cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frans (pave)
Den skitne krigen
Umiddelbart etter at Bergoglio ble valgt til pave, kom det påstander fra journalisten Horacio Verbitsky om at Bergoglio hadde vært ansvarlig for arrestasjonen av de to jesuittprestene Orlando Yorio og Francisco Jalics i mai 1976 under den skitne krigen. De to ble også torturert av det daværende militærdiktaturet, og funnet fem måneder senere, neddopet og halvnakne. Bergoglio var på dette tidspunktet leder for jesuittene i Argentina. Yorio døde i 2000, men Jalics lever i et kloster i Tyskland, og hevder at det er en misforståelse å anta at arrestasjonen av dem skjedde på initiativ fra Bergoglio. Han hadde umiddelbart i forkant av arrestasjonen advart de to mot myndighetenes raid i slummen hvor de virket, da det også var militante grupper i dette området. Til tross for Berggoglios advarsler fortsatte imidlertid de to jesuittene arbeidet i området, og ble etter noen dager arrestert. Den korte avstanden mellom Bergoglios advarsel og den følgende arrestasjonen har ledet til den misforståelse om at det var en sammenheng mellom disse. Lenge senere kom det fram at de hadde blitt navngitt av en tidligere legmann under tortur, og Jalics presiserte at de ikke var angitt av Bergoglio.
Bergoglio hadde samtidig sørget for at den presten som vanligvis leste messe for juntaleder Jorge Rafael Videla sykmeldte seg, slik at Bergoglio selv kunne lese denne messen, og slik få anledning til å tale direkte til Videla for å få løslatt prestene. Ved at disses sak ble tatt opp direkte med juntalederen, fikk saken oppmerksomhet på høyeste hold, hva som kan ha reddet deres liv ved at belastningen ved å ta livet av dem ble unødvendig stor. Bergoglio fikk også støtte fra frigjøringsteologen Leonardo Boff og vinneren av Nobels fredspris i 1980, Adolfo Pérez Esquivel. Den argentinske dommeren Alicia Oliveira bekreftet videre at Bergoglio ofte skjulte folk under militærdiktaturet, blant annet har Gonzalo Mosca og José Caravias fortalt om assistansen de fikk fra ham.
Senere kom det fram at han som provinsial for den argentinske jesuittprovinsen drev et nettverk som skjulte dissidenter under den skitne krigen.
Biskop
Pave Johannes Paul II utnevnte Bergoglio til titulærbiskop av Auca og hjelpebiskop i Buenos Aires den 20. mai 1992. Erkebiskopen av Buenos Aires, Antonio Quarracino, bispeviet ham 27. juni samme år. 3. juni 1997 ble han koadjutor-erkebiskop, og 28. februar 1998 overtok han som erkebiskop.
Kardinal
21. februar 2001 ble Bergoglio utnevnt til kardinal av Johannes Paul II. Han var kardinalprest av kirken San Roberto Bellarmino. Kongregasjoner og råd han var medlem av inkluderer:
Jorge Mario Bergoglio har også hatt en rekke sentrale verv i kirken i Argentina. Han har gjort seg bemerket ved å tale de fattiges sak, og han er meget populær blant unge prester i Argentina og i store deler av befolkningen.
Da Bergoglio var under 80 år ved pave Johannes Paul IIs død, deltok han under konklavet i 2005 som én av de 115 kardinaler med stemmerett. Han ble etter dette pavevalget regnet for å være en mulig pavekandidat.
Det er på grunn av den strenge taushetsplikten ikke mulig å si med sikkerhet hvor mange som den gang stemte for Bergoglio. Den 23. september 2005 skrev det italienske tidsskriftet Limes at Bergoglio ved hver av de fire avstemningene kom på annenplass i antall stemmer etter kardinal Ratzinger, Benedikt XVI. Ved første avstemning skal han ha fått 10 stemmer og ved tredje avstemning skal stemmetallet for ham ha vært 40. Ifølge tidsskriftet skal Bergoglio da ha bedt sine tilhengere om ikke mer å stemme på ham. Ved den fjerde og avgjørende avstemning var det angivelig 26. Kilde for opplysningene var en angivelig dagbok fra en ikke-identifisert kardinal.
Pavevalget 2013
Konklavet i 2013 fant sted fra 12. til 13. mars 2013 for å velge ny pave etter at Benedikt XVI den 28. februar samme år abdiserte som følge av høy alder og svekket helse. I alt 115 kardinaler deltok i konklavet hvor Bergoglio ble valgt til pave i den femte avstemningen. Han hadde allerede i den første avstemningen under konklavets første dag fått overraskende stor støtte.
Den hvite røyken steg fra pipen kl 19.06 og gjorde det slik kjent at det var valgt en ny pave. Umiddelbart etter ble Vatikanradioens nettside endret til å forkynne Habemus Papam (latin: «Vi har en pave»). Den eldste kardinaldiakonen Jean-Louis Tauran trådte fram på den sentrale balkongen i Peterskirken og foretok den formelle annonseringen av pavevalget, hvem som var valgt, og hvilket navn han tok. Pave Frans trådte deretter fram og ba om folkets forbønn før han velsignet verden, og konklavet ble deretter formelt avsluttet.
Kronprinsesse Märthas plass (Oslo)
Kronprinsesse Märthas plass (Rådhushagen) er en plass med parkanlegg langs vestveggen av Oslo rådhus, i Pipervika i Oslo sentrum. Plassen har navn etter kronprinsesse Märtha, Olav Vs ektefelle, som døde før han ble konge.
Frans (pave)
Navnevalg
Dette er den første paven som heter Frans, og første gang siden pave Lando som regjerte i 913–914 at en pave tar et navn som ikke tidligere er benyttet av en forgjenger.
Pave Frans fortalte også at noen av kardinalene på spøk hadde foreslått at han enten skulle velge navnet Hadrian, siden pave Hadrian VI hadde vært en stor kirkereformator, eller Klemens, som en hilsen til pave Klemens XIV som hadde undertrykket jesuittene.
Kronprinsesse Märthas plass (Oslo)
Plassen, parken og skulpturene
Kun ett bygg har adresse til plassen: forretningsbygget nord for plassen (nr. 1), bygget i 1940 med fasade tegnet av Arnstein Arneberg og Magnus Poulsson.
Frans (pave)
Innsettelsen
Pave Frans ble innsatt i embetet 19. mars 2013 på Petersplassen i Vatikanet. Han feiret messe i nærvær av en rekke politiske og religiøse ledere fra hele verden. I sin kommentar til skriftlesingen fokuserte han på Josef, Jesu fosterfar, som hadde festdag denne dagen.
Kronprinsesse Märthas plass (Oslo)
Plassen, parken og skulpturene
Parken, som er fire mål stor, er holdt i en streng stil, med geometriske former, og mot sydenden er det kunstferdige blomsterbed i renessansestil. Langs Olav Vs gate står en rad lindetrær.
I parken finnes tre skulpturer:
Frans (pave)
Bolig
Han har opplyst at han har til intensjon å bli boende i Domus Sanctae Marthae og bruke lokalene i Vatikanpalasset som kontor hvor han kan ta imot besøkende og avholde møter.
Kronprinsesse Märthas plass (Oslo)
Plassen, parken og skulpturene
På rådhusveggen ut mot parken, oppe i vestre tårn, finnes Anne Grimdalens rytterskulptur av Harald Hardråde, oppstilt 1950.
Historie
Tomten som plassen ligger på var tett bebygget av lave hus før saneringen av Pipervika rundt 1930. Byggingen av Rådhuset startet i 1931. I årene før annen verdenskrig ble plassen brukt til blomstertorg. Den het dengang Solplassen, frem til den fikk sitt nåværende navn i 1955. Parkleggingen skjedde i årene etter annen verdenskrig etter en plan som Parkvesenet og den ene av rådhusets arkitekter Arnstein Arneberg la frem i 1943.
Frans (pave)
Personlig stil og beskjedenhet
I oktober 2013 ble det meldt at biskopen av Limburg, Franz-Peter Tebartz-van Elst ble «midlertidig suspendert» fra sitt embete etter at det var kommet som følge av en omfattende kritikk var rettet mot han etter en eksklusiv og svært kostbar oppussing av bispegården, og igangsatte en gransking av denne og hans generelle pengeforbruk,
Kronprinsesse Märthas plass (Oslo)
Historie
Navnet Rådhushagen har vært i bruk om plassen helt siden den ble parklagt, og brukes offisielt av Bymiljøetaten.
Frans (pave)
Personlig stil og beskjedenhet
I januar 2014 avskaffet han bruken av ærestittelen Monsignore, noe som ble ansett som en del av hans arbeid med karrierestrevet innen kirken.
I forbindelse med utnevnelsen av sine første kardinaler, advarte han mot overdrevne markeringer av deres nye posisjoner, og minnet om at kardinalverdigheten «verken er en ærespris eller en dekorasjon». Dette ble presisert under den påfølgende søndagsmessen 23. februar 2014 etter utnevnelsen, hvor han presiserte at de nye kardinalene nå var en del av kirken i Roma, «ikke et kongelig hoff».
Endringer i kurien
Som nyvalgt pave anmodet Frans 16. mars 2013 alle de som satt i høyere posisjoner i Den romerske kurien om å «midlertidig fortsette» i sine verv fram til det eventuelt ble bestemt noe annet. Han utnevnte Alfred Xuereb som sin personlige sekretær. 6. april utnevnte han José Rodríguez Carballo som sekretær for Kongregasjonen for institutter for konsekrert liv og selskaper for apostolisk liv, en stilling som hadde vært ledig i flere måneder.
13. april 2013 utnevnte han en rådgivergruppe, en kardinalkommisjonen på åtte kardinaler som skulle lage en utredning for å reformere Pastor Bonus, den apostolisk konstitusjonen som bestemmer hvordan Den romerske kurien skal arbeide. Medlemmene av denne gruppen var kjente kritikere av hvordan Vatikanet arbeidet, og bare en av dem var selv medlem av kurien. Medlemmene av gruppen var Giuseppe Bertello, der av den pavelige kommisjonen for Vatikanstaten, Francisco Javier Errázuriz Ossa fra Chile; Oswald Gracias fra India; Reinhard Marx fra Tyskland; Laurent Monsengwo Pasinya fra Kongo; George Pell fra Australia; Sean Patrick O'Malley fra USA; og Oscar Andres Rodriguez Maradiaga fra Honduras. Han utnevnte biskop Marcello Semeraro til sekretær for gruppen og det første møtet ble avholdt 1.-3. oktober 2013. Det ble etter møtet varslet omfattende endringer av kurien og dens arbeidsmåte. De neste møteperiodene var 3.- 5. desember 2013 og 17.-20. februar 2014. På dette møtet deltok også Pietro Parolin, som lørdagen i forveien var blitt utnevnt til kardinal og det var forventet at han ville følge det videre arbeidet..
31. august utnevnte Frans den 58 år gamle Parolin til ny leder av Statssekretariatet. Ved samme anledning bekreftet han at flere sentrale medlemmer av kurien skulle fortsette i sine embeter, blant dem erkebiskop Georg Gänswein som leder for Det pavelige hushold, innenriksminister Giovanni Angelo Becciu, utenriksminister Dominique Mamberti samt hans viseministre Peter Wells og Antoine Camilleri.
Mens kardinalkommisjonen i de første møtene hadde fokusert på organiseringen av Vatikanets økonomiske liv, ble selve organiseringen av kurien diskutert under møtene i slutten av april 2014, herunder både kuriens toppnivå, kongregasjonene, og de tolv ulike pavelige råd, som er nivået under kongregasjonene. Blant de mer konkrete forslagene som diskuteres er opprettelsen av en 'moderator Curiae’, («kuriemoderator»), en form for stabssjef som koordinerer de ulike kurie-kontorene. Dette kan medføre at statssekretærens nåværende rolle som bindeledd mellom paven og kurien forsvinner.
Det er ikke forventet at dette arbeidet er over før i 2015. Den neste samlingen er i juni 2014. Paven har personlig deltatt i flere av møtene, samt også Parolin.
Nytt organ for økonomikoordinering
24. februar ble det meldt at paven opprettet et nytt økonomisk sekretariat, under ledelse av kardinal George Pell, erkebiskop av Sydney. Dette kom etter anbefaling av rådgivningsgruppen for reform av kurien. Dette økonomiske sekretariatet skal koordinere Den hellige stols og Vatikanstatens økonomiske forhold, og framstår som et slags «finansdepartement».
Koronavirus
Under utbruddet av det smittsomme og potensielt dødelige koronaviruset i 2020 oppfordret pave Frans prester til å reise rundt og besøke smittede og helsearbeidere.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alt og litt ekstra
Alt og litt ekstra er et musikkalbum med Lumbago, utgitt i 1980 på Polydor Records. Produsent var Nils B. Kvam. Dette er bandets debutalbum.
Helmuth Weidling
Helmuth Otto Ludwig Weidling (født 2. november 1891 i Halberstadt i provinsen Sachsen i kongeriket Preussen i keiserriket Tyskland, død 17. november 1955 i krigsfangeleiren Vladimirovka i Vladimir i Sovjetunionen) var en tysk offiser under andre verdenskrig, med graden General der Artillerie.
Tidlig tjeneste
Weidling trådte inn i militæret i 1911, og begynte da i ''Feldartillerie-Regiment «von Peucker» (1. Schlesisches) Nr. 6'' i den prøyssiske hær i Breslau. Han ble snart overført til ''Luftschiffer-Bataillon Nr. 1'' i Berlin-Tegel og ble her forfremmet til løytnant den 10. august 1912.
Første verdenskrig
Han tjenestegjorde i flere år med luftskipene under første verdenskrig. Han var vaktoffiser på forskjellige zeppelinere og ble etter en kort tid kommandant for luftskipet LZ 97 (byggenummer LZ 67) og LZ 113 (LZ 83).
3. etappe i Tour de France 2007
Den '''3. etappen''' i Tour de France 2007 var en 236.5 km lang etappe som gikk fra Waregem i Belgia til Compiègne i Frankrike. Etappen er den lengste i årets ritt og inneholdt 3 spurter, og 1 kategori 4 stigning.
Nicolas Vogondy og Mathieu Ladagnous gikk tidlig i et brudd. Hovedfeltet lot dem ligge foran, og etter fire og en halv mil hadde de et forsprang på nesten 14 minutter. Hovedfeltet holdt lav fart og gjorde ingenting for å ta inn de to utbryterne foran. Den andre timen holdte de en gjennomsnittsfart på 30,7 km/t. Etter dette tok hovedfeltet litt innpå, og etter 100 mil var avstanden mellom hovedfeltet og utbryterne nede i 4 minutter. Stéphane Augé og Frederik Willems stakk fra hovedfeltet og tok etter hvert igjen de to utbryterne foran. To mil før mål økte hovedfeltet farten og begynte å ta innpå de fire foran, men det var ikke før på oppløpet 500 meter før mål de ble tatt igjen. Fabian Cancellara gikk så tidlig i en spurt og vant etappen.
Thor Hushovd var etter etappen på en 10.-plass i kampen om den grønne trøya, 36 poeng bak lederen Tom Boonen.
1. sprint (Tournai)
Etter 33,5 km
2. sprint (Fontaine-au-Bois)
Etter 104,5 km
Henry Greer
Henry Kirk Greer (født 11. oktober 1899 i North Adams i Massachusetts, død 20. juli 1978 i Dennis i Massachusetts) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles. Greer vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1932 i Los Angeles. Han var målvakt på det amerikanske laget som kom på tredje og siste i plass i landhockeyturneringen bak India og Japan. Det var kun tre lag som deltok og det ble spilt en enkeltserie i perioden 4. til 11. august. USA tapte begge kampene, 2-9 mot Japan og 1-24 til India. Greer spilte begge kampene i OL-turneringen.
Vokalist
En vokalist eller sanger er en person som framfører sang gjennom å bruke stemmebåndene på en instrumental måte, ofte i sammenheng med instrumental musikk og/eller rytmer framført gjennom bruk av ett eller flere andre musikkinstrumenter.
Stemmeleie
Vokalister eller sangere klassifiseres gjerne etter sitt stemmeleie.
3. etappe i Tour de France 2007
1. klatring (Côte de Blérancourt)
4. kategori stigning etter 202,5 km
Eksterne lenker
2007 Tour de France, Prologue to Stage 10
Helmuth Weidling
Første verdenskrig
Senere under verdenskrigen innstilte Tyskland hærens «luftskipsfart», og i første del av 1917 ble han tilbakeført til sin opprinnelige våpengren. Der ble han innsatt som artilleriobservatør og som batterifører i sitt stamregiment. All hans krigstjeneste var på Vestfronten.
Weidling ble utmerket med Jernkorsets begge klasser, med Ritterkreuz des Königlichen Hausordens von Hohenzollern mit Schwertern og med Hanseatenkreuz Lübeck, ''Österreichisches Militärverdienstkreuz III. Klasse med krigsdekorasjon, og Erinnerungsabzeichen für die Besatzung der Luftschiffe''.
Mellomkrigstiden
Etter krigen ble han overført til Reichswehr. Den 1. juni 1922 ble han Hauptmann (løytnant) i 4. Artillerie-Regiment. Fra den 1. januar 1931 var han sjef for regimentets 3. batteri, og kom så inn i Infanterieführers Is stab i 1. Division i Königsberg. I denne funksjon ble han forfremmet til major den 10. juni 1932. Den 1. mars 1938 ble han oberst, 10. november 1938 befalshaver for 56. artilleriregiment.
Andre verdenskrig
Med 56. artilleriregiment deltok han i invasjonen av Polen i 1939. Den 10. april 1940 ble Weidling artillerisjef ved XL. Panzerkorps og tjenestegjorde med panserkorpset i både slaget om Frankrike i 1940, og i operasjon Barbarossa, den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941. Den 1. januar 1942 fikk han kommandoen over 86. infanteridivisjonen, ble forfremmet til generalmajor den 1. februar 1942 og til generalløytnant den 1. januar 1943. Den 15. januar 1943 ble han tildelt Ridderkorset av Jernkorset.
Korpskommandant
'''XLI. Panzerkorps:''' Den 15. oktober 1943 ble Weidling utsett til øverstkommanderende for XLI. Panzerkorps. Den 1. januar 1944 general i artilleriet. Den 22. februar 1944 mottok Weidling Ridderkorset av Jernkorset med eikeløv.
Mens Weidling hadde kommandoen ble XLI. Panzerkorps ansvarlig for en uhyrlighet begått av Wehrmacht i Sovjetunionen under krigen: Inntil 50.000 sivilister ble med ville infisert med tyfus, samlet i en «tyfusleir» ved Parytsji i Hviterussland i de fremrykkende sovjetiske styrkers vei, i det håp at dette ville utløse et massivt utbrudd av tyfus blant soldatene. Dette ble husket av øverstkommanderende av den 65. sovjetiske arme, general Batov, flere måneder etter da hans styrker igjen stod overfor det samme tyske korpset under slaget om Berlin.
Deyt XLI Panzerkorps ble omstrukturert som del av den tyske 4. Armé. Den 4. armé, kommandert av general Friedrich Hoßbach, fikk som oppgave å holde stand ved Øst-Preussens grenser.
Den 16. april 1945 forberedte Weidling å ta del i slaget om Seelowhøydene, som inngikk i slaget om Oder-Neisse. Weidlings LVI Panzerkorps var i midten, flankert av CI. Armékorps til venstre og av XI SS Panzerkorps til høyre. Alle tre korps var del av general Theodor Busses 9. Armee, som forsvarte disse høydene over elven Oder. Skjønt alle tre korps var i generlt gode forsvarsstillinger, hadde de ikke tilstrekkelig med stridsvogner. Weidlings kommandant Henrici hadde påpekt dette problemet tidligere på dagen, da Hitler hadde beordret at tre av panserdivisjonene skulle overføres fra Heeresgruppe Weichsel til feltmarskalk Ferdinand Schörners kommando.
Den 19. april brøt Schörners armégruppe sentrum sammen, og Weidlings korps retirerte sammen med den øvrige armégruppe Weichsel. Den 22. april beordret Hitler at Weidling skulle henrettes for en eksekusjonspelotong for å ha trukket seg tilbake stilt overfor fremrykkende sovjetiske styrker, i strid med ordrer. Men Weidling hadde ikke selv beordret retrett, rapporten Hitler hadde lest var feil. Hitlers ordre ble tilbakekalt etter at Weidling hadde kommet til Führerbunker for å oppklare misforståelsen.
Weidling og forsvaret av Berlin april-mai 1945
Dagen etter ble Weidling utnevnt til kommandant for Berlin den 23. april 1945, noe som innebar at han måtte lede forsvaret av byen i sluttfasen av slaget om Berlin.
Weidling etterfulgte med dette Generalleutnant Helmuth Reymann, Oberst Ernst Kaether, og Hitler selv. Reymann hadde hatt kommandoen bare siden mars.Styrkene som nå stod til Weidlings disposisjon for forsvaret av Berlin bestod av om lag 45.000 soldater fra flere drastisk svekkede hær- og Waffen-SS-divisjoner. Disse divisjonene ble utfylt av politistyrker fra byen Berlin, gutter fra Hitler-Jugend og 40.000 mann fra Volkssturm-militiaen. Kommandanten av det sentrale regjeringsdistrikt var SS-Brigadeführer Wilhelm Mohnke. Mohnke var blitt direkte utnevnt av Hitler og hadde 2.000 mann under sin direkte kommando. Hans kjernegruppe var 800 mann fra Leibstandarte (LSSAH) SS vaktbataljon (som Førerens nærmeste garde). Den sovjetiske militærledelsen estimerte i ettertid at de hadde stått mot 180.000 væpnede tyske styrker i Berlin, men dette tallet baserte seg hvor mange tyske fanger de tok. Blant de fangne var det mange ubevæpnede i uniform, blant dem jernbanefolk og medlemmer av Reichsarbeitsdienst. Weidling organiserte forsvaret i åtte sektorer fra A til H. Hver sektor var ledet av en oberst eller en general, med de fleste av dem hadde ikke hatt noen kamperfaring. Vest for Berlin stod ''20. Panzergrenadier''-Division. I nord stod ''9. Fallschirmjäger-Division, i nordøst Panzer Division Müncheberg''. Sørøst for byen og øst for Tempelhof lufthavn var SS-Nordland Panzergrenadier-Division som var sammensatt hovedsakelig av utenlandske frivillige, blant annet av nordmenn og dansker. Weidlings reserve, 18. Panzergrenadier-Division var i Berlins sentraldistrikt.
En gang rundt 26. april valgte Weidling som sin kommandobase det gamle hærhovedkvarteret i Bendlerstrasse, Bendlerblock. Dette anlegget hadde godt utstyrte beskyttelsesrom mot luftangrep og var nær Rikskanselliet. Dypt nede i Bendlerblock kunne ikke Weidlings stab sanse om det var dag eller natt.
Mot slutten av 27. april av den sovjetiske omringning av Berlin fullført. Det sovjetiske informasjonsbyrå meldte at sovjetiske styrker fra den 1. hviterussiske front hadde brutt gjennom sterke tyske forsvarsstillinger rundt Berlin, og styrker fra øst og fra nord hadde forent seg i Berlin og nordvest for Potsdam med andre sovjetiske styrker kommende fra sørøst, og at styrker fra 1. hviterussiske front hadde tatt Siemensstadt, og øst i Berlin Gartenstadt og Görlitzer Bahnhof i det østlige Berlin.
Da Weidling oppdaget at den større del av den siste ringen av tyske forsvarere var bemannet av Hitler-Jugend, beordret han Artur Axmann til å oppløse Hitler-Jugends kampenheter i byen. Weidling var så opprørt at han for et øyeblikk var nesten usammenhengende. Men han fikk fremført til Axmann: «De kan ikke ofre disse barna for en sak som allerede er tapt. Jeg vill ikke benytte dem og jeg krever at ordren om å sende sisse barne til fronten blir trukket tilbake». Men i forvirringen ble dette ikke gjennomført.
Den 29. april kunngjorde Det sovjetiske informasjonsbyrå at styrker fra 1. hviterussiske front fortsatte å klarere Berlins gater, hadde inntatt nordvestre Charlottenburg så langt som til Bismarckstrasse, vestre del av Moabit, og østre del av Schöneberg. Sovjetiske styrker fra 1. ukrainske front hadde inntatt Friedenau og Grunewald nord og vest i Berlin.
Om kvelden den 29. april var Weidlings hovedkvarter i Bendlerblock bare metere fra fronten. Weidling drøftet med sine divisjonskommandanter muligheten for å bryte ut mot sørvest og knytte an til general Walther Wencks 12. armé. Wencks fremste styrker hadde nådd frem til landsbyen Ferch ved Schwielowsee nær Potsdam. Utbruddet ble planlagt å begynne neste aften kl 22.00.
Den 30. april kunngjorde Det sovjetiske informasjonsbyrå at styrker fra 1. hviterussiske front hadde tatt Moabit, Anhalter Bahnhof, Joachimsthal nord for Berlin, og Neukölln, Marienwerder og Liebenwalde. Styrker fra 1. ukrainske front hadde inntatt den sørlige del av Wilmersdorf, Hohenzollerndamm og Halensee Bahnhof.
Weidling ble nødt til å sverge på at han ikke ville gjenta noe av dette til noen. Den eneste person utenfor som ble informert var Josef Stalin. Det ble gjort et forsøk den kvelden å arrangere en våpenhvile, og general Krebs skulle informere den sovjetiske kommandant slik at han kunne informere Kreml.
Weidling ringte oberst Hans Refior, sin sivile stabssjef, i Bendlerblock kort etter. Weidling sa hanikke kunne fortelle hva som var skjedd, men sa han måtte møte forskjellige stabsfolk med det samme, blant dem oberst Theodor von Dufving, hans militære stabssjef.
Møtet den 1. mai mellom Krebs, som var blitt sendt av Goebbels, og den sovjetiske general Vasilij Tsjujkov, førte ikke til noen avtale. Ifølge Hitlers personlige sekretær Traudl Junge vendte Krebs tilbake til bunkeren «trett og utslitt». Berlins overgivelse ble dermed forsinket til Goebbels hadde begått selvmord, for da ble det opp til Weidling å forhandle med sovjeterne. Den 2. mai lot general Weidling sin stabssjef Theodor von Dufving sette opp et møte med general Tsjujkov. Weidling fortalte sovjeterne om Hitlers og Goebbels' selvmord, og Tsjujkov krevde fullstendig kapitulasjon.
Etter Tsjujkovs og Sokolovskijs avvisning utformet Weidling som kapitulasjonsordre skriftlig. Dokumentet slik det ble skrevet av Weidling lød:
"Den 30. april 1945 begikk Der Führer selvmord, og lot dermed i stikken dem som hadde svoret ham lydighet. Ifølge Der Führers ordre skulle dere tyske soldater ha fortsatt å kjempe for Berlin til tross for at vår ammunisjon var oppbrukt og til tross for at den alminnelige situasjon som gjør fortsatt motstand meningsløs. Jeg beordre umiddelbar innstilling av motstanden. Hver eneste time dere fortsetter å kjempe forlenger lidelsene for Berlins sivile og for våre sårede. Sammen med de sovjetiske styrkers øverstkommanderende beordrer jeg dere til umiddelbart å innstille kampen. WEIDLING, General i artilleret, tidligere områdekommandant for Berlins forsvar"
Krigsfangenskap, død
Han døde i KGBs fangenskap i Vladimir ti år senere, av hjertesvikt. Skjønt det er også blitt hevdet at Weidling ble drept av KGB rett før han skulle ha blitt satt fri og blitt repatriert. Han ble lagt i en umerket grav i fengselets gravlund.
Den russiske føderasjons øverste militære påtalemyndighett erklærte i 1996 at Weidling ikke kunne erklæres rehabiliterbar.
Matra
Matra var et fransk selskap som drev innen luftfart og produksjon av våpen og biler. Fram til 1984 var det også et bilmerke. I dag (2005) er det en del av Lagardère Group.
Matra var eiet av Floirat-familien, og ble kjent på 1960-tallet da de begynte med bilproduksjon etter å ha kjøpt opp Automobiles René Bonnet. Matra Automobiles produserte løpsbiler og sportsbiler med stort hell og deltok blant annet i formel 1 på 1960 og 1970-tallet.
Senere bygde de en rekke egne mer ordinære bilmodeller, og de bygger fremdeles biler for Renault.
I Norge
Matra ble importert til Norge fra 1974 til begynnelsen av 1980-tallet gjennom Chrysler Norge, men ble ofte registrert som Simca eller Talbot.
Malicious Records
Malicious Records var et tysk black metal plateselskap drevet av Gerrit Weiher. Plateselskapet har vært stille siden 1997. De fleste bandene som var signert med selskapet var typiske True Norwegian Black Metal band. Plateselskapet har ingen offisiell internettside.
New Englands konfødererte kolonier
New Englands Forente Kolonier, best kjent som New Englands konfødererte kolonier, var en politisk og militær allianse mellom de britiske koloniene Massachusetts, Plymouth, Connecticut, og New Haven. Konføderasjonen ble etablert i 1643 hovedsakelig for å forene koloniene imot de indianske stemmene i Nordøst-Amerika. Konføderasjonen ble oppløst i 1684 etter at Massachusetts nektet å støtte en krig imot Nederland. Konføderasjonen som var forent på grunnlag av forsvar hadde flere store fiender enn indianerne og Nederland, nemlig Frankrike. Alle koloniene i konføderasjonen hadde to stemmer, uansett folketall.
Leichtes Schnellboot-klassen
«Leichtes Schnellboot»-klassen var en tysk klasse av motortorpedobåter.
Disse «mini-torpedobåtene» ble utviklet for å kunne utstyres med to 450 mm torpedoer, men på grunn av forsinkelser i produksjonen av torpedoene ble de første tre båtene utstyrt med miner. LS1 og LS2 hadde tre magnetiske og LS3 to miner. I alt 20 båter av denne klassen ble bygget, nummerert fra LS1 til LS20.
Flere ble brukt av hjelpekryssere, LS2 på «Komet», LS3 på «Kormoran» og LS4 på «Michel».
Liste over norsk militærpersonell omkommet i tjeneste i etterkrigstiden
Dette er en oversikt over norsk militærpersonell omkommet i tjeneste i etterkrigstiden. Oversikten omfatter personell drept i strid, såvel som i ulykker i tjeneste og under permisjon. I august 2021 publiserte også Forsvaret den offisielle oversikten over personell som har omkommet og falt i internasjonale operasjoner etter 1945. Oversikten er en del av minnelunden tilknyttet Nasjonalt veteranmonument på Akershus festning.
Liste
Listen er ikke fullstendig.
Ulla Marie Broch
Ulla Marie Broch (født 5. desember 1969) er en norsk skuespiller.
Broch tok utdannelse ved Nordisk Teaterskole i Danmark (1992–1995) samt ved The Arts Ed School i England (1995–1996). Etter utdannelsen spilte Broch i ulike teaterstykker ved flere teatere, bl.a. Rogaland Teater, Agder teater, Det norske teatret, Sogn og Fjordane Teater, Beaivváš Sámi Teáhter og Nationaltheatret.
I 2009 hadde Broch rollen som Solveig i Hålogaland Teaters oppsetning av Knut Nærums Peer!.
Våren 2011 medvirket Broch i forestillingen En folkefiende ved Hålogaland Teater. På TV og film har Broch bl.a. spilt Lucy (Børres mor) i Linus i Svingen og Jul i Svingen, Linn Fylke i Hotel Cæsar og Andrea i Ulykken.
Bob Lynburne
Robert Samuel «Bob» Lynburne (født 30. juli 1909 i Fort William, Canada, død ca. 1936) var en canadisk skihopper.
Stafford (distrikt)
Stafford er et administrativt distrikt i Staffordshire i England. Det har navn etter administrasjonssenteret Stafford, og inkluderer også flere andre byer og landsbyer.
Bob Lynburne
Han deltok i OL i Lake Placid i 1932, der han ble nummer 19 av 34 deltakere. Samme år gjorde han verdens lengste skihopp på 269 fot (82 meter) i hoppbakken i Revelstoke. Året etter ble verdensrekorden slått av Sigmund Ruud og Henri Ruchet, men Lynburne tok tilbake rekorden med et hopp på 287 fot (87,5 meter) senere vinteren 1933.
Stafford (distrikt)
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved sammenslåing av Stafford, Stone, Stafford landdistrikt og Stone landdistrikt. Distriktet dekker et areal på 598,17 km² og hadde 13+ 869 innbyggere i 2011.
Bob Lynburne
Bob Lynburne var involvert i en episode under Dominion Championships i 1931, da tilreisende hoppere og ledere mente at storbakken i Revelstoke var for farlig. Lynburne trosset lederne som bestemte at rennet skulle holdes i en mindre bakke, og gjorde fire lange, sikre hopp i storbakken.
Hoppkarrieren hans endte etter at han i februar 1935 falt i bakken i Revelstoke og pådro seg en kraftig hjernerystelse. En stund senere forsvant han i marka og ble aldri funnet igjen.
Breathless (album)
Breathless er et album utgitt i 1978 av det britiske bandet Camel.
Dette er det siste albumet som bandets første keyboardist Peter Bardens deltok på, han forlot gruppen like før innspillingen var ferdig og bandet skulle ut på turné. Han ble ved turnéstarten erstattet av Dave Sinclair (fetteren til bassist Richard Sinclair) og Jan Schelhaas, som begge var tidligere keyboardspillere fra Caravan.
Under innspillingen av bandets forrige studioalbum, Rain Dances, hadde Camel begynt å eksperimentere med mer korte og konsise sanger, men det var ikke før på Breathless bandet virkelig begynte å skrive rendyrkede poplåter som var eller mindre designet for å få spilletid på radio, etter press fra plateselskapet.
Likevel forlot de ikke helt den improviserte progrock-sjangeren, for albumet har flere markante jazz-influerte låter som for eksempel «The Sleeper» og «Echoes», og disse har et igjenkjennelig og nesten identisk lydbilde som de tidligere utgivelsene Mirage og Moonmadness. Begge disse låtene kan sies å være høydepunktet på Breathless–utgivelsen, og «Echoes» har siden blitt en gjenganger på bandets liverepertoar og regnes for å være en av de beste låtene Camel har spilt inn. Selv om de ikke klarte å nå målet om korte radiovennlige låter er likevel Breathless et av de mer tilgjengelige utgivelsene fra bandet, som da hadde fått en tendens til å fokusere på det instrumentale.
På Breathless prøver Camel å være et direkte fremtidsrettet progrock-band, og selv om de på enkelte låter går over i ulike sjangre, er hele resultatet overraskende vellykket sett fra et salgsmessig synspunkt. Den humoristiske låten «Down on the Farm» ble skrevet av Richard Sinclair og minner mye om gruppen Caravan som følge av Sinclairs ledende vokal og det faktum at han kom derfra. «Summer Lightning» har klare referanser til disco, men har også tunge utvidede solopartier med keyboards og gitar av Peter Bardens og Andrew Latimer. Siden dette albumet har en sammenblanding av forskjellige stilarter, som pop, progrock og jazz, er det av Camelfansen godt likt av noen og hatet av andre.
Den 30. juli 1978, rett før innspillingen var ferdig og turnéen skulle settes igang, sluttet forøvrig Peter Bardens i bandet og startet albuminnspillinger med Van Morrison etter mange krevende krangler som gikk ut på låtskriving mellom Bardens og Latimer. Peter Bardens signerte senere på året en egen platekontrakt og ga ut soloalbumet Heart to Heart i eget navn året etter. Det foregående albumet, Rain Dances, solgte godt i Norge og endte midt på VG-lista, men Breathless solgte ikke like mye og fikk heller ingen plassering på VG-lista. I Storbritannia endte for øvrig utgivelsen på en respektabel 20 plass, mens den på Billboard 200 i USA endte opp på en 134.-plass.
Sporliste
(Peter Bardens, Andrew Latimer, Andy Ward) (Peter Bardens, Andrew Latimer, Andy Ward) (Andrew Latimer, Peter Bardens) (Richard Sinclair) (Andrew Latimer, Peter Bardens) (Andrew Latimer, Richard Sinclair) (Andrew Latimer, Peter Bardens) (Andrew Latimer, Peter Bardens, Andy Ward, Mel Collins) (Andrew Latimer, Peter Bardens)
Frederick Wolters
Frederick Augustus «Fred» Wolters (født 14. juni 1904 i San Francisco i California, død 29. desember 1990 i San Leandro i California) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i De olympiske leker i 1932 i Los Angeles. Wolters vant en olympisk sølvmedalje i landhockey i OL i 1932 i Los Angeles. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredje og siste plass i landhockeyturneringen bak India og Japan. Det var kun tre lag som deltok og det ble spilt en enkeltserie i perioden 4. til 11. august. USA tapte begge kampene, 2–9 mot Japan og 1–24 for India. Wolters spilte begge kampene i OL-turneringen.
Charles N’Zogbia
Charles N'Zogbia (født 28. mai 1986 i Harfleur) er en fransk tidligere fotballspiller. Han spilte for den engelske klubben Aston Villa til han la opp i 2016.
Han har tidligere spilt for Newcastle United, der han kom fra den franske klubben Le Havre i september 2004, etter stor uenighet. Le Havre mente de hadde rett til å beholde N'Zogbia, men FIFA avgjorde at Newcastle hadde rett til å signere han mot en kompensasjon.
N'Zogbia har denne sesongen utmerket seg som en meget god spiller til tross for sin unge alder, og har vært i søkelyset til bl.a. Arsenal. N'Zogbia spiller på venstre kant, men kan også spille sentral midtbane. Han kjennetegnes av sin fart og evne til å drible seg forbi motspillere. Sesongen 2005/06 spilte han 32 ligakamper for Newcastle og scoret 5 mål.
Den 29. juli 2011 signerte N'Zogbia en femårskontrakt med Aston Villa. Etter kontraktens utløp i 2016 la han opp.
Husky
Husky har flere betydninger, men den egentlige opprinnelsen til uttrykket er et inuittisk urfolk som i vesten er kjent som eskimoer.
I dag brukes imidlertid uttrykket som en generell beskrivelse av alle polarhund, som også er sledehunder, men det hefter også direkte med noen hunderaser.
Husky er også navnet på et Canadisk oljeselskap.
Hanna Kvanmo
Hanna Kristine Kvanmo (født Hansen 14. juni 1926, død 23. juni 2005) var en norsk politiker som representerte Sosialistisk Venstreparti (SV).
Hun var stortingsrepresentant i fire valgperioder fra 1973 til 1989 og parlamentarisk leder for SV fra 1977 til 1989. På 1980-tallet var hun en av Norges mest populære politikere, til tross for at SV som parti hadde lav oppslutning. Hun har blitt beskrevet som «den egentlige sjefen i SV» i årene hun var parlamentarisk leder.
Etter at hun gikk ut av Stortinget i 1989 satt Kvanmo i riksrevisjonen fra 1990 til 1998.
Fra 1991 til 2002 var hun medlem av Den Norske Nobelkomite, som viseformann fra 1993 til 1998. I hennes periode i Nobelkomitéen medvirket hun blant annet til tildelingene av Nobels fredspris til Aung San Suu Kyi, Nelson Mandela, Yasir Arafat og Kofi Annan.
Liv og familie
Kvanmo var datter av fisker Kornelius Hansen og fabrikkarbeiderske Kathinka Klausen. Foreldrene var skilt, og moren oppdro barna alene i stor fattigdom på Seljestad i Harstad (daværende Sandtorg kommune) i Troms. Kvanmo er blitt kalt «den siste norske politiker fra det gamle fattig-Norge som gikk helt til topps i samfunnet.»
Kvanmo var i noen år enslig mor og arbeidet som renholder og kokke. Hun tok handelsskole i 1948, og i 1962 examen artium som privatist med gode karakterer. Samme år ble hun lærer ved Rana gymnas, hvor hun jobbet frem til hun ble innvalgt på Stortinget i 1973. Kvanmo tok forberedende prøver i 1968.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ga den tyske okkupasjonen økonomiske muligheter for nordmenn som Kvanmo, og som attenåring ble hun i 1944 tatt opp som sykepleierelev i Tysk Røde Kors. Som sykepleierelev tjente hun som frontsøster ved forlegninger på Østfronten en periode, og som helsefagarbeider i Berlin ved krigens slutt våren 1945. I denne perioden opplevde hun bombingen av Berlin og byens fall. Kvanmo ble internert i britisk sektor i Tyskland og kom først tilbake til Norge sent i 1947. Ettersom hun hadde vært i tysk Røde Kors-tjeneste, ble hun våren 1948 dømt av Trondenes herredsrett for landssvik, da pleie av stridende av de norske domstolene etter krigen ble regnet som krigstjeneste. Hun ble også dømt for medlemskap i Nasjonal samlings ungdomsfylking. Den internasjonale Røde Kors-komiteen protesterte mot Norges strafferettslige forfølgelse av Røde Kors-personell, og påpekte at Røde Kors har rett og plikt etter folkeretten til å gi pleie til stridende på alle sider i konflikter og uten å ta side i konflikten, og at forfølgelse av Røde Kors-personell er et brudd på krigens folkerett. Helsepersonell regnes heller ikke som stridende i henhold til krigens folkerett.
Kvanmo ble idømt åtte måneders betinget fengsel og ti års tap av statsborgerlige rettigheter. Dommen ble anket til Høyesterett, som ut fra Kvanmos livssituasjon som enslig mor omgjorde straffen til tre års prøvetid, slik at hun slapp å sone. Men sine statsborgerlige rettigheter fikk hun ikke igjen før tiårsperiodens utløp i 1958. I 2014 ba Norges Røde Kors om unnskyldning for at den norske Røde Kors-organisasjonen ikke hadde protestert sterkere mot den ulovlige forfølgelsen av Røde Kors-personell i Norge etter krigen, og uttalte at Røde Kors-personell som Kvanmo utøvet humanitær virksomhet som beskyttes av Genèvekonvensjonene, og dermed har status som ikke-stridende og «beskyttede personer» i krigens folkerett.
Politikk
Kvanmo ble overtalt til å gå inn i lokalpolitikken i Rana, og var medlem av formannskapet i kommunen fra 1967 til 1975. Hun var stortingsrepresentant for SV 1973–1989 og partiets parlamentariske leder 1977–1989. Hun var medlem av Den Norske Nobelkomite] fra 1991 til 2002, som viseformann mellom 1993 og 1998. Kvanmo var også delegat til FNs generalforsamling (1975 og 1981). Til tross for at SV i hennes stortingsperiode hadde den laveste oppslutning i partiets historie, var Hanna Kvanmo på samme tid en av venstresidens mest markante politikere. Hun oppnådde på 1980-tallet stor personlig popularitet, også utenfor eget parti. I en leseravstemning i Dagbladet i 1985 ble hun kåret til den norske kvinnen flest beundret.
Kvanmo var medlem av Samferdselskomitéen i samtlige fire valgperioder fra 1973 til 1989. Hun var også medlem av Valgkomitéen i tre perioder fra 1977 og var varamedlem av samme komité fra 1973. Hun var varamedlem av den utvidede utenriks- og konstitusjonskomité fra 1981 til 1989.
Da hun ble valgt inn på Stortinget i 1973 kom landssvikdommen opp igjen. Kåre Øistein Hansen har fortalt at dette gikk sterkt inn på henne: «Hun hadde det veldig vondt, og jeg syntes så forferdelig synd på henne.» I 1990 skrev hun boken Dommen, som fortalte om hennes grunner for å gå inn i Røde Kors og om hvordan hun opplevde rettsoppgjøret. I boken skrev hun at hun vurderte å ta sitt eget liv.
100,000 eksemplarer ble solgt av Dommen. Kvanmos boksuksess gjorde henne til Arendals største skattyter det året. «''Når jeg ser hva enkelte politikere med lignende biinntekter kommer ut med i skatt, blir det ikke mye solidaritet igjen. Spesielt har jeg merket meg to.''» Hun påpekte i samme intervju at mellom 1945 og til langt ut i 1980-årene forekom ikke fattigdomsutkastelser i Norge. Første gang hun hørte om det, var da strømmen ble stengt hos en familie i Harstad like før en høytid. Da tok hun en telefon til øvrigheten i Harstad og spurte «ka i helsike de dreiv med» i hjembyen hennes. Så ordnet det seg. «Det er forferdelig at vi skal gå tilbake til tilstander vi trodde var avskaffet for all tid.» Hun påpekte også at tidligere fikk bankdirektører nøye seg med tantieme som lønn, prosenter av overskuddet de hadde skapt.
I 1990 ble hun utnevnt til en av de fem riksrevisorene, og hadde dette vervet til 1998.
Eike (andre betydninger)
Eike kan vise til:
Neste stopp, Chicago?
Neste stopp, Chicago? (originaltittel: Planes, Trains and Automobiles) er en amerikansk komedie fra 1987. Hovedrollene spilles av Steve Martin og John Candy.
Handling
Neal Page (Martin), som er sjef i et reklamebyrå, har ett ønske: å komme seg hjem til Thanksgiving. Problemene starter mens Neal venter på flyet og møter «Del» (Candy), en høyrøstet og elskeverdig selger. Del tar med Neal på en vill galopp gjennom landet, en ferd som ser ut til å ende i forferdelse.
Votivgave
Votivgave (votiv av latin votivus, et høytidelig avgitt løfte) er en gave til Gud eller til det guddommelige, gitt etter et foregående løfte.
Når en person lider av en sykdom, er i livsfare eller har noen ønsker, kan vedkommende prøve å oppnå helbredelse, frelse eller innfrielse av sitt ønske ved å love Gud en gave.
Skikken finnes i kulturer over hele kloden, den var utbredt i den europeiske antikken og ble overført til kristendommen.
Det var for eksempel vanlig å gi en gave til Asklepios etter at en var blitt helbredet i en helligdom viet guden, og det er funnet og bevart en mengde legemsdeler i terrakotta.
Gavene
Gavene var ofte en modell av guden, av den legemsdelen som er blitt helbredet, eller mer symbolsk.
I noen tilfeller gir en også staven eller krykkene som gave. I katolske kirker ser en ofte slike gaver, ofte ved et spesielt alter eller en statue av en helgen. Det kan være ulike legemsdeler preget i sølv, personlige brev eller penger. Ved berømte valfartssteder som for eksempel Lourdes, henger det et stort antall krykker på fjellveggen rundt den hellige kilden.
Kirkeinventar
Utfyllende artikkel Votivskip Votivgaven kunne være en ny altertavle eller annet kirkeinteriør og i noen tilfeller en hel kirke som da ble kalt votivkirke.
Et votivskip er også en slik offergave, her som en skipsmodell, ofte som en takk til det hellige for en lykkelig utgang av en hendelse, eller som et ønske om at «intet ille må vederfares våre (sjømenn).»
William Boddington
William Wescott Boddington (født 22. november 1910 i Jersey City i New Jersey, død 15. november 1996 i Colorado Springs i Colorado) var en amerikansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin. Boddington vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det amerikanske laget som kom på tredje og siste i plass i landhockeyturneringen bak India og Japan. Det var kun tre lag som deltok og det ble spilt en enkeltserie i perioden 4. til 11. august. USA tapte begge kampene, 2-9 mot Japan og 1-24 til India. Boddington spilte begge kampene i OL-turneringen.
Fire år senere, under sommer-OL 1936 i Berlin spilte han tre landhockeykamper.
Besseggen
Turen over Besseggen er en av de mest populære fjellturene i Norge. Omtrent 50 000 mennesker går denne turen hvert år. Den vanligste ruten over Besseggen starter på Gjendesheim, med båt til Memurubu, for å gå tilbake over eggen. Høyeste punkt går opp til Veslfjellet (1743 moh.). Fra Besseggen er kan man se utover Gjende og Bessvatnet. Gjende ligger nesten 400 meter lavere enn Bessvatnet, og mens Bessvatnet har en blåfarge som de fleste andre innsjøer, har Gjende en tydelig grønnfarge. Grønnfargen er et resultat av brevann som skyller leire ned i vannet.
Navn
Fjell har ofte navn av elver og Bessa (som løper fra Bessvatnet til Sjodalsvatnet) har trolig gitt navn til Bessvatnet, Besshø og Besseggen. Bessa kan i sin tur komme av bjørn. Elvene var det først som fikk navn av mennesker i området, fjellene fikk navn senere og navn som Bessheim er turistnavn laget i moderne tid. Det er funnet spor av steinalderbosetning ved innsjøene blant annet flint som ikke finnes naturlig i Jotunheimen og må ha vært fraktet dit av mennesker. Dyregraver viser at det lenge har foregått jakt på rein. En hypotese er at navnet har sammenheng med det sørsamiske ordet bissegh, som betyr hellig fjell.
Historie
Innsjøene Gjende, Bygdin og Tyin har gamle navn av ukjent opphav, noe som tyder på tidlig menneskelig virksomhet i området. Eiendomsrett og grenser var lenge uklart og det var stadig strid mellom bygdene rundt om rett til jakt og beite. Området var lite kartlagt av utenforstående inntil 1800-tallet. Pontoppidans kart fra 1785 har ikke Tyin og Bygdin avmerket, og Jotunheimen hadde ikke fått navn. Christen Smith reiste rundt i området og besteg flere fjelltopper noen uker i 1813 uten å skrive en nærmere beretning. Baltazar Mathias Keilhau reiste som student i 1820 i området og holdt i Christiania foredrag om et ukjent stykke Norge. I 1862 overnattet Henrik Ibsen på prestegården i Lom på vei over Sognefjellet. Bukkerittet over Besseggen skrev Ibsen basert på en fortelling av Asbjørnsen fra 1842. Hos Asbjørnsen het personen Gulbrand Glesne og handlingen var lagt til Rondane. Teologistudenten Jonas Dahl skrev i 1870 den første kjente beskrivelsen av turen over Besseggen. I 1871 tok DNT initiativ til å reise varder for å vise den beste ruten å gå.
Besseggen i litteraturen
Besseggen er kjent fra «Bukkerittet» i Henrik Ibsens dramatiske dikt Peer Gynt. Peer forsøker å overbevise sin mor, Åse, om at han har ridd over Gjendineggen, nå kalt Besseggen, på en reinsbukk. Slik skildrer han eggen (Henrik Ibsen, Samlede Værker, 10 bind, 1898–1902): Har du set den
Gendin-eggen nogen gang?
Den er halve milen lang,
hvas bortefter, som en ljå.
Udfor bræer, skred og lider,
rakt nedover urder grå,
kan en se til begge sider
lukt i vandene, som blunder
svarte, tunge, mer end
tretten-hundred alen nedenunder. —
Besseggen er også kjent fra diktet «Besseggen» av Ragnvald Skrede.