cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clancy Brown
Brown ble uteksaminert fra St. Albans School i Washington, DC. Han ble tildelt et stipend til Northwestern University, hvor han ble medlem av Sigma Chi Fraternity. Han ble inspirert til å bli skuespiller av en nabo, som viste ham Shakespeares verker. Brown spilte i flere uavhengige filmer, blant annet i The Burrowers fra 2008, som ble vist frem på Toronto Film Festival samme året, og som ble utgitt i USA på DVD i april 2009. Han fikk en rolle i TV-serien The Mandalorian lagt til Star Wars-universet, som hadde premiere i 2015. Han spilte også i The Punisher på strømme-tjenesten Netflix som hadde premiere i USA i november 2017.
Vi er ikke gifte!
Handling
En nyutnevnt fredsdommer begynner å vie par før hans autorisasjon er i orden. Dette blir oppdaget to år senere da et av parene søker om skilsmisse, og får beskjed om at de faktisk aldri har vært gift. Det viser seg at det finnes fem andre par som heller aldri ble lovlig gift. For å unngå skandale må disse varsles. Parene kan da enten gå hver til sitt eller velge å gifte seg på nytt.
Det første paret er Steve og Ramona Gladwyn. De giftet seg bare for å ha muligheten til å lede et radioprogram. To år senere er radioprogrammet – der de fremstår som det perfekte ekteparet – en stor suksess, men privat gjør de ikke annet enn å krangle. Først blir de overlykkelige over nyheten om at de ikke er gift, men de innser raskt at dette også fører til at de mister jobben. De bestemmer seg derfor for å gifte seg på nytt.
Det andre paret er Jeff og Annabel Norris. Hun stiller opp i skjønnhetskonkurranser for gifte kvinner, mens han tilbringer dagene med å passe huset og deres lille sønn. Jeff blir derfor svært fornøyd når han blir informert om at hun ikke er gift og derfor ikke kan stille opp i disse konkurransene mer. Annabel på sin side innser at dette gir henne muligheten til å stille opp i de langt mer prestisjefylte missekonkurransene. Likevel fortsetter de å være sammen og Jeff blir svært stolt når hun har suksess også i disse konkurransene.
Fredsdommeren husker det tredje paret som svært pratsomme, men to år senere har Hector og Kathleen Woodruff gått helt tom for noe å snakke om. Da Hector får brevet om at de ikke er gift aner han en mulighet til å leve et langt mer spennende liv med fest, moro og ny kjæreste hver kveld. Han kommer på bedre tanker da han innser hvor mye penger dette ville koste og brenner brevet før hans «kone» får lest det.
Det fjerde paret består av den velstående Frederick S. Melrose og lykkejegeren Eve Melrose. Hun har lagt en plan for å fremstille det som om ektemannen er utro, slik at hun kan skille seg og kreve store deler av formuen hans. Det går ikke helt som planlangt da han midt under skilsmisseforhandlingene åpner brevet som beviser at de ikke er gift.
Det femte og siste paret er Willie og Patsy Fisher. Han er i marinen og skal sendes til Stillehavet. Før han setter seg på toget får han gladnyheten om at han skal bli far. Gleden blir snudd til fortvilelse da han blir informert om at de ikke er gift likevel. Willie, som ikke orker tanken på at hans barn skal bli født utenfor ekteskapet, setter himmel og jord i bevegelse for å få gifte seg på nytt med sin kjære. De får endelig giftet seg over radio med Willie ute på havet og Patsy på land med presten.
Produksjon
Nunnally Johnson og Dwight Taylor skrev manuset basert på den upubliserte historien «If I Could Remarry», skrevet av Gina Kaus og Jay Gratler.
Tallulah Bankhead var opprinnelig tiltenkt rollen som Ramona Gladwyn, men den gikk til slutt til Ginger Rogers.
Opprinnelig skulle filmen inkludere historiene til sju ektepar, men bare fem ble inkludert i den ferdige filmen. Hope Emerson og Walter Brennan spilte hovedrollene i en av historiene som ble droppet. Emersom hadde rollen som Mattie Beaufort, en overarbeidet bondekone som flørter med Brennas rollefigur Handsome, en promiskuiøs vandrer. Da Mattie mottar brevet som informerer om hennes ekteskapstatus, spør hun Handsome om å lese det for henne. Men i stedet for å fortelle at hun fritt kan gifte seg med han, gir han brevet til grisene.
Mottakelse
Bosley Crowther i The New York Times mente at scenene med Allen og Rogers «ikke bare er fylt med skarp satire, men også med magien av velfortjent berømmelse. Det er den sketsjen som herr Allen og Tallulah Bankhead har spilt mest på luften, nesten like mange ganger som Lionel Barrymore har lest En julefortelling».
Volendamsk
Volendamsk er en nederlandsk dialekt som kun brukes i landsbyen Volendam i provinsen Noord-Holland. Den faller i gruppen waterlandske dialekter.
I Volendam er dialekten dagligspråk, og for nederlandskspråklige som ikke bor i Volendam er den på sitt reneste nesten ikke til å forstå, noe som dels også gjelder for brukere av andre waterlandske dialekter. Bokstaven h uttales ikke, den er stum. Om den uttales er dette et tydelig tegn på innflytelse fra standardnederlandsk. På volendamsk sier man et gait een donderdag gebeure dersom man vil si at noe kommer til å skje kommende torsdag. Vanligvis er en volendammer som snakker nederlandsk lett å kjenne igjen, akkurat som når en utenforstående (kalt jas på volendamsk) prøver å snakke den lokale dialekten.
At volendamsk fremdeles har en sterk egen karakter, skyldes fiskerlandsbyens isolerte beliggenhet gjennom flere århundrer. Den var en katolsk øy midt i et ellers protestantsk område, den lå avsondret fra andre landsbyer og dens økonomi var basert på fisket og dermed Zuiderzee, og ikke Waterland. Disse faktorene gjorde at dialekten utviklet seg uavhengig av de andre dialektene i området, og waterlandsk generelt. Volendams isolement gjorde det mulig at lyder utviklet seg annerledes enn i områdene rundt. En av de typiske lydene er en rund lyd, eu, som på hollandsk uttales eej og den brede ai istedenfor eê. Akkurat som i enkhuzersk ble volendamsk påvirket av dialektene rundt Zuiderzee.
Meget uvanlig er at ord som antyder at noe er lite får umlaut, det er ingen annen hollandsk eller vestlig dialekt som har dette (kop – köppie (kopp – liten kopp)). Dette er antagelig noe som ble introdusert i dialekten i det 19. århundre etter at mange «schokkers» (katolske beboere fra øyen Schokland) hadde flyttet til Volendam i 1859 fordi deres egen øy ble evakuert. Schokkersk, dialekten deres, påvirket volendamsk og var demed med på å sørge for at volendamsk utviklet seg annerledes enn waterlandsk.
Kladno
Kladno er en tsjekkisk by som ligger vest i de sentrale delene av landet. Den har cirka 70 000 innbyggere og er regionens største by, med drabantbyer har den over 110 000 innbyggere. Byen ligger i regionen Sentral-Böhmen cirka 25 kilometer nordvest for Praha.
John Charles
William John Charles (født 27. desember 1931, død 21. februar 2004) var en walisisk fotballspiller, kjent som spiller for Leeds United AFC og Juventus på 1950- og 1960-tallet. Mange mener han var en av de beste spillerne noensinne fra Storbritannia. Hans favorittposisjon på banen var spiss, men han kunne brukes nær sagt hvor som helst. Han ble innvalgt i English Football Hall of Fame i 2002.
«Den snille kjempen»
Han fikk aldri en eneste advarsel, ikke et eneste gult kort og ble aldri utvist. Hans fotballfilosofi gikk ut på å alltid gjøre sitt beste uten å skade andre. I Italia og England ble han kalt Il Gigante Buono og The Gentle Giant – «den snille kjempen».
Karriere
Han startet spillerkarrieren i Swansea City som ungdom, men ble raskt oppdaget av Leeds United AFC. Etter ni år i Leeds, ble han i 1957 solgt til Juventus i Torino i Italia for daværende overgangsrekord på 65 000 pund. På sine fem år i Juventus vant han Serie A tre ganger og den italienske cupen to ganger og i 1997 ble han av Juventus' supportere valgt til den beste utlending som hadde spilt for klubben.
Charles vendte så tilbake til Leeds United i 1962, men fikk problemer med å omstille seg til den engelske fotballen igjen. Han dro så tilbake til Italia for å spille for AS Roma, men etter en god innledning ble han skadet og forlot landet til fordel for hjemlandet Wales og klubben Cardiff City FC.
Senere år
John Charles ble så spillende manager for Hereford United FC og var det i fem år før han i 1971 gikk til Merthyr Tydfil FC, igjen som spillende manager. Han la opp som aktiv i 1974 etter 26 år som profesjonell fotballspiller. Senere var han blant annet i Canada, der han var leder i klubben Hamilton Steelers før han flyttet til Yorkshire i England der han livnærte seg som pub-eier i mange år. Han fikk på sine eldre dager diagnosen Alzheimers sykdom.
Charles var kommandør av Order of the British Empire.
Võhandu
Võhandu (estisk: Võhandu jõgi) er ei elv i Estland, og er med sine 162 km landets lengste. Nedbørfeltet er på 1 420 km², og elva har om lag 127 meters høydeforskjell. Kildene er ved landsbyen Saverna i Valgjärve kommune i det sørøstre av landet, og den renner derfra videre ut i innsjøen Lemmijärv. Etter innsjøen Vagula bærer elva tidvis navnet Pühajõgi («Hellig elv») eller Voo.
Elva renner ut i innsjøen Peipus og er farbar opp til landsbyen Võõpsu. Før utløpet i Peipussjøen får den tilsig av den høyre sideelva Mädajõgi, som er 27 km lang.
Sydney Schanberg
Sydney Hillel Schanberg (født 17. januar 1934 i Clinton i Massachusetts i USA, død 9. juli 2016 i Poughkeepsie) var en amerikansk journalist, best kjent for dekningen av krigen i Kambodsja.
Hans bok The Death and Life of Dith Pran, som handler om hans assistent Dith Prans overlevelse av det kommunistiske folkemordet gjennomført av Røde Khmer, inspirerte filmen Dødsmarkene. I filmen spilles Schanberg av Sam Waterston.
Han vant Pulitzer-prisen i 1976, mens han arbeidet for The New York Times, for sin dekning av krigen i Kambodsja. Da han tok imot prisen erklærte han at han tok den imot på vegne av Dith Pran og seg selv.
Fra 1986 til 1995 var han redaksjonsmedlem og spaltist for New York Newsday. Han trakk seg fra stillingen som spaltist i The Village Voice i 2006 i protest mot ukeavisens nye ledelse.
Panenteisme
Panenteismens mål er å unngå å isolere Gud fra verden (i motsetning til teismen) og på den andre siden unngå å identifisere verden med Gud (i motsetning til panteismen).
Dith Pran
Dith Pran (født 27. september 1942 i Siem Reap i Kambodsja, død 30. mars 2008 i New Jersey i USA) var en fotojournalist best kjent som flyktning og overlevende fra det kambodsjanske holocaust igangsatt av kommunistregimet Røde Khmer. Han var hovedpersonen i den prisbelønnede filmen Dødsmarkene (hvor han ble spilt av Haing S. Ngor).
Fra 1980 arbeidet han som fotojournalist i The New York Times. Pran arbeidet for anerkjennelse av kambodsjanske holocaustofre. Han mottok Ellis Islands Medal of Honor i 1998 og var grunnlegger og president for The Dith Pran Holocaust Awareness Project. Han bodde med sin familie i New Jersey.
Anton Wilhelm Brøgger
Anton Wilhelm Brøgger (født 11. oktober 1884 i Stockholm, død 29. august 1951 i Oslo) var en norsk arkeolog og politiker.
Brøgger var sønn av geologen og universitetsrektoren W.C. Brøgger. Han fikk to barn med sin kone Inger Ursin; forfatteren og oversetteren Waldemar Christoffer Brøgger og oversetteren Niels Christian Brøgger. Han var farfar til antropologiprofessoren og skribenten Jan Brøgger.
Anton Wilhelm Brøgger ble dr.philos. i 1909 og arbeidet som konservator og bestyrer ved Stavanger Museum i perioden 1909–1913. Han var underbestyrer ved Universitetets Oldsaksamling i perioden 1913-1915 og bestyrer og professor fra 1915 til 1949. . I 1930-31 var han formann i partiet Frisinnede Venstre, og han var vararepresentant til Stortinget 1928-30.
I et notat fra juni 1939 skriver han «Jeg synes vi efterhånden må følge det program å ha minst mulig med tyske forbindelser å gjøre for å slippe alle disse piggtrådgjerdene til Hitler». Dette skulle senere få personlige konsekvenser for Brøgger. I september 1939 fikk han pakket ned Oldsaksamlingens mest verdifulle oldtidsskatter, blant dem Snartemosverdet, og fikk sendt dem ut av Oslo. Bare noen ganske få visste hvor de ble lagret, Brøgger selv, understyrer Sigurd Grieg ved Oldsaksamlingen og banksjef Thomas Ranheim ved Fagernes Sparebank. Brøgger ble første gang arrestert i juni 1941 som styremedlem i Nationaltheatret, men løslatt igjen få dager senere. 11. september samme år ble Oldsaksamlingens ledere arrestert. Grieg ble sendt til Tyskland, mens Brøgger ble overført til Grini fangeleir 30. september og holdt i fangenskap til 22. oktober 1942. Han ble alvorlig syk av tarmslyng, og ble til slutt sendt til Ullevål sykehus.
På Grini satt også hans sønn, Waldemar Brøgger. De ble satt til skogsarbeid som å bære sten eller hugge trær. A. W. Brøgger fungerte hver lørdag som bibliotekar for fangene.
I slutten av november 1941 fikk hans kone slag og kom på sykehus. Han søkte permisjon for å besøke henne, men fikk avslag. To uker senere sendte sykehuset beskjed om at hun ikke ville overleve, og Brøgger fikk permisjon for å besøke henne. Hun døde senere samme dag. Selv om både far og sønn satt på Grini på denne tiden, fikk kun A. W. Brøgger permisjon for å delta i hennes begravelse.
Francis Bull, som kjente Brøgger fra både universitetet og Grini, beskrev ham som en mann med "temperament og brått skiftende stemninger."
Anton Brøggers gate på Madla i Stavanger er oppkalt etter ham.
Susan Badrkhan
Susan Kurda Badrkhan (født 23. september 1972 i Irak) er en kurdisk-norsk kostymedesigner og skuespiller.
Hun kom til Norge elleve år gammel fra den kurdiske byen Hawler i Nord-Irak. Badrkhan har utdannelse som kostymedesigner, skuespiller og modellør fra Nordic Black Theatre School.
Hun hadde én av hovedrollene i Bryllupet som både var en selvstendig film og tredje episode i NRKs dramaserie Fire høytider fra 2000.
Geithams
Geithams (Vespa crabro) eller europeisk geithams er en art i familien stikkeveps og tilhører en slekt med ganske store veps. I Norge har den vært ytterst sjelden og kanskje midlertidig utdødd, for den ble ikke observert med sikkerhet mellom 1911 og 2007. Siden da har den vært sett en rekke steder på Østlandet, sommeren 2020 også i Aust-Agder. I varmere strøk er den langt vanligere, og enkelte steder er den regnet som plagsom. Den er lite aggressiv, men hvis den først stikker, er stikkene mer smertefulle enn stikk fra mindre veps. Geithamsen er Europas største stikkeveps, men som andre stikkeveps varierer størrelsen mye, og dronninger hos de mindre artene kan bli større enn små arbeidere av geithams. Dronningen er 25-35 millimeter lang. Arbeiderne måler 18–24 mm og oppgis å veie 0,5–0,6 g, dvs. omtrent som de største humlene. Arten har typiske advarselsfarger i guloransje til rødt, med svarte striper. Bakhodet, noe av brystet og første ledd på bakkroppen er rødlig. Hodet er bredere enn hos våre andre stikkeveps, øynene store og kjevene kraftige. Vingene er brunlig røde.
Geithams hører til i slekten Vespa, med flere arter store stikkvepser. Disse finnes hovedsakelig i varme strøk i Sørøst-Asia. Slekten er også representert i Midtøsten og Nord-Afrika. Geithamsen er innført til Nord-Amerika, og en nærstående art til Mellom-Amerika og Madagaskar. Slekten mangler i Australia.
Utbredelse
Geithamsen finnes naturlig i et bredt belte gjennom Europa og Asia til Øst-Sibir og Japan. Nordgrensen går gjennom Yorkshire i England (med noen få funn lenger nord, men ikke i Irland), det sørøstligste Norge, Sør- og Sørøst-Sverige, Sør-Finland og Russland. Ved Jyväskylä i Finland og et sted i Sibir er den funnet ved 63ºN. Nordgrensen ser særlig ut til å bestemmes av sommertemperaturen. I 1911, det siste året geithamsen ble sett i Norge før 2007, var perioden mai–september uvanlig varm og tørr i Oslo. I Finland forsvant geithamsen i 1940-årene etter flere kjølige somrer, men kom tilbake etter 1990. I Danmark, hvor den er vanligst i den østlige delen (unntatt Bornholm), har den spredt seg kraftig siden 2010. Ellers finnes den i hele Europa unntatt på Kypros og lengst sør i Spania og Portugal. Midt på 1800-tallet ble den innført til USA og har spredt seg vestover til Mississippi-elven og nordover til Sør-Canada. I Nord-Amerika har den etablert seg som et skogsinsekt.
Forekomst i Norge
Geithams hadde ikke med sikkerhet vært registrert i Norge siden 1911. Siste registrerte funn ble gjort i Drøbak i 1911, da en hunn ble innsamlet, og man antok at den var utdødd. Men sommeren 2007 ble den igjen observert i Norge med sikre funn, på Eidskog i Hedmark og Trøgstad i Østfold. I 2008 ble et bol med geithams registrert på et loft ved Humlevika i Fredrikstad. Den ble også funnet i 2011 i Iddefjorden i Halden. , og i Vestby (Akershus) 2012. I 2017 så den ut til å ha etablert seg i Østfold, Akershus, Vestfold og Buskerud og var forventet å spre seg videre. I 2020 er den også sett i Aust-Agder (Torsbudalen ved Arendal) – og nord for Oslo i bl.a. Eidsvoll og Elverum. .
Utseende
Geithams varierer i størrelse, og dronningen er 25-35 millimeter lang. Arbeidere er 18-24 millimeter lange. Fargene er typiske for stikkvepser, gult og svart. Bakhodet, noe av brystet og første ledd på bakkroppen er rødlig. Vingene er brunlig røde.
De store fasettøynene har en kraftig innskjæring i fremkanten, slik at de får en C-form. Bakhodet er stort og godt synlig forfra. Dette skiller geithams fra de andre norske stikkvepsene, som har et mindre bakhode (ikke eller bare såvidt synlig forfra). Ansiktet er omtrent helt gult.
Lydbildet er annerledes enn hos de mindre stikkevepsene våre. Summingen er mer som en brumming: den er svært kraftig (gjerne hørbar på flere meters avstand) og vesentlig dypere enn brummingen til selv store humler, og har mer til felles med tyngre insekter som tordivler.
Tilholdssted
Geithamsen trives best i gammel edelløvskog og bygger helst bol i hule trær. Også uthus, loft og hulrom i vegger kan benyttes. Unntaksvis brukes underjordiske hulrom. Den kan bygge bol i fuglekasser – og iallfall i Tyskland, hvor geithamsen er fredet, setter enkelte opp geithamskasser. Blir det for trangt om plassen i løpet av sommeren, kan den forlate bolet og bygge et nytt.
Levevis
Geithamsens levevis er typisk for stikkeveps. Den er rovdyr og lever av andre mindre dyr, ofte larver til insekt som lever i vegetasjonen. Størrelsen og de kraftige kjevene gjør at den også angriper bier og mindre stikkeveps. Dersom byttet har bein eller vinger, fjernes disse med kjevene. Geithamsens larver blir matet med en blanding av byttedyr, nektar og spytt.
Geithams hører til blant de sosiale insektene og danner svermer. De bygger runde bol, som kan bli på størrelse med et menneskehode. Bolet bygges vanligvis i trær, men også i fuglekasser og noen ganger i hus. Bolet er på sitt største utpå sensommeren. Inntil da har larvene blitt utviklet til sterile arbeidere, men nå dannes hanner og kjønnsmodne hunner. Disse parer seg. Hver høst (vinter) dør svermen ut, og bare de befruktede hunnene, kalt dronningene, overlever vinteren. Om våren danner hver dronning en ny sverm.
Arbeiderne er sterile hunner som har eggleggingsrøret omdannet til en stikkebrodd. Brodden har noen små mothaker, men disse er for små til at brodden sitter igjen, derfor kan samme veps stikke flere ganger. Brodden står i forbindelse med giftkjertler. Normalt er giften ufarlig for mennesker, men enkelte kan få allergiske reaksjoner.
Sesongen kan sies å vare fra dronningen våkner av vinterdvalen om våren til den siste arbeideren dør om høsten – i Sør-Tyskland ca. 25. april og 5. november. Den første nye dronningen ble klekket 31. august, og den gamle døde 5. oktober. . Disse datoene varierer noe fra år til år og fra sted til sted, og ved nordgrensen av utbredelsesområdet, f.eks. i Norge, er sesongen kortere. Men geithamsdronningene er altså blant de få insekter som kan leve minst ett år som imago.
Geithamsene er ikke alene i bolet, selv om faunaen av gjester er mer sparsom enn hos mange maur. Noen av gjestene spiser sopp og råtnende plantedeler. Andre dreper eller parasiterer larvene. I Øst-Asia blir bolene en sjelden gang invadert av dronningene til den nærstående V. dybowskii, som forsøker å drepe dronningen og overta som bolets førstedame.
I motsetning til de mer alminnelige stikkevepsene er geithamsen også nattaktiv, og den tiltrekkes ofte av lys.
Flyvning
Som andre stikkveps er geithamsen et energisk insekt som er på vingene en god del av tiden. Den kan holde en marsjfart på 20–24 km/t, men toppfarten er høyere f.eks. når de tar et byttedyr. En tysk forsker fant at geithamsene i et bol ved Ammersee i gjennomsnitt fløy ut 38 ganger daglig, og at de var ute av bolet 9½ av 16 timer (kl. 5-21). En flyvende arbeider utvikler gjennomsnittlig 72 mW ved 20 °C. Optimal temperatur er antagelig 30-31 °C, som tilsvarer temperaturen i bolet. Geithamsene tåler neppe mer enn ca. 46 °C. På varme dager kan de bære med seg en vanndråpe for å utnytte nedkjølingen ved fordampningen.
Nordic Black Theatre
Lokaler
Opprinnelig holdt stiftelsen til i Parkteatret på Grünerløkka, men i 2001 overtok de Teaterbåten «Innvik» og flyttet virksomheten dit. I 2010 ble båten solgt, og Nordic Black kjøpte Caféteateret i Hollendergata 8, hvor de fortsatt holder til (per 2023). Kafédrift, konserter og forestillinger er noe av det som tilbys.
Geithams
Flyvning
Geithamsene kommer sjelden tilbake til bolet uten bytte. En tysk undersøkelse i juni-juli viste at de returnerte med følgende: Kullhydratrike væsker (sevje, nektar, fruktsaft osv.) 57 %, byggemateriale 17 %, vann 7 %, uten synlig last 5 %, og byttedyr 13 %. Det siste tyder på at en arbeider av geithams gjennomsnittlig tar med minst 4-5 byttedyr hver dag, og at flere tusen byttedyr daglig blir fraktet hjem til larvene i et bol med 700 arbeidere. Men disse andelene varierer med årstid og vær, for eksempel trengs mye vann for å holde temperaturen i bolet nede på de varmeste dagene.
Nordic Black Theatre
Konsept
Virksomheten drives med støtte fra Kulturdepartementet, Kulturdirektoratet (tidligere Norsk kulturråd) og Oslo kommune.
Geithams
Jakt
Geithamsens størrelse, bevegelighet og forsvarsvåpen gjør at den er lite utsatt for predatorer. Som andre stikkeveps får den gjerne være i fred for de fleste insektspisende fugler. Brodden er lengre enn hos mindre stikkeveps, slik at den kan trenge gjennom tykkere hud. Giftmengden er også større. Selv vepsevåken, som har spesialisert seg på å plyndre vepsebol, ser ut til å foretrekke mindre stikkveps eller bier fremfor geithamsen og dens store slektninger. Ved å studere mageinnhold fant en iallfall bare noen få geithamser. Geithamsen er såpass tung og kraftig at den sjelden blir sittende fast i edderkoppnett. Geithamsens forsvarsvåpen er til mindre hjelp overfor en fugl som bieteren, som klemmer ut brodden og giften før byttet blir satt til livs. Piggsvin kan plyndre vepsebol og er immun mot giften, men kommer sjelden til der geithamsene har bolet sitt.
Nordic Black Theatre
Teaterskolen Nordic Black Xpress
I tillegg til å sette opp sceneforestillinger driver Nordic Black Theatre også teaterskolen Nordic Black Express. Målet er å gi et positivt selvbilde til barn og unge med ståsted i flere kulturer.
Geithams
Jakt
Nord i utbredelsesområdet er geithamsen sjelden utsatt for fiender på seks eller åtte ben. En del insekter tar veps og bier, men også her er mindre arter mer utsatt enn geithamsen. Der de finnes, kan geithamser bli tatt av større slektninger, knelere, og edderkopper med tilstrekkelig sterke nett til å holde på de krafige geithamsene. Bolene blir av og til plyndret av større slektninger og av enkelte maur.
Nordic Black Theatre
Forestillinger (utvalg)
Noen forestillinger som er satt opp av Nordic Black Theatre:
Geithams
Jakt
Geithamsens forsvarsvåpen kan ikke forhindre at dødeligheten er høy, og at de aller fleste hunner dør før de klarer å få frem fruktbart avkom. En tysk undersøkelse viste at et modent geithamsbol gjennomsnittlig produserte 330 hunner og 357 hanner.
Stikket og giften
Generelt er geithamsen ikke spesielt aggressiv, heller det motsatte. Et dansk nettsted skriver at bekjempelse av geithams bør overlates til profesjonelle skadedyrbekjempere som er vant til den slags arbeid. Og kommer en bolet for nær – nærmere enn 2–3 m – kan den angripe. Giftmengden gjør også hvert stikk mer smertefullt enn stikk fra mindre veps, og følgene – særlig hvis en får flere stikk – er ofte mer alvorlige.
Status
Geithamsens status som truet eller livskraftig er ikke vurdert av IUCN. Mange steder i Tyskland og ellers i Mellom-Europa er den blitt sjelden pga. tap av habitat (mangel på hule trær) og at mennesker ødelegger bolene. Siden 1987 har geithamsen vært fredet i Tyskland. I Sverige stod den på rødlisten en periode frem til 2000. For øvrig varierer bestandsstørrelsen mye fra år til år, og særlig lengst nord i utbredelsesområdet trenger den tørre og varme somrer for å trives.
Slekten Vespa
Geithamsen tilhører en slekt med minst 25 store arter stikkeveps – deriblant den største av alle, japansk kjempeveps, hvor dronningene kan bli 5,5 cm. Slekten har kjerneområdet i Sørøst-Asia og forekommer i Eurasia og Nord-Afrika – også på øyene i Japan, Indonesia, Filippinene samt Ny-Guinea. Den mangler i Australia – og i Amerika inntil vår geithams ble innslept til Nord-Amerika. Den orientalske geithams, Vespa orientalis, er innslept til Madagaskar. I de varmere delene av utbredelsesområdet forekommer flere arter høyt til fjells.
I tillegg til vår geithams er to Vespa-arter funnet i Europa: Den asiatiske geithams, V. velutina (må ikke forveksles med den japanske kjempeveps), ble ved et uhell innført til Sørvest-Frankrike. Den ble første gang funnet i 2004 og har spredt seg hurtig, også til Spania. Noen frykter at denne geithamsens fremmarsj vil skade bibestanden. V.orientalis finnes på Kypros, på Balkan og på Sicilia og lengst sør i Italia.
Vespa-artene har med få unntak et levevis omtrent som vår geithams, men utviklingen er naturligvis tilpasset klimaet på stedet. Vepsesamfunnet består av én dronning og et antall arbeidere som vokser i løpet av sesongen, men hvis antall sjelden overstiger 700 før dronningen i stedet begynner å produsere forplantningsdyktige hanner og hunner. Hunner av V. dybowskii kan trenge inn i bol hos nærstående arter, drepe den opprinnelige dronningen og overta denne rollen. Hvis det allerede finnes arbeidere i bolet, vil disse tjene den nye dronningen og passe hennes avkom. De siste utvikler seg til arbeidere eller kjønnsindivider, avhengig av tid i sesongen. I en periode forekommer altså fredelig sameksistens mellom arbeidere av begge arter – inntil de opprinnelige arbeiderne dør. Fra nå av fremstår bolet som et rent V. dybowskii-samfunn (Wilson 1974). Arten skiller seg fra de egentlige gjøkveps ved at den har egne arbeidere, og ved at dronningen kan grunnlegge et samfunn på vanlig vepsevis.
Som vår geithams er andre Vespa-arter rovdyr og tar særlig insekter, noen ganger også rovinsekter betydelig større enn vepsene selv, foruten så forsvarsdyktige insekter som bier, humler og mindre veps. Enkelte arter kan plyndre bikuber og bolene til mindre veps. Her har geithamsene den fordelen at de er langt større og kraftigere, og at de kan knuse biene og de mindre vepsene mellom de sterke kjevene (som andre veps og bier bruker geithamsene brodden først og fremst som forsvarsvåpen) – i tillegg til at en bie dør når den stikker. Ved å utnytte sin tallmessige overlegenhet har honningbiene flere steder lært seg å drepe inntrengerne, eller helst skremme dem bort.
Mange steder i Asia er det tradisjon for å spise insekter; særlig larvene regnes som en delikatesse.
Etymologi
Ordet geithams skal stamme fra eldre dansk gedehvams, sammensatt av henholdsvis geding (stikkeveps, av norrønt geitungr, jf. svensk geting) og hvams (veps, stikkeveps). På dansk brukes gedehams om alle slags stikkeveps. Geit- skyldes at de knebøyde antennene minner om bukkehorn. På islandsk heter det geitungar. Svenske bålgeting og finlandssvensk båling er avledet av dialektisk bål, stor, kraftig; og geting, stikkeveps. Engelsk og tysk hornet og Hornisse er tidligere gitt en lignende forklaring, men er også (som drone, humle m.fl.) forklart med insektets kraftige brumming.
Opasitet
Opasitet (fra middelalderlatin opacitas (genitiv opacitatis) «ugjennomsiktighet», til latin opacus, som har gitt norske opak) er et mål på «ugjennomsiktighet» for elektromagnetisk stråling, f. eks lys, i forskjellige materialer. Et stoff er opakt dersom det har høy opasitet. Når stråling treffer overgangen mellom to stoffer vil det kunne bli reflektert, transmittert eller absorbert. Et opakt materiale har lav transmisjon og største delen av strålingen blir enten absorbert eller reflektert. Opasiteten er avhengig av lysets bølgelengde (og dermed frekvens); Vanlig glass er transparent for synlig lys men opakt for ultrafiolett stråling. Opasiteten vil oftest også være avhengig av mediets temperatur og trykk.
Man betegner også opasitet som det inverse av transmisjonsgrad som er en materialegenskap.
Man opererer også med ekstinksjonskoeffisient beregnet som:
E = \lg O
For elektromagnetisk stråling, for eksempel gammastråling i stjerner, kan man også se verdier for midlere vei før absorpsjon.
Opasitet er viktig ved beregning av kjernereaksjoner, spesielt i stjerner og måling av konsentrasjon og dispersjon. Ekstrem frekvensavhengig opasitet viser seg i absobsjonsspekter.
Hesteinfluensa
Hesteinfluensaen forårsakes av to typer virus. Viruset har noen likheter med influensaen mennesker rammes av. Hester i alle aldre kan bli angrepet av viruset, men det er som oftest unghester som blir angrepet av viruset. Dette er fordi de ikke har blitt vaksinert så mye. Fra hesten er blitt smittet til den blir syk, går det cirka 2-5 dager. Hesteinfluensaen er veldig smittsom. Sykdommen starter med at hesten får høy feber og vil etter hvert begynne å hoste. Nesen begynner å renne, matlysten forsvinner og hesten blir slapp og viser tegn på smerter i musklene. Sykdomstilfeller kan vare fra 14 dager og opptil 6 måneder. Ved noen tilfeller kan hesten utvikle lungebetennelse, noe som er svært farlig, det kan til og med føre til død. Ettersykdommer kan komme i ettertid, derfor er det veldig viktig at hesten får ta det med og ro og ikke blir brukt i arbeid før den er helt friskmeldt.
Hesteinfluensa er en meldepliktig sykdom, derfor må alle som har mistanke om at hesten deres kan være smittet varsle veterinær. Hesten og stallen blir isolert. Det vil bli tatt blodprøver hver fjortende dag for å stille riktig diagnose. Selve virusinfeksjonen kan ikke behandles, men infeksjoner som kommer underveis eller etter virusinfeksjonen kan behandles. Det blir behandlet med antibiotika. Hesten må få mye ro og hvile i sykdomsperioden. Dersom en hest på stallen din er smittet, så må man holde seg unna andre staller for å unngå spredning av viruset.
Eneste muligheten for å hindre at en hest blir skikkelig syk dersom den blir smittet av viruset, er å vaksinere hesten. Dersom hoppen er vaksinert, må føllet vaksineres rundt 5 måneders alder. Da blir det gitt to vaksiner med 4-6 ukers mellomrom. Deretter gis det en grunnvaksine etter 6 måneder. etter det revaksineres hesten hver 6-9 måned. Dersom hoppen ikke er vaksinert, må føllet få sin første vaksine når det er 3 måneder. Etter det følges vaksinene i samme intervaller som føll under vaksinerte hopper. Ved stor fare for smitte anbefales det å vaksinere hesten med tre måneders mellomrom.
Nemesis
Nemesis (gresk: Νέμεσις), også kalt for Rhamnousia/Rhamnusia («Rhamnous’ gudinne») etter hennes helligdom i byen Rhamnous, nord for Marathon, var i gresk mytologi den kvinnelige ånden for guddommelig gjengjeldelse eller hevn mot de som henga seg til hybris (hovmot eller storhetsvanvidd). Et annet navn var Adrasteia, som betydde «den man ikke kan unnslippe" . Grekerne personifiserte den hevnende skjebnen som en ubarmhjertig gudinne: hevnens gudinne.
I seinere, utvidet betydning kan 'nemesis' brukes mer generelt om «skjebnens rettferdige gjengjeldelse eller straff» og «erkefiende eller erkerival».
Etymologi
Navnet Nemesis er beslektet med greske ordet νέμειν, némein, i betydningen «få som fortjent», fra urindoeuropeisk nem- «fordele».
Navnet hadde opprinnelig betydningen «den som tildeler hell», det være seg godt eller dårlig, ganske enkelt rettferdig fordeling som fortjent. Senere kom Nemesis til å få betydningen «ergrelse; harme; nag» der det rette forholdet i fordelingen blir forstyrret, og der rettferdighet ikke kunne tillate misforholdet å fortsette ustraffet. Navnet kom slik til å bety «å føle rettferdig harme». Fra 300-tallet f.Kr. og framover kunne Nemesis, som den gjenopprettende rettferdigheten eller den som balanserte skjebnens tilfeldigheter, bli assosiert med Tykhe, skjebnens, lykkens og tilfeldighetens gudinne, som gjerne ble visuelt framstilt med et bind for øynene og et hjul (forgjengelighetens symbol).
I de greske tragedier opptrer Nemesis hovedsakelig som den som hevner forbrytelser og straffer hybris, og i denne funksjonen er hun beslektet med Ate (ulykkens gudinne) og erinyene (hevngudinnene). Hun er tidvis omtalt som «Adrasteia», antagelig i betydningen «den det ikke fins utvei fra». Hennes epitet Erinys («uforsonlig») er særlig anvendt på Demeter og den frygiske modergudinnen Kybele.
Opphav
Guddommelig gjengjeldelse er et viktig tema i den greske verdensoppfatningen. Det er et gjennomgående tema i tragediene til Sofokles og i mange andre antikke tekster.
Hun er uforsonlig rettferdighet, forstått som Zevs’ rettferdighet i det olympiske skjema, enda det er klart at Nemesis ble dyrket før ham, for avbildningene av henne er svært like flere andre gudinner, som Kybele, Rhea, Demeter og Artemis.
Som «gudinne av Rhamnous» ble Nemesis tilbedt i den arkaiske helligdommen i det isolerte området Rhamnous i nordlige Attika. Der var hun en datter av Okeanos, den det strømmende urhavet som omga verden. Pausanias kommenterte hennes ikoniske statue der. Den inkluderte en krone av hjortedyr og små Nike-figurer. Statuen var laget av den store skulptøren Feidias etter slaget ved Marathon (490 f.Kr.), hogd ut av en enkelt marmorblokk fra Paros som opprinnelig var blitt fraktet over til det greske fastlandet av seierssikre persere. De hadde tenkt å framstille en storslagen stele over den forventede seieren over grekerne.
Nemesis har blitt beskrevet som en datter av Okeanos eller Zevs, men ifølge Hesiod var hennes foreldre Erebos og Nyx. Hun har også blitt skrevet som en datter av Nyx alene uten at en far er nevnt. Det er indikasjoner på at kulten kan ha oppstått i Smyrna ved kysten av Anatolia.
I en del metafysisk mytologi ble Nemesis fruktsommelig med et egg, som ga opphav til to tvillingpar: Helena og Klytaimnestra, og dioskurene Kastor og Polydevkes. Mens mange myter tyder på at Zevs og Leda var foreldre til den vakre Helena, har den anonyme forfatteren av en samling myter og heroiske legender kalt Bibliotheke nevnt muligheten for at Nemesis var moren. Nemesis forvandlet seg til en gås for å unngå Zevs' tilnærmelser, men han forvandlet seg til en svane og parret seg med henne. Nemesis i fugleform la et egg som ble oppdaget på marken av en gjeter. Han ga egget til Leda, og på denne måten ble Leda mor til Helena ved at hun la egget ved brystet til det ble klekket.
Lokal kult
En festival kalt Nemeseia (av en del identifisert som Genesia) ble holdt i Athen. Festivalen skulle avverge de dødes nemesis (hevn). Den bygde på den tanken at de døde hadde kraft til å straffe de levende om forfedredyrkelsen ble forsømt på noe vis.
Ved Smyrna var det to manifestasjoner for Nemesis, mer i slekt med Afrodite enn medArtemis. Årsaken for denne dualiteten er vanskelig å forklare. Det er foreslått at de representerte to aspekter av gudinnen, den vennlige og den uforsonlig, eller gudinnene av den gamle byen og den nye byen som ble grunnlagt på nytt av Aleksander den store. Martyrfortellingen Handlingene til Pionius som omhandler tiden 250-251 e.Kr. nevner en frafallen kristen i Smyrna som ofret til alteret i tempelet til den dualistiske Nemesis.
Romerske Nemesis
Pax-Nemesis ble tidvis dyrket i Roma av seierrike generaler, og i keisertiden var hun beskytter av gladiatorer og av venatores som kjempet i arenaen mot ville dyr, og var en av de titulære guddommer (Nemesis campestris). Tidvis, men sjelden, ble hun også avbildet på mynter, hovedsakelig under Claudius og Hadrian. På 200-tallet e.Kr. er det bevis på troen på en allmektig Nemesis-Fortuna. Hun ble dyrket av et samfunn kalt for Hadrians frimenn. Den gresk-romerske poeten Mesomedes skrev en hymne til Nemesis hvor han tiltalte henne som bevinget og som balanserer livet, «gudinne med mørkt fjes, rettferdighetens datter» og nevner henne som «ubøyelige stram» som innskrenker «de lettsindige skamløshetene til de dødelige».
I tidlige tider minnet avbildningene av Nemesis om de av Afrodite. Sistnevnte kunne også bli gitt tilnavnet Nemesis. Senere da Nemesis ble framstilt som gudinne av rimelig og rett fordeling, og den som hevnet forbrytelser, fikk hun attributtene en målestav (linjal), hestebissel, vekt, et sverd og en pisk, og hun kjører en stridsvogn trukket av griffer.
Axel Olrik
Axel Olrik (født 3. juli 1864 i København, død 17. februar 1917 i Øverød) var en dansk filolog og folklorist. Han var sønn av Henrik Olrik.
Olrik ble tidlig påvirka av Adam Oehlenschlägers nordiske dikt, og gjennom dem ble interessen for nordisk filologi og folkloristikken vakt. Han studerte nordisk filologi ved Københavns Universitet, og kom der i et nært forhold til Svend Grundtvig. I 1892 studerte han under Sophus Bugge og Moltke Moe ved universitetet i Kristiania, og samme år tok han sin doktorgrad på Forsøg på en tvedeling af kilderne til Sakses oldhistorie, dvs. et forsøk på å skille Saxos norsk-islandske kilder fra de danske kildene.
Foruten studiene av Saxo var framhaldet av Svend Grundtvigs utgaver av Danmarks gamle Folkeviser og Danske Ridderviser viktige arbeider fra Olriks hånd. Mellom 1903 og 1910 utkom Danmarks heltedigtning i to bind. Etter Olriks død utga Hans Ellekilde Folkelige afhandlinger (1919), som er en samling av Olriks avhandlinger, og i 1921 Nogle Grundsætninger for Sagnforskning. Her bruker han kildekritiske metoder på folkloristisk stoff. Denne utgivelsen er også forsynt med en lengre innledning om Olrik og en bibliografi over Olriks skrifter. Mest kjent er han kanskje for sine Episke love i folkedigtningen, der han på grunnlag av sammenliknende studier av et stort antall myter, eventyr, sagn og viser fra hele Europa stiller opp en del narratologiske lover for folkediktninga.
Olrik blev i 1897 ansatt ved Københavns Universitet som midlertidig dosent i nordiske folkeminder, og ble i 1913 utnevnt til professor i faget. I 1904 var han med på å stifte Dansk Folkemindesamling, der han var forstander til han i 1915 trakk sig tilbake af helbredsgrunner. I 1907 var han en av stifterne av en internasjonal organisasjon for folklorister, Folklore Fellows. Han ligger gravlagt på Søllerød kirkegård.
Skuibakken
Skuibakken ligger på Skui i Bærum, og var i sin tid Norges største hoppbakke og stod sentralt i norsk hoppsport i etterkrigstiden. Bakken ble bygd og var eid av Bærums Skiklub.
Den ble tatt i bruk med innvielseshopprenn 18. mars 1928 og var den gangen unik både i sin størrelse og form. Bakkerekorden dengang var 67,5 meter. Dagens bakke ble bygget i 1962, med et K-punkt på 110 meter. Bakkerekorden er på 122 meter, satt i siste renn i 1996 av Pål Hansen. I samme renn hoppet den da 14 år gamle Bjørn Einar Romøren 124,5 meter, men falt.
I Skuibakken ble det arrangert NM i 1965, 1968, 1971, 1975, 1979, 1985 og 1991. I årene 1958-64 og på 1970-tallet var Skuirennet en del av den norske hoppuka. I 1981 ble det installert flomlys, og dette gjorde at bakken kunne ha verdenscuprenn i 1981 og 1983. (Verdenscuprennene i 1989 og 1990 måtte avlyses på grunn av snømangel.) Totalt har det vært avviklet rundt 60 renn i bakken, med et samlet tilskuerantall på rundt 450 000 tilskuere. Publikumsrekorden er på 30 000 tilskuere, den ble satt under NM søndag 26. februar 1950.
Det siste offisielle hopprennet fant sted i 1996, og bakken ble senere vedtatt revet da den har en gammeldags profil. Foreningen Skuibakkens Venner ble etablert i 2007 med formål å bevare bakken. Venneforeningen får økonomisk støtte av Bærum kommune, samt Viken fylkeskommune, Norsk kulturminnefond, Riksantikvaren og lokale velforeninger. 2. desember 2008 ble det meldt at Riksantikvaren ønsket å frede anlegget på grunn av bakkens rolle i norsk hoppsport. I februar 2009 ble det besluttet fredning, og dette ble markert med et arrangement 24. februar der både riksantikvar og ordfører var til stede. 2. desember 2009, på dagen ett år etter fredningsforslaget, overtok Skuibakkens Venner eierskap til bakken fra Bærums Skiklub, og samtidig ble det inngått bruksrettsavtale med grunneier Bærum kommune.
Isfjell
Et isfjell eller isberg er en større samling ferskvann i form av is og snø som har løsnet fra større islagte områder, som oftest fra en isbre.
Innledning
Den første til å forklare dannelsen til isfjell var russeren Mikhail Lomonosov på 1700-tallet. Den mest kjente norske isfjellforskeren var Torgny Vinje.
Fenomener knyttet til isfjell
Isfjell vil når de treffer havbunnen og går på grunn, grave opp havbunnen. Disse isskuringsstripene finnes på store deler av norsk sokkel, og kan være dype pløyelignende grøfter i havbunnen. Stripene går i et område på kryss og tverrs. Mange av dem stammer fra enorme isfjell ved slutten av siste istid. Isskuringsstripene gjør det vanskelig å legge rørledninger og kabler i området, og kan være til hinder for trålfiske. Kalvende isfjell kan skape lokale tsunamibølger, men de kan også bre seg lengre. Små tsunamibølger kom til Japan 11. mars 2011 18 timer etter at isfjellet Antarctique4 hadde kalvet i Antarktis.
Isfjell frakter med seg stein, sand og grus tatt fra fjellet det isbreene ligger. Disse bergartene blir noen ganger sluppet på havbunnen langt unna opphavet og finnes i marine sedimenter.
Antarktis
Siden 1976 har US National Ice Center overvåket isfjellene i Antarktis. Nydannede isfjell som er større enn ti nautiske mil langs minst én akse får navn. Navnet består ev an bokstav A-D etter opprinnelseskvadrant, fulgt av et løpenummer for hver kvadrant. Hvis isfjellet brekker opp får de delene som fortsatt er store nok, en tilleggsbokstav alfabetisk fra a.
Kvadrantene er:
Isfjellet B15 er det største som hittil har blitt registrert. Det løsnet fra Rossbarrieren i mars 2000 og hadde et areal på 10 915 km². I 2000, 2002 og 2003 sprakk isfjellet opp i flere deler, hvoretter den største parten fikk navnet B15a og hadde en overflate på om lag 6 400 km². Andre gigantiske isfjell som har løsnet i Antarktis er A20 (7 284 km²), A24 (6 863 km²), C19 (6 368 km²), A23 (5 883 km²) og A68 (5 800 km²) som løsnet fra Larsen C mellom 10. og 12. juli 2017.
Nord-Atlanteren
Isfjell i Nord-Atlanteren stammer overveiende fra Grønland. En mindre kilde er isfjell som kommer fra Barentshavet, passerer i nærheten av Bjørnøya der de blir drevet nordover av havstrømmer og fortsetter nordvest for Spitsbergen.
Det største kjente isfjell i Nord-Atlanteren var 168 meter over havet i 1958, noe som utgjør høyden på en 55-etasjes bygning. Disse isfjell kommer fra breene på vestsiden av Grønland, og kan ha en indre temperatur på –15 til –20 °C.
Breene som isfjellene kommer fra
Det er spesielt isfjell fra breer på Frans Josefs land som kan komme inn mot Kolahalvøya og Østfinnmark. I sum produseres det om lag 3 km3 isfjell fra øygruppen per år. Den aller viktigste breen er Renownbreen på øya Wilczek Land. Isfjell fra Renownbreen kan bli over en kilometer lange. Det er videre påvist sytten breer på Franz Josefs land som kan kalve isfjell som er mer enn 100 meter lange og 26 isbreer som kan kalve isfjell som er mindre enn 100 meter lange. Tallene for isproduksjonen er svært usikre, og nyere forskning antyder imidlertid at volumene kan være opp mot dobbelt så stort.
På Svalbard kalves det isfjell fra flere breer og flere kan komme ut på åpent hav. I sum produseres det om lag 1,3 km³ isfjell fra Svalbard per år. Stonebreen på Edgeøya er den viktigste bidragsyteren til isfjell i området mellom Svalbard og Bjørnøya. Mindre kilder er Negribreen på nordsiden av Storfjorden og flere mindre breer på Nordaustlandet. Stonebreen kalver fra sin nordlige ende, og gir isfjell som er flate, kasseformet (engelsk tabular) og med lavt fribord. Isfjellene er normalt mindre enn 100m lange og har oftest fribord på mindre enn 5 meter og en dybde på 35–50 meter. Tallene på isproduksjonen er svært usikre, og nyere forskning antyder imidlertid at volumene kan være mye større.
Fra nordøstspissen av Novaja Semlja kommer det også noen isfjell, som i noen tilfeller kommer inn i Barentshavet. Isfjellproduksjonen er liten i forhold til de to andre områdene siden brefronten mot åpent hav er vesentlig mindre. Antatt årlig produksjon er noe uklar, men de siste antagelsene går ut på en årlig produksjon på 1,5 km3. Brefronten ligger også ut mot et relativt grunt område, og dette medfører at mange av isfjellene går på grunn og blir liggende mens de smelter. Det er relativt få isfjell fra dette området som driver sør i Barentshavet.
Isfjelldrift
De fleste isfjellene som kalves blir liggende i ro i nærheten av kalvingsbreen. Noen går på grunn, mens andre smelter relativt raskt. Isfjellets bevegelse er hovedsakelig drevet av havstrømmer, men også av vind. Imidlertid hevdes det at vindhastigheten må opp i 10 m/s før den vil ha nevneverdig effekt på hvordan isfjellet driver, men det vil også variere avhengig av høyden og formen på isfjellet.
Ved flytellinger er det observert 1,400 i snitt 350 isfjell i Barentshavet i perioden 1950-1991. Det blir færre isfjell per flateenhet og størrelsen blir mindre etter som de beveger seg vekk fra Franz Josefs land. I snitt kommer isfjellene hvert år til ca. 74 grader nord.
I enkelte år kan isfjellene komme langt sør, noen eksempler:
Isfjell fra Edgeøya driver med havstrømmene sørover. I tillegg kommer isfjell fra flere mindre breer på Nordaustlandet, som har tilgang til Hinlopenstredet, og fra Kvitøya. Isfjell fra Blåsvellbreen på Nordaustlandet grunnstøter etter kort tid like ved breen, og kommer ikke ut på åpent hav. Isfjellene kan grunnstøte på Spitsbergenbanken og bli liggende stille til de smelter litt eller brekker opp i mindre deler, og starter bevegelsen igjen. Det er observert over 200 isfjell samtidig fra Hopen til Spitsbergenbanken i mars 1988. Mange isfjell på vei sørover passerer på østsiden av Bjørnøya, men blir tatt av havstrømmer og brakt nordover igjen på vestsiden av Bjørnøya.
Det arktiske vannet vil om vinteren kunne fryse (sjøis). Maksimal isutbredelse på vinterstid ser følger i stor grad polarfronten. Isutbredelsen varierer fra år til år, men spesielt i år med langvarige nordlige vinder når isutbredelsen sitt maksimum. Det er de samme meteorologiske forhold som også bidrar til at isfjell driver langt sør. Det er en klar sammenheng mellom ekstrem isutbredelse og sørlige isfjellobservasjoner. Det er lite sannsynlig at et isfjell driver langt sør hvis isutbredelsen ikke er stor.