cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maria Fuglevaag Warsinski
Karriere
Warsinski har jobbet med menneskerettigheter og dokumentasjon av krigsforbrytelser siden 1992. Opphold i Bosnia i 1994, i Kosovo i 1999 og i Makedonia i 2001 resulterte i flere filmer – som dokumentarfilmen Forbrytelse og Straff fra 1995 – samt artikler og fotografier. Hun mottok frilansprisen fra Frilansjournalistene/NJ i 1999.
Fra 1996 fram til i dag har hun deltatt som korttids- og langtidsvalgobservatør rundt i verden for EU, OSSE og Carter Senteret. Hun mottok frihetsprisen for sitt engasjement mot beleiringen av Sarajevo og hjelp til dets innbyggere i 1995 av det Bosniske internasjonale senter for frihet i Sarajevo.
Hun er rådsmedlem i Den Norske Helsingforskomité.
Fra 1997 til 1999 var Warsinski medlem av Ytringsfrihetskommisjonen (etter at Nita Kapoor fratrådte); kommisjonens arbeid la grunnlaget for innføringen av en ny Grunnlovens § 100.
Hun har blant annet skrevet for Ny Tid. Fra 2009 til og med 2012 var hun ansatt som dokumentarfilmkonsulent ved Norsk filminstitutt.
Maria Fuglevaag Warsinska-Varsi har også arbeidet som mentor ved det Internasjonale Samiske Filmsenteret i Kautokeino i perioden 2013–2014.
Fra 2013 til 2016 var engasjerte hun seg politisk i Miljøpartiet De Grønne. Ved kommunevalget 2015 ble hun valgt inn i Nesodden kommunestyre for en periode på fire år for MDG. Warsinska-Varsi ble også oppnevnt til å lede Nesodden kommunes Kultur og miljøutvalg. Fra høsten 2016 til slutten av 2017 hadde hun et engasjement som kulturskolerektor og kultursaksbehandler i Aure kommune, der hun også har barndomshjemmet sitt.
Hun forvalter og ivaretar kunstsamlingen etter sin far Ryszard Warsinski, og har siden hans død kurert flere utstillinger med hans malerier, tegninger og grafiske verk. Hun har stått for flere kunstneriske arrangement, som Srebrenica 20-års minnekonsert i Oslo 2015. Hun ble i 2015 også kåret til Årets polakk innen kultur i Norge. Fra 2018 til 2022 var Warsinska-Varsi koordinator ved Samisk Hus i Oslo. I 2020 mottok Samisk Hus Oslo kommunes kunstnerpris 2019 for arbeidet med å synliggjøre samisk kunst og kultur i hovedstaden; prisen skyldes særlig det samarbeid Warsinska-Varsi initierte på vegne av Samisk Hus med flere kunstinstitusjoner som OCA, Kunstnerforbundet, Norwegian Craft, Dronning Sonja KunstStall og Riksscenen i perioden 2018–2020.
Fra 2021 til høsten 2022 arbeidet Warsinska-Varsi ved siden av sitt kunstneriske virke som kunstformidler på Kunstnernes Hus og på Høstutstillingen. Høsten 2022 tiltrådte hun en stilling som film-rådgiver i Møre og Romsdal fylkeskommune.
Familie
Den 10. juli 2010 giftet hun seg med den samiske journalisten og urfolkseksperten Magne Ove Varsi. Hun endret da navn til Maria Fuglevaag Warsinska-Varsi, og ektemannen tok navnet Magne Ove Warsinski-Varsi.
Grunnkretser i Roan kommune
Grunnkretser i Roan kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Roan kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Spania under Sommer-OL 1920
Spania under Sommer-OL 1920. Femtisju sportsutøvere fra Spania, alle menn, deltok i sju sporter, friidrett, fotball, polo, skyting, svømming, tennis og vannpolo under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Spania kom på delt 17.-plass med to sølvmedaljer. Fotballspilleren Mariano Arrate var Spanias flaggbærer under åpningsseremonien.
Jumla (distrikt)
Jumla er et av de 75 administrative distriktene i Nepal.
Jumla distrikt ligger Karnali sone i Midtvestregionen og regnes til fjelldistriktene.
Jumla grenser i sørvest mot Kalikot, i nordvest mot Mugu, i øst mot Dolpa og i sørøst mot Jajarkot.
Distriktets areal er 2 531 km². Befolkninga var i 2001 89 427.
Hovedstad er Jumla, som i 2005 hadde en anslått befolkning på 9 073. Byen blei først forbundet med veinettet i Nepal i april 2007. Inntil da var den avhengig av transport luftveien.
Antall distriktsutviklingskomiteer 30. Ingen har formell status som bykommune.
Parbatiya-befolkning 78,42%. Dalit 17,36%. Buddhister 1,8% (alle tall fra 2001). Jumla er av landets fattigste og minst utvikla distrikter. Barnedødeligheten pr. 1 000 fødte barn 125,1. Levealder 50,8 år. Folk uten tilgang på reint vann 26%. (Alle tall 2001.) Antall leger 3 (2002).
Jumla-distriktet regnes som et sted der khas khura (i dag offisielt kalt nepali) blei snakka tidligst. Jumli, ei tradisjonell form for khas khura som noen filologer regner som et eget språk, snakkes i distriktet.
Jumla var fra 1000-tallet til 1404 sentrum for et stort rike, kjent som Khasa-riket eller det vestlige Malla-riket (uten forbindelse med det mer kjente Malla-dynastiet i Kathmandudalen).
Pinheiro Preto
Pinheiro Preto er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Kristusordenen
Kristusordenen (portugisisk: Ordem de Cristo eller Ordem Militar de Cristo) er en portugisisk orden. Den ble etablert i 1319 av pave Johannes XXII etter initiativ fra kong Denis I av Portugal. Kristusordenen spilte en viktig rolle i portugisisk historie, ikke minst gjennom deltagelse i de store sjøreisene. Ordenen ble reorganisert i 1789, avskaffet 1910 og gjeninnført i Portugal i 1918. Den er i dag en portugisisk fortjenstorden og er landets nest fornemste orden. Den tildeles både portugisiske borgere og utlendinger. Republikkens president er stormester for Kristusordenen.
Bakgrunn
Kristusordenen skulle fylle tomrommet etter Tempelridderordenen og overtok dennes eiendommer i Portugal og Algarve. Den ble innstiftet med pavelig godkjennelse. Paven forbeholdt seg retten til også å utnevne riddere til ordenen. Dette er bakgrunnen for at Kristusordenen finnes i en portugisisk og en pavelig utgave. Som ordenstegn ble antatt et rødt kors med utbøyde ender og belagt med et hvitt kors. Kristusordenen ble innrettet etter Cistercienserordenens regler. Kristusordenen hadde først sitt sete i borgen Castro Marim i Algarve, men flyttet i 1357 til byen Tomar, der Tempelridderordenen tidligere hadde sitt hovedkvarter i Portugal.
Da stormesteren døde i 1417 kom embetet inn under kongemakten. Kong Johan I. sikret stormesterembetet for sin sønn, best kjent som Henrik Sjøfareren. Henrik ble Kristusordenens guvernør og under hans ledelse fikk ordenen oppgaver i forbindelse med utforskningen av Afrika, India og Amerika. De store sjøreisene fant sted under Kristusordenens merke.
Fra 1821 til 1827 eksisterte Kristusordenen også i Brasil, der Portugals konge hadde søkt tilflukt etter at Portugal var okkupert av Frankrike.
I 1789 ble Kristusordenen reformert og sekularisert. Da monarkiet ble avskaffet i 1910, ble Portugals ordener samtidig avskaffet. Sammen med andre historiske ordener, Tårn- og sverdordenen, Santiago av sverdets orden og Avizordenen, ble Kristusordenen gjenopprettet i 1918. Den er siden utdelt som en fortjenstorden. Den regnes som en av Portugals gamle militærordener, og er som sådan blant landets fornemste ordener. Kristusordenen rangerer etter Tårn- og sverdordenen, men foran Avizordenen.
Inndeling
Kristusordenen er inndelt i fem klasser:
Insignier
Ordenstegnet for Kristusordenen består av et rødemaljert gull kors med utbøyde armer. Korset er belagt med et indre, hvitt kors. Størrelsen på korset varierer etter grad. Ordensstjernen har asymmetriske stråler, 22 i tallet. Den har en hvit midtmedaljong prydet med Kristusordenen kors. Midtmedaljongen er omgitt av en laurbærkrans i gull. Ordensstjernen er i sølv for kommandører, i gull for høyere grader. Ordensbåndet er rødt.
Tildeling
Kristusordenen kan tildeles portugisiske og utenlandske borgere for fortjenstfull innsats for Portugal, i høye politiske verve, i statstjenesten innenlands eller i utenrikstjenesten. Ordenen kan også tildeles militære. Det er satt begrensninger på antallet portugisiske medlemmer av de fire øverste gradene i Kristusordenen. Det kan maksimalt være 60 innehavere av storkors, 100 storoffiserer, 250 kommandører og 350 offiserer. Antallet riddere/damer er ikke begrenset.
Mariano Paredes y Arrillaga
Mariano Paredes y Arrillaga (1797–1849) var president i Mexico fra den 4. januar til den 28. juli 1846. Han tok makten i et statskupp og var president i starten av den meksikansk-amerikanske krigen.
Annette Charles
Annette Charles (født 5. mars 1948, død 3. august 2011) var en amerikansk skuespiller, best kjent for sin rolle som «Cha Cha DiGregorio» i Grease. Hun hadde også flere TV-opptredener.
Five Inches of a Car Accident
Five Inches of a Car Accident er en EP med Blood Command fra april 2009.
Dingzhou kullkraftverk
Dingzhou kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Hebei i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.200 MW. Anlegget stod ferdigbygd i 2008.
Eduard Baranov
Eduard Baranov var en russisk adelsmann, og formelt guvernør for det russiske Guvernementet Estland en periode i året 1866, og for Guvernementet Livland i samme periode. Han var derimot ikke residerende guvernør.
Jiangyin Sulong kullkraftverk
Jiangyin Solung kullkraftverk er et kullkraftverk i progvinsen Jiangsu, i det østlige Kina. Kommunen ligger langs elva Chang Jiang. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 1.210 MW. Anlegget stod ferdigbygd i 2006. Operatør er Guodian Group.
Pjotr Sjuvalov
Pjotr Sjuvalov  (født 15. juli 1827, død	10. mars 1889)) var en russisk adelsmann, og formelt guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1864–1866, og for Guvernementet Livland i samme periode.
Ljungskile SK
Sju elleville år (1990–1996)
Da Ljungskile startet den raske klatringen i divisjonene i 1990 brukte klubben brakker som garderober, gikk rundt og samlet inn inngangspenger fra tilskuerne under kampen og hadde som breddeklubber flest bare en godterikiosk og noen planker folk kunne sitte på. Det var sjelden over 100 tilskuere, unntatt i den avgjørende opprykkskampen i 4. divisjon 1991 mot Åsebro. Da kom det over 700 tilskuere, og den første bilkøen opp til Ljungskiles hjemmebane Skarsjövallen var et faktum. Banen ligger 15 minutter gange innover en blindvei i en dyp skog som etter arenaen fortsetter i flere mil helt til Trollhättan og Göta älv. Det at klubben selv eier arenaen har vært en kilde til stadige økonomiske utfordringer. I 1993 kom 1 200 tilskuere på cupderbyet mot kommunerival Oddevold. I 1994 ble det innført billettkontroll, 200 sitteplasser kom på plass og det ble bygget en speakerbås i anledning opprykket til nest høyeste nivå. 2 458 tilskuere kom på kampen mot Oddevold, som Ljungskile vant 5-0. Dette var en veldig sterk tid for fotballen i Bohuslän, og med Stenungsund også oppe var det to derbyer i under 20 minutters kjøreavstand for Ljungskile. Senere har Stenungsund og Oddevold forsvunnet nedover i divisjonene. I 1995 ble veien opp til stadion asfaltert, og Oddevold hadde blitt bedre. De rykket opp i Allsvenskan det året, og 3 636 tilskuere (ny tilskuerrekord igjen) så dem vinne 4-1 over Ljungskile fra den andre siden av Byfjorden. Etter fire strake opprykk hadde Ljungskile blitt stående på stedet hvil i to år på nest høyeste nivå. På tredje forsøk kom det femte opprykket. Nå gikk det ikke an å rykke lenger opp. Samtidig rykket Oddevold ned, og et permanent tronskifte i Bohuslän-fotballen var et faktum. Treneren da opprykket til Ljungskile kom i 1996 var Lars-Olof Mattsson, som de to foregående årene uventet hadde feilet i å ta Fredrikstad opp fra 2.divisjon. Wålemark-familien har betydd mye for Ljungskile SK. Faren Bror huskes for å ha gått barbent rundt på den snøfylte banen i Umeå etter at opprykket var et faktum. Sønnen Jörgen droppet imidlertid Allsvenskan etter opprykket, og skrev under for Lillestrøm. Broren Bo var en sentral spiller i opprykkssesongen. Det var også David Wilson, som hadde fått seks kamper for Manchester United under Alex Ferguson, men kom til Ljungskile i 1994.
Navnebytte til Panos og ny klatring (1997–2007)
Uten verken kommunaleid stadion eller tung hjørnesteinsbedrift i lokalsamfunnet manglet Ljungskile grunnstenene som har ligget til grunn for de fleste suksessrike fotballklubber fra mindre steder. Før debuten i Allsvenskan fikk derfor den såkalte badedraktkongen Panos Papadopoulos døpe om klubben til Panos Ljungskile, i bytte mot en seksårig sponsoravtale som promorterte klesmerket Panos Emporio. Bo Wålemark gjorde Ljungskiles historiske første mål i Allsvenskan, i 2-1-seieren mot Norrköping. Året i Allsvenskan endte med nedrykk, selv om det var spenning til siste serierunde. Ledet av den senere Stabæk-gulltreneren Jan Jönsson holdt Ljungskile seg i den sørlige 1.divisjonsavdelingen de neste årene, og kvalifiserte seg for den nye nasjonale andreligaen kalt Superettan. Det ble imidlertid med ett år der, og Jönsson forlot klubben. Først i 2004 klarte Ljungskile å rykke opp fra Västra Götalands-avdelingen på nivå 3 igjen, etter å ta tapt kvalifiseringen mot Ängelholm i 2001 og endt helt nede på 6. plass i 2002. Da kunne det se ut som eventyret gikk mot slutten, men så kom Jörgen Wålemark hjem fra proffeventyret sitt på Kypros. Det ble 2. plass i hans første sesong etter comebacket, og deretter opprykk. Vel tilbake i Superettan ble Ljungskile umiddelbart et topplag, og igjen ble Lars-Olof Mattsson hentet inn som trener da det ikke ble opprykk på første forsøk. Også denne gang kom Mattsson fra en fiasko i Norge, han hadde rykket ned fra 1. divisjon med FK Tønsberg i 2005. Men det lyktes ikke å rykke opp med Ljungskile denne gang. Historien skulle likevel på sett og vis gjenta seg, for også denne gang ble det opprykk til Allsvenskan på tredje forsøk. Trener var Alex Fergusons gamle kjenning David Wilson, og Ljungskile kom på 2. plass i den litt spesielle 2007-utgaven av Superettan da tre lag rykket direkte opp fordi Allsvenskan skulle utvides til 16 lag.
Litteratur
Bøkene "Sagan om Ljungskile - Från gärdsgårdsserien till allsvenskan" av Lennart Karlsson og "Vi reser oss igen - En bok om Ljungskile SK" av Tommy Olofsson omhandler klubbens historie.
Ljungskile SK blir stadig sammenliknet med den fiktive klubben Åshöjdens BK, som er en mye lest bokserie skrevet av Max Lundgren. Den fiktive klubben fikk et oppsving da motorveien ble lagt gjennom bygda, og hadde markante brødre i sentrale roller. Nøyaktig slik var det med Ljungskile også, men Åshöjden sviktet i motsetning til Ljungskile i den avgjørende opprykkskampen.
Technology Centre Mongstad
Technology Centre Mongstad DA (TCM) er et norsk selskap som skal fremme karbonfangst og -lagring.
Klosterheimveien (Oslo)
Veien fikk navn i 1952 etter forsamlingslokalet Klosterheim ved Tvetenveien.
Veien har — i likhet med flere av nabogatene — blokkbebyggelse som inngår i Teisen park borettslag.
Mikhail Nikolaijevitsj Galkin-Vraskoj
Mikhail Nikolaijevitsj Galkin-Vraskoj var en russisk adelsmann, og reelt residerende guvernør for det russiske Guvernementet Estland en i perioden 1868–70. I denne perioden var Pjotr Romanovitsj Bagration formelt guvernør, men residerte ikke.
Park Lane
Park Lane kan vise til:
Piratuba
Piratuba er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Tyne
Tyne kan vise til:
Amagerbro
Amagerbro, også kalt Sønderbro, tidligere Christianshavns Overdrev, senere Christianshavns Fælled (fælled = allmenning, takmark), er den delen av den administrative bydelen Sundbyøster i København som ligger på den nordøstligste delen av Amager. Området avgrenses mot nord av Christianshavns Vold, mot vest av Amagerbrogade og mot syd av Øresundsvej, hvor Amagerbro grenser opp til selve Sundbyøster. Området er et av de tettest befolkede i Danmark.
Befolkningstallet for Amagerbro oppføres ikke særskilt, men Amagerbro Provsti som er noe større enn det man vanligvis forstår med Amagerbro, har 117.291 innbyggere (2010).
Amagerbrogade er områdets hovedferdselsåre. Området betjenes dessuten av Københavns Metro med Amagerbro metrostasjon og Lergravsparken metrostasjon. Eneste større grønne anlegg i området er Kløvermarken, som i stor grad gir plass til kolonihager.
Beşiktaş JK
Beşiktaş Jimnastik Kulübü (norsk: Beşiktaş Gymnastikk Klubb), eller forenklet Beşiktaş (tyrkisk uttale: [beʃiktaʃ]), er et profesjonelt idrettslag som ble stiftet i 1903 i distriktet Beşiktaş i Istanbul, Tyrkia. Klubben konkurrerer innen en rekke idrettsgrener, inkludert fotball, basketball, volleyball, håndball, friidrett, boksing, bryting, sjakk, bridge, turn, roing, bordtennis, og paralympiske idrett. Klubbens farger er svart og hvit.
Beşiktaş' fotballag
Hjemmebanen til Beşiktaş er Vodafone Arena som er ferdigbygget i 2016.
De norske spillerne Ronny Johnsen, Thomas Myhre, John Carew og Arild Stavrum har spilt for Beşiktaş.
Meritter fotballag
1956-1957, 1957-1958, 1959-1960, 1965-1966, 1966-1967,, 1981-1982, 1985-1986, 1989-1990, 1990-1991, 1991-1992,, 1994-1995, 2002-2003, 2008-2009, 2015-2016, 2016-2017,, 2020-2021
1974-1975, 1988-1989, 1989-1990, 1993-1994, 1997-1998, 2005-2006, 2006-2007, 2008-2009, 2010-2011, 2020-2021
1967, 1974, 1986, 1989, 1992, 1994, 1998, 2006, 2021
Kvartfinale (1): 1987
Kvartfinale (2): 2003, 2017
Eventyr i New York
Eventyr i New York (originaltittel: Enchanted) er en amerikansk romantisk musikalfilm fra 2007. Filmens regissør var Kevin Lima mens produksjon var ved Walt Disney Pictures og Josepson Entertainment. Den hadde premiere på 20. oktober 2007 på London Film Festival før den kom på kino 21. november samme år i USA. Filmen har hentet inspirasjon fra ulike barneeventyr og musikaler som Sound of Music, Snehvit og Askepott.
Handling
Den vakre prinsessen Gisele blir forflyttet fra en tindrende eventyrverden av landets prins' grusomme mor til vår tids New York hvor hun får hjelp av advokaten Robert. Kort tid etter kommer hennes prins Edward til unnsetning.
Terje Løvås
Terje Løvaas (født 15. desember 1957) fra Konnerud i Drammen er en norsk handikappidrettsutøver (blind) som har deltatt i fire paralympiske vinterleker og fire sommerleker for Norge. Han har vunnet til sammen atten medaljer, hvorav ti gullmedaljer, i disse lekene. Han har dessuten vunnet gull på 5000 m i VM og gull på 1500 m i EM for synshemmede. Terje Løvaas er utdannet fysioterapeut og han representerer Sturla IF.
Rød fotblomsterflue
Utseende
En middelsstor (8-10 mm), slank, rød og svart blomsterflue. Den er påfallende klart farget og er en av de mest fargesterke norske blomsterfluene. Den skiller seg fra de andre Platycheirus-artene og har, sammen med Platycheirus rosarum, blitt regnet til en slekt for seg, Pyrophaena. Kroppen, bortsett fra mesteparten av bakkroppen, er blankt svart. Fasettøynene er store og hvelvede, men møtes ikke helt i pannen hos hannen. Thorax har en par lyse lengdestriper i midten i den fremre delen. Hannens for- og mellombein har lårene slanke, uten påfallende hår, leggene er ganske slanke, gule innerst og svarte ytterst. Føttene er svarte og ganske utvidete. Det første fotleddet på forfoten har en flagglignende, tett dusk av mørke hår. Bakbeina er helt slanke. Bakkroppen er noe flat, og bredere enn vanlig i slekten Platycheirus. Det første og roten av det andre leddet er svarte, mesteparten av det andre, hele det tredje og de fremste to tredjedeler av det fjerde leddet er oransjerøde, ofte med noe svart på sidene. Vingene er brune i den ytre halvdelen, dette er også et særtrekk for denne arten og Platycheirus rosarum.
Levevis
Arten forekommer på mange slags åpne våtmarker, både myrer og bredder av ferskvann. Larvene lever av trolig av bladlus, mne man har hittil ikke klart å finne den. De voksne fluene besøker gjerne blomster og flyr i juni-september.
Utbredelse
Arten finnes over det meste av Europa nord for Alpene, og det nordlige Asia. I Nord-Amerika er den vidt utbredt. I Norge finnes den langs kysten til Nordland.
Nikolaj Georgijevitsj von Bünting
Nikolaj Georgijevitsj von Bünting  var en russisk adelsmann, og reelt residerende guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1905–06. I denne perioden var Aleksei Lopuhhin formelt guvernør, men residerte ikke.
Lilija Podkopajeva
Lilija Oleksandrivna Podkopajeva (ukrainsk: Лілія Олександрівна Подкопаєва, russisk: Лилия Александровна Подкопаева (Lilija Aleksandrovna Podkopajeva), født 14. august 1978 i Donetsk) er en tidligere ukrainsk turner som ble olympisk mester sammenlagt i 1996.
Podkopajeva ble ofte referert til som en "komplett turner"; hun var sterk både teknisk og artistisk. I tillegg var hun like dyktig i alle fire apparater, hun hadde ingen svake apparater. Hun har fått oppkalt to momenter etter seg, hoppet Podkopajeva og dobbel forlengs salto med halv skru i siste salto på frittstående.
Turnkarriere
Podkopajeva begynte med turn da hun var fem år gammel. Hun hadde først Ulla Pugacheva som instruktør, og hun trente allerede da fire timer pr dag, seks dager i uken. Snart fikk hun Galyna Losinska som trener, og da hun var seks år gammel vant hun sin første konkurranse. 11 år gammel, i 1988, ble hun tatt ut til det ukrainske landslaget, og tilbagte de neste årene på treningsleir sammen Losinka.
Podkopajeva gjorde sin internasjonale debut som senior i 1993. Bare 14 år gammel kom hun på 16.-plass i mangekampen i VM dette året. Hun kvalifiserte seg for finalen i hopp, men for hvelv endelige, men landet på ryggen i sitt første hopp, og endte på sisteplass. Hun gjorde det også godt i europacupen i 1993, med sølv i mangekampen og bronse i bom. Hun vant også det ukrainske mesterskapet.
1994 ble en bedre sesong for Podkopajeva. Under VM i 1994 kom hun på sjetteplass i den individuelle mangekampen – ti plasser bedre enn året før – og hun fikk sølvmedalje i bom. Under EM vant hun fire medaljer, gull i frittstående, sølv i bom, og bronse i hopp og lagkonkurransen. Hun kvalifiserte seg til finalen i mangekampen og i apparatfinalen i skranke, og endte på hhv. femte- og sjetteplass. Podkopayeva gjorde det også godt i Goodwill Games i St. Petersburg, der hun vant gull i hopp, kom på fjerdeplass i mangekampen, fikk sølv i lagkonkurransen og sølv i frittstående.
Foran VM i 1995 hadde hun satt sammen helt nye øvelser, og stilte godt forberedt. Hun hadde i tidligere mesterskap vist ustabile prestasjoner, derfor stilte hun som en utfordrer i dette mesterskapet. Men mens mange av de mer meritterte turnerne feilet, gjorde Podkopajeva sitt livs beste konkurranse, og vant sammenlagtkonkurransen. Hun slo Svetlana Khorkina fra Russland og Lavinia Milosovici fra Romania, som endte på hhv. andre- og tredjeplass. Også i apparatfinalene gikk det bra for Podkopajeva, her vant hun gullmedalje i hopp og sølv i både skranke og bom. Hennes innsats i lagkonkurransen hjalp Ukraina til en femteplass, noe som gjorde at de kvalifiserte seg til OL i 1996.
Tidlig i 1996 ble Podkopajeva alvorlig skadet da hun falt ned fra bommen under trening. Hun knekte et ribben, og skadet et annet. Hun kom seg imidlertid nok til at hun vant tre gullmedaljer under EM i 1996: sammenlagt, skranke og frittstående. I frittstående slo hun sin barndomshelt, Svetlana Boginskaja, som måtte nøye seg med sølv. Det var i dette mesterskapet hun viste dobbel forlengs salto med halv skru første gang. Hun vant også bronse i hopp.
Som regjerende verdens- og europamester var Podkopajeva favoritt under OL 1996 i Atlanta. I lagkonkurransen fikk hun best karakter av de ukrainske turnerne i alle apparater unntatt selvvalgt hopp. Dette ga Ukraina en femteplass i lagkonkurransen. Hun vant kvalifiseringen i mangekampen, og vant gull i denne øvelsen. Dette gjorde henne til første kvinnelige turneren som vant den olympiske mangekampen som regjerende verdensmester siden Ludmilla Tourischeva i 1972. I tillegg ble Podkopajeva også ble den første kvinnelige turner, siden Tourischeva, som var regjerende sammenlagtmester i OL, VM og EM samtidig. Hun ble den første, og hittil eneste, olympiske mangekampmesteren som representerte et lag der ingen andre sanket noen medaljer. Hun tilegnet OL-gullet sitt til sin bestemor, som døde bare tre uker før OL. Podkopajeva vant også gull i finalen i frittstående og sølv på bommen - som den eneste kvinnelige turneren siden Nadia Comăneci til å vinne en individuell gullmedalje etter å ha vunnet mangekamptittelen i samme OL. Som takk for innsatsen i OL fikk hun både hus og bil av den ukrainske regjeringen.
Podkopajeva planla opprinnelig å fortsette å konkurrere etter 1996-OL, og hun ble tatt ut på det ukrainske laget til VM 1997. Men skader tvang henne til å stå over VM, og hun la etterhvert opp.
Etter turnkarrieren
Podkopajeva er for tiden Ukrainas FN-goodwillambassadør for hiv og aids. Hun er gift med den ukrainske forretningsmannen Timofei Nagorny, og de har to barn, hvorav den ene ble adoptert i juli 2006.
Hun er fortsatt aktiv innen turn, og er Ukrainas Sportsambassadør i Europarådet. Hun ble utnevnt til internasjonal dommer i 2004, og driver mye som turntrener i USA og Ukraina. Hjemme i Ukraina har hun også etablert en egen konkurranse, Golden Lily, som ble avholdt første gang i 2002. Denne har etterhvert utviklet seg fra å være en konkurranse til å være mer en gallaforestilling.
Hun har jobbet i TV-sammenheng, og vært programleder for serien Aerobics for Champions. I 2006 vant hun den ukrainske versjonen av Skal vi danse, og representerte Ukraina under Eurovision Dance Contest 2008, sammen Sergey Kostetskiy.
Grunnkretser i Eid kommune
Grunnkretser i Eid kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Eid kommune, Sogn og Fjordane, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Mikhail Valentinovitsj Shakhovskoij-Glebov-Strezhnev
Mikhail Valentinovitsj Shakhovskoij-Glebov-Strezhnev var en russisk adelsmann, og reelt residerende guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1870–75. I denne perioden var Pjotr Romanovitsj Bagration formelt guvernør, men residerte ikke.
Senter for integritet i forsvarssektoren
Senter for integritet i forsvarssektoren (SIFS) er et faglig uavhengig senter opprettet av Forsvarsdepartementet i 2012. Formålet er å være et kunnskaps- og kompetanse basert senter som fremmer godt styresett og profesjonell integritet, og å bidra til å etablere robuste integritetssystemer for dermed å redusere risiko for korrupsjon i forsvarssektoren. Senterets arbeid bygger på norsk lovverk og internasjonale standarder. De nasjonale Etiske retningslinjer for statstjenesten skal sikre profesjonell integritet gjennom å gi klare retningslinjer for tjenesteyting og myndighetsutøvelse. SIFS har ifølge Forsvarsdepartementet en ledende rolle for iverksetting av trening og utdannelsesplaner innen NATOs «Building Integrity» program. Senteret er en aktiv bidragsyter til norske integritetsprosjekter i Bosnia-Hercegovina, Kosovo og Montenegro, samt i Ukraina.
Luo Ronghuan
Luo Ronghuan (forenklet kinesisk: 罗荣桓; tradisjonell kinesisk: 羅榮桓; pinyin: Luó Rónghuán; Wade-Giles: Lo Jung-huan, født 26. november 1902 i Hengshan i Hunan i Kina, død 16. desember 1963 i Beijing) var en kinesisk kommunistleder og offiser.
Senter for integritet i forsvarssektoren
Direktør i SIFS er Per Christensen. Senteret er samlokalisert med Institutt for forsvarsstudier.
Luo Ronghuan
Bakgrunn
Luo ble født i en landsby i fylket Hengshan i Hunan-provinsen i 1902. Som 17-åring begynte han på Xiejun meddelskole i Changsha. Fem år etter begynte han på Qingdao privatkollegium (som inngår det som i dag er Shandonguniversitetet), og fullførte der en forberedende kurs i kommersiell industri i 1926.
Balneário Piçarras
Piçarras er en kommune i delstaten Santa Catarina i sørregionen av Brasil.
Luo Ronghuan
Kommunist, militær
Han ble med i Kinas kommunistiske ungdomsliga i april 1927 og det kinesiske kommunistparti senere det året. Han tjente som sikkerhetssjef under den lange marsjen.
Etter andre verdenskrig tjente Luo som Lin Biaos politiske kommissær i Mandsjuria under den kinesiske borgerkrigen. Luos rolle i den kommunistiske seieren i Mandsjuria, og dermed i hele Fastlands-Kina, bar mye større enn han først fikk æren for, og kanskje til og med større enn Lin Biaos rolle. Dette var særlig på grunn av at Luo, i motsetning til Lin, klarte å få folket og soldatene over til kommunismen, og dermed tilrettelegge et solid politisk grunnlag. Luo klarte å stopp forfølgelsen av soldatene med en høytstående familiebakgrunn, og beholdt derfor folkets støtte. Langt færre kommunister deserterte i Mandsjuria (60 000) i forhold til andre kommunistkontrollerte områder (for eksempel Shandong, hvor over 300.000 deserterte, selv om kommuniststyrken var mindre).
Folkerepublikken Kina
Etter Folkerepublikken Kina ble opprettet i 1949, ble Luo stabssjef for Folkets frigjøringshær. Han ble så landets riksadvokat.
I 1955 ble han utnevnt til marskalk. Luo var også et medlem av den sjuende sentralkomitéen til det kinesiske kommunistpartiet og av partiets åttende politbyrå.
Lysingfamilien
Lysingfamilien (Merlucciidae) er en gruppe torskefisker som omfatter 23 arter.
Park Lane (London)
Park Lane er en gjennomfartsvei i City of Westminster i det sentrale London. Den er en del av A4202, og var opprinnelig en landevei.
Fra det 18. århundre ble den en fasjonabel boliggate, med flere store gårder som hertugen av Westminsters Grosvenor House og Dorchesterfamiliens Dorchester House. Etter andre verdenskrig ble den utvidet til seks filer, tre hver vei adskilt av en sentral sperring. Det ble da revet flere hus ved Hyde Park Corner. Gaten er en av de travleste i London sentrum.
Park Lane er mellom en og halvannen kilometer lang, og går fra Hyde Park Corner til Marble Arch, langs den østlige siden av Hyde Park. Øst for gaten ligger Mayfair. Til tross for trafikkstøyen er gaten fortsatt fasjonabel, med femstjerners hoteller og utstillingslokaler for flere eksklusive sportsbilmerker. Park Lane er den nest dyreste gaten i den britiske utgaven av brettspillet Monopol.
Gaten er en del av London Inner Ring Road, og var opprinnelig en grense for Londons rushtrafikkavgift. Da avgiftssonen ble utvidet vestover i februar 2007 kom den innenfor, men selve gaten er unntatt for avgift fordi den er en gjennomfartsåre.
Den 29. februar 2007 ble en bilbombe funnet i en underjordisk inntauingsgarasje på Park Lane. Bomben ble uskadeliggjort uten skader.
Sengemat
Sengemat var mat som kvinner fikk etter at de hadde født. Nabokoner, slektninger og andre kvinner kom til dem med god og næringsrik kost. Vanlig sengemat har vært rømmegrøt, sosekjøtt eller andre kjøttretter, kaffe og kaker. Ideen bak sengematen var å hjelpe kvinnen til å komme til krefter etter fødselen, slik at hun kunne ha morsmelk til barnet. I dag er grøten byttet ut med pakker til barn og mor. Begrepet brukes fortsatt flere steder i landet. Sengemat minner om den amerikanske tradisjonen babyshower.
Suyuan-Jianbi kullkraftverk
Suyuan-Jianbi kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Zhejiang i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.485 MW. Anlegget stod ferdigbygd i 2005.
Grunnkretser i Røyrvik kommune
Grunnkretser i Røyrvik kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Røyrvik kommune, Trøndelag, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Pjotr Petrovitsj Basjilov
Pjotr Petrovitsj Basjilov (født 1857, død 1919) var en russisk adelsmann, og reelt residerende guvernør for det russiske Guvernementet Estland i perioden 1906–1907. I denne perioden var Alexander Möller-Zakomelski formelt guvernør, men residerte ikke.
Liste over medlemmer av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Liste over medlemmer av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien er en liste over medlemmer av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien, grunnlagt 1919.
Tor Arne Ursin
Virksomhet
Det er som regissør Ursin først og fremst har gjort seg bemerket. Frem til begynnelsen av 1990-tallet var han den eneste i Grenland friteater s stab som var klart definert som regissør. Han står bak flere av teaterets største suksesser, både når det gjelder kunstnerisk og teaterhistorisk verdi, og når det gjelder publikumsoppslutning. Etter hvert har Ursin arbeidet mye med forestillinger i store formater, med store massescener med mange aktører og flere parallelle handlingsplan.
Liste over medlemmer av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Antallet svenske akademimedlemmer var 819 i 2009.
Tor Arne Ursin
Virksomhet
Ursin fungerte fram til tidlig på 1990-tallet som kunstnerisk leder for Grenland Friteater. Siden den gang har teatret utviklet seg i retning av en flat struktur, hvor alle teaterets ansatte kunstnere står fritt til å ta initiativ til sine egne prosjekter.
Som skuespiller har han blant annet spilt soloforestillingen For Love, basert på den amerikanske poeten Robert Creeleys tekster. Denne forestillingen ble utarbeidet i samarbeid med regissør Roger Rohlin fra svenske Institutet för Scenkonst. Forestillingen er født ut av Ursins personlige fysiske materiale og hans fascinasjon for Creeleys poesi gjennom flere år. Ursin har også spilt i forestillinger satt opp av andre regissører, blant annet gestaltet han Den fremmede passasjeren i Lars Viks oppsetning av Peer Gynt i Grenland i 2003 og 2004.
Liste over medlemmer av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Förste hedersledamöter
Innehaver av "Hedersledamotstecken" eller "Förste hedersledamöter" som det opprinnelig ble kalt, må ikke sammenblandes med det hedersledamotskap som alle medlemmer tidligere automatisk fikk ved 65 års alder.
Korresponderende medlemmer
Den siste korresponderende medlemmet ble innvalgt i 1968, etter det har alle medlemmer som virker utenfor Sverige blitt innvalgt som utenlandske medlemmer.
Tor Arne Ursin
Lærere og inspirasjonskilder
Blant Ursins viktigste lærere er den svenske dramatikeren, regissøren og pedagogen Martha Vestin, den italienske teatermakeren Eugenio Barba og ikke minst den svenske danseren, skuespilleren og regissøren Ingemar Lindh. Møter med disse tidlig i karrieren formet Ursins teatersyn og staket ut veien for hans videre kunstneriske karriere.
Allerede med sitt første stykke havnet Grenland Friteater i en fysisk teatertradisjon. De valgte å sette opp Byssan Lull, en dramatisk tekst av Martha Vestin som var tilknyttet Friteatern i Stockholm. Teksten viste seg umulig å forstå og spille gjennom teksten alene. Først sammen med fysisk handling kunne replikkene få mening. Vestin arbeidet innenfor tradisjonen etter den polske regissøren og teaterpedagogen Jerzy Grotowski, og gjennom samarbeidet med Vestin kom Ursin og Grenland Friteater i kontakt med den tradisjonen. Senere arbeidet Grenland Friteater med flere av Grotowskis sentrale skuespillere fra hans mest vitale periode, som Zygmunt Molik, Ryzard Ciezslak og Rena Mireka.
Gjennom Vestin kom Ursin også i kontakt med det danske Odin Teatret, og ble en elev av skuespiller og pedagog Torgeir Wethal og Odinteatrets regissør Eugenio Barba. Gjennom Odinteateret kom Ursin etterhvert i kontakt med den pedagogen som skulle komme til å bety aller mest for hans kunstneriske løpebane, Ingemar Lindh, kunstnerisk leder for det svenske gruppeteateret Institutet för Scenkonst. Lindh hadde bakgrunn som elev av både Grotowski og den franske mimekunsteren Etienne Decroux i tillegg til en klassisk danseutdannelse.
Eksperimentell periode
På 1980-tallet ledet Tor Arne Ursin et teaterkompani som drev med halvakrobatisk og plastisk fysisk trening. Skuespillere som Lars Vik trenet opp en kroppsbeherskelse som liknet en akrobats. Men målet med treningen var å trene opp et presist fysisk uttrykk gjennom kroppsbevissthet og kroppbeherskelse og å arbeide fram uttrykksfulle personlige fysiske materialer hentet fra kroppens «hukommelse» som kunne brukes som elementer i forestillingene. Tekstlig arbeidet gruppen gjerne med dikt og poetiske tekster. Dette arbeidet ledet fram i flere forestillinger hvor fysisk uttrykksfulle skuespillere framførte poesi i lekende men ikke-aristoteliske montasjer.
Forestillingene nådde et relativt smalt publikum i Norge; teatergjengere flest på den tiden forstod ikke og var ikke åpne for et slikt alternativt ikke-aristotelisk uttrykk. Men gruppen nådde under Tor Arne Ursins ledelse anerkjennelse i utlandet, og gruppen turnerte mye internasjonalt.
Internasjonalt vakte Ursin oppsikt med sine tidlige forestillinger fordi han valgte en estetikk han hentet fra amerikanske B-filmer. Tradisjonelt hadde man innenfor tradisjonen etter polske Grotowski valgt en enklere estetikk, gjerne med referanser til middelalderen eller andre verdenskrig. I Ursins første viktige forestilling, The Play is Over, var skuespillerne kledt som i en film noir fra 1940-tallet.
Mot det folkelige
På begynnelsen av 1990-tallet begynte Grenland friteater å arrangere teaterfestivalen En Sommernattsdrøm (som de senere omdøpte til Porsgrunn Internasjonale Teaterfestival). Dette markerte en dreining i teatrets repertoar mot større og mer spektakulære forestillinger for et hovedsakelig lokalt publikum. Ursin har vært en pådriver for at teater-Norge skal anerkjenne det folkelige som en viktig del av teatertradisjonen. Ursin stod i spissen for Grenland Friteaters publisering av Manifest for folketeatret og avantgarden i 2003.
På de første festivalene satte teatret opp en stor utendørsforestilling basert på Arthur Omres roman Smuglere med Tor Arne Ursin som regissør. Forestilling fant sted inne på området til sjøfartsmuseet i Porsgrunn og museets bygninger utgjorde naturlige kulisser. Formspråket var filmatisk. Lyseffekter, veteranbiler, 20-tallskostymer og lignende elementer ble brukt for å skape et realistisk miljø publikum fikk følelsen av å bevege seg rundt i. Teatrets egne skuespillere og andre innleide profesjonelle skuespillere hadde hovedrollene. Lokale amatører fylte opp en lang rolleliste. Forestillingen ble satt opp flere år på rad for fulle hus, og markerte sammen med selve teaterfestivalen gruppens definitive gjennombrudd for et bredt lokalt publikum.
Guodian Tianshenggang kullkraftverk
Guodian Tianshenggang kullkraftverk er et kullkraftverk i Zhejiang-provinsen i det østlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 1.210 MW. Anlegget stod ferdigbygd i 2006. Operatør er selskaper China Guodian Corporation.
Tor Arne Ursin
Mot det folkelige
For øvrig har vandreteater vært en sentral teaterform i Ursins virke som teaterregissør.
Guodian Tianshenggang kullkraftverk
Anlegget må ikke forveksles med Tianshenggang kullkraftverk i Jiangsu, som opereres av det lokale "Tianshenggang Electric Power Generation Company".
Tor Arne Ursin
Kunstneriske inspirasjonskilder
Tematisk har Ursin også latt seg inspirere av sin oppvekst på industristedene Glomfjord og Herøya, noe som har resultert i en rekke forestillinger basert på Kjartan Fløgstads verker.
Francisco Javier Echeverría
Francisco Javier Echeverría Mignoni (født 1797, død 17. september 1852) var president i Mexico for en kort periode fra den 22. september til den 10. oktober 1841. Echeverría ble født i Xalapa, hvor han arbeidet for familiebedriften, men han startet tidlig med politikk. Han flyttet til Mexico by i 1834.
Japan under Sommer-OL 1920
Japan under Sommer-OL 1920. Femten sportsutøvere fra Japan, alle menn, deltok i tre sporter, friidrett, stuping og tennis under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Japan kom på delt 17.-plass med to sølvmedaljer.
Einar Dahl (scenograf)
Einar Dahl (født 12. januar 1951) er en norsk scenograf og regissør. Han har studert maleri ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og scenografi ved Kunstakademiet i Kraków i Polen.
Han var fast ansatt som scenograf ved Riksteatret 1976-95 og har vært ansvarlig for scenografi eller kostymer til langt over 100 teaterforestillinger – Ibsen, Tsjekhov og Holberg, klassiske komedier og farser, ny norsk dramatikk, musikaler, store og små barneforestillinger, figurteater, store utendørsspill, lyrikkforestillinger, m.m. – på foruten Riksteatret, Det norske teatret, Sogn og Fjordane Teater, Teatret Vårt i Molde, Hordaland Teater, frie teatergrupper og store utendørsspill.
Einar Dahl har i tillegg vært regissør for 30 teaterforestillinger, bl.a. ved Teater Manu - Norsk Tegnspråkteater på tegnspråk, Tema Teater og den frie figurteatergruppen Levende Dukker. - Han produserte selv forestillingene Dager kan vokse bygget på tekster av Sidsel Mørck i 1995, Satirens tid bygget på tekster av Annie Riis i 1998. Dahls dramatisering av Camilla Colletts Amtmannens døtre ble oppført på Norsk Folkemuseum i 1999, og hans dramatisering av Erlend Loes NAIV.SUPER ble oppført på Sandermosen i 2014.
Fagopposisjonen av 1911
Fagopposisjonen av 1911 var en fraksjon innenfor norsk fagbevegelse som bidro til at Det norske Arbeiderparti ble et revolusjonært parti i tiden omkring den russiske revolusjon. Gruppen ble ledet av Martin Tranmæl og Kyrre Grepp.
Gruppen oppsto etter et faglig møte i Trondheim i 1911, der det ble vedtatt en resolusjon (Trondhjemsresolusjonen) om at organisasjonsarbeidet skulle drives på «et mer revolusjonært grundlag end før».
''«Møtet uttaler, at den faglige situation nu kræver, at organisationsarbeidet lægges paa et mere revolutionært grundlag end før. I henhold hertil peker møtet paa som nærligende program:''
''A. 1. De skriftlige bindende overenskomster avskaffes. 2. Forsikringsvæsenet sløifes.''
B. Som kampmidler benyttes i første række:
''1. Streik. 2. Sympatistreik. 3. Boykot. 4. Obstruktion. 5. Sabotage. 6. Kooperation.''
C. Organisationsformen ændres derhen:
1. At landsorganisationen gjøres til det centrale, – fællesnevneren.
2. Denne inddeles i departementer svarende til de store industrier, altsaa industriforbund.
''Der oprettes lokale samorganisasjoner som bl.a. overtar den lokale agitation og gives indflydelse paa fastsettættlse av arbeidsvilkaarene.»''
(Kilde: Martin Tranmæl: De faglige kampmidler og organisationsformer (Trondhjems fagforeningers lokale samorganisation, Trondhjem 1913))
I åra forut hadde det vært en linjekamp i Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon om hvorvidt en i det faglige arbeidet skulle satse på langsiktige avtaler med arbeidsgiverne eller på en mer aksjonistisk linje. Innafor veletablerte industriforbund og handverkerforeninger sto den første linja sterkest, mens mange arbeidere i den raskt voksende tungindustrien og i anleggsbransjen så seg best tjent med den siste.
Fagopposisjonen med Martin Tranmæl i spissen krevde en omlegging fra en forbundsvis lønnskamp til en mer samordna kamp bygd på Landsorganisasjonen sentralt og samorganisasjonene lokalt. I tillegg reiste den krav om nasjonalisering av økonomien og direkte arbeiderkontroll over produksjonsmidlene.
Arbeiderpartiet ble kritisert for å legge for stor vekt på det parlamentariske arbeidet. I partiet allierte Fagopposisjonen seg med Det sosialdemokratiske ungdomsforbundet og Det sosialdemokratiske studentlaget, som også var påvirka av internasjonale sosialistiske ideer.
Kort tid etter den russiske revolusjon i 1917 begynte opposisjonen å organisere arbeider- og soldatråd rundt omkring i landet, og i mars 1918 holdt rådsbevegelsen landskonferanse. Den avviste partiflertallets linje som sa at samfunnsendringer måtte bygge på folkeflertallet, uttrykt gjennom frie valg med allmenn stemmerett. Mot denne linja satte opposisjonen arbeiderklassens kamp mot «de besiddende klassers ret til økonomisk utbytning og undertrykkelse» – uavhengig av sammensetninga i Stortinget.
På Arbeiderpartiets landsmøte i 1918 greide Fagopposisjonen å samle flertall for et noe moderert forslag som sidestilte kamp for parlamentarisk flertall med revolusjonær masseaksjon. Ved valgene trakk den gamle ledelsen seg fra alle verv, og opposisjonen inntok det nye sentralstyret.
På landsmøtet i 1919 ble det vedtatt å melde partiet inn i Den tredje internasjonale. Dermed hadde Fagopposisjonen vunnet fram i kampen for å gjøre Det norske Arbeiderparti til et revolusjonært parti.
Tora Teje
Tora Teje (født Tora Adelheim Johansson 17. januar 1893 på Maria Magdalena församling, Södermalm i Stockholm, død 30. april 1970) var en svensk skuespiller. Hun var gift fra 1913 med hovfotografen Herman Sylwander.
Fagopposisjonen av 1911
Samme år fikk Fagopposisjonen også flertall på LO-kongressen. Den gamle lederen, Ole O. Lian, ble gjenvalgt etter å ha nærma seg opposisjonens syn. Ny nestformann ble Elias Volan.
Tora Teje
Teje studerte ved Dramatens elevskola 1908-1911. Hun spilte mange store roller på Dramaten der hun foruten årene 1913-22 var engasjert i hele sitt yrkesaktive liv. Hun spilte roller som Jean Racines Fedra, Evripides Medea, Indras datter i August Strindbergs Ett drömspel, som Farmor i Hjalmar Bergmans Farmor och vår herre, og Eugene O'Neills Nina Leeds i skuespillet Sällsamt mellanspel og Christine Mannon i skuespillet Klaga månde Elektra.
Superbarna
Superbarna er en norsk gruppe fra Ask i Gjerdrum, bestående av barn i alderen 10 til 15 år. Nellie Helen Fladby, Tobias Asphol og Benjamin Asphol er vokalister i Superbarna. Bak Superbarna står Knut Bjørnar Asphol og Tone Lise Asphol. Superbarna har samarbeidet med blant andre Alexander Rybak, Knut Anders Sørum, Didrik Solli-Tangen, Lisa Børud og Sigmund Groven. Superbarna vant Spellemannprisen 2016 i klassen barnemusikk for Hipp Hurra.
Roger Martin du Gard
Roger Martin du Gard (født 23. mars 1881, død 22. august 1958) var en fransk forfatter. Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1937.
Opplært som paleograf og arkivar brakte Martin du Gard til sine bøker et preg av objektivitet og samvittighetsfull sans for detaljer. Grunnet hans opptatthet av dokumentasjon og med forholdet til den sosiale virkelighet i henhold til den individuelle utvikling, har han blitt knyttet til de realistiske og naturalistiske tradisjoner på 1800-tallet.
Liv og virke
Roger Martin du Gard nedstammet fra en familie av embetsmenn og advokater. Etter å ha gått ut av Lycée Condorcet i Paris studerte han litteratur, men tok aldri eksamen. Han begynte i stedet å studere paleografi ved École nationale des chartes og fikk diplom som arkivist med en avhandling om klosteret i Jumièges.
Helt fra lesningen av Lev Tolstoj Krig og fred i ungdommen var Martin du Gard bestemt på å bli forfatter. Han utga sin første roman Jean Barois i 1913 og knyttet på samme tid vennskap med André Gide og Jacques Copeau. I 1913 skrev han også en komedie, La Testament du père Leleu, men ettersom den ble avvist av teatrene, vendte han tilbake til romanen.
Etter første verdenskrig fikk Martin du Gard ideen til en roman-fleuve (romansyklus) som skulle ta utgangspunkt i to brødre. Ideen ble til Les Thibault, en roman i åtte bind utgitt mellom 1920 og 1940. Romanen handler om de to brødrene Jacques og Antoine Thibault og deres familie, som på forskjellige måter blir knyttet til familien Fontanin. Handlingen foregår i årene før og under første verdenskrig.