cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
You (Tornike Kipiani-sang)
Eurovision Song Contest
Georgia deltok i semifinale 2 av Eurovision Song Contest, som ble arrangert i Rotterdam Ahoy i Rotterdam i Nederland torsdag 20. mai. «You» endte nest sist i semifinalen og kvalifiserte seg ikke til finalen lørdag 22. mai 2021.
Svenske Emilia Sandquist var kunstnerisk ansvarlig for Georgias sceneshow under konkurransen. Sandquist har tidligere regissert sceneshow for flere artister i svenske Melodifestivalen.
Fjallavatn
Fjallavatn er den nest største innsjøen på Færøyene, og ligger nord på øya Vágar. Reipsá fører vann fra innsjøen ut i Atlanterhavet, via et 80 meter høyt fossefall. Slættanes ligger litt nordøst for Fjallavatn. Innsjøen har et areal på 1,03 km².
Den atlantiske slavehandelen
Den atlantiske slavehandelen, også kalt for den transatlantiske slavehandelen, refererer til handelen med slaver som skjedde ved frakt av mennesker som ble kjøpt eller tatt til fange i Afrika, og solgt eller distribuert i Nord- og Sør-Amerika fra 1500-tallet til ut på 1800-tallet. Det store flertallet av slaver i den atlantiske slavehandelen var afrikanere fra de sentrale og vestlige delene av kontinentet. De ble hovedsakelig kjøpt fra afrikanske slavehandlere av europeiske handelsmenn som transporterte dem til koloniene i den nye verden. Der ble slavene satt til å arbeide på plantasjer som produserte kaffe, kakao, sukker og bomull, i gruver som framskaffet gull og sølv, på rismarkene, i konstruksjonsindustrien, tømmer og skipsbygging, eller i herskapshus hvor de arbeidet som tjenere.
I begynnelsen forsøkte europeerne å ta den indianske urbefolkningen som slaver, men mange døde av utmattelse eller av sykdommer fra den gamle verden som de ikke var motstandsdyktige mot. Alternativ arbeidskraft som europeiske kontraktstjenere var utilstrekkelig. Mange av produktene som ble dyrket i Amerika var vanskelige å produsere i Europa, og det viste seg mer profitabelt å produsere dem i Amerika med bruk av slavearbeid.
Europeere kjøpte slaver fra afrikanske slavehandlere, men en del ble tatt til fange av europeiske slavehandlere som angrep afrikanske samfunn, og tok mennesker til fange for å selge dem videre. De fleste av samtidens historikere har beregnet at mellom 9,4 og 12 millioner afrikanere kom til den nye verden, skjønt det nøyaktige antall mennesker som ble tatt med makt fra sine hjem er betydelig større.
Denne slavehandelen er tidvis kalt for Maafa av afrikanske og afroamerikanske forskere, i betydningen «holocaust» eller «store katastrofe» på swahili. En del forskere, som Marimba Ani og Maulana Karenga, har benyttet begrepene «afrikanske holocaust» eller «slaveriets holocaust». Slaveriet var ett element i en økonomisk syklus i tre deler — trekantfart og dens mellompassasjen — som til sist involverte fire kontinenter, fire århundrer og millioner av mennesker og menneskeskjebner.
Atlanterhavsfrakten
Den atlantiske slavehandelen kom i gang etter at de første handelskontraktene ble opprettet mellom «den gamle verden» (Europa og Afrika) og de i «den nye verden» (Nord- og Sør-Amerika). I århundrer hadde tidevannsstrømmer gjort seiling over havet særlig vanskelig og risikabelt for skipstrafikken, og det var således liten sjøkontakt mellom folkene på de ulike kontinentene. På 1400-tallet hadde imidlertid den nye utviklingen i europeisk sjøfartsteknologi frambrakt skip som var bedre utstyrt til å hanskes med problemene med tidevannsstrømmene, og som kunne begynne å krysse Atlanterhavet på skrå. I denne prosessen kom europeiske sjøfolk i kontakt med de vestafrikanske samfunnene og i Amerika hvor de tidligere ikke hadde vært. Historikeren Pierre Chaunu beskrevet tiden med isolasjon for en del samfunn som et paradigmeskifte til en tid med økende kontakt mellom de fleste samfunn.
«Et antall tekniske og geografiske faktorer i kombinasjon gjorde europeerne til det mest sannsynlige folket for å undersøke Atlanterhavet og utvikle dens handel,» skrev historikeren John Thornton. Han identifiserte disse faktorene som drivkraften for å finne nye og lønnsomme handelsmuligheter utenfor Europa foruten også ønsket om å skape et alternativt handelsnettverk som ikke var kontrollert av det muslimske riket slik disse gjorde i Midtøsten, noe som ble betraktet som en trussel både religiøst, politisk og kommersielt. Særlig europeiske handelsmenn som ønsket å handle med gull, som kunne bli funnet i vestlige Afrika, og som ønsket å finne en sjøveg til India, hvor de kunne handle luksusgoder som krydder uten å skaffe seg disse varene til overpris via Midtøstens muslimske handelsfolk.
Selv om den innledende utforskningen av Atlanterhavet ble utført utelukkende av europeere var det mange forskjellige europeiske land som var involvert, blant annet sjøfolk fra Spania og Portugal, de italienske kongedømmene, England, Frankrike og Polen. Dette mangfoldet har fått Thornton til å beskrive den innledende utforskningen av Atlanterhavet som «en virkelige internasjonal øvelse, selv om mange av de dramatiske oppdagelsene [som de til Christofer Columbus og Ferdinand Magellan] ble gjort støttet av de iberiske monarkene», noe som senere ga opphav til senere myter at det var spanjoler og portugisere alene som gjorde oppdagelsene.
Afrikansk slaveri
Den atlantiske slavehandelen var ikke den eneste slavehandelen i Afrika, men var den største og heftigste. «Det afrikanske kontinentet forblødde sine menneskelige ressurser via alle tenkelige ruter,» skrev forfatteren og historikeren Elikia M’bokolo i avisen Le Monde diplomatique. «Tvers over Sahara, over Rødehavet, fra havnene langs Indiahavet og over Atlanterhavet. Minst ti århundrer med slaveri til fordel for de muslimske landene (fra niende til det nittende). ... Fire millioner mennesker i slaveri ble eksportert via Rødehavet, ytterligere fire millioner via havnene til Swahili til Indiahavet, kanskje så mange som ni millioner langs de transsaharisk handelsrutene, og elleve til tyve millioner (avhengig av forfatteren) som krysset Atlanterhavet.» I henhold til John K. Thornton kjøpte europeere mennesker i slaveri som var tatt til fange i de konstante krigene mellom afrikanske stater. Det var også afrikanere som drev forretning med å ta andre afrikanere til fange fra etniske grupper i nabolaget, eller som krigsfanger, og som siden ble solgt som slaver. Europeere skaffet en stort handel for et allerede eksisterende handelsmarked. Mens en afrikaner som ble holdt i slaver i sin egen region i Afrika hadde muligheten til å rømme og således frigjøre seg fra slaveriet, var en person som ble sendt til et annet land eller kontinent ingen muligheter for noen gang komme tilbake til sin region og familie, eller å komme seg ut av slaveriet. Mennesker som levde langt elven Niger ble transportert fra disse områdene og ut til kysten og deretter solgt ved europeiske handelsstasjoner i bytte for musketter, og andre varer som klær eller alkohol.
Europeisk kolonisering og slaveri i Vest-Afrika
Ved oppdagelsen av nye landområder ved sjøoppdagelser, begynte europeiske kolonister snart å utvandre og bosette seg i land utenfor deres eget kontinent. Utenfor kysten av Afrika invaderte og koloniserte europeere, under ledelse av kongedømmet Castilla, Kanariøyene i løpet av 1400-tallet. De forvandlet det meste av landet til produksjon av vin og sukker. Sammen med dette ble de innfødte på øynene, Guanches, og brukte dem som slaver både på øyene og over hele det kristne Middelhavet.
Historikeren John Thornton bemerket at «den egentlige motivasjonen til den europeiske ekspansjonen og for gjennombrudd i havnavigering var ikke mer enn å utnytte muligheten for umiddelbar inntjening ved røveri og beslaglegge eller kjøpe handelsvarer.» Ved å benytte Kanariøyene som marinebase begynte europeerne, hovedsakelig portugisere på dette tidspunkt, å flytte aktivitetene sine lengre sørover langs vestkysten av Afrika, dro på angrepstokt og tok folk til fanger som senere ble solgt som slaver i Middelhavet. Selv om dette var innledningsvis preget av suksess, "tok det ikke lang tid før afrikanske marinestyrker var oppmerksomme på de nye farene, og portugisiske skip begynte å møte sterk og effektiv motstand," og hvor mannskapet på flere skip ble drept av afrikanske sjøfolk på skip som var bedre utstyrt for å seile langs den vestafrikanske kysten og opp elvesystemene.
Ved 1494 hadde den portugisiske kongen inngått en enighet med herskerne i flere vestafrikanske stater som tillot handel mellom deres respektive folk, noe som gjorde det mulig for Portugal å delta i den velutviklede handelsøkonomien i Afrika uten å havne i stridigheter. Fredfylt handel ble regelen langs hele den afrikanske kysten, skjønt det oppsto fortsatt stridigheter fra tid til annen, eksempelvis da portugisiske handelsmenn forsøkte å erobre Bijagosøyene i 1535, noe som ble fulgt i 1571 da Portugal, støttet av kongeriket Kongo, greide å erobre den sørvestlige regionen av Angola for å sikre sine truete økonomiske interesser i området. Selv om Kongo senere gikk inn i en koalisjon for å presse portugiserne ut i 1591 da Portugal hadde sikret et fotfeste på kontinentet som landet kom til beholde til ut på 1900-tallet. Til tross for disse tilfellene av sjeldne av vold mellom afrikanske og europeiske styrker var det imidlertid mange afrikanske stater i stand til å sikre seg at handelen foregikk på deres egne betingelser, krevde toll av fremmede skip, og i et tilfelle i 1525 arresterte kong Affonso I av Kongo et fransk skip og dets mannskap ved at det ulovlig hadde drevet handel langs Kongos kyst.
Historikerne har i omfattende grad diskutert det forhold og dets vesen som eksisterte mellom disse afrikanske kongedømmene og de europeiske handelsmenn. Walter Rodney (1972) har argumentert at det var et ujevnt forbindelse hvor afrikanerne ble tvunget inn i «kolonihandel» med mer økonomisk utviklede europeere, utvekslet råmaterialer og menneskelige ressurser (slaver) for fabrikkerte varer. Han argumenterte at dette var en økonomisk handelsavtale som gikk tilbake til 1500-tallet som førte til at Afrika forble underutviklet i hans egen tid. Denne oppfatningen har blitt støttet av andre historikere, som blant annet Ralph Austen (1987). Denne oppfatningen om en ulikt forbindelse ble bestridt av John Thornton (1998), som argumenterte at «den atlantiske slavehandelen var ikke nær så kritisk for den afrikanske økonomien som disse forskerne mente» og at «afrikansk fabrikasjon [på denne tiden] var mer enn kvalifisert til å håndtere konkurranse fra førindustrialiserte Europa.»
Europeisk kolonisering og slaveri i Amerika
Det var imidlertid ikke bare langs den afrikanske vestkysten, men også i Amerika at europeerne begynte å søke etter inntektsmuligheter. Europa ble først oppmerksom på Amerika etter at kontinentet ble oppdaget av Christofer Columbus i 1492. Som i Afrika motsatte den innfødte befolkningen seg at europeerne trengte seg inn på deres landområder i løpet av det første århundret med kontakt. I Karibia var de spanske bosetterne seg først i stand til å sikre seg kontroll over de større øyene etter å ha alliert seg med bestemte indianske stammegrupper i deres eksisterende konflikter med nabostammene. Grupper som Kulinago på De små Antiller, og karibene og arawakfolket fra (hva som i dag er) Venezuela rettet effektive motangrep mot de spanske basene i Karibia med deres båter som var mindre og langt bedre egnet til navigere rundt øyene, og de oppnådde ved et antall tilfeller å beseire de spanske skipene.
På 1400- og 1500-tallet bosatte kolonister fra Europa seg også på de ellers ubebodde øyene i Atlanterhavet som Madeira og Azorene hvor det var ingen slaver å selge, men hvor det kunne eksporteres produkter som ble øyenes hovedindustri.
1500- og 1600-tallet
Den atlantiske slavehandelen er tradisjonelt inn i to perioder, kjent som den første og den andre atlanterhavssystemene.
Det første atlanterhavssystemet var handelen med afrikanere i slaveri til hovedsakelig søramerikanske kolonier underlagt Portugal og Spania. Det utgjorde kun noe mer enn 3 prosent av hele den atlantiske slavehandelen. Den begynte i betydelig skala omtrent fra år 1502 og varte fram til 1580 da Portugal var midlertidig forent med Spania. Mens portugisisk handlet slaver selv benyttet det spanske riket på et system kalt asiento, en juridisk avtale mellom en person og den spanske krone om enerett på handel av et bestemt produkt, og vanligvis hadde betydningen asiento de negros, en overenskomst hvor en annen part fikk rettigheten til å ha monopol på å innføre afrikanske slaver til Spanias amerikanske kolonier. I løpet av den første atlanterhavssystemet var det portugisere som fikk nær monopol på å frakte slaver til Spanias amerikanske kolonier, skjønt en del nederlandske, engelske, spanske og franske handelsskip deltok også i slavehandelen. Etter unionen ble Portugal svekket og landets kolonirike ble angrepet av nederlendere og briter.
Det andre atlanterhavssystemet var handelen av afrikanere i slaveri av hovedsakelig briter, portugisere, franskmenn og hollendere. Det fremste reisemålet for denne fasen var de karibiske koloniene, Brasil og Nord-Amerika, da et antall europeiske land hadde bygget opp kolonier som var økonomisk avhengig av slaver. Blant de som fremmet dette systemet var britene Francis Drake og John Hawkins.
Kun noe mer enn 3 prosent av afrikanerne ble eksportert og solgt til slaveri i årene 1450 og 1600, og 16 prosent på 1600-tallet. Mer enn halvparten av dem ble eksportert på 1700-tallet, og de gjenværende 28,5 prosent ble fraktet på 1800-tallet.
Trekanthandelen
Europeiske kolonister praktiserte innledningsvis systemer av både bundet arbeid og indiansk slaveri hvor de innfødte i den nye verden ble underlagt som slaver. Av en rekke årsaker erstattet afrikanere den innfødte befolkningen som slaver i Nord- og Sør-Amerika. I en del tilfeller, slik som Karibia, førte krig og sykdommer som kopper til at den innfødte befolkningen ble helt utryddet. I andre tilfeller, slik som i Sør-Carolina, Virginia og New England, var behovet for allianser med de innfødte stammene koblet med tilgjengeligheten av rimelige afrikanske slaver (på begynnelsen av 1700-tallet i disse koloniene) til at det var liten grunn eller behov for å underlegge seg den indianske befolkningen til slaver.
En gravhaug i Campeche i Mexico har antydet at slaver ble fraktet dit ikke lenge etter at Hernán Cortés hadde fullført undertrykkelsen av aztekiske og mayaenes Mexico. Gravstedet hadde vært i bruk fra omtrent 1550 og fram til slutten av 1600-tallet.
Den første siden av triangelhandelen var eksport av varer fra Europa til Afrika. Et antall afrikanske konger og handelsmenn tok del i handelen med slaver fra 1440 og fram til rundt 1833. For hver afrikanske fange som ble solgt som slave ville de afrikanske herskerne motta en rekke varer fra Europa. Disse omfattet geværer, ammunisjon og andre fabrikkerte varer. Det andre beinet i trekanthandelen var eksport av afrikanere over Atlanterhavet til Nord- og Sør-Amerika og Karibia. Den tredje og siste delen av trekanthandelen var frakt av varer til Europa fra Amerika. Disse varene var produktene av plantasjene som benyttet seg av slaver og omfattet blant annet bomull, sukker, tobakk, melasse og rom.
Hannu Mikkola
Hannu Olavi Mikkola (født 24. mai 1942 i Joensuu, død 26. februar 2021 ) var en finsk rallyfører som vant verdensmesterskapet i 1983 med Audi. Han hadde svensken Arne Hertz som kartleser fra 1977 til 1990.
Dommen i Nürnberg
Dommen i Nürnberg (originaltittel Judgment at Nuremberg) er en amerikansk dramafilm fra regissert av Stanley Kramer. Manuset ble skrevet av Abby Mann. Det store ensemblet består blant annet av Spencer Tracy, Burt Lancaster, Richard Widmark, Maximilian Schell, Werner Klemperer, Marlene Dietrich, Judy Garland, William Shatner og Montgomery Clift. Filmen er inspirert av Dommerprosessen i 1947, som var en del av Nürnbergprosessene etter andre verdenskrig.
Filmen fikk god kritikk og ble nominert til elleve Oscar-priser, blant annet for beste film. Ved samme Oscar-utdeling ble også filmens regissør Stanley Kramer tildelt æresprisen Irving G. Thalberg Memorial Award.
Det amerikanske filminstituttet (AFI) har kåret Dommen i Nürnberg til tidenes 10. beste rettsdrama fra USA. Filmen ble innlemmet i National Film Registry i 2013, et utvalg av filmer til bevaring i det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress.
Handling
Fire tyske dommere står tiltalt for forbrytelser mot menneskeheten for å dømme mennesker til tvangssterilisering og konsentrasjonsleirer under andre verdenskrig. Sjefsdommer Dan Haywood (Spencer Tracy) leder rettssaken, mens aktor Tad Lawson (Richard Widmark) og forsvarsadvokat Hans Rolfe (Maximilian Schell) representerer partene. Ernst Janning (Burt Lancaster) er en av de tiltalte, og fru Bertholt (Marlene Dietrich) er en tysk kvinne som Haywood blir kjent med, hvis mann ble henrettet etter å ha blitt funnet skyldig i forbrytelser mot menneskeheten i en tidligere rettssak. Montgomery Clift og Judy Garland spiller vitner i saken.
Oscar-priser
Dommen i Nürnberg ble nominert til elleve Oscar-priser og vant to:
Tryggve Sagen
Tryggve Sagen (født 1. november 1891 i Husøy, død 20. januar 1952 i Helsingfors) var en norsk skipsreder og kunstsamler.
På kunstsiden var han en ivrig samler, blant annet av Ludvig Karsten (1876–1926) som også var Sagens venn. Ellers gikk det i samtidige impresjonister fra Frankrike, noen av disse donert til Nasjonalgalleriet i 1917. Sammen med den danske grosserer Christian Tetzen-Lund (1858–1936) begynte han i 1914 å erverve kunstsamlingen til Sarah Stein (1870–1953) og Michael Stein (1865–1938), forøvrig bror til Gertrude Stein. De var jo samlere av moderne kunst, og Matisse-velgjørerne over andre. De hadde i 1914 lånt ham (Matisse) nitten av hans malerier for en utstilling i Berlin. Grunnet krigsutbruddet ble maleriene «stående fast» i Europa, og det var disse som Sagen og Tetzen-Lund lyktes å erverve seg. Tetzen-Lund hadde jo hadde få år tidligere solgt unna sine gamle maleri for å konsentrere seg om samtidens kunstnere, forøvrig solgt på auksjon rundt 1925. Da Ludvig Karsten skulle stille ut i Stockholm i 1921, lånte Sagen ut atten verker. Ti krittegninger av August Strindberg eide han også.
Sagen ble i 1921 ridder 1. klasse av Vasaordenen og bodde ellers de siste tjue år i Helsingfors. Han var sønn av Martin Sagen som var lærer ved Moss.
Kypros (øy)
Kypros er en øy i den østlige delen av Middelhavet, øst for Hellas, sør for Tyrkia, vest for Syria, Libanon og Israel og nord for Egypt. Den er den tredje største øya i Middelhavet.
Etymologi
I oldtiden kalte de innfødte Kypros for Alashiya. I Mari, en storby ved Eufrats høyre bredd i våre dagers Syria, dreier alle leirtavler om Alashiya seg om import av metall: Enten kobber (sumerisk urudu - akkadisk eru) eller bronse (sumerisk zabar - akkadisk siparru). Romerrikets viktigste forekomst av kobber lå på Kypros, og det opprinnelige latinske ordet for «kobber», cyprium, senere forenklet til cuprum, kommer av det greske navnet på øya, Kypros. Kypriotene begynte å bearbeide kobber i det tredje årtusen f.Kr, da de laget redskaper av lokalt forekommende, rent kobber, som flere steder lå synlig på jordoverflaten.
Andre foreslåtte etymologier for «Kypros» er det greske ordet for sypresstreet (cupressus sempervirens, κυπάρισσος/kypárissos), og det greske navnet på henna-planten (Lawsonia alba), κύπρος/kypros.
Robin Nordahl
Paul Robin Nordahl (født 17. november 1973 i Stavern) er en norsk låtskriver, komponist, produsent, musiker og sanger. Han har som låtskriver, produsent, musiker og artistutvikler vært delaktig i produksjoner for en rekke artister, plate- og tv-selskaper, blant annet Universal Music med Briskeby, Maria Arredondo, Venke Knutson, Kurt Nilsen, Hits for Kids, Barnas beste, Tv2, NRK, Espionage, Familieforlaget med utgivelser som Max Manus og Gunnar Sønsteby, Mgp jr, DDE og andre. Han har mottatt flere gull- og platinatrofeer for sitt arbeide.
Han samarbeidet med Per Sundnes, Dinamo Story og NRK som låtskriver og produsent for flere bidrag til Melodi Grand Prix i Norge 2008-2010, som for eksempel sangen «I'm in Love» med Sven Garås i 2008, «Party» med Anita Hegerland og gruppa KeSera i samarbeid med produsent Nasty Kutt i 2009, og «Million Dollar Baby» med Belinda Braza i 2010. Har jobbet med The Voice og Idol som både sanger og produsent.
Kypros (øy)
Geografi
Det er to fjellkjeder på øya, Troodos og den mindre, Kyreniafjellene. Det høyeste fjellet, Olympos er 1 952 høyt og er en del av Troodos. Kyreniafjellene er lavere og her er det høyeste punktet 1 024 moh. Mesaoria er flatt sletteland mellom disse to fjellkjedene og det er her den delte hovedstaden Nikosia ligger. Troodos er den største fjellkjeden og dekker nesten halvparten av øya, mens Kyreniafjellene dekker en lang stripe langs nordkysten.
Viktige naturressurser er kobber, svovelkis, asbest, gips, tømmer, salt, marmor og leire.
Geopolitisk er 59,74% av øya under kypriotisk styre som Republikken Kypros, mens 34,85% er Den tyrkiske republikken Nord-Kypros som bare er akseptert av Tyrkia. Den delen som er okkupert av Tyrkia anser mange som den vakreste delen av øya. Den grønne linjen mellom disse to delene, utgjør 2,67% av arealet og er under De forente nasjoners kontroll. To britiske baser – Akrotiri og Dekelia – utgjør 2,74%.
Klima
Kypros har et middelhavsklima som trekker mange turister til øya. Kypros er kjent som en veldig varm øy med lange, varme somre året rundt. Det er derfor en del turister som reiser dit om vinteren. Det regner gjerne en del mellom desember og februar og det er mulig med snø om vinteren i Troodos-fjellene. Kypros har et klima som kan minne mye om Perth i Australia eller Madrid i Spania om sommeren, men er en del varmere om vinteren enn disse plassene.
Flora og fauna
Plantelivet er ikke likt det som en finner ellers langs Middelhavet. Det skyldes Kypros' isolerte posisjon i Middelhavet. Det finnes 2000 ulike plantearter på øya. 120 av disse finnes bare på Kypros. I Troodosfjellene vokser kyprosseder, tyrkisk furu, svartfuru, gresk einer, Quercus alnifolia og sypress. Før i tiden var hele øya dekket med trær. Nå er bare 19% av Kypros dekket av skog. Hogst, beiting og gressbrann har vært med på å redusere skogbestanden på øya opp i gjennom historien. Blomstringssesongen er i februar-mars. Kypros har 38 ulike orkidearter.
Liste over flaggbærere for Indonesia under OL
Liste over flaggbærere for Indonesia under OL inneholder samtlige idrettsutøvere som har båret Indonesias flagg under åpningsseremoniene til sommer- og/eller vinter-OL.
Kypros (øy)
Flora og fauna
Muflonsauen lever i Troodos-fjellene. Denne sauen er fredet i og med at den holdt på å bli utryddet på tredvetallet. På nordvestkysten kommer to ulike sorter havskilpadder i land hver sommer for å legge egg. I de store saltsjøene ved Larnaka og Limassol kan man om vinteren se store flokker flamingoer. De kommer i november–desember og forlater øya igjen ved påsketider. Mange vadefugler trekker over Kypros. Det kan være heirer, regnspover og ender. En del sangfugler gjester øya om sommeren eller om vinteren. I fjellene kan man komme over gribber og falker. Av krypdyr finnes det kameleoner, gekkoer og åtte ulike slangearter. Det finnes mange fiskearter i farvannet rundt øya. Sverdfisken kommer på besøk til øya i perioden mai til juli.
Historie og politikk
Den tidligste kjente menneskelige aktivitet på øya går tilbake til 9000 f.Kr. Arkeologiske levninger fra denne perioden omfatter blant annet den relativt godt bevarte neolittisk steinalderlandsbyen Khirokitia som UNESCO har erklært som en del av Verdensarven med status «forsterket beskyttelse» i tilfelle bevæpnet konflikt, sammen med de arkeologiske stedene Páfos og de malte kirkene i regionen Troodos. Kypros har også noen av de eldste brønnene i verden.
Kypros var en del av det hettittiske rike inntil det ble bosatt av mykenske grekere på 1000-tallet f.Kr. Som et strategisk lokalitet i Midtøsten, ble det siden okkupert av flere betydelige makter, inkludert assyrerne, egyptere, og perserne, og fra disse ble øya erobret i 333 f.Kr. av Aleksander den store. Neste herskere var Ptolemeerdynastiets Egypt, Romerriket, Det bysantinske riket, arabiske kalifater for en kort tid, det franske Lusignandynastiet, og Venezia, fulgt av den osmanske erobringen i 1571. Øya forble under osmansk kontroll i tre århundrer og ble plassert under britisk administrasjon i 1878 inntil det ble gitt uavhengighet i 1960, og ble medlem av Samveldet det neste året.
I 1974, som følge av vold mellom kypriotiske samfunn bestående av greskkyprioter og tyrkiske kyprioter, skjedde et forsøk på statskupp av greskkypriotiske nasjonalister og elementer fra den greske militærjuntaen med det mål å oppnå enosis (forening av Kypros med Hellas). Dette førte til at det tyrkiske militæret gikk i land på den nordlige delen av øya 20. juli 1974 for å beskytte de tyrkiske kypriotene. Tyrkisk militære ble igjen på øya etter våpenstillstanden, noe som praktisk førte til en deling av øya og som har vært et mål for Tyrkia siden 1955. Volden mellom de etniske samfunnene og den påfølgende tyrkiske invasjonen førte til at 200 000 greskkyprioter måtte flytte fra nord til sør, mens tyrkisk kypriotene måtte flytte fra sør til nord, og etableringen av en adskilt tyrkisk kypriotisk politisk enhet i den nordlige delen av Kypros. Disse hendelsene og den påfølgende politiske situasjonen er fortsatt en vedvarende tvist.
Republikken Kypros har de jure statshøyhet over øya Kypros og havområdene rundt, unntatt for de britiske militærbasene i Akrotiri og Dekelia. Republikken Kypros er de facto delt i to hoveddeler: Området under effektiv kontroll av republikken Kypros, omtrentlig 59 prosent av øyas landområde, og den tyrkiskkontrollerte delen i nord, som kaller seg selv for Republikken Nord-Kypros og er anerkjent av kun Tyrkia. Det dekker omtrent 36 prosent av øyas område.
UNFICYP skal hindre strid mellom greskkyprioter og tyrkiskkyprioter på Kypros.
Lucien Mérignac
Lucien Mérignac (født 5. oktober 1873 i Paris, død 1. mars 1941) var en fransk fekter som deltok under OL 1900 i Paris. Mérignac ble olympisk mester i fekting under OL 1900 i Paris. Han vant turneringen i klassen florett for fektmestere.
George Schnéevoigt
Biografi
George Schnéevoigt, som forandret navnet fra Fritz Ernst Georg Fischer den 28. mai 1943, var sønn av artisten Hermann Friedrich Fischer og den finske kunstfotografen Siri Alina Schneevoigt. Han var nevø av Jean Sibelius.
Da han vendte hjem til Danmark ved begynnelsen av første verdenskrigs i 1914, startet han sammen med sin ektefelle sitt eget filmselskap Kaulbachs Kunstfilm. Selskapet fikk allikevel ingen lang levetid, og filmtitlene Skelethånden, De mystiske Z-stråler, Dykkerklokkens hemmelighed og Kong Alariks gravkammer var ikke dem som kom til at prege hans seinere arbeider. Det gjorde derimot de følgende læreår, da han ble ansatt som regissør og fotograf hos Nordisk Film i 1915 og kom til å arbeide sammen med Carl Th. Dreyer. Han ble høyt berømmet for sin innsats, da han fotograferte Blade af Satans bog i 1920 og Du skal ære din hustru i 1925. Også Dreyers film Præsteenken og Der var engang er fotografert av Schneevoigt.
I stumfilmens siste år var han filmregissør, da han filmatiserte professor J.A. Friis' roman Lajla i Lappland. Som stumfilmregissør var han tilknyttet Nordisk Film, hvor han iscenesatte over 100 stumfilmer og dessuten var han tilknyttet Svensk Filmindustri og Ufa. Året etter Lajla tok han opp talefilmen  Eskimo i 1931 og samme år var han regissør og primus motor bak Nordisk Films debut som lydfilmselskap med Præsten i Vejlby og Hotel Paradis. Seinere fulgte Kirke og Orgel og en lang rekke lystspill opp gjennom 1930-tallet. Mest suksess hadde han med de litterære arbeider og mindre med lystspill som Skal vi vædde en million og De blå drenge. Han levendegjorde borgerlige danske miljøer i Champagnegaloppen fra slutten av 30-tallet og Jeg har elsket og levet fra 1940. I 1942 iscenesatte han sine siste film for Nordisk Film Tordenskjold går i land og Alle mand på dæk.
George Schneevoigt ble 23. februar 1915 gift i Oslo i Norge med danserinnen og skuespillerinnen Tilly von Kaulbach (Henriette Mathilde Frederiksen, kalt Tilly (08. august 1874–1. juni 1966).
Vinterhage
Vinterhage eller hagestue er et værelse på bakkeplan som fungerer som et innendørs hageanlegg eller stort veksthus, også om vinteren. Det vender mot og har en dør ut til den tilhørende hagen utendørs. Vekstene i vinterhagen er ofte plantet i krukker og flyttes iblant ut om sommeren, tilsvarende et orangeri.
Varmegjennomgang
Varmegjennomgangskoeffisienten (også kalt U-verdien) kan brukes for å skille hvor godt isolert en hagestue eller vinterhage er.
Émile Coste
Émile Louis François Désiré Coste (født 2. februar 1862 i Toulon, død 7. juli 1927) var en fransk fekter som deltok under OL 1900 i Paris.
Coste ble olympisk mester i fekting under OL 1900 i Paris. Han vant gull i florett individuelt.
Wassenaar-avtalen
Wassenaar-avtalen eller formelt: "The Wassenaar Arrangement on Export Controls for Conventional Arms and Dual-Use Goods and Technologies" er en multilateral kontrollinstans for eksport av varer og teknologier.
Kontrollister
Rammene for avtalen er beskrevet i et dokument med tittelen "Guidelines & Procedures, including the Initial Elements." Listen av teknologier er delt i to:
Dual-use listen består av to kategorier med stigende grad av kompleksitet. Kategoriene er:
Listen med krigsmateriell har 22 kategorier (uten overskrifter)
Medlemsstater
Per januar 2009 var 40 land og stater tilknyttet avtalen: Argentina, Australia, Belgia, Bulgaria, Canada, Danmark, Estland, Finland, Frankrike, Hellas, Nederland, Irland, Italia, Japan, Kroatia, Latvia, Litauen, Luxembourg, Malta, New Zealand, Norge, Polen, Portugal, Romania, Russland, Sveits, Slovakia, Slovenia, Sør-Afrika, Spania, Storbritannia, Sverige, Sør-Korea, Tsjekkia, Tyrkia, Tyskland, Ukraina, Ungarn, Østerrike og USA.
Laodikea
Laodikea ved Lykos (gresk: Λαοδίκεια πρὸς τῷ Λύκῶ; latin: Laodicea ad Lycum; osmantyrkisk: Lâdik) var en by i Frygia i Lilleasia, ved Lykos, en bielv til Maiandros. Gjennom den fruktbare Lykosdalen førte en av Asias handelsveier. Byen lå nær Hierapolis og Kolossai. På Johannes fra Patmos' tid var Laodikea blitt hovedstaden i den romerske provinsen Frygia.
Historie
Byen ble grunnlagt på 200-tallet f.Kr. av den seleukidiske konge Antiochos II, som navngav den etter sin hustru Laodike. Omkring 190 f.Kr. ble byen erobret av kong Eumenes II av Pergamon, og år 133 f.Kr. kom den i romersk eie. I den romerske keisertiden var den en meget rik handelsby, selv om den i 88 f.Kr. ble erobret av Mithridates den store og flere ganger ble ødelagt av jordskjelv. I særdeleshet var den berømt for den fine ull som områdets får gav, og for sin ullindustri med kapper og tepper.
Byen var et ledende banksenter, der Cicero vekslet inn tratter i år 51 f.Kr., og som sikkert finansierte gjenoppbyggingen etter det store jordskjelvet i år 60 e.Kr. Laodikea avslo hjelp fra senatorenes jordskjelvfond, noe det muligens refereres til i Johannes Åpenbaring.
Lastovo
Lastovo (italiensk Lagosta, tysk Augusta, latin Augusta Insula, gresk: Ladestanos, illyrisk: Ladest) er ei øy og en kommune i Dubrovnik-Neretva fylke i Kroatia.
Laodikea
Historie
På Jesu tid var den også kjent for sin legemiddeltilvirkning og sin medisinske utdannelse; her ble det drevet pionervirksomhet for bruken av kollyrium som øyesalve. Der det i Joh.Åp. heter «du er lunken, derfor vil jeg utspy deg av min munn» er det en billedbruk som assosierer til de egenskapene det varme, kullsyreholdige vannet fra brønnene i Hierapolis hadde som brekkmiddel.
Den laodikenske Zeus ble dyrket viden omkring byen, og stod høyt i anseende.
Lastovo
Kommunen består av 46 øyer i Adriaterhavet med et totalt folketall på 835, der 93 % er etniske kroater. Landarealet i kommunen er ca. 56 km². mens øya har et areal på 46,87 km². Den største landsbyen på øya heter også Lastovo.
Laodikea
Laodikea i bibelen
Kristendommen fikk tidlig følgere i Laodikeia, og i Kolosserbrevet uttrykte Paulus bekymring for byens kristne kirkemenighet, og sendte hilsninger til dem (Kol. 2, 1–2 og 4,13–16): Jeg vil at dere skal vite hvor hardt jeg kjemper for dere og for dem i Laodikea, og for alle de andre som ikke har møtt meg ansikt til ansikt. Jeg ønsker at de skal få nytt mot i hjertet, bli knyttet sammen i kjærlighet og få hele rikdommen av overbevisning og innsikt, så de kan fatte Guds mysterium, som er Kristus.
(---)
Jeg kan være vitne på at (Epafras) strever og arbeider for dere og for dem som er i Laodikea og Hierapolis. Lukas, vår kjære lege, hilser dere, Demas også. Hils våre søsken i Laodikea, og Nymfa og menigheten som samles i hennes hus. Når dette brevet er lest opp hos dere, så sørg for at det også blir lest opp i menigheten i Laodikea, og at brevet fra Laodikea også blir lest opp hos dere. Si til Arkippos: Se til at du fullfører den tjenesten du har fått for Herren. Laodikeia er en av de syv kirker i Åpenbaringsboken: ifølge Åp. 3,14–22 hadde forsamlingen i Laodikea som følge av sin rikdom blitt lunken i sin kristendom og blitt verdsliggjort.
Lastovo
De naturskjønne omgivelsene trekker til seg mange turister hver sommer. I 2006 gjorde den kroatiske regjeringen deler av øya om til en naturpark.
Laodikea
Laodikea i bibelen
Et kirkemøte ble avholdt i Laodikea cirka 363-364.
Operasjon Polo
Operasjon Polo var en indisk militær operasjon i september 1948 hvor indiske styrker innlemmet fyrstestaten Hyderabad og satte en sluttstrek for statens uavhengighet og styret til nizamen av Hyderabad.
Laodikea
Laodikea i bibelen
Laodikea var fortsatt en rik by under de bysantinske keiserne, men i 1402 – under krigen mot osmanene – ble den ødelagt av tyrkerne.
Lastovo
Geografi
Øya Lastovo hører til de sentrale dalmatiske øyene. Den ligger 13 km sør for Korčula. Andre øyer i denne gruppa er blant annet Vis, Brač, Hvar, Korčula og Mljet. Øya er rundt 9,8 km lang og opp til 5,8 km bred.
Operasjon Polo
Operasjonen fant sted etter at Osman Ali Khan, nizam av Hyderabad, valgte å verken bli en del av India eller Pakistan under delingen av India. Dette valget ble støttet av Kasim Razvis væpnede milits, razakarene, og hadde moralsk støtte fra Pakistan. Etter at forhandlingene mellom nizamen og India gikk i stå, begynte indisk lederskap å frykte en fiendtlig selvstendig stat midt inne i selve India. På bakgrunn av dette valgte visestatsminister Sardad Patel å annektere Hyderabad i det den indiske regjeringen kalte en «politiaksjon». Den indiske regjeringen fryktet samtidig at dette kunne føre til sammenstøt mellom hinduer og muslimer og det ble erklært unntakstilstand i hele India.
Laodikea
Ruinby
Byen er nå en samling ruiner fra romertiden og senere, blant annet et amfiteater, et gymnasium og en akvedukt. Ruinene ligger i den tyrkiske provinsen Denizli, nær byen Eskihisar.
Lastovo
Geografi
Øygruppa Lastovo består av 46 øyer, inkludert de større øyene Sušac, Prežba og Mrčara. Prežba har forbindelse med fastlandet via en bru ved landsbyen Pasadur. Det går daglig hydrofoiler og ferger fra øya til fastlandet ved Split, som også stopper ved Korčula og Hvar langs ruta.
Operasjon Polo
Hyderabads regjering ble tatt til fange og Hyderabad satt under en indisk militærregjering ledet av generalmajor Joyanto Nath Chaudhuri som militærguvernør. Det ble foretatt utrenskninger av muslimer fra statsadministrasjonen. I kjølvannet av Operasjon Polo fulgte det og hevnaksjoner fra den hinduistiske befolkningen mot muslimer i allmennhet. Nizamen ble behandlet mildt og fulgte den indiske regjerings ønsker. Hyderabad ble gjort til en delstat i India, der nizamen ble utpekt til rajpramukh (seremoniell guvernør).
Lastovo
Geografi
Landsbyen Lastovo ligger i de bratte skrentene ovenfor sjøen, noe som er uvanlig sammenlignet med de andre adriatiske øyene, der landsbyene oftest ligger ved sjøen. Andre landsbyer på øya er blant annet Ubli (også kalt Sveti Petar), Lučica, Zaklopatica, Skrivena Luka og Pasadur.
Det høyeste punktet på Lastovo er Hum med en høyde på 417 meter over havet. Det er tre andre topper som er høyere enn 400 meter, Pleševo Brdo, Gumanca og Mali Hum, og ytterligere tretten som er høyere enn 200 meter. Bergartene på øya består av kalkstein og dolomitt, og det finnes flere grotter på øya. Kystlinja er bratt, og sjøen rundt øya er dyp. På sørkysten ligger det en vid bukt ved Skrivena Luka, som gir ly mot den iskalde boravinden og vestavinden.
Økonomi
Som på mange andre middelhavsøyer er de viktigste næringsveiene på Lastovo jordbruk og turisme. Det blir blant annet dyrket vindruer og oliven.
1870 i Frankrike
Begivenheter i året 1870 i Frankrike.
Hendelser
<!---*February - Denis Vrain-Lucas is sentenced to 2 years in prison for multiple forgery, in Paris.
Max Wallraf
Ludwig Theodor Ferdinand Max Wallraf (født 18. september 1859 i Köln, død 6. september 1941 i Oberstdorf) var en tysk politiker. Han var statssekretær og (leder) av innenriksdepartementet og i 1924 riksdagspresident. Max Wallraf var gjennom sin søster Emilie, gift Weyer, onkel til Emma Adenauer, Konrad Adenauers første hustru.
Han var overborgermester i Köln (1907-1917).
Farsund (andre betydninger)
Farsund kan referere til
FK Oleksandrija
FK Oleksandrija er en ukrainsk fotballklubb fra byen Oleksandrija. Klubben spiller i den øverste divisjonen i Ukraina.
Historie
Klubben ble grunnlagt 1990, og spiller sine hjemmekamper på CSC Nika Stadium som har en kapasitet på 7 000.
Dagen (svensk avis)
Dagen er en svensk dagsavis med formål om «att vara en kristen röst i mediebruset». Avisen er politisk og teologisk nøytral. Publikasjonen er en del av det norske Mentor Medier, Vårt Lands medieselskap.
Det første nummeret av svenske Dagen utkom 1. november 1945. Avisen ble startet av den svenske pinsebevegelsens daværende frontfigur Lewi Pethrus. Pethrus var avisens sjefredaktør til 1974.
Avisens eiere er blant annet flere kirkesamfunn: Mentor Medier, Swemedia (Dagengruppen), Den svenske pinsebevegelsen, Det svenske baptistsamfunnet, Den svenske evangeliske frikirke og Svenska Alliansmissionen.
Bjarne Dalland
Bjarne Dalland (født 27. august 1906 i Bergen, død 1. mars 1943 på Trandumskogen) var en norsk motstandsmann og medlem i Norges Kommunistiske Partis sentralkomite.
Dalland hadde middelskole og arbeidet før krigen som funksjonær i Norsk Transportarbeiderforbund.
Tidlig i krigen jobbet han aktivt for å forberede motstandsarbeidet i Bergen. Under dekke av jobben i transportarbeiderforbundet kunne han på fulltid bygge ut motstandsorganisasjonen. Han samarbeidet nært med Peder Furubotn. Dalland ble arrestert første gang i 1940, og satt fengslet i seks måneder.
Da han slapp ut fortsatte han det illegale arbeidet, og ble sentral i virksomheten på Vestlandet. Dalland var blant dem som deltok på det utvidete sentralkomitemøtet i NKP i Oslo 31. desember 1941 - kamuflert som et nyttårsarrangement. Møtet valgte enstemmig Furubotn til ny generalsekretær. Dalland ble innvalgt i sentralkomiteen.
I Bergen var han aktiv da NKP i byen ga ut den lokale illegale avisen Alt for Norge i 1942. Han satt også i det såkalte Faglig utvalg i byen, LOs illegale ledelse. Dalland ble for annen gang arrestert 8. september 1942, i en aksjon der 15–20 ledende lokale kommunister ble tatt. Dalland ble brakt til Møllergata 19 i Oslo. Han ble skutt på Trandum 1. mars 1943.
Dalland er gravlagt på Møllendal gravplass i Bergen.
Den som dræber
Den som dræber er en dansk krimserie. Serien er utviklet og skrevet av Elsebeth Egholm og Stefan Jaworski. Dog har flere manuskriptforfattere virket som episodeforfattere, blant andre Siv Rajendram, Rikke De Fine Licht og Thorleif Hoppe. Regissører er Birger Larsen, Niels Nørløv og Kasper Barfoed.
Serien omhandler en avdeling hos Københavns Politi som etterforsker mord begått av seriemordere. Serien er på ti avsnitt, hvorav to etterfølgende avsnitt alltid henger sammen, så serien senere kan klippes sammen til fem filmer. En fortsettelse av serien i form av en spillefilm med undertittelen Fortidens skygge hadde premiere i mars 2012.
I oktober 2011 kunngjorde TV 2 at det ikke ville bli produsert en annen sesong av serien, til tross for stor suksess i utlandet, etter dårlige anmeldelser og seertall i Danmark.
Seriens tittel er et sitat fra straffelovens drapbestemmelse, § 237: «Den, som dræber en anden, straffes for manddrab med fængsel fra 5 år indtil på livstid». Serien ble omkalt til Den som dräper da den ble sendt på TV4 Sverige.
Sfitakantha
Sfitakantha er en slekt av løpebiller.
Utseende
Middelsstore (8-9 millimeter), avlange og litt flate, halvblanke, rødbrune løpebiller. Hodet har litt utstående fasettøyne. Pronotum er hjerteformet. Dekkvingene er nesten jevnbrede med kraftige punktstriper.
Levevis
Denne gruppen inneholder mange arter som lever i trær, der de gjerne løper rundt på barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Java).
Garness
Garness er en norsk musikkduo som består av tvillingsøstrene Ingelin Reigstad Norheim og Hildegunn Garnes Reigstad (født 29. mars 1984). Begge er låtskrivere, sangere, arrangører, produsenter og multi-instrumentalister. Garness lager akustisk pop, med inspirasjon fra blant annet amerikansk folkrock. Torjus Vierli, ektemannen til Hildegunn, har vært viktig for Garness musikalske uttrykk, og er deres faste keyboardist og medprodusent.
Biografi
Søstrene vokste opp i en musikalsk familie på øya Holsnøy i Nordhordland, og turnerte som barn sammen med foreldrene, Anne Hilde Garnes Reigstad og Arve Reigstad. De er barnebarn av den bestselgende lyrikeren Haldis Reigstad og har tonesatt flere av hennes dikt.
Musikalsk karriere
Garness ga ut sitt debutalbum Slipper Lovsangen Fri i 1993. Søsterenes andre album The Good or Better Side of Things kom i 2008. Dette albumet ble hovedsakelig spilt inn i stua til Hildegunn Garnes Reigstad og ektemann Torjus Vierli. I 2009 ble juleplaten Barnet i krybben gitt ut, til gode kritikker. I 2013 spilte NRK inn en julekonsert med Garness med musikken fra juleplaten. Programmet ble sendt lillejulaften på NRK1, og var det tredje mest sette programmet den julen. Siden 2010 har Garness hatt utstrakt turnévirksomhet før jul hvert år.
I 2017 ga duoen ut albumet Canyons and Mountaintops. Dette albumet ble spilt inn i studioet som Garnes Reigstad eier og driver sammen med Vierli, i et nedlagt bedehus på landsbygda utenfor Grimstad. Låten Mountaintop lå 13 uker på NRK P1s spillelister.
Våren 2019 ga Garness ut en påskekonsert med 14 ferske låter, kalt Gåten om korset. Verket ble laget på bestilling av Stefanusalliansen og er et samarbeid mellom forfatter Jostein Ørum som har skrevet tekstene og Garness som står for musikk og arrangering.
De har opptrådt på Beat for Beat to ganger, i 2006 og i 2019.
Før Garness
Tvillingenes første album, Slipper Lovsangen Fri, ble utgitt på søstrenes ni-årsdag og inneholdt 18 egne melodier. Flere av tekstene var selvskrevet, resten hadde bestemor Haldis Reigstad bidratt med. To år senere gav hele familien ut albumet 5x Reigstad.
I tenårene startet tvillingsøstrene opp sanggruppa Nardus sammen med fire venninner, deriblant den norske artisten Kristin Minde. Gruppen ga i 2002 ut platen Uncovered.
Nardus var i sesongen 2002 og 2003 med som faste korister i Rune Larsens og Jan Eggums musikkprogram på NRK1, Absolutt Norsk .
Den saksiske kysten
Den saksiske kysten (latin litus Saxonicum, engelsk The Saxon Shore) var en militær myndighet på slutten av romersk tid og Romerriket som besto av rekke av befestninger på begge sider av Den engelske kanal og en militær flåte. Den ble etablert på slutten av 200-tallet og var ledet av «greven av den saksiske kysten». På slutten av 300-tallet var hans funksjoner begrenset til Britannia mens befestningene på gallisk side ble reetablert som adskilte kommandoer. Flere av disse befestninger er blitt bevart i østlige og sørøstlige England.
Bakgrunn
I løpet av den siste halvdelen av 200-tallet gjennomgikk Romerriket en alvorlig krise. Internt var riket svekket av borgerkriger, voldelige etterfølgelser av keisere som varte i kort tid, og provinser som løsrev seg fra riket. Eksternt møtte Romerriket en ny bølge av angrep fra barbariske stammer. Det meste av Britannia hadde vært en romersk provins siden midten av 1. århundre. Det var beskyttet mot angrep fra nord av to lange befestningsverker, Hadrians mur og Den antoninske mur, mens kanalen ble patruljert av en romersk flåte kalt Classis Britannica (bokstavelig «Den britiske flåte», men i betydningen «flåten i de britiske farvann») som holdt pirater og herjingsmenn til sjøs unna.
Etter hvert som grensene kom under stadig økende ytre press ble det gjennomført storstilte befestningsverker over hele Romerriket for å beskytte byene og vokte strategisk viktige steder. Det er i denne sammenhengen at festningene langs den britiske og den galliske kysten ble reist. Allerede på 230-tallet, under keiser Alexander Severus, hadde flere militære enheter blitt trukket tilbake fra den nordlige grensen og plassert i garnison på lokaliseringer i sørlige Britannia. Det ble bygget nye festninger ved Brancaster, Caister-on-Sea og Reculver. Dover var allerede befestet siden tidlig på 100-tallet, og mens andre festninger ble reist i perioden 270- og 290-tallet, ble den komplette lenken med festningsverker fullført.
Meningen av begrepet og funksjonen
De eneste samtidige referanser som er bevart som nevner navnet «den saksiske kysten» er Notitia Dignitatum fra slutten av 300-tallet. Det lister kystens kommandant, Comes Litoris Saxonici per Britanniam («Greven av den saksiske kysten i Britannia»), og oppgir navnene på steder som lå under hans kommando og deres respektive antall av militært personell. Imidlertid på mangel av ytterligere dokumentasjon har forskernes teorier variert til det nøyaktige meningen av navnet, og til kjeden av festninger, deres vesen og hensikt.