cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Folkemordet på armenerne
Situasjonen for armenere i Anatolia
I 1914, før den første verdenskrig, ble det anslått at det bodde én til to millioner armenere i Det osmanske rike. De fleste av disse var armensk-apostoliske kristne av religion, med et mindretall av armenske katolikker og armenske protestanter. De fleste bodde i det østlige Anatolia (også kalt Vest-Armenia), men det bodde også mange armenere vest i Det osmanske riket, særlig i hovedstaden Istanbul. Fra midten av 1800-tallet strømmet muslimske flyktninger inn i Anatolia fra Balkan og Kaukasus. Den demografiske endringen medvirket til at den kristne befolkningen etter hvert ble mer marginalisert. Det medvirket også til at organisert befolkningsforflytning i stor skala ble oppfattet som normalt og til at regimet før 1915 hadde etablert et administrativt apparat for folkeforflytning.
Fram til slutten av 1800-tallet ble armenerne omtalt som «millet-i sadika» (lojal nasjon) av osmanene. Dette betydde at de levde i harmoni med andre etniske grupperinger, og ikke var i konflikt med den sentrale regjeringen. Men de kristne armenerne var underlagt den islamske «dhimmi»-loven. Dette gav dem færre juridiske rettigheter enn deres muslimske medborgere, men også færre plikter. De slapp blant annet å betale velferdsbidraget som muslimer var pålagt. «Tanzimat»-grunnloven fra midten av 1800-tallet gav dem flere rettigheter, i likhet med andre minoriteter i Det osmanske rike. Men sultan Abd-ul-Hamid II suspenderte grunnloven tidlig i sin regjeringstid og styrte nærmest eneveldig. I årene 1894-1896 ble 80,000-100,000 etniske armenere massakrert i øst i imperiet under den brutale sultanen.Massakrene var rettet mot voksne menn i visse regioner. Etter Ungtyrkernes maktovertakelse ble 20,000 armenere drept i Adana-provinsen i 1909, som en reaksjon på krav om selvstendighet for området.
Den enkeltstående hendelsen som kan sies å være forløper til folkemordet, er mest sannsynlig Den russisk-tyrkiske krig (1877–1878) som endte med russisk seier. Men det er vanskelig å fastslå når det som osmanene kalte «det armenske problemet» oppstod. Ved krigens slutt hadde Russland kontroll over store landområder med armensk bosetning, og russerne hevdet at de kjempet for de kristne i Det osmanske rike. Derfor fikk de støtte fra en god del armenere, som til gjengjeld fikk våpen av russerne. Russland var militært overlegent Det osmanske rike, og på bakgrunn av støtteerklæringen fra Russland og den vaklende osmanske regjeringen gjennom de neste 15 årene, begynte mange armenere å tro på at de kunne danne en selvstendig stat.
Før første verdenskrig
Et mindre armensk opprør i Bitlis-provinsen ble slått ned i 1894, men det kom flere armenske opprør. Armenske grupper angrep landsbyer og drepte sivile i Det osmanske rike i sin kamp for en selvstendig armensk stat, og mange av disse gruppene samarbeidet med Russland, England og Frankrike. Armenere ble massakrert da myndighetene under Sultan Abdul Hamid II slo ned opprøret. 4. mars 1896 omtalte  Williams fra det britiske konsulatet situasjonen slik:
Armenske samfunn over hele riket ble i de tre påfølgende årene mål for forskjellige angrep. Det er få bevis for at det var regjeringen som stod bak, men den unnlot å beskytte dem. Det blir anslått at 80 000 til 300 000 armenere ble drept fra 1894 til 1897.
Ungtyrkerne og oppløsningen av imperiet
Bare fem år før første verdenskrig tok en gruppe «Ungtyrkerne» i form av «komiteen for enhet og fremskritt» (tyrkisk: İttihat ve Terakki Cemiyeti) makten i landet. Dette var opprinnelig en hemmelig forening innenfor den ungtyrkiske bevegelsen. Denne bevegelsen oppstod blant hemmelige foreninger av progressive studenter og militære kadetter med ulik etnisk bakgrunn. De kom til makten i Det osmanske imperiet ved en «fredelig» revolusjon i 1908. Sultan Abd-ul-Hamid II vegret seg mot å sende sine styrker mot de revolusjonære i frykt for at det svekkede riket kunne bli enda mer svekket av en borgerkrig. Den gamle sultanen ble etterfulgt av sin langt mer sjenerte, engstelige og tilbakeholdne yngre bror Mehmet V. Han hadde praktisk talt ingen makt, den reelle makt lå hos ungtyrkerne Enver Pasja, Talat Pasja og Djemal Pasja. Til å begynne med støttet den armenske befolkningen og armenske politiske partier Ungtyrkerne i troen på  at Ungtyrkerne ville bedre deres situasjon, og noen armenere ble valgt inn i det nye osmanske parlamentet. Ved et militærkupp i 1912 tok «de tre pasjaene» full kontroll over de fallerte imperiet, mens sultan Mehmet V forble en gallionsfigur uten reell makt. Regimet hadde en aggressiv, reaksjonær agenda der de ville gjenopplive de osmanske rikets glansdager. Den ungtyrkiske ledelsen ville gjenskape imperiet basert på tyrkisk etnisitet og islam. Zarakol beskriver bevegelsen som proto-fascistisk med sjåvinistisk og fremmedfiendtlig ideologi. Disse ideene fikk grobunn i en situasjon der den gamle imperiet falt fra hverandre samtidig som tyrkerne følte seg underlegne de europeiske landene.
Før første verdenskrig tapte det osmanske riket territorium på Balkan: Bosnia-Hercegovina ble annektert av Østerrike-Ungarn i 1908, Albania gjorde opprør i 1910 og Rumelia ble overtatt av Bulgaria. Det var opprør i Jemen og druserne ved Damaskus gjorde opprør i 1910. Den italiensk-tyrkiske krig førte til at Italia tok kontroll over Libya. Dette bidro til at de tyrkiske nasjonalistene ungtyrkerne festet grepet om makten. Regimet fryktet for ytterligere tap av terroitorium i Midtøsten. Regimet deporterte i 1913-1914 etniske grekere fra Trakia, de egeiske øyer og de vestlige Anatolia. Ungtyrkerne med Enver Pasja i spissen trappet i 1914 opp retorikken og snakket om rense Anatolia for kristne og erstatte dem med mer «pålitelige» muslimer.
Første verdenskrig
Det osmanske rike allierte seg med sentralmaktene under krigen. Første prioritet for Det osmanske rike og krigsminister Enver Pasja var å ta tilbake områdene som gikk tapt i krigen mot Russland nesten 40 år tidligere. Til tross for at Tyskland rådet Enver Pasja fra å angripe Russland, gjorde han likevel det noen få måneder etter at krigen brøt ut. Det er anslått at den osmanske hæren bestod av 100 000 – 190 000 soldater, men de var meget dårlig utstyrt, spesielt med tanke på den kommende vinteren. Russerne på sin side hadde 100 000 soldater stasjonert i området. Russland tapte stort på den prøyssiske fronten og flyttet nesten halvparten av soldatene fra den tyrkiske fronten dit, og etterlot seg da drøyt 60 000 soldater. I begynnelsen avanserte den osmanske hæren langt inn i Kaukasus, og nådde på slutten av 1914 byen Sarikamis som ligger omtrent 100 km fra den nåværende grensen mellom Armenia og Tyrkia. Her tapte osmanene slaget om byen og mistet mellom 60 000 og 175 000 soldater. Tallene er usikre, men de tapte  60-90 % av styrkene sine, noe som var katastrofalt.. De måtte trekke seg langt tilbake og mistet store landområder.
Enver Pasja trakk seg som øverstkommanderende for hæren og beskyldte offentlig armenerne for å ha skylden for det katastrofale nederlaget i krigen mot Russland, da en del armenske opprørsgrupper hadde angrepet tyrkiske forsyningstransporter og gjort væpnet opprør flere steder i håp om å få sin selvstendighet. Armenske partier og geriljaer som ønsket selvstendighet hadde eksistert lenge og armenske grupper hadde lenge samarbeidet med Russland. Dette bidro til at mange flyktet til de russisk kontrollerte områdene og vervet seg til den russiske hæren. Disse kjempet på russernes side mot Det osmanske riket.
Deportasjon og massakrer
Fra sensommeren 1914 ble armenske bosettinger på grensen med Persia og Russland angrepet og plyndret av osmanske styrker og mennene ble samlet og henrettet. Armensk nasjonalisme innenfor og utenfor det osmanske imperiets grenser styrket ungtyrkernes forestillinger om armenerne som et problem. Ungtyrkernes vurderinger av situasjonen var samtidig sterkt farget av sjåvinistiske holdninger. Etniske armenere i den osmanske hæren måtte tidlig i 1915 gi fra seg sine våpen og ble overført til ubevæpnet arbeidstjeneste fordi ikke-tyrkere ble ansett som upålitelige. Behandlingen av armenerne begynte som en generell anti-kristen sjåvinisme hos ungtyrkerne blant annet i form av erklæring av jihad i november 1914. Kristne innbyggere av riket og borgere fra ententelandene ble av regimet sett på som en felles fiende. Enver Pasja og Djemal Pasja ivret for å bruke menneskelige skjold av franske og britiske borgere i Konstantinopel. Fra 1914 til april 1915 raserte den osmanske hæren flere tusen armenske landsbyer innenfor eget territorium og i russisk-kontrollert Kaukasus i forbindelse med krigshandlingene der. Etter den knusende russiske seieren i slaget ved Sarikamis innledet ungtyrkerne en voldsom propaganda mot de «forræderske» armenerne. Dette var en del av bakgrunnen for avvæpningen av etniske armenere i hæren og for massakrer utført av den osmanske hæren under tilbaketrekning fra Kaukasus. I området mellom Saray og Başkale ble omkring 10,000 etniske armenere myrdet før opprøret i Van. Van var strategisk viktig både for russiske fremstøt mot Anatolia og for osmanske fremstøt mot Kaukasus. Van hadde en stor armensk befolkning og revolusjonære armenske grupper hadde smuglet inn store mengder våpen i løpet av 1914. I løpet av april 1915 ble det etablert regionale komiteer for løsning av det armenske spørsmålet. Lokale ungtyrkere agiterte for massakrer fra omkring mars 1915. For eksempel på et møte i Erzurum 18. april var det stemning for å sette i gang massakrer straks, men guvernøren ba om å tilbakeholdenhet inntil nærmere instrukser fra Konstantinopel. Hæren presset også på for ytterliggående tiltak: Hærledelsen anmodet 2. mai innenriksministeriet om fordrive armenerne fra opprørsområdet Van over grensen til Russland eller spre dem i Anatolia. Dette skulle også være en hevn for russernes behandling av muslimer på russisk område. Da russiske styrker rykket frem til Van 18. mai sammen med armenske frivillige syntes tyrkernes mistanker å bli bekreftet.
Deportasjoner, arrestasjoner og andre overgrep
Tidlig i april 1915 ble et mindre antall armenerne deportert fra Kilikia. Gallipoli-halvøya ble evakuert 10. april og deretter ble all kristne (hovedsakelig greske) bosettinger langs Marmara evakuert. Fra 24. april 1915 ble ledende medlemmer av det armenske samfunnet arrestert i stort antall i Konstantinopel. Fra mars til mai 1915 ble etniske armenere internert ved İskenderunbukta og i Kilikia-regionen, og deportasjoner ble gjennomført i begrenset omfang. Fra slutten av mai gjennomførte det osmanske regimet, ledet av İttihad ve Terakki Cemiyeti («komiteen for enhet og fremskritt», Ungtyrkerne), et stadig mer radikalt program med deportasjon og mord på etniske armenere. Det begynte øst i Anatolia i områdene med størst armensk befolkning og ble gjennomført i en bølge vestover og sørover gjennom hele imperiet. Lokale ledere og mannlige sivile ble fengslet eller drept umiddelbart. Kvinner, barn og eldre ble tvunget til å reise sørover til ørkenområdene i det som senere ble Syria og Irak. Under fordrivelsen døde armenere i stort antall av mishandling, sult og tørst. Voldtekt og drap var utbredt. Overgrepene ble utført av soldater, politifolk, lokale stammefolk og andre. Blant de som overlevde forflytningen døde mange av sult og sykdom i konsentrasjonsleirer der de ble etterlatt uten forsyninger, og i 1916 ble de internerte utsatt for nye massakrer. Minst 1 million døde, mer enn ⅔ av de som ble deportert. En del ble kidnappet, blant annet et ukjent antall foreldreløse barn, og tvunget til å konvertere til islam, 5 til 10 % av etniske armenere i riket. Omkring 400,000 armenere overlevde krigen innenfor imperiet, særlig i Konstantinopel der det bare var selektiv deportering av ledende personer. De som ble deportert fikk bare noen timer på seg til å forberede avreisen. Eiendeler måtte etterlates og disse ble konfiskert av myndighetene eller overtatt av naboer. På tampen av Van-opprøret (16-18. mai) beordret innenriksministeriet guvernøren i Erzurum til å deportere etniske armenere til Mosul, Der-el-Zor og Urfa. Ordren ble 23. mai utvidet til å omfatte Bitlis og Van, den osmanske hæren gjennomførte der omfattende massakrer på etniske armenere mens de trakk seg tilbake fra fremrykkende russiske styrker. Den militære over-kommandoen og innenriksdepartementet diskuterte 26. mai deportering av armenere fra de østligste område, fra Zeytun og andre områder med stor armensk befolkning til Eufrat-dalen, Suleimania og områdene sør for Diyarbakır. En midlertidig lov utstedt 27. mai ga hæren rett til å gjennomføre deportasjoner av hensyn til «sikkerhet» eller «militær nødvendighet». Talat Pasja skal lenge ha vært tilbakeholden med generell deportasjon av frykt for omverdenens fordømmelse.
Inntil slutten av mai 1915 gjennomførte det osmanske regimet anti-armenske operasjoner som det ungtyrkerne oppfattet som forkjøpsangrep. Den 25. mai 1915 beordret innenriksminister Talat Pasja tvungen deportering av hundretusener, muligens over en million, etniske armenere fra hele Øst-Anatolia til Mesopotamia og til det som i dag er Syria. Mange armenere ble fordrevet til den syriske byen Dayr az Zawr og den omkringliggende ørkenen. Under deporteringen døde mange armenere av sult og kulde, og mange ble angrepet av kurdiske landveisrøvere. Noen ble også drept av hissige tyrkiske soldater som fulgte dem. Noen av overgriperne ble senere straffet av den tyrkiske regjeringen for det de hadde gjort, men det er ingen tvil om at en del også slapp unna med milde straffer eller ingen reaksjon. Deportasjonene endte med katastrofe fordi det svekkede osmanske rike ikke kunne gi tilstrekkelig beskyttelse til armenerne, noe som førte til at de, foruten å omkomme av sult og kulde, også ble angrepet og plyndret og i mange tilfeller drept av sivile bander.
Konsentrasjonsleire
Flere kilder hevder at 25 større konsentrasjonsleirer eksisterte og sto under kommando av Şükrü Kaya, en av Talat Pasjas nærmeste medarbeidere. Disse var:
Det blir hevdet at majoriteten av disse leirene skal ha vært plassert nær grensen til Irak og Syria, og noen av disse skal ha vært midlertidige leire. Andre ble kun brukt som massegraver, som Radjo, Katma, og Azaz, og ble stengt høsten 1915. Noen historikere mener også at Lale, Tefridje, Dipsi, Del-El, og Ra's al-'Ain ble bygget spesifikt for dem som man forventet ikke ville komme til å overleve mer enn noen få dager. De fleste av vaktene på innsiden av disse leirene var armenske. Det blir påstått at mange ble brent, druknet, forgiftet og regelrett henrettet i disse leirene.
Opprøret i Edessa
I byen Edessa (nåtidens Şanlıurfa) gjorde den armenske befolkningen opprør mot den osmanske regjeringen tidlig i 1916 og fikk kontroll over byen. Osmanske styrker angrep byen med artilleri, men klarte allikevel ikke å erobre den. Friherre Colmar von der Goltz, som var den nærmeste tyske generalen, klarte å forhandle fram en avtale med armenerne om at de skulle godta å bli avvæpnet mot løfte om at de ikke skulle deporteres. Dette gikk armenerne med på, men de ble likevel deportert på et senere tidspunkt.
Internasjonalt kjennskap til massakrene
Tyskland, det osmanske rikets allierte, fikk kjennskap til deportasjoner og massakrer på forsommeren 1915. Ambassadør Wangenheim meldte 7. juli 1915 til rikskansler Bethmann-Hollweg at fordrivelsene av armenere da var utvidete til områder som ikke var berørt av krigshandlinger noe som innebar at den tyrkiske regjeringen åpenbart tok sikte på å utslette den armenske rase fra det tyrkiske imperiet («extermination of the Armenian race in the Turkish empire»). Johannes Lepsius, en tysk protestantisk prest og orientalist, reiste ned og fikk møte Enver Pasja, men fikk ikke reise rundt i landet. Med hjelp fra øyenvitner og den amerikanske ambassadør Morgenthau skaffet Lepsius informasjon om det som foregikk. Regjeringen i Berlin ville ikke legge hardt press på sin allierte, men Wangenheim appellerte likevel direkte til myndighetene i Konstantinopel. Wangenheims etterfølger Paul Wolff Metternich tok også opp saken med de tyrkiske lederne og ba regjeringen i Berlin utstede en offentlig kritikk av deportasjonen, men regjeringen ville ikke kritisere en viktig alliert. I løpet av 1915 ble utviklingen i Anatolia allment kjent i Tyskland og Lepsius forsøkte mobilisere både den katolske og protestantiske kirken til hjelp for armenerne. Karl Liebknecht utfordret rikskansleren i Riksdagens sesjon januar 1916 til å iverksette tiltak til hjelp for armenerne. Liebknect siterte Lepsius som beskrev behandlingen av armenerne for «utryddelse» (tysk: Ausrottung). Morgenthau beskrev i 1915 det som foregikk som «race murder» (mord på en rase). I juli 1915 meldte USAs ambassadør (USA var på dette tidspunktet ikke involvert i krigen) Henry Morgenthau til Washington at regimet drev systematisk arbeid for å fjerne hele den fredelige armenske befolkningen fra hele riket. Morgenthau skrev at deportasjonene ble fulgt av voldtekt, plyndring, mord og massakrer, og han advarte om at dette trolig var forsøk på å utrydde en rase («attempt to exterminate a race»). Omfanget var så stort at det var vanskelig å overse. Hendelsene sommeren 1915 nådde et internasjonalt publikum gjennom nyhetsreportasjer. New York Times meldte i et oppslag 18. august 1915 at armenere sendes til ørkenen for å dø («Armenians Are Sent to Perish in Desert. Turks accused of plan to exterminate Whole population...») og i desember 1915 at en million armenere drept eller i eksil («Million Armenians Killed or in Exile»).
De tyske nazistene, som oppsto som bevegelse etter første verdenskrig, kjente godt til ungtyrkernes behandling av armenerne. Nazistene beundret Atatürks nye Tyrkia renset for minoriteter og «indre fiender», og som var bygget på en etnisk nasjonalisme.
Deporteringens natur
Deportasjonen av etniske armenere ble administrert av innenriksdepartementets avdeling for bosetting av stammer og immigranter. Det er antatt at mellom 400 000 og litt over en million armenere ble deportert i denne perioden. Ordet «deportasjon» er blitt tolket forskjellig opp gjennom tidene. Noen bruker ord som «omplassering» om «deportasjon», andre «landsforvisning» eller til og med «etnisk rensing». Mange historikere mener at deportasjonene praktisk talt var en massehenrettelsesmetode, ved at armenerne ble tvunget til å gå lange strekninger gjennom ørkenen uten mat, vann eller beskyttelse mot lokale kurdiske og tyrkiske kriminelle. Men det finnes også historikere som mener at deportasjonene ikke hadde til hensikt å drepe armenerne, men ble en uheldig konsekvens av gjennomføringen.
Det er mange historikeres oppfatning at det omstridte folkemordet på armenerne startet etter krigserklæringen i oktober 1914. Andre mener at det begynte allerede i februar 1914 etter et osmansk-tysk møte, der et forslag om å deportere alle osman-armenere ble lagt fram. Andre førkrigstiltak mot armenerne er også rapportert. Donald Bluxham skriver at armenske bosetninger nær rikets grenser ble plyndret av osmanske styrker allerede sommeren 1914.
I 1914 vedtok den osmanske regjeringen en ny lov for å styrke krigsberedskapen. Den krevde at alle menn i alderen 18 til 45 enten måtte la seg rekruttere til hæren eller betale gebyrer for å slippe. Dette resulterte i at de fleste armenske menn i denne aldersgruppen meldte seg til tjeneste.
I tiårene etter folkemordet fortsatte den nye tyrkiske staten å fjerne eller ødelegge armenske kulturminner som kirker, klostre og monumenter. Før første verdenskrig fantes det flere tusen armenske kirker på osmansk territorium, de fleste av disse ble ødelagt.
I Antep, nå kalt Gaziantep, døde 20,000 av byens 32,000 etniske armenere. De ble sendt til fots i retning Aleppo eller Deir ez-Zor. I den lokale deportasjonskomiteen, som avgjorde armenerens skjebne, satt ledende personer i lokalsamfunnet som medlemmer av bystyret, ordføreren, tjenestemenn ved skattekontoret, dommere, leger, advokater og lederen for et barnehjem - ingen av disse gjorde noe for å stanse folkemordet. Fordrivelsen fra Antep ble stimulert ved utsikter til økonomisk gevinst da armenernes etterlatte eiendeler ble konfiskert.
Opprøret i Van
Det var trolig i forbindelse med opprøret i Van at det hadde oppstått en konsensus i regimet om å fjerne de etniske armenerne. Opprøret i Van begynte 20. april 1915. Massearrestasjonene 24. april ses på som reaksjon på opprøret i Van og i tillegg som en reaksjon på angrepet på Gallipoli. Regimet fryktet en russisk offensiv fra Kaukasus våren 1915, mens britiske styrker vant terreng langs Tigris og Eufrat. 2. mars 1915 ble armenerne i Dörtyol evakuert av osmanske styresmakter. Russiske styrker nærmet seg Van-sjøen, og derfor beordret den regionale ledelsen henrettelse av fem armenske ledere som var mistenkt for å ha samarbeidet med russerne. Dette uløste et kraftig opprør med armensk maktovertagelse i byen. Dette opprøret svekket Det osmanske riket ytterligere. Det ble hevdet at Jevdet hadde en plan om å drepe alle menn i Van. Russerne erobret byen i mai 1915, men forlot den allerede i august, og osmanene tok igjen kontroll over byen. Så ble de igjen fordrevet av russerne i september. Ved krigens slutt lå byen i ruiner.
R.E.M.s diskografi
Denne artikkelen lister offisielt utgitte album, singler og videoer/DVD-er av det amerikanske rockebandet R.E.M, samt utgivelsesdato i USA og beste oppnådde listeposisjon i USA og England.
Samlealbum
† Album utgitt utenfor kontrakt (blir ikke regnet som en del av bandets offisielle diskografi).
Superfuzz Bigmuff Plus Early Singles
Superfuzz Bigmuff Plus Early Singles er det første samlealbumet fra Mudhoney, utgitt i 1990. Albumet inneholder Mudhoney første singel «Touch Me I'm Sick».
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Mudhoney unntatt hvor annet er angitt.
Folkemordet på armenerne
Opprøret i Van
Fire dager etter at urolighetene startet i Van, 24. april 1915, arresterte regjeringen etter osmanske kilder 2 345 armenske intellektuelle. Det er antatt at de fleste av disse raskt ble henrettet. Grunnen til dette skulle være at «Ungtyrkerne» ønsket å stoppe «Tashnak-bevegelsen», som var en militær-politisk organisasjon som samarbeidet med russerne om en selvstendig armensk stat. Den 24. april er i dag en offisiell helligdag i Armenia til minne om disse henrettelsene.
Teşkilat-ı Mahsusa og «Spesialorganisasjonen»
Senere i 1914 løslot den osmanske regjeringen flere kriminelle for å bemanne denne organisasjonen. Ifølge Mazhar-kommisjonen ble 124 kriminelle løslatt fra Pimian-fengselet. Og mange flere fulgte; noen måneder senere ble 49 kriminelle løslatt i Ankara. Litt etter litt ble flere og flere løslatt, og i begynnelsen av 1915 var tusenvis av fanger løslatt for å bli medlemmer i denne organisasjonen. Senere ble de satt til å eskortere konvoiene av deporterte armenere. Vehib, øverstkommanderende for den osmanske hæren, kalte disse for «slaktere av den menneskelige rasen».
Organisasjonen ble ledet av sentralkomiteens medlemmer Doktor Nazim, Behaeddin Sakir, Atif Riza og direktøren for offentlig sikkerhet, Aziz Bey. Hovedkvarteret til Behaeddin Sakir var i Erzurum, og derfra ledet han styrkene i øst. Aziz, Atif og Nazim Bey hadde sitt hovedkvartert i Istanbul, og deres avgjørelser ble godkjent og iverksatt av Cevat Bey, militærguvernøren i Istanbul.
Ifølge den samme kommisjonen og annen dokumentasjon, ble de kriminelle bevisst valgt ut for formålet. De måtte være nærmest umenneskelige for å få bli med i den spesielle organisasjonen. Mazhar-kommisjonen oppgav som dokumentasjon for krigsretten lister over noen av de kriminelle. En av listene viser at 50 av de 65 løslatte kriminelle var fengslet for mord. Denne utvelgelsesprosessen viser etter manges mening at den osmanske regjeringen planla et overlagt folkemord på den armenske befolkningen.
Flyktninger og overlevende
Overlevende bosatte seg blant annet i Libanon, Palestina, Syria, Canada og Frankrike. Noen slo seg ned i Romania der det fra før var et armensk miljø. De fleste flyktningene reiste med Nansenpass utstedt av Folkeforbundet.
Osmansk krigsrett
Ofte kalt «den armenske Nürnberg».
Enver Pasja og Mehmed Talat («Talaat Pasja») rømte til Berlin etter Det osmanske rikets nederlag i første verdenskrig og de alliertes okkupasjon av Istanbul for å unnslippe rettsforfølgelse, og levde der inkognito. En tyrkisk domstol i Konstantinopel dømte dem begge in absentia til døden for krigsforbrytelser. Ahmed Djemal («Djemal Pasja») ble også dømt til døden og rømte også til Tyskland. Djemal ga ut sine memoarer på tysk og innrømmet der at 600,000 armenere døde, men la skylden på Enver og Talat Pasja samtidig som han forsvarte deportasjonene som nødvendige.
«Ungtyrkerne» (som offisielt kalte seg Komiteen for Enhet og Fremskritt) hadde hatt makten i Det osmanske rike i 10 år. Sultan Mehmet VI, med støtte i en bred opinion, ga dem skylden for ødeleggelsen av riket ved å ha presset det inn i første verdenskrig. Sultanen beordret lederne stilt for en krigsrett, som trådte i funksjon 23. november 1918. Rettsoppgjøret skjedde delvis etter press fra Storbritannia og andre land mens Konstantinopel var okkupert av de allierte. Sultanen benyttet også anledningen til å kvitte seg med og diskreditere sine politiske fiender blant ungtyrkerne.
I januar 1919 fikk sultan Mehmet VI en rapport som pekte ut 130 mistenkte, de fleste av dem høytstående embetsmenn. De armenskrelaterte hendelsene ble brukt under rettssakene for å dømme ledelsen.
Prokrastinering
Prokrastinering eller utsettelsesatferd er å utsette et arbeid, en beslutning eller noe annet som man har bestemt seg for å gjøre. Utsettelsen skjer selv om personen vet at det er uheldig for en selv. Vegringen og forsinkelsen kan derfor betraktes som ufornuftig somling.
Folkemordet på armenerne
Osmansk krigsrett
Krigsretten dømte alle ledere som ble funnet skyldige til forvisning, og deres formuer ble inndratt til «teceddüt firkasi» (statskassen). Mehmed Talat Pasja og Enver Pasja hadde forlatt Det osmanske rike før 1919, siden de visste at sultan Mehmed VI ikke ville akseptere noen annen straff enn dødsstraff for de to. «De tre Pasjaene» ble funnet skyldige in absentia. Alle bortsett fra «de tre Pasjaene» ble overført til fengsler i Bekiraga og så flyttet til Malta, hvor de senere ble stilt for en internasjonal domstol. Mange av dokumentene som ble skrevet under disse rettssakene ble brukt igjen under de senere internasjonale rettssakene.
Internasjonal rett
24. mai 1915 varslet Trippelententen Det osmanske rike at «med tanke på de ... kriminelle handlinger begått av Det osmanske rike mot menneskeheten og sivilisasjonen ... vil de allierte regjeringene offentlig ... holde alle medlemmer av den osmanske regjeringen personlig ansvarlige og de av deres agenter som er innblandet i slike massakre.»
Prokrastinering
Prokrastinering skjer gjerne når arbeidsoppgavene har lang tidsfrist og personen har stor frihet til selv å styre egne gjøremål. Det er vanligere å utsette og vegre seg for prestasjonskrevende oppgaver. Ikke sjelden erstattes slike oppgaver av lettere og mer lystbetont aktivitet. Problemet ses svært ofte hos studenter; 50–95 % av dem antas å prokrastinere.
Folkemordet på armenerne
Internasjonal rett
Etter Mudros-våpenhvilen i januar 1919 ble det holdt en innledende fredskonferanse i Paris. Der ble det opprettet en «Kommisjon for ansvar og sanksjoner» under ledelse av USA. Som resultat av kommisjonens arbeid ble det tilføyd flere artikler til Sèvres-traktaten. Traktaten anerkjente den første armenske republikken og la grunnlaget for å stevne for retten de som med «barbariske og ulovlige krigsmidler begikk handlinger mot krigens lover og menneskelige prinsipper». Traktatens artikkel 230 krever at Det osmanske rike «skal utlevere til de allierte makter de som overgir seg, der hvor den sistnevnte kan holde dem ansvarlige for massakrene som er utført under krigen på territorier som tilhørte Det osmanske rike 1. august 1914». Den daværende regjeringen i Det osmanske rike, ledet av sultan Mehmet VI og Damat Adil Ferit Pasja, ble stevnet for retten.
Krigsretten i Istanbul dømte i 1919 mange av de ansvarlige for folkemordet til døden in absentia, etter at de hadde unnsluppet i 1918. Det antas at de fleste dokumentene som kunne brukes som bevis, ble ødelagt av de anklagede før de rømte. Admiral Calthorpe, den britiske høykommissæren, beskrev ødeleggelsen av dokumenter: «Rett før våpenhvilen gikk tjenestemenn til arkivet om natten og ryddet bort mesteparten av dokumentene». Aydemir, S.S. skriver i sin bok «Makedonyadan Ortaasyaya Enver Pasa»:
Joe Namath
Joseph William Namath (født 31. mai 1943 i Beaver Falls, Pennsylvania), kallenavn "Broadway Joe", er en tidligere amerikansk fotballspiller som spilte quarterback i American Football League (AFL) og National Football League (NFL) på 60- og 70-tallet. Han spilte college football for Alabama Crimson Tide under hovedtrener Paul "Bear" Bryant fra 1962 til 1964. Namath var et ikon i AFL og spilte for ligaens New York Jets i størsteparten av sin karriere. Han avsluttet sin karriere med Los Angeles Rams. Han ble innlemmet i Pro Football Hall of Fame i 1985. Han pensjonerte seg etter 143 kamper over 13 år i AFL og NFL, inkludert sluttspill. Hans lag hadde samlet 68 seiere, 71 nederlag og fire uavgjort i 132 kamper som starter, og var 4–7 som reserve. Han fullførte 1 886 pasninger for 27 663 yards, kastet 173 touchdownpasninger og hadde 220 interceptions, som gav ham en passer rating på 65,5. Han spilte for tre divisjonsmestre (Jets vant AFL East i 1968 og '69, Rams vant NFC West i 1977), vant én ligatittel (AFL Championship 1968), og ett Super Bowl (Super Bowl III).
Prokrastinering
Prokrastinering medfører stress, dårlig samvittighet, dårligere prestasjon og minsket produktivitet. Varig prokrastinering medfører generelt dårligere livskvalitet og helse. Kort sagt har vanemessig utsettelse bare negative følger.
Beneden-Merwede
Beneden-Merwede («Nedre Merwede») er en 14,8 km lang elv i provinsen Zuid-Holland i Nederland. Den begynner ved Werkendam der elven Boven-Merwede deler seg i Beneden-Merwede og kanalen Nieuwe Merwede. Ved Dordrecht deler Beneden-Merwede seg i elvene Noord (til høyre) og Oude Maas (til venstre).
Joe Namath
I 1999 ble han rangert som #96 på The Sporting News' liste over de 100 beste utøverne av amerikansk fotball, og var den eneste spilleren på listen som hadde vært med Jets i mesteparten av sin karriere. I sin selvbiografi i 1975 beskrev Bryant Namath som en av de mest naturlige talentene han noensinne hadde vært trener for.
Beneden-Merwede
Broer
Riksvei 3 (N3) går over elven på en bro ved Papendrecht og det er en enkeltsporet jernbanebro vest for Sliedrecht.
Russenes
Russenes er ei bygd i Porsanger kommune i Troms og Finnmark. Det ligger innerst i Olderfjorden, som er en sidefjord på vestsida av den langt større fjorden Porsangen.
Prokrastinering
Noen mener at de jobber best under stress, og bruker dermed utsettelse bevisst for å øke motivasjon og få et «kick» av likevel å klare fristen. Dette omtales som aktiv prokrastinering. Forskning viser at denne strategien kanskje kan fungere for noen ytterst få; for de fleste er strategien et selvbedrag, de blir mer stresset og presterer dårligere ved utsettelse.
Actavis
Actavis er et legemiddelfirma som ble grunnlagt i Illinois, USA. Actavis er verdens tredje største legemiddelfirma som produserer reseptbelagte medisiner.
Folkemordet på armenerne
Internasjonal rett
Krigsrettens dom i Istanbul, 1919, lyder som følger:
Actavis
Historie
Actavis ble grunnlagt i byen Libertyville, Illinois i USA våren 1984. Deres virksomhet er stort sett flyttet til Dublin.
Prokrastinering
Ordet prokrastinering er dannet av de latinske ordene pro, som betyr «for», og crastinus, «det som angår morgendagen» (av cras, «i morgen»).
Årsaksfaktorer
Prokrastinering forklares ofte som en svikt i selvregulering. Slik svikt kan inntreffe av ulike grunner, for eksempel ved at personen er stresset. Fordi prokrastinering fører til økt stress, kan prokrastinering dermed skape en selvforsterkende utvikling av problemet. Flere har påpekt at prokrastinering mer angår emosjonell regulering enn svikt i planlegging. Dette betyr at den som prokrastinerer gir etter for fristelser som gir kortsiktig behag, selv om personen vet at dette medfører mer stress i det lange løp.
Joe Namath
Tidlig liv
Namath er født og oppvokst i Beaver Falls, Pennsylvania (50 km nordvest for Pittsburgh). Han er sønn av Rose (f. Juhász) og János "John" Andrew Namath, som begge var katolikker. Foreldrene hans var av ungarsk opphav. Hans ungarske bestefar, András "Andrew" Németh, kjent som «A.J.» blant familie og venner, ankom Ellis Island på dampbåten Pannonia i 1911, og jobbet i kull- og stålindustrien i storbyområdet Pittsburgh. Etter at hans foreldre ble skilt bodde Namath med sin mor. Han var den yngste av fire sønner, med en eldre adoptert søster.
Prokrastinering
Årsaksfaktorer
Prokrastinering kan også ses som en uvane som har tatt for mye styring over livet, dvs en lært uvane. Slike lærte uvaner kan analyseres ved hjelp av atferdsanalytiske prinsipper: Ofte er det vi utsetter mindre artig enn ting vi alternativt kan gjøre (som å snakke med andre, sjekke mail, være på nettet eller se på TV). Slike alternative aktiviteter er dermed mer belønnende og fristende, og vil dermed forsterkes. Samtidig vil de artige tingene man gjør i stedet lett dekke over ubehaget utsettelse medfører (stress, dårlig samvittighet).
Det at man gjør andre og artigere ting ved utsettelse viser at prokrastinering er et resultat av kortsiktig tenkning. Den som prokrastinerer er ikke lat, men utsettelse kan ofte ses som uttrykk for svikt i motivasjon.
Forskning har også vist at prokrastinering kan være en strategi folk bruker for å unnskylde dårlig prestasjon. Dette omtales som «self handicapping», en strategi som tjener til å beskytte vårt selvbilde. Eksempelvis kan en student som frykter å gjøre det dårlig på en eksamen bevisst starte for sent med lesingen. Det faktum at man startet for sent blir da en unnskydning hvis det ikke går så bra.
Hva kan man gjøre?
Flere universiteter internasjonalt har iverksatt tiltak mot prokrastinering. Forskning viser at dette hjelper. Forskning viser også at den som prokrastinerer selv ønsker å bli kvitt problemet. Hva kan man selv gjøre? Følgende er gode råd:
Prokrastinering i litteraturen
Å utsette anstrengende aktiviteter eller ikke kunne fullføre noe har for øvrig blitt beskrevet som et allmenmenneskelig fenomen i litteraturen:
Joe Namath
Tidlig liv
Namath viste talent i alle idrettene han deltok i ved Beaver Falls High School, som quarterback i amerikansk fotball, guard i basketball og outfielder i baseball. I en periode hvor dunks var uvanlig i high school basketball var Namath kjent for å ofte dunke ballen. Under trener Larry Bruno vant Namaths amerikansk fotballag WPIAL Class AA-tittene med et sesongresultat på 9–0 i 1960. Bruno skulle senere være den som presenterte Namath til Pro Football Hall of Fame i Canton.
Etter å ha blitt uteksaminert fra high school i 1961 fikk han flere tilbud fra lag i Major League Baseball, inkluldert Yankees, Indians, Reds, Pirates og Phillies, men valgte heller amerikansk fotball. Namath fortalte intervjuere at han hadde hatt ønsket å signere kontrakt med Pirates og spille baseball som hans idol, Roberto Clemente, men valgte heller fotball ettersom at moren ville at han skulle få seg en universitetsutdannelse. Han registrerte seg ved University of Alabama, men forlot før han fullførte graden sin for å begynne en karriere i profesjonell amerikansk fotball. Han fikk eventuelt en grad da han var 64 år gammel etter å ha fullført en Bachelor of Arts n Interdisciplinary Studies ved University of Alabama i 2007.
Folkemordet på armenerne
Operasjon Nemesis
Den revolusjonære armenske føderasjon (armensk: Հայ Յեղափոխական Դաշնակցութիւն, ՀՅԴ) iverksatte i 1920-1922 «Operasjon Nemesis» (armensk: Նեմեսիս» գործողութիւն) som var en hevnaksjon mot de sentrale lederne bak folkemordet. Operasjonen hadde base utenfor Boston, USA, og ble finansiert av armensk-amerikanere. Opp mot 20 personer ble drept av attentatmenn fra operasjonen. Den revolusjonære armenske føderasjon var en av de radikale gruppene stiftet på slutten av 1800-tallet for å bekjempe osmanenes undertrykking av armenerne. Gruppen forsøkte blant annet å drepe sultanen i 1905. Syv ledende menn ble oppsporet og drept av Nemesis.
Tyrkias posisjon
Tyrkia, det osmanske rikets etterfølger, har siden første verdenskrig ikke vært villige til betrakte hendelsene i 1915 som et folkemord. Over 20 land og flere internasjonale organisasjoner har offisielt anerkjent folkemordet. I 2006 vedtok EU-parlamentet at Tyrkias anerkjennelse av folkemord var en forutsetning for at landet kunne bli medlem av EU, kravet ble senere frafalt. Folkemordet har også vært et vanskelig tema i relasjonen til USA der betegnelsen «folkemord» ikke har blitt vedtatt av kongressen av strategiske grunner. Slike vedtak i andre lands parlamenter er ikke bindende i internasjonale relasjoner og har liten betydning for eventuelle søksmål mot Tyrkia. Innrømmelse av ansvar for hendelsene i 1915 og innrømmelse av at det var et folkemord vil, sett fra myndighetenes perspektiv, undergrave legitimiteten til landets bærende institusjoner. Etter grunnleggelsen av republikken i 1923 har landets nasjonale myte vært at landet er truet av fiender, både internt og eksternt - tyrkerne har ingen venner og må stole på seg selv. Det blir skapt en forestilling om at landet er under konstant beleiring. Dersom det innrømmes at de etniske armenerne i det osmanske riket ikke var fiender ute etter å drepe tyrkere og ødelegge nasjonen, men i stedet var ofre for aggressive tiltak fra myndighetene, er man redd den nasjonale myten vil revne. En slik innrømmelse vil være en innrømmelse av at tyrkiske myndigheter har diktet opp trusselen mot nasjonen. Sentralt i fortellingen om republikkens tilblivelse var militæret som opprettholdt landets suverenitet og territorielle enhet særlig i det østlige Anatolia. Innrømmelse av at fjerningen av armenerne var planlagt kan undergrave fortellingen om offer, nasjonal lidelse og nasjonal redning. Innrømmelse kan undergrave lederens legitimitet. Tyrkiske myndigheter frykter at innrømmelse kan føre til at Tyrkia blir presset til å avstå territorium og eiendom til Armenia eller til etterkommere av ofrene. Det er en utbredt og fastgrodd frykt hos myndighetspersoner for at armenerne lengter etter å overta Tyrkias østlige og sørlige provinser, til tross at det er helt urealistisk.
Etter krigen
Etter første verdenskrig var massakren av armenere og andre grupper kjent og debattert internt i riket. Det ble gjennomført interne granskinger i regi av parlamentet og det ble gjennomført rettsoppgjør for en militær domstol. Etter hvert som Den tyrkiske frigjøringskrigen utviklet seg ble landets ledelse stadig mindre interessert i å diskutere saken og på slutten av 1920-tallet ble offisielt ansvar for folkemordet avvist av regimet. Dette skyldes blant annet at erkjennelse av ansvar kunne undergrave nasjonalistenes mål om å sikre sentrale deler av Anatolia for den nye tyrkiske staten. Det skyldes også at mange gjerningsmenn og ansvarlige for massakren var sentrale i den nasjonalistiske bevegelsen; deres administrative kunnskaper og støtte var verdifull for det nye regimet. Tyrkia ville ikke akseptere at armenernes skjebne ble omtalt i Lausannetraktaten av 1923. Tyrkias strategiske rolle og mangelen på demokratiske retter i landet gjorde det mulig å legge lokk på temaet. Den tyrkiske regjeringen fortsatte å arbeide for at temaet ikke skulle komme på den internasjonale dagsordenen gjennom blant annet diplomatiske kanaler og press. Flere ledende personer i den nye tyrkiske republikkene medvirket til gjennomføring av folkemordet og beriket seg på beslaglagt eiendom, men trolig ikke Mustafa Kemal selv. På slutten av 1920-tallet stanset de nye makthaverne (kemalistene) videre rettsoppgjør og gransking av saken og avviste ethvert ansvar for hendelsene i 1915. Massakrene gled over til å bli et tabu i Tyrkia. Benektelse av denne delen av den tyrkiske republikkens grunnleggelse har blitt en del av Tyrkias nasjonale identitet.
Fra andre verdenskrig til 1980 var deportasjonen og folkemordet fraværende i tyrkiske skolebøker. Armenernes eksistens innenfor det osmanske riket var knapt nevnt og ble antydet bare som en ubetydelig minoritet.
Tyrkia etter 1980
I frustrasjon over Tyrkias holdning innledet «Armenian Secret Army for the Liberation of Armenia» (ASALA) attentat mot tyrkiske diplomater og politikere. ASALA drepte 36 tyrkere i Frankrike, USA, Canada, Iran og USA frem til omkring 1990. Gruppen samarbeidet med PLO og fikk til dels opplæring der. Gruppen sprengte også en bombe på Ankara flyplass i 1982. ASALA ble stiftet av Hagop Hagopian, født i Libanon av armensk herkomst.
Fra 1980 besluttet Tyrkias sentrale myndigheter å introdusere det «armenske spørsmålet» i skolebøker. Mens temaet tidligere ble helt forbigått, nevnte lærebøkene etter 1980 beslutningen om å deportere armenerne og erkjent at «noe hadde skjedd» med armenerne. Samtidig la lærebøkene vekt på at deportasjonen var helt nødvendig og bagatellmessig sammenlignet med armenernes voldsbruk før, under og etter første verdenskrig. En historiebok for videregående skole poengterte for eksempel at den tyrkiske nasjonen definitivt ikke var ansvarlig for det som skjedde i løpet av den armenske «migrasjonen». En lærebok fra 1989 hevdet at armenerne drev massemord på tyrkere i det østlige Anatolia med sikte på å utrydde tyrkerne helt.
Regjeringen har stadig protestert mot at andre land anerkjenner hendelsene i 1914-16 som folkemord. På 1980-tallet drev Tyrkia lobbyvirksomhet rettet mot akademikere, næringsliv og politikere i USA med sikte på å styrke den offisielle versjonen. Folkemordet på armenerne blir i Tyrkia oppfattet som et utenrikspolitisk spørsmål og diskutert som «armenske beskyldninger». Offentlig opinion i Tyrkia har i stor grad fulgt regjeringens linje. Oppfatninger om at beskyldninger mot Tyrkia er urettferdig styrker den nasjonalistiske responsen. Tyrkias mål om å bli EU-medlem har lagt press på landet. Frankrikes anerkjennelse av folkemordet i 2001 og forsøk på å få noe tilsvarende vedtatt i USAs kongress var særlig provoserende for Tyrkias regjering.
Tyrkia aksepterer ikke at armenerne som døde under det som kalles «evakueringen» eller «deportasjonen» (Tyrkia bruker ordet «relokalisering») kan knyttes direkte til en intensjon om å eliminere det armenske folket. Tyrkia nekter også for at det foregikk systematisk etnisk rensing i tiden da Det osmanske rike forfalt. De hevder at «blåboka» som brukes av armenerne blir tillagt altfor stor vekt som kilde, og at mye av det som står der egentlig ikke er holdbart.
Offentlige anklagere har brukt artikkel 301 i den tyrkiske straffelov, som forbyr å «fornærme tyrkiskheten», mot intellektuelle som antyder at hendelsene virkelig kan kalles et folkemord. Tyrkiske domstoler påstås å ha frikjent de intellektuelle i disse sakene. Den avdøde tyrkiske forleggeren Ayşe Nur Zarakolu ble dømt til to års fengsel for å ha utgitt en oversettelse av boken Histoire d'un génocide av den franske forskeren Yves Ternon i 1993.
Etter 1990
På 1990-tallet ble begrunnelsen og forsvaret for deportasjonen forsterket. Mens armenerne på 1980-tallet ble beskrevet som opprørere mot det osmanske styret og det ble beskrevet hvordan de angrep tyrkiske landsbyer, ble armenerne på 1990-tallet i lærebøker beskrevet som forrædere som forsøkte å utnytte et svakt regime og som dolket tyrkerne i ryggen. Ved årtusenskiftet etablerte myndighetene «Komiteen for å samordne og bekjempe grunnløse anklager om folkemord» (ASIMKK). I 2003 krevde myndighetene at alle elever skulle skrive stil (essay) som argumenterte mot påstanden om folkemord. Lærebøker etter årtusenskiftet har for første gang nevnt folkemord med henvisning til FNs folkemordkonvensjon. Folkemordet på armenerne blir der omtalt som det «såkalte folkemordet» og samtidig poengteres det at armenerne gjennomførte folkemord i det østlige Anatolia. Det hevdes i de nyere lærebøkene at massegraver og andre forskningsfunn dokumenterer massakrene som armenerne utførte i løpet av «den tyrkisk-armenske krig».
Tyrkia under Erdoğan
Recep Tayyip Erdoğan og Abdullah Gül avviste i 2005 at det skjedde et folkemord i regi av den osmanske hæren, men erkjente at mange innbyggere i riket gjennomgikk lidelser under krigen. I 2005 ønsket Erdoğan velkommen en konferanse om saken i Istanbul og trosset da en rettslig kjennelse som forbød konferansen. Erdoğan har kommet armenerne mer i møte en noen tidligere leder. Tyrkiske myndigheter erkjenner at overgrep skjedde, men hevder dette skjedde på grunn av krigshandlinger der mange andre døde og benekter at det var noen form for plan om utslette den armenske befolkningen. I forbindelse med 100 årsmarkeringen for folkemordet holdt Erdoğan seg mer til den offisiell versjonen. Tyrkiske myndigheter medvirket ikke til 100-årsmarkeringen i 2015, og markerte i stedet slaget ved Gallipoli 24. april (årsdagen for starten på folkemordet) og ikke 25. april som er årsdagen for Gallipoli.
Den tyrkiske statsministeren, Recep Tayyip Erdoğan, inviterte i mars 2005 armenske, tyrkiske og internasjonale historikere til å danne en kommisjon for å utrede hendelsene i 1915. Armenias president svarte i sitt brev at «et forslag om å ta opp fortidens forhold kan ikke bli virkningsfullt hvis det avsporer fra å ta opp forhold i nåtid og fremtid. For å få igang en nyttig dialog, må vi skape passende og stimulerende politiske omstendigheter. Det er regjeringenes ansvar å utvikle bilaterale relasjoner, og vi har ikke rett til å delegere det ansvaret til historikere. Derfor har vi foreslått, og vi foreslår igjen, at vi uten å stille betingelser oppretter normale forbindelser mellom våre to land». Ved samme anledning sa president Robert Kocharian «en kommisjon oppnevnt av begge regjeringer kan møtes for å diskutere alle uløste spørsmål mellom våre to folk, med det formål å løse dem og komme til en felles forsåelse».
Relasjonene mellom Tyrkia og Armenia er fortsatt frosset. Tyrkia har stengt sine grenser mot Armenia pga. den pågående konflikten om Nagorno-Karabagh og det faktum at Armenia militært okkuperer 16% av Aserbajdsjan. Armenia ønsker å åpne grensen igjen, men nekter å trekke seg ut av de okkuperte områdene. De krever dessuten at Tyrkia skal anerkjenne det som skjedde under første verdenskrig som «folkemord» og gi østlige områder av Tyrkia til Armenia, som de mener at de har krav på.
Russenes
Bygda har rundt 50 innbyggere. Her møtes flere viktige veier:
Folkemordet på armenerne
Tyrkia under Erdoğan
Tyrkiske nasjonalister har vist til opprører i Van som eksempel på armenernes forræderi for slik å legitimere regimets behandling av armenerne. Frykten for å måtte avstå land kan være en grunn til at Tyrkia ikke vil komme med innrømmelser.