cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul-Henri Spaak
Tysk krigshissing og belgisk nøytralitet
I 1938 gikk Jansons regjering av og Spaak ble bedt om å finne en oppfølger. I stede for å invitere til regjeringsdannelsesmøter som er vanlig i Belgia, tok han selv ansvaret og former sin første regjering (kalt Spaak I) for sosialistene sammen med katolikkene og de liberale. Han ble dermed ikke bare Belgias første sosialistiske statsminister, men med sine 39 år også den yngste. Hans mangel på erfaring blir derimot fort tydelig: Hans ønske om å styre etter idealet han kaller «autokratisk demokrati» og en sterk regjering, sørget for å øke misnøyen blant hans egne. Spaak og De Man får ikke bukt med arbeidsledigheten og budsjettsprekken blir på rundt 108–283 millioner belgiske franc. Spaaks støtte til München-avtalen og hans legitimering av Franco's nye, fascistiske regime i Spania gjorde at han etter kort tid satt igjen med et knepen flertall i parlamentet. De liberale forlater regjeringen i 1939. Å regjere på rexistenes nåde var ingen ønskelig situasjon og Spaak leverte sin oppsigelse 21. februar 1939.
10. januar 1940 krasjer to tyske piloter ned på et jordet i Belgia og ble anholdt mens de brente en haug papirer. Blant papirene de prøver å kvitte seg med ligger en detaljert angrepsplan over Belgia og Nederland. Selv om Tyskland, Frankrike og Tyskland har lovet ikke å krenke belgisk suverenitet, blir det klart for den belgiske regjeringen at Hitler har andre planer. Det ligger krig i lufta, og London og Paris ringer Spaak fordi de ønsker å komme et eventuelt tysk angrep i forkjøpet, samtidig som Spaak har løpende kontakt med Nederland og Luxemburg. Men, Leopold II er tydelig i sin sak: Belgia er og forblir nøytralt.
Det hersket en trykket stemning i regjeringslokalene da tyske bombefly slipper de første bombene over Belgia og Nederland 10. mai 1940. Spaak ble den morgenen oppsøkt av den tyske ambassadøren, som ville overlevere krigserklæringen til den belgiske ministeren. Hendelsen er berømt fordi Spaak ikke lot ambassadøren von Bülow-Schwante komme til orde. «Pardon, Monsieur l'ambassadeur, moi d'abord!», «unnskyld herr ambassadør, først jeg», sa Spaak og lot deretter ambassadøren få høre hva han mente om den aggressive holdningen tyskerne hadde hatt mot Belgia.
Den tyske invasjonen
Da de tyske troppene rullet inn over landet våren 1940 holdt den belgiske armé, sammen med franske og britiske styrker, stand ved elven Dyle (Dyleplanen var en del av den belgisk-franske forsvarspakt fra 1920). Først ønsket Spaak og regjeringen å få den belgiske kong Leopold III til å flykte med dem til det ikke-okkuperte utland, for å fortsette kampen der. Kongen, som tok sin rolle som øverstkommanderende for landets militære styrker veldig seriøst, nektet å forlate troppene sine. Spaak som hadde et godt forhold til kongen, hadde forståelse for kongens valg og ville ikke forlate han i Belgia. Etter en uke med forhandlinger med kongen i Vest-Flanderen og flere forsøk på å overtale kongen til å fortsette kampene med de allierte i utlendighet, gikk imidlertid regjeringen i eksil i London. Som nære venn prøvde Spaak en siste gang å overtale kongen skriftlig fra London, til å flykte, men det lyktes ikke.
Men, heller ikke den franske hæren klarte å holde blitzkriegen i sjakk, Reynaud viker plassen for Pétain og Frankrike kapitulerer. Det hersket en slagen stemning, i den belgiske leiren. Spaak og regjeringen sendte kongen et ønske om å komme tilbake og å starte fredsforhandlinger med tyskerne, noe kongen nektet. Det var fånyttes for «Pierlot med følge» å vende tilbake til Belgia ifølge kongen.
Flere av regjeringsmedlemmene bestemte seg for å dra tilbake til Belgia og slutte seg til kongen. Kun én av de belgiske ministrene hadde bestemte seg for å fortsette kampen i London, koloniminister Albert de Vleeschauwer. De Vleeschauwer overtalte Spaak, Pierlot og finansminister Camille Gutt til å flykte videre til Spania med England som mål. Ingen av ministeren hadde visum, så i to døgn levde de ingenmannsland under åpen himmel på grensen til Spania, før de ble satt i husarrest i Barcelona. Ved hjelp av de Vleeschauwer som var bosatt i Spania, greide Spaak og Pierlot å flykte videre til Portugal. Den 22. oktober 1940 forlot han Lisboa til fordel for London.
I eksil
I London ble Spaak og de tre andre ministrene de uoffisielle representantene for det frie Belgia. Tida i eksil brukte Spaak på å lære engelsk, samtidig som han hadde fått ansvar for radiosendingene som ble sendt via BBC. Målet med sendingene var å forbedre Belgias ry internasjonalt, og da kunne han ikke komme unna krigsfangen i Leaken, Leopold. Det ble også brukt tid på å utarbeide planer for det som skulle skje når krigen var over. Det var et internasjonalt miljø, mange av statslederne til de små landene i Europa var samlet i eksil i London og Spaak ytret ideen i disse kringer om et fellesforbund, men også om et tettere militært samarbeide innad i Europa. Dette ble fundamentet til planene om å få i stand en tollunion mellom Belgia, Nederland og Luxembourg (se Benelux), den såkalte Beneluxplanen. Hans innflytelse på planen var så sterk at den området i etterkrigstida spøkefullt ble kalt «Spaakistan».
Kommunikasjonen mellom kongen i Laeken og regjeringen i London var ikke eksisterende under krigen. Ved to anledninger hadde kongen gjort det tydelig at han ikke ønsket kontakt med Spaak eller andre politikere. Kongens giftemål i krigsfangenskap gjorde han mindre populær blant befolkningen og da de alliertes hell i krigen snudde, økte Spaak og Pierlots popularitet i Belgia.
Tilbake i regjering (Spaak II–IV)
8. september 1944 kunne Spaak endelig vende hjem. Spaak og regjeringen hadde sørget for at Belgia tiltross for kongens noe tvilsomme passive krigsfangenskap stod på de seirendes side. Kongens bror Karl ble satt til å regjere som regent i Leopolds fravær. Etterkrigstida i Belgia ble derfor ikke bare preget av den enorme oppgaven det var å gjenoppbygge landet, men også forholdet mellom kongen og Spaak.
Spaak blir innen- og utenriksminister i Pierlots første regjeringen etter krigen, og ble en konstant i de fire påfølgende regjeringene, før han selv ble statsminister i 1946. Etter at to av Pierlots regjeringer faller (Pierlot V–VI) i 1944–1945, ble Van Acker bedt om å sette sammen en regjering. Den består av sosialistene, de liberale og katolikkene, men ettersom katolikkene var de neste i regjeringen som ønsker kongens tilbakekomst, falt regjeringen etter et halvt år og Van Acker må sette sammen en ny regjering uten katolikkene (Van Acker II). Denne firpartiregjeringa bestod av sosialister, liberale, kommunister og et par medlemmer av det nye partiet UDB.
Etter valget i 1946, danner Spaak sin andre regjering 13. mars 1946 (Spaak II), denne mindretallsregjeringen faller 31. mars 1946 og Spaak blir igjen innen- og utenriksminister i Van Ackers regjering (Van Acker III), til denne også faller fire måneder senere. Da Camille Huysmans tar over som statsminister. Spaak fortsetter som innen- og utenriksminister i Huysmans regjering til han blir statsminister 20. mars 1947 med sosialistene og kristensosialistene (Spaak III). Og fortsetter med noen omrokeringer 27. november 1948 (Spaak IV) til denne går av 11. oktober 1949 og Spaak blir journalist på heltid. Der skal han igjen ta opp feiden med Leopold III.
Kongespørsmålet
Kong Leoplod, som var blitt deportert til Østerrike av tyskerne, var ikke villig til å godta Pierlots nye regjering uten at denne unnskyldte seg offentlig. Spaak ønsket å legge uenighetene med kongen bak seg, men partiet hans ønsket å slå politisk mynt på Spaaks personlige feid med kongen. Spaak (støttet av sosialistene, kommunistene og de liberale) ble dermed gjort til kongens (og katolikkenes) hovedmotstander i det landet måtte ta stilling til hvorvidt det hadde tillit til Leopolds videre styring (en tillitskrise bedre kjent som kongespørsmålet). Som svar på kongens uvillighet, truet regjeringen med å legge ned arbeidet på dagen om kongen skulle gjøre alvor av planene om å komme hjem. Mens kong ble satt i eksil i Sveits i påvente av en løsning ble hans bror, Prins Karl satt til å være regent. Det haglet med beskyldninger fra begge sider, og det ble satt opp en granskningskommisjon som skulle gå gjennom alle anklagene. Og selv om denne uttalte seg i favør av kongens støttespillere, stod frontene like steilt høsten 1947. Spaak hadde flere møter med kongen i Genève uten at han lyktes i å komme nærmere en forsoning. Spaak mente at situasjonen var uutholdelig og skadelig for Belgias internasjonale ry. De kongevennlige katolikkene hadde siden 1946 presset på for å få gjennomført en folkeavstemning, noe de ikke fikk igjennom før 1950. Spaak var i mot fordi kongen skulle være kongen av alle belgiere, ikke bare av det katolske partiet. Han argumenterte derfor for et minimumskrav på 55% for en kongelig tilbakekomst. Resultatet ble 57% for, og kongen fikk klarsignal fra et flertall i parlamentet om at han fikk vende hjem. Samtidig som det i det anti-leopoldistiske Vallonia brøt ut generalstreik mot en kongelig hjemkomst ble kongen smuglet inn i landet.
17. juli 1951 stilte sosialistene i PSB seg derfor bak Spaaks krav om at kongen ikke kunne returnere til Belgia og måtte abdisere. Gemyttene mellom de som støttet kongen (leopoldistene) og de som ikke gjorde det (anti-leopoldistene) tilspisset seg ytterligere og 27. juli kunngjorde Spaak fra senatets talerstol at han ikke var redd for en revolusjon og sammen med de streikende marsjerte i protest mot det kongelige slott i Laeken. Samme kveld stilte Spaak innenriksminister Albert De Vleeschauwer et ultimatum: om de ikke kommer en definitiv løsning innen 36 timer, ville monarkiet ryke. Tre dager senere, 30 juli nådde konflikten et høydepunkt, da fire ble skutt og drept i Grâce-Berleur i en av de mange voldelige opprørene rundt om i landet. Belgia stod på randen til borgerkrig, i Vallonia var villig til å bli en utbryterrepublikk. Spaaks forlag ble den endelige løsningen, 1. august offentliggjorde Loeopld at han aktet å tre til siden til fordel for sin eldste sønn. 11. oktober 1951 ble Boudewijn I av Belgia tatt i ed som belgiernes konge. Spaak kom seirende ut av en tvekamp som hadde splittet landet i to.
Internasjonale verv i etterkrigstiden
Fra april 1954 til juni 1958 ble han igjen utenriksminister i Van Acker regjering og fra april 1961 til mars 1966 i regjeringene til Théo Lefèvre og Pierre Harmel Hans tanker om mellomstatlige samarbeider og allianser strakk seg langt utover det han hadde gjennomført med Benelux. Han var en av de første som gikk inn for et europeisk kull- og stålfellesskap.
FN
Spaak hadde allerede i 1946 skaffet seg et internasjonalt ry, da han ble valgt til den første president i FNs generalforsamling. Under den tredje sesjonen i 1948 i Paris satte han Sovjetunionens delegasjon på plass med de berømte ordene: "Peur de vous" (frykt for dere). Han måtte trå av året etter grunnet mistillit.
Europa
Spaak fortsatte sitt engasjement for regionalt samarbeid og kollektiv sikkerhet etter 1944. I årene 1948–1949 var han president i OEECs råd. Han var også den første president av generalforsamlingen av Det europeiske kull- og stålfellesskap (1949–1950). I 1948 var han med på å arrangere et møtte i Haag med som hovedmål å få i gang et felles politisk organ for Europa, Europarådet. I august 1949 ble Spaak den første president (1949–1951) av Europarådets parlamentarikerforsamling (den gang kalt rådgivende forsamling). Der han bidro til å utvikle et nettverk av mellomstatlige kontakter på flere områder, som menneskerettigheter, lokalstyre, utdanning, kultur, sport og ungdomspolitikk. Organisasjonen spilte imidlertid bare en rådgivende rolle, og var på langt nære så sterk nok til å oppnå Spaaks mål. Han forsvarte Europakommisjonens suvrenitet og hevdet at: «Morgendagens Europa, må være et overnasjonalt Europa». Til ære for hans arbeid for Europa ble den første bygningen til Europaparlamentet i Brussel oppkalt etter ham. Han var president i Europaparlamentet fra 1952 til 1954 og fra 1950 til 1955 ledet han Europabevegelsen.
Spaak var en av hovedmennene bak Romatraktaten. På Messina-konferansen i 1955 valgte de seks regjeringene som deltok, Spaak som leder for arbeidsgruppen som forberedte traktaten (også kjent som Spaak-komiteen). Arbeidet resulterte i Spaak-rapporten som førte til EEC og Det europeiske atomenergifellesskap, satt ut i livet gjennom Romatraktaten. EU regner ham som en av sine grunnleggere. Han ble tildelt Karlsprisen i 1957.
NATO
Den 21. februar 1961 fikk Spaak Frihetsmedaljen av amerikanske president John F. Kennedy.
Pensjonisttilværelse
Paul-Henri Spaak trakk seg fra politikken i 1966. Han var medlem av Det kongelige belgiske akademiet for fransk språk og litteratur. I 1969 publiserte han sine memoarer i to bind med tittelen Combats inachevés (bokstavelig talt "uoppnådde kamper"). Spaak døde 73 år gammel, 31. juli 1972 i sitt hjem i Braine-l'Alleud i nærheten av Brussel, og ble begravet på Foriest kirkegården i Braine-l'Alleud.
Werner Haim
Werner Haim (født 21. februar 1968 i Hall in Tirol) er en østerriksk tidligere skihopper.
Han debuterte i den tysk-østerrikske hoppuka med 99.-plass (av 106 deltakere) i Innsbruck 4. januar 1984. Sammenlagt i Hoppuka hadde han to plasseringer blant de ti beste, 7.-plass i 1992/93 og 9.-plass i 1989/90. De to sesongene ble han også nummer 9 sammenlagt i verdenscupen. Han vant ett verdenscuprenn individuelt, i storbakken i Liberec 14. januar 1990. I kontinentalcupen ble han nummer 5 sammenlagt i 1991/92 og nummer 6 i 1992/93.
Werner Haim ble juniorverdensmester i Täsch i 1985. I senior-VM i Lahtis i 1989 ble han nummer 33 i storbakken og nummer 38 i normalbakken. Han var på det østerrikske laget som ble nummer 6 i lagkonkurransen. I VM i skiflyging ble han nummer 7 i Vikersund i 1990 og nummer 16 i Planica i 1994.
Hans siste verdenscuprenn var i Vikersund i februar 1995.
Wuzhai (Xinzhou)
Wuzhai (kinesisk: 五寨县; pinyin: Wǔzhài Xiàn) er et fylke i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Xinzhou.
Befolkningen var på 102,919 innbyggere i 1999.
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Ballistisk langdistansemissil
Et ballistisk langdistansemissil (forkortet IRBM, fra engelsk intermediate-range ballistic missile) er et ballistisk missil med en rekkevidde på 3 000–5 000 km, med andre ord en rekkevidde som plasserer et slikt missil mellom et ballistisk mellomdistansemissil (MRBM) og et interkontinentalt ballistisk missil (ICBM). Klassifisering av ballistiske missiler etter rekkevidde gjøres hovedsakelig for enkelhets skyld, da det i virkeligheten er lite som skiller et relativt kortrekkende ICBM fra et langtrekkende IRBM. Definisjonen av rekkevidde som er brukt her blir benyttet av amerikanske Missile Defense Agency. Det nyere begrepet «stridssone-missil» (theater ballistic missile, TBM) omfatter IRBM, MRBM og SRBM, samt ethvert ballistisk missil med en rekkevidde under 3 500 km.
Land som for tiden har IRBM er India, Israel og Saudi-Arabia. Noen andre land, slik som Iran og Nord-Korea, sies å utvikle slike missiler. USA, Sovjetunionen, Folkerepublikken Kina, Storbritannia og Frankrike var tidligere brukere av denne typen missiler.
Historie
Forgjengeren til IRBM var A4b-raketten, som var utstyrt med vinger for økt rekkevidde og basert på designet til den berømte V2-raketten (Vergeltung, eller «gjengjeldelse», offisielt kalt A4), som ble designet av Wernher von Braun og brukt i stort omfang av det nasjonalsosialistiske Tyskland for å bombe engelske og belgiske byer mot slutten av andre verdenskrig. A4b fungerte som en prototype for det øvre rakettrinnet på A9/A10. Målet med programmet var å utvikle et missil som kunne nå så langt som New York fra Frankrike eller Spania (se Amerika Bomber). A4b-raketter ble testavfyrt en rekke ganger i desember 1944 og januar og februar 1945. Alle disse rakettene benyttet seg av flytende drivstoff. A4b brukte treghetsnavigasjon (IRS) mens A9 ville ha blitt styrt av en pilot. Rakettene ble skutt opp fra en fast oppskytningsrampe. Etter andre verdenskrig ble von Braun og andre fremstående tyske vitenskapsmenn i all hemmelighet overført til USA, hvor de skulle arbeide direkte for den amerikanske hæren gjennom «operasjon Paperclip», som hadde til hensikt å utvikle en amerikansk utgave av V2-raketten.
Fthia av Epirus
Fthia (gresk: Φθία; levde på 300-tallet f.Kr.) var en gresk kvinne, datter av Menon IV av Farsalos i Thessalia, en makedonsk hærfører, og hustru av kong Aiakides av Epirus. Hun ble mor til den senere så berømte Pyrrhos, foruten også to døtre, Deidamia og Troias. Førstnevnte ble gift med Demetrios I Poliorketes, senere konge av Makedonia og den sterke mann i antikkens Hellas. Om Troias er ingenting kjent.
Yicheng (Linfen)
Yicheng (kinesisk: 翼城县; pinyin: Yìchéng Xiàn) er et fylke i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Linfen.
Befolkningen var på 301,659 innbyggere i 1999.
Ryu Seung-min
Ryu Seung-min (født 5. august 1982 i Seoul) er en sørkoreansk bordtennisspiller. Under Sommer-OL 2008 i Beijing representerte han Sør-Korea, der han tok bronse i lagkonkurransen sammen med Yoon Jae-young og Oh Sang-eun.
New Britain (Connecticut)
New Britain er en amerikansk by som ligger i Hartford County i Connecticut.
Astacoidea
Astacoidea er en overfamilie av ferskvannskreps innen ordenen Reptantia som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter nordlige ferskvannskreps, og det som på engelsk kalles «Norway lobster» eller «crayfish». Den inneholder 2–3 familier.
Taksonomisk plassering
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013.
Even Brøndbo Dahl
Even Brøndbo Dahl (født 24. august 1994) er en norsk friidrettsutøver som representerer FIK Orion.
Han vant NM-gull på 1500 meter i 2022.
Andreas Grimerud
Andreas Grimerud (født 11. juli 2003) er en norsk friidrettsutøver som representerer Moelven IL.
Han vant NM-gull på 400 meter under NM i Stjørdal i 2022. Under U20 VM i Cali avanserte Grimerud til semifinalen og ble nr 11 totalt i mesterskapet. Under Junior-NM i Bærum tok Grimerud tre gull på 400m, 200m og 1000m stafett. På stafetten satte Grimerud sammen med Lavrants Kongssund, Sondre Matias Rudi og Håvard Bentdal Ingvaldsen ny U23-rekord.
Under NM i friidrett 2023 vant Grimerud 400 meter, foran Fredrik Øvereng og Bastian Elnan Aurstad på tiden 46.30.
Cho Heeseong
Cho Heeseong er en sørkoreansk handikappet bocciaspiller, som konkurrerer i klassen BC1, som er en av klassene for utøvere med cerebral parese.
Karriere
Heeseong deltok ved VM i boccia 2006 i Rio de Janeiro i Brasil. I den individuelle konkurransen spilte han seg fram til bronsefinalen, der han slo canadiske Hanif Mawji 6-3, og vant med det bronse. I lagkonkurransen gikk Sør-Korea ikke videre fra gruppespillet, og endte på 13.-plass.
Bristol (Connecticut)
Bristol er en amerikansk by som ligger i Hartford County i Connecticut.
Den har og dekker et areal på 69,44 km².
Prva Slovenska nogometna liga 2018–2019
Prva Slovenska nogometna liga 2018–2019, var den 28 sesongen av Prva Slovenska nogometna liga. Sesongen begynte 20. juli 2018 og ble avsluttet 25. mai 2019. Regjerende mestere Olimpija Ljubljana klarte ikke å forsvare tittelen, og Maribor vant sitt 15 seriemesterskap.
Kvalifisering
Laget som kom på niende plass i PrvaLiga møter laget som kom på andre plass i 2.SNL 2018/19. Der vinneren spiller i PrvaLiga 2019/20 og taperen spiller i 2.SNL 2019/20
Tabor Sežana vant 2–1 sammenlagt og rykker opp til PrvaLiga 2019/20; Gorica rykker ned til 2.SNL 2019/20
Per Helge Pedersen
Per Helge Pedersen (født 18. januar 1949) er en norsk redaktør og næringslivsaktør.
Pedersen er opprinnelig fra Kristiansund, men bosatt på Nedsoddtangen. Pedersen har jobbet i norske mediebedrifter siden slutten av 1960-tallet, bl a som redaktør i Fiskaren. Han tiltrådte som redaktør av Byggeindustrien i 1992 og har siden den gang ledet mediehuset frem til 2014 da Arve Brekkhus overtok som sjefredaktør og Ragnar Sandin overtok som administrerende direktør. Pedersen fortsatte som Næringspolitisk redaktør inntil han ble "pensjonist" fra februar 2016. Da han tiltrådte hadde Byggeindustrien en omsetning på tre millioner kroner og fem ansatte. I 2013 er tallene henholdsvis 50 millioner og 33 ansatte.
Bladet har under hans ledelse fått Fagpresseprisen to ganger, i 1986 og 1994. I 2010 fikk Bygg og Anlegg Media AS Fagpressens hederspris.
Kyle
Kyle er et mannsnavn med skotsk-gælisk opprinnelse.
Etymologi
Kyle har opprinnelse som et skotsk etternavn dannet av gæliske caol, «strede, kanal, sund».
Utbredelse
Navnet er i dag vanlig blant annet i Australia og Canada.
Kyle er også brukt som kvinnenavn, men er svært sjeldent. Formen Kyla er mer vanlig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Meriden (Connecticut)
Meriden er en amerikansk by som ligger i New Haven County i Connecticut.
Den har og dekker et areal på 62,56 km².
Dubai Towers Doha
Dubai Towers Doha er en skyskraper under oppføring i West Bay i Qatars hovedstad Doha. Den får en takhøyde på 400 meter, mens den medregna spiret blir 437,03 meter høy. Bygninga skal ha 88 etasjer, og vil inneholde både leiligheter, kontorer, et hotell og et kjøpesenter. Bygginga starta i 2005, men har stått stille siden 2010 på grunn av økomiske problemer. Prosjektet utføres for Dubai Holding Company fra De forente arabiske emirater.
Ukraina under Sommer-OL 2016
Ukraina deltok under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, Brasil i perioden 5. – 21. august 2016.
Pianguan
Pianguan (kinesisk: 偏关县; pinyin: Piānguān Xiàn) er et fylke i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Xinzhou.
Befolkningen var på 106,783 innbyggere i 1999.
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Shelton (Connecticut)
Shelton er en amerikansk by som ligger i Fairfield County i Connecticut.
Angela Merkel
Angela Dorothea Merkel (født 17. juli 1954 i Hamburg-Eimsbüttel i Tyskland som Angela Dorothea Kasner) er en tysk fysiker og kristendemokratisk politiker (CDU). Hun var leder for sitt parti fra 2000 til 2018 og Tysklands forbundskansler fra 2005 til 2021. I 2007 var hun også president for Det europeiske råd.
Merkel ble politisk aktiv etter den demokratiske revolusjonen i det tidligere DDR i 1989. Hun meldte seg inn i partiet Demokratischer Aufbruch, og ble pressetalskvinne i Lothar de Maizières kristeligdemokratiske regjering i DDR.
Etter Tysklands gjenforening i 1990 ble hun valgt inn i Forbundsdagen for delstaten Mecklenburg-Vorpommern. Hun var en nær medarbeider av daværende forbundskansler Helmut Kohl, og i 1990 ble hun minister for kvinner og ungdom, og deretter miljø- og atomsikkerhetsminister, inntil Kohls koalisjonsregjering (CDU/FDP) gikk av, etter valget i 1998.
NM i mangekamp 1995
NM i mangekamp 1995 var en del av NM i friidrett 1995, og ble arrangert som et eget mesterskap på Ski stadion i Ski, 10. og 11. juni av Ski IL.
Angela Merkel
Hun tok over som opposisjonsleder i Forbundsdagen i 2002. Etter valget i 2005 avløste hun Gerhard Schröder som kansler, og dannet regjering i storkoalisjon med SPD (Merkel I). Merkel var den første kvinne i denne stillingen. Etter forbundsdagsvalget i 2009 gikk CDU-CSU i koalisjon med Freie Demokratische Partei (FDP), og Merkel dannet sin andre regjering, Merkel II. Valget i 2013 førte til en ny storkoalisjon med SPD, og Merkel ble kansler for sin tredje periode (Merkel III). Etter valget i 2017 gikk det 171 dager før Angela Merkels fjerde regjering kunne tiltre 14. mars 2018, bygget på en koalisjon i Forbundsdagen mellom CDU/CSU og SPD.
Enoplometopoidea
Enoplometopoidea er en overfamilie av revhummer innen ordenen Reptantia som inngår i den store gruppen av såkalte tifotkrepser. Gruppen omfatter en type hummer, det som på engelsk kalles «reef lobster». Den inneholder 1 familie og 2 slekter, med i alt 21 arter (2013)..
NM i mangekamp 1995
Det ble konkurrert i tikamp for menn og sjukamp for kvinner.
Enoplometopoidea
Taksonomisk plassering
Taksonomien til storkreps er komplisert og under stadig revisjon. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En moderne oppdatering av systematikken gis her med basis i WoRMS-databasens systematikk fra 2013. .
Svømming under Sommer-OL 2012 – 100 meter brystsvømming menn
100 meter brystsvømming for menn under sommer-OL 2012 fant sted 28. og 29. juli i London Aquatics Centre.
Angela Merkel
Merkel var sitt partis kandidat som forbundskansler ved valget i 2017. Kansleren velges av Forbundsdagen. Med sine dager som forbundskansler har Merkel bare Helmut Kohl foran seg på listen over forbundskanslere med lang styretid (Han var kansler i  dager).
Al Faisal Tower
Al Faisal Tower er en skyskraper i West Bay i Qatars hovedstad Doha. Den er 227 meter høy og har 52 etasjer. Den benyttes til kontorer. Bygginga starta i 2007, og den sto ferdig i 2011. Fasaden er av aluminium og glass.
NM i mangekamp 1996
NM i mangekamp 1996 var en del av NM i friidrett 1996, og ble arrangert som et eget mesterskap på Furumo Idrettspark i Modum, 6. og 7. juli av Modum FIK.
Dimitrij Ovtcharov
Dimitrij Ovtcharov (født 2. september 1988 i Kiev) er en ukrainsk-tysk bordtennisspiller. Under Sommer-OL 2008 i Beijing representerte han Tyskland under Sommer-OL 2008, der han tok sølv i lagkonkurransen sammen med Timo Boll og Christian Süß.
NM i mangekamp 1996
Det ble konkurrert i tikamp for menn og sjukamp for kvinner.
NM i mangekamp 1995
Sjukamp
Ingen deltagere
Angela Merkel
Merkel hadde som president i Det europeiske råd, en nøkkelrolle i forhandlingene om Lisboa-traktaten og utarbeidelsen av Berlin-erklæringen. Hun har forbedret Tysklands tradisjonelt gode forhold til USA, etter uenigheten om Irakkrigen under forgjengeren Gerhard Schröder. I innenrikspolitikken har helsereform, energipolitikk og asylpolitikk vært sentrale temaer.
NM i mangekamp 1996
Sjukamp
Kun 1 deltaker
Norwich (Connecticut)
Norwich er en amerikansk by som ligger i New London County i Connecticut.
Ademira
Historie
Verket hadde urpremiere for Kristi himmelfartsdag 1784 på Teatro San Benedetto, Venezia for å hedre besøket av Sveriges kong Gustav III. På 2000-tallet har operaen blitt oppført i Italia på Festival Lodoviciano i Viadana med premiere 23. september 2006 og på Teatro Dovizi i Bibbiena med premiere 1. desember 2006.
Dimitrij Ovtcharov
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 tok han bronse i singel og sølv i lagkonkurransen.
Encyclopini
Utseende
Små, slanke, forholdsvis tynnhudete trebukker. Hodet har utstående fasettøyne og er tydelig bredere enn pronotum, som er ganske lite. Antennene er tynne. Dekkvingene er smale, parallellsidige, forholdsvis tynne og bøyelige.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i det vestlige Nord-Amerika og østlige Asia.
Ademira
Handlingen
Operaen utspiller seg i en gotisk hovedstad på 300-tallet.
Angela Merkel
Hun har mottatt flere priser for sitt arbeid for blant annet demokrati, menneskerettigheter, miljøvern og europeisk samarbeid, blant annet Karlsprisen. Forbes Magazine utpekte henne hvert år fra 2006 til 2009 til den mektigste kvinnen i verden. Hun ble kåret til «årets person» av magasinet Time i 2015.
Familiebakgrunn
Angela Merkel ble født Kasner, som datter av Horst Kasner, født Kaźmierczak (1926–2011), luthersk prest fra Berlin, og Herlind Jentzsch (1928–), latin- og engelsklærer fra Danzig. Paret fikk ytterligere to barn: Marcus i 1957 og Irene i 1964.
Merkels farfar Ludwik Marian Kaźmierczak (1896–1959), var tysk statsborger. Han ble født i Posen som utenomekteskapelig barn av Anna Kazmierczak og Ludwig Wojciechowski. Posen som nå heter Poznań, hørte da til Det tyske keiserrike, og ble etter Versailletraktaten overført til Polen. Ludwik Kaźmierczak vokste opp hos sin mor og hennes senere ektefelle Ludwig Rychlicki.
Ludwik Kaźmierczak tjenestegjorde både som vernepliktig i den tyske hæren under første verdenskrig, og som frivillig i den polske blå arméen som kjempet for Polens uavhengighet. Han deltok etter første verdenskrig som polsk soldat i den polsk-ukrainske krigen og den polsk-sovjetiske krig. Etter at Polen ble en eget stat, valgte han å beholde sitt tyske statsborgerskap, og flyttet i 1920-årene til sin hustru Margaretes hjemby Berlin. Han arbeidet som politimann i Berlin, og bodde der resten av livet.
Ludwik og Margarete Kaźmierczak fikk sønnen Horst i 1926, som opprinnelig bar etternavnet Kaźmierczak. I 1930 endret familien navn fra det polske Kaźmierczak til det mer tyskklingende Kasner. Familien konverterte fra katolisisme til den evangelisk-lutherske kirke, i 1930-årene.
Tidlige år
Hun ble født på Elim-Krankenhaus, (pr 2020 Agaplesion Diakonieklinikum Hamburg), i bydelen Hamburg-Eimsbüttel. Få uker etter at hun ble født, flyttet familien fra bydelen Barmbek i Hamburg, til DDR, hvor faren fikk en stilling som sogneprest i Quitzow, en liten bydel med ca. 300 innbyggere, i Perleberg i delstaten Brandenburg. På denne tiden var det fremdeles mulig å bevege seg forholdsvis fritt mellom øst- og vestsonen. Familien bodde i presteboligen i Quitzow.
Situasjonen for kirken var vanskelig i DDR, og de kristne ble ofte forfulgt. Mange tyske teologer i vest følte et ansvar for sine trosfeller i øst, og flyttingen var resultatet av farens kall. Kasner ga senere uttrykk for at han ville reist hvor som helst kirken ønsket, om så til Afrika.
Tre år etter ankomsten til DDR, i 1957, flyttet familien til Waldhof (skoggården), en eiendom utenfor sentrum av byen Templin. På Waldhof etablerte faren og Andreas Rosenbaum, et kirkelig videreutdannelsesseminar, pastoralkollegium. Horst Kasner var nå ikke sogneprest, men leder for pastoralkollegiet, en viktig posisjon i den protestantiske kirken i Berlin-Brandenburg. Endelig var Waldhof også et hjem for psykisk utviklingshemmede. I DDR overlot myndighetene ofte omsorgen for psykisk utviklingshemmede til kirken. Pasientene og familien fungerte som deler av det samme bofellesskapet.
Moren fikk yrkesforbud i DDR-skolevesenet. Myndighetene ønsket ikke en prestekone som underviser. Hun brukte derfor tiden på å undervise sine egne barn.
I 1961 begynte hun på den polytekniske overskolen i Templin. På skolen var hun blant de flinkeste i de fleste fag, bortsett fra i gymnastikk. Selv om skoletesten gikk ut på at hun ikke var egnet for noen sportsgren, gikk drømmene likevel ut på å bli kunstløper. I 1973 tok hun Abitur (artium) med gode karakterer, og som ga henne mulighet til å studere ved universitetet.
Faren meldte henne fra første klasse ikke inn som medlem av Junge Pioniere, barneorganisasjonen i den kommunistiske masseorganisasjonen Freie Deutsche Jugend (FDJ). Det kostet henne en utmerkelse som beste elev, på tross av at vinneren påtalte at hun hadde vært best. Fra andre klasse fikk hun velge selv. Hun meldte seg inn, og kunne ikle seg det blå halstørklet.
De fleste ungdommer i DDR (ca. 97 %) gjennomførte i det åttende skoleår den såkalte Jugendweihe, en pendant til den kirkelige konfirmasjon. Den unge Angela deltok også i denne undervisningen, men gjennomførte ikke den offentlige seremonien. Isteden ble hun 3. mai 1970 kirkelig konfirmert i St. Maria-Magdalenen-Kirche i Templin.
Studium i Leipzig
Allerede i skoletiden bestemte hun seg for å studere fysikk ved universitetet i Leipzig. I likhet med de fleste andre studenter fortsatte hun å være aktiv i FDJ. Hun ble regnet for en flittig student. Hun ble ferdig med hovedfag i fysikk i 1978.
Ekteskap og skilsmisse
Under studiet møtte hun sin første ektefelle, Ulrich Merkel. De ble gift 3. september 1977 i det gamle kapellet i Templin, og ikke i den store kirken inne i byen. Angela Kasner tok mannens navn. Det var bruden som insisterte på kirkelig bryllup, og den ateistiske brudgommen lot seg overtale.
Etter studiet flyttet paret til Berlin. Etter en tid tok Merkel initiativet til å separasjon. Paret ble skilt i 1982 etter et års separasjon, men hun beholdt mannens navn.
Etter bruddet flyttet hun til en liten leilighet i Templinerstrasse i Prenzlauer Berg i Berlin. Hun brøt seg inn og okkuperte leiligheten, og fikk hjelp av venner og kjente for å møblere den. Deretter legaliserte hun okkupasjonen gradvis, ved å betale husleie. Etter en tid klarte hun å bytte til seg en helt ny, og lovlig leilighet.
Vitenskapelig arbeid (1978–1989)
I Berlin hadde Merkel fått en stilling ved Zentralinstitut für Physikalische Chemie (ZIPC) i Adlershof, en del av Akademie der Wissenschaften (Vitenskapsakademiet). Ved ZIPC arbeidet Merkel med teoretisk kjemi, og tok doktorgraden i 1986. Hennes avhandling ble vurdert som svært god. Studentene måtte imidlertid også ta kurs i marxisme-leninisme, og i dette faget oppnådde hun bare «tilstrekkelig» (genügend). Etter doktorgraden ble hun tilknyttet prosjekter innen analytisk kjemi. Hun fikk også reise på møte i Vest-Tyskland.
Under årene ved ZIPC var Merkel fortsatt aktivt FDJ-medlem og blant annet «sekretær for agitasjon og propaganda». Hun har selv beskrevet dette arbeidet som «kulturarbeid». Hun var ikke politisk aktiv utover dette.
På instituttet ble hun kjent med kjemikeren Joachim Sauer, som hun giftet seg med i 1998.
Gu
Gu kan være:
Angela Merkel
Starten: Demokratischer Aufbruch (1989)
Merkels aktive arbeid i et politisk parti, startet i desember 1989, som var etter Murens fall. I likhet med andre DDR-borgere med interesse for politikk, gjorde hun undersøkelser flere steder. Hennes mor og søster gikk til SPD, og broren havnet i Bündnis 90.
Gu
GU kan også være forkortelse for blant annet
Angela Merkel
Starten: Demokratischer Aufbruch (1989)
Merkel likte ikke stemningen i SPD. I desember 1989 deltok hun på et møte i Demokratischer Aufbruch (Demokratisk Oppbrudd), i hennes egen bydel Prenzlauer Berg. Blant de ca. 15 personer som møtte, var også Andreas Apelt, som senere skulle bli en nær medarbeider av henne. Merkel presenterte seg som fysiker og politisk interessert, uten å opplyse om noe særlig mer, heller ikke sin egen doktorgrad. Apelt kunne senere ikke huske om hun sa noe under møtet, og han hadde ikke ventet at hun skulle komme tilbake. Snart dukket hun likevel opp igjen, og ble satt igang med all slags forskjellig arbeid. Etterhvert skrev hun flyveblader, og endte opp som partiets pressetalskvinne.
Valgforbundet Allianz für Deutschland ble stiftet i februar 1990, i nærvær av Helmut Kohl. I dette valgforbundet inngikk Demokratischer Aufbruch. Valgforbundet omfattet også CDU i DDR, som hadde vært et «blokkparti» under SED-styret, og Deutsche Soziale Union, som sto nærmere det bayerske CSU.
I februar 1990 tok Merkel permisjon fra stillingen ved Akademie der Wissenschaften for å arbeide på heltid med valgkamp for DA. Få dager før valget ble det kjent at partiets leder Wolfgang Schnur hadde en fortid som Stasiinformant. Det ble Merkels oppgave å lede pressekonferansen hvor DA-ledelsen uttalte seg i saken.
Regjeringstalskvinne for regjeringen Maizière (1990)
Folkekammervalget i mars 1990 som var det første frie valget til denne forsamlingen, endte for DA med et resultat på bare 0,9 %. Takket være alliansepartneren CDUs resultat på 41 %, ble Allianz für Deutschland likevel valgets vinner.
Det første viktige skritt på veien mot en gjenforening av Tyskland, var forhandlingene om en nærings-, valuta- og sosialunion mellom BRD og DDR. Angela Merkel deltok under samtalene om avtalen, som ble inngått 18. mai 1990, og gjaldt fra 1. juli samme år. DDRs viktigste forhandlingsleder var Maizières statssekretær Günther Krause, som ble en viktig mentor for Merkel. Den senere gjenforeningstraktaten ble underskrevet i Bonn 31. august 1990, av Krause og Vest-Tysklands innenriksminister Wolfgang Schäuble. Angela Merkel ledsaget Maizière under flere utenlandsreiser.
Innmelding i CDU og medlem av Forbundsdagen (1990)
Småpartiene fra DDR, Demokratischer Aufbruch og CDU i DDR, gikk inn i sin store alliansepartner fra vest, CDU. Angela Merkel fikk en av de tre delegatpostene til CDUs partidag i Hamburg. I en tale presenterte hun seg som tidligere pressetalskvinne for Demokratischer Aufbruch og medarbeider av Lothar de Maizière. Om ettermiddagen fikk hun en personlig samtale med Helmut Kohl, CDUs leder og Vest-Tysklands kansler.
Med Tysklands gjenforening 3. oktober 1990, tok Merkels virksomhet som regjeringstalskvinne i DDR slutt. Hun ble i stedet utnevnt til ministerialråd i Presse- und Informationsamt der Bundesregierung. Instituttet i Adlershof, hvor hun hadde arbeidet i 12 år, skulle avvikles, så det var intet alternativ.
Angela Merkel ønsket seg inn i Forbundsdagen. I Berlin var det for mange om beinet, og i Brandenburg kom hun ikke overens med partilederen. Men i Mecklenburg-Vorpommern åpnet det seg en mulighet. Günther Krause hjalp henne til kandidaturet fra kretsen Stralsund/Rügen/Grimmen, og hun vant valget med 48,6 % av stemmene.
Minister for kvinner og ungdom (1991–1994)
Etter valget til Forbundsdagen i desember 1990, tiltrådte Helmuth Kohls fjerde regjering i januar 1991. Det gamle departementet for ungdom, familie, kvinner og helse ble delt i tre. Gerda Hasselfeldt ble helseminister og Hannelore Rönsch minister for familier og eldre. Merkel ble utnevnt til minister for kvinner og ungdom. Som statssekretærer valgte hun Peter Hintze og Willi Hausmann. Merkels departement hadde liten politisk innflytelse, sammenliknet med de øvrige departementene. Kvinner og ungdom var heller ikke et tema som interesserte Merkel mest av alt, i denne perioden.
Merkel hadde da hun ble politiker i en alder av 35 år, ikke på noen måte hatt en tilsvarende karrièrevei som sine kolleger fra vest. Hun hadde ikke etablert de samme forbindelser som sine jevnaldrende kolleger i CDU. Omverdenen så på henne som en innkvotert kvinne, fra partiets venstreside, og helt avhengig av Helmut Kohl. Særlig det siste, som innebar at hun ikke ble tatt på alvor på selvstendig grunnlag, plaget henne.
For å skaffe seg en territoriell basis forsøkte hun i november 1991 å bli valgt til leder for CDU i Brandenburg, men tapte valget mot Ulf Fink. Men i desember samme år ble hun valgt til nestleder i CDU på partidagen i Dresden, den stillingen som Lothar de Maizière hadde hatt før han trakk seg på grunn av Stasibeskyldninger. I juni 1993 ble hun valgt til Krauses etterfølger som leder for CDU i Mecklenburg-Vorpommern.
Miljøvernminister (1994–1998)
Valget til Forbundsdagen i 1994 førte til Helmut Kohls femte regjering. Denne gang ble Merkel utnevnt til minister for miljø, naturbeskyttelse og reaktorsikkerhet, en langt viktigere ministerpost.
Hennes forgjenger var Klaus Töpfer, som også utenfor CDU var anerkjent for sin innsats for miljøet. Hans politikk støtte imidlertid på økende motstand fra næringslivsfløyen i CDU og koalisjonspartneren FDP, og forflytningen av Töpfer til minister for bygningsvesen kan derfor ses på som en degradering. Tre måneder etter å ha tiltrådt avskjediget Merkel Töpfers mangeårige statssekretær Clemens Strotmann og erstattet ham med Erhard Jauck.
Slutten på Kohl-æraen
Ved valget til Forbundsdagen i 1998 gjorde CDU/CSU sitt dårligste valg siden 1949, og Helmut Kohl gikk av som kansler. Gerhard Schröder (SPD) dannet sin første regjering, med grunnlag i en koalisjon mellom eget parti og Bündnis 90/Die Grünen.
Merkel ble på Schaübles forslag ny generalsekretær i partiet. Dette var en av de viktigste postene i partiet, i dets nye rolle som opposisjonsparti. Helmut Kohl ble valgt til æresformann, med sete i presidiet og styret.
I månedene etter gjorde CDU noen gode delstatsvalg, og et godt valg ved Europavalget i juni 1999. At velgerne straffet de regjerende partiene ved mindre viktige valg var kjent allerede fra Kohls regjeringstid. Disse valgresultatene styrket likevel Merkels posisjon i partiet.
Ulovlige pengegaver til CDU
I november 1999 ble det kjent at CDU hadde mottatt milliongaver for å finansiere sine valgkamper, men uten at gavene var ført i regnskapene. Helmut Kohl innrømmet å ha kjent til forholdet, men nektet å fortelle hvem som hadde gitt gavene, under henvisning til at hadde gitt sitt «æresord».
Merkel kritiserte Kohl for hemmeligholdet, blant annet i et innlegg 22. desember 1999, i avisen Frankfurter Allgemeine Zeitung. Hun hevdet allerede i artikkelens overskrift at Kohl hadde skadet partiet ved de handlinger han hadde innrømmet («Die von Kohl eingeräumten Vorgänge haben der Partei Schaden zugefügt»). Videre hevdet hun at ingen kunne gi løfte om å skjule en urettmessig handling:
I et krisemøte 18. januar 2000 oppfordret ledelsen i CDU Helmut Kohl om midlertidig å nedlegge sitt verv som æresformann i CDU, inntil saken om pengegaver var avklart. Kohl svarte med å frasi seg vervet.
Wolfgang Schäuble begynte, sammen med Merkel å rydde opp i saken. I januar 2000 innrømmet imidlertid Schäuble at han også selv hadde penger fra våpenlobbyisten Karlheinz Schreiber. Pengene var gått til partiet og ikke til Schäuble personlig. Da CDUs kasserer Brigitte Baumeister sådde tvil om Schäubles redegjørelse var helt korrekt, mistet han troverdighet, og måtte gå av som CDU-formann og fraksjonsleder i februar 2000.
CDU-leder (2000–2018)
Partiet hadde etter Schäubles avgang ingen leder, og Merkel befant seg som generalsekretær i en nøkkelposisjon. Det utviklet seg snart en overveiende støtte for henne som Schäubles etterfølger. Den nedersaksiske CDU-lederen Christian Wulff uttalte seg tidlig til støtte for Merkel. Derimot var Volker Rühe og Friedrich Merz, samt CSU-lederen Edmund Stoiber, kritiske til Merkels kandidatur.
Den 10. april 2000 på partidagen i Essen, ble Merkel valgt til ny leder i CDU, med 897 av 935 stemmer. Etter Merkels forslag ble Ruprecht Polenz ny generalsekretær, men allerede samme år byttet ut med Laurenz Mayer. Friedrich Merz ble leder av CDUs fraksjon i Forbundsdagen. Merkel er siden gjenvalgt seks ganger. Hennes til nå (per 2017) beste resultat var på landsmøtet i Hannover 2012, med 97,94 prosent av stemmene. Merkel ble gjenvalgt også i 2016 (Essen), med tilslutning fra 89,5 % av de ca. 1000 landsmøtedelegatene.
På landsmøtet i 2018 ble Merkel etterfulgt som partileder av Annegret Kramp-Karrenbauer.
Opposisjonsleder (2002–2005)
Merkel lanserte sitt kandidatur som kanslerkandidat 6. januar 2002. Hun merket imidlertid snart at hun kom til å tape en avstemning mot Edmund Stoiber fra Bayern. Da reiste hun straks til Stoiber i München, og forsikret ham om at hun ville støtte ham. På landsmøtet i Magdeburg 11. januar, erklærte hun at hun ville støtte Stoiber, som var den som hadde sterkest oppslutning i partiet. Partiet var lettet over å slippe en ny konflikt, og Merkel fikk Stoibers lojalitet.
De konservative hadde ligget godt an på meningsmålingene foran valget til forbundsdagen i september 2002. Det endte likevel med en knapp seier for den sittende rødgrønne regjeringen, under ledelse av Gerhard Schröder. Regjeringens effektive håndtering av Elbeflommen og klare nei til krig mot Irak, såvel som lite heldige uttalelser fra Stoiber, bidro til deres valgseier.
Umiddelbart etter valget gjorde Merkel krav på fraksjonsledervervet i Forbundsdagen, som Friedrich Merz hadde innehatt til da. Hun ville fremstå som opposisjonsleder overfor regjeringen i parlamentet. Merz ønsket imidlertid ikke å gi opp fraksjonsledervervet, og kritiserte Merkel. På det avgjørende styremøtet i CDU skal Stoibers stemme til fordel for Merkel ha gjort utslaget. Forholdet mellom Merz og Merkel hadde allerede tidligere båret preg av konfliktfylt konkurransesituasjon. I november 2002 ble Merkel gjenvalgt som CDU-leder med 746 av 796 stemmer.
I 2003 gjorde CDU gode delstatsvalg i Hessen og Niedersachsen, og CDUs styrkede stilling i Forbundsrådet gav Merkel mulighet til i større grad å påvirke den føderale regjeringens politikk.
Ved valget til parlamentet i bystaten Hamburg i begynnelsen av 2004 fikk CDU et godt resultat. Etter en reise til Tyrkia utviklet hun idéen om et «privilegert partnerskap» heller enn fullt medlemskap for Tyrkia, som var regjeringen Schröders politikk.
Slutten på president Johannes Raus embedsperiode innebar at Tysklands høyeste embede skulle besettes på nytt. Wolfgang Schäuble foreslo tidlig seg selv, og kunne håpe på støtte fra deler av CDU og CSU. Motspillere i partiet som Roland Koch og Friedrich Merz favoriserte Schäuble, og det samme gjorde Edmund Stoiber. Horst Köhler, som var forholdsvis ukjent og ikke hadde noen egen politisk tyngde, ble regnet som Merkels kandidat, og da han ble valgt ble det tolket som en videre utvidelse av hennes maktposisjon.
Landdagsvalgene og Europavalget i 2004 ble for CDU likevel alt i alt skuffende, noe flere mente skyldtes samarbeidet med regjeringen om reformer. De regjerende partiene gjorde imidlertid enda dårligere valg. 12. oktober annonserte Merz i et brev til «kjære Angela» at han trakk seg fra ledelsen i partiet og fraksjonen. 22. desember 2004 gikk Merkels generalsekretær Laurenz Meyer av, og ble etterfulgt av Volker Kauder.
Det fremskyndte valget
Delstatsvalget i Nordrhein-Westfalen 22. mai 2005 innebar et stort nederlag for SPD, og fortsettelsen av en negativ trend som hadde pågått helt siden 2003. Den konservative opposisjonen hadde et klart flertall i Forbundsrådet, og kunne blokkere regjeringens politikk. Denne situasjonen førte til at forbundskansler Gerhard Schröder bestemte seg for å fremskynde det føderale valget med ett år, til september 2005.
30. mai bestemte ledelsene CDU og CSU i et felles møte at Merkel skulle være kanslerkandidat. På dette tidspunktet var Merkels motstandere i partiet marginalisert. Merkel utnevnte et skyggekabinett kalt «kompetanseteam». Den planlagte finansministeren Paul Kirchhofs radikale høyttenkning om økonomi, skremte flere velgere og bidro til et utilfredsstillende valgresultat.