cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marinens historie
Monitorer
Monitorer var en skipstype som vokste frem etter den amerikanske borgerkrigen, hvor monitoren USS «Monitor» (som altså gav navn til skipstypen) viste sitt potensial under slaget på Hampton Roads. Monitorer var eiendommelige fartøyer, med svært lavt fribord (mindre enn en halv meter), kraftig panser og bestykket med få kanoner, gjerne plassert i et pansret tårn. Monitorene var små mål for andre fartøyer, og måtte ha et kraftig skyts for å kunne gjøre nytte for seg. Fartøyklassen ble dog snart forbigått av andre fartøytyper, og ble fort foreldet. Likevel var det en tid da man anså monitorene for å være «redningen» for de små mariner, i tiden da treskipene måtte fases ut.
I Norge ble den første monitoren, «Skorpionen», sjøsatt 30. oktober 1866. Siden fikk vi «Mjølner» og «Trudvang» etter samme tegninger som «Skorpionen», mens monitoren «Thor» ble sjøsatt i 1872.
Monitorer var små og utgjorde et lite mål for fiendtlige fartøyer. Fartøyets rom befant seg stort sett under «dekk», men det lave fribordet gjorde at det ikke skulle særlig høye bølger til før sjøen vasket over dekk, med det resultat at alle luker måtte skalkes. Ventilasjon var det dårlig med, så fartøyet ble på den måten nærmest hermetisk lukket. I maskinrommet på en av de første norske monitorene ble det en gang målt en temperatur på 62° C.
De norske monitorene hadde et skrog av tre, pansret med jernplater i flere lag, med en total tykkelse på 124 mm, støttet av et 993 mm tykt trelag under dette. Panserdekket var 26 mm tykt, mens tårnet hvor kanonen var plassert hadde 303 mm tykt panser. «Thor», som ble bygget senere, hadde 176 mm panser, 941 mm treverk, og 363 mm panser i kanontårnet.
Kanontårnet måtte dreies for hånd, og oppå kanontårnet stod kommandotårnet. Kanonene var to 26,7 mm forladekanoner, som veide 18,5 tonn hver. «Thor»s kanoner veide 20 tonn. Prosjektilet som ble ladet inn i kanonene veide rundt 159 kg, og ble ladet ved hjelp av en vinsj.
Panama under Sommer-OL 1972
Panama under Sommer-OL 1972. Sju mannlige sportsutøvere fra Panama deltok i fire sporter, boksing, bryting, friidrett og vektløfting under Sommer-OL 1972 i München, de vant ikke noen medaljer.
Marinens historie
Monitorer
Båtene ble svært tunge for de forholdsvis små maskinene de hadde, henholdsvis 330 hestekrefter for «Skorpionen», 450 for «Mjølner» og «Trudvang» og 500 hestekrefter for «Thor».
Monitorene ble oppgradert i 1897, med kraftigere bestykning og annerledes kanontårn, men dette faller utenfor denne artikkelens tidsrom.
Monitorene ble benyttet helt opp til 1905, under mobiliseringen, da de var håpløst foreldet. «Trudvang» og «Thor» var i bruk også under 1. verdenskrig, og ble utrangert først i 1918.
Kanonbåter
I årene 1840-45 ble det bygget ikke mindre enn 47 nye kanonsjalupper, og en hel del eldre ble reparert. De var temmelig like de man kjente fra Napoleonskrigene, og hadde røtter langt tilbake i tid. Da man skjønte at de hadde så å si null militær verdi ettersom utviklingen skred fram, bygget man 18 av disse om til «kanonbåt av 3. klasse».
Båtene fikk satt inn 2 dampmaskiner på til sammen 70 indikerte hestekrefter, som gav dem en fart på 6-8 knop. De fikk, i stedet for to kanoner, én 17 cm riflet forladekanon, som økte deres militære verdi ganske drastisk. Hastigheten var ennå beskjeden, men i de dager var nok dette omtrent den samme hastigheten som sjaluppene hadde gjort under seil. Samtidig økte manøvreringsevnen betraktelig og behovet for besetning falt til 19 mann. Båtene fikk en stor vekt forut for den svære kanonen, som for et skip normalt sett er et stort minus. Båtene viste seg likevel å ha gode sjøegenskaper, de var bygget i eik og tålte forbausende mye. De ble benyttet som øvelsesmateriell for yngre offiserer, som om bord på disse båtene fikk sin første kommando. Ombyggingen fra kanonsjalupp til kanonbåt kostet den gang ca. 40 000 kroner.
Kanonbåtene viste seg som effektive fartøyer, men det var klart at 3. klasse ikke var noen adekvat løsning på lang sikt. Det ble derfor konstruert kanonbåter av 2. klasse. Disse båtene hadde et deplasement på 250-300 tonn, og det ble fra 1877 til 1887 bygget 7 stykker. De var fra 27-33 meter lange, og hadde to dampmaskiner som gav dem en fart på rundt 10 knop. De var bestykket med 1 x 26 cm bakladekanon, 1 x 37 mm hurtigskytende kanon og 2 x 37 mm rekylfrie kanoner. Disse ble ombygget til mineleggere fra 1910 og utover.
Kanonbåter av 1. klasse bestod av kun ett skip i 1890, nemlig «Sleipner». Hun hadde kraftigere skyts og sterkere motor, og var en slags erstatter for de tidligere korvettene. «Sleipner» hadde i tillegg utskytningsrør for Whiteheads torpedoer, og var det første norske fartøyet med torpedorør. Hun var rask, ganske slagkraftig i forhold til størrelsen og ikke minst sjødyktig. Besetningen var på 90 mann, noe mindre enn de tidligere korvettene. Det ble senere bygget to andre kanonbåter av 1. klasse, men disse var ikke helt like, siden det var såpass mange år mellom skipene. 1. klasse var derimot et skritt på veien mot en sjøgående flåte, en egenskap marinen hadde mistet etter at treskipenes militære verdi forsvant over natten.
Torpedobåter
Da torpedoen begynte å gjøre seg gjeldende som våpen utover 1860-70-tallet, skjønte man i Norge at dette var et våpen med stort potensial, stor slagkraft og som kunne transporteres frem til sitt mål av små, forholdsvis billige fartøyer.
Norge bestilte sin første torpedobåt, «Rap» i 1873, og den ble levert samme år fra Thorneycroft i England. «Rap» var bygget for slepetorpedoer (Harveytorpedoer), men ble i 1879 bygget om til å føre to selvbevegelige torpedoer i to rammer som kunne senkes ned i vannet på utsiden av skroget. Når torpedoen så lå i vannet, kunne man utløse tennsatsen, og torpedoen gikk avgårde mot målet. «Rap» er anerkjent som verdens første torpedobåt. Britene bygget sin første torpedobåt, «Lightning», i 1876, og denne ble også utstyrt med to utskytningsramper for selvgående torpedoer samme år som «Rap», men er likevel yngre enn sistnevnte. «Rap» hadde en toppfart på 15 knop, som var uhørt for et så lite fartøy på den tiden. «Rap»s originale Whiteheadtorpedoer hadde en rekkevidde på 400 meter og en fart på 8 knop.
Norge bygget flere torpedobåter senere. Den andre var stangtorpedobåten «Ulven», som ble bygget i 1878. Senere ble det dannet egne klasser av torpedobåter, og frem til 1890 ble det bygget 9 torbedobåter av 2. klasse. Hovedtyngden av torpedobåter ble produsert etter 1890.
Torpedobåtene av 2. klasse var små fartøyer, med deplasement på 42-55 tonn, og armert med 1 x 37 mm hurtigskytende kanon og to (for «Od»s vedkommende, ett) faste torpedorør i baugen. De fikk dampmaskiner på rundt 500 hestekrefter, og hadde en toppfart på rundt 19 knop. De var beregnet på tjeneste i smult, kystnært farvann.
Bygging av torpedobåter ble intensivert i årene frem mot 1905, og i ettertid har Norge tradisjonelt sett hatt et sjøforsvar basert på blant annet MTBer, som små, slagkraftige skip til kyst- og invasjonsforsvar.
Storhet og forfall
På tross av satsingen på mindre, slagkraftige fartøyer, så som kanonbåter og torpedobåter, fant man ingen adekvat erstatter for de større fregattene, som over natten ble håpløst foreldet. Kanonbåter av 1. klasse var rett nok store og godt bestykket, men i kamp mot de moderne panserskipene som nå ble bygget ved verft rundt om i Europa, hadde de lite å stille opp.
I 1895, bestod Norges marineflåte av:
De foreldede fartøyenes krigsverdi var sunket drastisk bare i løpet av de siste, få årene, og i en krigssituasjon hadde de antagelig ikke kunnet utrette stort.
I 1895 gikk Stortinget, etter at moderniseringen av det norske sjøforsvaret nærmest hadde blitt et folkekrav, med på å bevilge 8 millioner kroner til anskaffelsen av to pansrede kystforsvarsskip, nemlig panserskipene «Harald Haarfagre» og «Tordenskiold», kjent som Tordenskjold-klassen.
Det viste seg imidlertid at også disse fartøyene etter hvert ble for svake og små – likevel holdt de stand helt til 2. verdenskrig – men det er et annet kapittel i den norske marinens historie.
Stangeria
Stangeria (latin) er en slekt av nakenfrøet planter innenfor Stangeriafamilien (Stangeriaceae). Slekten har bare én kjent art – Stangeria eriopus som kun vokser langs østkysten av Sør-Afrika.
Stangeria er oppkalt etter Dr. Max William Stanger (1812–1854) og oppstod trolig i Gondwanaland. De er sørlige og har forekomster kun langs en smal kyststripe i lavlandet langs foten av Drakensberg-fjellene i det østlige Afrika, langs kysten av Det indiske hav. Arten er moderat truet av medisinsk bruk og tap av habitater. Den er tilpasningsdyktig og formerer seg godt og er fortsatt relativt tallrik i sitt habitat.
Arten ble først feilaktig identifisert som en bregne – Lomaria coriacea – og deretter som Lomaria eriopus. Først da Max Stanger sendte eksemplarer til England i 1851 ble arten gradvis anerkjent og gitt navn.
Karaktertrekk
Stangeria eriopus har flikete, bregne-aktige blader som atskiller den fra alle andre arter av den store gruppen konglepalmer. Arten har to varianter eller former, en i skogen og en på gressmarker.
Varianten i skog krever mer nedbør, og har store, brede blader som kan bli inntil 2 meter lange. Varianten på gress-steppe tåler både tørke og regelmessig gressbrann, og har tykkere bladplater som blir maksimum 30 cm lange. Stilkene er i sin helhet underjordiske, og roten minner om en hvit-gul gulrot eller roten av selsnepe. En liten bit av roten kan spire etter en tid om den oppbevares riktig. Røttene vokser sideveis og er voksested for kolonier av blågrønnbakterier som kan fiksére nitrogen, akkurat slik som også or og en rekke belgplanter kan gjøre.
Stangeria eriopus har separate hann- og hunnplanter, og formerer seg far 5-7-års alder. Konglene er koniske og vokser på stilker. Insekter pollinerer konglene, som tiltrekker seg insekter ved hjelp av en svak duft. Når konglene er modne faller de fra hverandre og frigjør slik de røde frøene, som 2–3 cm lange og nesten runde.
Utbredelse og bruk
Stangeria eriopus vokser langs østkysten av Sør-Afrika og sørkysten av Mosambik, kun langs Det indiske hav. Den kan trives både på sandstein, i leirstein og på granittbunn. Planten foretrekker sandbunn med surt jordsmonn, og tåler skygge. Arten vokser i to varianter i henholdsvis gress- og skogbeltet langs foten av Drakensberg, fjellrekken som løper langs sørøstkysten av det sørlige Afrika. Arten vokser i et belte som er 50 km bredt, og som starter 2 km innover fra selve kyststripen. Vanlig nedbørsfall er 750-1 000 mm.
Stangeria brukes i tradisjonell naturmedisin i det sørlige Afrika, og dette begynner å true arten moderat.
Taksonomi
Den taksonomiske plasseringen av Stangeria-slekten i familien Stangeriaceae, og de 3 kjente artene totalt innenfor denne familien, omfatter:
Fantomet 1988
Fantomet 1988. Det ble utgitt tjueseks nummer av Fantomet i Norge i 1988.
Sheba Deireragea
Sheba Deireragea (født 28. mai 1986 i Denigomodu) er en naurisk vektløfter, som stiller i 75-kilosklassen.
Deirerageas første internasjonale suksess var under Samveldelekene 2002 i Manchester, hvor hun vant tre bronsemedaljer. Under Arafura Games 2005 i Darwin i mai 2005 vant hun gull i sin vektklasse i både junior- og seniorklassen.
Deireragea deltok for første gang i et vektløftings-VM i november 2005, i Doha, Qatar, som eneste nauruer ved siden av Yukio Peters. Her kom hun på fjortendeplass. I Samveldelekene 2006 vant hun sølvmedalje, etter australske Deborah Lovely.
Rusinfo
Rusinfo, tidligere kjent som RUStelefonen, er en råd-, veiledning- og informasjonstjeneste om rusmiddelproblematikk som ble startet opp i desember 2002. Den er åpen hverdager fra klokken 11.00 til 18.00 og alle som kontakter tjenesten er anonyme. I Rusinfo arbeider profesjonelle veiledere som gir råd og kvalitetssikret informasjon om rusmidler, rusmiddelbruk og rett hjelpetiltak i landsdelen den som kontakter tjenesten ber om informasjon fra.
Rusinfo driftes av Velferdsetaten i Oslo kommune, og finansieres av Helsedirektoratet.
Historie
RUStelefonen 08588 ble startet opp 6. desember 2002 etter en hektisk tre måneders prosjektperiode. Helseministeren ønsket seg en landsdekkende telefontjeneste som kunne bidra med saklig og korrekt informasjon om rusmidlene og deres virkninger, og til å finne veien ut av misbruk og misbruksrelaterte problemer. I Rusmiddeletaten i Oslo kommune fantes et fagmiljø som hadde slik kunnskap, og Helsedirektoratet gav dem oppdraget og påtok seg finansieringen. Bestillingen var dessuten å opprette en veilednings- og informasjonstjeneste for ungdom som var i en eksperimenterende fase med utprøving av rusmidler. Også deres pårørende og fagfolk i rusfeltet kunne benytte seg av tjenesten.
Til å begynne med roterte betjening av RUStelefonen som en oppgave blant Uteseksjonens ansatte, men det tok ikke lang tid før man forstod at dette var en spesialisert tjeneste som krevde spesialisert innsats. En gruppe ansatte gikk over til å betjene RUStelefonen på heltid. Tjenesten betjenes i 2013 av 6 ansatte i 5,5 stillinger.
Tilbud
I tillegg til telefontjenesten har Rusinfo en anonym spørretjeneste på sine nettsider. Siden mai 2012 har Rusinfo også tilbud om en anonym chattetjeneste som er åpen alle hverdager mellom kl. 11 og 18.
Formel 1-sesongen 2005
Formel 1-sesongen 2005 var den 56. sesongen av FIAs Formel 1-verdensmesterskap. Sesongen startet 6. mars 2005 og ble avsluttet 16. oktober etter nitten løp. Verdensmesterskapet for førere ble vunnet av Fernando Alonso i Renault. Renault vant også konstruktørmesterskapet.
Tyrkias Grand Prix ble kjørt for første gang på den nye banen Istanbul Park.
Konstruktører og førere
Følgende konstruktører og førere konkurrerte i Formel 1-verdensmesterskapet i 2005.
Noter til tabellene:
Sluttresultater 2005
Poeng ble gitt til de første åtte plassene i hvert løp med henholdsvis 10, 8, 6, 5, 4, 3, 2 og 1 poeng.
Førermesterskapet
Noter til tabellene:
Yli-Ii
Yli-Ii er en tidligere kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen hadde cirka 9 000 innbyggere og et areal på 5 867,33 km². Yli-Ii var en finskspråklig kommune som grenset til kommunene Haukipudas, Ijo, Pudasjärvi og Uleåborg.
Kommunene Haukipudas, Kiminge, Oulunsalo og Yli-Ii ble 1. januar 2013 slått sammen med Uleåborg.
Ingimundur Friðriksson
Ingimundur Friðriksson (født 17. februar 1950) er en islandsk økonom.
Han er fra 1. september 2006 en av de tre som sitter i styret for Islands sentralbank. Han overtok da for Jón Sigurðsson, og har før dette sittet som visestyremedlem. Han har vært ansatt i sentralbanken siden 1975, og har hatt en stilling som midlertidig styremedlem i to perioder tidligere; i 2002-03 og fra juni til august 2006.
Friðriksson har en mastergrad i økonomi som utdanning, og har tidligere bl.a. sittet i styret for Det internasjonale pengefondet (IMF) i Washington fra 1991 til 1993.
Ananias Dekke
Ananias Christopher Hansen Dekke (født 22. juli 1832 i Bergen, død 22. mai 1892 samme sted) var en norsk skipskonstruktør, i sin tid landets viktigste bygger av treskip. Han giftet seg i 1864 med Rebekka Arloug Stoltz som han fikk elleve barn med. De bodde i Kalfarveien 53.
Som ung lærte han å male og som sin far, å bake. Han gikk på Bergen katedralskole 1844, men i 1848 begynte han ved Brunchorst & Bredal, et skipsverft eid av familien Brunchorst (slekt) siden etableringen i 1784 (se Verftet (Bergen). Dekke gikk i 1852 ett år i lære hos McKay i Boston. Tilbake i Bergen kjøpte han halve verftet og drev det under navnet Brunchorst & Dekke frem til sin død i 1892. Det bygget 41 seilskip og 14 dampskip, og dokken het Dekkedokken eller Dikkedokken. Enken og sønnene overtok.
Zianon Paznjak
Zianon Stanislavavitsj Paznjak (belarusisk: Зянон Станісла́вавіч Пазьняк; født 24. april 1944 i Subotniki i Den belarusiske sosialistiske sovjetrepublikk i Sovjetunionen) er en belarusisk politiker. Han var en av grunnleggerne av Den belarusiske folkefronten og Det kristenkonservative partiet - BNF.
Ananias Dekke
Dekke satt i bystyret 1859-72, 1877-92 og formannskapet 1865-69, og var suppleant til Stortinget 1880-82. Ananias Dekke var morfar til skipsreder Erling Dekke Næss og filosofen Arne Næss. Dekkes store kunstsamling ble solgt til Rasmus Meyer i 1905.
Zianon Paznjak
Mot slutten av åttitallet var Paznjak med på å danne folkefronten, sammen med blant annet Vasil Bykaw. Fra 1990 ble Paznjak parlamentsmedlem, og var blant annet med på endre det belarusiske flagget til den rød- og hvitstripede utgaven brukt frem til 1995.
I 1996 valgte Paznjak å forlate Belarus, noe han begrunnet med forfølgelse fra president Aleksandr Lukasjenko. Paznjak fikk da politisk asyl i USA. Fra eksil har Paznjak fortsatt å være aktiv i belarusisk politikk, men han deltar ikke i Aljaksandar Milinkevitsjs koalisjon av opposisjonsgrupperinger.
One-Two-GO Airlines Flight 269
Ulykken med One-Two-GO Airlines Flight 269 var en flyulykke som fant sted søndag 16. september 2007. Flyet, et McDonnell Douglas MD-82, krasjet da det forsøkte å lande i sterk vind og kraftig regnvær på Phuket internasjonale lufthavn i Thailand. Flyet delte seg i to og begynte å brenne. Det skal ha vært 130 personer ombord, hvorav fire svensker. 89 personer omkom.
Krasjet
Flyet krasjet på øya Phuket i Thailand. To personer som bare ble lettere skadet skal ha blitt utskrevet fra sykehus. Chaisak Angsuwan, direktør i lufthavnsmyndighetene i Thailand sa: ''Sikten var svært dårlig da piloten prøvde å lande. Han bestemte seg for å avbryte landingen, men flyet mistet balansen og krasjet. Det delte seg i to deler.''
Flygeren prøvde å avbryte landingen, ved å følge en innøvd prosedyre for avbrutte landinger. Antagelig har sterk vind og dårlig sikt gjort det vanskelig å gjennomføre forsøket på å vinne høyde igjen. En slik prosedyre kalles go-around.
Anchalee Vanich Thepbutr, en eldre embetsmann fortalte TITV: "Det er ennå usikkert hvor mange som omkom, men det er sikkert at det dreier seg om over 30. Flyet skled av rullebanen og traff nærliggende skog."
Et vitne, William Harding, sa: Innsida (av flyet) var overtent og etter omkring fem minutter i brann var det en mindre eksplosjon som blåste taket av flyet.
Flyulykken er Thailands verste siden Thai Airways Flight 261 som krasjet i 1998. Dengang ble 101 mennesker drept under et mislykket landingsforsøk ved feriestedet Surat Thani.
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
Nord-Koreas atom- og rakettprogram er betegnelsen på det programmet som Nord-Korea har hatt for å utvikle kjernekraft, og i de senere år angivelig atomvåpen.
One-Two-GO Airlines Flight 269
Krasjet
De kjente overlevende er fjorten thailendere, åtte briter, fire tyskere, tre iranere, tre irer, to svensker, én australier, én nederlender og én italiener.
Tage Erlander
Tage Fritiof Erlander (født 13. juni 1901, død 21. juni 1985) var en svensk politiker (S). Han var Sveriges statsminister i perioden 1946–1969, og derved den lengstsittende regjeringssjef i et demokratisk land.
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
1990-tallet
1994: Nord-Korea og USA signerer en avtale der regimet i Pyongyang går med på å fryse og demontere sitt atomvåpenprogram, i bytte mot internasjonal hjelp til å bygge opp atomreaktorer for elektrisk kraft.
1998:
Tage Erlander
Bakgrunn
Tage Erlander tok studenteksamen i Karlstad i 1920, og ble deretter student ved Lunds universitet. Her møtte han også kvinnen som senere skulle bli hans kone, studenten Aina Andersson. Sammen fikk de barna Sven (1934-2021) og Bo (1937-2014).
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
1990-tallet
1999:
2000–2001
2000:
Tage Erlander
Politisk liv
I 1938 ble Erlander utnevnt til statssekretær i sosialdepartementet i Per Albin Hanssons regjering. Mot slutten av andre verdenskrig, i 1944, ble Erlander utnevnt som konsultativt statsråd i Hansson-regjeringen. Året etter ble han utnevnt til stillingen som ecklesiastikminister (kunnskapsminister).
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
2000–2001
2001:
Tage Erlander
Statsminister
Etter å ha innehatt vervet som statsminster i 10 år siden 1936, døde Per Albin Hansson uforventet i 1946. Erlander var på dette tidspunktet ikke veldig kjent i svensk politikk, men ble lansert som kandidat til ledervervet i Socialdemokraterna og dermed landets statsminister. Denne kampen vant han mot sosialminister Gustav Möller, og Erlander skulle bli sittende 23 år sammenhengede, til 1969.
Som statsminister bygde Erlander videre på forgjengeren Per Albin Hanssons politiske idè om det svenske folkhemmet. Dette var en ideologisk fortelling om et Sverige som skulle romme alle dets innbyggere og være et nasjonalt hjem. Sverige sto i en særstilling blant de landene i Europa etter andre verdenskrig, ettersom landets innbyggere, byer og industri ikke var berørt av krigens herjinger. Sverige gjennomgikk i tiårene etter krigen derfor en omfattende økonomisk utvikling og en betydelig vekst. Erlander ble kjent for å ha oppfunnet begrepet "de stigende forventningers misnøye", et begrep som i statsvitenskapen referer til folks økende forvetninger i tråd med økende levekår.
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
2004–2005
2004:
Tage Erlander
Statsminister
Som statsminister var Erlander opptatt av sosiale reformer og utvidelse av den svenske velferdsstaten. Erlander var også en sterk tilhenger av nordisk samarbeid, og ønsket i diskusjonene om etableringen av NATO, et nordisk forsvarssamarbeid.
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
2004–2005
2005:
Tage Erlander
Statsminister
De svenske sosialdemokratene gjorde meget gode valg under Erlanders ledelse, og ved hans siste valg som partileder oppnådde partiet rent flertall, med 50,1% av stemmene. I 1969 varslet Erlander partiet at han ønsket å avgå som partileder og statsminister, og hans mangeårige rådgiver og samarbeidspartner Olof Palme ble hans etterfølger.
Eilif Holm
Eilif Holm (født 5. august 1928, død 19. februar 1998) var en norsk jazzmusiker (vibrafon og klarinett) og orkesterleder, deltakende fra flere innspillinger på 50-tallet.
Han ledet egen Eilif Holm Quartet med Per Nyhaug perkusjon, Ragnar Robertsen klarinett og Erik Amundsen/Rolf Windingstad bass. Sporadisk bidro også Erik Andresen saksofon. Denne kammerjazz-kvartetten hadde egen post i NRK radio. Holm bidro dessuten til utgivelser med Rowland Greenberg (1953), Frank Ottersen (1956), Robert Normann (1961), samt Norwegian All Star konsert (1958) og den Egil Monn-Iversen ledede besetningen til filmen Line (1961). Hans siste opptredener var tidlig på 70-tallet.
Til daglig var han ansatt i Rikstrygdeverket. Holms allsidige virke inkluderte studier ved Landbrukshøyskolen, opptredener ved Nationaltheatret. Han var far til Espen Beranek Holm.
Tage Erlander
Etter statsministervervet
Som avgått statsminister levde Erlander et tilbaketrukket liv sammen med sin kone Aina. I årene 1972-1982 utga Erlander sine memoarer i seks bind. Paret bodde både i boligen som kalles Erlanderhuset i Stockholm, og i Erlandervillaen på det svenske sosialdemokratiske ungdomspartiet SSUs leirsted, Bommersvik.
Tage Erlander døde av hjertesvikt ved Huddinge sykehus den 21. juni 1985. Han ble 84 år.
Nord-Koreas atom- og rakettprogram
2006–
2006:
2007:
2009:
2016
Siv Nordrum
Siv Nordrum (født 7. oktober 1958 i Drøbak i Akershus, død 24. april 2021 ) var en norsk journalist, forfatter og kommunikasjonsdirektør.
Hun var utdannet ved Norsk journalisthøgskole. Hun arbeidet i Dagsnytt og Dagsrevyen fra 1984 til 1998, blant annet som reporter, Asia-korrespondent, vaktsjef og programleder. Deretter var hun i PR-byrået Woldsdal & Partnere frem til 2001. Fra 2001 til 2005 var hun statssekretær og taleskriver for statsminister Kjell Magne Bondevik. Hun var kommunikasjonsdirektør ved Universitetet i Oslo fra 2006-2012. Deretter var hun kommunikasjonsdirektør i Statistisk sentralbyrå, før hun i perioden 2015–2019 var kommunikasjonssjef på Stortinget. Den siste tiden bodde Nordrum i Stockholm sammen med mannen sin, Christian Syse, som har vært Norges ambassadør i Stockholm siden 2017.
Hun var datter av Johanne og Edvard Nordrum.
Doc. Martens
'''Doc. Martens eller Dr. Martens''' er et britisk sko- og klesmerke, spesielt kjent for sine lærstøvler. Støvlene ble opprinnelig utformet av tyskeren Klaus Märtens, en lege i Wermacht under andre verdenskrig, og ble populære blant mennesker som hadde behov for en mer behagelig såle enn vanlig.
I 1959 ble selskapets rettigheter til salg i Storbritannia kjøpt av den britiske skoprodusenten R. Griggs Group Ltdm, som blant annet la til skoenes karakteristiske gule sømmer. Hælen ble endret noe, og i denne versjonen ble støvlene populære blant annet blant arbeidsfolk som postbærere, politibetjenter og fabrikkarbeidere.
Domingo Maza Zavala
Domingo Maza Zavala (født 4. november 1922 i Barcelona i Venezuela, død 7. november 2010 i Caracas ) var en venezuelansk økonom.
Doc. Martens
Fra 1970-tallet ble Dr. Martens-støvler mote blant musikere, skinheads, pønkere, og diverse andre ungdomsgrupper. Tilsvarende ble de fra 1990-tallet populære i grungemiljøer. Stadig nye farger og varianter ble lagt til i sortimentet.
Domingo Maza Zavala
Han var direktør i Venezuelas sentralbank fra 1997 til 2004. Han var dekan ved Fakultet for økonomi og samfunnsvitenskap ved Universidad Central de Venezuela (UCV) mellom 1972 og 1975, universitetsprofessor og forfatter innen økonomifaget. Han hadde doktorgrad i økonomi.
Doc. Martens
Da selskapet fikk økonomiske problemer på 2000-tallet ble produksjonen flyttet fra England til Thailand. I dag produseres imidlertid en mer eksklusiv andel av støvlene (Vintage, produsert etter de opprinnelige arbeidstegningene) på den gamle fabrikken i Cobbs Lane, Wollaston. I 2012 ble selskapet anslått til å være det åttende raskest voksende britiske selskapet.
Domingo Maza Zavala
Venezuelas president Hugo Chávez omtalte Zavala etter hans død som «en stor økonom og en stor forfatter», og kommenterte at «Jeg mener vi har mistet en av de store sosialistiske tenkerne, en av de store venezuelanerne i det tjuende århundre (...) selv om vi hadde ulike meninger». Sentralbanksjef Nelson Merentes omtalte ham som «en fremragende lærer» og «en lærer for generasjoner av venezuelanske tenkere innen økonomi og finans».
Doc. Martens
Historie
Klaus Märtens var en lege i den tyske hæren under andre verdenskrig. Mens han var på permisjon i 1945, skadet han sin ankel da han var på ski i de bayerske Alpene. Han fant ut at hans standard militær støvler var for ubehagelig på sin skadde fot.
Da krigen tok slutt returnerte Klaus Märtens til sin hjemby i Tyskland, hvor han fant lær fra en skomakerbutikk. Med dette læret gjenoppbygget han designet og forbedret støvlene med luftpustende såler.
I starten hadde ikke Märtens mye suksess i å selge sine nye støvler, inntil han møtte en gammel universitetsvenn i München i 1947. Denne mannen var Herbert Fünch fra Luxemburg.
Fünck var fasinert av det nye designet, og de to gikk sammen inn i virksomheten. Med bruk av kassert gummi fra det tyske luftforsvaret og komfortable såler ble dette en stor suksess hos kvinner over 40 år, med 80 % av salget det første tiåret.
Zug
Zug kan vise til:
Yogh
Yogh (Ȝ ȝ; Mellomengelsk: yoȝ), var en bokstav som i eldre tider ble brukt på mellomengelsk og mellomskotsk. Yogh representerte lydene som tilsvarer våre norske j, ng, g og andre lyder bak i strupen. Bokstaven var avledet fra den gammelengelske (angelsaksiske) formen for bokstaven g.
I mellomengelsk skrift ble bokstaven Z med hale utydelig i henhold til yogh. I mellomskotsk kom bokstaven yogh som representerte lyden j til å bli forvekslet med en kursiv z og tidlig skotske trykkere benyttet ofte z når yogh ikke var tilgjengelig i deres skrifter. Således har en del lavlandsskotske ord en z istedenfor en yogh.
Yogh er formet som det arabisk tallet tre (3), noe som er ofte er benyttet istedenfor bokstaven i referanseverker som er på Internett. Det er en del forvirring om bokstaven i litteraturen ettersom engelsk språk absolutt ikke var standardisert på denne tiden. Store og små utgaver av bokstaven yogh, Ȝ og ȝ, er representert i unicode med henholdsvis kodene U+021C og U+021D. I HTML er de representert med &#540; og &#541;.
Fotojournalistikk
Fotojournalistikk skiller seg fra andre typer fotografi gjennom strenge etiske retningslinjer og aktsomhetskrav, tilsvarende det som kreves av muntlig og skriftlig journalistikk. I Norge blir dette blant annet regulert gjennom pressens selvpålagte etiske normer i Vær Varsom-plakaten.
Historie
Illustrasjoner ble tidlig brukt i aviser. Allerede i 1806 brukte The Times en illustrasjon fra en begravelsen, men Illustrated London News var den aller første ukeavisen som benyttet seg av illustrasjoner og fotografier i hver utgave, den gang gjengitt med xylografi. De publiserte blant annet fotografier tatt av Roger Fenton under Krimkrigen. Fenton regnes som den første krigsfotografen og hans arbeid la mye av grunnlaget for moderne fotojournalistikk. Katastrofer, inkludert togvrak og bybranner, var populære motiver for de illustrerte avisene i starten.
Det som antas å være det første nyhetsfotografiet i Norge var av en branntomt i Bergen, tatt av fotografen Marcus Selmer. Bildet ble gjengitt med xylografi og publisert i Illustreret Nyhedsblad 8. mars 1863.
Det skulle ta over 100 år før fotografiet ble så dominerende i norsk og internasjonal presse som det er i dag. Før den tid, så gikk fotografiet i pressen gjennom flere overganger. Erling Sivertsen, som førte i pennen en historisk introduksjon til norsk fotojournalistikk i dagspressen i 1989, oppsummerer det slik: "Opplysningsavisen Norske Intelligenz-Seddeler, grunnlagt i 1763, var fullstendig uten bilder. Heller ikke meningsavisen fra 1814 hadde bilder. Men partiavisene fra 1870 hadde etter århundreskiftet tidvis bilder som illustrasjoner. Først med nyhetsavisen fra 1925 kom pressefotografiene. Med sensasjonsavisen fra 1969 ble bildene alfa og omega."Flere mener at den gyldne alderen for fotojournalistikk var i perioden mellom 30- og 70-årene, blant annet på grunn av introduksjonen av det bærbare kameraet Leica 35mm i 1925, og den første kommersielt tilgjengelige blitsen i 1927. Leica 35mm var lite og lett nok til å ta med seg nesten overalt. I kombinasjon med bedre og lettere trykk av magasiner, så førte det til en oppstandelse av bildemagasiner både internasjonalt og i Norge, for eksempel Life, Sports Illustrated og det norske NÅ og Aktuell.
Fotojournalistikk i Norge
Pressefotografenes Klubb er en interesseorganisasjon for norske pressefotografer og arrangerer hvert år «Årets Bilde»-konkurransen og DOK-festivalen i Fredrikstad.
Norge eneste bachelorutdanning i fotojournalistikk finnes ved Oslomet – storbyuniversitetet. Den ble etablert og oppbygd av Bernt Eide og Per-Anders Rosenkvist, og tok over etter Norsk Pressefotografskole i Fredrikstad i 1995.
Genmodifisert mat
Genmodifisert mat er mat produsert fra organismer som har fått introdusert spesifikke endringer i genmaterialet ved hjelp av gensløyd, en type bioteknologi. Bioteknologi er et nyere navn på en gren av naturvitenskapen som omfatter bruk av levende organismer, som for eksempel planteceller, dyreceller og mikroorganismer, til å lage produkter som kan være til nytte for oss. Ved å bruke gensløyd får en mye bedre kontroll over valg av egenskaper sammenlignet med tradisjonell planteforedling eller mutasjonsforedling. Genteknologien gjør planten i stand til for eksempel å tåle kulde, tørke eller sprøytemidler, eller de kan selv begynne å produsere insektgift.
Kommersielt salg av mat fra genmodifiserte organismer startet i 1994, da firmaet Calgene fikk godkjent, og begynte å markedsføre en tomat som modnet saktere enn normalt, kalt Flavr Savr. Hovedmengden av genmodifisering har vært fokusert på matplanter med stor etterspørsel hos gårdbrukere, som soya, mais, raps og bomullsfrøolje. Disse plantene har blant annet blitt modifisert til å være mer motstandsdyktige mot patogener og ugressmidler. Genmodifiserte dyr ment for mat har også blitt utviklet, men har foreløpig ikke blitt markedsført.
Det er bred vitenskapelig konsensus om at mat som selges i dag, fra genmodifiserte organismer er like trygg som mat fra konvensjonelle organismer. Likevel har motstandere protestert mot genmodifisert mat på grunnlag av trygghet, innvirkning på miljøet, og det faktum at noen genmodifiserte organismer er dekket av patenter eid av bedrifter.
Norge er ett av fire land i verden som per i dag ikke tillater import av genmodifisert mat eller dyrefôr.
Historie
Bruk av bioteknologi i matproduksjon går langt tilbake. Sumererne og babylonerne benyttet seg av gjær og malt til å lage fermenterte drikkevarer som øl men bruken går sannsynligvis enda lengre tilbake. Oppfinnelsen av mikroskopet tillot menneskeheten å oppdage mikroorganismer som ville bli brukt i matproduksjon. I 1871 oppdaget Louis Pasteur at å varme opp plantesaft til visse temperaturer tok livet av skadelige bakterier, som hadde innvirkning på vin og fermentering. Pasteurisering ble også senere brukt i produksjon av melk, for å gjøre den tryggere.
Oppdagelsen av enzymer, og deres rolle i fermentering og fordøyelse av mat førte til bruk av genmodifiserte mikrober til å lage det enzymer som proteasen chymosin for produksjon av ost. Ost hadde tradisjonelt blitt produsert ved hjelp av løype fra en del av magen (løypemagen) til kalver. Forskere modifiserte bakterier slik at de produserte chymosin, som også kunne brukes til å koagulere melk til ostemasse. Mikrobielle enzymer ble den første bruken av genmodifiserte organismer i matproduksjon, i USA ble de godkjent til bruk i av Food and Drug Administration i 1990.
Forskere oppdaget i 1946 at DNA kunne bli overført mellom organismer. Den første genmodifiserte planten, en antibiotikaresistant tobakksplante, ble produsert i 1983. I 1994 ble den transgene Flavr Savr-tomaten godkjent for markedsføring i USA. Planten var modifisert til å modne etter at den ble plukket.
Utbredelse av dyrkingsareal
Dyrkingsarealet har økt jevnt de siste ti årene. GM planter ble dyrket i 28 land i 2014 (mot 25 i 2008), på til sammen 181,5 millioner hektar (mot 125 mill. ha i 2008), eller tilsvarende nær tre ganger Frankrikes landareal. USA sto i 2014 for 40 % av totalproduksjonen av transgene avlinger (mot 50 % i 2008), mens Brasil og Argentina samlet produserte noe under 40% (mot 30 % i 2008). India, Canada og Kina produserte tilsammen 27 % (mot 15 % i 2008). Det ble dyrket 111 millioner tonn soya totalt i 2014, hvorav 82 % var genmodifisert. 68 % av verdens bomullsavlinger var genmodifisert, det samme var 30 % av maisen og 25 % av rapsen. Dyrking av genmodifiserte avlinger i Europa er begrenset, med et totalt areal på ca. 1000 km² (1 million dekar/mål) hvorav storparten finnes i Spania. Ulike maissorter er de eneste GM-plantene som blir dyrket i Europa.
Risikovurdering
Fundamentet for helserisikovurderingene av GMO består av en sammenligning av ulike forskjeller mellom modifiserte og umodifiserte organismer med tilsvarende genetisk bakgrunn («vesentlig likhet»). Ved påviste endringer blir det foretatt en vurdering av om dette kan medføre helsemessige konsekvenser. Det blir da utført en tradisjonell risikovurdering av den introduserte egenskapen, for eksempel et nytt protein, på lik linje med kjemiske og biologiske stoffer.
I miljørisikovurderinger av transgene planter, vurderes det blant annet om genmodifiseringen har medført endringer i kulturplantens tilpassingsevne i form av økt motstandsdyktighet på jordbruksarealer, eller økt risiko for etablering av forvillede populasjoner utenfor dyrkingsområder. Videre vurderes potensialet for spredning av genmodifisert materiale til andre organismer, både til andre planter eller til bakterier. Risikovurderingen diskuterer også effekter på målorganismene (for eksempel bekjempelse av et skadeinsekt) for genmodifiseringen, og mulige ikke-tilsiktede effekter på andre organismer, inkludert rødlistede (truede og nær truede) arter. Videre vurderes effekter på jordlevende organismer og jordmiljø, samt mulige miljøeffekter av endret landbrukspraksis. Det foretas i tillegg en vurdering av søkers forslag til overvåkingsplan.
Regulering
Norge er tilsluttet EUs godkjenningsordning for genmodifiserte organismer (GMO) og avledete produkter. Dermed får Norge alle GMO-saker som søkes godkjent i EU/EØS-området til behandling, og kan komme med innspill og kommentarer i løpet av godkjenningsprosessen. I Norge regulerer genteknologiloven bruken av genmodifiserte organismer og matvarer. I loven står det at fremstilling og bruk av genmodifiserte organismer skal foregå på en etisk forsvarlig måte, det skal være nyttig for samfunnet og i tråd med prinsippet om bærekraftig utvikling.
Genmodifiserte matvarer som skal selges i Norge, må godkjennes av Mattilsynet. Det er Miljøverndepartementet som sammen med Direktoratet for naturforvaltning (DN) har ansvaret for miljørisikovurderingen i Norge. Det er satt strenge krav til godkjenning og merking av genmodifiserte produkter. Hittil har ingen genmodifiserte matprodukter blitt godkjent som mat eller fôr i Norge.
Mat må merkes med «genmodifisert» hvis mengden av dette innholdet er mer enn 0,9 % av matproduktet. I EU og Norge gjelder de samme reglene også for derivater av genmodifiserte organismer som ikke inneholder genmodifisert materiale, som olje, sukker og sirup. Hvis under 0,9 % av innholdet kommer fra en genmodifisert organisme, slipper man å merke produktet som genmodifisert.
Genmodifisert mat i EU
De første søknadene om å innføre genmodifisert mat på det europeiske markedet fra 1994 ble umiddelbart godkjent, men sommeren 1999 etablerte EU et midlertidig forbud mot kjøp og import av nye GM-produkter. I 2002 vedtok EU at alle produkter som inneholdt mer enn 0,9 % med GMO (også dyrefôr) skulle merkes tydelig.
I 2002 utfordret USA, Australia, New Zealand og syv søramerikanske land EU til å oppheve sitt midlertidige forbud mot GMO gjennom møter i Verdens handelsorganisasjon (WTO). I en pressemelding sa den amerikanske handelsrepresentanten og jordbruksdepartementet: «Mange organisasjoner, forskere og vitenskapsfolk har slått fast at biotekmat ikke utgjør noen trussel mot menneskene eller miljøet. USA truet lenge med å starte en klagesak i WTO mot EUs midlertidige forbud mot genmodifisert mat.»
USA mener merkekravene hindrer fri handel av matvarer og at frykten for GMO bunner i uvitenhet. «EUs vedvarende motstand mot å oppfylle sine WTO-forpliktelser har opprettholdt en handelsbarriere som ikke har basis i Europakommisjonens egne vitenskapelige analyser, noe som hemmer den globale utnyttelsen av en teknologi som kan være av stor nytte for jordbrukere og forbrukere rundt om i verden,» sa USAs daværende handelutsending Robert B. Zoellick.
Levkippos
Levkippos (også Levkipp; født på 400-tallet f.Kr. i Milet, Elaia eller Abdera i Trakia ) var en gresk filosof.
Liv og virke
Diogenes Laertius skriver at Levkippos var elev av Parmenides' disippel, Zenon fra Elea
Levkippos og eleven Demokrit regnes som grunnleggere av atomismen, men det er ukjent hvor mye Levkippos bidro med. Faktisk er så lite kjent om Levkippos at det lenge ble antatt at han bare var et pseudonym Demokrit brukte. Demokrit er derimot godt dokumentert, og siden han videreførte og videreutviklet Levkipps muligens rudimentære fundament, tilskrives teorien ofte Demokrit.
De fleste omtalene av tidlig gresk atomisme fra antikken refererer til Demokrit eller til begge i fellesskap. Epikur går så langt som å benekte at det fantes en filosof ved navn Levkippos, mens Aristoteles helt klart krediterer Levkippos for å ha lagt grunnlaget til atomismen. Nyere historieforskning går ut fra at han har eksistert.
Atomismen
Levkippos utviklet formodentlig sin teori som svar på Zenons kjente paradoks om at bevegelse er en logisk umulighet, siden en mengde kan deles opp i uendelige mange fragmenter, og en uendelig mengde fragmenter kan ikke traverseres på en endelig tidshorisont. Zenon mente derfor at all endring er en illusjon, men Levkippos løste paradokset ved hjelp av en doktrine som sa at verden er bygd opp av atomoi, grunnleggende og udelelige partikler med tomrom mellom. Tomrommet beskrev atomistene som «ingenting», som en negasjon av materie, og dette er den første kjente beskrivelsen av det som i dag kalles vakuum. Ifølge atomistene oppstår forandring/bevegelse på det observerbare planet når atomene reorganiseres i nye kombinasjoner, mens atomene selv forblir uendret. I atomistenes versjon kan ikke atomene smelte sammen, men rikosjetterer når de kolliderer. Siden alle makroskopiske objekter er stadig skiftende kombinasjoner av atomer, er alt vi ser og erfarer foranderlig og forgjengelig, mens atomene selv varer evig.
Opphavsmannen til den kjemiske atomlæren John Dalton valgte navnet «atom» på de minste bestandsdelene da han i 1803 presenterte atomlæren for Manchesters litterære og filosofiske selskap.
Huangpu
Med Huangpu kan det siktes til:
Austefjorden (Volda)
Austefjorden er en fjordarm av Voldsfjorden (eller Voldafjorden) og ligger i Volda kommune på Sunnmøre. Her finnes bygdene Hjartåbygda, Fyrde, Kalvatn og Høydal.
I bygdene er det primært landbruk, men det blir også satset på turisme og industri. I det siste har et eget bygdemobiliseringsprosjekt blitt satt i gang for å øke aktiviteten på bygdene samt å hindre fraflytting og videre nedlegging.
Høsten 2012 åpnet en ny veistrekning mellom Austefjord og Hornindal (Kvivsvegen). Denne veien har vært gjenstand for politisk drakamp i mange tiår. Veistrekningen kompletteres i løpet av år 2014 med forbedret og rassikker vei til Volda sentrum.
Justin Cooper
Justin Cooper (født 17. november 1988) er en tidligere amerikansk barneskuespiller som hadde sin filmdebut i komedien Lystløgneren. Justin Cooper startet med å spille i en alder av 4 år, i Dominos Pizza tv-reklamer og som gjesteskuespiller i den populære situasjonskomedien Under samme tak.
Bassetthorn
Bassetthorn er et musikkinstrument blant treblåserne og hører hjemme i klarinettfamilien.
Pawnee
Pawnee (også paneassa, pari, pariki) er en nordamerikansk indianerstamme.
Bassetthorn
Bassetthornet er nært beslektet med klarinetten, men er større og har, i motsetning til den rette klarinetten, en bøy både ved munnstykket, og ved klokkestykket (eldre instrumenter har ofte en bøy på midten). Bassetthornet noteres i G-nøkkel som transponerende instrument og er stemt i F, med grunntone f, og kommer ofte utvidelse av dybderegisteret som gjør at den når ned på F en oktav dypere. Klangen ligner klarinettens, men er mørkere og mindre briljant. Bassetthornet og altklarinetten er svært like, men bassetthornet har trangere boring, noe som gjør den mer lik vanlig sopranklarinett.
Pawnee
Historisk sett bodde pawnee indianerne langs elvene Platte, Loup og Republican i dagens Nebraska. I dag bor de fleste i Oklahoma. Pawneene viser til seg selv som «chaticks-si-chaticks», som betyr menn av menn. På 1700-tallet var pawneene allierte med Frankrike og spilte en viktig rolle i å begrense den spanske utvidelsen på de store slettene. Pawneene bekjempet Spanias utsendinger for godt i et slag i 1720.
I løpet av 1800-tallet førte epidemier av kopper og kolera til at pawnee-stammen nesten ble utryddet, og ved 1900 var det bare rundt 600 igjen. I 2005 var det rundt 2 500 pawneer.
Bassetthorn
Det finnes lite musikk for instrumentet, men Mozart skrev bassetthornstemmer i mye av sin musikk. Han var også venn av Anton Stadler som spilte bassetthorn. På 1800-tallet skrev Felix Mendelssohn to stykker for bassetthorn, klarinett og piano (opus 113 og 114), men så var instrumentet nesten ubrukt før Richard Strauss brukte det i operaen «Elektra» og flere senere verk. På 1900-tallet skrev Karlheinz Stockhausen for bassetthorn og gav det blant annet en framtredende rolle i operasyklusen «Licht».
Selseng
Turisme og jordbruk er viktigste næringsveier. Fem kilometer nord for Selseng ligger Anestølen, hvor det drives stølsdrift med geiter. Stølen er et mye brukt turmål i sommerhalvåret. Der var tidligere salg av ost og tradisjonsmat, men nå kan man kjøpe ekte geitost på Selseng gardsysteri i stedet.
Rømmebrød
Rømmebrød er et spesielt brød; helt rundt og helt flatt. Rømmebrød fra Telemark er bakt etter gamle gardsoppskrifter.
Det serveres gjerne med Røros-smør.
Gimle skole (Bergen)
Gimle skole er en kommunal ungdomsskole på Kronstad i Årstad bydel i Bergen. Skolen åpnet i 1966, og har i dag plass til 600 elever og en barnehage. Skolens elever kommer fra barneskolene Haukeland, Kronstad, Fridalen, Landås og Slettebakken.
Historie
I slutten av 1950-årene uttrykte Universitetet i Bergen et ønske om å overta Sydneshaugen skole. For å realisere dette ønsket trengte elever og lærere en ny skole. 8. mars 1965 vedtok Bergen Skolestyre å bygge en ny ungdomsskole på Haukelandsmyren: Gimle skole.
Skolen åpnet i 1966, offisielt i 1967. Skolen er bygget i en funksjonalistisk stil, og tegnet av arkitekt Arne Schanke. I tillegg til elevene fra Sydneshaugen skole kom det også nye elever fra barneskolene Kronstad, Fridalen og Slettebakken. Det første året gikk det ca. 800 elever på skolen, fordelt på 30 klasser.
Skolen benytter Haukelandshallen til gymnastikk og Landåshallen til svømmeundervisning.
Arkivet etter Gimle skole er oppbevart ved Bergen Byarkiv.
Skolen i media
Den 3. mai 2011 fikk skolen stor medieoppmerksomhet da det ble sendt en trusselmelding på e-post til VG Nett med en trussel om massakre på Gimle skole i Bergen, St. Olavs vei 20. Væpnede politistyrker rykket ut til skolen sammen med ambulanser, og Haukeland universitetssykehus ble satt i akuttberedskap. Alle elevene ble evakuert til Haukelandshallen. Etter omfattende søk og undersøkelser på og ved skolen, ble aksjonen avblåst.
Grev Dooku
Grev Dooku er en rollefigur fra Star Wars. Hans sithtittel er Darth Tyranus og er spilt i filmene av Christopher Lee. Grev Dooku var en gang en jedi-mester, trent opp av mester Yoda, men da hans beste venn mester Sifo-Dyas døde, følte han at han ikke hadde noe å gjøre i jedi-ordenen. Han var læremesteren til Qui-Gon Jinn. Dooku var også leder av separatist-bevegelsen under Klonekrigen. Hans sith-læremester var Darth Sidious.
Dooku ble drept av Anakin Skywalker under en lyssabelduell i Star Wars Episode III: Sithene tar hevn om bord på et separatistisk kommandoskip over planeten Coruscant.