cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kongedømmet Judea
Arkeologi
Statusen til Jerusalem på 900-tallet f.Kr. er en betydelig diskusjonsemne. Den eldste delen av Jerusalem og dens opprinnelige urbane kjerne er «Davids by», og som ikke viser bevis på å være en betydelig israelittisk boområde før på 800-tallet f.Kr. Imidlertid er de unike administrative strukturene som Trappesteinstrukturen og Den store steinstrukturen, som opprinnelige utgjorde en og samme struktur, inneholder materiell kultur datert jernalder I (IA I; 1200–1000 f.Kr.). På spørsmålet om den tilsynelatende mangelen på bosetningsaktivitet på 900-tallet f.Kr., argumenterer Israel Finkelstein at Jerusalem på denne tiden var en liten landsby i åsene i Judea, og ikke en nasjonal hovedstad. David Ussishkin argumenterer at byen var helt og holdent ubebodd. Amihai Mazar hevder at om dateringen av de administrative strukturene i Davids by til jernalder I og jernalder IIa, er riktig, noe han mener, var Jerusalem «en ganske liten by med en mektig festning som kan ha vært sentrum for betydelig regional politikk.»
Vidjeveien
Vidjeveien finnes flere steder:
Kongedømmet Judea
Den bibelske fortellingen
Ifølge Den hebraiske Bibelen ble Kongeriket Judea til først etter kong Sauls død, da Judas stamme valgte David som konge. Judas stamme var ifølge Bibelen den eneste av de tolv stammene som fulgte Davids hus, og med det grunnla Sørriket, selv om Benjamin snart fulgte etter. Ifølge Andre Samuelsbok ble Jerusalem hovedstaden i det nye kongedømmet.
Etter at Isjbosjet, sønn av Saul, døde, ble David konge over samtlige stammer, og samlet Israel til et forent kongerike. Davids barnebarn Rehabeam ble forkastet av ti av de tolv stammene i løpet av Sikems sammenbrudd, hvilket førte til at kun Kongeriket Judea ble styrt av Davids ætt. Nordriket ble en del av det assyriske riket ca. 720 f.Kr., mens Kongeriket Judea overlevde i nesten 350 år, frem til det ble invadert av babylonerne under ledelse av Nebukadnesar II.
Territorium
Kongedømmet Judea besto av områdene til stammene Juda, Simeon og Benjamin, et område som dekket omtrent 8 900 km². I løpet av den første perioden av kongedømmet Judea var hovedstaden Hebron, og i løpet av den andre perioden i det forente kongedømmet Jerusalem, og denne byen fortsatte videre som hovedstad for Judea. Jerusalem var området til Benjamins stamme.
Området som kongedømmet utgjorde besto av området kjent som Har Yehudah («fjell (distrikt) av kløft(er)»). Området synes opprinnelig å ha vært benyttet av ulike andre folk som kenittere, kalebittere, othnielittere, og i Jerusalem av jebusittere.
Etter at det forente kongedømmet brøt sammen ble grensene mellom Benjamin og Efraim (som var grensen mellom de nordlige og sørlige kongedømmene) et stridsemne. Selv om Betel opprinnelig hadde blitt gitt til Benjamin på tiden av den kvinnelige profeten Debora er Betel beskrevet som landet til stammen Efraim. Rundt tyve år senere etter at det forente kongedømmet brøt sammen beseiret Abijah, den andre kongen av Judea, Jeroboam av Israel, og tok tilbake med stort tap av liv byene i Betel, Jeshana og Efron, og de landsbyene som lå rundt. Efron er antatt å kunne være Opra (Ophrah) som var også gitt til Benjamins stamme av Josva.
Euclichthys polynemus
Euclichthys polynemus er en dypvannsfisk, og den eneste arten i familien Euclichthyidae, en undergruppe av torskefisker. Slektskapet og plasseringen i forhold til de andre torskefiskene er ikke endelig fastslått.
Utbredelse og habitat
Arten finnes i sørvestlige deler av Stillehavet, rundt New Zealand og Australia. Den er en dypvannsart som lever på 250 – 920 meters dyp.
Beskrivelse
Euclichthys polynemus har to nesten sammenhengende ryggfinner. Den første er ganske høy og har 12-15 finnestråler. Den andre er lavere, har 74-77 finnestråler og går nesten helt bak til halefinnen. Bukfinnene har fire lange finnestråler som når nesten bak til gattåpningen. Gattfinnen er formet som en vanlig finne foran med en smal fortsettelse bakover mot halefinnen. Euclichthys polynemus blir inntil 35 cm lang.
Menon
Menon er en av Platons tidlige eller sokratiske dialoger, men regnes ofte som en overgangsdialog, som peker mot hans midtre dialoger. Sokrates forsøker i samtale med Menon å bestemme hva dyd er, og hvorvidt det kan læres, eller sagt på en annen måte: Hvordan en kan utvikle seg til et godt menneske.
Rammehistorie og rolleliste
Handlingen er lagt til et ubestemt sted i Athen. Deltakerne er:
En vesensdefinisjon
Dialogen åpner med at Menon setter dagsorden: Kan dyd læres eller tilegnes på noen annen måte? I kjent stil søker Sokrates en vesensdefinisjon: Hva er dyd? Menon gir eksempler på forskjellige former for dyd, men Sokrates er ikke fornøyd med dette og presser Menon til å gi en definisjon av begrepet dyd. Han foreslår nå at dyd er å trakte etter fine (gode) ting. Sokrates innvender at ingen med vitende og vilje trakter etter onde eller dårlige ting. Neste definisjonsforslag er at dyd er "makten til å skaffe til veie de gode ting". Resonnementet krever imidlertid at "på en rettferdig og from måte" føyes til. Men rettferdighet og fromhet er former for dyder, og dermed er definiendum en del av definiens. Definisjonen forkastes som et sirkelresonnement.
En snarvei?
Menon overtaler Sokrates til å forsøke å svare på hans opprinnelige spørsmål, nemlig om dyd kan læres, uten at han først har definert begrepet dyd. Sokrates tar utfordringen og innfører en hjelpehypotese: Dyd er kunnskap. Hvis det viser seg at dyd er kunnskap, kan denne læres. Han resonnerer at dyd må være forståelse og altså kunnskap. Det lanserer imidlertid et nytt uløst problem: I et fag som kan læres finnes det lærere og elever, men hvem er lærere og elever i dyd? Sokrates lanserer sofistene som lærere og henvender seg i dette spørsmålet til Anytos. Anytos vil heller trekke frem rettferdige atenske borgere. Sokrates tilbakeviser imidlertid dette ved å vise til at avkommet til disse dydige menneskene ofte var temmelige lastefulle. Deretter problematiseres forholdet mellom sann oppfatning og kunnskap/forståelse. Sokrates konkluderer deretter med at det er av sanne oppfatninger de tidligere omtalte atenske borgerne tilsynelatende handlet rettferdig. Det forklarer også at de ikke kunne lære bort noe de ikke hadde kunnskap om. Men hvor kommer de sanne oppfatningene fra?
Kilder
Alle sitater i denne artikkelen er hentet fra Håvard Løkkes oversettelse i Platon Samlede Verker, bind 3.
Vogts gate
Vogts gate finnes flere steder:
Miljøpartiet De Grønne
Miljøpartiet De Grønne (MDG) er et grønt norsk politisk parti som mener skillet mellom «grønt og grått» er viktigere enn skillet mellom «rødt og blått». Partiet ble stiftet den 29. oktober 1988 etter forbilde av Die Grünen i Tyskland og er tilsluttet Det europeiske grønne partiet og Global Greens. I likhet med forbildet Die Grünen står MDG for grønn ideologi med sosialliberale trekk, med historiske røtter dels i den nye venstresiden i 1960- og 1970-årene og dels i 1970- og 1980-årenes bredere miljøbevegelse som selv var svært sammensatt og hadde tilsig både fra den nye venstresiden og noen miljøorienterte liberale og konservative som samlet seg om miljøsaken.
Som andre grønne partier har partiet over tid beveget seg i en mer sentrumsorientert og sosialliberal retning. MDG står i en progressiv tradisjon og definerer seg som et «interseksjonelt feministisk og antirasistisk parti». MDG og andre grønne partier har over tid nærmet seg den liberale internasjonalismen, med åpning for bruk av militærmakt når det kan fremme fred og menneskerettigheter. MDG støtter norsk EU-medlemskap og NATO-medlemskap, men ønsker samtidig fokus på våpenkontroll og fredelig konfliktløsning. Partiets velgere er blant de mest EU-positive, og MDG har blitt omtalt som et parti for «urbane, liberale, passe radikale akademikere».
Ved stortingsvalget 13. september 2021 oppnådde MDG 3,94 % av stemmene og fikk inn tre representanter på Stortinget i perioden 2021–2025. MDG er også representert i flere kommunestyrer og fylkesting. Partiet har hatt like stor oppslutning i tettbygde strøk som i distriktene. Partiet har hatt størst oppslutning blant unge velgere.
Bakgrunn
Det vesttyske partiet Die Grünen ble grunnlagt i 1980, med utgangspunkt i miljøbevegelsen og med tilsig fra både den moderate nye venstresiden og miljøbevisste liberale og konservative. Partiet fikk sitt gjennombrudd i 1983, da det rykket inn i Forbundsdagen med 27 representanter, og ble en inspirasjon for en rekke andre partier i Europa som tok samme navn og baserte seg på samme grønne ideologi, kollektivt omtalt som grønne partier. Allerede i 1981 ble det svenske Miljöpartiet de gröna dannet, hovedsakelig av en miljøbevisst utbrytergruppe fra det liberale Folkpartiet.
Det første initiativet til å etablere et grønt parti i Norge kom da Ove Braaten fra Stavanger i mars 1985 foreslo å omdanne Framtiden i våre hender til et grønt politisk parti, som kunne ivareta Erik Dammanns ideer om redusert forbruk for å berge livsmiljøet, og samtidig arbeide for økt menneskelig lykke og fred. Forslaget sto på trykk i medlemsbladet, og selv om Framtiden i våre hender gikk mot forslaget, fikk Braaten mange brev fra folk som var enige i forslaget. Våren 1985 utarbeidet derfor Olav Benestad og Ove Braaten et 14-punkts politisk program, som nøkkelpersoner fra hele landet diskuterte på gamle Ullevål kino i Oslo. Formålet var å utvikle et politisk prinsipprogram, samle nødvendige underskrifter, registrere, stifte og organisere partiet. Ove Braaten ble «hovedkoordinator» for programkomiteen, men det ble vedtatt en flat organisasjonsstruktur uten bruk av begrepet partileder. Diskusjoner og seminarer om politikk, partinavn og organisering pågikk i Oslo og i andre deler av landet fra 1985 til 1987.
Flere lokale miljølister stilte til valg allerede i 1987, selv om det nasjonale partiet ikke var stiftet. I Halden hadde De Grønne, under ledelse av Håkon Stang, fått valgt inn fire representanter i bystyret i 1987. I Kristiansand hadde By- og Miljøvern-listen fått valgt inn seks. Bymiljølista i Fredrikstad hadde fire mandater, og De Grønne i Akershus hadde ett mandat i fylkestinget.
Dystral
Magical creatures (Harry Potter) Liste de créatures fantastiques dans Harry Potter Testral Creature magiche di Harry Potter Terzieler Testral Фестрал Testral
Miljøpartiet De Grønne
Stiftelse
MDG stilte lister over hele landet i 1989, men oppnådde bare 0,5 % av stemmene og ingen mandater. Bymiljølista forlot partiet i 1990. Ved lokalvalgene i 1991 gikk partiet tilbake i Halden og Kristiansand, men fikk nye mandater bl.a. i Trondheim og på Nesodden. Disse stedene har partiet beholdt representasjonen siden, og har også mer kortvarig hatt plasser i andre kommunestyrer og fylkesting. Etter en lengre periode med synkende medlemstall og lav oppslutning, fikk partiet etter valget i 2003 plass i den nye rødgrønne styringskoalisjonen i Trondheim. Etter å ha hatt en viss framgang i 2007, økte partiet for første gang til over én prosents oppslutning ved valget i 2011, og kom inn i flere nye kommunestyrer og Hordaland fylkesting.
Vekst
Antallet medlemmer i partiet vokste i begynnelsen sterkt, men da flere nøkkelpersoner døde fra 1989 og framover, ble partiets fremdrift alvorlig svekket. Særlig tungt var tapet av Torstein W. Tengelsen (redaktør av avisen Framtid i Nord) og Olav Benestad. Partiet var i 1995 det første norske politiske partiet med egen nettside. Etter 2005 har partiet hatt en sterk vekst i antall medlemmer, og mange har meldt overgang fra andre partier, herunder tillitsvalgte og folkevalgte som tidligere har representert SV, Venstre, KrF og Høyre. Ved Stortingsvalget 2013 oppnådde MDG 2,8 % av stemmene, og fikk ett Oslo-mandat (Rasmus Hansson ) på Stortinget. Ved Stortingsvalget 2017 økte oppslutningen til 3,2 %, og partiet fikk også denne gang én representant, Une Bastholm, innvalgt fra Oslo.
Fire døgn etter at FNs klimapanel la fram 2021-rapporten, hadde partiet fått 2000 nye innmeldinger. Partiets målsetting var 7 % i stortingsvalget 2021, og vekslet i meningsmålingene på å være over og under sperregrensen. Partiet endte under med 3,94 % og fikk inn tre representanter. Resultatet er det nærmeste et parti har vært sperregrensen uten å nå den i norsk historie.
Ideologi
Miljøpartiet De Grønne står for grønn ideologi med sosialliberale trekk, og har over tid beveget seg i en mer sentrumsorientert, sosialliberal og pragmatisk retning, en utvikling partiet deler med andre grønne partier i Europa. MDG står i en progressiv tradisjon og definerer seg også som et «interseksjonelt feministisk og antirasistisk parti».
Miljøpartiet De Grønnes overordnede mål og prinsipper er ifølge partiets vedtekter «et medmenneskelig samfunn i økologisk balanse. Økonomien skal underordnes sunne økologiske prinsipper og fremme fred og rettferdighet både lokalt og globalt. Livskraftige lokalsamfunn basert på lokale ressurser er en forutsetning for å nå målet.»
Miljøpartiet de grønne bygger på grønn ideologi og tre solidaritetsprinsipper:
Den grønne ideologien og bevegelsen som Miljøpartiet De Grønne er en del av oppstod i løpet av 1970-årene med utgangspunkt i datidens miljø- og anti-atomkraft-bevegelse og ulike nye sosiale bevegelser, og med tilsig fra flere ulike politiske miljøer, både fra den nye venstresiden som stilte seg kritisk både til kommunismen (den «gamle» venstresiden med røtter i arbeiderbevegelsen) og datidens form for kapitalisme som de mente tok for lite hensyn til bl.a. miljøet, og fra liberale og konservative som var opptatt av miljø og bærekraft. De grønne partiene har hatt og har nær tilknytning til miljøbevegelsen, men grønn politikk omfatter mer enn bare tradisjonell natur- og miljøvern. Sekstiåras anti-autoritære strømninger er en viktig del av de grønne partienes forhistorie, men den grønne ideologien, og de grønne partiene som vokste frem i løpet av 1980-årene, innebar et brudd med flere tidligere politiske ideologier. Både Arne Næss' økosofi og Mahatma Gandhis ikkevolds-tenkning har vært viktige inspirasjonskilder for grønn tenkning. Over tid har grønne partier beveget seg nærmere sentrum og siden 1980- og 1990-årene har de grønne partiene i Europa i stor grad hatt et progressivt sosialliberalt ståsted i tillegg til sitt fokus på miljø og bærekraft. Et tydelig uttrykk for denne liberale dreiningen kom i 2013 da sentrale politikere i Die Grünen uttalte at partiet burde ha som ambisjon å være Tysklands fremste liberale parti.
I Norge definerer Miljøpartiet De Grønne seg som et blokkuavhengig parti som hverken tilhører venstresiden eller høyresiden, og har uttalt at det er åpent for samarbeid med alle partier unntatt Fremskrittspartiet. Ifølge en undersøkelse fra 2014 av Miljøpartiet De Grønnes stemmegivning i kommunestyrer og fylkesting utført av tankesmien Civita, har partiet stemt for venstresidens (herunder Arbeiderpartiet) ordførerkandidater og budsjettforslag 15 av 16 kommuner de er representert i. Ifølge Civitas oversikt var en samarbeidsavtale mellom MDG og borgerlige partier Halden fra 2011 til 2013 eneste moteksempel mot at MDG tilhørte venstresiden i lokalpolitikk. MDGs søsterparti og forbilde Bündnis 90/Die Grünen har imidlertid deltatt i flere regjeringer også sammen med konservative CDU og liberale FDP.
Utenriks- og sikkerhetspolitikk
Også i utenriks- og sikkerhetspolitikken har grønne partier siden 1990-årene vært preget av nyorientering, med åpning for bruk av militærmakt når det kan fremme fred og menneskerettigheter. I så måte har grønn ideologi og politikk nærmet seg den liberale internasjonalismen. I Europa støttet grønne partier som Die Grünen f.eks. Kosovokrigen i 1999, som markerte et vendepunkt i den sikkerhetspolitiske orienteringen. MDG er for norsk NATO-medlemskap, men ønsker samtidig fokus på våpenkontroll og fredelig konfliktløsning.
MDG er for norsk EU-medlemskap. Dette er i tråd med den EU-vennlige holdningen grønne partier ellers i Europa har hatt i lang tid. De grønne partiene har gjennomgått en utvikling fra et mer ambivalent ståsted preget av konstruktiv kritikk «innenfra» EU-systemet i 1980-årene, til å i økende grad se på EU som en av de viktigste progressive kreftene i Europa med tanke på miljø og klima, rettsstat, demokrati, menneskerettigheter og minoritetsvern. Dette skyldes ikke bare en utvikling av grønn tenkning, men også at EU selv har endret seg, gjennom flere utvidelser og med større vekt på temaer grønne partier er særlig opptatt av. Grønne partier som Die Grünen har dermed over tid blitt noen av de mest EU-vennlige partiene på kontinentet fra 1990-årene og fremover, og på kontinentet er grønne politikere godt representert i EU-vennlige bevegelser som Europabevegelsen. Miljøpartiet De Grønne er for at Norge skal innlede forhandlinger med sikte på EU-medlemskap. Partiets positive holdning til EU-medlemskap ble vedtatt med stort flertall (174 mot 32) på landsmøtet i 2023. Torbjørn Røe Isaksen påpekte at MDGs velgere er konsentrert om store byer, har høyere utdanning og er blant de mest EU-positive, og skrev at partiet er for «urbane, liberale, passe radikale akademikere».
Partistruktur
MDG hadde før 2020 ikke den tradisjonelle partistrukturen med partileder og nestleder. Partiet ble ledet i stedet av et sentralstyre på elleve personer, der to av medlemmene (en mann og en kvinne) er talspersoner for partiet. Sammen med de nitten fylkesledere utgjorde de to talspersonene, en representant for Grønn Ungdom, en for Grønne Studenter og leder av Grønt Kvinnenettverk et landsstyre, som er partiets høyeste organ mellom landsmøtene. Talspersonene og partisekretæren utgjorde partiets arbeidsutvalg. Videre har partiet en egen paragraf som hindrer de aktive i å sitte for lenge i samme verv og det benyttes aktiv kjønnskvotering til vervene.
Det ble endret under landsstyremøtet 2020 og partiet fikk en leder og to nestledere. Sammen med partisekretæren utgjør de partiets arbeidsutvalg.
Partiledelse
MDG har inntil 2020 hatt talspersoner istedenfor partiledere. Man startet med én talsperson, og fra 1996 var det to. På landsmøtet 2020 gikk man bort fra denne ordningen og har istedenfor en partileder og to nestledere.
Nasjonalt
Partiet har vært landsdekkende siden 29. oktober 1988 og har stilt lister i alle stortingsvalg siden da, fra 1997 for første gang med lister i alle fylker. Før 2013 hadde partiet fått ubetydelig oppslutning ved stortingsvalg, og hadde bare oppnådd mer enn 10,000 stemmer i 1989, og ved lokalvalgene i 2007 og 2011. I 2013 ble Rasmus Hansson valgt inn på Stortinget for Oslo som partiets første stortingsrepresentant noensinne. Partiet beholdt mandatet ved valget i 2017, denne gang representert ved Une Aina Bastholm. Per Espen Stoknes var møtende vararepresentant vinter/vår 2018, da Bastholm var i fødselspermisjon. MDG har erklært at de ikke vil delta i et regjeringssamarbeid med Fremskrittspartiet.
Ved stortingsvalget 2021 fik MDG 3,94 % og fikk inn tre representanter; fra Oslo representantene Lan Marie Berg og Rasmus Hansson, og fra Akershus representanten Une Bastholm.
Lokalt
MDG stilte i 2011 liste i 55 kommuner, 18 fylker foruten alle Oslos 15 bydeler. Partiet beholdt sine representanter i kommunene Halden, Kristiansand og Trondheim, og økte med ett mandat på Nesodden. I tillegg fikk partiet nye representanter i tolv kommuner der partiet ikke tidligere har vært representert, herunder Oslo, Bergen, Stavanger og Tromsø, og en representant på fylkestinget i Hordaland. Størst oppslutning fikk partiet i Aurland i Sogn og Fjordane med 6,5 %. Partiet var representert i 16 kommunestyrer med totalt 18 representanter. Med dette ble MDG for første gang etablert som landsdekkende parti.
Lokalvalgene i 2015 ga partiet et nasjonalt gjennombrudd. 4,2 % av stemmene ved kommunevalget og 5 % ved fylkestingsvalgene ga partiet representasjon i nesten 200 kommuner og i samtlige 19 fylkesting. Partiet ble med i det nye byrådet i Oslo med byrådene Lan Marie Berg og Hanna Elise Marcussen, i Trondheim ble Hilde Opoku varaordfører og i Moss og Lørenskog fikk MDG varaordførervervet.
Etter valget i 2019 fikk MDG sin første ordfører da Ørjan Jensen ble ordfører i Vardø.
Internasjonalt medlemskap
Miljøpartiet De Grønne har 36 søsterpartier i Europa, og var med å opprette sammenslutningen Federation of European Greens. Denne føderasjonen ble i 2004 omdannet til ett parti (i tråd med EUs omlegging av nasjonal politikk) og omdøpt til European Greens, en av føderasjonene i Global Greens. European Greens har vært fjerde største parti i EU-parlamentet. På nasjonalt plan er det særlig i Sverige og Tyskland partiet har oppnådd stor oppslutning, med over 12 % av stemmene i europaparlamentsvalg.
Ungdomsorganisasjon
Miljøpartiet De Grønnes ungdomsorganisasjon heter Grønn Ungdom. Grønn Ungdom i Oslo ble stiftet i 1987, men en landsdekkende organisasjon ble ikke formelt dannet før i 1996. Grønn Ungdom ledes av et landsstyre, tilsvarende Miljøpartiet De Grønne, og et sentralstyre. I dette sitter talspersoner, generalsekretær, internasjonal kontakt og vanlige medlemmer. Nåværende talspersoner er Teodor Bruu og Hulda Holtvedt, mens Miriam Langmoen er generalsekretær. Ungdomsorganisasjonen har landsmøte hvert år, i likhet med moderpartiet.
Studentorganisasjon
Partiets studentorganisasjon heter Grønne Studenter. Oslo Grønne Studenter ble stiftet 8. mai 1989, men organisasjonen har flere ganger vært nær ved å opphøre. I mars 2015 var Grønne Studenter representert ved åtte lokallag.
Brave New World
Brave New World kan vise til:
Thomas Stang
Thomas Stang (født 27. november 1897, død 5. januar 1982) var en norsk entreprenør og fabrikkeier.
Nygata (Hønefoss)
Nygata (1–7, 2–6) er ei kort gate på Nordsiden i Hønefoss. Gata strekker østover fra østsiden av Sankthanshaugen og begynnelsen av Parkgata til Hønengata. På den andre siden av Hønengata ligger Overmannsund bru og Randselva, som er starten på Vesterngata over til Vesterntangen. Krysset med Hønengata er lysregulert. Gaten preges av både eldre trehusbebyggelser og en større bygård i mur.
Thomas Stang
Etter examen artium jobbet han ett år i skogen, og i 1917 var han ved Treiders handelsskole. Så ble det mastergrad i skogbruk ved det amerikanske Yale University 1920. Etter ett år ved Norges landbrukshøgskole meldte han overgang til den private trelastindustri, først hos Konow & Smith i Paris, dernest til Moss og Moss Cellulosefabrik. Han hadde i 1910 ervervet seg Maarud gård i Sør-Odal der han og broren Axel Stang (1904–1974) drev sine forretninger. Fra 1923 var Thomas aktiv i driften av gården, og etablerte et stort hønseri, så pølsemakeri og margarinfabrikk, ferdighus, og i 1936 startet han potetgullproduksjon.
Han etterfulgte i 1939 Olav Trygve Messelt (født 1896) som direktør i Union Co., i Skien, og satt i stillingen til 1945. Fra 1945 til omkring 1960 var han tilbake som leder for Maarud. I 1949 ble han hovedaksjonær i papirfabrikken Herre fabrikker (senere Bamble cellulose) i Porsgrunn. Hans sønn Ole Andreas Stang tok over driften omkring 1960 og la om til kun ost og potetgull. Omkring 1971 startet han og kona Wenche Foss utvinning av kildevann som ble solgt under varemerket Norwater, og som ble forløperen til Imsdal.
Han var plaget av Parkinsons sykdom mot slutten av livet.
Andrew Hao Jinli
Andrew Hao Jinli (født i 1916 i Kina, død 9. mars 2011 i landsbyen Gonghui i Hebei i Kina) var katolsk biskop av bispedømmet Xiwanzi (Chongli) i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
Han ble presteviet i 1943. Han ble dømt til ti år i fengsel for sin tros skyld i 1958. Så ble han sendt til Gonghui for reform-gjennom-arbeid. Etter sin løslatelse i 1981 gikk han tilbake til sitt virke som sogneprest.
Han ble bispeviet i hemmelighet i 1984 og etterfulgte biskop Melchior Zhang Kexing som ordinarius av Xiwanzi fire år etter.
Den aldrende biskopen residerte i fylket Zhangbei, der han ble pleiet av ordenssøstre.
Hans bispedømme, som av den romerske kurie kalles Chongli-Xiwanzi, ble av de kinesiske myndigheter i 1980 sammenslått med nabobispedømmet Xuanhua for å tilpasse til ny prefekturinndeling. Det kombinerte bispedømmet, opprettet uten pavelig mandat, kalles Zhangjiakou.
Xiwanzi var på 1800-tallet blitt senter for det apostoliske vikariat for Mongolia og misjonsbasen for Scheutmisjonærene for det enorme området hinsides Den kinesiske mur.
Valdresflya vandrerhjem
Valdresflya vandrerhjem er et vandrerhjem på Valdresflye. Vandrerhjemmet er det høyestliggende i Nord-Europa.
Xiahuayuan
Xiahuayuan (kinesisk: 下花园区; pinyin: Xiàhuāyuán Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Zhangjiakou i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.
I dette distriktet ligger Xiahuayuan kullkraftverk med en installert produksjonseffekt på 400-600 MW.
Samferdsel
Kinas riksvei 110 løper gjennom området. Den begynner i Beijing og passerer gjennom Zhangjiakou, Jining, Hohhot og Baotou til den ender i Yinchuan i den autonome region Ningxia Hui.
Norwegian Grand Prix
Norwegian Grand Prix (NGP) er navnet på de norske løpene i verdensmesterskapet i Class 1 offshore.
Båtene
Class 1 er den største klassen innen offshore båtrace. Båtene er alle katamaraner med lengde mellom 42 og 46 fot. Minimum vekt skal være 4 800 kg, og bredden er ca. 3,5 meter. De har alle 2 motorer som hver utvikler maks 930 hk. Båtene har en toppfart på ca. 250 km/t.
Arrangørbyer
NGP har vært arrangert i Arendal (siste gang 2011), Trondheim (2005) og Oslo. Larvik var planlagt som arrangørby i 2012 under navnet Scandinavian Grand Prix, men ble avlyst grunnet manglende finansiering.
Norwegian Grand Prix - Arendal
Første gang det ble avholdt Norwegian Grand Prix i Arendal var i 1994. Det ble holdt NGP i byen hvert år frem til 2001. Løypa gikk i disse årene rundt øya Tromøy. Løypa var meget utfordrende med åpent farvann på utsiden og rolig farvann på innsiden. Dette gjorde at en oppnådde høy fart på innsiden og dramatikk på utsiden. I 1998 sank en båt mens en annen tok fyr og brant opp. Løypa ble kjørt 7 runder.
Det var fare for at 2009 ble siste gang NGP ble holdt i Arendal, da planleggingen av en kunnskapshavn i havnområdet hvor offshorebåtene og VIP-telt med mere er, kunne føre til at det ikke blir nok plass til NGP. Stavanger er allerede nevnt som en erstatning. Ordfører Torill Rolstad Larsen i Arendal mente at det allikevel skal være mulig å avholde fremtidige race i Arendal, på tross av utbygging av kunnskapshavnen. Tirsdag 9. september 2008 ble det kjent at NGP har skrevet en avtale med arrangørene av Offshore-VM for 5 år videre med race i Arendal, med opsjon på ytterlige 5 år.
Racet i 2009 ble holdt fra 17.- til 19. juli. Ordføreren lovet å hjelpe NGP så godt hun kan fremover. Nytt fra 2009 er at alle båtene har eksosen ned i vannet, slik at støyen reduseres fra 120 til 100 desibel.
I 2011 ble det klart at dette var siste året for Norwegian Grand Prix i Arendal, etter totalt 14 race. I januar 2012 ble det kjent at NGP var blitt begjært konkurs av Skatt Sør. Underskuddet var på over en million NOK.
Nye arrangørbyer
Larvik var planlagt som ny arrangørby fra 2012, og racet skulle skifte navn til «Scandinavian Grand Prix». 1. mars 2012 ble det kjent at Larvik ikke kunne overta racet grunnet manglende finansiering. Grimstad Powerboat Show i Grimstad ble også spurt om å ta over racet i 2012, men takket nei på grunn av at de syntes deres eget show er stort nok.
Chaga
Chaga, også kjent som wachaga, chagga, jagga, dschagga, waschagga eller wachagga, er et bantutalende afrikansk urfolk, og den tredje største etniske gruppen i Tanzania. De holder til på den sydlige og østlige siden av Kilimanjaro og Meru og i Moshi-området. Deres relative velstand kommer ikke bare fra det gode klimaet i området, men også fra suksessfulle landbruksmetoder, med blant annet utstrakt bruk av vanningssystemer og bearbeiding av jorda i tusenvis av år. De var et av de første folkene som omvendte seg til kristendommen, noe som kan ha gitt dem økonomiske fordeler overfor andre etniske grupper, da de hadde bedre tilgang til utdannelse og sykehus som kristne. Chaga-folket er på omtrent 2 000 000. De taler chaga-språket.
Hvitveisbakken (Oslo)
Hvitveisbakken er en vei i Voksenåsen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som gangvei og adkomstvei til bebyggelsen mellom Grindbakken og Arnulf Øverlands vei.
Ingen hus har adresse Hvitveisbakken.
Sudan under Sommer-OL 2000
Sudan under Sommer-OL 2000. Tre sportsutøvere (to menn og en kvinne) fra Sudan deltok i to sporter (friidrett og svømming) under Sommer-OL 2000 i Sydney. Det var åttende gang Sudan deltok i et OL. De vant ingen medaljer.
Zhejiang
Zhejiang (kinesisk: 浙江; pinyin: Zhèjiāng; Wade-Giles: Che-chiang; EFEO: Tché-Kiang, lokal uttale Tzekkan /tsəʔkɑ̃/) er en av Kinas minste provinser i territorium, og samtidig en av landets rikeste. Den ligger ut mot Østkinahavet. Navnet har den fra det som nå er elven Qiantang; den het tidligere Zhejiang.
Provinshovedstaden er Hangzhou. Blant særlig velstående byer kan også nevnes Wenzhou og Ningbo.
Zhejiang provins og Nordland fylkeskommune undertegnet 31. mai 2010 en intensjonsavtale om fremtidig samarbeid. 28. august 2017 ble det inngått en permanent avtale om samarbeid.
Den kinesiske antikken
Zhejiang lå utenfor den kinesiske sivilisasjons innflytelsessfære på Shang-dynastiets tid. Befolkningen der ble av kineserne kollektivt kalt yue, som dongyue- og ouyue-folket. I Vår- og høstannalenes tid oppstod staten Yue i det nordlige Zhejiang. Dette området mottok stadig sterkere kinesiske impulser, og under kong Goujian av Yue nådde Yue maktens tinde da staten klarte i 473 f.Kr. å utslette den mektige staten Wu. Men i 333 ble Yue i sin tur erobret av staten Chu lenger vest. Til slutt underla staten Qin seg alle de gjenværende sinifiserte stater i 221, og forente Kina i sitt dynasti.
Gjennom Qin-dynastiet (221–206 f.Kr.) og Han-dynastiet (206 f.Kr.–220 e.Kr.) var Zhejiang kontrollert av det forente Kina, skjønt området var en grensesone, og det sørlige Yue i beste fall bare nominelt var del av Kina. Der dominerte fremdeles de fremmede yue-folkene, som holdt på sine egne politiske og sosiale strukturer. Mot slutten av Han-dynastiets tid var det lokale konkurrerende krigsherrer som styrte i området. De var Yan Baihu og Wang Lang, som etter hvert måtte gi tapt for Sun Ce og Sun Quan, som så klarte å opprette kongedømmet Wu (222–280), ett av de tre riker.
Fra 300-tallet og fremover trengte nomadiske folk inn i Kinas fra nord. De kom ikke så langt ned som tilø Zhejiang, men området ble sterkt preket og forandret av den store flyktningstrømmen fra nord som denne invasjonen førte med seg. De opprettet det østlige Jin-dynasti og de sørlige dynastier; dette påskyndet sinifiseringen av det vi i dag betrakter som Sør-Kina, inklusive Zhejiang.
Kinesisk middelalder
Sui-dynastiet gjenopprettet den nasjonale enhet og bygde den store kinesiske kanal, som knyttet Hangzhou til den nordkinesiske slette. Denne handelsveien ble en vital lenke til sentrum av den kinesiske sivilisasjon.
Tang-dynastiet (618–907) gav hele landet en gullalder. Zhejiang var da regnet som del av Jiangnandong-kretsen, og tidskilder begynner å omtale området for dets velstand. Senere, da Tang-styret smuldret hen, utgjorde Zhejiang storparten av det regionale kongedømmet Wuyue.
Det nordlige Song-dynasti gjenopprettet den nasjonale enhet ca. 960. Under Song-dynastiet begynte Sør-Kinas velstand å overskygge Nord-Kinas. Etter at Nord-Kina gikk tapt til de inntrengende jursjenerne i 1127 steg Zhejiang frem på den kinesiske hovedscene: Vår tids provinshovedstad, Hangzhou, ble hovedstaden for den hankinesiske sørlige Song-dynasti som holdt seg ved makt i Sør-Kina. Byen ble viden kjent for sin velstand og skjønnhet, og kan meget vel ha vært verdens mest folkerike by den gang. Siden den gang har det nordlige Zhejiang, sammen med det tilgrensende sørlige Jiangsu, vært synonymt med den luksus og overflod som den kinesiske kulturt kunne oppvise.
Den mongolske erobring av Kina, og opprettelsen av deres Yuan-dynasti i 1279, innerbar at Hangzhous politiske nøkkelrolle var over, men byen fortsatte å blomstre; Marco Polo besøkte byen, som han kalte «Kinsay», og kalte den for verdens «fineste og edleste by».
Zhejiangs keramikk
Zhejiang, og særlig Longquan-distriktet, ble kjent i Song- og Yuan-tiden for sion særegne grønne keramikk (celadon). Sør-Song-tidens celadon karakteriseres ved sin tykke salveaktige glasering med en egen blågrønn farge over en ellers udekorert lett grå delikat utformet porselensform. Yuan-tidens Longquan-celadoner har en tynnere grønn glasering over stadig større porselenskar i mønstre og former inspirert fra keramikk og metallarbeider fra Midtøsten. De ble produsert i store kvanta og ble en av de viktigere kinesiske eksportartikler i handelen ned Sørøst-Asia og Midtøsten, og senere (i Ming-tiden) nådde den også Europa. I Ming-tiden sank ellers kvaliteten og keramikkindustrien i Longquan sank hen. Etter hvert ble de forbigått i kvalitet og popularitet av keramikk fra Jingdezhen i den tilgrensende Jiangxiprovinsen.
Vincenzo Ranuzzi
Vincenzo Ranuzzi (født 1. oktober 1726 i Bologna i Kirkestaten, død 27. oktober 1800 i Ancona) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var nuntius i Venezia, og senere i Portugal, og ble erkebiskop av Ancona i 1785.
Zhejiang
Siden Ming-tiden
Ming-dynastiet, som utdrev mongolene i 1368, var det første som kalte området for Zhejiang og gjorde det til provins under dette navn. Grensene som de fastslo har siden bare gjennomgått mindre endringer.
Vincenzo Ranuzzi
Han ble kreert til kardinal den 14. februar 1785 av pave Pius VI.
Zhejiang
Siden Ming-tiden
Da den vestlige kapitalisme begynte å gjøre seg gjeldende, ble Zhejiang den viktigste handelsbro mellom Shanghai, som var landets økonomiske senter, og det velstående Sør-Kina.
Vincenzo Ranuzzi
Han deltok ikke ved konklavet 1799-1800.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Zhejiang
Siden Ming-tiden
Etter at Folkerepublikken Kina tok kontroll over Fastlands-Kina i 1949, klarte den nå Taiwan-baserte Republikken Kina å beholde kontrollen med Dachenøya utenfor Zhejiangs kyster helt til 1955. På den øya opprettet de til og med en alternativ provinsregjering for Zhejiang.
Under kulturrevolusjonen (1966–76) rådet det kaotiske tilstander i Zhejiang; provinsens økonomi stagnerte. Særlig utpreget var dette var i årene 1966–69. Disse problemene ble intensivert av en jordbrukspolitikk som satset på kornproduksjon fremfor mer innbringende alternativer. Maos selvbergingspolitikk og den kraftige reduksjon av utenrikshandelen rammet havnebyene Ningbo og Wenzhou. Selv om Mao investerte stort i utviklingen av jernbanenettet i det indre av landet, ble det ikke bygget noen større jernbanelinjer for å bøte på de vanskelige kommunikasjonene i det sørlige Zhejiang.
Zhejiang var aldri sentralmyndighetenes yndling. Provinsen har dårlig med naturressurser og ligger tildels utsatt til for oversvømmelser. Men private kapitalistiske interesser har likevel gjort Zhejiang til økonomisk ledende. Det nordøstre Zhejiang, som er del av Yangtzedeltaet, er flatt, mer utviklet, mer industrielt orientert, og det er her de eldste spor etter sivilisasjoner i Zhejiang er blitt funnet der. Det sørlige Zhejiang er fjellrikt, og ikke godt jordbruksland, og har tradisjonelt vært fattig og dårlig utviklet. Men Deng Xiaopings særegne økonomiske reformer frigjorde det lokale initiativ og tilrettela for entreprenører, slik at fremgangene der har vært nesten uten sidestykke i landet. Byene der, fremfor alt Wenzhou men også Yiwu, er blitt viktige eksportsentra.
Selv om det skurret med konfucianismens idealer fremmet høylærde mandariner i Zhejiang, blant annet Shi Ye av Yongjia-skolen, engasjement innen handel. Dette har også bidratt til å legge et grunnlag for Zhejiangs økonomiske vekst og velstand.
Administrative enheter
Zhejiang er delt i 11 administrative enheter på prefekturnivå, hvorav to er subprovinsielle byer og ni er byprefekturer:
Parkgata (Hønefoss)
Parkgata (4–40, 7–57) er ei gate på Nordsiden i Hønefoss. Gata strekker nordover fra Nygata til Jernbaneveien, en kort vei som løper langs med Roa-Hønefosslinjen. Gata krysser både Gullagata og Grensegata. Strekningen opp til Grensegata ligger innenfor de gamle bygrensene, mens resten av gata ligger i tidligere Norderhov herredskommune.
Parkgata har et parallelt løp med Hønengata og preges i begynnelsen av Sankthanshaugen, villahusbebyggelse og ei større boligblokk. Fra krysset med Gullagata og til enden preges gata kun av villahusbebyggelser.
Rasta (Kongsvinger)
Rasta er et område i Kongsvinger. Området ligger på begge sider av riksvei 2 sørøst for Kongsvinger sentrum og omfatter både boligområder og rene industrifelt.
Rasta har eget fotballag, Rasta IL, i 5. divisjon.
Statistisk sentralbyrås avdeling i Kongsvinger ligger på Rasta.
Vestenghaugen (Oslo)
Vestenghaugen var en vei på Montebello i bydel Ullern i Oslo. Den gikk som blindvei sørover fra Noreveien.
Veien fikk navn i 1940 etter haugen den gikk rundt. Selv om flere kartsystemer opererer med nr. 8 ved Radiumhospitalet, er ikke veien lenger å finne i Oslo kommunes oversikt over gater med numre.
Sudan under Sommer-OL 2004
Sudan under Sommer-OL 2004. Fem sportsutøvere, fire menn og en kvinne fra Sudan deltok i en sport, friidrett under Sommer-OL 2004 i Athen. De var niende gangen som Sudan deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Stronsay
Stronsay (norrønt: Strjónsey) er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Whitehall er hovedlandsbyen, som har et folkemuseum. Navnet fikk landsbyen etter et hus som ble bygd i 1670-årene. Den er kjent som Orknøyenes «øy med bukter», på grunn av en uregelmessig form med dens lange kystlinje med tre store bukter atskilt av to halvøyer: St Catherine's Bay i vest, Holland Bay i sør og Mill Bay i øst. Høyeste topp er Burgh Hill, med 44 meter over havet. Det er ferge- og flyforbindelse mellom Whitehall og Kirkwall på Mainland. I henhold til folketelling i 2011 har øya en befolkning på 349 innbyggere.
Forhistorie
To pilspisser av flint som ble oppdaget på et sted som ble undersøkt av Orkney College i april 2007, antas å stamme fra steinalderen, tidsmessig den sene paleolittiske eller tidlige mesolittiske perioden for rundt 10–12 000 år siden. De ble funnet blant en spredt samling av andre verktøy ved en gård. Hvis bekreftet, kan de være de tidligste menneskelige gjenstandene funnet i Skottland.
1700- og 1800-tallet
Øya er nå preget av jordbruk, men i løpet av 1700- og 1800-tallet sysselsatte innsamling av tang og tare og konservering av sild opptil 5000 mennesker. Befolkningen var på over 1000 innbyggere for hele 1800-tallet og frem til midten av 1900-tallet, med folketellingen fra 1891 som registrerte en befolkning på 1275, unntatt sesongbaserte omreisende arbeidere involvert i sildeindustrien.
Industrien med å brenne tare for å framstille soda, ble startet av James Fea fra Whitehall, og blomstret gjennom resten av 1700-tallet og varte til til begynnelsen av 1800-tallet. En del ovner i ruiner kan fortsatt bli sett.
I dag
Innbyggertallet på øya i 2011 var 349, sammenlignet med 342 i 2001. Øya er hovedsakelig jordbruksnæring med landbruk og fiske som hovednæringer. Lokalsamfunnet gjør en innsats for å utvikle økonomien ved å forbedre og tilrettelegge infrastrukturen for turisme.
Mye av bebyggelsen er strukket ut langs øyas hovedvei, men det viktigste befolkningssenteret er landsbyen Whitehall, nord på øya, med en rad med hus ved strandpromenaden og to brygger, en kobling til landsbyens grunnlag som en stasjon for sildefiske på 1800-tallet. Det finnes en rekke overnattingssteder i Whitehall, inkludert Stronsay Hotel, Storehouse B&B og FishMart hostel.
Kuala Lumpur
Kuala Lumpur er hovedstad og største by i Malaysia. Den er landets økonomiske og kulturelle sentrum, selv om regjeringen siden 1999 har holdt til i en ny administrativ hovedstad, Putrajaya. Kongen av Malaysia, Malaysias parlament og den dømmende myndighet er likevel forblitt i Kuala Lumpur. Kuala Lumpur er et føderalt territorium, i likhet med Putrajaya og Sabah, og tilhører dermed ingen delstat, men styres direkte av den føderale regjeringa. Per 2010 hadde selve byen 1,6 millioner innbyggere og storbyregionen 6,9 millioner innbyggere.
Stronsay
I dag
Fergeselskapet Orkney Ferries seiler fra Whitehall til Kirkwall på øya Mainland fastland, og man kan ta fly dit fra øyas flystripe (Stronsay flyplass), også nord på øya.
Whitehall har utsikt over den adskilte øya Papa Stronsay, over det blå vannet i sundet Papa Sound. Et framtredende trekk ved den mindre øya er klosterkomplekset til de redemptorist-munkene som bor der. Besøkende er velkomne, og munkene kan hjelpe til med å arrangere båtturer.
Kuala Lumpur
Kuala Lumpur er et av de viktigste økonomiske og kulturelle sentrene i Asia, med en stor finanssektor, og regnes som en verdensby. Byen er utpreget multikulturell, flerspråklig og flerreligiøs, med omtrent jevnstore grupper av malayiske og kinesiske innbyggere, en noe mindre indisk gruppe, og flere mindre befolkningsgrupper. Over hele byen ser man både minareter, kirketårn, kinesiske pagoder og indiske templer. Kuala Lumpur har også tydelige spor av den britiske kolonitiden og engelsk språk og britisk kultur har en sterk tilstedeværelse.
Stronsay
I dag
Øyas skole har gode ressurser og klasser for elever i barnehage, grunnskole og videregående.
Kuala Lumpur
Kuala Lumpur er ett av Malaysias tre føderale territorier. Det er fullstendig omgitt av delstaten Selangor, og ligger nær vestkysten av Malayahalvøya.
Stronsay
I dag
Kirken Moncur Memorial Church er tilknyttet Den skotske kirke og står i sentrum for religionen på Stronsay, og i tillegg er det et katolsk kapell i Whitehall, som er en del av det katolske bispedømmet Aberdeen.
Kuala Lumpur
Historie
Byen ble grunnlagt i 1857 av kinesiske gruvearbeidere (tinngravere) midt i urskogen, på oppdrag fra Raja Abdullah i Klang. Tinnhandelen var på vei opp, og byen vokste raskt.
Stronsay
I dag
Det er et blomstrende samfunn for tradisjonelt håndverksarbeider, og med flere spesialiserte håndverksbutikker.
Kuala Lumpur
Historie
I 1896 ble fire malayiske sultanatene forent til De fødererte malaystater, under britisk overhøyhet. Kuala Lumpur ble føderasjonens hovedstad. Under det britiske styret ble byen bygget ytterligere ut til forvaltningssentrum, fikk et gatenett og en rekke praktbygninger ble oppført.
Kuala Lumpur ble hovedstad i det uavhengige Malaya i 1957. I 1974 ble Kuala Lumpur et føderalt territorium, uavhengig av delstaten og sultanatet Selangor.
Demografi
Kuala Lumpur er en flerkulturell by, der de største etniske gruppene er kinesere, malayer og indere, som også er Malaysias tre største befolkningsgrupper. Historisk hadde Kuala Lumpur en overveiende kinesisk befolkning, men dette har endret seg, og både kineserne og malayene utgjør nå i overkant av 40% hver, mens inderne utgjør litt over 10%. Det bor også europeere, srilankere, indonesiere, filippinere og arabere i byen. Rundt 10% av innbyggerne er utenlandske statsborgere (ikke medregnet illegale immigranter).
Malayisk er Malaysias hovedspråk, men innbyggerne i Kuala Lumpur snakker vanligvis også engelsk på høyt nivå, og en stor andel av befolkningen har engelsk som førstespråk. Engelsk språk har en sterk tilstedeværelse i bl.a. forretningslivet og er et obligatorisk skolefag. Britisk kultur har satt tydelige spor etter seg i byen i den tiden Kuala Lumpur var en del av Britisk Malaya.
I folketellingen fra 2010 var 46,4% muslimer, 35,7% buddhister, 8,5% hinduer, 5,8% kristne, 1,1% taoister eller tilhengere av kinesisk folkereligion, 2% tilhengere av andre religioner og 0,5% uten religiøs tilhørighet. I all hovedsak er det malayer som er muslimer og islam er landets statsreligion. Den kinesiske befolkningen er hovedsakelig buddhister mens inderne for det meste er hinduer. Noen kinesere og indere er imidlertid kristne.
Klima
Kuala Lumpur ligger beskyttet av Titiwangsafjellene i øst og øya Sumatra i vest, og har et tropisk regnskogklima som er varmt og solrikt med store nedbørsmengder, spesielt i den nordøstlige monsunsesongen fra oktober til mars. Temperaturen er mer eller mindre konstant gjennom året med en gjennomsnittlig døgnmiddeltemperatur på 27–28°C. Årlig nedbør ligger som oftest på minst 2600 millimeter årlig, med juni og juli som de tørreste månedene.
Utdannelse
Kuala Lumpur har et stort antall skoler og utdannelsesinstitusjoner av ulike slag. Malaysias eldste og viktigste universitet, Universiti Malaya (UM), ligger i byen. Andre universiteter i Kuala Lumpur er International Islamic University Malaysia (IIUM), Universiti Tunku Abdul Rahman (UTAR), UCSI University (UCSI), International Medical University (IMU), Open University Malaysia (OUM), Kuala Lumpur University (UniKL), Wawasan Open University (WOU), Tunku Abdul Rahman University College (TARUC), Asia Pacific University (APU) samt avdelinger av National University of Malaysia (UKM) og University of Technology Malaysia (UTM). Nabostaten Selangor, som omgir Kuala Lumpur, har også flere universiteter.
Økonomi
Kuala Lumpur og byens omgivelser er den mest industrialiserte og raskest voksende økonomien i Malaysia. Kuala Lumpur er Malaysias fremste senter for finans, medier, eiendomsutvikling og kunst, og et av Asias viktigste finanssentre.
Medier
Kuala Lumpur er et viktig senter for mediebedrifter i Asia, både engelskspråklige, malayiskspråklige, kinesiskspråklige og tamilskspråklige. Blant viktige mediebedrifter som har hovedkvarter der kan nevnes avisene The Star, New Straits Times, The Sun, Malay Mail, Kosmo!, Utusan Malaysia, Berita Harian og Harian Metro, de statlige TV-kanalene TV1 og TV2 og en rekke private TV-kanaler. Al Jazeera English har sitt asiatiske hovedkvarter i Kuala Lumpur.
Robert Scholl
Han studerte ved Württembergs forvaltningsskole i Stuttgart, og deltok som infanterist og sanitetssoldat under første verdenskrig. I 1916 ble han gift med sykesøsteren Magdalene Müller (1881–1958), og de fikk sammen seks barn: Inge, Hans, Elisabeth, Sophie, Werner og Thilde.
I 1917 ble Robert Scholl borgermester i Ingersheim og i 1920 i Forchtenberg. Han ble leder for håndverkskammeret i Stuttgart i 1930. I 1932 flyttet familien Scholl til Ulm, hvor Robert Scholl åpnet et kontor som revisor og skatterådgiver.
Den politisk liberale Scholl var avvisende til NSDAP, men klarte ikke i begynnelsen å formidle dette til barna i særlig grad. I 1942 ble han dømt til fire måneders fengsel på grunn av en kritisk ytring om Hitler, og fikk samtidig yrkesforbud. Etter henrettelsen av barna Hans og Sophie ble situasjonen for familien vanskeligere. I mai 1943 ble Scholl dømt til 18 måneders fengsel for å ha lyttet til utenlandsk radio.
Etter annen verdenskrig var han overborgermester i Ulm fra 1945 til 1948. På 1950-tallet grunnla han Gesamtdeutsche Volkspartei sammen med den senere tyske presidenten Gustav Heinemann og presten Martin Niemöller. Resten av sitt liv brukte han på å fremme minnet om sine to henrettede barn.
Liste over stavhoppere som har nådd 6 meter
Dette er ei liste over stavhoppere som har nådd 6 meter. I 1985 blei Serhij Bubka den første stavhopperen som kom over seks meter.