cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naurus historie
Før første verdenskrig
I 1907 seilte de første skipene lastet med fosfat ut fra Nauru. The Pacific Phosphate Company anla et sykehus, kloakkanlegg, et kondenseringsanlegg for ferskvannsforsyning i tørketider, en sodavannfabrikk, så vel som ismaskiner og kjølekamre. Det ble også laget et kraftverk, så elektriske lys kunne tas i bruk. Innen 1913 hadde 46 skip seilt fra Nauru, lastet med til sammen 138 725 tonn fosfat.
Den protestantiske misjonsorganisasjonen i Boston sendte i 1899 den tysk-amerikanske misjonæren Philip Delaporte til Nauru; han hadde da vært misjonær på Gilbertøyene siden 1887. I 1908 ble en protestantisk misjonærstasjon startet på øya, og tysk ble skolespråket; i 1902 hadde Den katolske kirke startet en misjonærstasjon. Noe senere ble polygamiet erstattet med det kristne ekteskapet.
Under første verdenskrig
Under første verdenskrig ble Nauru, som andre tyske kolonier i Stillehavet, overgitt uten kamp, og ble okkupert av australske tropper 4. august 1914. Fra 17. desember 1920 administrerte Australia på vegne av Storbritannia og Ny-Zealand Nauru som et mandatområde, og sikret seg rettighetene til utvinning av fosfatressursene til spottpris. I 1927 ble «høvdingerådet» dannet, den første nauriske politiske instans.
I 1919 ble angam-dagen kunngjort. Det ble bestemt at når den 1 500. nauruer ble født, skulle denne dagen være en nasjonal helligdag. 1 500 sies å være den nedre grense for et samfunns overlevelse. I 1932 kom den første angam-babyen.
Under andre verdenskrig
I begynnelsen var ikke Nauru innblandet i andre verdenskrig. I slutten av desember 1940 angrep den tyske hjelpekrysseren «Komet» handelsskip ved øya, beskjøt fosfatanlegget, og fosfatminene ble lammet i en tid. 8. desember 1941 kom meldingen om det japanske angrepet på Pearl Harbor. Den følgende uka ble telegramstasjonen på øya bombardert av et japansk fly. På Nauru kunne man høre at japanerne avanserte raskere mot øya enn forventet, fordi de hadde okkupert de nærliggende Gilbertøyene. Mange utenlandske innbyggere begynte å føle seg usikre.
Det britiske fosfatselskapet bestemte seg for at det beste ville være å evakuere øya. Det franske kampskipet «Le Triomphant» seilte fra Ny-Hebridene til Nauru, og tok 61 europeere, 391 kinesere og 49 medlemmer av den militære garnisonen ombord. De siste 191 europeerne ble igjen på Nauru og håpet på å bli evakuert på samme måte, noe som imidlertid ikke skjedde.
26. august 1942 kom 300 soldater fra det japanske riket som var alliert med Tyskland, Italia o.a. til Nauru, noe som var uventet på dette tidspunktet. De tok umiddelbart de resterende europeerne som fanger. De rundt 1 850 innfødte nauruerne ble befalt å skaffe japanerne mat. Et antall forsvarskanoner ble satt opp langs kysten, i tillegg til mange skjul langs kysten og på strategiske punkter i innlandet. Det ble også satt opp et underjordisk sykehus.
Senere begynte rundt 1 500 japanske og koreanske arbeidere å etablere en flyplass, med assistanse fra 300 nauruere og kiribatiere. Flyplassen ble ferdig i januar 1943, og er den dag i dag Nauru internasjonale flyplass.
Samtidig som japanske eksperter prøvde å få i gang fosfatproduksjonen igjen, bombarderte amerikanske fly Nauru 25. mars 1943, og 15 japanske fly ble ødelagt, samt at rullebanen ble skadet. En konsekvens av dette ble at japanerne henrettet fem britiske fanger. Forsøket på å gjenopprette fosfatproduksjonen mislyktes, og Nauru forble kun et strategisk viktig sted for japanerne. De amerikanske flyraidene forårsaket en avbrytelse av matforsyningene til øya, noe som gjorde at den japanske kommandøren bestemte seg for å sende 1 200 nauruere og to misjonærer (blant dem alsasiske Alois Kayser) til arbeidsleirer på Truk, og andre øyer i Karolinene.
Forholdene på Nauru var dårlige. Den stadige torpederingen av forsyningsskip og uavbrutte luftraid gjorde at menneskene på øya måtte overleve på det de kunne lage sjøl. Mot slutten av krigen var rundt 300 japanere utsultede, og mange grep til kannibalisme for å overleve. Den japanske overgivelsen av Nauru kom 13. september 1945 ombord på det australske krigsskipet HMAS «Dimantina». 3 745 japanere og koreanere dro tilbake til sine hjemland, men noen ble stilt for krigsrett, på grunn av henrettelse av europeiske og nauriske fanger. I januar 1946 kom de overlevende nauruerne, kun 737 i tallet, tilbake fra arbeidsleirene på Truk. Der hadde over en tredel dødd av underernæring og bakteriesykdommer. Denne store nedgangen i Naurus befolkning gjorde en ny angam-dag mulig i 1949.
Velstandsperiode
Etter andre verdenskrig gikk Nauru igjen til Australia. I 1947 ble øya et tilsynsområde kontrollert av Australia, Storbritannia og Ny-Zealand. 18. desember 1951 fikk øya indre selvstyre, og i 1956 ble den øverste høvdingen, Timothy Detudamo, regjeringsformann. Etter at Raymond Gadabu fra 1953 til 1955 hadde hatt dette vervet, tok Hammer DeRoburt over, og han jobbet hardt for selvstendighet. Allerede i 1966 var fosfatindustriens ødeleggelse på øya tydelig, og Australia tilbød seg å gi en øy tilhørende Queensland til nauruerne i bytte mot Nauru, men nauruerne ville heller bli på Nauru og få selvstendighet. Etter en folkeavstemning erklærte Nauru i 1967 sin selvstendighet, som avsluttet det australske vergemandatet over øya. 31. januar 1968 ble Nauru politisk selvstendig, og ble anerkjent av Australia og FN som en republikk; første president ble Hammer DeRoburt. DeRoburt forble president til 1976, da Bernard Dowiyogo tok over. Dowiyogo ble internasjonalt bemerket takket være sin kritikk av Frankrikes testsprengninger av atomvåpen i Stillehavet.
Nauru profitterte først på fosfatutvinninga etter 1970, da Nauru Phosphate Corporation ble etablert og tok over for det britiske fosfatselskapet. Med hjelp av fosfatinntektene ble infrastrukturen oppgradert til vestlig standard, med en hovedvei som går rundt hele øya, samt en vei fra Buada til og rundt Buada-lagunen, pluss to australske kraftverk i Aiwo. Nauru ble det nest rikeste landet i verden (regnet etter BNP per person), nest etter Saudi-Arabia.
Med gravemaskiner ble fosfat daglig gravd opp fra jorda, og transportert til skip ankret opp utenfor korallrevene i Aiwo via en smalsporbane. Årlig ble rundt 2 millioner tonn utvunnet. Restene etter utvinningen er i dag kun et ubeboelig månelandskap av korallstein. Kun en beboelig kyststripe på 150–300 meter står igjen. Det australske samveldet opprettholdt sitt tilbud om ei øy utafor Queensland, men regjeringen nektet, fordi de var redde for at uavhengigheten ville gå dukken hvis de tok imot tilbudet.
Nauru saksøkte Australia på grunn av deres fosfatutvinning på øya fra før Naurus selvstendighet. 9. august 1993 fikk Nauru 107 000 000 dollar fra Australia til et restaureringsprogram for øya. Dette programmet inneholdt blant annet rehabilitering av områder der fosfat hadde blitt utgravd, der kun koralltakker sto igjen, men på grunn av det store arealet det gjaldt ble dette prosjektet gitt opp, og pengene brukt på videre modernisering av infrastrukturen. Som en følge av denne gaven, valgte Nauru å ikke videre forfølge saken mot Australia.
9. oktober 1997 inngikk regjeringa en kontrakt med Det internasjonale diabetesinstituttet om et langvarig forskningsprosjekt (30 % av alle nauruere har diabetes). Kontrakten innebærer at nauruere gjør seg tilgjengelige for genetiske undersøkelser i 20 år, og at staten deltar i finansieringa av prosjektet. 1. mai 1999 ble Nauru fullt medlem i Samveldet, og 14. september samme år ble det medlem av FN.
Korrupsjon og finanskrise
På 1990-tallet hadde Nauru utviklet seg til å bli et skatteparadis for utenlandske firmaer. I januar 2000 blokkerte Den tyske bank, som har verdensomspennende bankaktiviteter, alle dollartransaksjoner til Bank of Nauru, og G8 vurderte å innføre sanksjoner mot landet på grunn av hvitvasking av penger av den russiske mafiaen og søramerikanske narkoligaer. I en årlig amerikansk rapport utgitt i mars 2000 ble det avslørt at den russiske mafiaens favoritthvitvaskingssted var Nauru. Ifølge Den russiske sentralbanks tall hadde rundt 80 milliarder amerikanske dollar gått gjennom Naurus bank, for det meste til postboksfirmaer. Det var ingen kontroll av penger som gikk inn og ut av banken, og Amerikas forente stater krevde derfor at en anti-hvitvaskingslov skulle inntre i øynasjonen. Etter press fra FN fikk Nauru en slik lov. 19. april 2002 utga OECD en ny svartliste av stater med dårlige skattevaner, og Nauru sto på denne fram til mai 2004. Nauru er imidlertid fortsatt på FATFs lister over ikke samarbeidsvillige land når det gjelder hvitvasking. I et forsøk på få landet strøket fra lista, ble det i september 2004 innført ytterligere lover mot hvitvasking
Siden DeRoburts død har den politiske situasjonen i Nauru vært meget ustabil. Mange mistillitsforslag som har ført til at landet ofte har skiftet president, samt meget varierte meninger innad i parlamentet om hvordan Naurus store rikdom skulle brukes, førte til at den finansielle situasjonen kom ut av kontroll. Den ble heller ikke bedre av at det ble slutt på fosfatressursene. Mellom 1999 og 2003 var det en rekke mistillitsforslag som førte til at René Harris og Bernard Dowiyogo var president annenhver gang. Dowiyogo var president da han 10. mars 2003 døde av diabetes på et sykehus i Washington D.C.. Hans etterfølger, Derog Gioura fikk et hjerteinfarkt, og ga umiddelbart ifra seg embetet. Ludwig Scotty ble valgt 29. mai 2003, og det virket som om den politiske situasjonen igjen kunne stabilisere seg. Det kom imidlertid enda et mistillitsforslag i august 2003, og Harris ble igjen president. 22. juni 2004 ble Scotty på ny president, da Harris ble avsatt ved enda et mistillitsforslag.
I 2001 ble Nauru Detention Centre oppsatt under Harris' regjering. Her holdes afghanske flyktninger fra båten «Tampa» for Australias regjering, som betaler Nauru godt for at de holder dem der. Det ble imidlertid sterke protester mot denne flyktningleiren i 2003, og Bush Lodge, presidentboligen, ble brent ned til grunnen. 23. april 2004 var det demonstrasjoner på flyplassen da Harris skulle fly til Kina for å forhandle. Blant disse demonstrantene var parlamentsmedlemmer fra opposisjonspartiet Naoero Amo, og disse fikk 14 års fengsel for opprør. Disse straffene ble opphevet da Scotty ble valgt til president. I mai 2004 startet noen australske menneskerettsaktivister Flotilla of Hope, et seilas av to australske båter fra Sydney til Nauru, i en fredelig protest mot flyktningleiren på Nauru.
Den nye regjeringa under Scotty har nå et dilemma: Den satt som mål å få leiren stengt ned, men Harris advarte mot dette, fordi leiren for tiden utgjør hele Naurus inntekt, og om de la den ned ville staten gå konkurs. Det ble problemer med et statsbudsjett, og i juni 2004 ble tre australske eksperter sendt til Nauru for å støtte regjeringen med et nytt statsbudsjett.
Nylige hendelser
I august 2004 ble en australsk studie utgitt, som konkluderte i at Nauru har to valg: Enten å bli et land av «fattige og sykdomsplagede tiggere, eller bestemme seg for å leve et sunt og beskjedent liv». Dette skal tolkes slik at alternativet med fattige og sykdomsplagede tiggere er om Nauru forblir en selvstendig republikk, mens alternativet med et sunt og beskjedent liv er om Nauru oppgir sin selvstendighet og blir underlagt nærliggende land som Australia, Ny-Zealand eller Fiji. Studieforfatteren Helen Hughes sier at dramatiske forandringer må til for å snu den økonomiske nedgangen og gjenopprette den politiske stabiliteten. Nabolandene i Pacific Islands Forum har sagt seg villige til å hjelpe Nauru i landets hittil største krise.
1. oktober 2004 erklærte president Scotty nasjonal unntakstilstand grunnet økonomisk krise, og oppløste samtidig parlamentet; valget ble satt til følgende 23. oktober. Scotty og hans liberal-reformatistiske følge vant valget, og fikk en historisk majoritet på 16 mot 2. Nauru er nå på god vei til å overkomme de politiske krisene, og kan følgelig konsentrere seg på de økonomiske problemene.
Ved slutten av januar 2005 annonserte den australske vitenskapsministeren Brendan Nelson at Australia ville lagre sitt radioaktive avfall utafor landets grenser, og Nauru ble sett som et meget egnet sted for dette. 15. juni 2005 ble Nauru med i Den internasjonale hvalfangskommisjonen (IWC), muligens lokket av Japan, en stor hvalfangstnasjon. Det antas at Japan ville ha Nauru til å støtte dem i en sak om kommersiell hvalfangst i et møte som fant sted 20. juni 2005 i Ulsan, Sør-Korea. Naurus inntog i IWC ble ansett som kontroversielt i Australia, og den australske regjeringa truet med diplomatiske konsekvenser. Den nauriske IWC-utsendingen Marcus Stephen avslo imidlertid de australske klagene.
Radislav Krstić
Radislav Krstić (serbisk: Рaдиcлaв Крстић) (født: 15. februar 1948, Vlasenica, Bosnia-Hercegovina) er en tidligere general i den bosniskserbiske hæren Vojska Republike Srpske (VRS), og tilhører den serbiske befolkningen i Bosnia.
Han ble i 2001 dømt til 46 års fengsel for folkemord, forfølgelse, inhuman behandling og terrorisering av sivil befolkning, etnisk rensning av bosnjaker og mord av Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia (heretter omtalt som Tribunalet). Han var den første personen som ble dømt for folkemord av Tribunalet.
Fylkesvei 2658
Fylkesvei 2658 går mellom Dovre og Sollia i Dovre kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 492 (Oppland).
Åboulevard (København)
Åboulevard er en av Københavns hovedtrafikkårer og går fra Gyldenløvesgade ved Peblinge Sø til den fortsetter som Ågade fra krysset Bülowsvej/Brohusgade.
Gaten fikk navn i 1897 da Ladegårdsåen ble dekket til mellom Søerne og Bülowsvej. Fra 1870 til 1897 het gaten på nordsiden av Ladegårdsåen  mellom Søerne og Skyttegade. Gaten på bekkens sørside het , siden den lå ved Ladegården.
Ladegårdsåen ligger nå i rør under hele Ågade og Åboulevarden, men var tidligere en åpen bekk. Den førte vann fra den høyereliggende Damhussøen, Utterslev Mose og Emdrup Sø frem til Søerne. Ved en oprenskning av bekken i 1827 fant man en eldre vannstandsmåler i granitt. Den ble satt opp som monumentet Druknestenen utenfor Åboulevarden 16 til minne om en ulykke i november 1812, da seks personer i karet kjørte i bekken ved den krappe svingen fra Bülowsvej ut på Åboulevarden. To af kvinnene druknet. Etterpå ble det plantet piletrær langs Ladegårdsåens bredder, i håp om å hindre flere ulykker langs den mørke, uopplyste veien.
Torbjørn Løkken
Torbjørn Løkken (født 28. juni 1963 i Biri i Gjøvik kommune) er en norsk tidligere kombinertløper. Den store sesongen var 1987, da han, 24 år gammel, vant VM i Oberstdorf individuelt, verdenscupen sammenlagt, Svenska Skidspelen og norgesmesterskap.
Åboulevard (København)
ble anlagt over åen som forbindelse mellom Griffenfeldsgade og H.C. Ørsteds vej. Sistnevnte het Parcelvej inntil 1879. Parcelbroen forsvant da bekken ble dekket til, men navnet levde videre som uoffisielt navn på krysset mellom de to gatene og Åboulevarden.
Fonden ad usus publicos
Fra en beskjeden begynnelse hva angår både midler og formål vokste fondet i betydning og en gjennomgang av dens virksomhet viser en del om hva den danske stat over en lang periode gjorde for å fremme vitenskapelige, kunstneriske og utdannelsesmessige interesser.
Torbjørn Løkken
23. november 2007 fortalte han offentlig om at han i etterkant av karrieren utviklet store rusproblemer, med alkohol, medikamenter og heroin, og i 2006/07 tilbrakte han ett år på et avrusningssenter. Nå er Torbjørn lærer og trener for Wang Toppidrett Hamar.
Fonden ad usus publicos
Fondets opprinnelige formål var å yte ekstraordinære tilskudd (såkalte gratifikasjoner) til fortjente embetsmenn samt til offentlige praktiske oppgaver. Etter hvert skiftet det karakter. Etter år 1800 ble fondets midler i stigende grad benyttet til å støtte særlig vitenskap, litteratur og kunst, og i 1820-og 1830-årene var dette helt overveiende fondets hovedformål.
Fondet hadde flere inntektskilder som ble fastlagt og regulert ved kongelige resolusjoner. Årlig tilbakevendende inntektskilder var betalinger for karakterer (dvs. titler og kun frem til 1784), inntekter fra ekstraordinære mulkter (bøter), arveløse kapitaler, sjette- og tiendepenge (dvs. avgifter av arv som førtes ut av landet), sparte lønninger (ved dødsfall og vakanser), tilbakebetalinger av lån, renter av lån, aksjeutbytte, elevbetalinger fra seminarium (fra 1792). Andre inntektskilder var konfiskerte midler, testamentariske tilskudd, salg av bygninger og diverse (f.eks. bøker, kart).
Til bestyrelse av fondet var det utnevnt en direktør, en revisor og en sekretær. Direktøren sendte sine forslag til støtteprosjekter til kongens kabinett og etter kongelig resolusjon ble han etterpå beordret til å utbetale den tildelte summen.
Fondet huskes i dag især for sin støtte til unge forfatteres og kunstneres studieopphold i utlandet.
Da fondet i 1842 ble nedlagt, ble saksakter og resterende midler overført til Kunstakademiet og Finansdeputationen.
I glansperioden var sekretærene for fondet henholdsvis Jonas Collin (fra 1803–32) og sønnen Edvard Collin. Collin-familien utgjorde et av tidens kulturelle sentre i København, i hvis hjem de fleste kulturpersonligheter kom på besøk. Sekretærene har derfor hatt god mulighet for å vurdere de mulige mottakerne, på samme måte som de sannsynligvis har hjulpet noen med søknadene. På denne måten har de kunnet ha stor innflytelse på fordelingen av midlene.
Mottakere av fondets midler
Blant mottakerne kan nevnes:
SMS «Seeadler» (1915)
SMS «Seeadler» var en tysk hjelpekrysser og den eneste fullriggeren som ble brukt i denne rollen under den første verdenskrig.
Hun ble opprinnelig bygget i 1878 under navnet «Pass of Balmaha». 24. juli 1915 ble hun stoppet av den tyske undervannsbåten «U 36» og tatt som krigsbytte. En underoffiser greide å overtale det tyske admiralitetet til å bruke et seilskip som hjelpekrysser, noe som viste seg å fungere. SMS «Seeadler» greide ved hjelp av sin uskyldige fremtoning å kapre 16 skip før hun gikk på et rev 2. august 1917 utenfor øyen Mopelia i Selskapsøyene.
Hun ble et mål for skattejegere etter at kapteinen, Grev Felix von Luckner, påstod at han hadde gravd ned skipskassen fylt med gullmynter etter forliset.
Kongedømmet Mysore
Kongedømmet Mysore (kannada: ಮೈಸೂರು ಸಂಸ್ಥಾನ maisūru saṃsthāna) var et kongedømme i det sørlige India, som tradisjonelt antas å ha blitt grunnlagt i 1399 i nærheten av den moderne byen Mysore. Kongedømmet ble regjert av Wodeyardynastiet, og var i utgangspunktet en føydal vasallstat innenfor Vijayanagarariket. I dettes nedgangsperiode, ble kongedømmet Mysore selvstendig i 1565. På 1600-tallet utvidet kongedømmet Mysore flere ganger sitt territorium. Under Kanthirava Narasaraja I og Chikka Devaraja Wodeyar annekterte det store deler av det som idag er det sørlige Karnataka og deler av Tamil Nadu, og ble en mektig stat i det sørlige Deccanplatået.
Wodeyardynastiet hersket over staten frem til Indias uavhengighet i 1947, da kongedømmet ble innlemmet i staten India.
William Camden
William Camden (født 2. mai 1551, død 9. november 1623) var en engelsk antikvar og historiker. Han skrev den første topografiske undersøkelsen om øya Storbritannia og den første detaljerte historiske opptegnelsen om regimet til dronning Elizabeth I av England.
Sohag
Sohag (سوهاج, Sawhāj, uttales «so-haash» med en stemt sj-lyd til slutt) er en by i Egypt, og administrativ provinshovedstad for guvernementet Sohag siden 1960. Før denne tiden var provinshovedstad Girga og navnet på guvernementet var det samme. Det omfattet også guvernementet Esna som nå er guvernementet Qena.
William Camden
Tidlige år
Camden ble født i London. Hans far, Sampson Camden, var medlem av håndverksforeningen Worshipful Company of Painter-Stainers. Han fikk sin utdannelse på Christ's Hospital og St Paul's School, og i 1566 begynte han på University of Oxford ved Magdalen College, Broadgates Hall og til slutt ved Christ Church. Ved sistnevnte institutt ble han kjent med Philip Sidney som oppmuntret Camdens oldtidsinteresse. Han dro tilbake til London i 1571 uten å ha ervervet seg en grad. I 1575 ble han seremonimester ved Westminster School, en posisjon som ga ham frihet til å reise og drive sine antikvariske undersøkelser når skolen hadde ferie.
Sohag
Byen ligger på vestbredden av Nilen i det sørlige Egypt, cirka 400 kilometer sør for Kairo. Byen er oppdelt i to distrikter, kismer. I henhold til folketellingen hadde byen en befolkning på 190 132 innbyggere i 2006, beregnet til 241 434 for 2017.
William Camden
Britannia
I 1577, etter oppmuntring fra Abraham Ortelius, begynte han på sitt store verk Britannia, et topografisk og historisk undersøkelse av hele Storbritannia. Han uttalte at hans intensjon var «å gjeninnføre oldtiden til Britaine og Britaine til oldtiden». Den første utgaven ble utgitt i 1586. Arbeidet som ble skrevet på latin ble meget populært og var kommet i syv nyutgaver i 1607. Den første engelske utgaven, forberedt av Philemon Holland (sannsynligvis under Camdens overoppsyn) kom i 1610.
Sohag
Geografi
Sohag er lokalisert på vestbredden av Nilen i fruktbart jordbrukslandskap, rundt 6 km sørvest for Akhmim. To øyer, den ubebodde Karaman-ez-Zahur og den mindre, men bosatte Gazirat ez-Zahur (Ǧazīrat az-Zuhūr, «Blomsterøya»), er en del av det lokale området. Sohag kalles derfor «Nilens brud».
William Camden
Britannia
Britannia er en beskrivelse fylke for fylke av Storbritannia. Verket er et korografi (beskrivelse av landområde): en studie som forholder seg til landskapet, geografien, oldtidsbeskrivelse og historie. Heller enn å skrive historie ønsket Camden å beskrive i detalj hvordan Storbritannia var i nåtiden, og å vise hvordan sporene fra fortiden kunne bli skjelnet i det eksisterende landskapet. Med denne metoden skapte han det første sammenhengende bildet av det romerske Storbritannia.
Sohag
Historie
Forhistorien til stedet er i stor grad ukjent. Det er uklart hvor lenge stedet har vært bosatt. En del mumier fra romersk tid er funnet. På slutten av ptolemeerdynastiet ble det bygget et tempel for løvegudinnen Repyt (omdøpt til Athribis av grekerne) av farao Ptolemaios XV Cæsarion. Sør for dette tempelet var det et eldre tempel til Ptolemaios IX Lathyros. En av gravene i nærheten tilhørte brødrene Ibpemeny («den yngre») og Pemehyt fra slutten av 100-tallet f.Kr., og har to framstillinger av dyrekretsen på taket i graven.
William Camden
Britannia
Han fortsatte å samle inn materiale og revidere og utvide verket gjennom hele sitt liv. Han trakk veksler på utgitte og ikke utgitte verker av blant annet John Leland og William Lambarde, og fikk assistanse fra et stort nettverk av andre med likelydende interesser. Han aksepterte ikke gamle autoriteter ukritisk, men reiste over hele Storbritannia og gransket dokumenter, steder og gjenstander med egne øyne. Hans førstehåndsundersøkelse satte en ny standard for sin tid. Han lærte seg også walisisk, og gammelengelsk for å kunne mestre den oppgaven han hadde satt seg. Hans lærer i gammelengelsk var Laurence Nowell. Resultatet var et av de største vitenskapelige bragdene i England på 1500-tallet.
Sohag
Historie
I koptisk tid var det et samfunn av munker som bodde i det hvite klosteret, som har navn etter fargen på byggematerialet på de ytre veggene som ellers er bygd av rødbrent murstein. Rundt 5 km nord for det hvite klosteret er det røde kloster, som er bygget etter de samme arkitektoniske prinsipper med tykkere vegger ved fundamentet, akkurat som veggene på oldtidens Egyptiske templer. Det røde kloster er dedikert en egyptisk helgen ved navn Pishay. Sohag har i dag tre kristne kirker som ble reist på 1900-tallet, den ene er dedikert jomfru Maria, den andre sankt Georg og den tredje og mindre dedikert erkeengelen Mikael.
William Camden
Britannia
I 1593 ble Camden rektor ved Westminster School, en posisjon som han holdt i fire år, og som han forlot til fordel for posisjonen som Clarenceux King of Arms. På denne tiden var han godt kjent og en aktet person, og utnevnelsen var ment å fri ham fra undervisningspliktene og for å kunne konsentrere seg om sin forskning. Instituttet for våpenskjold var på denne tiden ikke bare et senter for genealogiske og heraldiske studier, men også for oldtidsforskning. Utnevnelsen skapte sjalusi hos herolden Ralph Brooke som utga et angrep på Britannia som hevn og hvor han anklaget Camden for unøyaktighet og plagiat. Camden forsvarte seg med hell mot anklagene i påfølgende utgaver av verket.
Sohag
Historie
Rundt 75 prosent av befolkningen er muslimer og det er således en rekke moskéer i byen, blant annet Sidi Arif-moskéen, bygget på 1300-tallet.
William Camden
Annalene
I 1597 foreslo lord Burghley at Camden skulle skrive en samtidshistorie om dronning Elizabeth I av Englands regime. Burghley ga Camden fri tilgang til sine personlige papirer foruten en rekke statsarkiver. Camden begynte på sitt verk i 1607. Den første del av Annales Rerum Gestarum Angliae et Hiberniae Regnate Elizabetha dekket tiden fram til 1597 og utkom i 1615. Den andre delen ble gjort ferdig i 1617, men ble ikke utgitt før i 1625 (Leiden) og 1627 (London), det vil si etter Camdens død.
Sohag
Historie
Fram til 1800-tallet var det kun en landsby i området. I 1960 ble distriktshovedstaden til guvernementet Girga overført fra byen Girga til den voksende byen Sohag. Navnet på guvernementet ble også endret, og er nå guvernementet Suhaj.
William Camden
Annalene
Annalene ble ikke skrevet som en sammenhengende fortelling, men heller i stilen til tidligere tiders annaler og krøniker som listet hendelsene for hvert år i et eget oppslag. Selv om det noen ganger er kritisert for å være for positivt mot Elizabeth og den framtidige Jakob I av England er Annalene et av det største verkene i engelsk historiografi. Camdens tilgang til kildemateriell er uten paralleller og har gjort Annalene til et hovedverk for senere historikere for perioden, også i dag.
Sohag
Historie
Den 10. april er nasjonaldag for guvernementet for å feire seieren til den egyptiske nasjonalhæren over franske soldater i slaget ved Johaina i 1799.
Helt
Helt eller heltinne er en betegnelse på en særdeles beundringsverdig person som har utført en stordåd og som av den grunn har vunnet stor heder og ære, eller som i fare og motgang, fra en svakere posisjon fremviser mot og viljen til selvoppofrelse, det vil si heltemot, for et større gode. En hovedperson i diktverk eller film er betegnet som en helt. Den kvinnelige motsvarigheten er en heltinne.
I gresk mytologi kalles heltene heroer (ἥρωι = halvgud), noe som på mange språk har gitt ordet helt, også på norsk; heroisk (heltemot). De greske heroene hadde ofte guddommelig hjelp, noe som også er vanlig blant helter i andre mytologier. De er spesielt begunstiget av gudene, men er ikke udødelige.
Fortellinger om helter kan tjene som moralske eksempler, som en kulturs etiske kode, spesielt for de unge. I klassisk oldtid spilte heltekulter, ærefrykten for guddommelige helter som Herakles, Persevs, eller Akilles, en viktig rolle i gresk religion. Senere romerske keisere benyttet heltetilbedelse for deres egen apoteose (gresk: ἀποθέωσις, apotheosis, «opphøyelse til guddom», generelt i betydningen forherligelse).
William Camden
De siste årene
I 1609 flyttet Camden til Chislehurst. Selv om han stadig var plaget av dårlig helse, fortsatte han å arbeide intenst. I 1622 grunnla han legatlektorat i historie ved Oxford, det første i verden, og som fortsetter den dag i dag som Camdens verv i oldtidshistorie (Camden Chair in Ancient History). Det samme året ble han rammet av paralyse (lammelse) og døde ved Chislehurst den 9. november 1623 og ble gravlagt ved Westminster Abbey.
Helt
Etymologi
Ordet helt er kommet til norsk språk via lavtysk som lånord. Det er avledet fra germansk *haliþ- eller *halud-, «helt», «kjemper», «fri mann», men opprinnelsen er uklar. Det har også gitt norrøne halr, «mann», «menneske», og hauldr, hǫldr, derav norsk hauld, «odelsbonde», «fribåren mann». På norsk finnes også heroisk, «heltemodig», å opptre helteaktig. Det er avledet fra gresk ἥρως, héros, halvgud, kriger eller sagnhelt, bokstavelig «beskytter» eller «forsvarer». Den postulerte opprinnelige formene av disse ordene er henholdsvis *ἥρϝως, hērwōs, og *ἭρFα, Hērwā. Det indoeuropeiske rotordet er *ser,«å beskytte». Det greske ordet hērōs er beslektet med latinske seruāre, «å trygge», «beskytte», «sikre». Den grunnleggende betydningen av gudinnenavnet Hera og hero er således det samme, å være «beskytter». Hero ble dyrket religiøst og i overført mening betegnet det også herskere i antikkens Hellas som Agamemnon og Odyssevs. Heros, som har gitt engelske hero i samme betydning som norsk helt, ble benyttet i antikkens Hellas på de menn som hadde overmenneskelig styrke eller mot, og ved forlengelse også betegnet som halvguder.
William Camden
De siste årene
Camden etterlot sitt bibliotek til sin nærmeste venn, Robert Bruce Cotton. Hans vennekrets og kjente inkluderte blant annet Lord Burghley, Fulke Greville, Philip Sidney, Edmund Spenser, John Stow, John Dee, Jacques de Thou og Ben Jonson, som var Camdens student ved Westminster og som dediserte sin førsteutgave av Every Man in His Humor til ham.
Helt
Heltekulter
Heltekulter kunne ha en viktig politisk betydning. Da Kleisthenes delte athenerne i nye «demoi» for stemmegivning konsulterte han Delfi om hvilke heroer han skulle navngi hver divisjon etter. I henhold til Herodot tilla spartanerne deres erobring av Arkadia til deres tyveri av beina etter Orestes fra den arkadianske byen Tegea.
William Camden
De siste årene
Camden Society, Camdensamfunnet, en forening for å utgi tidlig historiske og litterært materiale, ble navngitt til hans ære i 1838.
Helt
Heltekulter
Heroer i mytene hadde ofte tette, men konfliktfylte forhold til gudene. Herakles’ navn betyr «Heras ære» til tross for at han ble plaget av gudenes dronning hele livet. Dette var faktisk enda mer riktig i kultene. Kanskje det mest påfallende eksempelet er den athenske kongen Erekhtheus som Poseidon drepte da denne valgte Athene framfor seg selv som byens beskyttelsesgud. Da athenerne dyrket Erekhtheus på Akropolis (Athen) påkalte de ham som Poseidon-Erekhtheus.
I det hellenistiske greske Østen ble dynastiske herskere fra ptolemeerdynastiet eller Selevkideriket proklamert som heroer. Denne praksisen hadde en innflytelse senere da romerne forherliget sine keisere som tilsvarende heroer.
Den klassiske helt kom ofte med hva den engelske forskeren lord Raglan i sin bok The Hero: A Study in Tradition, Myth and Drama (1936), hvor han systematiserte heltemyter, har karakterisert som en «konsentrert biografi» og var sammensatt av rundt to dusin fellestradisjoner som overså skillet mellom historiske fakta og mytologi. Eksempelvis, omstendighetene rundt heltens unnfangelse er uvanlige. Et forsøk fra en mektig mann å drepe ham når han blir født mislykkes. Han blir oppfostret av fosterforeldre i et land langt unna. Vanligvis møter helten en mystisk død, ofte på toppen av et fjell, hans kropp blir ikke begravd, han etterlater ingen etterfølgere, og han har et eller flere hellige gravminner.
Axelsberg tunnelbanestasjon
Axelsberg tunnelbanestasjon er en stasjon på Stockholms tunnelbane. Den ligger i bydelen Hägersten i Söderort i Stockholm kommune.
Silikose
Silikose (latin: silex kisel) eller steinlunge er en yrkessykdom som angriper lungene, forårsaket av inhalering av krystallinsk silisiumdioksid. Sykdommen kjennetegnes av betennelse og sår/arr i form av nodulære lesjoner i de øvre delene av lungene. Silikose og asbestose utgjør de vanligste pneumokoniosene, sykdommer med opphopning av uorganisk stoff i lungene.
Silikose utvikler seg når en puster inn fint støv av kiselsyre SiO2. Kiselsyre og dens forbindelser utgjør mesteparten av jordskorpen, og forekommer i en amorf og i en krystallinsk form som kvarts, funnet i sand, sandstein, flint og granitt. Bare krystallinske former utløser silikose. Silikose var tidligere velkjent i en rekke yrker, særlig innenfor jernstøping, porselens- og glassindustri, åpne granittbrudd, steinbrudd (granitt og sandstein, men ikke ved arbeid med kalkstein og marmor), sandblåsing og betongboring. Silikose utvikler seg til kronisk sykdom etter årelang eksponering, men kan oppstå akutt etter få måneders ubeskyttet, massiv eksponering for kvartsstøv ved sandblåsing og tunnelboring (slik som i Københavns metro). Symptomer er kortpustethet og tørrhoste. I 2002 blev kvartsstøv klassifisert som et humant karsinogen, som disponerer for lungekreft.
Færøysk kunst
Færøysk kunst har en forholdsvis kort historie som strekker seg et par hundre år tilbake i tid, men til tross for dette har øyene et veldig aktivt kunstnermiljø. Færøyske kunstnere inkluderer blant andre Sámal Joensen-Mikines, Ingálvur av Reyni, Thomas Arge, Ruth Smith, Janus Kamban, Steffan Danielsen, Tróndur Patursson, Hans Pauli Olsen og Zacharias Heinesen. Det finnes et par kunstgallerier i hovedstaden Tórshavn, først og fremst det nasjonale kunstmuseet Listasavn Føroya. Det finnes også andre kunstgallerier på Færøyene, noen av dem er dedikerte til lokale kunstnere, mens andre har jevnlige utstillinger. Listasavn Føroya har to utstillinger årlig hvor fokuset ligger utelukkende på færøyske kunstnere. Den første er vårutstillingen i mai, mens den andre er under Ólavsøka i slutten av juli. Førstnevnte viser frem profesjonelle, mens sistnevnte slipper til amatører.
Pionérene
Det eldste kjente eksempelet på færøysk billedkunst er «Attan fuglar» av Díðrikur í Kárastovu (1802–1865) fra 1800-tallet; eldre tegninger og malerier fra 1700-tallet er utført av utlendinger på besøk på Færøyene. Díðrikur í Kárastovu ble født på Stóra Dímun, og levde stort sett hele livet i den avskjermede bygda Skarvanes på Sandoy. I alt er fem av hans malerier bevart, og samtlige permanent utstilt ved Listasavn Føroya.
Niels Kruse (1871–1951) var den første færøyingen som malte landskap, som senere skulle bli et gjennomgangstema i færøysk kunst. Kruse bodde i bygda Eiði på Eysturoy. Kruse var helt selvlært, men fikk noe veiledning fra en amerikaner som oppholdt seg på Færøyene under første verdenskrig. I 1924 ble ett av Kruses verker vist frem av et galleri i Danmark, og dette ble den første gangen en færøysk maler hadde nytet suksess utenfor øyriket. Kruse var også den første færøyske maleren som klarte å leve av kunsten sin.
Andre maler fra samme generasjon var Kristin í Geil og Jógvan Waagstein, begge fra hovedstaden Tórshavn. De var begge selvlærte landskapsmalere, men det er hevdet at Kristin í Geil fikk opplæring fra Kruse. Jógvan Waagstein og Kristin í Geil klarte imidlertid aldri å gjøre kunsten til et levebrød alene. Disse malerne var alle pionérer i færøysk billedkunst, og de var de første til å bevisstgjøre den øvrige befolkningen angående malerkunsten.
Begynnelsen
Færøysk kunst skjøt fart i 1927. Dette året holdt tre unge kunstnere en utstilling i Tórshavn, Sámal Joensen-Mikines (1906–1979), William Heinesen (1900–1991) og Jákup Olsen (1902–1963). Den førstnevnte, Joensen-Mikines, ble senere kjent som den færøyske kunstens far, og ble den første færøyske kunstneren som virkelig ble internasjonalt anerkjent. Joensen-Mikines var en ekspresjonistisk, figurativ maler. Han hadde sin utdannelse fra Det Kongelige Danske Kunstakademi i København. Joensen-Mikines var sterkt inspirert av nordmannen Edvard Munch, og beundret El Greco og Eugène Delacroix. Hans tidlige malerier var naturalistiske, men senere ble han svært selvstendig i farge- og temavalg. Han gikk også alltid til Færøyene ved bruk av temaer, og malte blant annet begravelser, bratte fjell, landskap og færøysk hvalfangst (grindadráp).
Selv om Joensen-Mikines var en stor inspirasjonskilde, har det ikke vært mange etterligninger. Bortsett fra et hyppig bruk av landskap og særfærøyske kulturfenomener, har det vært stor bredde i færøysk kunst. På 1900-tallet hadde modernismen stor påvirkning på kunsten. Man jobbet mot et rent inntrykk på hvert område, men ettersom den færøyske kunsten var så ung, var det aldri noe behov for et slikt oppgjør med blant annet nasjonalromantikk. Landskapet ble det store gjennomgangstemaet i færøysk malerkunst, og landskapsmalerne eksperimenterte med ulike teknikker som form, sammensetning og farge.
Andre pionérer
Joensen-Mikines var ikke den eneste fra sin generasjon som hadde formell utdannelse fra København. Andre som fulgte var den klassiske modernisten Janus Kamban (1913–2009), koloristen Ruth Smith (1913–1958) og grafikeren Ingálvur av Reyni (1920–2005).
Kamban ble den færøyske skulptøren. I stil strakk han seg fra streng naturalisme til det klassiske og enkle. Motivene hans var oftest mennesker, og han brukte leire, bronse og basalt som arbeidsmaterialer. Som grafiker avbildet Kamban stort sett det færøyske landskapet.
Smith var en av de mest talentfulle kunstnerne, med landskap og ansikter som hyppigste motiver, og er regnet som Færøyenes mest betydningsfulle kolorist. Over en periode på tjue år malte hun tallrike selvportretter, og et av dem har blitt holdt for å være et av de vakreste portrettene i skandinavisk kunst.
Ingálvur av Reyni introduserte abstrakt kunst til Færøyene. Hans tidligste arbeider var naturalistiske landskap, med tidlig i 1960-årene beveget han seg vekk fra de romantiske og impresjonistiske landskapene, og malte mer og mer abstrakt. Maleriene hans inneholder oftest en figurativ basis som er beskrevet av tittelen. Han malte også mange portretter, og illustrerte mange frimerker for Postverk Føroya med motiver fra hans barndoms Tórshavn.
Færøysk samtidskunst
Tradisjonell malerkunst er fortsatt det mest vanlige i færøysk kunst. I flere tiår var landskapet det vanligste temaet i færøysk kunst, og denne arven lever videre også i dag, men er likevel ikke så dominerende som det en gang var. I dag strekker bredden i landskapsmaleriene seg fra det abstrakte til det naturalistiske, og har fått et modernistisk preg. Dessuten har interessen for postmodernismen vokst, slik som i nabolandene.
Medlemmer av Pat Metheny Group
Dette er en liste over medlemmer i Pat Metheny Group, både tidligere og nåværende. Gruppen har eksistert siden slutten av 70-tallet, og totalt har 19 medlemmer vært innom i bandets historie. På slutten av 80-tallet, ved gruppens utgivelse av deres femte studioalbum Still Life (Talking), var gruppen på sitt største med åtte medlemmer. Til å begynne med var det kun fire medlemmer, Pat Metheny på gitar, Lyle Mays på piano, Danny Gottlieb på trommer og Mark Egan på bassgitar. Egan ble imidlertid byttet ut med Steve Rodby etter bare få år og Rodby, Metheny og Mays har vært faste medlemmer av gruppen siden 1980. I dag består gruppen av syv medlemmer der alle har vært med siden 2005.
Willard Boyle
Willard Boyle (født 19. august 1924 i Amherst i Nova Scotia i Canada, død 7. mai 2011 i Wallace i Nova Scotia) er en kanadisk fysiker og nobelprisvinner. Han ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 2009 sammen med George E. Smith for oppfinningen av CCD-brikken. Smith og Boyle delte den ene halvparten av prispengene, mens Charles K. Kao ble tildelt den andre halvparten.
Boyle ble i 2010 utnevnt til companion av Order of Canada.
Greske guder
Greske guder er en liste av guddommer tilhørende gresk mytologi. Se også liste over greske mytologiske vesener. Mange av de greske gudene hadde ekvivalenter og likheter med andre mytologier i antikken (se likheter mellom romersk, gresk og etruskisk religion).
Skyvedekke
Skyvedekke eller skyveforkasting er en stor plate- eller kileformet berggrunnsmasse som er blitt forflyttet langs en tilnærmet horisontal eller nesten horisontal forskyvningsflate. Dette kan medføre at den blir liggende oppå yngre bergarter.
I Norge finnes det store skyvedekker i Den kaledonske fjellkjede, og for eksempel er Jotundekket en mer enn 10 km tykk skive av prekambriske dypbergarter som er skjøvet flere hundre kilometer og som nå ligger oppå yngre sandstein, skifer og fyllitt.
Archibald Philip Primrose
Bakgrunn, tidlige år
Han var sønn av Archibald John Primrose, lord Dalmeny (1809-1851) og lady Catherine Lucy Stanhope (1819-1901).
Primrose ble utdannet ved Eton College og Oxford.
Sideshow Symphonies
Sideshow Symphonies (utgitt 2005) er det fjerde studioalbumet til det norske black metal bandet Arcturus.
Archibald Philip Primrose
Politisk karriere
Han ble, etter farens død, allerede i 1868 å bli peer, med rett til å sitte i Overhuset.
Rosebery var utenriksminister i William Ewart Gladstones tredje og fjerde regjeringer (1886 og 1892-1894). Da Gladstone gikk av 1894 ble Rosebery hans etterfølger.
Roseberys regjering var for det meste uten fremgang. Hans planer innen utenrikspolitikken, som forsterkning av flåten, ble til intet på grunn av uenighet innen det liberale parti, og det konservativt dominerte Overhuset stoppet hele den liberale innenrikslovstiftning. Den 21. juni 1895 fratrådte Rosebery etter et mindre nederlag i Underhuset, og en konservativ regjering ledet av Lord Salisbury overtok.
Etter politikken
Rosebery gikk av som partileder 8. oktober 1896. Han utviklet seg bort fra sitt eget partis holdninger, men forsøkte ved en tale i Chesterfield i desember å komme tilbake til aktiv politikk. Han hadde imislertid støttet boerkrigen og gått imot irsk home rule, og dermed var han aktuell som ministermateriale da de liberale vant tilbake regjeringsmakten i 1905.
Rosebery begynte å skrive, blant annet biografier om lord Chatham, Pitt den yngre, Napoleon og Randolph Churchill. En annen av hans lidenskaper var å samle på sjeldne bøker.
De siste 30 år av sitt liv tilbraggte han som en stadig mer eksentrisk reisende, fremfor alt til Italia der han lot bygge Villa Rosebery utenfor Sorrento.
Wilrijk
Wilrijk (fra gammelt «Wilrijck») er et distrikt i Antwerpen og den flamske regionen i Belgia. Det totale området er på 13,61 km² og har en befolkning på 38 220 innbyggere (2004). Sivilisasjon i dette området var allerede til stede rundt 600 f.Kr.. Dette er påbevist ved et arkeologisk funn i en utgraving av en keltisk grav i Wilrijk, som til nå er det eldste tegnet på sivilisasjon oppdaget i regionen rundt Antwerpen. Denne forstaden er også kjent som «Geitelandsbyen» på grunn av Geiteparaden (Geitestoet) som finner sted hvert 5. år. Den siste paraden fant sted 18. september 2005.
Sabine
Sabine og Sabina er kvinnenavn dannet av det latinske sabina som var et romersk tilnavn som betød «sabinsk kvinne». Sabinerne var et oldtidsfolk i det som i dag er Italia.
Etymologi
Sabine er fransk, tysk og nordisk variant av Sabina.
Utbredelse
Sabina er kjent brukt i Italia rundt år 100 gjennom en helligkåret kristen martyr. Formen Sabine var vanlig i England i middelalderen.
Sabine var et populært navn i USA i 1960- og 1970-årene.
Sabina er kjent brukt i Sverige første gang i 1582. Sabine er kjent brukt i Norge første gang på begynnelsen av 1700-tallet. I Sverige var både Sabine og Sabina mest brukt på 1980- og 1990-tallet
Sabina har finsk og svensk navnedag 27. oktober og dansk og færøysk navnedag 5. desember.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Grevé
Grevé er et ostevaremerke som tilhører organisasjonen Svensk Mjölk. Grevé benyttes om en rundpipet svensk hardost med en nøttelignende, noe søtaktig smak.
Den er inspirert av den sveitsiske emmentaleren, men er litt mer kompakt.
Grevé minner i smak og konsistens om Jarlsberg.
Kjærlighed fra Gud
Schjørring skrev salmen i 1854 på den tiden han var kapellan i Lyderslev kort etter forlovelsen med en lærerdatter som var tjenestejente i prestegården og som pleide ham da han var syk.
Selv skrev han: ''«Det som førte oss sammen var vår lengsel etter Guds kjærlighet og vårt ønske om å tjene Herren i hans forsamling. Marie ville være tjenerinne, og senere lærte hun seg også å være en Herrens tjenerinne. Sangen er født i stillhet. Den er skrevet til min Marie uten andre tanker enn at den skulle bli til henne til glede samt enkelt og rett på sak å uttale hvilke følelser som rørte seg hos meg under vår kjærlighets første møte og fremvekst»''.
Tre år senere, i 1857, kom teksten på trykk. Den ble også tatt med i tilleggene til Roskilde Konvents Psalmebog samt i Psalmebog for kirke og hjem 1912.
Det finnes flere melodier til salmen. Den mest sungne er sannsynligvis den til H.S. Thompson (A-dur, 4/4), som er en amerikansk visemelodi («Lilly Dale») til teksten «Twas a calm still night» og som kom til Danmark på midten av 1800-tallet gjennom noen mormonmisjonærer.
Salmen har tre strofer.
Storbritannias kvinnelandslag i håndball
Storbritannias kvinnelandslag i håndball er det britiske landslaget i håndball for kvinner, underlagt British Handball Association. Laget har aldri deltatt i noen større internasjonale turneringer, men vil delta i Sommer-OL 2012 i London, da vertsnasjons nasjonallag er automatisk kvalifisert. Under kvalifiseringen til EM i 2010 kom de i siste gruppe med 0 poeng og −92 i målforskjell.
Isfugl
Isfugl (Alcedo atthis) er en art i isfuglfamilien (Alcedinidae), som er en av flere familier i gruppen med råkefugler (Coraciformes). Arten hekker (tidvis) i Norge i svært begrenset omfang. Det anerkjennes sju underarter, hvorav tre er trekkfugler og fire regnes som standfugler.
Taksonomi
En nyere studie viser at isfugl er nærmest beslektet med akvamarinisfugl (A. coerulescens), og at disse er søstre til indigoisfugl (A. quadribrachys) og koboltisfugl (A. semitorquata).
Populasjonen i Sentral-Asia, Afghanistan og Kashmir blir av og til skilt ut som en selvstendig underart (A. a. pallasii), med basis i et kortere nebb og en blekere underdel, men denne ser ut til å falle inn under en heller naturlig variasjon for nominatformen. Den foreslåtte underarten A. a. japonica (som hekker i Sakhalin, Japan og Taiwan) er inkludert i taxonet A. a. bengalensis, fordi den anses som en variant. Underartene A. a. hispidoides og A. a. salomonensis er distinktive, men A. a. floresiana ser ut til å være en mellomting av disse.
Biologi
Isfugl er en liten og kompakt fugl med stort hode og langt, rett nebb. Den er fargerik; meget blå på ryggen og oransje i buken. Vingene og hodet noe mørkere, mens stjerten er sterkt asurblå. Kinnflekkene er oransje mens nebbet er mørkt.
Arten måler cirka 16 cm, hvorav det spisse nebbet utgjør 4 cm. Vekten varierer (19–46 g) mellom både underartene og kjønnene. Underarten som besøker Norge (A. a. ispida) veier normalt 29–46 g, og hunnen (34–46 g) er gjennomsnittlig ørlite tyngre enn hannen (29–45 g). Lyden av den har en hard, metallisk klang. Den er meget sky og vanskelig å få øye på.
Til tross for navnet er den utsatt for sterkt kjølige vintre. Etter isvinter rammes bestanden som regel av kraftig tilbakegang, og vil da også bli tvunget ut på åpne vann eller sørover.
Europa
Populasjonen av isfugl i Europa er estimert til omkring 100 000 par, hvorav cirka 10 000–15 000 par i Vest-Europa. Man regner videre med at det finnes dobbelt så mange fugler i Asia og Melanesia.