cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marc Gené
Sportsvognsracing
I 2010 kjørte Gené også 12-timersløpet på Sebring, og sammen med Alexander Wurz og Anthony Davidson kjørte Peugeot-teamet inn til seier i sin første start. I 24-timersløpet på Le Mans samme år måtte laget bryte grunnet motorhavari, mens de i 2011 kom på 4.-plass sammenlagt.
Formkritikk
Formkritikk, også kalt sjangerkritikk eller formhistorie, er en tekstanalytisk metode som ble utviklet innenfor bibelvitenskapen fra slutten av 1800-tallet. Metoden tar utgangspunkt i forestillingen om at ulike språklige uttrykk tilhører ulike typer diskurser. Den brukes for å kunne analysere typiske egenskaper ved en tekst, vanligvis dens tradisjonelle form eller struktur, for å kunne forstå teksten ut ifra dens sosiologiske sammenheng. De mest kjente teologer som har utviklet og benyttet formkritikk i sine tekstanalyser er: Hermann Gunkel, Martin Dibelius, Wilhelm Bousset, Sigmund Mowinckel og Rudolf Bultmann. Man grupperer gjerne disse teologene i den såkalte Religionshistoriske skole. Formkritikk er fremdeles en anerkjent metode for teksttolkning til bruk på historisk og arkeologisk materiale.
Plass i livet (Sitz im Leben)
Man bruker forskjellig type språk i leirbålsfortellinger, i samtaler på markedet, i høytidelige erklæringer, i skriftlige analyser osv. Tekstens mening er ofte avhengig av sjangeren eller sammenhengen, og for å forstå teksten må vi forstå sammenhengen den blir brukt i. Et enkelt eksempel er reglen «Elle, melle, deg fortelle,... ». Dersom man hører denne reglen framsagt av lekende barn er det lett å forstå at den handler om at en person skal velges ut. Dersom man ikke kjenner reglen fra før og leser den løsrevet fra sammenhengen kan det være vanskelig å se meningen, men hvis man forsøker å bruke den i ulike situasjoner, vil man gjerne bli enige om at den passer best i den situasjonen. Denne reglens Sitz im Leben er altså lekende barn.
Ett eksempel fra Jesajaboka
Som menneske utvikler man sjangerferdigheter gjennom erfaring. Formkritikken forutsetter at forskjellige sjangere utvikler seg i ethvert sosialt miljø. Siden språkets funksjon er tilnærmet den samme i ulike sosiale miljø, så kan også de sjangere som uttrykkes i historiske kilder gjenkjennes av forskere fra en annen tid. Man kan si at litterær sensitivitet er utgangspunktet for denne typen tekstanalyse, og selv om dette gjerne kan ses på som en upålitelig instans kan det vanskelig finnes noen erstatning for dette. Den første og mest innflytelsesrike analysen av bibeltekster som ble gjort ut fra en teoretisk utforming av denne metoden var Hermann Gunkels analyse av Første Mosebok. Siden gjorde han også et innflytelsesrikt studie av Salmenes bok etter de samme prinsipper. Wilhelm Boussets bok om kristendommens opprinnelse fremmet en påstand om at den kristne historiefremstilling i evangeliene hadde sin utgangspunkt i gudstjenesten og ikke omvendt. Denne påstanden var bygget på formkritisk analyse, og vakte atskillig oppsikt i teologiske fagmiljøer.
Man kan finne ut hvilken sjanger en tekst tilhører ved å sammenligne den med andre tekster, eller ved å forsøke teksten i en gitt situasjon (Sitz im Leben). Man kan for eksempel la en gruppe skuespillere konstruere ulike situasjoner, og fremsi teksten i de forskjellige situasjonene. I de situasjonene teksten gir mening kan teksten også ha hatt sin opprinnelse og bruk. Ved å rekonstruere den opprinnelige diskurs som teksten stammer fra kan man også forstå hva teksten betydde i sitt opprinnelige miljø.
Kultkritikk og retorisk analyse som avarter av formkritikk
Allerede tidlig fikk formkritikken forgreininger. Den norske forskeren Sigmund Mowinckel utviklet den såkalte Kultkritikk som regnes å ha blitt populær fra hans Psalmenstudien II 1922 ble kjent. Mowinckel hevdet her at et større antall av de gammeltestamentlige salmer faktisk hadde vært benyttet i tempelgudstjenesten i Jerusalem, og studiet handlet da i stor grad om å avdekke hvilke ritualer og situasjoner de aktuelle tekstene avspeilte.
Fra ca. 1970 utviklet det seg også en retning som vektla retoriske analyser og som fokuserte mer på forfatterens intensjon, men som fremdeles var opptatt av å avdekke tekstens situasjon (Sitz im Leben).
Liu Shaoqi
Liu Shaoqi (kinesisk: 刘少奇 pinyin: Liú Shàoqí; Wade-Giles: Liu Shao-ch'i, født 24. november 1898 i landsbyen Huaminglou i fylket Ningxiang i provinsen Hunan i Kina, død 12. november 1969 i fengsel i Kaifeng) var en av Kinas kommunistpartis og Folkerepublikken Kinas ledere. Han var Folkerepublikken Kinas president fra 27. april 1959 til 31. oktober 1968. Det var han som skapte uttrykket «Mao Zedongs tenkning». Samtidig var han et av de tidligste ofre for Mao Zedongs tanker om makt under kulturrevolusjonen, som førte til hans fengsling og død.
Liv og virke
Han ble født inn i en rik bondefamilie i provinsen Hunan, ikke langt fra Mao Zedongs hjemtrakter, og gikk på samme skole som Mao i Changsha. Han dro så til Sovjetunionen der han fikk universitetsutdannelse i Moskva på Universitetet for Østens arbeidere. I 1921 sluttet han seg til Kinas kommunistparti som nettopp var stiftet, og etter hjemkomsten året etter ledet han en rekke streiker blant jernbanearbeiderne. Fra 1925 til 1926 ledet han flere politiske kampanjer og streiker i Hunan og Shanghai. I 1927 ble han valgt til kommunistpartiets sentralkomite.
I 1932 ble Liu Shaoqi partisekretretær i provinsen Fujian. To år etter var han med under den lange marsjen og støttet Mao Zedong under Zunyi-konferansen. I 1936 var han partisekretær i Nord-Kina og ledet de antijapanske bevegelser der. Han ble valgt til kommunistpartiets generalsekretær i 1943 (nummer-to-stillingen etter partiformannen, dvs. Mao). I den kinesiske borgerkrigs avgjørende fase var han partiets nestformann. Han var også president for Den sentrale partiskole.
Etter opprettelsen av Folkerepublikken Kina arbeidet Liu mest på det økonomiske område. Han gikk inn for statsplanlegging og utvikling av tungindustri. Han var derfor skeptisk til «det store spranget» som Mao lanserte i 1958. Da hans søster gjorde ham oppmerksom på den store hungersnød som utviklet seg på landsbygda i 1960 ble han en sterk motstander av Maos politikk, og resultatene av Maos prosjekter svekket vesentlig hans begeistring for ortodoks kommunisme av sovjetisk merke.
I kjølvannet av de katastrofale resultatene av «det store spranget» overtok han etter Mao som Folkerepublikkens formann, om han ble av mange ansett som den mest sannsynlige til å overta etter Mao. Hans mer moderate politikk bidra til å berge Kina ut «det store spranget»s avgrunn.
Liu Shaoqi foretrakk og fremmet Deng Xiaopings opplegg med resultatorientert lønn, større lønnsforskjeller og andre tiltak som ville bøte på problemene med kollektivisert landsbruk og kollektiviserte fabrikker.
Senere i 1960-årene hadde imidlertid Mao gjenoppbygget sin stilling i partiet, og i 1966 satte han i gang kulturrevolusjonen som et grep for å knuse sine motstandere i partiet, særlig Liu Shaoqi og Deng Xiaoping, men også mange andre. De ble fordømt for å følge «kapitalismens vei». Liu ble brennemerket som forræder, og den største kapitalistveifølgeren i partiet. I juli 1966 ble han fortrengt som partiets viseformann av Lin Biao. I 1967 var Liu og hans hustru Wang Guangmei i husarrest i Beijing.
Liu ble fjernet fra alle sine partiverv og utstøtt av partiet i oktober 1968, og forsvant fra den offentlige scene. Under Det kinesiske kommunistpartis 9. nasjonalkongress i april 1969 ble fordømmelsen formelt ratifisert. Bare etter Maos død i 1976 ble det avslørt at Liu Shaoqi hadde blitt satt i isolasjonscelle under skrekkelige forhold i Kaifeng, og at han ble unndratt legetilsyn slik at han i 1969 døde av ubehandlet diabetes og lungebetennelse.
Rehabilitering
Etter at Deng Xiaoping kom til makt i 1978 ble Liu politisk rehabilitert (i februar 1980), og fikk en forsinket statsbegravelse.
Tre år etter ble memorabilia etter ham medtatt i museumsdelen i det da ominnredede og gjenåpnede Mao-mausoleet på Den himmelske freds plass i Beijing.
Reinert Torgeirson
Reinert Torgeirson (født 7. desember 1884 i Ålesund, død 30. november 1969) var en norsk forfatter, avismann og redaktør, hjemmehørende i Norges Kommunistiske Parti.
Han var medlem av Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund og ble formann i avdelingen i Trøndelag. Han var han også forretningsfører i NSU.
Torgeirson arbeidet som journalist i Trondheimsavisa Ny Tid fra 1910 til 1915. Fra 1919 til 1923 var han leder for Arbeiderpartiets forlag. I 1918 ble han også vararepresentant til partiets sentralstyre.
Ved den store splittelsen i Arbeiderpartiet i 1923 fulgte han Norges Kommunistiske Parti. Deretter var han redaktør for flere av NKPs aviser: Møre Arbeiderblad (Ålesund) 1924-25, Glomdalens Arbeiderblad (Kongsvinger) 1925, Arbeidet (Bergen) 1925-29 og Arbeideren (Oslo) 1931-32.
Torgeirson hadde et års studieopphold i Sovjetunionen 1929-1930, da han var MLS-student ved Kominterns Lenin-skole i Moskva.
Fra 1935 var han ansatt i Arbeidermagasinets forretningsavdeling. Han forlot NKP i 1937.
Norheimsund kirke
Norheimsund kirke er en arbeidskirke fra 1992 i Kvam herad i Vestland fylke.
Byggverket er i mur og tre og har 700 plasser. Altertavlen i betong, stein og marmor er laget av Audun Storaas.
Kirken ble bygget på dugnad i perioden 1989-1992.
Svartorseterveien (Oslo)
Navnet ble offisielt vedtatt i 2014 og viser til Svartorseter (eller Svartorsætra, som ligger sør for veien og nord for Setertjern. Blant annen bebyggelse langs veien er Medisinerhytta (adkomst via sti på nordsiden) og Framhytta. All bebyggelse langs veien har numre knyttet til den generiske adressen Sørkedalen.
Frisland
Frisland var en fantomøy i havområdet sør for Island som oppsto på kart på midten av 1500-tallet. Det originale kartet var basert på detaljerte reiseskildringer i et arbeid De I Commentarii del Viaggio som beretter om de to brødrene Nicolo and Antonio Zenos reiser i Nord-Atlanteren. Øya ble inkludert i mange kart i det neste århundret. Men til slutt ble det altså avslørt at øya ikke hadde rot i virkeligheten.
Musikkåret 1495
Musikkåret 1495 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1495.
Vatnajökull
Vatnajökull er Europas største isbre i volum (i underkant av 3000 km³) og med et areal på 8100 km² er den Europas nest største i areal (etter Austfonna på Svalbard). Breen ligger sydøst på Island og dekker mer enn åtte prosent av landet. Isens tykkelse er opptil 1000 meter, men har et gjennomsnitt på 400 meter. Vatnajökull består av ulike del-breer med egennavn langs kanten, regnet med klokken fra nordvest: Koldukvislarjökull, Rjupnabrekkujökull, Dyngjujökull, Brúarjökull, Fláajökull, Heinabergsjökull, Breidamerkurjökull, Öræfajökull, Skeidarárjökull og Skaftárjökull.
Vatnajökull nasjonalpark omfatter breen, og er Europas største nasjonalpark. Nasjonalparken ble i 2019 oppført på Unescos verdensarvliste.
Utvikling
Som de fleste andre breene i Europa ble Vatnajökull borte etter den siste istida og kom ikke tilbake igjen før en klimaforverring for to til tretusen år siden. Fra ca. 1400 økte den i areal fram til 1700-/1800-tallet i Den lille istida. Tidligere ble breen kalt «Klofajökull». Grunnen er at breen er kløvet opp i mange bretunger.
Fram til rundt 1930 var den nokså stabil før den da begynte tilbaketrekning på grunn av en varm periode. Fra rundt 1990 er det igjen en varm periode, og breen trekker seg stadig tilbake.
Vulkaner
Under Vatnajökull finnes det flere vulkaner: Öræfajökull i sør, Gjálp og Bárðarbunga i nordvest, Kverkfjöll med to kratere i nord, Grímsvötn i vest, Breiðabunga i sydøst, og Esjufjöll i syd. Mest aktiv av disse er Grímsvötn, som hadde sitt siste utbrudd i 2011. Utbruddene blir ofte fulgt av store flommer i Skeiðará over Skeiðarársandur. En del av breen heter Öræfajökull og der ligger Hvannadalshnjúkur som er Islands høyeste punkt. Öræfajökull har hatt utbrudd to ganger siden Island ble funnet; 1362 og 1727. Allikevel sies den å være Europas nest mest aktive stratovulkan, etter Etna. Gjálp hadde sitt siste utbrudd i 1996 og ble etterfulgt av en katastrofeflom i Skeiðará, som brøt ned broer og veier.
Länsväg 500 (Värmlands län)
Länsväg S 500 er en svensk sekundær länsväg som går mellom Töcksfors og Båstnäs i Årjäng kommune. Veiens lengde er 19,2 km.
Walburga Douglas
Walburga Habsburg Douglas (født 5. oktober 1958 i Berg am Starnberger See i Bayern) er en tysk-svensk advokat og politiker, og siden 2006 medlem av Sveriges Riksdag for Moderaterna. Hun er også kjent som Walburga av Østerrike (Walburga Maria Franziska Helene Elisabeth von Habsburg-Lothringen), erkehertuginne og keiserlig prinsesse av Østerrike, kongelig prinsesse av Ungarn, prinsesse av Bøhmen, grevinne Douglas.
Walburga er datter av Otto von Habsburg og prinsesse Regina av Sachsen-Meningen, barnebarn av keiser Karl I av Østerrike-Ungarn, og gift med grev Archibald Douglas. Hun har en sønn (født 1994).
Under Høststjærnen
Under Høststjærnen, en Vandrers Fortælling er den første boken i Knut Hamsuns Vandrertrilogi. Den ble utgitt i 1906 i Kristiania av Gyldendal. De øvrige bøker i trilogien er En Vandrer spiller med Sordin, 1909 og Den siste Glæde, 1912.
Walburga Douglas
Yrke og utdannelse
Etter Abitur i Tutzing i Bayern i 1977, studerte Walburga kirkerett og tok doktorgrad i Salzburg, og studerte i 1983 dessuten ved National Journalism Centre i Washington D.C.. Hun var assistent i Europaparlamentet fra 1979. Hun har også jobbet for informasjonsministeriet i sultanatet Oman fra 1985 til 1992, og vært medlem av styret i Arab International Media Forum i London fra 2004.
Politiske aktiviteter
Walburga var vært engasjert i Den paneuropeiske union fra ung alder og var medgrunnlegger av Paneuropa-Jugend i Tyskland i 1973, leder for organisasjonen i Bayern og nestleder i Tyskland. Hun grunnla Brüsewitz-Zentrum (Christlich-Paneuropäisches Studienwerk) i 1977. Fra 1980 til 1988 var hun assisterende internasjonal generalsekretær i Den paneuropeiske union, fra 1988 til 2004 generalsekretær, og siden 2004 har hun vært visepresident. Hun deltok i organiseringen av Den paneuropeiske picnic i 1989, da grensen mellom Østerrike og Ungarn ble symbolsk åpnet, en viktig begivenhet i Jernteppets fall.
I 2003 ble Walburga leder for det lokale partilaget i de svenske Moderaterna i Flen og styremedlem i Södermanland. Hun er styremedlem i Jarl Hjalmarson-stiftelsen, som er knyttet til Moderaterna.
Walburga var kandidat til Europaparlamentet for Moderaterna i 1999 og 2004, og ble innvalgt i Riksdagen i 2006. Hun har vært leder for den svenske parlamentariske delegasjonen til OSSE siden 2006.
Under Høststjærnen
Han lever en omflakkende tilværelse, der han sammen med tilfeldige bekjente søker alskens arbeid på forskjellige gårder. Hovedpersonen er stadig forelsket, og som så ofte i Hamsuns bøker er disse forelskelsene ganske mislykkede.
Froðba
Froðba (, dansk: Frodebø) er en bygd på Færøyene. Den ligger ved Trongisvágsfjørður på østkysten av Suðuroy, og omfattes av Tvøroyrar kommuna. Froðba er i dag vokst sammen med Tvøroyri, og danner dermed Suðuroys største tettsted sammen med Tvøroyri og Trongisvágur. 1. januar 2010 hadde Froðba 287 innbyggere, mot 206 i 1985.
Antarktisk perleurt
Antarktisk perleurt (Colobanthus quitensis) er utenom antarktisk hårgress den eneste blomsterplanten som finnes i Antarktis. Den forekommer på Antarktishalvøya og på øygruppene Sør-Orknøyene og Sør-Shetlandsøyene. Den største kjente forekomsten av planten befinner seg i de geotermiske områdene på Deceptionøya.
Froðba
Et sagn forteller at Froðba er den eldste bygda på Suðuroy, oppkalt etter kong Frode, en konge i en av de danske kongesagaene. Kongen skal ha kommet ut for storm ved hjemreise fra Irland til Danmark omkring år 625, og havnet til slutt ved Froðba, hvor han grunnla bebyggelsen. Bygda er sannsynligvis grunnlagt i landnåmstiden etter år 825.
Atlantic Airways har faste helikopteravganger fra Froðba hver mandag, onsdag og fredag.
Ludvík Daněk
Ludvík Daněk (født 6. januar 1937 i Hořice, død 16. november 1998 i Hutisko-Solanec) var en tsjekkoslovakisk friidrettsutøver, som fra 1964 til 1974 tilhørte verdenseliten i diskos. Tre ganger satte han ny verdensrekord, og tre ganger tok han OL-medalje, én i hver valør.
Han deltok i tre olympiske leker, og vendte hver gang hjem med en medalje. I Tokyo 1964 ble det sølv, i Mexico by 1968 bronse, og endelig gull under OL 1972 i München.
Han har også to medaljer fra europamesterskap: Gull i Helsingfors 1971 og sølv i Roma 1974.
Antarktisk perleurt
Planten er teppedannende og bærer hvite blomster. Den blir ca. 5 cm høy.
Populasjonen av antarktisk perleurt femdoblet seg i perioden 1964–1990. Den usedvanlige raske økningen tillegges høyere sommertemperaturer eller lengre sesong, noe som øker plantens evne til reproduksjon.
Maskulinisme
Maskulinisme er en tankeretning som i ifølge Oxford English Dictionary betyr å fremme menns rettigheter eller synspunkter og verdier ansett som typiske for menn. Ordet kan også tolkes som overholdelse av eller forfremmelse av egenskaper som betraktes typiske for menn og gutter.
Stanislav Morozov
Stanislav Oleksandrovytsj Morozov, ukrainsk Станіслав Олександрович Морозов (født 1. februar 1979 i Jekaterinburg) er en ukrainsk kunstløper som konkurrerer under pardans. Sammen med partneren Tatjana Volosozjar har han vunnet det ukrainske mesterskapet fire ganger (2005, 2007, 2008, 2010). De kom på 12.-plass under vinter-OL 2006.
Karriere
Før han begynte å konkurrere med Tatiana Volosozhar hadde han partnerne Elena Belusovskaya og Aliona Savchenko.
Han vant juniorverdensmesterskapet i 2000 sammen med Savchenko og de havna på 15.-plass i vinterlekene i 2002. Han slutta å konkurrere i 2002, men kom tilbake på isen sammen med Volosozhar. De to kom på 12.-plass i vinterlekene i 2006 og på fjerdeplass i verdensmesterskapet i 2007. De hadde treneren Galina Kukhar fra begynnelsen av.
I 2008 bytta de trener til Ingo Steuer og begynte å trene hovedsakelig i Chemnitz. De vant sine første Grand Prix-medaljer, sølv og bronse og kvalifiserte seg til Grand Prix-finalen i 2008-09, der de kom på fjerdeplass.
Meritter
(sammen med Volosozhar)
(sammen med Savchenko)
(sammen med Beloussovskaya)
Shane Filan
Shane Steven Filan (født 5. juli 1979 i Sligo, Irland) er en vokalist kjent fra boybandet/popbandet Westlife.
Barndom
Filan er yngst i en søskenflokk på sju. Han har tre søstre; Yvonne, Denise og Mairead, og tre brødre; Finbarr, Peter jr. og Liam. Shane er oppvokst med hester, siden foreldrene Mae og Peter sr. Filan driver en stor hestefarm med rundt 60 hester. Han red i konkurranser da han var mindre, men la ridningen på hylla da han begynte for fullt med syngingen og ble med i Westlife, som den gang het IOYOU. Opp gjennom årene har Filan vært med på å skrive noen av Westlife-låtene. Noen av dem havnet på Westlifes tredje album, World Of Our Own, som kom i 2001. Andre er blitt såkalte b-sider på utvalgte singler.
Privatliv
Filan fridde til ungdomskjæresten Gillian Walsh, Kian Egan sin kusine, i Dubai i 2002. Filan og Walsh giftet seg 28. desember 2003 i Ballintubber Abbey, Mayo i Irland. 23. juli 2005 fikk de datteren Nicole Rose Filan sammen, 15. september 2008 ble deres sønn Patrick Michael Filan født og 22. januar 2010 ble deres tredje barn sammen, sønnen Shane Peter Filan født.
Syver
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Lyrikkåret 1523
Lyrikkåret 1523 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til lyrikk i 1523.
1803 Zwicky
1803 Zwicky er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 6. februar 1967 av Paul Wild ved Observatorium Zimmerwald i Zimmerwald.
Brandy (album)
Brandy er debutalbumet til R&B-sangerinnen Brandy, utgitt i 1994.
Länsväg 2181 (Västra Götalands län)
Länsväg O 2181 er en svensk sekundær länsväg som går mellom den norsk-svenske grensen ved Bokerød og Högen i Dals-Ed kommune. Veiens lengde er 8,6 km. I 2010 var det grusdekke.
Kong Magnus
Kong Magnus kan vise til flere norske konger:
Halvor Sørum
Halvor Sørum (født 5. april 1897 i Vang, død 1965) var en norsk fagforeningsmann og politiker, medlem av Norges Kommunistiske Parti fra 1923.
Han var formann i Hedmarks distriktsorganisasjon av Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (1922–23), kasserer i samorganisasjonen på Hamar, medlem av Ringsaker herredstyre, formann i Malersvennenes forening (Oslo). I 1925 - 1926 satt han i redaksjonen for NKPs tidsskrift Proletaren.
Sørum var medlem av NKPs sentralstyre på 1930-tallet og rundt samme tid viseformann i Oslo og Akershus faglige distriktsorganisasjon.
I januar 1943 ble han arrestert av tyskerne og sendt til Sachsenhausen. Etter krigen var han fra 1946 til 1949 nestformann i Bygningsindustriarbeiderforbundet.
Pandita sinope
Pandita sinope er en sommerfugl som tilhører gruppen Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Per Arne Olsen
Per Arne Lodding Olsen (født 21. februar 1961, død 18. november 2022) var en norsk politiker (FrP) som fra 2019 var statsforvalter i Vestfold og Telemark.
Pandita sinope
Levevis
Larvene lever på planter i slekten Uncaria i maurefamilien (Rubiaceae).
Utbredelse
Arten er utbredt fra Malaya og østover til Java.
Per Arne Olsen
Olsen var 2. nestleder i Fremskrittspartiet, ordfører i Tønsberg fra 2003 til 2009, og stortingsrepresentant i perioden 2009 til 2013. Han var fra 2016 fylkesmann i Vestfold. På Stortinget var Olsen medlem av helse- og omsorgskomiteen og valgkomiteen.
Carmen (andre betydninger)
Carmen kan vise til:
Per Arne Olsen
Politisk karriere
Olsen overtok som andre nestformann i sentralstyret i FrP etter John Alvheim. Han var varamedlem i Kringkastingsrådet fra 1998 til 2009 og medlem i styret for Folketrygdfondet fra 1992 til 2009.
Per Arne Olsen hadde også bakgrunn som kontorsjef ved FrPs hovedkontor i Oslo og som generalsekretær i Fremskrittspartiets Ungdom.
Per Arne Olsens tvillingbror, Pål Wilhelm Olsen (1961-2022), var en sentral Høyre-politiker i Tønsberg.
Ungbo-saken
Per Arne Olsen ble frikjent i en granskningsrapport om den såkalte Ungbo-saken i Tønsberg mens han var ordfører i kommunen og styremedlem i Tønsberg-Nøtterøy boligbyggelag. Boligbyggelaget fikk kjøpt en tomt rimelig av kommunen mot å bygge billige leiligheter for ungdom. Da forkjøpsfristen for unge medlemmer var ute, kjøpte Olsen en leilighet som senere ble solgt med betydelig fortjeneste. På oppdrag fra kontrollutvalget i Tønsberg gransket revisjonsselskapet KPMG hans og enkelte andre lokale politikeres roller. Det konkluderte at det det ikke kunne sies at «ervervene representerer brudd med fattede vedtak, eller at de omtalte personene har forholdt seg illojalt til vedtak som er truffet.»
Imidlertid kritiserte kommunens etikkutvalg at politiske tillitsmenne selv kjøpte leilighetene til tross for at de ikke tilhørte målgruppen.
1804 Chebotarev
1804 Chebotarev er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 6. april 1967 av Tamara Mikhailovna Smirnova ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Pik
En pik eller pike er et opptil seks meter langt spydlignende stakevåpen som på 1500- og 1600-tallet ofte ble brukt av infanteri i Europa, ofte som effektivt forsvar mot kavaleri. En fotsoldat tungt utrustet med brystharnisk, hjelm og lang pik ble gjerne kalt pikenér eller pikener. Pikene ble rundt 1650 avløst av skytevåpen, det vil si muskett med flintlås, som på 1700-tallet ble utstyrt med bajonett. Kortere piker (noen ganger kalt halvpiker) levde også videre i form av hellebardliknenede støtvåpen.
Transkripsjon (genetikk)
Transkripsjon er en biologisk prosess der et gen – det vil si en sammenhengende del av DNAet i cellekjernen – «omskrives» til RNA-molekyler. Disse vandrer ut av kjernen og brukes videre i produksjon av proteiner. Et protein består av ett eller flere polypeptider bundet sammen med ulike kjemiske bindinger. Hvert gen inneholder koden for ett polypeptid.
Pik
Historikk
Piken er laget av en trestokk, normalt tre til fire meter lang, og tynn nok til at man lett kunne gripe rundt den. En skikkelig pik hadde en metallspiss, men improviserte piker laget i felt eller i forbindelse med opprør kunne ha en kniv festet i spissen, eller bare en trespiss. Det oppstod en tidlig form for våpenkappløp i forbindelse med piker; når to pikenérstyrker gikk mot hverandre lønte det seg å ha lengst mulig piker, og de kunne etterhvert komme opp i en lengde på seks meter. Da hadde de allerede gått utover det som var praktisk håndterbart, både fordi de ble for lange og tunge for soldatene, og fordi de bøyde seg. Når to grupper pikenérer støtte sammen, låste pikene seg ofte i hverandre, noe som førte til at våpnene ble ubrukelige, og at soldatene knapt kunne røre seg. De måtte derfor ha med seg sverd eller andre nærkampvåpen, gjerne et kortsverd eller en huggert, men fordi man i en slik nærkamp var nesten uten mulighet til å manøvrere prøvde styrkene alltid å trekke seg ut før man havnet i en slik situasjon, ettersom utfallet var helt tilfeldig.
Transkripsjon (genetikk)
DNA med nukleinsyrene A (adenin), C (cytosin), G (guanin) og T (thymin) blir oversatt til RNA med hhv. U (uracil), G, C, og A. Videre oversettes RNA til polypeptider bestående av aminosyrer i henhold til genetisk kode i en prosess kalt translasjon.
Pik
Historikk
Jo bedre trent pikenérene var, jo mer effektivt var våpenet, ettersom god eksersis førte til at man kunne presentere en kompakt rekke, gjerne i flere lag ettersom rekkene bakover kunne holde sine piker i annen høyde enn de forreste. Mot kavaleri var treningen mindre viktig, ettersom skogen av spisser gjerne førte til at hestene stoppet opp, men det krevde sterk disiplin for å bli stående på plass under et kavaleriangrep.
Transkripsjon (genetikk)
Det sentrale teoremet i genetikken går ut på at gener bare kan oversettes fra DNA til RNA eller omvendt, og videre til proteiner, men aldri fra proteiner tilbake til RNA eller DNA.
Pik
Historikk
Pikenes hegemoni på slagmarken ble utfordret ved innføringen av de første praktiske geværene med luntelås på 1600-tallet. Selv den best trente og utrustede pikenérformasjon var sårbare for disse forholdsvis primitive skytevåpene. Imidlertid tok slike våpen lang tid å lade, og de gjorde musketerene sårbare mot kavaleri. Særlig Fredrik II av Preussen ekspriementerte med blandede formasjoner med skyttere og pikenéere. Slike oppsetninger var blant annet vanlig i Gyldenløvefeiden fra 1675-79 da en infanteribataljon på 500 mann kunne bestå av 2/3 musketerer og grenaderer, mens ca. 150 mann var oppsatt med piker og kårde. Oppfinnelsen av bajonetten gjorde imidlertid skytterne i stand til å forsvare seg selv mot kavaleriangrep, og førte til at pikenérene ble faset ut.
Transkripsjon (genetikk)
Start
Binding av ulike transkripsjonsfaktorer til promotoren bidrar til å regulere uttrykket av genet. Transkripsjsjonsnivået avhenger også av hvor ”sterk” promotoren er, altså hvor mye den i seg selv påvirker genet. Stort sett avhenger dette av bindingsevne til RNA pol. og transkripsjonsfaktorer.
Terminering
To vanlige metoder for terminering av transkripsjon:
I andre tilfeller stopper transkripsjonen når RNA pol. passerer områder i DNA med mange thymin etter hverandre eller andre spesifikke sekvenser. Vanligvis gjør slike sekvenser at det dannes loops i RNA og RNA pol. frigjøres.
Hauk (navn)
Hauk er et norsk guttenavn som stammer fra norrønt og betyr ordrett hauk.
Betydning
Hauk er en norsk form av det norrøne navnet Haukr, som også er navnet på fuglen hauk.
Popularitet
Det er om lag 150 personer i Norge som har Hauk som første eller eneste fornavn.
Den islandske formen Haukur er et vanlig navn på Island.
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Hauk i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Navnedag
Hauk har navnedag 17. november.
Ole Henrik Laub
Ole Henrik Laub (født 3. desember 1937, død 22. oktober 2019 ) var en dansk forfatter. Laub debuterte i 1967 med novellesamlingen Et sværd dyppet i honning og skrev siden romaner, novellesamlinger, barnebøker, radiodramatikk og videospill.
Svalbards geologi
Svalbards geologi er et landfast bilde av geologiske strukturer og prosesser i Barentshavet-området. Dette området har ligget mellom tre grunnfjellsplater: Nord-Amerika, Siberia og Baltika, og er preget av vekselvise strekkinger og sammenstøt mellom disse. Svalbard har en uvanlig variert og komplisert geologi til felles med både det østlige Grønland og havområdene i Barentshavet, som vitenskapen ennå ikke forstår helt. Dagens hovedtrekk i Svalbards geologi skriver seg fra en kombinasjon av sedimentære avsetninger i forbindelse med åpningen av Atlanterhavet, samt hevninger av dypereliggende grunnfjell i forbindelse med jordplatebevegelse, eksempelvis den kaledonske fjellkjedefoldingen for drøyt 400 millioner år siden. Svalbard inneholder rikholdige lag og strukturer som stammer fra perioden kambrium og framover til nyere tertiær. Spitsbergens sentralområde kjennetegnes av gammel havbunn med sandsteinslag helt tilbake til karbon-trias og framover, og kan betraktes som en blottstilt del av lagene på havbunnen her oppe.
Det mest omdiskuterte temaet er hvordan grunnfjellsprovinsene i vest og nord har oppstått. Mens man tidligere mente disse er fragmenter som ble revet av fjerntliggende grunnfjellskjold og siden drev mot hverandre, er det idag en vanligere oppfatning at Svalbards grunnfjell er knyttet til det grønlandske kaledonske grunnfjellskjoldet. I så fall står Svalbard nærmere Nord-Amerika enn Norden i geologisk forstand. Grunnfjellet ligger i dagen i vest og nord, mens det i Sentral-Spitsbergen ligger under et 2–4 km dypt lag av yngre sedimenter.
Det mest iøynefallende trekk for den besøkende er de mange morenene og steinblokkmarkene fra kvartær (nyere istiders avsetninger). Grusvifter, steinurer, blokkmark og morener fyller fjellsidene og elvedalene i store områder, mens brefronter har skjøvet foran seg flere kilometer med morenemateriale helt ut til havet.
Geologisk oversikt
Svalbard har en nesten komplett lagrekke av bergarter fra jordens oldtid og frem til i dag. Det finnes sjeldne strukturer som vi ikke finner ellers i Nord-Europa. Svalbard er særegent i norsk sammenheng ved å ha de eneste norske landfaste formasjoner fra karbon. De store jura-kritt-formasjoner finner man ikke noe sted på fastlandet utenom Andøya – hvor det i likhet med Svalbard også er funnet fossile fiskeøgler fra jura. Stor avsetning av sedimenter i nyere tid, kombinert med jordskorpeaktivitet hvor geologiske lag både er foldet, innsunket og vendt, har resultert i mye blottlegging av både fossiler, tids-strata og kull. Svalbard har både rike lag av fossiler av dinosaurer og kull – i horisontal såvel som vertikal posisjon. På øygruppen er begge typer geologiske ressurser også mulig å finne helt oppe i dagen, og har gjennom nesten hundre år gjort øygruppen til en viktig arena for både paleontologisk forskning og gruvedrift. Svalbard har på en og samme tid noen av verdens eldste kull og noen av verdens yngste.
Svalbards geologi kan deles i tre hovedelementer:
Grunnfjellsprovinser
De tre grunnfjellsprovinsene på Svalbard ble tidligere antatt å være ensartede fra overgangen til paleozoikum, og gikk under betegnelsen Hecla Hoek. Provinsenes ulike karakter ledet den britiske geologen Walter Brian Harland til ideen om at de tydelige nord-sør-løpende grunnfjellsfeltene hadde vært deler av helt forskjellige skjold, for så i tiden etter silur å ha blitt ført sammen fra sør og nord gjennom kontinentaldrift. Han stod bak inndelingen mellom de Sørvestlige, Nordvestlige og Nordøstlige terreng. Det viser seg derimot at bergarter, fossiler og andre trekk ved grunnfjellet alle peker mot en klar forbindelse med Grønland, i motsetning til hva Harlands mente. Grunnfjellet på Svalbard har vært foldet og erodert bort i flere omganger.
Spitsbergen lå fra kambrium via devon og videre klemt mellom Laurentia og Siberia, og ble formet av den kaledonske fjellkjedefolding. Den kaledonske foldingen skjedde trolig for 450–440 millioner år siden, altså i sen ordovicium, basert på studier av Ny-Friesland og Nordaustlandet. Hele vest- og nordkysten er preget av denne foldingen (tidvis kalt Hecla-Hoek-provinsen), med noe nyere, muligens variskisk fjellkjedefolding i sørøst. Fjellene i øst er høyest. Midtpartiet er et 100 km bredt belte fra sør til nord og utgjør en graben som sank ned under platetektonisk aktivitet i devon-perioden. Den nordlige delen av grabenen forble uforandret devonsk, mens den sørlige delen fra Isfjorden og nedover ble dekket av hav og yngre sedimenter langt senere, mange av dem fra kvartær og tertiær.
Mye tyder på at det langs vestkysten er rester av en subduksjonssone (hvor en jordplate har foldet seg under en annen), særlig ved Motalafjellet sør for St. Jonsfjorden. Vi finner i nord en inntil 5 km bred sone av subduksjonsbergarter som eklogitt, serpentinitt, skifer samt rester av typisk havbunnsskorpe. Det som er vanskelig å forklare på vestkysten av Svalbard, er hvorfor subduksjonssonen med havbunnsegenskaper opptrer midt imellom to soner med rester av kontinentalt grunnfjell som er nesten helt identisk. Ulike forklaringer er framsatt for dette fenomenet, det kan skyldes oppsprekking av en riftdal som ble oversvømt, det kan skyldes store sideveis forskyvninger slik Harland mente, eller det kan skyldes at dette var øst-grønlandske kaledonider som ble revet av i devon-tiden.
Det nordøstlige terreng
Det nordøstlige terreng omfatter øyen Nordaustlandet og nordøstre del av Spitsbergen. Fjellet er eldst i øst, og dateres med sedimentære avsetninger for 1200–900 millioner år siden, og senere vulkanske masser som er 960–950 millioner år gamle. I tiden som fulgte ble disse avsetnings- og smeltemassene omdannet, foldet og brutt ned flere ganger, inntil Hecla Hoek-bergartene framtrer fra 630 millioner år siden med tydelige avsetninger fra isbreer og havbunn. Skiftet har av enkelte vært satt i sammenheng med total nedising av jorda («Snowball Earth») etterfulgt av klimaskifte med stigende havnivå. Isbre-avsetningene er omdannet til et morenekonglomerat som kalles tillitt, og som finnes i grunnfjellsformasjonene her oppe. Havbunnsavsetningsperioden som kan ha fulgt etter en nedisning av jordkloden har på sin side etterlatt mye marin kalkstein som ikke er særlig omdannet.
Lengre øst, på nordkysten av Nordaustlandet er grunnfjellet blottet langs kysten og i Rijfdalen mellom de store isfonnene. Øst for Lady Franklinfjorden er det bergarter med granitt, gneis, migmatitt og vulkanske bergarter. Botniahalvøya er i stor grad vulkansk med ca. 950 millioner år gamle lava-bergarter og gangbergarter. Lengre sør har den rosa Rijpfjord-granitten trengt inn i eldre bergarter og omdannet disse. Øst for Duvefjordener det mye migmatitt, gneis og granitt, med hele fire generasjoner av bergarter ute på Isispynten med gneis, granitt, amfibolitt og doleritt.
Det nordvestlige terreng
Det nordvestlige terreng omfatter nordvestre del av Spitsbergen med Forlandet, Oscar II Land, Haakon VII Land og Albert I Land. Underlaget i nord er klassisk prekambrisk gneis og migmatitt. Men over dette er det gjennomskjærende, riftdal-pregede ganger av diabas fra tiden like før kambrium. Grunnfjellsoverflaten brytes opp i og rundt Raudfjorden, hvor det skjærer inn nord-sør-gående soner av dypbergsartige mylonitter. Foldingene fra det kaledonske sammenstøtet kan være svært uttalte, som ved Liefdefjorden i øst. Nord for Kongsfjorden finner vi generelt mye gneis, migmatitt og granitt, mange steder med innlagte skjærsoner med marmor og kvartsitt. Øst for Magdalenefjorden finner vi en 411 millioner år gammel granitt med navn etter Hornemanntoppen – et fjell som preges av svært bratte fjellformer.
Ved St. Jonsfjorden finnes rester av havbunnsskorpe og subduksjons-materiale som eklogitt, serpentinitt og blåskifer, som er dannet inntil 80 km nede i jordskorpa og siden bragt oppover gjennom heving nedenfra og erosjon ovenfra. Enda lengre sør finner vi mye like strukturer som man finner i det sørvestlige terrenget sør for Isfjorden, med skifer, sandstein, kalkstein og tillitt. Hele den vestligste kystsonen er derimot sterkt preget av en svært sen fjellkjededannelse i kvartær, for 40 millioner år siden.
Det sørvestlige terreng
Det sørvestlige terrenget omfatter sørvestre del av Spitsbergen sør for Isfjorden: områdene vest for Grønfjorden samt Wedel Jarlsberg Land. Det er et komplisert geologisk område med sterkt foldede strukturer. Bergartene består mye av fyllitt, kvartsitt, kalkstein, dolomitt og konglomerat. Stedvis finner vi både vanlig konglomerat og morene-skapt tillitt som er fra istidsperioden for 600 millioner år siden. Under disse ligger kalkstein og dolomitt hvor det også kan finnes urgamle stromatolitter. I Sørkapp Land finner vi også før-kaledonske avsetninger fra kambrium og ordovicium, med fossile trilobitter, blant annet i fjellet Hornsundtind.
Samme type subduksjonssone som vi finner i det nordvestlige terreng, framstår også i en sone nord-sør i Wedel Jarlsberg Land og nede ved Hornsund og vestlige Sørkapp Land. Trolig har subduksjonen skjedd etter midten av ordovicium – altså ved starten av den kaledonske fjellkjedefoldingen, nettopp da Laurentia-Grønland og Baltica støtte sammen her oppe. Den endelige kollisjonen i silur skapte foldinger som kan være svært uttalte, som ved Midterhuken i Bellsund.
Nordlige sedimenter fra devon
For 405 millioner år siden begynte en langsom nedbrytning av Den kaledonske fjellkjede. Da Grønland og Baltica drev fra hverandre begynte erosjonen på overflaten å sette inn i devon, mens det også skjedde en strekk i jordskorpa som følge av krefter nede i dypet. Strekkingen startet allerede for drøyt 420 millioner år siden og skapte nord–sør-gående bruddsoner over hele Norge og Svalbard. Det store Laurasia-kontinentet var fortsatt samlet, men kollisjonen var på klar retur. Erosjonen brakte store mengder stein og grus nedover grunnfjellssidene og ut på elvesletter, innsjøer og grunn havbunn fra den foregående silurtiden. I det sentrale Spitsbergen gikk det i nord en nord-sørgående graben eller basseng som erosjonsmassene kunne avsettes i.
På denne tida var jordkloden varm og tørr, og antakelig preget av ørken («Old Red-kontinentet») med mye jernoksid som ga erosjonsmaterialet rødfarge. I det sørlige Andrée Land og nordre James I Land og Dickson Land ble det avsatt rød sandstein, såkalt Old Red Sandstone med noe konglomerat fra erosjonen. Det er også avsatt noe leirstein i området, samt innslag av grågrønn og gul sandstein noen steder. Lengre nord ved innløpet til Woodfjorden og Wijdefjorden er massene yngre og avsatt i en periode med mindre tørt kilma – her er de devonske sedimentene grå eller svarte. Overgangssonen midtfjords mellom eldre rød og yngre grå devonsk sandstein har dramatiske forkastninger og fargespill med gul sandstein.
Ved Raudfjorden og Monacobreen i vest er det en isolert nord-sør-gående devonsk struktur i Raudfjord-forkastningen mellom eldre grunnfjellslag. Dette omfatter den eldste Siktefjell-gruppen fra tidlig-devon ved Liefdefjorden, og rundt Raudfjorden Red Bay-gruppen som ligger oppå og er litt yngre. Her er det en del konglomerat, og sandsteinen er på sitt eldste med dyprøde og grå konglomerater avsatt av elver, ikke ulikt devon-avsetningene på Vestlandet. Videre følger Breibogeforkastningen og den sentrale, store Andrée Land-gruppen med gradering fra eldre dyprød lag i sør (Wood Bay) til yngre grå lag oppå disse ytterst i kystsonen (Grey Hoek). Også lengst i sør ved Billefjorden like nord og vest for Pyramiden er det noen yngre lag, men generelt avgrenses røde devonlag i sørøst av Billefjord-forkastningen – herfra og østover ligger de et stykke under nyere lag fra karbon og perm. Felles for det sørligere, «røde» området er at de devonske lagene mange steder er foldet i senere tid.
I devonavsetningene, særlig i de røde i sør, er det gode fossiler av urfisk som er så karakteristiske for devon og som hjelper til dateringen. Lengre nord i de grå-grønne lagene er muslinger mer utbredt. I denne perioden vokste også de første landplanter fram, og det er funnet fossile sporeplanter fra elvesletter og grunne ferskvannssjøer i de nordlige, «grå» områdene lengst nord.
Den svalbardske fjellkjededanningen
I devonlagene i nord er det folder som vitner om fjellkjededanning i sen devon, særlig i vest og sør. I vest ses dette tydelig i overgangene mellom Red Bay- og Andrée Land-gruppene, og fjellkjededanningen var samtidig med Den ellismeriske fjellkjededanningen i Nordvest-Grønland og Nordøst-Canada (Ellesmere Island). Fjellkjededannelsens bevegelser synes å ha vært moderat sterke og fulgt eldre forkastningssoner. Noen steder ble skyvedekker skapt. Langs Billefjord-forkastningen i øst ble grunnfjell fra Ny-Friesland foldet over devonske lag, som dessuten ble foldet. Muligens beveget også devon-bassenget i Andrée Land seg sideveis nordover samtidig.
Store endringer i karbon og perm
I karbon og perm sprakk landskapet opp, og Grønland og Norge begynte å drive fra hverandre. Det ble dannet riftbassenger på Svalbard og i Barentshavets kontinent. Bassengene skulle etter hvert utvide seg, og elvebassenger og -sletter la mye av Svalbard under elver eller grunne sjøer. Nord-Atlanteren var lukket, men det var åpent hav i nordøstre Barentshavet, og de brede elvedalene førte regnvann og sedimenter fra Svalbard, Grønland og Norge i retning dette havet. I karbon stod grunnfjellet langs vestkysten og fjellene fra Andrée Land og sørover over elveslettene, det samme gjaldt Wedel Jarlsberg Land. I dypbassenger og elvesletter mellom disse sonene skjedde det avsetninger av slam- og sandstein i karbon, og sand- og kalkstein i perm. Det vokste flere titalls meter høye bregne- og mangrove-sumpskoger i området, og de nederste, mørke lagene fra karbon er delvis kull-førende. Formasjonene fra perm preger Billefjorden, Tempelfjorden, Lomfjorden og andre steder på begge sider av Hinlopenstredet. Utviklingen var ganske lik lengre sør i Barents-området ned til Finnmark. I perioden skjedde en langsom stigning av havnivået som først snudde mot slutten av perm, da sørlige og østre Svalbard sto under relativt grunt hav. Slamstein avsatt i grunnsjøer rike på alger, kan føre olje og gass og gir grunnlag for petroleumsletingen i områdene, inklusive Svalbard og Bjørnøya.
Ikke minst oppstod et basseng i vest langs Hornsundforkastningen, en gammel struktur som langt senere også dannet grensen hvor Grønland og Svalbard revnet fra hverandre i nyere tid. Her ble sandstein og konglomerat avsatt i store vifter østover, og kan fortsatt ses i 1,5 km tykkelse i Hornsund. Hele dagens sentral-Spitsbergen var et grunt elve- og sumpområde (Adriabukt) hvor det ble avsatt sand og slam rikt på plantemateriale, med torv og sporeplanter som siden ble til kull. Det var også stor bergartsdannelse øst for Lomfjord-Agardhbukt-forkastningen, dvs helt øst på Spitsbergen og sør på Nordaustlandet. Det var antakelig sideveis bevegelser nord–sør både mellom Norge og Grønland, og lokalt på Svalbard langs de gamle før-devonske forkastningssonene.
Midt i karbon sprakk det opp et riftbasseng langs Billefjord-forkastningen, og denne 15 kilometer brede Billefjordgrabenen la grunnen for de karbonske og permiske avsetningene som går i nord-sørlig retning øst for Isfjorden, i Torell Land og Sabine Land. Det tørre og varme klimaet ga opphav til rød sandstein (Gipsdal), men det ble også avsatt grå anhydritt og mørk dolomitt. Mange av overgangene mellom disse avsetningene kan ses i fjellene bak byen Pyramiden, hvor de grå kullførende lagene fra tidlig karbon ligger under gule, røde og grå sedimentlag fra senere karbon. Her ble kulldriften forøvrig gjort på kullførende lag fra karbon. Liknende forhold kan man se lengre nord innerst i Austfjorden (Wijdefjorden), og lengre sør ved Bjørnøya og i Barentshavet.
Platebevegelsene og riftdanningene stoppet opp i sen karbon, og etter hvert ble et stabilt landskap stående under havvann. Unntaket var langs Hornsundforkastningen, hvor det var en aktivitet som blant annet hevet Bjørnøya oppover. Siden mange høyfjellsområder nå ble oversvømt, ble det lite eller ingen sedimentdannelse i området, med unntak av Billefjordgrabenen som fortsatt ble fylt opp av sedimenter. Mengden koraller, dyr, kalkalger og bløtdyr var stor, så bergdannelsen i Svalbards grunnhav preges derfor i sen-karbon og tidlig perm av kalkstein og dolomitt, som fortsatt kan sees som en tynn kappe over eldre sandstein. Allerede i 1827 fant Baltazar Mathias Keilhau på sin ekspedisjon armfotingen Spirifer keilhavii på Bjørnøya, og enkelte steder er det funnet rester av undervannsrev. Lengre ut i tidlig perm ble området tørrlagt og oversvømt igjen noen ganger, og det ble dannet anhydritt og gips. I Billefjorden ble det for mer enn hundre år siden startet prøvedrift på gips ved Gipshuken innerst i Isfjorden. Fjellet Skansen i Skansbukta i Billefjorden består av gips og anhydritt under 260–250 millioner år gamle lag av kisel fra sen perm (Tempelfjord). Slike kisel-lag danner også Akseløya i Bellsund, de er så harde at isbreene som gravde ut Van Mijen-fjorden ikke maktet å bryte ned dette tverrstilte kisellaget.
I karbon lå Svalbard fortsatt i de nordlige tropene, og sumpskoger skapte avsetning av kull som finnes nord i Billefjorden (Pyramiden). Laurasia drev nordover og skapte et stadig mindre tropisk og mer subtropisk eller temperert klima. Klimaendringene ga stadig nye avsetninger med innslag av tropisk, kullførende sump- og elvelandskap i tidlig-karbon (Billefjord), via ørkenfargede avsetninger i sen-karbon (Gipsdal), og senere kalkavleiringer og deretter sand- og kalkstein i perm (Tempelfjord). Området lå etter hvert på 30–40° nord. Det oppstod avanserte karsporeplanter og tidlige frøplanter, og det skjedde en veritabel eksplosjon i mangfoldet av insekter. Dyrelivet utviklet seg fra panserpadder til reptiler.
Nord-Atlanteren åpnes i perm
I perm støtte Laurasia og Gondwana sammen til Pangea, som i nord ble separert fra Laurentia ved at Nord-Atlanteren åpnet seg mellom Grønland og Norge, og hele Barentshavet inklusive Svalbard ble oversvømt av hav. Det nordlige Svalbard var et grunt strandområde, resten var havbunn med sand- og slamavsetning (Tempelfjord) snarere enn kalksteinsdannelse. Dette tyder trolig på kaldere og fuktigere klima med mye kiselsvamper i et dypere og kaldere hav, som dannet svært harde bergarter. Noen topper stod opp av havet eller var bare såvidt oversvømt, og kun her ble kalkslam avsatt basert på rikere marint liv i grunnhavene.