cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wayne Morse
Hans politiske karriere ble i 1999 portrettert i dokumentarfilmen The Last Angry Man: The Story of America's Most Controversial Senator, av Christopher Houser and Robert Millis.
Liste over fjell på Færøyene
Listen over fjell på Færøyene inkluderer alle fjell, berg og klipper på Færøyene som blir regnet som fjell. Det høyeste fjellet er Slættaratindur på Eysturoy, ikke langt fra Gjógv, som rager 880 meter over havet. Seks av de ti høyeste fjellene (4.–9.-plass) ligger på Kunoy, mens resten ligger på Eysturoy – med unntak av Villingadalsfjall ved Viðareiði på Viðoy. Man trodde lenge av Skælingsfjall på Streymoy var det høyeste fjellet, helt til man fikk mer nøyaktige målinger og kunne slå fast at Skælingsfjall bare var det 19. høyeste fjellet.
Høyeste fjell på sin øy er i fet skrift i tabellen.
Singapore under Sommer-OL 1960
Singapore under Sommer-OL 1960. Fem sportsutøvere fra Singapore deltok i tre sporter, seiling, skyting og vektløfting under Sommer-OL 1960 i Roma. Det var fjerde gangen som Singapore deltok i et OL, og de vant sin første olympiske medalje. De ble nummer 32 på medaljestatistikken med en sølvmedalje.
Fredheim skole
Fredheim skole kan vise til flere skoler i Norge:
Yaşa
«Yaşa» (norsk oversettelse: Lev) er en aserbajdsjansk popsang skrevet av Gövhər Həsənzadə og fremført av Fərid Həsənov. Sangen ble vinner av den første utgaven av Tyrkvisjonens sangkonkurranse i Eskişehir i 2013 med 210 av 230 mulige poeng.
Willem Coucheron
I 1658 ble han sjef for Land og Valdres kompani og ledet dette under felttoget i Båhuslen og under forsvaret av Halden i 1660. Han utarbeidet samme år planer for permanente forsvarsverker ved Halden, kjernen i Fredriksten festning. Hans (tapte) tegninger ble godkjent av kongen 28. juli 1660, men han etterlot seg flere tegninger til utbyggingen av festningen. Han begynte byggingen av fortifikasjonene ved Fredrikstad i 1663. Festningsverkene ble bygget etter det såkalte nederlandske system. På Akershus festning etterfulgte han omkring 1660 Isaac van Geelkerck som planlegger for befestningene på Hovedtangen, og hans kart over Akershus og Christiania finnes i Det Kgl. Bibliotek i København.
Eion
Eion er en by nordøst på det greske fastlandet. Den ligger ved munningen til elven Struma som renner ut i Egeerhavet fra det indre av Thrakia. Thukydid henviser til den i Peloponneserkrigen som et sted av betydelig strategisk viktighet for athenerne under peloponneserkrigen.
Eion ble okkupert av perserne i 476 f.Kr. i etterspillet til perserkrigene. Den ble erobret av det athenske sjøforbundet i 475 f.Kr. under lederskapet til den athenske generalen Kimon, sønn til Miltiades den yngre. Innbyggerne ble gjort til slaver. Erobringen av Eion var begynnelsen til et militært felttog som ble satt i gang av det nylig opprettede sjøforbundet. Deres mål var å renske Egeerhavet for persiske flåter og pirater for å gi athenerne tilgang til Hellespont.
Den nærliggende athenske kolonien Amfipolis ble grunnlagt i 437 f.Kr. 5 km oppover elven Struma. Bosetterne, ledet av Hagnon, brukte Eion som deres operasjonsbase til å begynne med.
Under peloponneserkrigen var Eion i 424 f.Kr. stedet hvor den athenske kommandanten Aristeides avskar en persisk budbringer som het Artafernes. Budskapet som var på vei til Sparta, var et brev fra den persiske kongen som tok for seg tidligere forespørsler som ble gjort til ham av spartanerne.
Senere i krigen, vinteren 424/423 f.Kr., erobret den spartanske generalen Brasidas Amfipolis med sine thrakiske allierte. Men da han gikk mot Eion, klarte han ikke å overmanne de athenske fosvarerne som var ledet av Thukydid. Selv om han holdt Eion, ble Thukydid senere utvist for sin manglende evne til å forsvare den viktigere byen Amfipolis.
Knightsbridge
Knightsbridge er et bolig- og handelsdistrikt i London sentrum, sør for Hyde Park. Det er identifisert i London-planen som et av to internasjonale detaljhandelsentre i London, ved siden av West End.
Navnets opprinnelse
Knightsbridge var historisk kjent på saksisk og gammelengelsk som Cnihtebricge (ca. 1050); Knichtebrig (1235); Cnichtebrugge (1200-tallet); og Knyghtesbrugg (1364), det vil si "broen til de unge mennene" fra gammelengelsk cniht (genitiv kasus flertall –a) og brycg. Cniht i før-normanniske dager (som har blitt til dagens Knight) hadde ikke statusbetydningen som en mindre adelsmann (slik det har ikke i dag), men beskrev ganske enkelt en ungdom. Brycg som i moderne engelsk har blitt til bridge, betydde da som nå bro. Broen det er snakk om var en bro der en av de gamle veiene mot vest krysset elven Westbourne. Sannsynligvis ble området rundt broen brukt som et møtested for lokale ungdommer og fikk navn etter dette.
Historie
Knightsbridge var i middelalderen en landsby som lå like utenfor London. Knightsbridge nøt godt av nærheten til London ved at en her kunne utføre tjenester og arbeid som ble regnet for upassende inne i City, eksempelvis slakting. Hit ble også byens hospital for spedalske lokalisert. På Edward I's tid hørte herregården til Knightsbridge til klosteret Westminster. Etterhvert som London vokste ble Knightsbridge en del av byen. På 1700-tallet ble det sammenhengende bebyggelse fra City til Knightsbridge. Elven Westbourne, som broen som har gitt navn til området gikk over ble lagt i rør på slutten av 1800-tallet og er nå en underjordisk elv. Med byens utvidelse vestover til nye og velansette boligområder som Kensington, Chelsea og Belgravia, pekte Knightsbridge seg ut som et område velegnet for butikker til å forsyne de velstående forstadsbeboerne med varer. Benjamin Harvey åpnet en klesforretning i området i 1813, den utviklet seg senere til den kjente luksusbutikken Harvey Nichols. Charles Henry Harrod etablerte i 1849 Harrod. I 1906 fikk Kightsbridge sin egen undergrunnsstasjon. Utover på 1900-tallet spesialiserte forretningene i Knightsbridge seg i økende grad på kostbare kvaltitets- og luksusvarer. Mange britiske og internasjonale motehus etablerte flaggskipbutikker i området, inkludert Jimmy Choo, Manolo Blahnik, og Prada. Med sin sentrale beliggenhet ble Knightsbridge etter andre verdenskrig hjemsted for mange av verdens rikeste mennesker og fikk noen av de høyeste eiendomsprisene i verden. Her bor Storbritannias absolutte overklasse, samtidig som boliger i økende grad kjøpes opp av milliardærer fra Midtøsten, Russland og Europa.
Niall Noigíallach
Niall Noigíallach (gammelirsk for «har ni gisler») eller Niall av de ni gisler (engelsk: Niall of the Nine Hostages) er en legendarisk og delvis historisk overkonge av Irland. Han var stamfaren til Uí Néill-ætten som politisk dominerte Irland fra 500-tallet og fram til 900-tallet. Irske annalistiske kilder og krnøniker plasserer hans styre fra slutten av 300-tallet til begynnelsen av 400-tallet. Ifølge irske middelalderkrøniker døde han i år 405.
Niall skal ha vært sønn av overkongen Eochaid Mugmedonog Cairenn Chasdubh, en britonsk kongsdatter som var tatt til slave. Han ble regnet som forfar til Uí Neíll-dynastiene, gjennom sine sønner Conall Gulban, Endae, Eogan, Cairbre, Lóegaire, Maine of Tethba, Conall Cremthainne og Fiachu Fiachrach.
Semi-historisk figur
Det er uklart om han er en historisk person eller om han er en mytisk skikkelse. Det kan finnes en historisk kjerne, men det lille som er kjent om hans liv er imidlertid av mytisk karakter. Niall antas, på grunnlag av viktigheten av hans sønner og barnebarn, å ha vært en historisk person, men de tidlige irske annalene sier lite konkret om ham. Inisfallen-annalene daterer hans død til før år 382, og Chronicon Scotorum til år 411. De senere Annalene av de fire mesterne daterer hans styre til tiden 379–405, og kronologien til Foras Feasa ar Éirinn av Seathrún Céitinn (engelsk: Geoffrey Keating) til årene 368–395.
Imidlertid registrerer de tidlige annalene aktivitetene til sønnene hans mellom 429 og 516, en usannsynlig lang tidsperiode for en enkelt generasjon, noe som førte til at forskere som Kathleen Hughes og Francis J. Byrne konkluderte med at hendelsene i siste halvdel av 400-tallet har blitt utvidet bakover for å imøtekomme en så tidlig dato som mulig for ankomsten av sankt Patrick, med den effekten av å presse Niall tilbake til et halvt århundre. Hughes sier «Niall selv må ha dødd ikke før midten av det femte århundre». Byrne, som følger James Carney, er litt mer presis, og daterer hans død til ca. 452.
T.F. O'Rahilly hevder at Niall og sønnene hans var ansvarlige for oppløsningen av det gamle kongeriket Ulaid (Ulster) og opprettelsen av kongedømmene Tír Chonaill (Tyrconnell) og Tír Eoghain, og satellittriket Airgíalla. O. 'Rahilly og Byrne hevder at de litterære kildene, selv om de er sene og forvanskede, bevarer ekte tradisjoner om at Niall ledet angrep på Britannia, og kanskje døde på et av disse.
Legendarisk biografi
En biografi om Niall kan konstrueres fra kilder som seksjonen med «kongerullen» av Lebor Gabála Érenn fra 1000-tallet, Annalene av de fire mesterne, samlet på 1600-tallet, krønikene som Seathrún Céitinn/Geoffrey Keatings Foras Feasa ar Éirinn (1634), og legendariske fortellingene som Eventyrene til sønnene av Eochaid Mugmedon og Døden til Niall med de ni gislene fra 1000-tallet. Disse kildene stammer fra svært lenge etter Nialls tid, og de har liten eller ingen verdi som historie.
Tilnavnet av de ni gisler
Det er forskjellige versjoner av hvordan Niall fikk tilnavnet Noígíallach («med de ni gisler»). Fortellingene Døden til Niall med de ni gislene sier at han mottok fem gisler fra de fem provinsene i Irland (Ulster, Connacht, Leinster, Munster og Meath), og en hver fra skottene, saksere, britonere og frankere. Keating sier at han mottok fem fra de fem provinsene i Irland, og fire fra Skottland. O'Rahilly antyder at de ni gislene var fra kongeriket Airgíalla (bokstavelig talt «gisselgivere»), en satellittstat grunnlagt av Ui Néills erobringer i Ulster, og la merke til at den tidlige irske lovteksten Lebor na gCeart («Boken om rettighetene») sier at Airgíallas eneste plikt overfor kongen av Irland var å gi ham ni gisler.
Tilnavnet av de ni gisler har sammenheng med at han skal ha underlagt seg ni kongedømmer, og fått gisler som pant på lydighet fra herskerne der. Ifølge de eldste tradisjonene handlet dette om de ni småkongedømmene (tuatha) i kongedømmet Oriel, senere tradisjoner mener det dreidde seg om de fem femtepartene av Irland, altså Ulaid, Connachta, Míde, Mumu og Laigin, samt Dál Riata, Caledonia, Strathclyde og Northumbria.
The Gambian/Norwegian Friendship Orchestra
The Gambian/Norwegian Friendship Orchestra (etablert 1980 i Bergen) var en jazzgruppe med musikere fra Vestlandet og Gambia, kjent som ett av de første nasjonale initiativ innen world music. Besetningen bestod av vokalister og perkusjonister Ebou Secka, Kabirr M'Bye, Zahir M'Bye, Segou Camara, Demba Jobarteh, Miki N'Doye. På norsk side fant man perkusjonisten Helge Linaae, saksofonistene Erik Balke, Olav Dale, Vidar Johansen, trompetister Stein Holdhus og Per Jørgensen, Harald Halvorsen trombone, gitaristen Ole Thomsen og Sveinung Hovensjø bass, samt Knut Kristiansen piano som var initiativtaker til prosjektet.
Moen skole
Moen skole kan referere til:
Botnsvatnet
Botnsvatnet (også skrevet Botsvatnet) er en innsjø i Valle kommune i Agder. Den er en del av Kvinavassdraget men er ikke regulert.
Uruguay under Sommer-OL 1960
Uruguay under Sommer-OL 1960. Trettifire sportsutøvere fra Uruguay, deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1960 i Roma. De vant ikke noen medaljer.
Mylothris
Mylothris er en artsrik slekt av dagaktive sommerfugler i gruppen hvitvinger.
Utseende
Middelsstore, hvite eller gule sommerfugler. Det er vanligvis noe gult i alle fall ved roten av vingene. Ytterkanten har gjerne mørke flekker.
Levevis
Larvene lever gjerne på planter i mistelteinfamilien (Loranthaceae), men det er også noen som går på slirekne (Polygonum) i syrefamilien. De fleste av artene lever i skog, men det er også noen som foretrekker åpne områder. Disse sommerfuglene er trolig giftige, fargemønstrene viser dette. Som mange andre giftige sommerfugler har de en langsom flukt.
Utbredelse
De lever i tropisk Afrika, også på Madagaskar og på Den arabiske halvøya.
Systematisk inndeling
Slektskapsforholdene mellom hvitvingenes delgrupper og slekter kan være avklart i ulik grad. Derfor kan endringer skje.
Provinsen Eustaquio Méndez
Provinsen Eustaquio Méndez er en provins i departementet Tarija i Bolivia. Hovedstaden er San Lorenzo.
Erval Seco
Erval Seco er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Haretonelva
Haretonelva er ei elv i Aurskog-Høland kommune i Viken. Den starter ved Hareton dam ved utløpet av Floen, og renner i sørlig retning til den løper sammen med Vestelva ved Lokshaug og danner Lierelva. Ved Svensjø bru møter den bekken fra Svensjøen. Rundt en kilometer før munningen danner elva Lokshaugfossen, hvor det tidligere var et damanlegg og sagbruk. Like etter kommer bekken Kalvekroken inn fra øst.
Haretonelva er en del av hovedvannstrengen i Haldenvassdraget.
Struma (elv)
Struma, eller Strymónas (bulgarsk: Струма, gresk: Στρυμόνας), er en elv i Bulgaria og Hellas. Det antikke greske navnet var Strymōn (gresk: Στρυμών). Dens nedslagsfelt er på 10,898 km². Elva har sin kilde i Vitosja–fjellene i nærheten av Sofia, renner først vestover, så sørover, går inn i gresk territorium ved landsbyen Kula og flyter ut i Egeerhavet nær Amfipolis i prefekturet Serres. Elvens lengde er 415 km (290 km i Bulgaria). Den er Bulgarias femte lengste elv.
Fylkesvei 2536
Fylkesvei 2536 går mellom Sæterengen i Lillehammer og Olasveen i Ringsaker kommune.
Strekningen ble opprettet 2019, og består av de tidligere Fylkesvei 320 (Oppland) og fylkesvei 320 (Hedmark).
Vetus Latina
Vetus Latina, gammel latin, er en fellesbenevnelse for den store gruppen av latinske bibeloversettelser som hadde vært i bruk siden det 2. århundre fram til Hieronymus' standardiserte og autoriserte latinske oversettelse Vulgata kom i det 5. århundre.
Derfor var det også ofte uoverensstemmelser mellom de forskjellige oversettelsene.
De eldste av disse latinske oversettelsene finner man ikke i Rom, som man ellers kunne forvente, men i de romerske provinsene i det nordlige Afrika hvor spesielt Cyprianus, biskop i Karthago, var med til å spre det latinske språk. I Rom var språket blant de kristne gresk helt opp til det 3. århundre. Paulus skrev f.eks. sine brev på gresk, og flertallet av de romerske biskopene snakket gresk.
I Torino i Italia finnes i dag fragmenter av en kopi fra den bibelen Cyprianus benyttet. Den kalles Codex Bobbiensis, og inneholder bruddstykker av Markusevangeliet og Matteusevangeliet. I Paris finnes fragmenter av Johannes' åpenbaring og Apostlenes Gjerninger fra samme bibel. De kalles Codex Floriacensis. Endelig finnes det i Trento Codex Palatinus, et skrift fra det 5. århundre som også er av nordafrikansk opprinnelse.
De er, om enn indirekte, de tidligste øyenvitner til de originale greske skriftene, og dermed tettere på forfatterne enn de biblene som kom i kjølvannet av Vulgata. Ofte kan de tidsbestemmes meget nøyaktig, idet man har kjenskap til de biskoppene og kirkefedrene som benyttet dem.
Mange av de senere greske og latinske oversettelsene mangler geografiske referanser og tilknytning til enkeltpersoner.
I det 4. århundre og 5. århundre ser man de første europeiske latinske oversettelser, Codex Vercellensis og Codex Veronensis, fra henholdsvis Vercelli og Verona. Dette er to interessante bibler ut fra både historisk og religiøs betydning.
Med Vulgata fikk man så i det 5. århundre et felles skrift, som hurtig bredte seg i den kristne verden, og som med tiden ble benyttet til oversettelser til lokale språk.
Trintom skole
Trintom skole er en barneskole beliggende sentralt i Gran, i Innlandet. Skolen hadde pr. 2020 203 elever.
Skolen ble nybygget i 2011.
Setergrend
Ei setergrend er en bosetning med flere setrer, tilhørende ulike gårder (driftsenheter eller bruk) og ulike eiere.
At setrene ligger samlet i ei grend og ikke spredt enkeltvis i terrenget har sammenheng med flere ulike faktorer. Geografiske forhold begrenset hvilket areal som egnet seg til bebyggelse, og et beiteområde kunne med fordel utnyttes i fellesskap.
Bebyggelsen i setergrendene er i dag preget av at seterdrift med melkekyr er slutt for mange tiår siden. Seterhusene brukes, om de eksisterer, som fritidsbebyggelse, og eventuelle hus for buskapen er oftest borte. Noen tidligere setergrender er i dag forvandlet til hyttegrender og høyfjellsturisme.
Eksempler på tidligere setergrender er Nordseter ved Lillehammer, og Sjusjøen i Brøttum allmenning, Billingen i Skjåk, og Bødalseter nær Loenvannet i Stryn.
Esmeralda
Esmeralda er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Skottlands historie
Skottlands historie kan avgrenses med den siste istiden for rundt 10 000 år siden, selv om det finnes spor av menneskelige bosetning i Nord-Europa fra forrige mellomistid. Selv om heidelbergmennesket og neandertalere kun er påvist fra mellomistidene gjennom funn fra England, er det rimelig å anta at de også har befolket Skottland i de perioder hvor hele den landfaste halvøya Storbritannia var isfri. Da mennesker igjen befolket området lengst nord på Storbritannia-halvøya etter siste istid, fikk øyene snart et meget varmt klima med subtropisk natur selv i nord. Fra omkring 6500 f.Kr. ble landbroen til det europeiske kontinentet oversvømt av hav, og De britiske øyer fulgte sine egne utviklingstrinn med sterke impulser fra kontinentet gjennom steinalderen, bronsealderen og jernalderen. Mange gjenstander er funnet fra førhistorisk periode, men ingen skriftlige spor.
Skottlands skrevne historie starter først da Romerriket kom til Britannia etter år null. Romerne tok kontroll over områdene som nå er England og Wales og opprettet den romerske provinsen Romersk Britannia. Området nord på øya, som ikke ble okkupert eller styrt av romerne, ble kalt Caledonia, og romerne kalte folket piktere. De første skriftlige kilder om Skottlands historie er beskrivelser fra utenforstående som ikke selv hadde førstehånds kjennskap til landområdene. Fra en klassisk historisk synsvinkel er Skottland et perifert land, tilbakestående i forhold til sivilisasjonene rundt Middelhavet. Etter hvert som den historiske kunnskapen om Skottland har økt, har det blitt klarere at enkelte utviklingstrekk skjedde tidligere og var mer avansert enn tidligere antatt.
Arietta
Arietta er en dobbel-CD med klassiske stykker for piano spilt inn av Kjell Bækkelund i 1994. Albumets tittel er synonymt med tittelen på Edvard Griegs «Opus 12, nummer 1» - som er første spor på dobbeltalbumet.
Skottlands historie
Skottenes langvarige strid med England, den langt mektigere naboen i sør, var grunnen til den skotske uavhengighetskrig. Kampen mot engelskmennene tvang også Skottland til å orientere seg kulturelt og økonomisk mot andre europeiske nasjoner, spesielt Frankrike. Deretter fulgte unionspakten mellom Skottland og England, den skotske opplysningstiden og den industrielle revolusjon. Disse tingene bidro til økonomiske og kulturelle oppgangstider i landet, og inn på 1900-tallet var Skottland et høyt industrialisert land.
Arietta
CD 2
Tylden: GTACD 8031/2
Skottlands historie
Den industrielle nedgangen etter den andre verdenskrig ble spesielt hard, men de siste tiårene har landet hatt en kulturell og økonomisk renessanse, sporet av en revitalisert økonomi i tjenestesektoren, produksjonen av olje og gass fra Nordsjøen, og opprettelsen av begrenset selvstyre med eget parlament. Under en folkeavstemning i 2014 sa landet nei til uavhengighet fra Storbritannia.
De første bosetningene
Det levde mennesker allerede 8500 år før historisk tid, da navnet Britannia for første gang dukker opp i skrevne kilder. I tiden før den siste istiden (130 000 – 70 000 f.Kr.) hadde Europa et varmere klima enn i dag, og de første menneskene kunne ha kommet til Skottland, men det finnes det ingen arkeologiske bevis for. Den siste isen dekket det meste av De britiske øyer, unntatt Irland, og etter at isen trakk seg tilbake, ble Skottland beboelig omkring år 9600 år f.Kr.
Den vanligste oppfatningen er at menneskene innvandret sørfra, men de eldste sporene av mennesker er blitt funnet lengst nord i landet, så selv om det ikke er bevist, er det blitt antydet at innvandringen kan ha fulgt sjøvegen nordfra.
De første kjente bosetningene tilhørte mesolittiske jegere og samlere, og arkeologene har datert en slik leir ved Biggar fra rundt 8500 f.Kr. Tallrike andre leirer har blitt funnet over hele Skottland og danner et bilde av folk som flyttet på seg, brukte båter og lagde redskaper av bein, stein og gevir.
Neolittiske jordbrukere dannet faste bosetninger, og et meget godt bevart steinhus på Knap of Howar på øya Papa Westray fra 3500 f.Kr. er bortimot 500 år eldre enn landsbyen Skara Brae på Mainland (begge på Orknøyene) som består av tilsvarende hus. Rundt 3500 f.Kr. bygde bosetterne veldige gravkamre som besto av steinpilarer som bar en stor stein som tak før det hele ble dekket av jord. Et godt eksempel finnes på Maeshowe på Mainland. Fra rundt 3 000 f.Kr. kom «stående steiner» og steinsirkler slik Brodgar-ringene på Orknøyene og Callanish på Lewis på Hebridene. Disse formet deler av den utstrakte europeiske megalittkulturen som også bygde Stonehenge i England og som ofte blir tolket som at de var ment som sofistikerte astronomiske observatorier.
Steinkamrene og megalittmonumentene fortsatte inn i bronsealderen, og i den første metallalderen begynte beboerne å bygge festninger på toppen av høydedrag (hillfort), slik som åsen Eildon Hill i nærheten av Melrose, som går tilbake til rundt 1000 f.Kr. Ofte kunne flere hundre hus bli bygget innenfor steinmurene på et befestet høydedrag.
Antagelig kom brytonisk-keltisk kultur og språk til Skottland en gang etter 700-tallet f.Kr., kanskje gjennom kulturell kontakt heller enn via invasjoner, og ulike småkongedømmer utviklet seg. I jernalderen ble det bygd tallrike festninger på høydedrag, runde tårn (brochs) og befestede bosetninger som støtter inntrykket av stridbare stammesamfunn og småkonger slik som romerne har rapportert om i de første skriftlige kildene om Skottland. Noen spor som tyder på at beboerne ikke alltid var opptatt av forsvar kan tyde på at festningene også hadde like mye symbolsk makt som direkte krigføring.
Romersk invasjon
Skottlands skrevne historie begynner når Romerriket invaderer Britannia. Selv om innbyggerne stundom benyttet en form for skriving for minneplater og på steiner var det først og fremst et samfunn med en sterk muntlig tradisjon. Da druide-tradisjonen døde ut på grunn av krig, sult og ikke minst tilstedeværelsen av kristne misjonærer forsvant det meste av den førhistoriske kunnskapen. Det eneste overlevende før-romerske beretning om Skottland kommer fra den greske eventyreren Pytheas fra Massalia som seilte rundt De britiske øyer (som han selv kalte Pretaniké) i 325 f.Kr., men selve nedtegnelsen av reisen dateres langt senere.
Den romerske invasjonen av Britannia begynte for alvor i år 43 f.Kr. Etter gode militære resultater i sør, gikk styrker ledet av Gnaeus Julius Agricola inn i Skottland i år 79 e. Kr. Romerne møtte imidlertid kraftig motstand fra lokalbefolkningen i Caledonia, som romerne kalte området. I år 82 eller året etter sendte Agricola en flåte med galeier opp langs kysten av Skottland, så langt nord som Orknøyene. I 84 beseiret Agricola kaledonske stammer i slaget ved Mons Graupus. Hans støttespillere i Roma erklærte at Agricola hadde beseiret alle stammene i Britannia.
Den eneste historiske kilde for dette kommer fra skriftene til Agricolas svigersønn, Tacitus. Arkeologien har bekreftet hendelsene med en mer presis datering ut ifra dendrokronologi (årringdatering), der resultatene tyder på at romerne tok kontroll over det sørlige Skottland en stund før Agricolas hærstyrker invaderte. Uansett nøyaktig datering var resultatet at for de neste 300 årene hadde Roma en betydelig tilstedeværelse i sørlige Skottland; både militært, økonomisk og sosialt.
Romerne markerte rikets grense med serie av forsvarsverk, inkludert en lang og sammenhengende mur. Den første av disse, Gask Ridge i Perthshire, er datert fra mellom år 70 og 80 f.Kr. På 120-tallet ga den romerske keiseren Hadrian ordre om å bygge en mektig befestet mur som gikk fra elven Tyne til Solway Firth. Tyve år senere bygget den romerske guvernøren Quintus Lollius Urbicus den antoninske mur (navngitt etter keiser Antoninus Pius, den romerske keiseren som styrte fra 138 til 161) enda lengre nord, fra Old Kirkpatrick ved Firth of Clyde til Bo'ness ved Firth of Forth. Med halvparten av lengden til Hadrians mur var den 60 km muren lettere å forsvare, selv om den kun markerte nordgrensen for det romerske riket i to tiår. Omtrent ved år 160 var nordgrensen igjen ved Hadrians mur.
Romerne fikk altså aldri noen direkte kontroll over Caledonia. Likevel gjorde de sin innflytelse gjeldende gjennom militære utposter og ved hjelp av assistanse fra lokale stammer, slik som blant annet votadiniene.
Skottland vokser fram
I tiden etter at romerne trakk seg ut av Skottland kan befolkningen deles inn i følgende to grupper:
Invasjon og innvandring (i hvilken grad disse erstattet den innfødte befolkningen er ukjent) brakte med seg tre nye folkegrupper:
Kristningen av Skottland
Kristendommen kom antakelig til de sørlige delene av Skottland allerede i løpet av det andre århundre etter Kristus, da denne religionen på dette tidspunktet var vel etablert i Romersk Britannia. Ifølge legenden ble kristningen innledet ved den hellige Ninians misjon i Cumbria på 300-tallet. Ifølge hans hagiografi, var Ninian en britoner som hadde studert i Roma og ble den første katolske biskop som besøkte Skottland da han ble sendt til Hen Ogledd, det britonske området i det nordlige England og sørlige Skottland. Rundt 397 etablerte han Skottlands første kirke, Candida Casa i Whithorn, og dette ble utgangspunktet for hans virke. Senere reiste han nordover for å arbeide bland pikterne.
I løpet av de neste århundrene ble imidlertid kristendommen svekket i Skottland, særlig blant pikterne. Den hellige Patrick beskriver i et brev til Clut Ceretic, konge av Alt Clut pikterne som frafalne, noe som tyder på at kristendommen hadde mistet tak blant dem. I 563 reiste den irske munken Columba til øya Iona med tolv følgesvenner og etablerte et kloster der. Columbas kloster ble et av de viktigste religiøse steder på De britiske øyer, og ble en viktig faktor i å konvertere pikterne og skapte en viktig del av kirkens struktur etter at det romerske styret var slutt på De britiske øyer og den angelsaksisk invasjonen førte til at kontakten mellom De britiske øyer og Kontinentet ble redusert. I de følgende årene etablerte munker fra Iona flere klostre i Skottland og ellers på De britiske øyer og på Kontinentet, herunder det viktige og kjente klosteret på Lindisfarne i Northumberland. Munker fra Iona sto også bak kristningen av Orknøyene og Shetland i tiden før disse kom under kontroll av norske vikinger, og dette kommer blant annet fram i de kristen navnsetting som blant annet North Ronaldsay (forvanskning av «Rinansey» - St. Ninians øy). Fra tidlige kristne bosettinger i Skottland kommer stavelsen Kil-, fra «cill» (kirke), som i Kilmarnock.
Kristendommen ble grundig etablert utover på 500- og 600-tallet. Iona-klosteret spilte hele tiden en sentral rolle i etableringen av Den katolske kirke i Skottland. Her ble de skotske kongene begravd fra til Cináed mac Ailpín (Kenneth I av Skottland) til Máel Coluim mac Donnchada (Malcolm III av Skottland). En liste over gravsteder fra 1549 nevner 48 skotske, 8 norske og 4 irske konger. Columbas legendariske kristning av den piktiske kongen Bridei er blitt stående som historisk vendepunkt, skjønt hendelsen fort kan være mytisk.
Presset fra vikingene fra nord
Det første dokumenterte angrepet av vikinger (en betegnelse som viser til norrøne krigere og herjingsmenn, ikke en etnisitet) på et sted i Skottland skjedde i 794 da de irske Ulsterannalene beskriver «ødeleggelsen av alle øyene i Britannia av hedningene». Klosteret på den hellige øya Iona ble herjet i 795. Grunnet sparsommelige skriftlige kilder fra perioden var dette neppe de første hendelsene, og kontakter over Nordsjøen mellom det vestlige Norge og de nordlige øyene og det nordlige Skottland har eksistert lenge før den såkalte vikingtiden. Likevel er hyppigheten og omfanget av denne kontakten ukjent. Vikingtiden markerer i Skottland som i Norden overgangen fra forhistorisk tid og til historisk tid.
De første kontaktene mellom nordboere og skotter var av fiendtlig art. Vikingene begynte imidlertid raskt å bosette seg på de skotske øyene, slik at norrøn kultur ble spredd også dit. Den dag i dag er omtrent 60 % av DNAet på Orknøyene av norrøn opprinnelse. Moderne genetiske undersøkelser viser at de norrøne mennene også fikk avkom med lokale kvinner og dermed videreførte sine Y-kromosomer til den innfødte befolkningen.
Allerede før 900-tallet hadde det skjedd omfattende innflytning til de ytre øyene som Hebridene og Skye og lengre sør (også flere steder i Irland og Man i Irskesjøen). Galloway i det sørlige Skottland fikk også spredt norrøn bosetning, men antagelig kom denne sørfra i England. De ytre øyene var attraktive sett med norrøne øyne. Landskapet lignet på hva de hadde forlatt i Norge. Klimaet var mildt og vennlig på denne tiden, og området lå ikke avsides, men sentralt midt i skipsleia. Norrøne bosettere dro også til det nordlige skotske fastlandet helt til Caithness og Sutherland (begge navnene har norrøn opprinnelse). Byene Thurso og Wick i samme område har også norrøn opprinnelse. Det er også gjort arkeologiske funn i de samme området som viser norrøn tilstedeværelse. Fra 900-tallet var de fleste norrøne områdene i det som er dagens Skottland underlagt det norrøne jarledømmet på Orknøyene.
Vikingene var en betydelig maktfaktor i det nordlige Skottland. I år 839 seilte en stor norrøn flåte opp elvene Tay og Earn og nådde fram til sentrum av det piktiske kongedømmet Fortriu. I et stort slag beseiret vikingene pikternes konge Eogán mac Óengusa, hans bror Bran og Áed mac Boanta, kongen av skotske (gælisk-irske) Dalriada. Dette nederlaget rystet åpenbart det skotske samfunnet, og det sofistikerte piktiske kongedømmet synes å ha gått under sammen med lederskapet sitt. At Cináed mac Ailpín (eller Kenneth I av Skottland) siden ble konge av både skottene og pikterne kan tilskrives ettervirkningen av dette slaget og tilstedeværelsen av de norrøne som en tredje maktfaktor i Skottland. De norrøne bosetningene bidro således til å forsone de stridende skottene og pikterne til ett folk. Med tid og stunder skulle også de norrøne gå inn i dette folkeslaget.
Framveksten av kongedømmet Alba
Myten om MacAlpins forræderi forteller om hvordan Alba ble født da den gæliske Cináed mac Ailpín (Kenneth I av Skottland) drepte de piktiske lederen og erobret Piktland, men Alba er noe som Causantín mac Áeda (Konstantin II av Skottland) skapte. Cináeds sønn Causantín mac Cináeda (Konstantin I av Skottland) fikk skrevet «Series Longoir» for å vise eller bevise sin families krav til tronen av et forent Piktland. Den gæliske triumfen over det piktiske og endringen fra Piktland til Alba skjedde under regimet til Causantín mac Áeda. Hvorfor og hvordan er fortsatt uklart.
Daiki Iwamasa
Daiki Iwamasa (岩政 大樹) (født 30. januar 1982 i Suō-Ōshima), er en japansk profesjonell fotballspiller som spiller for den japanske fotballklubben Kashima Antlers. Han spiller forsvar, og er også en del av. Enyeama har spilt for to andre klubber i sin karriere, som er ungdomsklubbene Tokyo Gakugei University og Iwakuni High School fra Japan.
Skottlands historie
Framveksten av kongedømmet Alba
I begynnelsen tilsvarte det nye kongedømmet til Skottland nord for elvene Forth og Clyde. Sørvestlige Skottland var fortsatt under kontrollen til britonene i Strathclyde. Sørøstlige Skottland var fra 638 under kontroll av det proto-engelske kongedømmet Bernicia, deretter under kongedømmet Northumbria. Disse områdene av Skottland ble utfordret av Causantín mac Áeda og falt i gæliske hender i år 1018 da Máel Coluim mac Cináeda (Malcolm II av Skottland) presset grensene så langt sør som elven Tweed. Det ble Skottlands grense og er det den dag i dag.
Skottland fullførte sin ekspansjon ved gradvis innlemmelse av britonenes kongedømme Strathclyde inn under Alba. I 1034 arvet Donnchad mac Crínáin (Duncan I av Skottland) Alba fra sin morfar Máel Coluim mac Cináeda. Med unntaket av Orknøyene, det vestlige øyene, det nordlige Skottland med Caithness og Sutherland, som fortsatt var under norrøn kontroll, var Skottland forent.
Macbeth, en kandidat til tronen fra Cenél Loairn, beseiret Donnchad i et slag i 1040. Macbeth styrte deretter fredfylt for hele 17 år før Donnchads sønn Máel Coluim (Malcolm III av Skottland) beseiret Macbeth. William Shakespeare i hans skuespill Macbeth udødeliggjorde senere disse hendelsene, men i svært uhistorisk fremstilling basert på uriktige framstillinger i samtiden som flatterte forfedrene til Jakob I av England/Jakob VI av Skottland på Macbeths bekostning.
Daiki Iwamasa
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Provinsen Gran Chaco
Provinsen Gran Chaco er en provins i departementet Tarija i Bolivia. Hovedstaden er Yacuiba.
ARA «Veinticinco de Mayo» (1929)
ARA «Veinticinco de Mayo» var en argentinsk krysser. Navnet, «25. mai», fikk hun etter den argentinske nasjonaldagen, datoen argentinerne begynte opprøret mot den spanske kronen, og navnet er brukt på flere skip i den argentinske marinen gjennom årene.
Beskrivelse
ARA «Veinticinco de Mayo» var av klassen med samme navn som ved siden av ARA «Veinticinco de Mayo» bestod av søsterskipet ARA «Almirante Brown». Begge skipene ble bygget i Italia, noe de bar preg av til tross for store forskjeller fra samtidige italienske kryssere.
Polymer
Polymer er et stoff som består av molekyler med stor molekylmasse med repeterende strukturell enhet, eller monomerer, forbundet med kovalent kjemisk binding. Ordet kommer fra gresk, πολυ', polu'' «mange»; og μέρος, meros «del». Kjente eksempler på polymerer er plast, DNA og proteiner.
ARA «Veinticinco de Mayo» (1929)
Beskrivelse
Hovedbestykningen bestod av seks 7,5" kanoner plassert parvis i tre tårn, to foran og et på akterdekket. Disse kanonene hadde en rekkevidde på opptil 27 300 m. Sekundærbestykningen var seks 2×4" kanoner som også kunne brukes for luftvern. I tillegg førte hun to triple torpedorør og tolv 21" torpedoer.
Skottlands historie
Framveksten av kongedømmet Alba
I 1066 rystet den normanniske erobringen England i dens fundament og Edgar Ætheling, som hadde krav på den engelske tronen i opposisjon til Vilhelm Erobreren, flyktet til Skottland. Máel Coluim giftet seg med Edgars søster Margaret. Dermed kom også skottekongen i opposisjon til Vilhelm som allerede utfordret Skottlands sørlige grense. Vilhelm invaderte Skottland i 1072, red gjennom distriktet Lothian, forbi Stirling til Firth of Tay hvor han møtte sin flåte med skip. Máel Coluim underkastet seg, betalte hyllest til Vilhelm og overga sin sønn Donnchad som gissel.
ARA «Veinticinco de Mayo» (1929)
Operativ historie
ARA «Veinticinco de Mayo» tilbrakte det meste av sin tjenestetid på øvelsestokt og flåtebesøk. Men under den spanske borgerkrigen ble hun sendt til Alicante, hvor hun lå fra 22. august 1936 til desember, for å ivareta sikkerheten og interessene til argentinske statsborgere.
Skottlands historie
Framveksten av kongedømmet Alba
Dronning Margaret fikk en stor innflytelse på Skottland. Hun er beskrevet som den som brakte europeisk kultur til det barbariske skotske hoffet. På hennes innflytelse kunne benediktinerordenen grunnlegge et kloster ved Dunfermline og St Andrews begynte å erstatte Iona som senter for det geistlige lederskap. Ritualene til den skotske kirke begynte gradvis å endre seg og ble således mer integrert med den vestlige katolisisme.
Da Máel Coluim døde i 1093 ble han etterfulgt av sin bror Domnall III, men Vilhelm II av England støttet Máel Coluims sønn fra hans første ekteskap med sin norske hustru, Donnchad II som en utfordrer for den skotske tronen. Med engelsk kirgsmakt kunne Donnchad for kort tid gripe makten. Hans voldelige død innen noen måneder gjeninnsatte Domnall med Edmund som hans arving (sønn av Máel Coluim III). Disse to styrte Skottland inntil to av Edmunds yngre brødre kom tilbake fra engelsk eksil med engelsk militær støtte. De seirende brødrene satte Domnall og Edmund i fengsel for resten av livet, og Edgar, den eldste av de tre brødrene, ble konge i 1097. Kort tid senere inngikk Edgar en fredsavtale med den norske krigerkongen Magnus Berrføtt hvor han anerkjente norsk overherredømme på de ytre øyene i vest. Den norske kontrollen av øyene var løs og hvor de lokale høvdinger styrte med en stor grad av selvstendighet. I det påfølgende århundret krevde en av dem, Somerled, posisjon som konge av Hebridene i egen rett. Hans etterkommere, som Herre over øyene, kunne fortsette å inneha en stort sett selvstendig status inntil slutten av 1400-tallet.
ARA «Veinticinco de Mayo» (1929)
Operativ historie
I 1959 fikk hun status som reserve, og 24. mars 1960 ble hun tatt ut av tjeneste. Hun ble solgt til opphugging i 1962.
Polymer
Historikk
Fra begynnelsen i 1811 gjorde Henri Braconnot et pionerarbeid i celluloseforbindelser, som kanskje var det første bidrag av betydning til polymerforskningen. Termen polymer ble introdusert i 1833 av Jöns Jakob Berzelius. Utviklingen av vulkanisering senere i det 19. århundre forbedret slitestyrken til det naturlige polymeret gummi og frembrakte det første populariserte halvsyntetiske polymer. Det første helsyntetiske polymer, bakelitt, ble introdusert i 1909.
Reindalen
Reindalen er den største dalen på Svalbard, og ligger sør i Nordenskiöld Land på Spitsbergen. Dalen løper 40 km fra nordøst til sørvest, og dannes av Reindalselva som har sine utspring ved fjellene Glitrefjellet og Slottet, under isbreen Hellefonna. Dalen og elva munner ut på Stormyra i Kaldbukta, som er en bukt i Van Mijenfjorden. Det er sjeldne torvmoser nederst i Reindalen, som også lengre oppe er frodig, men har sur jord.
Hele Reindalen med tilliggende fjellparti opp til vannskillene tilhører Nordenskiöld Land nasjonalpark, som ble opprettet i 2003 med hjemmel i Svalbardmiljøloven. Opprettelsen skapte debatt, fordi parken båndlegger deler av ressursgrunnlaget til Store Norske Spitsbergen Kulkompani.
Reisende mellom Longyearbyen og Sveagruva krysser Reindalen med snøskuter i vintersesongen. Skuterløypene går via Slakbreen over Reindalen, deretter nordover gjennom Todalen til Longyearbyen via Adventdalen. Ved rasfare går en reserveløype til Adventdalen via Bolterdalen, som vanligvis er reservert for ikke-motorisert ferdsel.
Historie
Det var russisk fangst nederst i Reindalen på 1800-tallet, med rester av en pomor-hytte sørøst i deltaet ved Kaldbukta nede i Van Mijenfjorden. Det var svalbardrein som var en viktig fangstart her.
Innerst i Kaldbukta (elvedeltaet) ble en norsk fangsthytte oppført på Vengsletta i juli 1898 av Johan Hagerup og fire mann for konsul Holmboe, like vest for Ingeborgfjellet. Denne ble brukt til fangst og de skjøt 50-60 reinsdyr første sesongen. Anlegget inngikk i det som utgjorde Fangstfelt 6 (Braganzafeltet) og 7 (Lågneset).
I 1935 anla Store Norske Spitsbergen Kulkompani (SNSK) ei hytte 10 km oppe i Reindalen, kalt «Sørhytta». Denne ble oppført litt sørvest for utløpet av Gangdalen. Den ble brukt av selskapets ansatte som overnattingssted ved overfarten med hundespann mellom Longyearbyen og Sveagruva, og står fortsatt (2013). I 1948 anla SNSK også en annen hytte - «Pluto» - helt sør i dalen og midt i elvedeltaet ved de store vannene i Stormyra. Hytta ble brukt som jakt- og hvilestasjon for ansatte ved slede- eller scooterturer sørøstover til Van Mijenfjorden.
Polymer
Historikk
Syntetiske polymerer i dag finner anvendelse i nær all industri og livsområde. Polymerer er utbredt som adhesiver og smøremidler, i tillegg til strukturkomponenter for ulike produkter fra barneleker til fly. Polymerer som poly (metylmetakrylat) finner anvendelse som fotoresistmaterialer brukt i halvlederfremstilling og low-k dielektrisk for bruk i høy-kvaltitet mikroprosessorer. Fremtidige anvendelser omfatter fleksible polymerbaserte substrater for elektroniske display og forbedrede nye og etterspurte medisiner.
Reindalen
Historie
SNSK ble i 2008 ilagt en bot på 500 000 kroner av Sysselmannen på Svalbard for ulovlig bygging av to basestasjoner for mobiltelefoni i nasjonalparken. Selskapet ble også pålagt å fjerne basestasjonene. En ny basestasjon ble deretter oppført på en plassering som var mindre synlig fra nasjonalparken, og sikrer mobildekning på deler av strekningen mellom Sveagruva og Longyearbyen.
Navnet kommer av rein, som det er mye av i dalen.
Skottlands historie
Anglo-normannisk innflytelse fra sør
På samme måte som at normannisk adel ble invitert nordover og ble tildelt land, mottok David landområder sør for grensen fra de anglo-normanniske kongene. Dette førte til kongene av Skottland også fungerte som jarler av Huntingdon, og som engelske jarler var de i alle fall rent formelt underlagt de engelske kongene. Dette avhengighetsforholdet viste seg å bli problematisk, da Malcolm Canmore som konge av Skottland to ganger måtte anerkjenne anglo-normannernes overhøyhet etter å ha støttet svogeren Edgar Æthelings mislykkede forsøk på å ta den engelske tronen.
I 1263 havnet Norge og Skottland i åpen konflikt over de ytre vestlige øyene. Til tross for den store norske flåten som den aldrende kong Håkon Håkonsson kom over med, ble den eneste betydelige trefningen slaget ved Largs. Ingen av partene greide imidlertid å avgjøre krigen, og etter slaget trakk den norske kongen seg tilbake til Orknøyene for vinteren. Her ble han syk og døde. Dette viste at kongene i det fjerne Norge ikke lenger kunne fortsette å holde på kontrollen over de skotske øyene, og Magnus Lagabøte, kong Håkons sønn og arving, gikk inn for en forsoningspolitikk med skottene. I 1266 signerte Magnus Perthtraktaten hvor han aksepterte skotsk overherredømme over de ytre øyene i vest.
Bit for bit ble øyhøvdingene politisk integrert med den skotske staten. I 1284 var etterkommerne av Somerled tilstede ved et parlament som ble innkalt av Aleksander III for å gjøre hans eneste etterkommer Margrete til dronning av Skottland. Margrete, kun tre år gammel, var datter av den norske kongen Eirik II Magnusson gjennom hans skotske dronning. Dette hadde ført Norge inn i en diplomatisk gunstig posisjon i henhold til Skottland. Samtidig ønsket kong Edvard I av England at hans sønn skulle gifte seg med Margrete, noe som i såfall ville knytte Norge, Skottland og England mer eller mindre fast sammen i en dynastisk, kongelig union.
Da Aleksander III brått døde i en rideulykke i 1286 var lille Margrete i Norge. På reisen over Nordsjøen i 1290 ble Margrete syk, og hun døde senere på Orknøyene kun syv år gammel. Den dynastiske krisen ved hennes død ble begynnelsen de skotske krigene for uavhengighet. Uten arving til den skotske kronen henvendte skottene seg til England for at Edvard I skulle avgjøre hvem innenfor den skotske adelen som sto nærmest til overta Skottlands trone.
Krig med England
Johan Balliol, den skotske adelsmannen med det sterkeste kravet på den skotske kronen, ble skottenes konge den 30. november 1292. Robert Bruce av Annandale, den med det nest beste kravet, aksepterte motvillig beslutningen. Hans sønnesønn med samme navn kom likevel senere til å kreve tronen. I kulissene drev det norske diplomatiet. Den norske kongen Eirik II Magnusson giftet seg på nytt etter at hans skotske dronning døde, og da med Isabella Bruce, søster av sistnevnte Robert Bruce.
For å unngå borgerkrig i avgjørelsen ble Edvard I av England invitert til å overvære og sikre at Skottland fikk en konge. Den engelske kongen grep anledningen til å få Skottland omgjort til et føydalt len underlagt Englands konge, noe Skottland tidligere hadde vært i 15 år fra 1174 og fram til 1189. Dette hadde vært noe Edvard lenge hadde ønsket å gjeninnføre, skjønt lovligheten i dette var tvilsom.
Balliol fikk den tvilsomme ære av å være den aller siste skotske monark som ble kronet på den tradisjonelle «Skjebnesteinen». Kong Edvard behandlet nå Skottland som en vasallstat, og ydmyket og underminerte Balliols autoritet gang på gang. Etter press fra adelen gjorde imidlertid Balliol etterhvert opprør, og arbeidet frem en allianse mellom Skottland, Norge og Frankrike, den såkalte Auld-alliansen. Balliol valgte deretter å invadere England i 1296 og startet således det som ble den skotske uavhengighetskrig. Skottene tok Stirling og beleiret deretter festningen Carlisle lengre sør. Edvard slo tilbake ved å plyndre Berwick-upon-Tweed og slakte ned de fleste mannlige innbyggerne. Edvard erobret deretter Edinburgh, Stirling og Roxburgh. Skottene ble beseiret ved Dunbar, og Johan Balliol ble avsatt i Stracathro i nærheten av Montrose. Den engelske kongen rev våpenskjoldet av Balliols våpenkjole, noe som siden ga Balliol det lite smigrende tilnavnet «Toom Tabard» (Tom frakk).
Det påfølgende året gikk skotske opprørere til åpen krig mot de engelske okkupantene. I sør ble skottene ledet av William Wallace, mens Andrew Murray tok kommandoen i nord. Under deres felles ledelse ble en engelsk hær beseiret i slaget ved Stirling Bridge. For en kort tid styrte Wallace Skottland på vegne av Johan Balliol (Murray døde kort tid etter slaget av sine sår). Edvard I kom nordover i egen person og beseiret Wallace i slaget ved Falkirk i 1298. Wallace greide å slippe unna, men gikk av som riksforstander. I hans sted ble John Comyn og Robert Bruce utpekt. I 1305 havnet Wallace i hendene på engelskmennene, og ble henrettet for forræderi.
Den 10. februar 1306 deltok Robert Bruce, sønnesønn av fordringshaveren til tronen i 1291, i mordet på sin viktigste rival John Comyn ved Greyfriars Kirk i Dumfries. Den 25. mars, mindre enn syv uker etter drapet i Dumfries, ble Bruce kronet til konge. Imidlertid tok Edvards styrker kontroll over Skottland etter å ha nedkjempet den lille hæren til Bruce i slaget ved Methven. Til tross for nederlaget og at Bruce var blitt bannlyst av pave Klemens V for drapet på Comyn fikk han stadig flere tilhengere, og med hjelp av ledende adelsmenn som den legendariske James Douglas og jarlen av Moray ble Skottland gjenerobret stykke for stykke. I 1314 var Bothwell og Stirling de eneste festningene som fortsatt sto under engelsk kontroll. Edvard I døde i 1307, og arvingen Edvard II av England var ikke laget av samme materiale som faren. Da han sendte en stor hær nordover for å bryte beleiringen av Stirling Castle møtte han en langt mindre skotsk hær ved Bannockburn i 1314. Det engelske nederlaget sikret i praksis skotsk uavhengighet, og den engelske kongen unngikk med nød og neppe å bli tatt til fange