cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angra do Heroísmo
Tilnavnet do Heroísmo ble tildelt byen i 1829 av dronning Maria II, etter byens standhaftige kamp mot Marias motstander Miguel av Portugal. Dronning Maria søkte selv tilflukt her fra 1830 til 1833.
Angra do Heroísmo er Azorenes eldste by, og fikk bystatus i 1534. Samtidig ble byen av pave Paul III opprettet som bispesete i Angra bispedømme. Byggingen av katedralen begynte i 1570. Den ble sterkt skadet under et jordskjelv i 1980, og i 1982 falt begge tårnene ned. Etter en restaurering ble kirken innviet på ny i 1985.
Festningene San Sebastião og San João Baptista er unike eksemplarer av militærarkitektur.
Byen har eget universitet med to fakulteter. Angra var en viktig mellomstasjon for den transatlantiske handel og for handelen mot Øst-Asia. Bykjernen ble i 1983 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv. UNESCO la vekt på at byen er «an outstanding example of a creation linked to the maritime world, within the framework of the great explorations» og «directly and tangibly associated with an event of a universal historic significance: the maritime exploration which permitted exchanges between the great civilizations of the Earth».
8. serierunde i Premier League 2022/23
8. runde i Premier League 2022/23 startet fredag 16. september med 2 kamper, og avsluttet tirsdag 4. april 2023 med det utsatte oppgjøret mellom og  på Stamford Bridge i London.
Kampen mellom og  ble utstatt grunnet planlagt arbeid på jernbanenettverket, noe som gjør at det ikke er noe tilgjengelig offentlig transport for supporterne. Kampene mellom – og – ble utsatt i forbindelse med sikkerhet og Dronning Elizabeth II's bortgang.
Nils Andreas Boe
Nils Andreas Boe (født 10. september 1913, død 30 juli 1992), var en amerikansk republikansk politiker og tidligere guvernør i delstaten Sør-Dakota.
Han ble født i tettstedet Baltic (tidligere St. Olaf) i Sør Dakota av norske foreldre. Hans far var bonde og pastor Nils N.Boe (1861-1938), opprinnelig fra Vang i Valdres og hans mor var Sissel Cathrine Finseth (1874-1960), med røtter til Hemsedal. Nils Boe utdannet seg til jurist og tok eksamen ved University of Wisconsins Law School i 1937.
Boe representerte byen Sioux Falls i Sør Dakotas lovgivende forsamling fra 1953 til 1958. I perioden 1962-1965 var han Lieutenant Governor of South Dakota til han i 1965 ble valgt som Sør Dakotas 23. guvernør. Denne stillingen hadde han til 1969 da han ble utnevnt til til dommer i United States Customs Court i New York. Fra 1971 til 1977 var han øverste dommer i samme domstol. I tiden 1980-1992 var han dommer ved United States Court of International Trade.
Han døde i 1992 i Sioux Falls, Sør Dakota og er gravlagt på krkegården Woodlawn Cemetery i Sioux Falls.
Anastrangalia
Anastrangalia er en slekt av biller som hører til underfamilien blomsterbukker i den artsrike familien trebukker.
Utseende
Nokså små, mørke trebukker, dekkvingene oftest rødlige eller brunlige. Antennene er tynne og kortere enn kroppen. Pronotum er mer eller mindre klokkeformet, dekkvingene oftest noe avsmalnende bakover. Beina er nokså lange og tynne.
Levevis
De aller fleste blomsterbukkene har larver som lever i død ved, men det finnes også enkelte som lever i urter, i nedfalne kongler etc. Ingen angriper levende planter. De voksne billene, som oftest er aktive midt på sommeren, besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter og andre planter med hvite, åpne blomster. Dette gjelder dog ikke alle artene. Blomsterbukkene er livlige insekter i motsetning til de fleste andre trebukker som virker ganske trege.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Holarktis og Asia.
Bremsebalanse
Bremsebalansen til et kjøretøy er fordelingen av bremsekraft foran og bak, og angis som prosenttallet til de fremre bremsene (f.eks. 52%) eller som forholdet mellom to prosenttall (foran/bak, f.eks. 52/48). Den påvirker kjøreegenskapene med tanke på hvor raskt man kan bremse, hvordan man kan kjøre i svingene og dekkslitasje. Den optimale bremsebalansen kan variere mellom baner, værforhold og kjørestiler. På raserbiler er bremsebalansen ofte en del av kjøretøyoppsettet, og i formelbilracing justeres den jevnlig over en hel runde. I noen tilfeller ønsker man at bremsebalansen skal samsvare med traksjonen (grepet) til kjøretøyet under bremsing, hvilket medfører at man fordeler større bremsekraft foran (eksempelvis 55/45). I andre tilfeller ønsker man at bremsebalansen skal være lik foran og bak (50/50) for at dekkene skal vare lengre, for eksempel i noen langdistanseløp. Justering av bremsebalansen gjøres ofte med å justere proporsjonalventiler som bestemmer fordeligen av bremsetrykket mellom for- og bakbremsene. Justeringen kan gjøres via mekanisk kobling eller ved hjelp av en elektrisk motor.
Martin Duberman
Martin Bauml Duberman (f. 1930) er en amerikansk historiker, dramatiker og aktivist. Han skrev flere skuespill der hans mest kjente er I de hvites Amerika (originaltittel: In White America, 1964), som ble satt opp på Broadway.
Bremsebalanse
Forhjuls- og bakhjulsdrift
Personbiler med forhjulstrekk kan typisk ha en bremsebalanse på 80% fremhjulsbias, mens personbiler med bakhjulsdrift typisk har 60-70% fremhjulsbias.
Martin Duberman
På slutten av 1960-tallet gjorde han seg bemerket for sine protester mot Vietnamkrigen. Han har også gjort seg bemerket som en LHBT-aktivist.
Bremsebalanse
Endring av bremsebalansen
Noen ganger kan bremsebalansen også justeres individuelt mellom dekkene på høyre og venstre side, og slike systemer finnes i enkelte personbiler med ulike varianter av intelligent elektronisk bremsekraftfordeling. På raserbiler er som regel slike systemer ikke tillatt, men en differensialbrems kan utføre noen av de samme funksjonene, og justeres også ofte som en del av et kjøretøyoppsett.
Huang Mei-chien
I 2021 tok hun med tiden 25,99 en 38. plass for landet sitt på 50 meter fri under Sommer-OL 2020 i Tokyo og kvalifiserte seg derfor ikke til semifinalene på øvelsen.
Bremsebalanse
Avanserte former
Bremsemigrering er en avansert justering av bremsebalansen hvor bremsebalansen endres dynamisk gjennom en sving som en funksjon av kraften på bremsepedalen. Denne funksjonen er mulig å implementere ved hjelp av bremsing via elektrisk ledning (brake-by-wire). For eksempel kan det være nyttig å bruke mindre fordeling på bakbremsene når man går inn i svingen for å stabilisere bilen, og gradvis øke fordelingen på bakbremsene når man nærmer seg tangeringspunktet. På Formel 1-biler kan graden av bremsemigrasjon justeres ved hjelp av en vribryter på rattet.
Lastebiler
På lastebiler er bremsetilpasning et uttrykk for bremsebalansen mellom trekkvogn og tilhenger.
Bård Fossli Jensen
I 2011 disputerte Fossli Jensen ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo på avhandlingen Hospital Doctors' Communication Skills - A randomized controlled trial investigating the effect of a short course and the usefulness of a patient questionnaire. Avhandlingen beskriver effekten av kommunikasjonstreningsprogrammet «The Four Habits Model: 4 gode vaner» på norske sykehusleger.
Kathy Radzuweit
Kathy Radzuweit (født 2. mars 1982) er en tysk volleyballspiller.
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor hun ble nummer 9.
Kaliforniakondor
Kaliforniakondor (Gymnogyps californianus) er én av verdens største rovfugler og tilhører gruppen av kondorer (Cathartiformes), og den er eneste art i slekten Gymnogyps. Arten er videre monotypisk og endemisk for et sterkt begrenset skogkledd åslandskap i det sørvestre USA og ekstremt nordvestre Mexico.
Biologi
Kaliforniakondor er én av verdens største rovfugler og veier typisk 8 000–14 000 g. Kroppslengden utgjør cirka 109–134 cm og vingespennet er cirka 249–300 cm. En studie av 13 fullvoksne hannfugler og 15 fullvoksne hunnfugler viser noe kjønnsdimorfisme, i det hannene i snitt var noe større enn hunnene. Hannene veide i snitt 8,8 kg (7,9–9,9 kg), mens hunnene i snitt veide 8,1 kg (7,0–8,9 kg).
Fjærdrakten er hovedsakelig sort med hvite konturfjær på undervingene. Hodet og nakken har bar hud, som varierer i rosa, oransje og røde farger. Nederst på halsen har arten en krans av sorte prydfjær. Fuglene har sorte tegninger i ansiktet. Hos ungfugler er den nakne huden grålig og den sorte masken i ansiktet mindre distinktiv.
Arten har i dag sterkt begrenset utbredelse i områder med skogkledde åser i det sørvestre USA og ekstremt nordvestre Mexico, der den nå mer kun finnes i to litt større populasjoner i California og Arizona, samt noen mindre populasjoner i blant annet Utah, California og det ekstremt nordvestre Mexico. Under pleistocen var arten vidt utbredt over det meste av Nord-Amerika, men i årene 1987–1992 ble arten regnet som utdødd i vill tilstand. På 1940-tallet ble totalbestanden estimert til cirka 150 fugler, mens den på 1960-tallet var sunket til cirka 100 fugler. Trolig døde arten ut i vill tilstand i løpet av 1986, for i 1985 ble bestanden anslått til 9 fugler og i 1987 ble det site kjente individet fanget og plassert i re-introduksjonsprogrammet. Siden 1992 har imidlertid fugler i fangenskap ved flere anledninger blitt re-introdusert til visse områder i artens tidligere utbredelse, og flere par reproduserer nå i vill tilstand.
Arten eter i hovedsak kadavere etter større pattedyr som den lokaliserer med synet fra luften, men den kan også jakte og fange mindre levende pattedyr på bakken.
Kaliforniakondor hekker i tidsrommet februar–mai og hunnen legger kun ett egg, som ruges ut i løpet av cirka 55–60 dager. Kyllingene blir flygedyktige etter cirka seks måneder. Avkommet blir re-produktivt først i 6–8 års alderen, og det er kjent at de kan leve til de blir omkring 45 år gamle.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Houston (2019). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
Kayhan (avis)
Kayhan (, Kosmos) er en riksdekkende tabloidavis  utgitt i Teheran, Iran. Den regnes som "den mest konservative iranske avisen." Hossein Shariatmadari er sjefredaktør for Kayhan. I følge rapporten fra New York Times i 2007, er hans offisielle stilling representativ for Irans øverste leder. Kayhan har rundt 1000 ansatte over hele verden. Det er motstridende rapporter om opplagstallene: i 2006 meldte BBC det for å være rundt 60 000–100 000 eksemplarer, i 2007 ga New York Times "omtrent 70 000", og i 2008 rapporterte New York University School of Law  i en tidsskriftartikkel, opplagstallene for å være 350 000 eksemplarer. Kayhan publiserer også spesielle utenlandske utgaver, som inkluderer den engelskspråklige Kayhan International.
Historie og profil
Kayhan ble grunnlagt i februar 1943 av eier Abdolrahman Faramarzi og Mostafa Mesbahzadeh som sjefredaktør. Senere ble rollene til Faramarzi og Mesbahzadeh snudd. Avisen støttet Shah Mohammed Reza Pahlavi under hans regjeringstid. Avisen ble publisert i Iran så vel som i London, og hadde et opplag større enn én million før den islamske revolusjonen i 1979. I 1974 introduserte mediegruppen Kayhan seg som "det største avis- og magasinforlaget i Midtøsten". Forugh Mesbahzadeh, kona til Kayhans store eier, dukket offisielt opp som lederen av det ledende iranske kvinnemagasinet, Zan-e Rooz.
Under sammenstøtene mellom de keiserlige styrkene og revolusjonære ble Kayhan og Ettela'at sensurert. Etter styrten av sjahen hele Mesbahzadehs eiendeler ble beslaglagt, inkludert forlagsanlegget, som var dagsavisens hovedkvarter. Etter revolusjonen ble Kayhan en statsstøttet publikasjon sammen med Ettela'at og Jomhouri-e Eslami, hvorav utgivere er direkte utnevnt av den øverste lederen.
Birgit Thumm
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor hun ble nummer 9.
Alexandra hotell
Alexandra hotell (fra 2019 Hotel Scandic Alexandra) er et hotell i Storgata i Molde, grunnlagt 1883 av Peder Hanevold fra Bærum. Nåværende bygning har 165 gjesterom og 14 møterom.
Hotellet har serveringsstedene Vertshuset Selskapsrestaurant, Restaurant Stuene, Sportspuben 1911 og bar A.
Historie
thumb|left|Hotel Alexandra på 1880-tallet. Foto av den svenske Axel Lindahl. Den opprinnelige bygningen ble reist 1797 som privatbolig for amtslege Mattias Joakim Goldt, senere brukt som pensjonat for skolegutter, og ominnredet til hotell omkring 1870. Det fikk sitt nåværende navn i 1883 (etter prinsesse Alexandra av Storbritannia) og ble ett av to store turisthoteller i byen, hvor det andre var Grand Hotel. Alexandra-bygningen brant ned under bombeangrepet mot byen 29. april 1940 (se annen verdenskrig).
Nåværende bygning åpnet i mars 1950 med 65 rom (arkitekt F. S. Platou), ble utvidet mot øst 1962 (arkitekt Ivar Bjordal) og mot vest i 1975 (arkitekt Knut P. Bugge).
Gert Hofmann
Gert Hofmann (1931–1993) var en tysk forfatter, dramatiker og professor i tysk litteratur. Han skrev en rekke stykker for radio og scene. Han romandebuterte i 1979.
1950 begynte han å studere romanistikk, tysk, slavisk og engelsk ved universitetet i Leipzig i daværende DDR. I 1951 forlot han DDR og dro til Freiburg im Breisgau, hvor han fortsatte studiene – nå i engelsk, tysk, romantistikk, sosiologi og statsvitenskap. I 1957 tok han sin doktorgrad i filosofi med en avhandling om Henry James.
Marrit Fledderus
Marrit Fledderus (født 15. mai 2001 i Sint Nicolaasga) er en nederlandsk skøyteløper.
Gert Hofmann
Hofmanns litterære verk består på den ene siden av et stort antall hørespill og noen skuespill som er skrevet siden tidlig på 1960-tallet. Fra 1979 publiserte forfatteren en serie noveller og romaner som gjorde ham kjent for en bredere litterær offentlighet.
Han har mottatt priser som Ingeborg Bachmann-prisen (1979), Alfred Döblin-prisen (1982), Hörspielpreis der Kriegsblinden sowie (1983) og Literaturpreis der Landeshauptstadt München (1993).
Kvinnen i vinduet
Kvinnen i vinduet, (originaltittel: The Woman in the Window) er en amerikansk film noir fra 1944 regissert av Fritz Lang med Joan Bennett og Edward G. Robinson i hovedrollene.
Handling
Etter at høyskole-professor Richard Wanley sender sin kone og to barn på ferie, går han til en lokal klubb for å møte venner. Men Wanley legger merke til et slående oljeportrett av Alice Reed i et butikkvindu. Han og vennene hans snakker om det vakre maleriet, og dets motiv. Senere møter Wanley Reed som var avbildet på portrettet. Reed overbeviser Wanley om å bli med henne på drinker. Senere går de til Reeds hjem. Men et uventet besøk fra hennes rike hemmelige elsker Claude Mazard, først kjent for Reed under navnet Frank Howard, fører til en kamp hvor Wanley dreper Mazard i selvforsvar.
Hans Litten
Litten er først og fremst kjent for at han innkalte Adolf Hitler som vitne og kryssforhørte han i tre timer i 1931 i en sak mot SA-medlemmer som hadde utført et væpnet angrep mot en dansehall. Litten bestemte seg for å innkalle Hitler som vitne i et håp om avsløre for den tyske offentligheten at Hitler var ansvarlig for SAs voldelige handlinger og at nazistene brukte terror som en taktikk for å knuse demokratiet. Hitler glemte aldri ydmykelsen han hadde blitt utsatt for av Litten i rettssalen, og tillot flere år senere ikke at Littens navn ble nevnt i hans nærvær. Som hevn for ydmykelsen ble Litten arrestert samme kveld som Riksdagsbrannen i 1933, sammen med andre venstreorienterte og intellektuelle som motsatte seg nazistene. Han ble overført til SA og tilbrakte resten av sitt liv i tyske konsentrasjonsleirer, hvor han ble utsatt for grov tortur. Han begikk selvmord i 1938, etter å ha tilbrakt fem år i konsentrasjonsleire og blitt flyttet til Dachau, hvor mishandlingen av ham forverret seg betraktelig og han ble isolert fra andre ettersom han ble definert som en jødisk fange. Han ble 34 år gammel.
Kvinnen i vinduet
Handling
Wanley og Reed konspirerer for å dekke over drapet, og Wanley fjerner Mazards kropp. Imidlertid etterlater Wanley en rekke ledetråder, og det var flere vitner. En av Wanleys venner fra klubben, distriktsadvokat Frank Lalor, har kunnskap om etterforskningen. Wanley blir invitert tilbake til åstedet som Lalors venn, men ikke som mistenkt. Ved flere anledninger nevner Wanley ting som kan se ut til å tyde på at han kan vite mer om drapet enn han burde, men Lalor mistenker ikke Wanley. Etter hvert som politiet får tak i flere bevis blir Reed utpresset av Heidt, en korrupt tidligere politimann og Mazards livvakt. Wanley og Reed diskuterer problemet, og konkluderer med at den beste måten å håndtere en utpresser på er å drepe ham.
Angelina Grün
Angelina Grün (født 2. desember 1979) er en tysk volleyballspiller.
Kvinnen i vinduet
Handling
Wanley gir Reed resept-belagte medisiner i pulver-form til drapet. Når Heidt kommer for å hente pengene han fikk gjennom utpressingen, tilbyr Reed ham en cocktail. Men han blir mistenksom, og tar med seg pengene sint og reiser sin vei etter å ha utledet planen hennes. Reed kontakter Wanley for å fortelle om det mislykkede forsøket på å drepe Reed, noe som fikk ham til å overdose med det gjenværende resept-belagte pulveret i et selvmordsforsøk. I mellomtiden blir Heidt drept i en skuddveksling, umiddelbart etter å ha forlatt Reeds hjem, og politiet mistenker Heidt er Mazards morder.
Angelina Grün
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor hun ble nummer 9.
Anegadapassasjen
Anegadapassasjen er et sund som forbinder forbinder Det karibiske hav og Atlanterhavet. Det ligger i Karibia mellom øya Anegada i De britiske Jomfruøyer i vest og Anguilla i øst. Midt i passasjen ligger øya Sombrero. Anegadapassasjen er 65 km bred. Maksimalt havdyp er 2300 meter.
Hans Litten
Tidlige år
I sin ungdom i Königsberg sluttet Litten, sammen med sin barndomsvenn Max Fürst, seg til «Schwarzer Haufen», en tysk-jødisk, sosialrevolusjonær ungdomsgruppe tilknyttet Kameraden, deutsch-jüdischer Wanderbund.
Litten søkte tidlig politisk debatt. Viktige politiske og samfunnsmessige hendelser som preget ham var blant annet antikrigsdemonstrasjonen 1. mai 1916 i Berlin, forfølgelsen og mordet på Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht, samt den revolusjonære oppstanden i 1918.
Litten som «proletariatets advokat»
Gjennom sin kollega Ludwig Barbasch hadde Litten også kontakt med Rote Hilfe Deutschlands – en selvhjelpsorganisasjon grunnlagt av Wilhelm Pieck og Clara Zetkin, som støttet trengende arbeiderklassefamilier, spesielt i tider med streiker og arbeidsledighet. I tillegg organiserte Rote Hilfe også juridisk beskyttelse og forsvar for arbeidere som ble forfulgt for sine politiske aktiviteter eller meninger. I midten av 1929 hadde Rote Hilfe gitt juridisk bistand til nesten 16 000 fengslede arbeidere, og rettslig beskyttelse i ytterligere 27 000 saker. Hans Litten overtok også mandater fra Rote Hilfe.
Littens prosessføring i de tallrike rettssakene mot ofre for politivold og angrep fra nazistene hadde som mål å plassere den respektive enkeltsak i en politisk ramme, å avsløre politiets borgerkrigslignende metoder og å avdekke ansvar opp til de høyeste kretser. Men han ville ikke skape noen sosialistiske martyrer, det vil si at han siktet mot frifinnelse eller, om nødvendig, passende straff. Dette førte noen ganger til konflikter med Rote Hilfe og KPD.
1. mai-rettssaken 1929
I 1929 forsvarte Litten deltakerne i et 1. mai-tog i Berlin som ble slått ned med makt, noe som drepte mer enn 30 demonstranter og skadet hundrevis. Arbeiderne ble siktet for grovt fredsbrudd i kombinasjon med opptøyer. For å forberede seg til forsvaret stiftet Litten, sammen med Alfred Döblin, Heinrich Mann og Carl von Ossietzky, en «komité for å undersøke mai-hendelsene i Berlin». Litten hadde selv vært vitne til demonstrasjonen og den brutale oppførselen til politiet, og ble banket opp da han skrev ned navnene på vitner og ofre. Han anmeldte daværende Berlin-politisjef Karl Zörgiebel for å ha oppfordret til 33 drap. I sin innledning sa han:
Anklagene mot Zörgiebel ble henlagt av statsadvokaten. Litten ga seg imidlertid ikke, og anklaget Zörgiebel for ytterligere drap i et forsøk på å få ham til å saksøke ham for ærekrenkelse. Selv om Zörgiebel ikke saksøkte Litten, saksøkte han i stedet en arbeider som hadde slått ham. Litten overtok forsvaret til denne arbeideren. I rettssaken forsvarte Litten ham med argumentet om at arbeideren hadde handlet ut fra berettiget sinne på grunn av Zörgiebels 33 drap. Rettsvesenet ønsket ikke å utsette seg for å måtte forfølge bevisene som ble lagt fram; Littens søknad om bevis ble i stedet avslått med den begrunnelse at straffansvaret for volden mot Zörgiebel ikke ville falle bort, selv om anklagen om drap mot Zörgiebel ble antatt å være sann.
Edenpalast-rettsaken 1931
Rettssaken etter det nazistiske angrepet på dansesalen Eden på Kaiser-Friedrich-Str. 24 i Berlin-Charlottenburg, har senere blitt berømt. Den 22. november 1930 raidet en SA-Rollkommando, Sturm 33, dansesalen som for det meste ble benyttet av venstreorienterte arbeideraktivister. Angrepet førte til at tre kommunister ble drept og 20 skadd. Angrepet var nøye planlagt på forhånd, men politiets etterforskning etter ugjerningen gikk tregt.
Hans Litten representerte fire av de tjue skadde arbeiderne. I tillegg til å straffeforfølge de umiddelbare gjerningsmennene, ønsket han også å vise at naziledelsen brukte terror som en planlagt taktikk for å ødelegge de demokratiske strukturene i Weimarrepublikken. Kort tid tidligere, i september 1930, hadde Adolf Hitler vært vitne i en rettssak i Reichsgericht i Leipzig, hvor han forsvarte to Reichswehr-offiserer som hadde blitt anklaget for konspirasjon til å begå forræderi ettersom de var medlemmer av NSDAP, som da var forbudt for Reichswehr-personell. Han hadde da insistert på at NSDAP var et parti som kun opererte innenfor loven, at parolen «nasjonal revolusjon» kun skulle tolkes politisk, og at partiet var en venn, ikke en fiende, av Reichswehr. Under ed beskrev Hitler SA som en organisasjon for «intellektuell opplysning», og forklarte sin uttalelse om at «hoder vil rulle» som en kommentar om «intellektuell revolusjon».
Den 8. mai 1931 innkalte retten Adolf Hitler til vitneskranken etter anmodning fra Litten og de tiltaltes advokat. Litten ville bevise at partiledelsen hadde organisert og var medskyldig i Eden-angrepet, og at NSDAP ikke var et demokratisk, legitimt parti som opererte innenfor de juridiske rammene. I løpet av avhøret konfronterte Litten Hitler med en pamflett skrevet av Joseph Goebbels, hvor han skrev at parlamentet skulle «sprenges» og «regjeringen drives til helvete», og at nazistene skulle gripe makten og «trampe motstanderne i stykker». Litten forsøkte gjentatte ganger å få klart svar på om brosjyren var et offisielt sanksjonert partidokument, noe Hitler nektet på at den var. Litten endte med å kryssforhøre Hitler, og insistere på at han mente at Hitler må ha kjent til dette dokumentet, ettersom han hadde utnevnt Goebbels til Reichsleiter. Hitler ble fornærmet og rasende av Littens pågående spørsmål. Han ropte på et punkt i rettssaken til Litten med rødt ansikt: «Hvordan våger du å si, herr advokat, at det er en anmodning om ulovlighet? Det er en beskyldning uten noe som helst bevis!» Litten forsøkte å sette Hitler i en umulig situasjon i rettssaken; Hitler ville bli tvunget til enten å ta avstand fra SA og de ekstreme holdningene som ble forfektet i mange av partiets publikasjoner, og dermed begå svik mot sine mest lojale støttespillere, eller å forsvare dem og dermed avsløre sine løgner overfor mer moderate borgerlige, som Hitler forsøkte å overbevise om at partiet hans var en lovlig bevegelse.
Rettssaken endte med at tre av de fire anklagede SA-medlemmene ble dømt for mindre forbrytelser, mens den tredje ble frikjent.
Til tross for at Litten ikke klarte å splitte nazibevegelsen eller bremse nazistenes vekst, glemte Hitler aldri ydmykelsen han ble utsatt for i Edenpalast-rettssaken, og trusselen som advokaten utgjorde for den nasjonalsosialistiske bevegelsen. Flere år senere tillot han fortsatt ikke at navnet Litten ble nevnt i hans nærvær. Franz Gürtner skal ha sagt at «ingen vil noen gang være i stand til å gjøre noe for Hans Litten. Hitler ble rød av raseri bare ved å høre Littens navn, og brølte en gang til Wilhelm av Preussen at «enhver som forsøker å tale Littens sak havner i konsentrasjonsleir – til og med du!»»
Felseneck-rettssaken 1932
Felseneck-rettssaken i 1932 skulle bli Littens siste store rettssak mot nazistene. Bakgrunnen var et angrep fra rundt 150 SA-medlemmer mot Felseneck-kolonien i Wilhelmsruh, hvor mange arbeidere – inkludert medlemmer av KPD og SPD – bodde. De nazistiske stormtropperne omringet kolonien og angrep med våpen og steiner. I sammenstøtet som fulgte ble kommunisten Fritz Klemke og SA-medlemmet Ernst Schwarz drept; flere andre ble skadd, inkludert to politibetjenter. Etter rettssaken ble fem stormtroppere siktet, men i tillegg ble 19 av beboerne siktet for drapet på Schwarz. Litten forsvarte de siktede beboerne i retten.
Den 11. september 1932, i Arbeiter Illustrierte Zeitung, gjorde Litten uttrykk for sin oppfatning av denne rettssaken:
Retten besluttet derfor å fjerne Litten som advokat med begrunnelsen at han hadde «fremmet uhemmet partipolitisk propaganda i rettssaken [og] gjort rettssalen til en lekeplass for å spre politiske meninger». Denne beslutningen ble satt til side av ankedomstolen, hvor dommeren anså at rettssaken hadde vært partisk. Kort tid etterpå ble imidlertid Litten igjen fjernet av en annen domsstol, anklaget for å ha forsøkt å påvirke et vitne, og denne gangen opprettholdt høyesteretten rettskjennelsen. Dette forårsaket oppstyr blant mange advokater i Berlin, også blant advokater som ikke hadde noe til overs for Litten. Et møte av advokater i Berlin krevde at loven måtte endres for å hindre en slik knebling av rettighetene til advokater som Litten ble ansett for å ha blitt utsatt for.
Selv om fakta om drapet var erkjent, falt de SA-tiltalte under juleamnestiet som ble vedtatt i desember 1932. Etter 1933 ble dette angrepet hedret av nasjonalsosialistene som en "heltedåd", og en gate i Reinickendorf fikk navnet Felseneckstraße; etter krigen ble denne gaten omdøpt til Klemkestraße i 1947.
Nazistenes maktovertakelse, fangenskap og død
Etter nazistenes maktovertakelse ble Litten anbefalt av venner og familie å flykte fra landet, og Rote Hilfe tilbød ham hjelp til avreisen. Han avviste tilbudet, med begrunnelsen at «millioner av arbeidere kan ikke komme seg ut, så jeg må også bli her.»
Allerede i de tidlige morgentimene 28. februar 1933, samme natt som Riksdagsbrannen, ble Litten arrestert og satt i varetakt. Andre som ble arrestert samtidig inkluderte Litten sine kolleger Ludwig Barbasch og Felix Halle, samt de kommunistiske riksdagsrepresentantene Fritz Emrich, Ottomar Geschke, Ernst Schneller og Walter Stoecker, den prøyssiske delstatsparlamentetsrepresentanten Wilhelm Kasper, forfatteren Egon Erwin Kisch, Ludwig Renn, Carl von Ossietzky og borgerlige intellektuelle som Erich Baron og Felix Rosenheim. I likhet med de fleste politiske fanger i det tredje riket fikk han aldri noen rettssak eller dom.
Han ble først ført til Spandau-fengselet. Behandlingen Litten fikk ble senere beskrevet for moren av et øyenvitne. Veldig tidlig ble han slått så hardt at nazistene til og med skal ha nektet hans medfanger å se ham. Han ble torturert og tvunget til hardt arbeid. Han forsøkte å begå selvmord i 1933 for å unngå å sette sine tidligere klienter i fare, men han ble gjenopplivet av nazistene slik at de kunne avhøre ham videre. Littens selvmordsforsøk kom i Spandau fengsel, etter at han brøt sammen under tortur og avslørte informasjon om Felsenecke-rettssaken. Etter å ha avslørt noe informasjon, ble han umiddelbart anklaget i pressen som medskyldig til drapet på en SA-mann. Litten skrev deretter et brev til Gestapo og sa at bevis oppnådd på en slik måte ikke var gyldig og bedyret sin uskyld. Da han visste hva som ventet ham, forsøkte han å ta livet sitt. Littens mor skrev om at skadene han ble påført under torturen skadet ham for livet. Ett øye og ett ben ble kronisk skadd, kjevebenet hans ble brukket, et indre øre skadet, og mange tenner slått ut.
Et iherdig arbeid for å få ham løslatt ble gjort av hans mor Irmgard Litten, som var forgjeves til tross for at hun hadde kontakt med maktpersoner som Reichswehrminister Werner von Blomberg, kronprins Wilhelm av Preussen, riksbiskop Ludwig Müller, justisminister Franz Gürtner og presidenten for Volksgerichthof, Roland Freisler. Saken vakte også engasjement fra fremtredende utenlandske personer, som den britiske pasifisten og parlamentsmedlemmet Clifford Allen (Independent Labour Party) og «den europeiske konferanse for rettferdighet og frihet» som fant sted med deltakelse fra delegater fra åtte land i november 1937 i Paris. Tallrike forespørsler for å få ham løslatt var imidlertid forgjeves, ettersom Hitler bestemt nektet å la ham gå fri.
Verket 20 (Moss)
Verket 20 (før: Moss Værk) er en tidligere boligadresse i Moss, som nå står som utstillingslokale for Moss By- Og Industrimuseum som er underlagt Østfoldmuseene. Moss Jernverk ble anlagt i 1704, og det var i den forbindelse at arbeiderboligene på verket ble oppført mellom 1730 og 1760. Verket 20 er sammen med resten av området vernet i Plan- og bygningsloven. Det skulle bevares som et helhetlig kulturmiljø fra 1700-tallet.
Hans Litten
Nazistenes maktovertakelse, fangenskap og død
Etter sin arrestasjon ble Litten flyttet fra den ene konsentrasjonsleiren til den andre. Han ble overført til Sonnenburg konsentrasjonsleir og senere til Brandenburg-Görden fengsel, hvor anarkisten Erich Mühsam også ble internert og torturert. I februar 1934 ble Litten overført til Esterwegen, og noen måneder senere til Lichtenburg konsentrasjonsleir. I Lichtenburg skal forholdene hans i en stund ha forbedret seg noe; selv om det opprinnelig var likedann som ved de øvrige oppholdene, med hardt tvangsarbeid, tortur og forhør, fikk han etterhvert lov å jobbe i biblioteket og bokbinderiet. Av og til fikk han også lov å høre på musikk på radio. Han var godt likt og høyt respektert av medfangene for sitt kunnskapsnivå, mot og indre styrke. Til tross for torturen han hadde blitt utsatt for, valgte han tidvis å gjennomføre handlinger i protest. For eksempel skrev en av Littens medfanger om en samling som ble holdt i konsentrasjonsleiren til ære for Hitlers 46. bursdag, hvor Litten skal ha lest opp teksten fra sangen «Die Gedanken sind frei» («Din tanke er fri»). SS-medlemmene som var til stede skal, ifølge medfangen, ikke ha forstått betydningen av ordene.
Sommeren 1937 ble Litten overført til Buchenwald, og 16. oktober til slutt til Dachau. I Dachau ble han definert som jødisk fange, noe som førte til at forholdene hans ble betydelig verre. De jødiske fangene ble holdt i egne brakker og holdt isolert fra de andre fangene. Fra november fikk han, i likhet med andre jødiske fanger, brevforbud og kontakten med familien tok helt slutt. Til tross for de umenneskelige forholdene i leiren, forsøkte Litten å holde motet til ham og medfangene oppe gjennom å lese poesi (som f.eks. Rainer Maria Rilke) i timesvis, og legge til rette for diskusjon. Han skal ha imponert sine medfanger med sine kunnskaper og glød. Til tross for at han forsøkte å framstå som sterk utad, holdt imidlertid årevis med fysisk og psykisk tortur og mishandling på å bryte ham ned.
Verket 20 (Moss)
Planløsning og materiale
Opprinnelig inneholdt alle arbeiderboligene på Verket ett rom og kjøkken. Siden den tid har det vært flere ombygginger innvending. I en takstfortegnelse fra 1905 står nemlig Verket 20 beskrevet som et hus på en etasje med tre værelser og et kjøkken. I tillegg var det to såkalte uthus tilhørende adressen.
Hans Litten
Nazistenes maktovertakelse, fangenskap og død
Når han skulle til et nytt avhør 5. februar 1938, ble han funnet hengt i latrine av vennen Alfred Grünebaum. Det ble senere mistenkt at Litten ble myrdet av vaktene. Uttalelser fra medfangene hans støtter imidlertid opp om at Litten begikk selvmord etter mange år med tortur og mishandling, og at han hadde framstått som suicidal dagen før sin død.
Han ble gravlagt på Friedhof Pankow III kirkegård i UWB-seksjonen, grav nr. 349.
Olessya Kulakova
Hun representerte Tyskland under Sommer-OL 2004 i Athen, hvor hun ble nummer 9.
Knut Henrik Lund
Knut Henrik Lund (1909–1991) var en norsk billedhugger, blant annet kjent for sine portrettbyster.
Han var opprinnelig shippingmann, et virke han hadde fram til 1940. Før krigen var han også elev av Wilhelm Rasmussen.
Under krigen flyktet han til Sverige, og var deretter i årene 1945 til 1948 ved Kungliga Akademien för de fria konsterna i Stockholm. Resten av livet arbeidet han som billedhugger.
Fra 1937 var han gift med Irene Una Rasmussen, fra 1959 med Linge Cappelen Langaard.
Kjente arbeider
Lund laget byster eller portretthoder av blant andre:
Han sto også for statuen «Blomsterpiken» i Molde lufthavn (1973)
Verket 20 (Moss)
Planløsning og materiale
Verket 20, med samtlige boliger på Verket, ble oppført i barokkens tid, men husene er likevel svært enkle. Huset er bygget i tre og slaggstein. Slaggsteinen kom som et biprodukt fra Moss Jernverk. Husets panel er satt utenpå laftet tømmer, som var den dominerende måten man bygde trehus på i Norge frem til 1800-tallet.
Hans Litten
Ettermæle
Til ære for Litten ble Neue Friedrichstraße i Berlin omdøpt til Littenstraße den 10. mai 1951. Landgericht Berlin og Amtsgericht Mitte ligger i denne gata. Det ble også satt opp en minnetavle for Litten ved Landgericht, og en byste ble satt opp i bygningen til Amtsgericht Mitte.
Verket 20 (Moss)
Planløsning og materiale
Boligen har vært arbeiderbolig siden den ble anlagt, og har i all hovedsak huset arbeidere på Moss Jernverk og Peterson. Dette har gjort det mulig å skape et industrisamfunn, der arbeidere levde sammen både på og utenfor arbeidet. I en lengre periode var arbeiderboligene gratis, men det grunnet lave lønninger som gjorde det vanskelig for beboere å betale leien for boligene. Befolkningsveksten på 1700-tallet var stor, som førte til at folk bodde svært mange og tett i store deler av landet, noe som også gjaldt på Verket. Folketellingen fra 1900 viste at det bodde hele 3 familier på Verket 20.
Hans Litten
Ettermæle
Både den tyske føderale advokatforeningen, Bundesrechtsanwaltskammer, og Berlins advokatforening har sitt hovedkontor i Littenstraße 9, kalt Hans-Litten-Haus.
En gate i Dortmund, i nærheten av Landgericht Dortmund og Dortmunds statsadvokat (Staatsanwaltschaft), fikk navnet Hans-Litten-Straße i 1988.
Verket 20 (Moss)
Planløsning og materiale
Den dag i dag er arbeiderboligene med Verket 20 eid av Höegh Eiendom AS, som hovedsakelig leier ut boligene til privatpersoner. Etter Petersons konkurs i 2012, ble Höegh Eiendom AS nye eiere av området, og alle boligene ble renovert mellom 2011-2014. Verket 20 fungerer nå som et utstillingsobjekt for Moss By - og Industrimuseum (underlagt Østfoldmuseene), og huset er blitt omgjort til slik det angivelig skal ha sett ut for 200 år siden.
Hans Litten
Ettermæle
Vereinigung Demokratischer Juristinnen und Juristen (VDJ) deler annenhvert ut en Hans Litten-pris til en advokat som anses å ha gjort en spesiell innsats for demokrati og menneskerettigheter. Mottakere av prisen inkluderer den israelske advokaten Leah Tsemel og amerikanske Michael Ratner, president for Center for Constitutional Rights.
I mai 2006 ble en snublestein lagt foran hans tidligere bosted, Zolastraße 1a, i Berlin-Mitte. I tillegg er det en minnetavle for Hans Litten ved huset der han ble født på Burgstraße i Halle.
Verket 20 (Moss)
Planløsning og materiale
Höegh Eiedom AS har store planer for hele området, som nå er på vei mot å bli ett nytt sentrum, en stor kontrast i forhold til at Verket tidligere var et samfunn helt på siden av Moss by. Verket er et område med en lang historie og dype røtter. Det er ingen tvil om at Verket har preget utviklingen av Moss og er en stor del av lokalhistorien i byen. Området er i dag under utvikling i regi av Höegh Eiendom og Verket er på vei til å bli en ny bydel som yrer av liv.
Hans Litten
Ettermæle
I februar 2015 ble juristskolen Oberstufenzentrum für Recht und Wirtschaft (OSZ Recht) i Berlin-Charlottenburg omdøpt til Hans Litten-Schule.
Verket 20 (Moss)
Beboere
I digitalarkivets folketelling fra 1891 står Verket 20 som gård nummer 20, men som 13 Værket. Da er det 4 ulike leiligheter her :
Tamariskslekta
Tamariskslekta (Tamarix) er ei planteslekt i tamariskfamilien i nellikordenen.
Hans Litten
Ettermæle
I 2008 ga historikeren Benjamin Carter Hett ut den første engelskspråklige dybdebiografien om Litten, Crossing Hitler. Hett ble kjent med Littens historie mens han jobbet med en annen bok. Hett kommenterte om Littens relevans i dag: «Det er oppsiktsvekkende å lese forklaringen som Werner Best, en av de øverste tjenestemennene i Hitlers hemmelige politi, Gestapo, kom med i 1935 om hvorfor naziregimet ikke ville tillate konsentrasjonsleirfanger som Hans Litten å ha advokater: «Rettssystemets prosedyrer er under nåværende forhold absolutt utilstrekkelig for kampen mot statens fiender.» Det er også oppsiktsvekkende å lese at noen av torturmetodene som Litten og hans medfanger ble påført – falske skytinger, «stressposisjoner» – var de samme som ble brukt i Abu Ghraib og Guantánamo.»
Verket 20 (Moss)
Beboere
Leilighet nummer 2: Kristine Hanssen (f. 1823) er enke, og drev med flatbrødbaking og var vaskekone.
Hans Litten
Ettermæle
I 2011 viste BBC dokudrama-filmen The Man Who Crossed Hitler om Litten. I USA ble den sendt av Public Broadcasting Service under tittelen Hitler on Trial. Dette førte til en økning i interessen for Litten i utlandet. I 2014 skrev Mark Mayhurst, manusforfatter av filmen, også en teaterforestilling basert på livet til Litten, Taken at Midnight, som debuterte ved Chichester Festival Theatre i september 2014, og senere ble flyttet til Theatre Royal Haymarket i London i januar 2015.
Tamariskslekta
Artene er rikt forgrenete busker eller små trær. Rotsystemet går svært dypt, så plantene kan klare seg når voksestedene tørker ut. Bladene sitter spredt og er små, enkle og ofte skjellaktige. De fleste er halofytter og kan vokse på sterkt saltholdig jord. Saltoverskuddet skilles ut i kjertler på bladene. Blomstringen skjer om våren, og blomstene sitter i klaser eller topper. De er fire- eller femtallige og som regel tvekjønnede. Det er 4–5 kronblad, 4–10, mer sjelden 12, frie pollenbærere og 3–4 grifler. Frukten er en kapsel som åpner seg langs tre sprekker. Den inneholder mange små, hårete frø.
Verket 20 (Moss)
Folketelling 1900
Leilighet nummer 1: Karen og Kristian Syversen.
Leilighet nummer 2: Enke Karen Olsen (f. 1837). Arbeider med sying av sekker.
Tamariskslekta
Slekta omfatter mellom 54 og 90 arter i ulike oversikter. Tamarix betraktes som en av de taksonomisk vanskeligste planteslektene. Artsbestemmelse er avhengig av en kan studere detaljer i blomsterbygningen, og mange arter kan ikke skilles på utseende når de ikke blomstrer. Botanikerne må ofte bruke DNA-sekvensering for å kunne bestemme slektskapsforholdene.
Verket 20 (Moss)
Folketelling 1900
Leilighet nummer 3: Enkemann Iver Knudsen (f. 1834). Sagarbeider. (Registrert som fraværende bostatus)
Tamariskslekta
Artene er tilpasset ekstreme vekstforhold med tørke, oversvømmelser og saltholdig jord. De forekommer i ørken og steppe, langs elver og på havstrender. Den naturlige utbredelsen omfatter de østlige, sørlige og sentrale delene av Asia, Europa, Midtøsten, Nord-Afrika, Afrikas horn og sørvestlige Afrika.
Tamarisk blir plantet som prydbusker, leplanter og skyggetrær. De har stor evne til å spre seg både vegetativt og med de vindtransporterte frøene, og mange arter er derfor forvillet utenfor de naturlige utbredelsesområdene.
I USA betraktes tamarisk som en av de verste invasive planteartene, bare kattehale (Lythrum salicaria) er verre. Tamarisk danner tette bestander langs elver i den vestlige delen av landet og fortrenger opprinnelige arter på ulike måter. Plantene har hatt fordel av vassdragsreguleringer som fører til mindre flommer slik at kantvegetasjonen ikke skylles bort så ofte. Tamarisk har et høyt vannforbruk og senker grunnvannsspeilet så andre planter tørker inn. De saltholdige bladene faller av og danner et strølag der andre planter ikke kan vokse. De invasive tamariskene i USA er delvis hybrider mellom ulike arter. Hybridene forekommer ikke i de opprinnelige utbredelsesområdene, og hybridisering kan være en av årsakene til at plantene er så livskraftige.
Verket 20 (Moss)
Folketelling 1910
Leilighet nummer 1: Karen og Kristian Syversen. Midlertidig tilstede/besøkende: Sophie Johnsen (f. 1859) og Kitty Johnsen (f. 1900). Det har nå kommet en husleie på 95kr per år for boligen.
Leilighet nummer 2: Karen Olsen er fremdeles enke, men har sluttet å arbeide med sying av sekker. . Det har her kommet en husleie på 72kr per år.
Tupolev ANT-20
Tupolev ANT-20 «Maxim Gorkij (Gorky)» (russisk:Туполев АНТ-20 «Максим Горький» eller «Максим Горький») var et sovjetisk åtte-motors fly, det største bygget på 1930-tallet. Dets vingespenn var like stort som en moderne Boeing 747, 64,6 meter og ble ikke overgått før det amerikanske Douglas XB-19 kom og prototypen fløy første gang i begynnelsen av sommeren 1941.
Verket 20 (Moss)
Folketelling 1914
Leilighet nummer 2. Karen Marie Olsen f. Mathiesen. (f. 1837) er enke og bor i 1914 på Verket 20. Hun er ikke i arbeid.
Tupolev ANT-20
Oversikt
ANT-20 ble konstruert av Andrej Tupolev som brukte metall-teknolog utviklet av den tyske ingeniøren Hugo Junkers under første verdenskrig som det største av Junkers fly som brukte teknikken fra Junkers' opprinnelige fly fra 1918. Det ble bygget mellom 4. juli 1933 og 3. april 1934. Det var et av to fly av denne typen som ble bygget av russerne. Flyet ble oppkalt etter Maxim Gorkij og dedikert til 40-årsjubileet for hans litterære og offentlige virksomhet. ANT-20 var det største kjente flyet skal ha brukt Junkers' filosofi med korrugert metall i mange krigsfly, spesielt skrog av korrugert metall.
Verket 20 (Moss)
Beboere registrert i 1930
I folketellingen fra 1930 bodde familien Johansen i huset. Far i huset, Herman Baltserus Johansen (f. 1890-01.04, Moss) var kalkbrenner for Peterson og bodde i Verket 20 sammen med kona Agnes Erni Kristi Johansen (f. 1877-11-14, Oslo) og deres tre barn. Agnes var hjemmeværende husmor, en typisk livsstil for en arbeiderkone. Deres yngste sønn, Guttorm Martinius Johansen var krigsseiler under 2. verdenskrig, og fikk to utmerkelser for sin deltakelse: Krigsmedaljen i 1980 og Haakon den VIIs Frihetsmedalje på en ukjent dato.
Tupolev ANT-20
Oversikt
Det var ment for stalinistisk propagandahensikt og var utstyrt med en kraftig høyttaler, kalt «Røsten fra himmelen» (Голос с неба, Golos s neba) stensilmaskiner for produksjon av flyveblader, et bibliotek, radiostasjon, en fotografisk laboratorium og en filmprosjektor med lyd for å vise filmer under flyvningen.
Verket 20 (Moss)
Beboere på 1950 - og 1960- tallet
På 1950- og 60-tallet var det ekteparet Johan Arnt og Anna Urstad med sine tre sønner som bodde på Verket 20. Arnt arbeidet som papirarbeider på Peterson. Han giftet seg med Anna (f. Halvorsen) i 1930, og sammen fikk de sønnene Johan Henry, Rolf Jakob og Alf Wilhelm. Johan Henry arbeidet per 1961 som fabrikkarbeider i Nødinge i Sverige, mens Rolf Jakob utdannet seg til tekniker i 1952.
«Lennuk»
«Lennuk» er et maleri fra 1910 av den estiske kunstner Nikolai Triik (1884–1940).
Tupolev ANT-20
Oversikt
En annen første-gang var at det brukte både likestrøm og vekselstrøm. Flyet kunne demonteres og fraktes med tog hvis det var nødvendig. Flyet satte flere verdensrekorder og var også gjenstand for et maleri av Vasilij Kuptsov i 1934 som nå finnes i samlingen til det russiske muséet i St. Petersburg
Maxim Gorkijs havari i 1935
Den 18. mai 1935 tok «Maxim Gorkij» av, fløyet av I. V. Mikheyev og I. S. Zhurov, og med tre følgefly (en Tupolev ANT-14, en Polikarpov R-5 og en Polikarpov I-5) for en demonstrasjonstur over Moskva. Den viktigste hensikten med de tre andre som fløy så nær var for å tydelig vise forskjellen i størrelse. Det ene følgeflyet, I-5, et jagerfly styrt av Nikolai Blagin utførte to looper rundt «Maxim Gorkij». Under den tredje loopen kolliderte de. «Maxim Gorkij» havarerte i et boligområde vest for Sokol metrostasjon.
Trettifem mennesker omkom i havariet, inkludert begge piloter og mange av dets 33 passasjerer, og familiemedlemmer av noen av de som hadde bygget flyet. Mens myndighetene kunngjorde at den fatale manøveren var improvisert og hensynsløs, er det nylig blitt foreslått at det kan ha vært en planlagt del av showet. Også jagerpiloten som ble gjort til syndebukk i havariet og som senere fikk sitt navn brukt eponymisk («blaginism») noe som betød omtrent, «en som ignorerer ordre». Imidlertid fikk Blagin en statlig begravelse på Novodevitsjijkirkegården sammen med ANT-20s ofre.
Et erstatningsfly, ANT-20 ble bygget året etter. Det fløy for første gang i 1938. De var stort sett identiske i design, men det nye hadde seks kraftigere Mikulin AM-34FRNV-motorer. Dette flyet, PS-124 og registrert CCCP-L760 ble brukt av Aeroflot på transportruter i Russland og Usbekistan. Den 14. desember 1942 styrtet det etter at piloten hadde latt en passasjer ta sitt sete et øyeblikk, og passasjeren koblet, tilsynelatende uvitende ut autopiloten som sendte flyet rett i bakken fra en høyde på 500 meter. Alle 36 ombord omkom
«Lennuk»
Det forestiller Lennuk, Kalevipoegs magiske skip som kunne seile til lands som til vanns, fra det estiske nasjonalepos Kalevipoeg. Det vikinglignende skipet er omgitt av nordlys og på reise mot verdens ende. Maleriet er et av Triiks mest berømte. Det tredelte bilde måler 73.8 cm by 137 cm er skapt i art nouveau-perioden. Det er del av Eesti Kunstimuuseum og kan ses på Kumu i Tallinn.
Verket 20 (Moss)
Beboere på 1970 - tallet
Ifølge Moss Avis fra 1971 er det Reidun og cellulosearbeider Per Jansen som bor i Verket 20. I tillegg til å være cellulosearbeider var Per politisk engasjert og står oppført som kandidat for NKP (Norges Kommunistiske Parti) ved kommunevalget i Moss i 1979. Han var også i komiteen til Moss Handelsstands Forening blant annet i 1970.
Vesta (slekt)
Vesta er en slekt av lysbiller.
Utseende
Hannene har lange, kamformede antenner og store fasettøyne. Artene er gjerne avlange, middelsstore og farget i ulike kombinasjoner av rødt og svart.
Levevis
Lysbillene er nattaktive insekter. De finnes i mange ulike naturtyper (habitat), som fuktige enger, langs skogsbryn, bekker, i hager og parker.
Utbredelse
Gruppen er vidt utbredt i Sørøst-Asia og i den neotropiske økosonen.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Vesta gratiosa
Marit Skivenes
Skivenes er anerkjent som ledende innen internasjonal barnevernsforskning, og en mye brukt som ekspert på området av norske medier.
Biografi
Marit Skivenes fullførte sin doktorgrad i statsvitenskap ved Universitetet i Bergen i 2002 med avhandlingen Lovgivning og Legitimitet: En evaluering av lov om barneverntjenester av 1992 i et deliberativt perspektiv. Hun har etter dette jobbet ved forskningsinsitituttet Fafo, Senter for barnevernstudier (UiB) og professor ved Høgskolen i Bergen. Siden august 2012 har Skivenes vært ansatt ved Institutt for Administrasjon og organisasjonsvitenskap ved Universitetet i Bergen, og hun har siden 2017 vært direktør for Centre for Research on Discretion and Paternalism ved Universitetet i Bergen.