterretningssjef Moravec som tok initiativ til attentatet som fikk bistand fra SOE. Undergrunnsbevegelsen skal ha advart Benes mot å gjennomføre attentatet av frykt for represalier. Beneš ønsket med attentatet trolig å vise for britene at tsjekkerne hadde vilje til å drive motstand mot okkupasjonsmakten. Heydrich var nøye med egen sikkerhet, men ønsket ikke eskorte fordi han mente det kunne undergrave tysk prestisje og få tsjekkerne til å tro at han fryktet dem.
Bevarte dokumenter viser at attentatplanene var drevet av et britisk ønske om å gjenvinne det militære initiativet etter tapet av Frankrike sommeren 1940: Britene håpet at attentatet ville stimulere lokal motstand og uro som ville binde opp tyske styrker. Hugh Dalton, minister for økonomisk krigføring, ville skape hemmelige organisasjoner som drev undergravende virksomhet på okkupert territorium. War Office ville styrke tilliten til det britiske imperiet. SOE hadde behov for å vise til vellykkede operasjoner og av rivalen SIS («MI6») ansett som en amatørmessig oppkomling.
Planlegging
Den hemmelige planleggingen om å drepe Heydrich begynte i september 1941. Detaljene omkring planleggingene har i ettertid vært omstridt. Beneš, britiske myndigheter og SOE benektet også etter 1945 at de hadde noe med attentatet å gjøre, blant annet fordi de ikke ville vedkjenne seg politiske attentat som ledd i krigføring og fordi de visste at drap på en fremstående nazist trolig ville føre til brutal gjengjeldelse.
František Moravec, eksilregjeringens etterretningssjef, og noen av sjefene i SOE møttes hyppig høsten 1941. De planla først å sende tsjekkiske agenter opplært i etterretning, kommunikasjon og sabotasje med fly for å utføre aksjoner i riksprotektoratet. Disse aksjonene ble ikke noe av og de konkluderte med at slike mindre aksjoner ikke ville være spektakulære nok: Det kom til at de i stedet ville drepe Heydrich ved et attentat.
Frank Nelson, sjef for SOE, og Moravec avtalte på et møtte 3. oktober 1941 at SOE skulle bidra med våpen og opplæring av to-tre tsjekkiske agenter med sikte på å drepe Heydrich. Operasjonen fikk kodenavn Anthropoid. SOE var fast bestemt på at Heydrich var det mest interessante målet for en oppsiktsvekkende aksjon: SOE baserte seg i stor grad på boken Inside the Gestapo: Hitler’s Shadow over the World av en tidligere gestapomann i eksil i Storbritannia. Midt i oktober hadde 1941 hadde SOE en konkret plan for attentatet: et direkte angrep på Heydrich under bilturen fra residensen til kontoret, helst i et gatekryss der bilen måtte slakke farten. I London kalkulerte man med at brutale tysk gjengjeldelse ville tilskynde et tsjekkisk opprør mot nazistyret. Den britiske regjeringen ville ikke bli tatt i å bryte normer for krigføring ved å støtte terror og det var ønske om en dekkhistorie. Planen var å fremstille attentatet som en spontan aksjon utført av den lokale undergrunnsbevegelsen. Jan Kubiš, en tidligere soldat og motstandsmann fra Mähren, og Jozef Gabčík, en tidligere soldat som var låsesmed av yrke, ble valgt til å utføre det direkte angrepet etter at de meldte seg frivillig til å delta i aksjonen. De to hadde vervet seg til Fremmedlegionen og deltok i slaget om Frankrike i 1940. I Storbritannia ble de innrullert i den tsjekkiske brigaden på omkring 3,000 mann. De fikk kodenavn Ota og Zdenek.
Den britiske ledelsen kjente ikke til hvor vanskelig det ville være å gjennomføre en aksjon som dette. Britiske myndigheter anså tsjekkerne som særlig samarbeidsvillige overfor okkupanten og ble regnet som det okkuperte landet med minst motstandsaktivitet. Beneš’ posisjon ble svekket av den labre tsjekkiske motstanden mot okkupasjonen og skapte tvil om hans endelige mål om gjenetablere Tsjekkoslovakia innenfor grensene av 1937. En forhandlet fredsavtale mellom Storbritannia og Tyskland kunne føre til at Böhmen ble tapt for godt. På dette tidspunktet hadde ikke Storbritannia trukket seg fra Münchenavtalen som innebar at Sudetenland ble overtatt av Tyskland. Den britiske regjeringen holdt trolig spørsmålet om Münchenavtalen åpent for opprettholde presset på Beneš. Tidlig i september 1941 oppfordret Beneš motstandsbevegelsens ledelse (ÚVOD) til koordinerte sabotasjeaksjoner blant annet med sikte på å lamme den viktige tsjekkiske våpenindustrien; senere samme måned kom Heydrich inn som fungerende riksprotektor og motstandsbevegelsen ble lammet av bølge med arrestasjoner.
Special Operations Executive (SOE) lærte opp attentatmennene og slapp dem i fallskjerm over landet der undergrunnsbevegelsen tok i mot dem. Samtidig med attentatmennene mot Heydrich ble flere motstandsfolk sluppet i fallskjerm med sikte å sabotasje mot Skoda-verkene. Flere ble sluppet frem til mai 1942. Ingen av disse andre aksjonene lykkes blant annet på grunn av omfattende tyske sikkerhetstiltak.
Forberedelse
Opprinnelig var datoen for attentatet satt til 29. oktober 1941, årsdagen for opprettelse av den tsjekkoslovakiske republikk. Kodenavnet var «Aksjon Antropoid», det var ingen plan for flukt for gjerningsmennene og det ble regnet som et selvmordsoppdrag. De to skulle gå under jorden. I alt 9 personer med fallskjerm og utstyr ble 28. desember 1941 fraktet med en Halifax fra England over Frankrike og Tyskland til Tsjekkoslovakia kl 2 om natten. Dyp snø hindret pilotene i å finne den planlagte droppsone ved Pilsen, og Kubiš og Gabčík havnet istedet med fallskjerm omkring 30 km fra Praha. Halifaxen holdt bare 150 meters høyde da de hoppet ut.
De to fikk straks hjelp av lokale motstandsfolk som kom til inkludert Bretislav Baumann (Baumann og hans kone ble etter drapet på Heydrich sendt til Mauthausen og myrdet). Kubiš og Gabčík oppholdt seg de neste fem månedene i Praha og brukte tiden blant annet til å sykle rundt for å finne et ideelt sted for angrep. I forstaden Libeň fant de et brat sted: En skarp sving der Heydrichs bil måtte slakke ned til gangfart og de kunne skyte Heydrich på nært hold. Kubiš og Gabčík var uforsiktige og etterlot mange spor som Gestapo senere brukte til å bryte opp nesten alt motstandsarbeid i Riksprotektoratet. Da ÚVOD, ledelsen for motstandsbevegelsen, oppdaget hvilket oppdrag Kubiš og Gabčík faktiske hadde ba de innstendig Benes om å avbryte aksjonen av frykt for omfattende tysk gjengjeldelse. Kubiš og Gabčík mente at de som soldater måte følge ordren gitt direkte av president Benes. Gjennom kontakter på slottet i Praha fikk de vite at Heydrich skulle reise til Berlin 27. mai og at han dermed kunne bli borte i flere uker. Josef Valčík, som hadde kommet til Riksprotektoratet med siktet på en annen aksjon, sluttet seg til de to.
Gjennomføring
27. mai 1942 utførte tsjekkoslovakiske partisaner, trent i Storbritannia, et attentat mot Heydrich. Det var en vårdag med varmt, fint vær. Vanligvis kjørte han hjemmefra straks det ble lyst, men denne dagen forlot han boligen rundt klokken 10:00. Privatsjåføren Johannes Klein skulle kjøre ham til kontoret i borgen i Praha og deretter til flyplassen: Heydrich skulle med fly til Berlin for å rapportere til Hitler om situasjonen i Riksprotektoratet. Bilen var en Mercedes kabriolet og Heydrich reiste som vanlig uten eskorte.
Teamet bestod av Adolf Opálka (lederen), Josef Valčík, Jan Kubiš og Jozef Gabčík. De la seg i bakhold i Praha-forstaden Libeň ved en skarp sving hvor Heydrichs bil måtte sakke ned farten. Gabčík hadde våpenet skjult av en regnjakke som hang over armen. Kubiš sto på motsatt side av veien med to bomber i en dokumentmappe. De sto ved en trikkeholdeplass der det ikke vekket oppsikt at de sto og ventet. Valčík holdt utkikk lenger oppe i veien og signaliserte klokken 10:20 med et lommespeil at Heydrich nærmet seg. Gabčík sprang frem og sikte på Heydrich med sin stengun, men den hadde låst seg. Heydrich ga ordre om å stopp bilen og trakk sin egen pistol for å skyte attentatmannen. Da bilen stanset kom Kubiš ut av skyggen og kastet en bombe mot den åpne bilen: Han kastet bomben for kort og den landet ved høyre bakhjul der den eksploderte. Kubiš fikk granatsplinter i ansiktet og ble halvveis blindet av blod som rant fra pannen. Heydrich og sjåføren Klein hoppet ut av bilen klare til å skyte attentatmennene. Kubiš hoppet på sykkelen sin for å unnslippe. Heydrich gikk røyken fra eksplosjonen etter Gabčík som forsøkte å finne dekning. Da Heydrich plutselig sank sammen av smerter stakk Gabčík av. De to attentatmennene hadde pistoler og skjøt i luften for å skremme sjåførene og tilfeldige tilskuere. Eksplosjonen var så kraftig at noen splinter trengte gjennom setet og såret Heydrich i ryggen. Senere undersøkelser viste at dersom Heydrich hadde blitt sittende, ville han trolig ha overlevd.
Jakt på gjerningsmennene
I forvirringen som oppsto kom de to attentatmennene seg unna åstedet. Karl Hermann Frank innførte unntakstilstand i Riksprotektoratet etter attentatet og bestemte at enhver som hjalp attentatmennene ville bli henrettet sammen med hele familien. Jernbanetrafikken ble innstilt, kafer ble stengt, alle offentlige arrangementer ble avlyst, og det var portforbud mellom 21:00 og 06:00. En dusør på 10 millioner tsjekkiske kroner ble utlyst. Samtidig truet tyskerne med drastiske tiltak om ikke gjerningsmennene ble funnet innen 18. juni.
Kurt Daluege, sjef for det tyske kriminalpolitiet, ble beordret som fungerende riksprotektor. Daluege satte i gang en av de største politiaksjonene i Europa: 12,000 mann fra politiet, hæren og SS ble satt i Praha som ble helt avstengt mens 36,000 bygninger ble gjennomsøkt i jakt på attentatmennene uten resultat. Attentatmennene gjemte seg i krypten på St. Cyril og Methodius-katedralen, men en forræder (Karel Čurda) i den tsjekkiske motstandsbevegelsen røpet skjulestedet. Kirken ble omringet av SS og Gestapo som prøvde å drive ut mennene ved beskytning, tåregass og ved å sette krypten under vann. Heller enn å overgi seg, skjøt Gabčík og Kubiš seg i krypten 19. juni 1942.
Okkupasjonsmaktens brutale jakt på gjerningsmennen førte til at den tsjekkiske motstandsbevegelsen for en stor del ble nedkjempet. Den hjemmlige motstandsbevegelsen i Tsjekkoslovakia var Eduard Benes' rivaler og indirekte tjente han på okkupasjonsmaktens mottiltak. Trolig ville motstandsbevegelsen etter krigen kunne vært en mulig motkraft til kommunistene.
Dødsleie
Da attentatmennene hadde forsvunnet praiet tilskuere til hendelsen en kassebil som frakt Heydrich til Bulovka-sykehuset. De tok en halvtime å få fraktet Heydrich til sykehus. På attentatdagen rapporterte professor Walter Dick (f. 1899) fra Bulovka-sykehuset i Praha til Himmler at Heydrich ikke hadde skader på ryggmargen, men at prosjektilet hadde «''knust elleve ribbein, åpnet brysthulen, revet opp bukhinnen og blitt sittende i milten. Sårkanalen inneholder tallrike hår og fibre, åpenbart polstringsmateriale. Fare: Lunge- og bukhinnebetennelse. Vi opererte for å fjerne milten.''» Himmler sendte sine beste leger, for professor Dick var ikke rikstysker, og ble derfor nektet videre adgang til pasienten; men Heydrich døde i store smerter på sykehuset 4. juni 1942. I sykehusjournalen står «sårinfeksjon» oppført som dødsårsak. Da Himmler besøkte ham på dødsleiet, siterte Heydrich fra sin fars opera Lirekassebarnet: «Ja, verden er bare en lirekasse som Vårherre selv dreier, og enhver må danse etter sangen som for øyeblikket står på valsen.»
Heydrich stolte ikke på tsjekkerne og ville ikke bli operert av en lokal lege og forlangte en kirurg fra Berlin. Heydrich gikk med på å bli operert av en lege fra det tyske sykehuset i Praha; samtidig sendte Hitler og Himmler sine privatleger Karl Gebhardt og Theodor Morell til Praha. Himmler kom på sykebesøk 31. mai og Heydrich var da på bedringens vei. Heydrich ble behandlet med sulfonamider mot infeksjonen. Heydrich døde av sepsis. Med penicillin ville han trolig overlevd. Goebbels skrev 2. juni dagboken sin at tapet av Heydrich vil være en katastrofe. Thomas Mann kalte ham Hitler's hangman (Hitlers bøddel) da han kommenterte dødsfall på BBC 5. juni.
Begravelse
Heydrich lå på lit de parade først på slottet i Praha der tusenvis av innbyggere, dels etter streng oppfordring fra okkupasjonsmakten, viste Heydrich den siste ære. Deretter lå liket i Rikskanselliet i Berlin, kranset av flammende fakler og et SS-flagg. Begravelsen 9. juni 1942 på Invalidenfriedhof i Berlin ble direktesendt over Grossdeutscher Rundfunk, der det tyske statsorkesteret spilte Horst-Wessel-Lied, begravelsesmarsjen fra Richard Wagners Götterdämmerung og soldathymnen Ich hatt' einen Kameraden fra napoleonskrigenes tid. Denne og nasjonalsangen var de eneste der soldatene gjorde honnør. Begravelsen var nøye iscenesatt av propagandaminister Joseph Goebbels.
I den storslagne statsbegravelsen var Hitler personlig til stede og la de to høye utmerkelsene Den germanske orden og Blutorden («Blod-ordenen») på puten hvor Heydrichs tidligere utmerkelser lå. Samtidig sa Hitler rett ut at han syntes det var «dumt og idiotisk» av en «uerstattelig mann» som Heydrich, å utfordre skjebnen ved å kjøre rundt i en åpen bil, ettersom det er «muligheten som skaper ikke bare tyven, men også snikmorderen». Han roste Heydrich som «mannen med et hjerte av jern». «Etter partikammerat Todt er du den andre som mottar denne utmerkelsen.» (Her var Hitler dus med avdøde, enda han utvilsomt sa «De» til Heydrich da han var i live.) Han ble gravlagt ved siden av general Tauentzien som kjempet mot Napoleon Bonaparte i 1813–1814. Scharnhorst, Moltke den yngre og andre fremtredende tyske generaler er gravlagt like ved. Stedet ble markert med en enkel markør av tre, ettersom det skulle reises en sarkofag til hans ære, utført av Arno Breker. Det ble også sagt at han siden skulle overføres til en gravplass for SS-folk, en Totenhain (= «dødelund»). Men verken sarkofagen hans eller «dødelunden» ble noe av. Også gravmarkøren forsvant i 1945, og graven på Invalidenfriedhof er i dag umerket.
Statsbegravelsen var den største avholdt under det tredje riket. 300 offisielle gjester kom reisende. Enken var knust, så familien hennes tok seg av begravelsen. Himmler leide Heydrichs barn til begravelsen der det ble spilt en passasje fra Richard Wagners Götterdämmerung. Hitler ergret seg over at Heydrich hadde brukt en bil som ikke engang var pansret. Nazistiske aviser priset Heydrich som en «nordisk mann» med «de fineste rasekvaliteter». I minnetalen 9. juni fremholdt Himmler at Heydrich var en martyr, et ideal og en uklanderlig SS-mann. Hitler tildelte Heydrich posthumt rikets høyeste utmerkelse og fremholdt i sin tale at Heydrich døde mens han søkte å beskytte og bevare riket.
En del sudettyskere var så opprørt over drapet på Heydrich at tyske okkupasjonsmyndigheter i noen etnisk blandede steder grep inn for å hindre lynsjing av tsjekkere. Gjengjeldelsesaksjonen mot Lidice ble godt kjent i vesten, og ble utnyttet av USAs propagandaetat, Office of War Information.
Gjengjeldelse
Karl Hermann Frank ringte straks etter attentatet til Hitler som rasende forlangte at 10,000 tsjekkere skulle henrettes. Tysk politi konkluderte med at attentatet måtte ha vært organisert og forberedt i Storbritannia. Frank reiste personlig til Berlin for å overtale Hitler til å trekke tilbake ordren om massehenrettelser fordi dette ifølge Frank bare ville tjene eksilregjeringen i London og undergrave Heydrichs okkupasjonspolitikk. Frank argumenterte med at britene sto bak. Hitler var rasende og truet med å sende SS-general Erich von dem Bach-Zelewski som hadde erfaring med partisanbekjempelse på østfronten. Hitler gikk etterhvert med på en mer begrenset hevnaksjon. Himmler gjentok Hitlers ordre og insisterte på at 100 mest fremstående tsjekkiske gislene skulle skytes samme kveld. Mens Heydrich lå på sykehus stanset politiet etniske tyskere fra å angripe tsjekkisk eiendom og fra å angripe etniske tsjekkere. Den nazikontrollerte pressen bagatelliserte hendelsen og meldte at Heydrich ikke var dødelig såret. Joseph Goebbels skrev i sin dagbok 28. mai at han mistenkte britene for å stå bak og at et slikt attentat måtte møtes de mest brutale represalier. Som hevn for attentat ble 9-10. juni 1942 alle mannlige innbyggere over femten år i Lidice, 22 km nordvest for Praha, stilt opp mot en låvevegg og skutt. Det var satt opp madrasser for å hindre rikosjettering. Dagen før hadde landsbyen blitt brent ned. Kvinnene ble sendt til konsentrasjonsleiren Ravensbrück. Av 184 deporterte kvinner overlevde 143. Av de 98 barna ble åtte funnet verdige til germanisering. Resten ble gasset ihjel i Chelmno. Påskudd for massakren i Lidice var en (trolig oppdiktet historie) om at to familier i Lidice hadde hjulpet motstandsfolk sluppet i fallskjerm. Horst Böhme anså Lidice som mistenkelig også etter at den opprinnelig mistanken viste seg å være ubegrunnet. Tysk politi omringet landsbyen 9. juni og samlet alle mannlige innbyggere (over 15 år) på Horák-familiens gård. De 172 mennene ble henrettet ved skyting i puljer på ti. Mens skytingen pågikk begynte nedbrenningen og innen klokken 10 dagen etter (10. juni) var alle hus i landsbyen brent. Ruinene ble sprengt eller jevnet med jorden med bulldoser. Kvinnene ble sendt til Ravensbrück konsentrasjonsleir. Barna gjennomgikk vurdering for mulig «germanisering» og 9 av barna ble funnet verdige (de fikk tyske navn og plassert hos etnisk tysk fosterfamilie); de fleste andre barna ble myrdet. Gestapo sporet i tillegg opp menn fra Lidice som ikke var i landsbyen 9-10. juni samt noen familiemedlemmer, slik at i alt 199 menn ble henrettet. Goebbels noterte fornøyd i dagboken at massakren helt sikkert ville kjøle ned motstandsbevegelsen i riksprotektoratet. Karl Hermann Frank, som var HSSPF i riksprotektoratet, ga Böhme i oppdrag å gjennomføre gjengjeldelsen.
To uker etter Lidice ble landsbyen Ležáky også ødelagt fordi en radiosender var blitt lokalisert i et steinbrudd i nærheten. Landsbyens trettitre voksne innbyggere ble skutt; to barn ble sendt til germanisering; resten av barna forsvant. I hele protektoratet fikk gater og torg nye navn til Heydrichs ære. På årsdagen for likvidasjonen ble det satt opp en byste av ham på attentatstedet med permanente æresvakter. Alle som passerte, måtte ta av seg hodeplagget som tegn på respekt. Bysten ble revet etter krigen.
Heydrich ble erstattet av Ernst Kaltenbrunner som sjef for RSHA, og Karl Hermann Frank som protektor.
Poonam Rani
Poonam Rani (født 8. februar 1993) er en indisk landhockeyspiller.
Poospiza
Arter
Arter i rekkefølge etter Clements-lista :
Hamza Kastriota
Hamza Kastriota (latin: Ameses Castriota) var en albansk offiser og adelsmann.
Han kom fra Kastriota-familien og nevø til Georg Kastriota Skanderbeg.
Han ble sannsynligvis født innenfor Det osmanske rike, og etter farens død ble han oppfostret av onkelen Skanderbeg, som tok ham med på militære ekspedisjoner. Etter slaget ved Niš forlot han de osmanske styrkene sammen med onkelen Skandebeg, konverterte til den katolske tro og endret fornavnet til Branilo. Han støttet Skanderbegs opprør og var hans nestkommanderende da Skanderbegs styrker inntok Kruja i 1443.
I 1448 var Skanderbegs styrker under kommando av Hamza Kastriota og Marin Spani da de okkuperte den forlatte byen Baleč og gjenoppbygget festningsverkene da Skanderbeg innledet Den albansk–venetianske krig. Hamza Kastriota ønsket ikke å bli sittende i festningen og dro til Drivast og overlot forsvaret til Marin Span med 2,000 soldater i Baleč. Marin fant imidlertid at den nye festningen ikke var sikker og trakk seg tilbake til Dagnum da han ble informert av sin slektning Petar Spani om de store venetianske styrkene som var på vei mot Baleč. De venetianske styrkene inntok Baleč, brant ned alt brennbart og ødela festningsmurene.
Han deserterte til den osmanske sultan Mehmed II i 1457 og sammen med Isak-Beg ble han en av de osmanske kommandantene under slaget ved Albulena. I dette slaget ble han tatt til fange av Skanderbegs styrker og plassert i arrest i Napoli, anklaget for forræderi. Han ble senere løslatt og reiste til sin kone og barn i Istanbul, og fortsatte tjenesten hos osmanerne med høy grad. His loss was regarded as a tragedy by Albanians. Han var en av Skanderbegs beste generaler og var svært populær blant sine soldater, bare overgått av Skanderbeg. Ifølge historikere var tapet av ham medvirkende til at Lezhaligaen ikke klarte å videreføre det Skanderbeg hadde satt igang.
Daisy Osakue
Daisy Osakue (født 16. januar 1996) er en nigeriansk og italiensk friidrettsutøver som konkurrerer i diskoskast.
I 2021 representerte hun Italia i diskoskast under Sommer-OL 2020 arrangert i Tokyo der hun kom på 12. plass i finalen med et bestekast på 59,97 m.
Kazimierz Roch Dmochowski
Kazimierz Roch Dmochowski (født 6. februar 1780 i Zabłocie - Ikaźń - i den polske del av Tsarrussland, død 24. januar 1851 i St. Petersburg) var en prelat og katolsk erkebiskop av Mogilev.
Prest
Dmochowski studerte ved presteseminaret i Krasławice i guvernementet Vitebsk. Han ble diakonviet den 12. april 1802, og presteviet 25. januar 1803. De neste ti årene arbeidet han i kurien til Vilno bispedømme. Fra 1813 var han konsistorialassessor i Vilno, og fra 1815 assessor ved den katolske høyskole i St. Petersburg. I 1823 ble han utnevnt til dekan i Vilno.
Luigi Canina
Luigi Canina (født 23. oktober 1795 i Casale Monferrato, død 17. oktober 1856 i Firenze) var en italiensk arkeolog og arkitekt.
Han var elev av F. Bonsignore i Torino, og slo seg ned i Roma i 1818. Blant hans verk er: noe byggverk på Villa Borghese (monumental nyklassisistisk propylea fra Piazzale Flaminio); Casino Vagnuzzi på utsiden av Porta del Popolo i egyptisk stil; ikke realiserte prosjekter med byggingen av Helligdommen Oropa (1856). Han ble professor i arkitektur i Torino, og hans viktigste arbeid var utgravningene i Tusculum i 1829 og Via Appia i 1848. Resultatene fra utgravningene ble publisert i flere påkostede verk av hans beskytter dronningen av Sardinia.
Canina er også kjent for sine studier av historie og arkeologi: Ancient architecture described and represented in documents (1830–44). En søyle som står på motsatt side av San Sebastiano fuori le mura på Via Appia nær Roma lister opp Caninas arbeid med å redde mange romerske ruiner og gjøre veien til den arkeologiske parken den er i dag.
Kazimierz Roch Dmochowski
Erkebiskop
Han døde 24. januar 1851 i St. Petersburg, i en alder av 70 år.
Luigi Canina
I England restaurerte han Alnwick Castle, Northumberland innvendig.
Kazimierz Roch Dmochowski
Erkebiskop
Han ble gravlagt i St. Petersburg på Smolensk-kirkegården. I pakt med hans testamente ble hans levninger senere, i 1901, overført til korkirkegården i St.Petersburg, til Den hellige jomfru Marias kirke og St. Elizabeth.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Gulnebbkardinal
Underarter og utbredelse
Det er beskrevet 2 underarter av gulnebbkardinal :
Brød, kjærlighet og fantasi
Brød, kjærlighet og fantasi (originaltittel: Pane, amore e fantasia) er en italiensk romantisk komedie fra 1953 regissert av Luigi Comencini.
Filmen ble vist under Filmfestivalen i Berlin i 1953, hvor den vant Sølvbjørnen.
Stadionveien (Ringerike)
Stadionveien går fra Soknedalsveien, nordover, mot Veme stadion. Den er 3-400 meter lang, og Folkets hus ligger på venstre side når man kjører oppover mot stadion. Veien ligger cirka 150 meter over havet i nordenden ved stadion.
Fotball under Stillehavslekene 2003
Fotball under Stillehavslekene 2003. Fotball var en av flere sporter som var med i de tolvte stillehavslekene som ble arrangert i Suva på Fiji i perioden 28. juni til 12. juli 2003. Det var ellevte gangen som fotball var med på programmet under stillehavslekene. Det var to turneringer, en for menn og en for kvinner. Det var første gangen fotball for kvinner var med i stillehavslekene.
Fernande Bochatay
Fernande Bochatay (født 23. januar 1946 i Les Marécottes, Wallis) er en tidligere sveitsisk alpinist.
Bochatay var en av beste alpinistene på det sveitsiske alpinlandslaget for kvinner på slutten av 1960-tallet. Mellom januar 1967 og februar 1969 vant hun tre renn i verdenscupen. I 1968 kom hun på 5.-plass i totalsammendraget, og ble dermed beste sveitser. Karrierens høydepunkt kom under OL 1968 i Grenoble, der hun tok bronse i storslalåm bak erkerivalen Nancy Greene og franske Annie Famose.
Navjot Kaur
Navjot Kaur (født 7. mars 1995) er en indisk landhockeyspiller.
Sørheim/Husby-utredningen
Sørheim/Husby-utredningen var den første sakkyndige utredningen av Anders Behring Breivik under Breivik-saken.
Rettspsykiaterne Synne Sørheim og Torgeir Husby ble oppnevnt av Oslo tingrett som sakkyndige. Deres rapport på 243 sider ble overlevert retten 29. november 2011. Den gav Breivik diagnosen paranoid schizofreni og hevdet at Breivik var psykotisk på gjernings- og observasjonstidspunktet og dermed strafferettslig utilregnelig i henhold til straffeloven § 44. De sakkyndige hadde tolv samtaler på til sammen 35 timer med Breivik.