cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Debrecen
Jernbane
Debrecen har en hovedjernbanestasjon, Nagyállomás. Bydelene har egne mindre jernbanestasjoner, som for eksempel Tócóvölgy vasútállomás (tidligere navn Debrecen-Vásártér), Debrecen-Csapókert, Debrecen-Kondoros og Debrecen-Szabadságtelep. Alt i alt har byen 18 jernbanestasjoner og stoppesteder.
Vennskapsbyer
Debrecen er tvillingby med:
Nils Onsrud
Nils Onsrud (født 11. august 1909 i Oslo, død 4. desember 1975) var en norsk politimester og motstandsmann som regnes som den som oppdaget angrepet på Norge i 1940.
Bakgrunn
Onsrud ble født i Oslo som sønn av bakemester Nils Onsrud og hustru Julie Mariane Evensen. Han tok juridisk embetseksamen i 1931. Han fikk arbeid som sakførerfullmektig i Tromsø i 1932. I 1935 var han politikonstabel og hjelpeaktor ved Senja politikammer i Harstad. Fra 1936 til 1938 var han dommerfullmektig i Vesterålen. Etter å ha arbeidet som sekretær i Riksskattestyret og politifullmektig i Porsgrunn, kom han så til Sørlandet i 1939, da han ble ansatt som politifullmektig ved Arendal politikammer. Han fikk påtalemyndighet i Grimstad og Lillesand. Han valgte å bosette seg i Lillesand.
Invasjonen av Norge
8. april 1940 ble det tyske troppetransportskipet MS «Rio de Janeiro» torpedert av den polske undervannsbåten «Orzel» utenfor Lillesand. Skipet var en del av Operasjon Weserübung og hadde som oppgave å sette i land invasjonstyrker i Bergen. Rundt klokken 14.00 samme dag ble de første overlevende satt i land i Lillesand, og politifullmektig Onsrud registrerte at de aller fleste var i militær uniform og snakket tysk. De forklarte at de kom fra et fredelig handelsskip, men Onsrud ante ugler i mosen, da det var klart at dette var uniformerte bevæpnede soldater. En soldat forsnakket seg da han våknet og spurte om de var i Bergen, og det ble også kjent at det var 80 hester om bord på skipet. Onsrud konkluderte med at et angrep på Norge var nær forestående, og at soldatene var invasjonstropper.
Klokken 14.30 ringte Onsrud til den sjømilitære sambandstasjonen i Kristiansand og fortalte hva som hadde skjedd, men følte at han ikke ble tatt på alvor. Klokken 15.00 ringte han tilbake og fikk igjen som svar at ingen kjente til forholdet. Han fikk snakke med kommandør Wigers som var sjefen for Kristiansand Sjøforsvaravsnitt, og gjorde igjen rede for saken. Onsrud ba om å få militære sendt til Lillesand omgående. Onsrud hadde selv kun to politikonstabler til disposisjon, og disse holdt vakt over de tyske soldatene som var ca. 80 mann. Kommandanten ba Onsrud ringe generalen siden soldatene var nå landsatt og ikke til sjøs. Onsrud ringte fortvilet til politikammeret i Arendal og fortalte at han ikke oppnådde gehør hos de militære. Klokken 16.15 ringte han til general Liljedahl, men generalen mente at dette var personer fra et handelsskip. Onsrud ringte så til Justisdepartementets politikontor. Han fikk beskjed om at det måtte holdes sjøforklaring og at soldatene måtte avvæpnes. Han fikk nå først gehør for sine antagelser, da byråsjef Rognlien som han var i samtale med, hadde hørt på radioen at 50 tyske skip hadde gått igjennom Store- og Lillebælt.
Onsrud gikk så hjem og tok på seg paradeuniform for å få styrket sin autoritet, og gikk til tyskerne som var samlet i tingsalen og forlangte samtlige våpen utlevert. Ordren fungerte og Onsrud ble den første som avvæpnet tyske styrker i Norge. Klokken 17.00 ringte han så igjen til generalen og ba igjen at det måtte bli sendt militære til Lillesand.
Etter at det ble lagt ut miner av engelskmenn samme dag i norsk farvann ble det innkalt til møte på Stortinget med flere av den militære ledelsen i landet tilstede: Admiral Severin E. Diesen, kommanderende general Kristian Laake, admiralstabssjefen Elias Corneliussen og generalstabssjefen Rasmus Hatledal. Det ble også informert om senkningen av «Rio de Janeiro» i Lillesand, men ingenting ble gjort, ikke engang forsvarsministeren reagerte. Det ble ikke satt igang noen mobilisering eller andre tiltak.
Klokken 18.00 ringte Onsrud igjen til sambandstasjonen. Klokken 20.00 ringte han tilbake til generalen og fikk beskjed om at militært personell skulle komme neste morgen. Onsrud insisterte på å få dem med en gang, og en halv time senere, klokken 20.30, kom det endelig 40 soldater for å ta seg av de tyske soldatene. Dagen etter var invasjonen av Norge et faktum, uten at noen hadde tatt Onsrud på alvor om at en invasjon var igang og ingen tiltak var satt igang.
Onsrud under okkupasjonen
Onsrud ble senere under krigen overført til Arendal Politikammer. Han kom med i ledelsen av major Arne Laudals militærorganisasjon Kampgruppe 3 og var ordonnanssjef mellom gruppene i Arendal, Grimstad og Lillesand. Han drev også med utstrakt varsling av personer som var i fare for å bli arrestert av tyskerne. Han organiserte også flukten til lederen av Kampgruppe 3 i Arendal, Thore Idsal Tau etter at han ble arrestert. Onsrud ble selv arrestert 11. desember 1942 som følge av opprullingen av Kampgruppe 3. Han ble ført til Arkivet i Kristiansand og torturert, og 22. januar 1943 ble han sendt til Grini fangeleir og fikk fangenummer 6029. 10. juni 1943 ble han sendt som NN-fange til konsentrasjonsleiren Natzweiler-Struthof i Tyskland og fikk fangenummer 4093. Han ble senere overført til Dachau konsentrasjonsleir og Ottobrunn. Han ble evakuert av de hvite bussene i Neuengamme.
Verv
Han var formann i Politiembedsmennenes Landforening fra 1956 til 1962, representerte Venstre i Arendal bystyre fra 1954 til 1958, og satt som formann i Kongelig Norsk Automobilklub (KNA) Aust-Agder fra 1950 til 1959, og var medlem av hovedstyret i KNA fra 1954 til 1960. I 1968 ble han president i Norges Forsvarsforening, og fikk i 1974 St. Olavs Ordens ridderkors av 1. klasse for innsats i foreningen, samt sitt omfattende samfunnsnyttige virke.
Minnesmerke
I 2015 ble det tatt initiativ for å lage et minnesmerke for å hedre Nils Onsruds innsats 8. april 1940. Minnesmerke er planlagt utenfor Tingsalen i Lillesand. Dette er stedet der Onsrud avvæpnet de tyske soldatene. Flere har uttrykt seg positive til tiltaket, men Helse-, kultur- og velferdsutvalget i kommunen krevde i april 2016 at historien må kvalitetssikres før de kan gi tilslutning til initiativet om å reise et minnesmerke. Etter en grundig gjennomgang av saken, valgte politikerne i kommunen i oktober 2016 å gi sin støtte til et minnesmerke over Nils Onsrud.
Tunguska-eksplosjonen
Tunguska-eksplosjonen var en voldsom eksplosjon som fant sted nær elva Steinete Tunguska i guvernementet Jenisejsk, det nåværende Krasnojarsk kraj, i Russland, om morgenen den 30. juni 1908. (17. juni etter den julianske kalender, som var i bruk i Russland på den tid). Det er alminnelig akseptert at hendelsen ble forårsaket av et fragment av en asteroide eller komet som eksploderte i en høyde på 5–10 kilometer over bakken, men detaljene rundt objektets type og sammensetning er imidlertid ikke entydig fastslått. Forskjellige studier har gitt varierende estimater for størrelsen på objektet, varierende fra 60 til 190 meter avhengig av om objektet var fra en komet eller en tettere asteroide.
Selv om objektet eksploderte i lufta og ikke traff jordoverflaten, så regnes hendelsen likevel som et kosmisk nedslag. Estimater for sprengkraften i eksplosjonen varierer fra 5 megatonn til så mye som 30 megatonn TNT, med 10–15 megatonn som det mest sannsynlige - noe som omtrent tilsvarer den amerikanske Castle Bravo-prøvesprengningen i februar 1954, rundt 1 000 ganger kraftigere enn Hiroshima-bomben, og rundt en tredjedel av kraften til Tsar Bomba, den største hydrogenbomben som noensinne er detonert. En eksplosjon av denne størrelsen er i stand til å ødelegge en stor by. Eksplosjonen slo overende anslagsvis 80 millioner trær over et område på 2 150 km². Det er beregnet at jordskjelvet fra eksplosjonen ville ha målt 5,0 på Richterskalaen.
AK
AK, Ak, aK og ak kan bety:
Tunguska-eksplosjonen
Tunguska-hendelsen antas å være det største nedslaget på land i Jordens nyere historie, selv om tilsvarende store nedslag i fjerne havområder ikke ville blitt registrert før global satellittovervåkning ble etablert i 1960- og 1970-årene.
Eksplosjonen
Rundt 07:17 lokal tid observerte innfødte evenker og russiske nybyggere i fjellandskapet nordvest for Bajkalsjøen en blålig lysstripe, nesten like sterk som Solen, som beveget seg over himmelen. Rundt 10 minutter senere kom et sterkt lysglimt og en lyd som lignet artilleriild. Øyenvitner som var nærmere eksplosjonen rapporterte at lydkilden beveget seg fra øst mot nord. Lydene ble fulgt av en sjokkbølge som slo folk overende og knuste vinduer hundrevis av kilometer unna. De fleste øyenvitnene rapporterte bare lydene og rystelsene, og ikke selve eksplosjonen. Øyenvitneskildringene varierer også med hensyn til rekkefølgen og varigheten av de forskjellige hendelsene.
Eksplosjonen ble registrert ved seismiske stasjoner over hele Eurasia. Sjokkbølgen ville enkelte steder tilsvart et jordskjelv på 5,0 på Richterskalaen (som dog ikke ble utviklet før i 1935). Den lagde også svingninger i lufttrykket som var kraftige nok til å påvises i Storbritannia. I løpet av de påfølgende ukene var kveldshimmelen så sterkt opplyst at man kunne lese i lyset fra den, på grunn av støvpartikler som ble spredt i stratosfæren av eksplosjonen. I USA observerte både Smithsonian astrofysiske observatorium og Mount Wilson-observatoriet en reduksjon i atmosfærisk sikt som varte i flere måneder, også på grunn av svevende støv.
Forskningsekspedisjoner
Det var lite vitenskapelig interesse omkring nedslaget på den tid, muligens på grunn av Tunguska-regionens isolerte beliggenhet. Hvis det var noen tidlige ekspedisjoner til stedet i det hele tatt så er nedtegnelsene sannsynligvis gått tapt i løpet av de påfølgende kaotiske årene i Russland, med første verdenskrig, den russiske revolusjon og den russiske borgerkrig.
Den første registrerte ekspedisjonen kom til åstedet mer enn et tiår etter hendelsen. I 1921 besøkte den russiske mineralogen Leonid Kulik nedslagsfeltet til elva Steinete Tunguska, som en del av en undersøkelse for Det sovjetiske vitenskapsakademi. På bakgrunn av lokale redegjørelser trakk han den slutning at eksplosjonen var forårsaket av et nedslag av en gigantisk meteoritt. Han overtalte den sovjetiske regjeringen til å finansiere en ekspedisjon til Tunguska-regionen, basert på et prospekt om at jern fra meteoritten kunne berges for den sovjetiske industrien.
Kuliks ekspedisjon kom fram til stedet i 1927. Til sin overraskelse fant de intet krater. De fant i stedet en region med svidde trær, rundt 50 kilometer i diameter. Ved nullpunktet var det noen trær som merkelig nok fortsatt sto oppreist, men med greiner og bark revet av. De som var lengre unna var slått over ende i retning bort fra senteret.
Over de neste ti årene var det ytterligere tre ekspedisjoner til området. Kulik fant et lite gryteformet myrhull som han trodde kunne være krateret, men etter en arbeidskrevende drenering av myra fant han gamle trestumper på bunnen, noe som utelukket muligheten for at det var et krater. I 1938 ordnet Kulik med en luftfoto-undersøkelse av området, som viste at hendelsen hadde slått trær over ende i et enormt sommerfuglformet mønster. Til tross for de omfattende ødeleggelsene ble det ikke funnet noe krater.
Ekspedisjoner som ble sendt til området på 1950- og 1960-tallet fant mikroskopiske kuler av silikat og magnetitt i prøver av jordsmonnet. Lignende kuler ble antatt å finnes i de felte trærne, men de kunne ikke påvises med datidens metoder. Senere ekspedisjoner fant imidlertid slike kuler i sevjen fra trærne. Kjemisk analyse viste at kulene hadde høyt innhold av nikkel i forhold til jern, noe som også er tilfelle i meteoritter, og konklusjonen var at de var av utenomjordisk opprinnelse. Konsentrasjonen av kulene i forskjellige regioner av jordsmonnet ble også funnet å være i samsvar med den forventede fordelingen fra en luftsprengt meteoritt. Senere studier av kulene fant uvanlige fordelinger av flere andre metaller i forhold til omgivelsene, noe som også ble sett som bevis for en utenomjordisk opprinnelse.
Kjemisk analyse av torvmyrer i området viste også mange avvik som ble sett på som samsvarende med et nedslag. Isotopsignaturene til stabile karbon-, hydrogen- og nitrogenisotoper i myrlagene fra 1908 ble funnet å ikke være i samsvar med hva som ble målt i de nærliggende lagene over og under. Regionen hvor myrene med de avvikende signaturene lå inneholdt også en uvanlig høy mengde iridium, lignende iridiumlaget som er funnet i K/T-grensen. Disse uvanlige mengdene antas å være resultatet av nedfall fra meteoritten som er blitt avsatt i myrene. Nitrogenet antas å ha blitt avsatt som sur nedbør, et forventet nedfall fra eksplosjonen.
Luftsprengt meteoroide
Blant vitenskapsfolk er den ledende forklaringen på eksplosjonen en luftsprengning av en meteoroide 6–10 kilometer over jordoverflaten.
Meteoroider kommer inn i Jordens atmosfære fra verdensrommet hver eneste dag, vanligvis med en hastighet på mer enn 10 kilometer per sekund. De fleste er små, men fra tid til annen kommer det en større. Varmen som genereres av kompresjonen av lufta foran meteoroiden når den farer gjennom atmosfæren er kolossal, og de fleste brenner opp eller eksploderer før de når bakken. Fra andre halvdel av 1900-tallet har nøye overvåkning av Jordens atmosfære ført til oppdagelsen av at slike meteoroide-luftsprengninger finner sted ganske ofte. En stein-meteoroide på rundt 10 meter i diameter kan lage en eksplosjon på rundt 20 kilotonn, som tilsvarer Fat Man-bomben som ble sluppet over Nagasaki, og data fra U.S. Air Force indikerer at slike eksplosjoner finner sted i den øvre atmosfæren mer enn en gang hvert år. Tunguska-lignende hendelser i megatonn-klassen er mye sjeldnere. Eugene Shoemaker estimerte at slike hendelser finner sted rundt en gang hvert 300. år.
Eksplosjonsmønstre
Eksplosjonens virkning på trær nær nullpunktet ble gjenskapt under kjernefysiske prøvesprengninger i atmosfæren på 1950- og 1960-tallet. Virkningene er forårsaket av sjokkbølgen som følger store eksplosjoner. Trær direkte under eksplosjonen får kvister og bark revet av ettersom sjokkbølgen beveger seg vertikalt nedover, mens trær lengre unna blir slått over ende fordi sjokkbølgen er nærmere horisontal når den treffer dem.
Asteroide eller komet?
Sammensetningen av Tunguska-meteroritten er fortsatt gjenstand for diskusjon. I 1930 foreslo den britiske astronomen F.J.W. Whipple at himmellegemet som traff Tunguska var en liten komet. En komet-meteoritt, som hovedsakelig består av is og støv, kunne ha blitt fullstendig fordampet av sammenstøtet med Jordens atmosfære, uten å etterlate seg noen spor. Komethypotesen ble også understøttet av de glødende himlene (eller «himmelglød» og «opplyste netter») som ble observert over hele Europa i dagevis etter sammenstøtet, som muligens kunne forklares med støv og is som hadde blitt spredt fra kometens hale over den øvre atmosfæren. Komethypotesen oppnådde innen 1960-tallet generell aksept blant sovjetiske Tunguska-forskere.
I 1978 foreslo den slovakiske astronomen Ľubor Kresák at objektet var et fragment av den kortperiodiske Enckes komet, som er ansvarlig for meteorsvermen Beta Tauridene. Tunguska-hendelsen sammenfalt med en topp i den svermen, og den omtrentlige banen til Tunguska-meteoritten er konsistent med hva som ville forventes fra et slikt fragment. Det er nå kjent at himmellegemer av denne typen eksploderer med hyppige intervaller fra titalls til hundrevis av kilometer over bakken. Militære satellitter har observert disse eksplosjonene i mange tiår.
I 1983 publiserte astronomen Zdeněk Sekanina et papir som kritiserte komethypotesen. Han påpekte at et himmellegeme som består av kometmateriale, og som farer gjennom atmosfæren langs en så lav bane skulle ha gått i oppløsning, mens Tunguska-objektet åpenbart forble intakt ned i den lavere atmosfæren. Sekanina argumenterte at bevismaterialet pekte mot et tett, steinaktig objekt, sannsynligvis en asteroide. Denne hypotesen ble videre styrket i 2001, da Farinella, Foschini, et al. gav ut en studie som mente at objektet hadde kommet fra retning av asteroidebeltet.
Forkjemperne for komethypotesen har foreslått at objektet var en utdødd komet med en steinete kjerne som lot den trenge inn i atmosfæren.
Det viktigste problemet med asteroidehypotesen er at et steinete objekt burde ha laget et stort krater der det traff bakken, men intet slik krater er funnet. Det har blitt hypotetisert at asteroidens passasje gjennom atmosfæren gjorde at trykk og temperaturer bygget seg opp til et punkt hvor asteroiden plutselig disintegrerte i en enorm eksplosjon. Ødeleggelsen ville måtte ha vært så fullstendig at ingen rester av betydelig størrelse var igjen, og materialet som ble spredt i den øvre atmosfæren under eksplosjonen ville ha forårsaket glødende himler. Modeller som ble publisert i 1993 foreslo at steinlegemet ville vært rundt 60 meter i diameter, med fysiske egenskaper et sted mellom en ordinær kondritt og en karbonholdig kondritt.
Christopher Chyba og andre har foreslått en prosess hvorigjennom en steinmeteoritt kunne ha vist samme opptreden som Tunguska-meteoritten. Modellene deres viser at når kreftene som motstår et himmellegemes nedstigning blir større enn kreftene som holder det sammen, så blir det sprengt i stykker, og frigir nesten all sin energi på en gang. Resultatet er intet krater, og ødeleggelser spredt over et relativt stort område, hvor alle skadevirkningene er fra trykk og varme.
Tsjekosjøen
I juni 2007 ble det gjort kjent at forskere fra Universitetet i Bologna hadde identifisert en innsjø i Tunguska-regionen som et mulig nedslagskrater fra hendelsen. De bestrider ikke at Tunguska-legemet eksploderte i luften, men mener at et meterstort fragment overlevde eksplosjonen og traff bakken. Tsjekosjøen er en liten skålformet innsjø rundt 8 kilometer nord-nordvest for hyposenteret. Hypotesen er blitt bestridt av andre spesialister på nedslagskratere. En undersøkelse i 1961 hadde avvist en nyere opprinnelse for Tsjekosjøen, da den viste tilstedeværelse av et mange meter tykt lag av siltavleiringer på innsjøbunnen, noe som indikerer en alder på minst 5000 år, men nyere forskning viser at bare en meter eller så av sedimentlaget på innsjøbunnen er «normal innsjø-sedimentering», en dybde som indikerer en mye yngre innsjø på rundt 100 år. Akustiske ekkoundersøkelser av bunnen på innsjøen viser at den ligger i en konisk formet senkning, som samsvarer med et nedslagskrater. Dessuten peker innsjøens lengdeakse mot episenteret for Tunguska-eksplosjonen, rundt 7 km unna. Magnetiske undersøkelser indikerer også et tett objekt, muligens en meterstor steinklump, under sjøens dypeste punkt, som kan være et meteorittfragment. Arbeid pågår fremdeles ved Tsjekosjøen for å bestemme dens opprinnelse.
Spekulative hypoteser
«Den kanskje aller tidligste, alminnelig utbredte, teorien om Tunguska-eksplosjonen var at verden var i ferd med å gå under. Men etterhvert som minuttene gikk ble denne teorien droppet til fordel for andre, mindre endelige teorier, og i dag er det svært vanskelig å finne noen som virkelig tror at verden gikk under på morgenen den 30. juni 1908...» Ifølge G. K. Kulesj, leder for Kirensk meteorologiske stasjon: «Bøndene i landsbyen [Korelina] var så lamslått av hendelsene at de sendte en deputasjon til byen til den lokale erkepresten for å spørre om verdens ende var i ferd med å begynne, [og] hvordan de forberedte seg på den i Kirensk.»
I 1989 foreslo D'Alessio og Harms at noe av deuteriumet i en komet som entret Jordens atmosfære kunne ha gjennomgått en kjernefysisk fusjon, og etterlatt en distinkt signatur i form av karbon-14. De konkluderte imidlertid med at enhver frigjøring av kjernefysisk energi ville ha vært praktisk talt neglisjerbar. Uavhengig av dette foreslo César Sirvent i 1990 at en deuteriumkomet, dvs. en komet med en unormalt høy konsentrasjon av deuterium, kunne ha eksplodert som en naturlig hydrogenbombe, og gjennom dette utviklet mesteparten av den frigjorte energien. Rekkefølgen ville ha vært først en mekanisk eller kinetisk eksplosjon, som så ville ha utløst en kjernefysisk reaksjon. Disse hypotesene er imidlertid uforenlige med vår kunnskap både om sammensetningen av kometer og om de temperaturene og trykkforholdene som kreves for å sette i gang en kjernefysisk fusjon. Studier har også vist at konsentrasjonen av radioaktive isotoper i området ved Tunguska-eksplosjonen ikke samsvarer med det som kan forventes etter en kjernefysisk eksplosjon, hverken fusjon eller fisjon.
I 1973 foreslo Albert A. Jackson og Michael P. Ryan, fysikere ved University of Texas, at Tunguska-hendelsen ble forårsaket av et «lite» (rundt 1020 g til 1022 g) svart hull som passerte gjennom Jorden. Denne hypotesen svikter imidlertid ved at det ikke var noen såkalt «utgangshendelse» — en eksplosjon nummer to som ville ha oppstått når det svarte hullet, etter å ha boret seg gjennom Jorden, skjøt ut på den andre siden på vei tilbake til verdensrommet. Dette skulle i så fall ha foregått i Sørishavet, rundt 10 grader vest for Drakestredet. Det var heller ikke noen sammenhengene seismiske forstyrrelser, som ville ha oppstått langs det svarte hullets bane gjennom mantelen.
Forskjellige UFO-entusiaster har hevdet at Tunguska-hendelsen kom av at et eksploderende fremmed romskip, eller et våpen fra et slikt romskip, detonerte for «å berge Jorden fra en overhengende fare». Disse påstandene ser ut til å ha sin opprinnelse i en science fiction-historie av den sovjetiske ingeniøren Aleksander Kazantsev fra 1946, hvor et atomdrevet romskip fra Mars, på jakt etter ferskvann fra Bajkalsjøen, eksploderte i atmosfæren. Denne historien var inspirert av Kazantsevs besøk til Hiroshima i slutten av 1945.
Mange hendelser i Kazantsevs historie ble senere blandet sammen med hva som faktisk skjedde i Tunguska. Hypotesen om den atomdrevne UFO ble tatt i bruk av TV drama-kritikerne Thomas Atkins og John Baxter i deres bok The Fire Came By (1976). TV-serien The Secret KGB UFO Files (Phenomenon: The Lost Archives), sendt på TNT i 1998, refererte til Tunguska-hendelsen som «den russiske Roswell-saken», og hevdet at rester av en styrtet UFO var blitt funnet på stedet for eksplosjonen. I 2004 påsto en gruppe fra Tunguska Space Phenomenon Public State Fund at de hadde funnet vrakdeler fra et fremmed romskip på åstedet.
Forkjemperne for denne hypotesen har imidlertid aldri vært i stand til å fremlegge noe signifikant bevismateriale for sine påstander.
Lignende hendelser
Tunguska-eksplosjonen er den kraftigste, men ikke den eneste, betydelige meteoritt-lufteksplosjonen i nyere historie. I tabellen under er det listet opp et utvalg av lignende hendelser. Listen er ufullstendig, ettersom beregning av meteoritters sprengkraft er av relativt ny dato:
Tees
Tees er ei elv i Durham og North Yorkshire i det nordlige England. Fra kildene i Penninene renner den østover til munningen i Nordsjøen mellom Hartlepool og Redcar. Elva er 137 km lang, og har et nedbørfelt på 1 834 km². De største sideelvene er Leven, Skerne, Greta, Balder og Lune.
Elvas løp
Elva har sitt utspring på østsiden av fjellet Cross Fell i Penninene, like innenfor grensa til Cumbria. Den renner derfra i østlig retning og inn i grevskapet Durham. I dette området, som kalles Teesdale, er den omgitt av et øde landskap med lyngheier og topper på opptil 760 moh. Dette området er en del av North Pennine Area of Outstanding Natural Beauty. Det er også nylig utpekt som geologisk Europark, den første i Storbritannia.
En serie fosser og stryk, hvor elva renner over en rekke klipper av svart basalt, kalles Cauldron Snout. Fra rett nedenfor dette stedet og til munningen utgjør Tees nesten uten avbrudd grensa mellom de historiske grevskapene Yorkshire og Durham, men etter lokalstyrereformen i 1974 ligger det meste av elva innenfor Durhams nåværende grenser. Nedenfor Cauldron Snout blir dalen bredere, og trær og enkelte landsbyer begynner å dukke opp langs elva. På denne strekningen danner elva også det kjente fossefallet High Force, en av Englands høyeste og mest vannrike fosser.
Tees renner deretter forbi Middleton-in-Teesdale, og landskapet blir etter hvert roligere. Elva passerer passerer byen Barnard Castle med Eggleston Abbey og Rokeby Hall. Dalen åpner seg nå helt opp, og elva slynger seg over det frodige og flate jordbrukslandskapet sør og øst for byen Darlington. Elva, som til nå har helt i en stort sett øst-sørøstlig retning, vender nå mot nordøst, med kurs for de tett befolkede områdene ved Teesside.
Etterhvert som den nærmer seg havet blir Tees en viktig kommersiell vannvei der den renner gjennom byene Stockton-on-Tees og Middlesbrough. Mellom disse to byene ligger Tees Barrage, og nedenfor denne demningen er elva påvirket av tidevannet. Nedenfor Middlesbrough vider elva seg ut i et bredt estuar. Her ligger også Teesport, en av Englands travleste havner, som er bygget på en landfylling på sørsiden av Tees. Elva munner til slutt ut i Nordsjøen mellom byene Hartlepool i nord og Redcar i sør.
Endringer i elva
På begynnelsen av 1800-tallet ble elva rettet ut for å spare tid og penger for båttrafikken. Mellom Stockton-on-Tees og Middlesbrough gikk elva opprinnelig i to store meandere, først mot sør og deretter mot nord. To nye vannveier, kalt «Mandale Cut» og «Portrack Cut» ble gravd ut mellom elvesvingene for å rette ut elva. Før dette arbeidet ble gjort kunne båtreisen reisen fra Thornaby til Middlesbrough, når man tok hensyn til tidevann og andre faktorer, ta like lang tid som turen fra munningen av Tees til London. Mandale Cut på 200 meter, gjennom den sørlige meanderen, var den korteste av de to snarveiene. Portrack Cut på rundt en kilometer var betydelig lengre, selv om den nordlige meanderen den fjernet var betydelig mindre enn den sørlige. Ingen av meanderne er synlige i dag, med unntak av at den lille Stainsby Beck renner inn i en vannvei som på kart er merket først som «The Fleet» og deretter «Old River Tees». Den nye demningen Tees Barrage ligger like ved Mandale Cut.
Helt siden disse utrettingene ble foretatt har elva fortsatt med å gjennomgå endringer i både elveleie og -bredder for å gjøre den dypere og lettere seilbar. Elva er gjort betydelig smalere gjennom dumping av skipsballast og slagg fra jernverk langs de tidligere breddene, noe som har økt erosjon og utgraving av elvebunnen. Kart laget før 1900 viser at elveløpet mellom Stockton og Middlesbrough var opptil 300 meter bredt, med mange grunner og sandbanker. Dagens elveløp varierer stort sett mellom 100 og 200 meter.
Forurensing
Ved sandflatene Seal Sands i Tees' estuar var det tidligere kolonier av både steinkobbe og havert. Men etterhvert som det ble bygget ut mer og mer industri langs Tees økte også forurensingen som følge av dette, og selbestandene gikk sterkt tilbake. Over en periode på 10 år var disse dyrene helt borte fra estuaret på grunn av forurensing. Men i løpet av de siste årene har vannkvaliteten blitt dramatisk forbedret, og selene kan igjen observeres både i selve estuaret og på slettene ved Seal Sands. Seal Sands-området er nå utpekt som naturreservat, «Teesmouth National Nature Reserve».
29. serierunde i Premier League 2008/09
29. serierunde i Premier League 2008/09 begynte lørdag 14. mars 13:45 med storkampen mellom Manchester United og Liverpool. 16:00 ble det spilt seks kamper. Søndag 15. mars ble det spilt to kamper før West Ham United og West Bromwich Albion avslutta runden mandag 16. mars 21:00.
King George V Park
King George V Park er et fotballstadion i St. John's i Newfoundland. Den ligger ved øvre del av Quidi Vidi Lake i sentrum av St. John's.
Stadionet ble bygget i 1925 som nasjonalarena for Newfoundland. I 2005 ble det satt i gang en enorm renoveringsprosess, som innebar å øke banens lengde og bredde, installasjon av et undergrunns vanningssystem, nye garderobefasiliteter, så vel som å utvide tilskuerkapasiteten. Stadionet har nå en kapasitet på 10,000 mennesker.
Stadionet ble bygget som en hyllest til Kong Georg V av Storbritannia.
Hog Bayou gasskraftverk
Hog Bayou gasskraftverk er et varmekraftverk i Mobile i Alabama, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 237 MW, med 1 kogenerasjons-gassturbin og 1 dampturbin. Operatør er energiselskapet Calpine Corp.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2001. Brenselkilden er naturgass.
The Best of Both Worlds
The Best of Both Worlds er hardrockbandet Van Halens andre samlealbum.
Albumet ble utgitt 20. juli 2004, og som navnet hentyder, inneholder det de beste sangene fra musikkalbumene med både David Lee Roth og Sammy Hagar. Ingen låter fra albumet Van Halen III der Gary Cherone synger er tatt med. Albumet inneholder tre nye låter spilt inn med Sammy Hagar; «It's About Time», «Up for Breakfast» og «Learning to See».
Sporliste
Disk 1
Disk 2
Toksun
Toksun (uigursk: توقسۇن ناھىيىسى / Toksun Nahiyisi; kinesisk: 托克逊县; pinyin: Tuōkèxùn Xiàn) er et fylke i prefekturet Turfan i den autonome region Xinjiang i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen er på 102,655 innbyggere i 1999.
Attilio Ariosti
Attilio Ariosti (1666–1729) var en italiensk komponist, hovedsakelig av operaer.
Liv og virke
Ariosti ble født inn i en middelklassefamilie og fikk fiolin-, orgel- og komposisjonsundervisning. I 1689 trådte han inn i minorittordenen, ble diakon i 1692 og fikk samme år organistposten ved kirken S. Maria dei Servi i Bologna. Etter at han komponerte noen oratorier, fikk han de første kontaktene i teaterverdenen.
De første operaene fikk han oppført i Venezia i 1697. Fra 1697 til 1703 var han hoffkomponist ved Sophie Charlotte av Hannovers hoff i Lietzenburg ved Berlin. Her komponerte han operaene La fede ne tradimenti, L'inganno, vinto della costanza og Mars und Irene. Ellers skrev han ved hoffet forskjellige arier, kantater og kammerkonserter.
På grunn av en fysisk konfrontasjon med overhoffkapellmesteren måtte han forlate Schloss Charlottenburg i året 1703. Deretter var han en kort tid ansatt ved hoffet i Anjou. Mellom 1703 og 1709 tjenestegjorde han som keiser Josef I av Det tysk-romerske rikes østerrikske generalagent for Italia.
Etter 1715 opplevde han store suksesser i Paris og London som først ble overtruffet da Georg Friedrich Händel entret scenen. I 1719 samarbeidet Ariosti og Händel i Royal Academy of Music. Arisosti skrev drama, var sanger, spilte cello og cembalo, men favorittinstrumentet hans var viola d'amore, og det var dette instrumentet han spilte mellom aktene i Amadigi di Gaula 12. juli 1716 som Händels første kjente framføring i London.
Arisosti skrev 21 solosonater for viola d'amore som vanligvis blir kalt «Stockholm-sonatene» da den eneste bevarte kilden for de fleste av dem oppbevares i Statens Musikbibliotek i Stockholm. Disse verkene viser en utpreget sans for humor og overraskende harmonier, og en kreativ bruk av stillhet.
Verk
Ariosti skrev rundt 25 operaer, opprinnelig etter forbilder av Jean-Baptiste Lully, senere av Alessandro Scarlatti. Han skrev også rundt fem oratorier og en rekke kantater og instrumentalverk.
Skien sluse
Skien sluse er den første slusa i Telemarkskanalen, med forbindelse mellom Skienselva og Hjellevannet. Slusa har en løftehøyde på 5 meter, og ligger på Smieøya i Skien. Byggingen startet i 1854, og var ferdig i 1861.
Stéphane Lannoy
Stéphane Lannoy (født 18. september 1969 i Boulogne-sur-Mer) er en fransk fotballdommer. Han har dømt 85 kamper i fransk serie og har i tillegg også dømt syv kamper i UEFA-cupen, to kamper i Mesterligaen.
Han er en av 38 kandidater til å dømme i verdensmesterskapet i fotball 2010 i Sør-Afrika.
Päijänne-Tavastland
Päijänne-Tavastland (finsk: Päijät-Häme) er et av Finlands 19 landskap. Administrasjonssetet i landskapet er Lahtis. Päijänne er navnet på Finlands nest største innsjø, som strekker seg i nord-sør-retning gjennom landskapet. Paijänne-Tavastland grenser til landskapene Nyland, Egentliga Tavastland, Birkaland, Mellersta Finland, Södra Savolax og Kymmenedalen.
Kommuner og regioner
Päijänne-Tavastland består av elleve kommuner hvorav tre er bykommuner. Kommunene i landskapet utgjør bare en økonomisk region, Lahtis økonomiske region. Kommunene og den økonomiske regionen i landskapet er listet nedenfor. Byene er oppført med fet skrift.
Fiuggi
Fiuggi er en italiensk kommune som ligger i Lazio-regionen. Kommunen ligger i Frosinone-provinsen og har om lag 9000 (2004) innbyggere.
Den irske fristaten
Den irske frie staten (irsk: Saorstát Éireann; var en stat med status som dominion i Det britiske imperiet. Den omfattet 26 av de 32 grevskapene på øya Irland i årene 1922–1937. Den ble vedtatt opprettet gjennom den anglo-irske traktat, som ble signert i London 6. desember 1921, og utskilt fra Det forente kongerike Storbritannia og Irland den 6. desember 1922. Den erstattet den teoretiske enheten Sør-Irland og den ensidig opprettede irske republikken. Den anglo-irske traktaten avsluttet den tre år lange irske uavhengighetskrigen mellom styrkene til den irske republikken – den irske republikanske hæren (IRA) – og styrker fra den britiske kronen.
Fristaten ble etablert som et dominion (herredømme) av det britiske imperiet. Det omfattet 26 av de 32 fylkene i Irland. Nord-Irland, som bestod av de resterende seks fylkene, brukte sin rett i henhold til traktaten til å melde seg ut av den nye staten. Fristatsregjeringen besto av generalguvernør – representanten for kongen – og eksekutivrådet (kabinettet), som erstattet både den revolusjonære Dáil-regjeringen og den provisoriske regjeringen som ble satt opp under traktaten. W.T. Cosgrave, som hadde ledet begge disse administrasjonene siden august 1922, ble den første presidenten for eksekutivrådet (statsminister). Oireachtas eller lovgiver besto av Dáil Éireann (underhuset) og Seanad Éireann (overhuset), også kjent som senatet. Medlemmer av Dáil ble pålagt å avlegge en troskapsed til fristatens grunnlov og erklære troskap til kongen. Eden var et avgjørende nøkkelspørsmål for motstandere av traktaten, som nektet å avlegge den og derfor ikke tok plass. Pro-traktatmedlemmer, som dannet Cumann na nGaedheal («Samfunnet av gælere») i 1923, hadde et effektivt flertall i Dáil fra 1922 til 1927 og styrte deretter som en minoritetsregjering til 1932.
I 1931, med vedtakelsen av Westminster-statutten, ga parlamentet i Storbritannia fra seg nesten all sin gjenværende myndighet for å lovfeste for Fristaten og de andre dominionene. Det førte til at Fristaten fikk internasjonalt anerkjent uavhengighet.
I de første månedene av Fristaten ble den irske borgerkrigen ført mellom den nyopprettede nasjonale hæren og anti-traktatens hær IRA, som nektet å anerkjenne staten. Borgerkrigen endte med seier for regjeringsstyrkene, og motstanderne dumpet våpnene i mai 1923. Det anti-traktatpolitiske partiet, Sinn Féin, nektet å ta plass i Dáil, og etterlot det relativt lille irske Arbeiderpartiet som eneste opposisjonspartiet. I 1926, da Sinn Féin-president Éamon de Valera ikke klarte å få denne politikken reversert, trakk han seg fra Sinn Féin og ledet det meste av medlemskapet inn i et nytt parti, Fianna Fáil, som gikk inn i Dáil etter stortingsvalget i 1927. Det dannet regjeringen etter stortingsvalget i 1932, da det ble det største partiet.
De Valera avskaffet troskapseden og startet en økonomisk krig med Storbritannia. I 1937 utarbeidet han en ny grunnlov, som ble vedtatt av en folkeavstemning i juli samme år. Fristaten opphørte ved at den nye grunnloven trådte i kraft 29. desember 1937, da staten tok navnet «Irland».
Bakgrunn
Påskeopprøret i 1916, der Den irske republikk ble proklamert, hadde i utgangspunktet lite støtte i befolkningen. Men britiske militærmyndigheters beslutning om å henrette mange av lederne etter krigsrettssaker genererte mye sympati for republikanernes sak. Republikanere og uavhengige nasjonalister ble også forent i motstand mot forsøket på innføring av verneplikt i Irland tidlig i 1918. Irish Parliamentary Party, som hadde støttet de alliertes sak i verdenskrigen mot at Irland fikk begrenset selvstyre, ble sterkt diskreditert, og i parlamentsvalget i Storbritannia 1918 vant Sinn Féin nesten alle seter. Partiet hadde året før begynt en aggressiv kampanje for en selvstendig irsk republikk.
I januar 1919 nektet Sinn Féins parlamentsrepresentanter å sitte i Det britiske parlamentet og samlet seg i Dublin hvor de opprettet Dáil Éireann, et ettkammerparlament som skulle styre Irland. Det første Dáil vedtok en uavhengighetserklæring og opprettet dermed Den irske republikk, nesten tre år etter at den var proklamert. Internasjonalt var det bare Sovjetunionen som anerkjente den som en selvstendig stat, men i den irske befolkningen var det et overveldende flertall som støttet opprettelsen av en republikk, enten som en permanent ordning eller som et skritt mot et suverent irsk monarki.
Det var klart for alle at disse forhandlingene ikke ville ende med opprettelsen av en suveren irsk stat. Michael Collins, som var en av forhandlerne, var allikevel sterk tilhenger av avtalen, dels fordi han visste at IRA var på sammenbruddets rand på grunn av utmattelse og kronisk mangel på våpen og ammunisjon, og dels fordi han mente at traktaten ville gi Irland «friheten til å oppnå frihet». Republikkens president Eamon de Valera deltok ikke selv i forhandlingene, angivelig fordi han ikke ville assosiere seg for mye med det han visste de mest militante republikanerne ville regne som et svik.
Den anglo-irske traktaten utelukket opprettelsen av en republikk, og gav i stedet status som dominion med Den britiske monarken som statsoverhode. Selv om dette var mindre enn det Sinn Féin hadde ønsket, var det også langt mer enn Home Rule ville gitt. Det andre Dáil ratifiserte traktaten, og de samme representantene gjentok dette som Sør-Irlands parlament. Sinn Féin ble splittet som følge av uenighet om traktaten.
Styresett og konstitusjon
Fristatens struktur ble fastsatt i traktaten og i grunnloven. Staten var et konstitusjonelt monarki med et tredelt parlament, Oireachtas, bestående av monarken (Crown-in-Parliament), underhuset Dáil Éireann og overhuset Seanad Éireann (Det irske senat). Utøvende myndighet var lagt til kongen, med utøvende råd ledet av en statsminister med tittelen President of the Executive Council.
Kronens representant
Kongen var i Irland representert av en generalguvernør. Dette embetet erstattet Irlands stattholder, som hadde styrt øya først på vegne av Englands og deretter Storbritannias monark siden middelalderen. Generalguvernørene ble først utnevnt av kongen etter råd fra den britiske regjeringen og med den irske regjeringens aksept. Fra 1927 ble dette endret slik at kun den irske regjeringen gav råd om utnevnelser.
Troskapseden
Som i alle områder med dominion-status ble det innført en troskapsed. Mens slike eder andre steder var en personlig ed avlagt av parlamentsmedlemmer til monarken, var den irske troskapseden fundamentalt forskjellig. Den hadde to elementer: Først en ed til Fristaten og dernest et løfte om troskap til kong Georg V og hans rettmessige etterkommere. Dette andre leddet inneholdt to modifikasjoner fra den vanlige edsformen. For det første ble den avlagt til monarken i Irland, ikke spesifikt til den britiske monarken. For det andre var den eksplisitt rettet til monarken i hans rolle som del av traktatvilkårene, ikke i hans rolle som statsoverhode i Storbritannia og Irland før 1922.
Eden ble satt sammen av elementer fra tre kilder og ble i store trekk utarbeidet av Michael Collins under traktatsforhandlingene. En viktig kilde var et utkast skrevet før forhandlingene av de Valera. Collins lånte også elementer fra eden til Irish Republican Brotherhood, som han var hemmelig leder for. Til slutt finner man elementer fra eden brukt i Canada.
Mens unionister og andre dominioner kritiserte eden for å være for moderat og indirekte i sine referanser til monarkiet, kritiserte nasjonalister og republikanere den for at den i det hele tatt nevnte monarkiet. Mange hevdet at den var en direkte ed til kronen, og selv om teksten ved nærmere analyse unngikk dette, var det oppfatningen som var det viktigste i befolkningen, og ikke den mer akademiske realiteten. Det er spekulert i om den kunne blitt klargjort på en bedre måte dersom Collins hadde levd lenger, men da han ble myrdet i 1922, var det ingen av dem som hadde deltatt i utformingen og som var tilhengere av traktaten lenger i live (de Valera var mot traktaten, og Griffith døde i august 1922). Eden ble et viktig stridsspørsmål under den irske borgerkrig.
Nord-Irland
Traktaten åpnet for et forent Irland, men de seks grevskapene i Nord-Irland kunne selv velge om de ville være en del av Fristaten eller om de fortsatt ville inngå i Det forente kongerike. Dersom provinsen hadde valgt å bli del av Fristaten ville den vært en autonom provins med eget parlament og egen regjering. Dette var ikke et realistisk scenario, da det var gitt på forhånd at Nord-Irland valgte å fortsette å være en del av Det forente kongerike.
Borgerkrigen
Kompromissene i traktaten utløste i juni 1922 en borgerkrig som fortsatte også etter opprettelsen av Fristaten, frem til april 1923. Tilhengerne av traktaten, først ledet av Michael Collins, seiret til slutt over republikanerne ledet av Eamon de Valera. Sistnevnte hadde gått av som president da traktaten ble ratifisert, og møtte stor kritikk også blant sine egne, som Sean T. Kelly, for dette. De Valera forsøkte å bli gjenvalgt for på den måten å knuse traktaten, men velgerne gikk for tilhengerne, og Arthur Griffith ble president i Den irske republikk. Michael Collins ble valgt som provisorisk statsminister av Sør-Irlands parlament, ettersom dette embetet måtte være fylt for at traktaten skulle kunne tre i kraft. Da både Griffith og Collins døde i august 1922, fikk W.T. Cosgrave begge embetene, slik at den provisoriske republikken og den mer teoretiske enheten Sør-Irland ble samlet under en felles leder.
Politiske partier
Det var to partier som styrte Fristaten mellom 1922 og 1937:
Konstitusjonell utvikling
I teorien var situasjonen noe annerledes, fordi det fantes en del begrensninger:
Fristaten valgte å gå lenger enn det den nye loven foreskrev. Som første dominion tok den imot utenlandske ambassadører til Irland; strengt tatt skulle disse vært akkreditert til monarken gjennom generalguvernøren. Fristatens myndigheter registrerte også traktaten som et internasjonal dokument i Folkeforbundet, hvilket skapte raseri i Det forente kongerike. Dette skyldtes et fundamentalt forskjellige syn på hva traktaten var: Irene så den som en avtale mellom den selvstendige, om enn provisoriske, republikken og Det forente kongerike, mens britene så den som en avtale mellom britiske sentralmyndigheter og lokale myndigheter i Irland, og således ikke som et internasjonalt dokument.
Westminsterstatuttene, som kom etter Samveldekonferansen, gav alle dominions mulighet til å utstede nye lover uten å ta hensyn til tidligere lover vedtatt av Det britiske parlamentet. Fristaten benyttet dette til å vedta to endringer som brøt med alle tradisjoner:
Da de Valera ble president for det utøvende råd i 1932 og leste gjennom arkivene fra Cosgraves tid ble han svært imponert. Han fant at det eneste som gjenstod av britisk styre utover personalunionen var de såkalte Treaty Ports, havner som Royal Navy kontrollerte av hensyn til Storbritannias sikkerhet. I traktaten var det klart at dette kunne reforhandles i 1938, noe som også skjedde.
Oppløsningen
Den formelle endringen til en suveren republikk kom ikke før i 1948. Da var John A. Costello fra partiet Fine Gael president.
En liten minoritet, knyttet til Sinn Féin, Republican Sinn Féin og likesinnede småpartier, har aldri akseptert bruken av navnet Republikken Irland for en stat som kun inkluderer 26 av 32 grevskap, og har i stedet fortsatt å kalle denne staten for Fristaten. I 2002 gikk Sinn Féin for første gang i nyere tid inn i Dáil, med fem av 166 seter, og samtidig fikk partiet to ministerposter i Northern Ireland Executive. Dette førte til at gruppen som ikke aksepterer en republikk bestående av 26 grevskap blir stadig mindre.
Eugene Galeković
Eugen-Josip Galeković (født 12. juni 1981 i Melbourne) er en australsk fotballspiller som spiller for den australske klubben Melbourne City FC. Han spiller også for. Han har kroatisk opprinnelse, og har vært keeper i Adelaide United siden 2007.
Andaktsbok
Andaktsbok er en bok som inneholder andakter, korte tekster som oftest basert på avsnitt fra Bibelen. Tekstene er beregnet til personlig oppbyggelse. Som regel vil en andaktsbok ha andakter for et helt år, men den kan også være for spesielle perioder av et år, for eksempel andakter for advent eller fastetiden. Målgruppen kan variere. Noen andaktsbøker kan være for eldre, andre for unge, noen kan være tilpasset spesielle situasjoner i livet. Andaktsbøker kan komme i store opplag.
Norske andaktsbøker i store opplag
I 2004 ble det laget en oversikt over noen norske andaktsbøker som har solgt i store opplag:
Andre andaktsbøker
Her følger en oversikt over andaktsbøker av forfattere fra ulike land:
Skrik
«Skrik» er et av Edvard Munchs mest berømte bilder, og en av Norges sentrale kunstskatter. Teknikken er fettstift på papp, og bildet er datert til 1893. Bildet finnes i flere originalversjoner, hvorav to tilhører Munchmuseet og ett Nasjonalgalleriet.
Salg av «Skrik»
Den eneste privateide originalversjonen av bildet ble solgt 3. mai 2012 på auksjon hos det amerikanske auksjonsfirmaet Sotheby’s for 119,9 millioner amerikanske dollar, hvorav 107 millioner i salgssum med 12,9 millioner i kommisjon. Dette tilsvarte i 2012 689 millioner norske kroner. Selger var Petter Olsen. Kjøperen var anonym, men det ble etter hvert kjent at det var den amerikanske investoren og kunstsamleren Leon Black som kjøpte maleriet.
Ikonisk motiv
«Skrik» er et av verdens mest kjente bilder og har blitt et ikon i den internasjonale populærkulturen der det gjengis i stadig nye varianter og versjoner i vitsetegninger, reklame og annet.
Knerten gifter seg
Knerten gifter seg er en norsk barnefilm fra 2010 basert på Anne-Cath. Vestlys bøker om Lillebror og Knerten. Den er regissert av Martin Lund. Adrian Grønnevik Smith spiller rollen som Lillebror, mens Åsleik Engmark og Samsaya gir stemme til Knerten og Karoline. Pernille Sørensen har rollen som mor, Jan Gunnar Røise som far og Petrus A. Christensen storebror Phillip. Handlingen er lagt til 1960-tallet.
Knerten gifter seg er den andre av filmene om Knerten. Den første, Knerten, kom i 2009, mens de øvrige er Knerten i knipe (2011), Ekspedisjon Knerten (2017) og Knerten og sjøormen (2020).
Den ble den nest mest sette filmen på kino i 2010 og ble totalt sett av 400 003. Den overgikk dermed besøkstallene for den første filmen. De tre filmene hadde tilsammen over 1 millioner besøkende på kino.