cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reipå
Reipå er et tettsted i Meløy kommune i Nordland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent 5 kilometer nord for kommunesenteret Ørnes. Fylkesvei 17 passerer gjennom tettstedet. Nord for Reipå ligger halvøya Kunna, som markerer skillet mellom Helgeland i sør og Salten i nord.
Stedet
Reipå havn er Meløys største fiskerihavn. Reipå Båtforening var lokalisert samme sted, men har senere bygget egen molo. Jordbruket er preget av strukturelle endringer med flere fellesfjøs og betydelig nydyrking de senere år. Iris gjenbruksterminal er lokalisert til industriområdet, likeledes Veidekke AS, Meløy arbeidstreningssenter (MATS) og Nordland Betongssagservice. Med gang- og sykkelvei fra sentrum til Tuven, vil Tuven boligfelt utløse et betydelig antall tomter.
Reipå Idrettslag (RIL) har gressbane tett opp til forsamlingshuset Reipå bygdahus og fotballhallen «Sparebank 1 Arena». Meløy hestesportklubbs ridebane er anlagt mellom «Kystriksveien» (FV 17) og Reipå Camping. Sør for Kunna ligger Hornneset, nordre Meløys viktigste utfartsområde.
Fore kirke ligger på Reipå. Kirken er fast konsertsted under «Sommerdagan» i Meløy. Fore kirke var 100 år i 2009, og i jubileumsåret var kirken gjenstand for oppgraderinger av kirkegårdsanlegg og bygg. Jubileumsåret ble toppet med korkonserten «Menn i 100», der hundre mannssangere deltok under dirigent kantor Magne Hansen.
Skole
Reipå skole fikk sin første Grønt Flagg-sertifisering i 2008, med fokus på søppelsortering. Skolen installerte 4 varmepumper som et resultat av arbeidet med prosjektet. 2010 jobbes det med å sikre sertifiseringen som miljøskole, noe som innebærer at skolen må arbeide med minst ett eller flere temaer i minimum seks måneder. Reipå fokuserer på fysisk aktivitet, økt fokus på å bruke kroppen mer, og redusere bilbruken. Skolen ønsker å bevisstgjøre elever og voksnes holdninger til mindre motorisert transport med gevinster i form av bedret fysisk form og redusert forurensing. Skoleåret 2010/2011 vil skolen videreføre satsingen på fysisk aktivitet, samt jobbe for å begrense papirforbruket med innføring av mer digital informasjonsformidling.
Freikollen Opp
Freikollen Opp var et motbakkeløp i Kristiansund som opprinnelig ble arrangert av Kristiansund Fjellklubb, og senere av IL Norodd. Løpet ble første gang arrangert i 2009 og siste gang i 2021.
Vinnere
Menn
Kvinner
Georg Thomas
Georg Thomas (født 20. februar 1890 i Forst (Lausitz), død 29. desember 1946 i Frankfurt am Main) var en tysk offiser (senere general) og motstandskjemper i det tredje rike. Han var også sterkt involvert i planleggingen og gjennomføringen av den økonomiske utnyttelsen av Sovjetunionen, herunder sultplanen (eng. the Hunger Plan).
Liv og karriere
Thomas ble født i byen Forst (Lausitz) i den prøyssiske provinsen Brandenburg. Fabrikkeierens sønn og senere general gikk inn i 63. infanteriregiment som fenrik og begynte sin karriere som soldat i 1908. Fra 1928 jobbet han med spørsmål knyttet til bevæpning ved arméens våpenkontor i det tredje rikes forsvarsdepartement i Berlin. I 1939 ble han sjef i det tyske forsvarets kontor for økonomi og våpen i Oberkommando der Wehrmacht. Han var medlem av styret i Kontinentale Öl AG (et oljeselskap med formål om å utnytte petroleumsressursene i okkuperte land) samt Reichswerke Hermann Göring, et stort jern- og stålselskap. Thomas, som siden 1940 hadde vært en general i infanteriet (tysk General der Infanterie) la tidlig merke til at Tysklands evne til å føre en langvarig krig var begrenset av landets økonomisituasjon. Siden han fremdeles hadde kontakt med sin tidligere overordnede Ludwig Beck, samt med Carl Friedrich Goerdeler og Johannes Popitz, begynte han allerede i 1938-1939 å arbeide med planleggingen for et militært statskupp mot Adolf Hitler.
Harissa
Harissa (arabisk حريصا) er en liten landsby og et viktig katolsk valfartssted i Libanon. Beliggenhgeten er høyt opp i åsene over havnebyen Jounieh nord for Beirut, med en fantastisk utsikt over middelhavskysten fra Beirut og nordover mot Jbeil.
Georg Thomas
Liv og karriere
I november 1942 forlot Thomas sin stilling i forsvarets kontor for økonomi og våpen. Albert Speer og hans forsvarsministerium hadde i mellomtiden overtatt nesten all kompetanse knyttet til våpenproblemer. Etter det mislykkede forsøket på å ta Hitlers liv i Wolfsschanze i Østpreussen den 20. juli 1944, ble alle de gamle planene fra 1938 til 1939 funnet. Dette funnet førte til arrestasjon av Thomas den 11. oktober 1944 og etterfølgende opphold i konsentrasjonsleirene Flossenbürg og Dachau. I slutten av april 1945 ble han overført til Tyrol sammen med ca. 140 andre prominente innsatte, hvor SS forlot fangene bak. De ble løslatt av USAs 5. armé den 5. mai 1945.
Harissa
Et midtpunkt er en stor 15-tonns hvitmalt bronsestatue av jomfru Maria (Vår Frue av Libanons dronning) med utstrakte armer. Den ligger tett ved der gondolbanen fra Jounieh kommer opp. Inne i statuens basis er det et lite kapell. I nærheten ligger den to store basilikaer, en modernistisk maronittisk-katolsk og en bysantinskpreget melkittisk-katolsk.
Pave Johannes Paul II besøkte Harissa den 10. mai 1997.
Georg Thomas
Liv og karriere
Thomas døde i alliert fangenskap i 1946.
Rolle i sultplanen
Selv om notatet ikke anslo hvor mange millioner mennesker som skulle dø, uttalte Backe selv at «overskuddet av befolkningen» i Sovjetunionen utgjorde 20 til 30 millioner mennesker. Tysk politikk for invasjonen og instruksjoner gitt til troppene gikk bevisst ut på enten å drepe disse 20-30 millioner menneskene gjennom sult, eller tvinge dem til å flykte til Sibir.
Nyheim
Lagshuset Nyheim viser kino hver søndag og noen ganger lørdager når det er barnefilmer. Kinoen er med i organisasjonen FILM&KINO, som på enkelte filmer får lage ti ekstra kopier. Rikslanseringsordningen blir finansiert gjennom avgiften medlemskinoene betaler til organisasjonen. Det er filmer med stort publikumspotensial som blir valgt ut. Ti småkinoer blir valgt ut til å vise dem. Som en av de minste kinoene i Norge, var Nyheim spesielt heldig da den fikk lov til å vise verdenspremiere på den nyeste Harry Potter-filmen, som ble lansert i 2005. Tidligere har Nyheim kino vist en norgespremiere, nemlig Skrik 3 i sammenheng med at de hadde installert nytt lydanlegg. En gang for lenge siden var de også med på en europapremierehelg med filmen Hete nyheter. Nyheim hadde norgespremiere på "Spiderman 3" 4. mai.
Brookland
Brookland er et nabolag i den nordøstre kvadrant av Washington, D.C., historisk sentrert rundt 12th Street NE. I området finner man også et stort fransiskanerkloster, President Lincoln and Soldiers' Home National Monument (med en hytte der president Abraham Lincoln tilbragte somrene 1862, 1863 og 1864 for å komme seg unna sommerheten og det hektiske liv nede i Washingtons bebyggelse, ca. 5-6 km unna.)  Området omfatter også Catholic University of America, Basilica of the National Shrine of the Immaculate Conception, Pope John Paul II Cultural Center,  Trinity Washington University og den amerikanske katolske bispekonferanses kontoranlegg og møtelokaler.
Otto III av Det tysk-romerske rike
Otto III (født juni 980, død 23. januar 1002) var keiser i det tysk-romerske rike fra 996 til sin død i 1002. Han tilhørte det ottonianske dynasti (liudolfingene), og var eneste sønn av den tysk-romerske keiser Otto II og hans kone Theophania. Han hadde tre eldre søstre, Adelheid, Sophia og Mathilde.
Otto III ble kronet til konge av Roma i 983 i en alder av tre år, kort tid etter at faren hadde falt i Sør-Italia i kamp mot det Det bysantinske riket (Østromerriket) og emiratet Sicilia. Selv om han som konge av Roma i navnet også var hersker over Tyskland, åpnet hans unge alder for maktkamp i riket. Hans fetter Henrik II, hertug av Bayern forsøkte å overta tronen i 984. Da hans forsøk ikke fikk støtte fra det tyske aristokratiet, ble Henrik II tvunget til å gi opp sine planer og å la Otto IIIs mor Theophania fungere som regent til hun døde i 991. Otto III var da fortsatt et barn, så hans bestemor, keiserinne Adelheid, fungerte som regent inntil 994.
Fra begynnelsen av sin regjeringstid, møtte Otto III motstand fra slaverne langs den østlige grensen. Etter farens død i 983 tvang det slaviske opprøret imperiet til å forlate sine territorier øst for Elben. Otto III ønsket å kjempe for å gjenvinne imperiets tapte territorier i hele sin regjeringstid, men hadde bare betinget suksess med dette. I øst styrket Otto III styrket han rikets relasjoner med Polen, Böhmen og Ungarn. Gjennom sine forbindelser med Øst-Europa var han i år 1000 i stand til å støtte misjonsarbeidet i Polen og kroningen av Stefan I som den første kristne konge av Ungarn.
Da Otto III vendte tilbake til Roma i 1001 ble han møtt av et opprør fra det romerske aristokratiet som tvang ham til å flykte fra byen. Mens han forsøkte å gjenvinne byen i 1002 fikk han plutselig feber og døde i et slott i nærheten av Civita Castellana i en alder av 21 år. Uten noen arvinger som kunne overta tronen gikk imperiet inn i en politisk krise.
Tidlig liv
Otto III ble født i juni eller juli 980 et sted mellom Aachen og Nijmegen (i dagens Nordrhein-Westfalen) som eneste sønn av keiser Otto II av Det tysk-romerske rike og hans kone Theophania, Otto III var den yngste av parets fire barn. Umiddelbart før Otto IIIs fødsel, hadde hans far gjennomført militære aksjoner mot kong Lothar IV av Frankrike.
Den 14. juli 982, led Otto IIs hær et knusende nederlag mot det muslimske emiratet Sicilia i slaget ved Stilo. Otto II hadde vært i kamp i Sør-Italia og prøvd å annektere hele Italia under sitt tysk-romerske imperium. Otto II selv kom uskadd fra slaget, men mange av hans viktige keiserlige tjenestemenn mistet livet. Etter nederlaget og på adelsmennenes oppfordring innkalte Otto II til en forsamling i Verona i pinsen 983 som valgte den tre år gamle Otto III til konge av Tyskland og han ble utpekt som Otto IIs tronfølger. Dette var første gang en tysk hersker hadde blitt valgt på italiensk jord. Etter at forsamlingen ble avsluttet, reiste Otto III og hans mor Theophania over Alpene for at Otto skulle bli kronet i Aix, det tradisjonelle stedet for kroningen av de tyske konger. Otto II ble igjen for å gjenoppta sin militære kamp mot muslimene. Mens han fortsatt var i det sentrale Italia døde Otto II plutselig den 7. november 983, og ble gravlagt i Peterskirken i Roma.
Otto III ble kronet til konge 1. juledag 983, tre uker etter farens død. Han ble kronet av Willigis, erkebiskop av Mainz, og av Johannes, erkebiskop av Ravenna. Nyheten om Otto IIs død nådde Tyskland først kort tid etter sønnens kroning. De uløste problemer i det sørlige Italia og den store slaviske oppstanden ved imperiets østgrense gjorde den politiske situasjonen svært ustabil. Med en mindreårig konge hersket full forvirring i imperiet og moren Theophania måtte innta rollen som regent for sin unge sønn.
Henrik IIs regjeringstid
Otto IIIs fetter Henrik II, hertug av Bayern, hadde blitt avsatt som hertug av Otto II i 976 etter at han hadde mislyktes i et opprør og var blitt fengslet i Utrecht. Etter Otto IIs død ble Henrik løslatt fra fengselet. Som Otto IIIs nærmeste mannlige slektning i det ottonianske dynastiet hevdet Henrik II regentretten over sin nyfødte fetter. Warin, erkebiskopen av Köln, ga Henrik regentskapet uten særlig motstand. Bare Otto IIIs mor, Theophania, protesterte sammen med Ottos bestemor, keiserinne Adelaide av Italia, og hans tante, abbedisse Matilda av Quedlinburg. Adelaide og Matilda var imidlertid i Italia og ute av stand til å fremme sine interesser.
Som regent tok Henrik II mindre hensyn til formynderskapet for sin nyfødte fetter og mer hensyn til å posisjonere seg selv for tronen. Mot slutten av 984 prøvde Henrik å alliere seg med innflytelsesrike personer i det ottonianske miljøet, blant dem sin fetter kong Lothar av Frankrike. I bytte for støtte til Henrik II som konge av Tyskland, skulle Lothar overta provinsen Lotharingia. De to ble også enige om å slå sine armeer sammen 1. februar 985 for å ta byen Breisach, men i siste øyeblikk sviktet motet hos Henrik. Lothar fortsatte likevel kampene i tyske landområder og lyktes i å innta Verdun i mars 985.
Henrik tok med seg den unge Otto III til hertugen av Sachsen. Her inviterte han adelen i landet til feiring palmesøndag 985 og drev en åpenlys kampanje for selv å overta den tyske tronen uten å få støtte fra særlig mange. Blant dem som støttet ham var hertug Mieszko I av Polen og hertug Boleslaus II av Böhmen. Han fikk også støtte av erkebiskop Egbert i Trier, erkebiskop Gisilher i Magdeburg og biskop Dietrich I i Metz.
Opposisjonen mot Henrik samlet seg i Quedlinburg i Sachsen for å konspirere. Da Henrik fikk rede på dette gikk han med sin arme mot Quedlinburg for å knuse motstanden. Han sendte biskop Folcmar av Utrecht i forveien for å prøve å forhandle fram en avtale, men opposisjonen med hertug Bernhard I av Sachsen i spissen, nektet å sverge troskap mot andre enn Otto III. Henrik måtte love å avholde fredsforhandlinger. Han dro senere mot Bayern, men hertug Henrik III av Bayern – som var innsatt av Otto II – nektet å anerkjenne Henrik II og sverget sin lojalitet til Otto III.
Etter nokså blandet suksess i Sachsen og Bayern var Henrik avhengig av å få støtte i hertugdømmet Franken, som var direkte underlagt den tyske kronen. De frankiske adelsmenn anført av erkebiskop Willigis av Mainz (Tysklands primas) og hertug Konrad I av Schwaben opprettholdt sin støtte til Otto III. I frykt for regelrett borgerkrig måtte Henrik II overlate regentskapet for Otto III til hans mor Theophania og hans bestemor Adelaide den 29. juni 985. Til gjengjeld fikk Henrik II tilbake tittelen hertug av Bayern mens Henrik III som hadde å ble hertug av Kärnten.
Theophanias regenttid
Theophanias regentperiode fra 984 til hennes død i 991 ble i stor grad spart for interne stridigheter. Hun kjempet gjennom å reetablere bispedømmet Merseburg som hennes mann Otto II hadde lagt inn under erkebispedømmet Magdeburg i 981. Theophania beholdt også Otto IIs prester, grev Bernward av Hildesheim og erkebiskop Willigis av Mainz. Selv om Theophania selv var regentem, så hadde Willigis stor frihet til å administrere riket. En av imperiets største prestasjoner var at regenten lyktes i å opprettholde tysk overhøyhet over Böhmen. Boleslaus II, hertug av Böhmen, ble tvunget til å godta Otto IIIs overhøyhet.
I 986 feiret den fem år gamle Otto III påske i Quedlinburg. De fire store tyske hertugene (Henrik II av Bayern, Conrad I av Schwaben, Henry III av Kärnten, og Bernard I av Sachsen) ga sin hyllest til barnekongen. Størst betydning hadde Henrik IIs hyldest sett på bakgrunn av hans mislykte opprør to år tidligere. Året etter, da Otto fylte seks år startet hans utdanning under Bernward av Hildesheim og Gerbert d'Aurillac.
I Theophanias regentstid brøt den store Gandersheim-konflikten ut. Den dreide seg om kontrollen med Gandersheim-klosteret og dets eiendommer. Både erkebiskopen av Mainz og biskopen av Hildesheim hevdet myndighet over klosteret, herunder også myndighet til å salve klosterets nonner. Konflikten begynte i 989 da Otto IIIs eldre søster Sophia ble nonne i Gandersheim-klosteret. Sophia nektet å godta å være underlagt biskopen av Hildesheim, men ønsket i stedet å bli ledet direkte fra erkebiskopen av Mainz. Konflikten eskalerte til den ble brakt inn for det kongelige hoff med Otto III og Theophania. Den kongelige inngripen lettet spenninger mellom partene ved å tillate at begge biskopene kunne salve Sophie, mens salving av de andre nonnene i klosteret ville bli overlatt til biskopen av Hildesheim alene.
I 989 foretok Theophania og Otto en kongelig ekspedisjon til Italia for å besøke graven til Otto II i Roma. Etter å ha krysset Alpene og nådd Pavia i Nord-Italia, fikk keiserinnen sin mangeårige fortrolige Johannes Philagathos utnevnt som erkebiskop av Piacenza. Etter et år i Italia, dro det kongelige hoff tilbake til Tyskland hvor Theophania døde i Nijmegen den 15. juni 991 i en alder av 31 år. Hun ble gravlagt i kirken St. Pantaleon i Köln.
Fordi Otto III ennå var et barn (han var bare elleve år da moren døde), ble hans bestemor, keiserinne Adelaide av Italia utnevnt til hans regent sammen med erkebiskop Willigis av Mainz fram til Otto ble gammel nok til å regjere på egen hånd i 994.
Den uavhengige regenten
Etter hvert som Otto III ble eldre avtok bestemorens myndighet gradvis inntil 994 da Otto III hadde nådd en alder av 14 år. Ved en forsamling i Solingen i september 994, ble det bestemt at Otto III kunne regjere alene. Når nå barnebarnet ikke lenger hadde behov for en regent trakk Adelaide seg tilbake til et nonnekloster hun selv hadde grunnlagt i Selz i Alsace. Selv om hun aldri selv ble nonne tilbrakte hun resten av sine dager der i kirkens tjeneste. Ettersom Otto III fortsatt var ugift, fulgte hans eldre søster Sophia ham fra 995 til 997 og fungerte som hans gemalinne.
En av Ottos første handlinger som uavhengig hersker var å utnevne Heribert av Köln som sin kansler over hele Italia, en stilling han skulle inneha til Ottos død i 1002. Sommeren 995 sendte Otto erkebiskopen av Piacenza, Johannes Philagathos, til Konstantinopel som sin representant for å arrangere et ekteskap mellom seg selv og den bysantinske prinsesse Zoe.
Krig mot slaverne
Lutici-føderasjonen av de vestslaviske polaberne (polabiske slavere) hadde forholdt seg rolig i de første årene av Otto IIIs regjeringstid - selv under Henrik IIs mislykkede opprør. I 983, etter Otto IIs nederlag i slaget ved Stilo, gjorde slaverne opprør mot imperiets kontroll og tvang imperiet til å forlate sine territorier øst for Elba, i Nordmark og Billungmarken Da kristningsprosessen stanset forlot slaverne riket i fred, og da Henrik IIs opprør var slått ned, innledet Theophania fra 986 flere forsøk på å gjenerobre de tapte østlige områdene. Selv om Otto bare var seks år på denne tiden deltok han personlig i kampene. Under ekspedisjonen mot slaverne i 986 ble Otto hyllet av hertug Mieszko I av Polen, som støttet imperiet militært og også ga den unge Otto en kamel i gave. Selv om Lutici-føderasjonen forholdt seg rolig i 987 ble de likevel fulgt med oppmerksomhet.
I september 991 - da Otto III var elleve år - inntok slaviske krigere byen Brandenburg I 992 ble Otto tvunget til å gå til kamp mot disse inntrengerne og en invasjon av vikinger. Han led et knusende nederlag i denne krigen. Året etter ble Tyskland rammet av hungersnød og pest. I 994 og 995 fortsatte Otto sin kamp mot de nordlige slavere og vikingene, men uten særlig suksess. Han klarte imidlertid å gjenerobre Brandenburg i 993, og i 995 kuet han de slaviske obotritterne.
Høsten 995 gikk Otto igjen mot Lutici-slaverne, denne gangen hjulpet av den polske hertug Bolesław I Chrobry. Så, i 997, måtte han forsvare seg mot et nytt Lutici-angrep, denne gang på Arneburg ved Elben hvor de klarte å slå tilbake slaverne
Romersk ustabilitet
Keiser Otto II hadde innsatt Johannes XIV som pave før sin død i 983. Johannes var ikke romer, men hadde fungert som Otto IIs kansler i Italia. Da Otto II døde og Otto III ble keiser bare tre år gammel ønsket det romerske aristokratiet å fjerne den ikke-romerske Johannes XIV og å innsette en romersk pave. Antipave Bonifacius VII, som hadde tilbrakt ni år i eksil i Det bysantinske riket, gikk med støtte fra bysantinske adelsmenn i Sør-Italia mot Roma i april 984 for å kreve den pavelige tronen. Ved hjelp av sønnene til Crescentius den eldre, Crescentius II og Johannes Crescentius klarte Bonifacius VII å fengsle Johannes XIV i Castel Sant'Angelo. Fire måneder senere, den 20. august 984, døde Johannes XIV i fengsel, enten ihjelsultet eller forgiftet, sannsynligvis etter ordre fra Bonifacius.
Mens Otto III fremdeles var bare et barn og hans regent og mor keiserinne Theophania var fraværende tok Crescentius II tittelen Patricius Romanorum og ble den reelle hersker i byen, selv om han ikke handlet helt uavhengig av den keiserlige autoritet og presenterte seg selv som keiserens løytnant. Da Bonifacius VII døde i 985 ble Johannes XV valgt til hans etterfølger. Selv om detaljene i valget er ukjente, er det sannsynlig at Crescentius II spilte en sentral rolle i prosessen. I de følgende år hersket Crescentius II over Roma og han sørget for å begrense pavens makt. Da keiserinne Theophania var i Roma mellom 989 og 991 underordnet Crescentius II seg nominelt henne, selv om han opprettholdt sin posisjon som hersker i byen.
Første ekspedisjon inn i Italia
Etter at det nordlige slaviske opprøret i 996 var slått ned, vendte Otto III sin oppmerksomhet mot Italia. Han ønsket her å bli kronet til keiser, men ville også komme pave Johannes XV til unnsetning etter at han hadde blitt tvunget til å flykte fra Roma av byens reelle hersker Crescentius II. Otto III hørte på pavens bønn og dro til Italia fra Ratisbon i mars 996. I Verona lovet Otto III å støtte Otto Orseolo som neste doge av Venezia og dette førte til en periode med godt forhold mellom keisermakten og Republikken Venezia etter en lang periode med konflikter under Otto II.
Da Otto nådde Pavia påsken 996 ble han hyllet som konge av Italia og kronet med den langobardiske jernkronen. Kongen rakk imidlertid ikke å komme til Roma før pave Johannes XV døde av feber. Mens Otto III var i Pavia framsatte Crescentius II, på bakgrunn av frykten for en frammarsj mot Roma, et ønske om forsoning og de ble enige om å akseptere keiserens kandidat til pavestolen. Mens han var i Ravenna nominerte Otto III sin fetter og kapellan Bruno, som da bare var tjuetre år gammel. Han ble sendt til Roma sammen med erkebiskop Willgis å sikre byen. I begynnelsen av mai 996 ble Bruno viet til pave med navnet Gregor V, den første paven av tysk avstamning. Til tross for sin anerkjennelse av keiser Otto stengte Crescentius seg inne i familiens borg Castel Sant'Angelo.
Den nyinnsatte paven kronet Otto III til keiser den 21. mai 996, i Peterskirken i Roma. Keiseren og paven deretter holdt en synode på Petersplassen 25. mai for å tjene som imperiets høyeste rettslige domstol. De romerske adelsmennene som hadde gjort opprør mot pave Johannes XV ble innkalt for synoden for å redegjøre for sine handlinger. En rekke av opprørerne, inkludert Crescentius II, ble forvist for sine forbrytelser. Pave Gregor V derimot, ønsket å innlede sin pavelige gjerning med å be om benådning fra keiseren for de dømte. Dette ble innvilget av keiseren. Crescentius II ble benådet av Otto III, han ble fratatt tittelen Patricius, men fikk lov til å leve som pensjonist i Roma.
Etter synoden utnevnte Otto III erkebiskopen av Reims, Gerbert av Aurillac, til sin rådgiver. Etter råd av Gerbert og biskop Adalbert av Praha satte Otto i gang med å reorganisere imperiet. Under påvirkning av forfallet i antikkens Roma og også påskyndet av sin bysantinske mor drømte Otto om å gjenopprette Romerriket med seg selv i spissen. Han introduserte også enkelte bysantinske domstolskikker.
Gjennom utnevningen av Gregor V fikk Otto III større kontroll over kirken enn hans bestefar Otto I hadde hatt flere tiår tidligere. Keiseren gjennomførte sin intensjon om å innskrenke imperiets støtte til den hellige stol (den apostoliske stol) som var blitt utvidet under Otto I. Ifølge Diploma Ottonianum utstedt av Otto I i 962 kunne keiseren bare innsette pavelige kandidater på pavestolen. Otto III derimot hadde nominert og insatt sin egen kandidat. Keiseren nektet også å anerkjenne Den konstantinske skjenkelse og hevdet at dette var en forfalskning. Ifølge et dekret angivelig utstedt av den romerske keiser Konstantin den store ble paven innvilget sekulær makt over Vestromerriket. Dette førte til økte spenninger mellom den romerske adelen og kirken som tradisjonelt hadde forbeholdt seg retten til å utnevne paven blant sine egne medlemmer.
Etter kroningen vendte Otto III tilbake til Tyskland i desember 996 og oppholdt seg i området langs nedre Rhinen (særlig i Aachen) fram til april 997. Lite er kjent om hans aktiviteter her. Sommeren 997 kjempet Otto III mot de polabiske slaverne for å sikre Sachsens østlige grense.
Ottos andre ekspedisjon til Italia
Da Otto III forlot Italia og dro til Tyskland forble situasjonen i Roma usikker. I september 996, noen måneder etter å ha mottatt en benådning fra Otto III, hadde Crescentius II et møte med erkebiskopen av Piacenza, Johannes Philagathos, en tidligere rådgiver for den avdøde keiserinne Theophania, for å legge en plan for å avsette den nylig insatte pave Gregor V. I 997 ledet Crescentius II med aktiv støtte fra den bysantinske keiser Basil II et opprør mot Gregor V, avsatte ham og insatte Johannes Philagathos som pave Johannes XVI, en motpave i april 997. Gregor V flyktet til Pavia i Nord-Italia, holdt en synode, og bannlyste Johannes.
Etter å ha slått ned de slaviske styrkene i Øst-Sachsen begynte Otto III sin andre ekspedisjon inn i Italia i desember 997. Mens han var ledsaget av sin søster Sophia i Italia utnevnte han sin tante, abbedisse Matilda av Quedlinburg, som sin regent i Tyskland. Hun ble dermed den første regent som ikke hadde hertugs eller biskops rang. Otto gjeninntok Roma på fredelig vis i februar 998 da det romerske aristokratiet var enige om en fredsløsning. Med Otto IIIs kontroll over byen ble Gregor V gjeninnsatt som pave. Johannes XVI flyktet, men keiserens soldater forfulgte og fanget ham, kuttet av nesen og ørene, kuttet ut tungen, brøt fingrene, blindet ham, og brakte ham så fram for Otto III og Gregor V for å få sin dom. På forbønn av Sankt Nilus den yngre, en av hans landsmenn, sparte Otto hans liv og sendte ham til et kloster i Tyskland, hvor han døde i 1001.
Crescentius II trakk seg igjen tilbake til Castel Sant'Angelo, familiens høyborg, og ble deretter beleiret av Otto IIIs keiserlige hær. Mot slutten av april 998 ble borgen inntatt, og Crescentius II ble tatt til fange og henrettet ved halshugging. Kroppen hans ble lagt til offentlig skue på Monte Mario.
Styring fra Roma
Otto III gjorde Roma til den administrative hovedstaden i imperiet og gjenopplivet romerske skikker og bysantinske domstolseremonier. I løpet av sin tid i Italia forsøkte keiseren og paven å reformere kirken, og konfiskerte kirkelige eiendommer ble returnert til de respektive religiøse institusjoner. Etter at biskopen av Halberstadt døde i november 996 begynte Otto og pave Gregor V prosessen med å reetablere bispesetet i Merseburg som Halberstadt-biskopen hadde lagt ned. Otto I hadde etablert bispedømmet i 968 etter seieren over ungarerne for å kristna de polabiske slaverne, men dette hadde blitt stanset i 983 under det slaviske opprøret etter Otto IIs dødsfall i 983.
Otto III ønsket å bygge et keiserlig palass på Palatinerhøyden og planla å restaurere det gamle romerske senatet for at det på nytt kunne stå fram som en innflytelsesrik institusjon. Han gjenopplivet byens gamle statlige organer ved å utnevne en prefekt og dommere som han beordret til å dømme bare etter romersk lov. For å styrke sin posisjon i Romerriket og sin stilling som beskytter av kristendommen ga han seg selv titlene "Jesu Kristi tjener" og "de tolv apostlers tjener", "konsul av Senatet og folket i Roma" og "verdens hersker" (Emperor of the World).
Mellom 998 og 1000 dro Otto på flere pilegrimsreiser. I 999 valfartet han fra Gargano til Benevento der han møtte eremittmunken Romuald og abbed Nilus den yngre (den gang en høyt æret religiøs skikkelse) for å sone fordi han henrettet Crescentius II etter å ha garantert for hans sikkerhet. Under denne spesielle pilegrimsreisen døde pave Gregor V i Roma etter et kort sykeleie. Da han fikk beskjed om Gregor Vs død insatte Otto sin mangeårige rådgiver Gerbert av Aurillac som pave Sylvester II. Bruken av dette pavelige navnet var ikke ubegrunnet. Det kalte fram minnet om pave Sylvester I, han som angivelig skapte det "kristne imperiet" (the Christian Empire) sammen med keiser Konstantin den store Dette var en del av Otto III kampanje for å ytterligere koble seg selv sammen med både Romerriket og Kirken.
Som sin bestefar håpet også Otto III på å bli etterfølgeren til Karl den store. I 1000 besøkte han Karls grav i Aachen, fjernet relikvier fra graven og transporterte dem til Roma. Otto fikk også hentet deler av kroppen til biskop Adalbert av Praha, som han plasserte i den nye kirken San Bartolomeo all'Isola som han hadde bygget på Tiberøya i Roma. Otto hadde også lagt huden av sankt Bartholomeus sammen med andre relikvier som var plassert der.
Polske relasjoner
Rundt 960, hadde det Piastiske dynasti under Mieszko I av Polen utvidet kongeriket Polen (1025-1385) ut over elva Oder i et forsøk på å erobre de polbiske slaverne som levde langs elva Elben. Dette førte polakkene inn i Tysklands innflytelsessfære og i konflikt med Otto Is tyske rike som også hadde ambisjoner om å underlegge seg denne slaviske folkegruppen. Otto I sendte sin betrodde løytnant, den saksiske markgreve Gero for å løse denne polske trusselen mens Otto I reiste til Italia for å bli kronet til keiser. Gero beseiret Mieszko I i 963, og tvang ham til å anerkjenne Otto Is overherredømme. Som takk for sin hyllest til Ottos kroning fikk Mieszko I tittelen amicus imperatoris ("Keiserens venn") og erkjente hans posisjon som hertug av Polen.
Mieszko I ble en mektig alliert av Otto I for resten av livet. Han styrket sin allianse med imperiet ved å gifte seg med Oda av Haldensleben, datter av den saksiske markgreve Dietrich av Haldensleben, i 978 og ved å gifte sin sønn Boleslaw I av Polen med en datter av markgreve Rikdag av Meissen. Mieszko I, som fortsatt var hedning, ønsket å gifte seg med Dobrawa, den kristne datteren til Boleslav I av Böhmen i 965, og han ville la seg døpe og konvertere til kristendommen i 966. Dermed håpet han å knytte Polen nærmere til den kristne delstaten Böhmen og til det tysk-romerske riket. Etter at Otto I døde i 973 tok Mieszko I parti for hertug Henrik II av Bayern, mot Otto II under Henriks mislykkede opprør i 977. Etter at opprøret var slått ned sverget Mieszko lojalitet til Otto II. Da også Otto II plutselig døde i 983 og ble etterfulgt av den tre år gamle Otto III, støttet Mieszko igjen Henrik II i hans nye forsøk på å innta den tyske tronen. Da Henriks opprør igjen mislyktes, sverget Mieszko lojalitet til Otto III.
Mieszko Is sønn Bolesław I etterfulgte ham som hertug i 992, og Polen fortsatte i allianse med imperiet. Polske styrker deltok sammen med keiserrikets styrker for å slå ned det store slaviske opprør som ble ledet av de polabiske Lutici-stammene i løpet av 980- og 990-årene.
Böhmiske relasjoner
Böhmen var et strategisk viktig område i de mange slagene langs imperiets østgrense. Boleslav I hjalp Otto I med å slå ned et opprør blant slaverne langs nedre Elben i 953, og de slo seg sammen igjen for å nedkjempe ungarerne i slaget ved Lechfeld i 955. I 973 etablerte Otto I et bispesete i Praha som var underordnet erkebispedømmet i Mainz, for å kristne tsjekkerne. For å forsterke den böhmisk-polske alliansen ble Boleslav Is datter Dobrawa gift med den hedenske Mieszko I av Polen i 965. Ekteskapet bidro til å få bragt kristendommen også til Polen. Boleslav I døde i 972 og ble etterfulgt som hertug av sin eldste sønn Boleslav II av Böhmen.
Etter først å ha tatt parti for Henrik II mot Otto II under Henriks mislykkede opprør i 977, sverget Boleslaus II nå lojalitet til Otto II. Når Otto II plutselig døde i 983 og ble etterfulgt av den tre år gamle Otto III, støttet igjen Boleslaus II Henrik II i hans streben etter den tyske tronen. Men Henrik mislyktes igjen, som i 977 og Boleslaus II sverget nå lojalitet til Otto III.
Ungarske relasjoner
Géza utvidet sitt styre over territoriene vest for Donau og Hron (Garam), men store deler av den pannoniske slette forble styrt av lokale stammeledere. I 997 døde Géza og ble etterfulgt av Stefan I av Ungarn (opprinnelig kalt Vajk). Stephan ble døpt av biskop Adalbert av Praha og gift med Gisela av Bayern, datter til Henrik II og niese til Otto III. Stephan møtte kraftig motstand fra sin slektning, Koppány, Gézas bror, som hevdet sin rett til tronen basert på den ungarske arverettstradisjon som ga forrett til tronen for gjenlevende brødre framfor den avdøde herskers sønner. Stephen klarte å beseire Koppány med bistand fra imperiet.
Da Otto III reiste til Polen i 1000, tok han med seg en kongekrone (Stefanskronen) fra pave Sylvester II. Med Otto IIIs godkjenning ble Stephen kronet som den første kristne konge av Ungarn på 1. juledag 1000.
Kongressen i Gniezno
I 996 sendte hertug Bolesław I av Polen sin mangeårige biskop av Praha, Adalbert, ut for å kristne på prøysserne. Han led martyrdøden i dette oppdraget i 997. Bolesław kjøpte Adalberts legeme tilbake fra prøysserne for sin vekt i gull og fikk Adalbert stedt til hvile i Gniezno-katedralen som var det kirkelige sentrum i Polen. Otto III og Bolesław I arbeidet sammen for kanonisering av Adalbert, noe som gjorde ham til den første slaviske biskopen som ble helgen. I desember 999, forlot Otto III Italia for å dra på pilegrimsferd fra Roma til Gniezno i Polen for å be ved graven til Adalbert.
Otto IIIs pilegrimsreise tillot keiseren å øke utbredelsen av kristendommen i Øst-Europa og å styrke forbindelsene med Polen og Ungarn ved å tiltale dem som federati ("allierte"). På pilegrimsferden til Gniezno ble keiseren mottatt av Bolesław I på den polske grensen ved elva Bóbr nær Małomice. Mellom 7. og 15. mars 1000 fikk Boleslaw de symbolsk viktige titlene Frater et cooperator Imperii ("Imperiets bror og partner") og Populi Romani amicus et Socius ("Venn og alliert av Roma"). Otto III ga Bolesław en kopi av sin hellige lance (Hofburg-spydet) som var en del av imperiets regalier, og Bolesław overleverte til keiseren en relikvie, en arm fra Sankt Adalbert, i bytte.
På den samme reisen utropte Otto III Gniezno erkebispesete og insatte Radzim Gaudenty, en bror av Sankt Adalbert, som den første erkebiskop her. Otto III etablerte også tre nye underordnede bispedømmer under erkebiskopen av Gniezno: den bispedømmet Kraków (tildelt biskop Poppo), bispedømmet Wrocław (tildelt biskop Jan) og bispedømmet Kołobrzeg i Pommern (tildelt biskop Reinbern).
Bolesław I ledsaget Otto III på vei tilbake til Tyskland. Begge dro videre til Karl den stores grav i katedralen i Aachen hvor Bolesław mottok Karls trone som gave. Her ble det også arrangert forlovelse mellom Bolesławs sønn Mieszko II Lambert og keiserens niese Richeza av Lotharingia.
Tilbakekomst til Roma
Keiseren tilbrakte resten av 1000 i Italia uten noen nevneverdige aktiviteter. I 1001 gjorde innbyggerne i den italienske byen Tibur opprør mot keisermakten. Otto III beleiret byen og slo raskt ned opprøret uten å forulempe innbyggerne. Dette provoserte folket i Roma som så på Tibur som en rival og ønsket byen ødelagt. I sin nye politikk overfor pavedømmet overlot Otto III styringen av byen til pave Sylvester II som en del av kirkestaten, men under overherredømme av Det hellige romerske riket. Tidligere hadde Otto III opphevet pavens rettigheter som sekulær hersker ved å avvise Den konstantinske skjenkelse og ved å endre Diploma Ottonianum.
I ukene etter Ottos inngripen mot Tibur gjorde det romerske folket opprør mot keiseren under ledelse av Gregor I, greve av Tusculum. De opprørske borgerne beleiret Otto III i hans palass på Palatinerhøyden og tvang ham ut av byen. Fulgt av biskop Bernward av Hildesheim og den tyske kronikøren Thankmar dro Otto III tilbake til byen for å starte fredsforhandlinger med de opprørske romerne. Selv om begge sider var enige om å få til en fredelig løsning hvor romerne respekterte Ottos styre over byen var det likevel en følelse av mistillit i Roma. Ottos rådgivere oppfordret derfor keiseren til å vente utenfor byen til militære forsterkninger kunne komme til for å ta vare på hans sikkerhet.
Otto, ledsaget av pave Sylvester II, reiste til Ravenna å gjøre bot i klosteret Sant'Apollinare in Classe og å tilkalle forsterkninger fra hæren. Mens i han var i Ravenna fikk Otto sendebud fra hertug Boleslaw I av Polen og godkjente planene av kong Stefan I av Ungarn for å etablere erkebispedømmet Esztergom og å konvertere Ungarn til kristendommen. Otto også styrket forbindelsene med den venetianske doge, Pietro II Orseolo. I 996 ble keiseren gudfar til Pietro IIs sønn, Otto Orseolo, og i 1001 arrangerte keiseren dåp for Pietro IIs datter.
Ottos død
Etter å ha tilkalt hæren i slutten av 1001 marsjerte Otto III sørover til Roma for å sikre sitt herredømme over byen. Under denne marsjen pådro han seg en plutselig og alvorlig feber. Han døde i et slott nær Civita Castellana den 24. januar 1002. Han var da 21 år gammel og hadde regjert som selvstendig hersker i underkant av seks år, etter å ha regjert nominelt i nesten 19 år. Den bysantinske prinsesse Zoe, andre datter av keiser Konstantin VIII av Bysants, hadde nettopp gått i land i Puglia på vei til å gifte seg med ham. Otto III død har blitt forklart på ulike måter. Enkelte middelalderkilder nevner malaria som han skulle ha pådratt seg i de usunne myrområdene rundt Ravenna. Etter hans død ble det også antydet at Stefania, enken etter Crescentius II, hadde gjort Otto forelsket i seg, og så forgiftet ham.
Keiserens legeme ble ført tilbake til Tyskland av hans soldater som måtte verne levningene mot overgrep fra italienerne langs ruten. Han ble gravlagt i katedralen i Aachen ved siden av Karl den store.
Den manglende etterfølger
Otto III giftet seg aldri og forlot riket uten noen klar etterfølger. Da likfølget beveget seg gjennom hertugdømmet Bayern i februar 1002 prøvde Otto IIIs fetter Henrik II, den nye hertugen av Bayern og sønn av den avdøde Henrik II (den kranglevorne) å få støtte til å bli den nye kongen av Tyskland. Med unntak av biskopen av Augsburg fikk Henrik II ingen støtte i sitt forsøk. Ved Otto IIIs begravelse i Aachen i påsken 1002 gjentok de tyske adelsmennene sin motstand mot Henrik II. Det var flere rivaliserende kandidater til tronen – grev Ezzo av Lotharingia, markgreve Eckard I av Meissen og hertug Herman II av Schwaben. De lå i hard strid om å etterfølge Otto på tronen.
Uten en keiser på tronen begynte Italia å løsrive seg fra tysk kontroll. 15. februar 1002 ble markgreve Arduin av Ivrea, en motstander av det ottonianske dynasti, valgt til konge av Italia i Pavia.
Familie og barn
Otto III var medlem av Det ottonianske dynasti av konger og keisere som regjerte Det hellige tysk-romerske riket (tidligere Tyskland) i tidsrommet 919-1024. Otto III var oldebarn av Henrik I av Sachsen (Henrik Fuglefangeren), sønnesønn av Otto I, sønn av Otto II, og fetter til sin etterfølger Henrik II.
Otto III giftet seg aldri og etterlot seg ikke noen barn på grunn av sin tidlige død. Da han døde var den bysantinske prinsesse Zoe, andre datter av keiser Konstantin VIII reist til Italia for å gifte seg med ham.
Aamir Khan
Aamir Khan (født 14. mars 1965 i Mumbai) er en indisk skuespiller som blant annet spiller hovedrollen i den kjente Bollywood-filmen Lagaan. Khans røtter er fra Afghanistan, og han begynte som skuespiller allerede som barn. I tillegg til å være skuespiller er han filmprodusent og manusforfatter.
Han mottok den indiske utmerkelsen Padma Shri for sitt kunstneriske virke i 2003.
Plagiat
Plagiat (fra senlatin: plagium, som opprinnelig betegnet «tyveri av mennesker» eller «menneskerov») er urettvis imitasjon, etterligning eller kopiering av en annens åndsverk som hevdes og fremstilles, enten i sin helhet eller deler av, som noe man har skapt selv; litterært, vitenskapelig eller kunstnerisk tyveri.
Plagiat er ikke et juridisk begrep, og ulikt forfalskning, hvor ektheten av objektet i seg selv bestrides, angår plagiat falsk tilskrives. Plagiat er forskjellig fra brudd på opphavsrett (copyright). Selv om det kan dreie seg om den ene og samme handling betegner uttrykkene hvert sitt aspekt ved handlingen. Ved krenkelse av opphavsrett skjer det en krenkelse av opphavsrettinnehaverens rettigheter. I Norge er litterær og kunstnerisk eiendom beskyttet av åndsverkloven. Uttrykket plagiat fokuseres snarere på den ufortjente renommegevinst utøveren kan høste ved å utgi annet arbeid som sitt eget.
Ulster
Beskrivelse
Ulster er den nest største (etter Munster) og nest mest folkerike (etter Leinster) av Irlands fire tradisjonelle provinser, med Belfast som den største byen. I motsetning til de andre provinsene har Ulster en høy prosentandel protestanter, som utgjør nesten halvparten av befolkningen. Engelsk er hovedspråket og ulsterengelsk hoveddialekten. En minoritet snakker også irsk, og det er Gaeltachtaí (irsktalende regioner) i det sørlige grevskapet Londonderry, et irsktalende kvartal i Belfast og i grevskapet Donegal. Til sammen utgjør disse tre regionene en fjerdedel av den totale irsktalende befolkningen i Irland. Ulsterskotsk (som er en dialekt av skotsk) snakkes også. Innsjøen Lough Neagh i øst er den største innsjøen på de britiske øyer, mens Lough Erne i vest er et av dens største nettverk av innsjøene. De viktigste fjellkjedene er Mournefjellene, Sperrinfjellene, Blue Stack-fjellene og Derryveaghfjellene.
Plagiat
I den akademiske verden anses plagiat forøvet av studenter, professorer eller forskere som akademisk uærlighet eller akademisk bedrageri, og kan bli gjenstand for akademiske straffereaksjoner. I journalistikk anses plagiat i flere land som et brudd på journalistfagets etikk, og kan ha suspensjon eller avskjed som følge. Plagiat i universitets- og høyskoleoppgaver blir sett på meget strengt, og blir slått hardt ned på. En god tekst som har en øvre grense bruk av plagiat, vil kunne få laveste karakter i skolesystemet. I Norge er det i dette tilfellet at karakteren automatisk blir gjort om til -1 (stryk) dersom det oppdages plagiering.
Ulster
Historie
Historisk sett lå Ulster i hjertet av den gæliske verden som består av gælisk Irland, Skottland og øya Man. I følge tradisjonen var det i oldtidens Irland en av de femtedelene (irsk: cúige) som ble styrt av en rí ruirech, eller «konge av overkonger». Ulster har navn etter overkongedømmet Ulaid, øst i provinsen, som igjen ble oppkalt etter Ulaid-folket. De andre overrikene i Ulster var Airgíalla og Ailech. Etter den normanniske invasjonen av Irland på 1100-tallet ble østlige Ulster erobret av anglo-normannerne og ble omgjort til jarledømmet Ulster. På slutten av 1300-tallet hadde jarledømmet kollapset og det irske dynastiet O'Neill hadde kommet til å dominere det meste av Ulster, og hevdet tittelen konge av Ulster. Ulster ble den mest grundig irsk-gæliske og uavhengige av Irlands provinser. Dets herskere motsto engelsk inngrep under Tudormonarkene, men ble til sist beseiret i niårskrigen (1594–1603). Kong Jakob I av England koloniserte deretter Ulster med engelsktalende protestantiske nybyggere fra Storbritannia under bosetningen av Ulster. Det førte til opprettelsen av mange av Ulsters byer. Tilstrømningen av protestantiske nybyggere og innvandrere førte også til anfall av sekterisk vold med katolikker, spesielt under opprøret i 1641 og kampene i Armagh på 1780- og 1790-tallet.
Plagiat
Hva som gjør det til plagiat er fremfor alt manglende eller ufullstendig opplysning om hvor et materiale eller elementer er hentet fra, for eksempel ved kildeanvisninger og fotnoter. Plagiat kan foreligge ikke bare når det dreier seg om en eksakt kopi (for eksempelvis av en hel tekst), men også ved en bearbeidelse der ord eller setninger er flyttet på eller justert annerledes, eller der det dreier seg om oversettelse eller gjenfortelling (strukturplagiat), men først og fremst ved manglende eller feilaktig referanser.
Ulster
Historie
Sammen med resten av Irland ble Ulster en del av Storbritannia i 1801. På begynnelsen av 1900-tallet begynte bevegelser som ønsket irsk selvstyre å bli motarbeidet av mange Ulster-protestanter, noe som utløste hjemmestyrekrisen i 1912. I det siste valget i hele Irland (Irsk parlamentsvalg i 1918) fikk grevskapene Donegal og Monaghan store nasjonalistiske flertall av Sinn Féin. Sinn Féin-kandidater stilte uten motstand i Cavan. Fermanagh og Tyrone hadde Sinn Féin / Nationalist Party (Irish Parliamentary Party) flertall. De fire andre grevskapene i Ulster hadde unionistpartiets flertall. Hjemmestyrekrisen og den påfølgende irske uavhengighetskrigen førte til deling av Irland under loven av 1920 som ble vedtatt i det britiske parlamentet (Government of Ireland Act 1920). Seks grevskap i Ulster ble til Nord-Irland, et selvstyrt territorium innenfor Storbritannia, mens resten av Irland ble Den irske fristaten, nå Republikken Irland.
Plagiat
Fenomenet plagiat er kjent, bemerket, og påtalt siden antikken. En rekke betydelige åndsmennesker har blitt beskyldt for plagiat, eksempelvis Aristofanes, Sofokles, Menander og Terentius, men innenfor skjønnlitteraturen var man tidligere langt mer liberal enn man er i våre dager. Å ta en annens fortelling var ikke nødvendigvis betraktet som galt, det var resultatet som betydde noe, om fortellingen var blitt forbedret eller ikke. Flere av verkene til William Shakespeare har mer eller mindre opphav i andre forfatteres verker.
Ulster
Historie
Begrepet Ulster har ingen offisiell funksjon for lokale myndighetsformål i hverken Nord-Irland eller i Irland. For formålene med ISO 3166-2:IE brukes imidlertid Ulster kun til å referere til de tre grevskapene Cavan, Donegal og Monaghan, som er gitt underavdelingskoden for land som «IE-U». Navnet brukes også av ulike organisasjoner som kultur- og idrettsorganer.
Terminologi
Ulsters navn er avledet fra Ulaidh, en gruppe irske stammer som en gang bodde i denne delen av Irland. Nordboerne kjente provinsen som Ulaztir, tír i betydning (tørt) land (et ord lånt fra irsk) i Ulaidh; dette ble deretter tatt over på engelsk som Ullister eller Ulvester, og senere blitt til Ulster. En annen, mindre sannsynlig forklaring er at suffikset -ster representerer det norrøne elementet staðr («sted»), funnet i navn som Lybster og Scrabster i Skottland.