cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Palmyra
Historie
I Bibelen heter det at kong Salomo på nytt anla byen som et forrådssted på karavaneveien mellom Middelhavet og Eufrat. Grekerne gav bebyggelsen navnet Palmyra, og de første riktig pålitelige opplysninger om denne greske by stammer fra Romerrikets tid.
Tadmors korte storhetstid falt i annen halvdel av 200-tallet da den var et viktig økonomisk sentrum. På 100-tallet f. Kr. havnet Palmyra i Romas interessesfære. Sin største betydning fikk Palmyra etter at Petra i 106 e.Kr. ble erobret av Roma. Byen hadde gode handelsforbindelser med Persia, India, Kina og Den arabiske halvøy i øst, og med middelhavsområdet i vest. Romerriket integrerte byen i sin syriske provins. Keiser Hadrian gav byen navnet Hadrianopolis.
I Romas svakhetstid på 200-tallet vant Odaenathus stor selvstendighet og førte krig mot sassanidene. I 262 ble han av keiser Gallienus innsatt som keiserens stattholder i Østen.
Odaenathus og hans kvinnelige etterfølger Zenobia gjorde til Palmyra hovedstad i et stort rike med utstrekning til Lilleasia og henimot Egypt. Han erobret også Mesopotamia, men ble myrdet i 266 eller 267. Zenobia regjerte deretter i en sønns navn og erobret Egypt. Hennes velde ble knust ved keiser Aurelian s gjenforening av Romerriket. Zenobia og perserne, som var hennes allierte, ble beseiret i slaget ved Emesa i 272. Etter hard strid ble hun beseiret av romerne og ble ført til Roma, hvor hun ble framvist i et triumftog. Hennes videre skjebne er usikker. Ifølge noen kilder ble hun henrettet etter triumftoget - noe som var vanlig - mens andre kilder hevder at hun ble frigitt og giftet seg med en romersk adelsmann, og bodde senere i Hadrians villa i Tivoli utenfor byen. Da romerne gjenerobret Palmyra i 273 ble den grundig rasert.
Keiser Diokletian lot byen gjenoppbygge ca 300 e. Kr., men da vesentlig mindre, og etablerte en romersk militærforlegning her. Også kristendommen nådde frem til Palmyra, og på 300-tallet ble byen bispesete. Hovedkirken fra 300-tallet av det gamle Baal-tempelet. I 527 lot keiser Justinian befeste Palmyra på nytt og meget sterkt, og stasjonerte her dux (hertugen) av Emesa med bysantinske styrker (Johannes Malalas 18,2). Men byens blomstringstid var da forlengst forbi.
I 634 nådde islamske arabere frem til byen, og etter 636 gikk den gamle østromerske bosettingen under for godt. Muslimene overtok helt, og bygde en festning på et fjell like ved. De fleste av beboerne forlot byen, som da lå tilbake som nærmest betydningsløs. Palmyra ble helt ødelagt i 744 av araberne.
Deler av anlegget ble ødelagt av islamistmilitsen ISIL i august 2015.
Vestlig interesse, utgravninger
I middelalderen var byen, da bare en liten bosetting for det meste inne i Baaltempelets ruiner og plassen rundt, vel gått i glemmeboken hva den vestlige verdens bevissthet angår. Den ble sporadisk besøkt av vestlige reisende, som for eksempel av Pietro Della Valle (mellom 1616 og 1625), Jean-Baptiste Tavernier (1638), i tillegg til svenske og tyske oppdagelsesreisende. I 1678 besøkte noen engelske handelsmenn byen. Den første akademiske beskrivelse av den kom i en bok skrevet av Abednego Seller (1705).
Donegal
Donegal kan vise til:
Palmyra
Vestlig interesse, utgravninger
I 1751 besøkte en engelsk ekspedisjon ruinbyen og foretok varsomme byggarbeider på de best bevarte av de antikke ruiner. Dette ble ledet av Robert Wood og James Dawkins. Etter at ekspedisjonen i 1753 ble fastholdt i et monumentalt illustrert verk, øvet de palmyrenske ruiner en merkbar innflytelse på europeisk klassisistisk arkitektur. Ytterligere besøk av oldtidsforskere og andre slags reisende fulgte, som et av Lady Hester Stanhope i 1813.
De første utgravninger ble foretatt i 1902 av Otto Puchstein, avløst i 1917 av Theodor Wiegand. I 1929 innledet den franske generaldirektør for oldtidssaker i Syria og Libanon, Henri Arnold Seyrig, sin omfattende utgravning. Til å begynne med måtte han overbevise landsbyboerne, som bodde oppe i ruinfeltet, og å flytte til den landby som ble etablert for dem like ved. Flyttingen var ferdig gjennomført i 1932. Slik kunne utgravningene foregå uforstyrret, mens folket fant seg til rette i det nybygde Tadmur. Utgravningen ble innstilt på grunn av annen verdenskrig. Den ble imidlertid gjenopptatt etter krigen.
Mellom 1954 og 1956 ble Baalshamins tempel utgravd av en sveitsisk ekspedisjon organisert av UNESCO. Fra 1958 ble området av de syriske oldsaksmyndigheter, i tillegg til polske ekspedisjoner ledet av Kazimierz Michałowski (til 1980) og Michael Gawlikowski (til 1984).
Baal-tempelet
Baal-templer var blant de viktigste religiøse byggverk i det første århundre etter Kristus i Det nære østen. Den sentrale helligdommen i Baal-anlegget i Palmyra ble innviet 32 e. Kr. Her ble høyeste himmelgud, Bel dyrket i triade med måneguden Aglibol og solguden Yarhibol.
Tempelet, som ble sprengt av islamistmilitsen ISIL mot slutten av august 2015, hadde noen særegenheter som vitner om Palmyras spesielle kultur - for eksempel hadde tempelet vinduer. Dessuten var inngangen på bredsiden, og tempelet hadde dermed to kultnisjer - dette i motsetning til typisk greske og romerske templer.
Praktgaten
Praktgaten fikk sin nåværende form rundt år 220. Den er om lag 1,1 km lang. Den førte fra Baalstempelet i øst til gravtempel nr. 86 i byens vestre del. Den har en monumental gue i din østlige seksjon, og av en tetrapylon som står i midten.
Den er ikke en typisk romersk snorrett gate, men har to knekk. Ettersom søylegaten ble bygd til forskjellige tidspunkter i det 2. århundre, måtte de eksisterende bygninger hensyntas. Retningsendringene ble diktert av tetrapylon-bygget og den store Hadriansporten. Gatene var ikke brolagt som romerske gater, men bestod av hardt stampet leire.
Hadrianbuen, inngangen til søylegaten, ble bygd til ære for den romerske keiser Hadrian. Porten består av i alt tre portbuer som er forsiret med relieffer. Mellom Hadriansporten og Tetrapylon ligger nesten alle viktige bygninger på rekke og rad. Gaten er her 11 m bred. Den ble avgrenset av ca 9,5 m høye søyler og bronsestatuer av fremstående palmyriere. På søylene er små plattinger for nå forsvunne statuer av folk som har donert til kollonnadene eller av fremstående palmyriere. To-eller trespråklige innskrifter beskrev hvem det var.
Nebo-tempelet
Sørvest for den store Hadrianbuen står tempelet til guden Nebo (også transkribert Nebu). Nebo var opprinnelig en mesopotamisk guddom for skrift, visdom og makt, og i Palmyra ble han jamstilt med Apollo. Den monumentale inngangen lå på tempelets sørside og orienterte seg mot den hellenistiske by. Tilgangen var gjennom et portbygg med seks søyler.
Gårdsplassen var anlagt i trapesform – portalens bredde var smalere enn tempelets bakside – og bestod av stampet jord. Her var en brønn med bred rand for rituelle ablusjoner (vask). Selve tempelet reiste seg fra et 2,15 m høyt podium, og var omgitt av 32 korintiske søyler.
Man betrådte dens cella på en monumental ellevetrinns fritrapp. De nedre trinnene bar et lite alter, som ved Baal-tempelet. I cellaens indre var en kultnisje flankert av to trappetårn. Taket var likesom Baal-tempelets flatt, og forsiret småtårn og skinngavler.
I dag kan man bare få inntrykk av Nebo-tempelet fra dets grunnriss med søylestumper og deler av sørportalen.
Panorama (Åsmund Åmli Band-album)
Panorama er et musikkalbum med Åsmund Åmli Band, utgitt i 2008. Albumet lå 3 uker på VG-lista og endte med 24.-plass som beste plassering.
Louisa Gurski
Louisa Sawers (født 26. mai 1988) er en britisk padler som konkurrerer i kajakk flatvann. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 5 i K-4 500 meter.
Palmyra
Termene
På søylegatens annen side ligger de diokletianske termer. Grunnflaten var på 85 m × 51 m. Termene ble bygd mot slutten av 100-tallet. Mot slutten av 200-tallet ble det delvis ombygd, og det er av denne grunn at de er blitt kjent som diokletianske. I søylegaten rager den den fremhevede inngangen på en plattform med fire søyler av rød granitt. Den var importert fra Egypt. I bygningens indre var det et varmbad med basseng (caldarium), et lunkenbad uten basseng (tepidarium), og dessuten et kaldbadsbasseng (frigidarium). Også sportsplasser, vandrehaller og avslappelsesrom lå inne i badekomplekset. Vanntilførselen var ved ledning under bakken.
Nikolai Hristov
Nikolai Jakobsen Hristov (født 24. mai 2000) er en norsk fotballspiller som spiller for Grorud Idrettslag.
Palmyra
Termene
I dag ser man bare ett av bassengene.
Feira Nova do Maranhão
Feira Nova do Maranhão er en kommune i delstaten Maranhão i nordøstregionen av Brasil.
Palmyra
Baal Shamin-tempelet
Nord for termene ligger ruinene av Baal Shamin-tempelet. Ved siden av Baal, som opprinnelig var en mesopotamisk gud, tilbad man i Palmyra også den fønikiske guddom Baal Shamin (Baalsjamim). Dette var også en «høyeste gud».
Han hadde lignende tilsynsområder som Baal. Akkurat som Baal ble han ofte sidestilt med måneguden Aglibol og solguden Jarchibol.
At Palmyra hadde templer for to «høyeste guder» kan muligens henge sammen med at byen hadde to forskjellige befolkningssjikt. De senere tilvandrede fønikere bragte med seg sin egen gud, som de tilbad i et eget tempel. Det er ikke sikkert når dette tempelet ble bygd. Det antas at det enten skjedde i 130 under Hadrian, eller først rundt 150. På stedet var det tidligere en annen helligdom.
På 300-tallet ble tempelet ombygd til kirke.
I august 2015 ble tempelet sprengt av islamistmilitsen ISIL.
FNB
FNB har flere betydninger:
Kalmthout
Kalmthout er en kommune i den belgiske provinsen Antwerpen.
Palmyra
Agora
Markedsplassen var kvadratisk, omgitt av søyleganger. Den hadde tilgang fra elleve steder. Det nåvæende anlegget ble bygd på stedet for et eldre marked, på 100-tallet. Den eldste innskriften her er fra slutten av det første århundre.
På agoraens sørvestlige strekk er et rettvinklet byggverk (14,20 x 12,10 m), med inngang flankert av to søyler. Kanskje kan dette dreie seg om byens bouleuterion, det vil si der «byrådet» hadde sine møter, eller det kan også ha vært en bankettsal. Plassen har steinbenker, hvorpå det formodentlig ble foretatt ofringer.
Tetrapylon
Palmyras tetrapylon markerer krysset mellom Palmyras to viktigste gater. Det regnes som det vakreste tetrapylon noensinne haqdde bygd. Seksten slanke søyler av rosafarget granitt som stammer fra Assuan danner fire overbygde nisjer hvori det stod statuer.
Bare én av de søylene som står er fra antikken, de øvrige er senere etterligninger.
Nekropolene
Foran portene utenfor byområdet ligger en rekke gravfelt, som etter beliggenhet kalles Nord-, Sørøst-, Sørvest- og Vest-nekropolene.
Gravtårnene i Vestnekropolen
Gravtårnene i Vestnekropolen er enestående i Det nære østen.
Ifølge gravinnskriftene stammer gravanleggene fra tidsrommet 9 f. Kr. til 128 e. Kr. Mer enn femti monumenter stod her, og var for det meste tårnformet og opp til fem etasjer høye.
Den største tårngraven var Elahels grav, og stod inntil ISIL sprengte det i 2015. Den bestod opprinnelig av fem etasjer, med trange vindeltrapper.
De underjordiske graver
Det var også bygd underjordiske gravanlegg (hypogeer). Innskriftene viser et tidsrom fra 81 til 232. Det er funnet 90 anlegg. Tilgangen var ved trapp. I de monumentale steindører var inngravert grunnleggerens navn, og tidfestelse. Gravkamrene ble utstyrt med rik byggornamentikk eller fresker.
Mest kjent er De tre brødres hypogeum, fra omkring år 160, overdådig utstyrt med fresker. Her er avbildet skikkelser fra gresk mytolog knyttet til dødsriket. Her er for eksempel fresker med Ganymedes (bortført av Zeus til Olympen) og med Akilles. Også her kunne andre leie plasser. Innskrifter med slektsnavn er bevarte.
Burfas og Burlis graver stammer fra 128 e.Kr. og er blitt bragt til Nasjonalmuseet i Damaskus. Graven består av en lang gang med seks gravnisjer til høyre og venstre, hugd ut i klippeveggen, gjenmurt og utsmykket med en byste av avdøde. Dessuten ble det mot slutten av 200-tallet ofte anbragt store steinsarkofager i hypogeene.
Tempelgravene
Lite er blitt bevart av husgraver. De bestod oftest av forseggjort gestaltede fasader i tempelform og et indre rom omgitt av søyler. Etter innskriftene stammer de fra mellom 143 og 253 e. Kr.
Qalʿat Ibn Maʿn
På 1200-tallet bygde muslimene en festning på en fjellrygg ca to kilometer fra ruinene, som forsvarsverk mot korsfarere. Den kan ha blitt bygget i mamelukkisk tid (1250-1517), muligens over et ajjubidisk forgjengerbyggverk fra ca. 1230.
Den libanesiske druserfyrste Fachr ad-Din II (regj. 1585–1633) bygde den ut til et slottsaktig residens i et forsøk på å utvide sitt herskerområde på osmanenes bekostning.
Palmyra i skjønnlitteratur
Maurits Hansens tidreisenovelle Palmyra (1820) foregår rundt byens ødeleggelse i 272 og er i en viss utstrekning basert på historiske realiteter slik datiden oppfattet dem.
Hengest av Kent
Hengest eller Hengist (død ca. 488) var en legendarisk konge i Kent i det sørøstlige England. Sammen med broren Horsa skal han ledet germanske stammer (anglere, saksere og jyder) i en invasjon av Britannia på 400-tallet etter at romerne hadde trukket seg ut. I det tradisjonelle kongelistene er Hengest oppført som den første jyske konge av Kent.
Ski-VM 1929
Ski-VM 1929 ble arrangert 5. – 10. februar 1929 i Zakopane i Polen.
Lachnolebia
Se artikkeltekst
Ski-VM 1929
Mesterskapet ble opprinnelig arrangert som et «FIS-renn» av Det internasjonale skiforbundet (FIS), men ble i etterkant gitt offisiell status som verdensmesterskap i nordiske grener under FIS' 25. kongress i Mamaia i Romania i 1965.
Hengest av Kent
Det finnes ingen samtidige kilder, og de eldste opplysninger om ham kommer fra Beda, som skrev omkring 200 år senere. Han forteller at Hengest og broren Horsa, sønner av en jysk høvding ved navn Withgils, var blant jydene som kom til Britannia ved Ebbsfleet på øya Thanet. For en tid tjenestegjorde de som leiesoldater for Vortigern, konge av britonene, men senere vendte de seg forrædersk imot ham. Horsa ble drept i kamp mot britonene, men Hengist klarte å erobre Kent, etablerte seg som konge og ble stamfar for dets senere konger.
Ski-VM 1929
Det ble konkurrert i 4 individuelle øvelser. Norge og Finland vant 5 medaljer hver av totalt 12 medaljer. Veli Saarinen og Anselm Knuutila, begge fra Finland, ble de mestvinnende utøverne med en gullmedalje og en sølvmedalje hver.
Zakopane arrangerte også mesterskap i utfor (senere betegnet som Europamesterskap i utfor), i 7 km langrenn for kvinner samt i militært patruljeløp, men disse øvelsene ble ikke gitt offisiell status av FIS.
Hengest av Kent
En figur ved navn Hengest, som kan muligens bli identifisert med høvdingen i legenden, opptrer i Finnsborgfragmentet og i eposet Beowulf.
Legender om de brødre, assosiert med hester, er dokumentert blant germanske folk, og opptrer også i andre indoeuropeiske kulturer. Av den grunn har forskere teoretisert en felles-germansk mytologisk opprinnelse for Hengest og Horsa (begge navnene betyr «hest»), som stammer opprinnelig fra guddommelige tvillinger funnet i urindoeuropeisk religion. Andre forskere, inkludert J.R.R. Tolkien, har argumentert for et historisk grunnlag for Hengest og Horsa.
Etymologi
De angelsaksiske (gammelengelske) navnene Hengest [hendʒest] og Horsa [horsɑ] betyr henholdsvis «hingst» og «hest».
Lachnolebia
Lachnolebia er en slekt av løpebiller (Carabidae) i gruppen Adephaga.
Hengest av Kent
Etymologi
Det opprinnelige angelsaksiske ordet for en hest var eoh. Dette ordet er avledet fra urindoeuropeisk grunnordet *ekwo, derav det latinske equus som siden ga opphav til moderne engelsk equine og equestrian. Hors er avledet fra urindoeuropeiske grunnord *kers, «å løpe», noe som også ga opphav til moderne engelsk hurry, «hurtig». Hors kom til sist å erstatte eoh, i overensstemmelse med mønsteret i germanske språk andre steder hvor de opprinnelige navnene på hellige dyr er forlatt til fordel for adjektiver, eksempelvis ordet bjørn. Mens Bedas Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Anglernes kirkes historie) og Den angelsaksiske krønike refererer til broren som Horsa, i Historia Brittonum (Britonenes historie) er hans navn ganske enkelt Hors. Det har blitt foreslått at Horsa kan ha vært et form for kjælenavn av et sammensatt navn hvor det første elementet i navnet var «hest».
Erobringen av Kent
I henhold til Beda ble Hengest og Horsa invitert av Vortigern til å kom til Britannia på tiden til de romerske keiserne Markian (død 457) og Valentinian III (død 455). Deres senere historie er mer preget av tradisjon enn av historiske opptegnelser, og det er indikasjoner at den, i det minste delvis, har blitt formidlet i poesi. De skal ha kommet i 449 (avledet fra Beda) til en kyst kalt Ypwines fleot, og seks år senere kjempet mot Vortigern ved et sted kalt Agæles threp. I dette slaget ble Horsa drept, Hengest og hans sønn Æsc (som i Ask) «tok kongeriket». I 457 kjempet Hengest og Æsc mot britonerne ved et sted kalt Crecgan ford og drepte fire tusen mann. Britonerne flyktet fra Kent og til London. I 465 kjempet Hengest og Æsc mot britonerne nær Wippedes fleot, drepte tolv britonske høvdinger, og tapte selv en «thegn» ved navn Wipped. I 473 kjempet de på nytt mot britonerne på et ukjent sted, tok stort krigsbytte og jagde britonerne på flukt. Deretter er ikke Hengest lenger omtalt i Den angelsaksiske krønike, men i 488 ble det slått fast at Æsc ble konge av Kent, og var det i de neste 24 årene.
Lachnolebia
Utseende
Lachnolebia er små til mellomstore biller (ca. 8 millimeter). Bakkroppen virker stor og er noe bredere bak midten, slik at den får en dråpeform. Dekkvingene er glatte eller med fine punkter. Brystskjoldet (brystet) er tydelig avsatt i forhold til bakkroppen. Antennen er trådformet og beina ganske lange. Ofte er dekkvingene mørkere enn hodet og brystet. De kan ha ulike farger, ofte i kombinasjoner, som mørk bakkropp og rødt farget bryst og hode. Noen har mønster av lyse og mørke farger på dekkvingene.
Hengest av Kent
Erobringen av Kent
De nevnte stedsnavnene kan i henhold til F.M. Stenton antyde en eldre tradisjon enn Beda og Krøniken. At stedsnavnene er langt eldre enn 800-tallet er vist i vanskeligheten å identifisere dem. Ypwines fleot er antatt å være Ebbesfleet i nordøstlige Kent. Det er mulig at Agæles threp kan identifiseres med Aylesford ved elven Medway. Wippedes fleot synes derimot å henvise til en bekk, kanskje i nærheten av Ebbsfleet, hvor Wipped ble drept, framfor et stedsnavn i vanlig bruk.
Lachnolebia
Levevis
Lachnolebia er ofte funnet på bladverk, blomster eller bær. Larvene er predatore, men noen av artene lever som parasitter på pupper av bladbiller.
Hengest av Kent
Erobringen av Kent
Tradisjonen har gjort Hengest til den første angelsaksiske konge av Kent. Dog har den senere tradisjon knyttet de påfølgende kongene til hans sønn Æsc, og ikke Hengest. Det er spor i Krøniken etter en senere skriver som erstattet Æsc med det mer arkaiske Oisc. Senere tradisjon benyttet navnet Oiscingas på kongeslekten i Kent, en sterk antydning at det var Oisc (Æsc) framfor Hengest som ble betraktet som slektens stamfar og som grunnleggeren av kongeriket Kent.
Lachnolebia
Utbredelse
Slekten er utbredt i Øst-Asia (Øst-Sibir, Japan).
Hengest av Kent
Anglernes kirkes historie
I Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Anglernes kirkes historie) nedtegnet Beda at de første høvdingene blant anglerne, sakserne og jyderne var Hengest og Horsa. Broren Horsa ble drept i et slag mot britonerne og deretter gravlagt i østlige Kent og på BEdas tid sto det fortsatt et monument etter ham. I henhold til Beda var Hengest og Horsa sønner av den jyske høvdingen Wictgils. Han var sønn av Witta, sønn av Wecta, og igjen sønn av Wōden. Sistnevnte navn er angelsaksisk for den guden Odin.
Den angelsaksiske krønike
Den angelsaksiske krønike fra 800-tallet nedtegnet at i år 449 ble Hengest og Horsa invitert av Vortigern til å støtte hans styrker i kampen mot pikterne. De gikk i land ved Eopwinesfleot og var med på å beseire pikterne hvor enn de kjempet imot dem. Hengest og Horsa sendte beskjed hjem om «britonernes verdiløshet, og landets rikdom», og ba om støtte. Det ble hørt og hans folk kom over, og deretter kom det enda flere folk fra «de tre maktene i Tyskland, de gamle saksere, anglere, og jyder.» Sakserne befolket Essex, Sussex, og Wessex; jyder i Kent, Isle of Wight, og deler av Hampshire; og anglerne i East Anglia, Mercia, og Northumbria (og etterlot deres hjemland i Angeln forlatt). Disse kreftene ble ledet av brødrene Hengest og Horsa, sønnene til Wihtgils, sønn av Witta, sønn av Wecta, sønn av Woden.
Historia Brittonum
Historia Brittonum, eller Britonenes historie, er et historieverk som ble skrevet en gang etter år 833. Denne teksten har nedtegnet at under styret til Vortigern hadde tre skip blitt forvist fra Tyskland og de ankom Britannia, ledet av Hengest og Horsa. Fortellingen kom deretter med en genealogi for de to: Hengest og Horsa var sønner av Guictglis, sønn av Guicta, sønn av Guechta, sønn av Vouden, sønn av Frealof, sønn av Fredulf, sønn av Finn, sønn av Foleguald, sønn av Geta. Sistnevnte, Geda, ble sagt å være sønn av en gud, dog «ikke den allmektige Gud og vår herre Jesus Kristus,» men heller «avkommet til en av deres idoler, og som, blindet av en demon, de dyrket i henhold til hedningenes skikker.» I 447 mottok Vortigern disse to, Hengest og Horsa, «som venner» og ga brødrene Isle of Thanet (en tidligere øy som i dag er det østligste punktet i Kent).
Vortigern tillot Hengest å sende bud etter flere av sine landsmenn for å komme over og slåss for ham. Budsendere ble sendt til «Skytia» hvor «et antall» krigere ble valgt ut og med seksten skip kom de tilbake. Med skipene kom også Hengests vakre datter. Hengest forberedte en fest, inviterte Vortigern og hans høvdinger, og Ceretic, hans oversetter, til gjestebudet. Før festen hadde Hengest beordret sin datter om å gi gjestene så mye vin og øl at de ville bli drukne. Ved festen ble Vortigern forelsket i datteren og lovte å gi Hengest hva enn han ønsket for å bli trolovet til datteren. Hengest hadde «rådspurt de eldre fra sitt folk», og krevde deretter Kent. Uten vitende til den daværende herskeren av Kent, gikk Vortigern med på dette.
Vortigern hadde pådratt seg raseriet til Germanus, biskopen av Auxerre, grunnet sitt giftemål og på anbefaling av sitt råd hadde han gått i dekning. I mellomtiden hadde hans sønn Vortimer gått til krig mot Hengest og Horsa, og i et slag hadde han drevet deres hær tilbake til Thanet som han beleiret. Krigen gikk fram og tilbake. Vortimer angrep sakserne fire ganger: først ved Thanet, deretter ved elven Derwent, tredje gang ved Epsford (Aylesford) hvor både Horsa og Vertigerns sønn Catigern ble drept, og siste gang «nær kysten av det gallisk hav» hvor sakserne ble beseiret og flyktet til sine skip.
Etter et «kort mellomrom» døde Vortimer og sakserne etablerte seg på nytt, «støttet av utenlandske hedninger». Hengest sammenkalte sine styrker og tilbød Vortigern en fredsavtale. Vortigern aksepterte og Hengest forberedte en fest for de britonske og saksiske høvdingene. Imidlertid beordret han sine menn om å skjule sine kniver under føttene, og ved et tidspunkt under festen ropte Hengest: «Nima der sexa!» (Grip knivene deres!). Deretter ble britonerne ved forræderi massakrert. Imidlertid ble Vortigerns liv spart, og han betalte seg fri ved å overgi Essex, Sussex, Middlesex og andre ikke navngitt områder til sakserne.
Germanus av Auxerre ble utropt til leder av de britonske styrkene. Ved bønn, synge halleluja og rope på Gud, ble sakserne drevet på havet. Germanus lå deretter i bønn i tre dager og netter ved Vortigerns festning og ild kom ned fra himmelen og slukte festningen. Vortigern, Hengests datter, Vortigerns andre hustruer, og alle andre der ble brent til døde. Til tross for denne guddommelige inngripen, fortsatte sakserne å øke i antall, og etter at Hengest død, ble han etterfulgt av sin sønn Ochta (Æsc).
Historia regum Britanniae
Historia regum Britanniae (Historien om kongene av Britannia) er en latinsk krønike og pseudohistorisk verk skrevet av Geoffrey av Monmouth ca. 1136. Geoffrey tok for seg fortellingen om saksernes ankomst, og diktet fritt videre på den. Hengest og Horsa omtales i bøkene 6 og 8.
Geoffrey forteller at tre lange skip kom til Kent fylt med bevæpnete menn, og ledet av to brødre, Hengist og Horsa. Vortigern oppholdt seg da i Dorobernia (Canterbury), og beordret at «de høye fremmede» skulle bli tatt imot fredelige og ført til ham. Da Vortigern møtte dem så han at brødrene «overgikk alle andre i edelhet og personlig dyd». Han spurte dem om hvor de kom fra og hvorfor de kom til hans kongerike. De fortalte at de var kommet for å tilby sine tjenester, til ham eller andre fyrster da deres eget hjemland var blitt overbefolket. Egnete unge menn for derfor valgt til å søke deres lykke i andre land, og siden Hengist og Horsa var adelige var de blitt gjort til deres ledere.
Vortigern var krenket over at de fremmede var hedninger, men gledet seg ellers over deres ankomst da han var omgitt av fiender. Han tilbød dem land og «andre besittelser» om de hjalp ham i krigen. De aksepterte og ble værende ved hoffet. Ikke lenge etter kom pikterne fra Alba med en stor hær og angrep de nordlige delene av Vortigerns kongerike. I de påfølgende slaget var det «liten anledning for britonerne til å utfolde seg selv da sakserne kjempet så tappert at fienden, tidligere seierrike, ble raskt jagd på flukt.»
I takknemlighet økte Vortigern de belønninger han lovt brødrene. Hengest ble gitt «store besittelser med land i Lindsey». Hengest fortalte Vortigern at hans fiender fortsatte å angrep ham og at hans undersåtter ville avsette ham og gjøre Aurelius Ambrosius til konge. Han ba om tillatelse å sende bud på flere av sine landsmenn. Vortigern sa at han kunne sende bud på så mange som han ønsket. Hengest bukket og kom med ytterligere en anmodning, han ville bli gjort til konsul eller fyrste som passet hans avstamming. Vortigern svarte at det var ikke hans makt da Hengest var en utenlandsk hedning og det ville ikke bli akseptert av den britonske adelen. Hengest ba da om å få bygge en festning på et stykke land lite nok til det kunne omkranses av en lærreim. Hengest tok da huden til en okse og gjorde den til en enkel pisk som han benyttet for omkranse en utvalgt klippe (kanskje Caistor i dagens distrikt West Lindsey i Lincolnshire?) Her bygde han festningen Kaercorrei, eller på saksisk Thancastre, «piskfestningen».
Budbringerne kom tilbake med atten skip fylt med krigere, men også Hengests vakre datter Rowena. Hengest inviterte Vortigern til hans festning på fest, og den drukne Vortigern ba om å få gifte seg med Hengests datter. Hengest gikk med på det, men krevde at Vortigern ga ham Kent. Vortigern og Rowena ble umiddelbart gift, og Hengest fikk Kent. Kongen var lykkelig med sin nye hustru, men ble samtidig hatet av adelen og sine tre sønner. Som hans svigerfar kom Hengest med nye krav. Han krevde å bli Vortigerns rådgiver, og at hans sønn Octa og broren Ebissa skulle komme over til Britannia, og de skulle få alt land i nord ved muren mellom Deira og Alba slik at de kunne hindre angrep fra barbererne og sikre fred på den andre siden av elven Humber.
Vortigern aksepterte og deretter kom Octa, Ebissa og en annen herre, Cherdich, over i tre hundre skip. Vortigern mottok dem og ga dem gaver. Med deres støtte beseiret Vortigern sin fiender i hvert sammenstøt. Samtidig mottok Hengest stadig flere av sine landsmenn over i nye skip. Britonerne så dette og forsøkte å få Vortigern til forvise sakserne, men grunnet sin hustru ville han ikke det. Britonerne gjorde da opprør og tok Vortigerns sønn Vortimer som ny konge. Sakserne og britonerne, ledet av Vortimer, møttes i fire slag. I det andre slaget drepte Horsa og Vortimers bror Catigern hverandre. Etter det fjerde slaget flyktet sakserne til Thanet hvor Vortimer beleiret dem. Da sakserne ikke lenger kunne tåle flere døde, sendte de Vortigern for å be om trygg passasje tilbake til Tyskland. Mens diskusjonene var i gang, gikk sakserne ombord i sine skip og forsvant, og etterlot sine ektefeller og barn.
Midt i seiersrusen ble Vortimer forgiftet av Rowena, og Vortigern overtok tronen igjen. Rowena anmodet om at Hengest ble invitert tilbake, og han kom med en hær på 300 000 menn. Da Vortigern fikk høre om den saksiske hæren besluttet han å kjempe imot den. Rowena advarte sin far som da sendte menn til Vortigern med fredstilbud. Sendebudene forsikret Vortigern at Hengest ikke visste at Vortimer var død og hadde med seg en stor hær da han fryktet angrep fra ham, men lovte å sende dem hjem. Vortigern ble fornøyd med å høre dette og arrangerte å møte Hengest den første mai ved klosteret til Ambrius.
Før møtet beordret Hengest sine menn om bære lange dolker under sine klær. Ved signalet «Nemet oure Saxas!» («Grip deres kniver!) skulle sakserne angripe de uforberedte britonerne og drepe dem. 460 britiske ledere ble drept, mens Vortigern ble tatt til fange og truet til å gi fra seg kontrollen over Britannias største byer til Hengest. Da han ble satt fri flyktet han til Cambria.
I Cambria spådde Merlin til Vortigern at brødrene Aurelius Ambrosius og Uther Pendragon, som hadde flyktet til Armorica som barn etter at Vortigern hadde drept deres bror og far, ville komme tilbake for å ta hevn og beseire sakserne. De kom dagen etter og etter å ha samlet de spredte britonerne, ble Aurelius erklært som konge. Aurelius marsjerte inn i Cambria og brente Vortigern levende i hans tårn før han satte kursen mot sakserne.
Hengest ble skrekkslagen da han fikk høre om Vortigerns død og flyktet med sin hær bortenfor Humber. Han samlet seg da Aurelius nærmet seg og valgte sine tapreste menn. De skulle ikke frykte Aurelius’ hær som besto av 10 000 britonere fra Armorica mens det var 200 000 saksere. Hengest og hans menn marsjerte mot Aurelius på en mark som ble kalt Maisbeli (kanskje Ballifield, i nærheten av Sheffield). i håp om overraske ham, men Aurelius lot seg ikke overraske. Eldol, hertug av Gloucester, som hadde overlevd forræderiet med de lange knivene, fortalte Aurelius at han ville møte Hengest i tvekamp, «en av oss to burde dø før vi skilles.»
Da hærene var i formasjon begynte slaget mellom britonerne og sakserne. Eldol forsøkte å finne Hengest, men lyktes ikke. «Ved særskilt gunst fra Gud» fikk britonerne overtaket og sakserne trakk seg tilbake til Kaerconan (Conisbrough). Aurelius forfulgte dem, drepte eller tok til fange enhver sakser han kom over. Da Hengest innså at Kaerconan ikke ville stå imot Aurelius samlet han sine soldater utenfor byen «for han viste at hele hans sikkerhet lå nå i hans sverd.»
Aurelius nådde fram til Hengest, og en fryktelig kamp utspant seg og hvor sakserne holdt stand til tross for store tap. De holdt på å vinne da en avdeling med britonske ryttere kom. Da Gorlois, hertug av Cornwall, ankom, visste Eldol at dagen var vunnet og grep Hengest hjelm og trakk ham over i de britonske rekkene. Sakserne flyktet, Hengests sønn Octa trakk seg tilbake til York og hans slektning Eosa til Alclud (Dumbarton).
Den yngre Edda
Hengest er omtalt kortvarig i prologen av Den yngre Edda (også kalt Snorre-Edda), skrevet av islenderen Snorre Sturlason omkring år 1220. I en beskrivelse av verden, og i en evhemerisk redegjørelse av germansk historie ramser han opp ætten til noen av gudene, blant annet «Voden; han kallar vi Odin. Han var namngjeten for visdom og all dugleik.» Og han hadde tre sønner, og «i det landet som no heiter Saksland», det vil si i østlige Sachsen, der innsatte han den ene av sønnene som het Vegdeg. Hans sønn var Vitrgils, som hadde blant annet sønnen Vitta, som var far til Heingest.
Hestehode-gavler
På mange gårdshus i Niedersachsen og i Schleswig-Holstein ble gavler formet som hestehoder omtalt som «Hengst und Hors» på tysk så sent som til rundt 1875. Rudolf Simek noterer at disse hestehode-gavler kan fortsatt bli sett den dag i dag, og mener at disse husgavlene bekrefeter at at Hengest og Horsa opprinnelig ble betraktet som mytologiske vesener med hestehoder. Martin Litchfield West kommenterer at hestehodene kan være minner om førkristen religiøs praksis i området.
Finnsborgfragmentet og Beowulf
En Hengest opptrer i linje 34 av Finnsborgfragmentet, som beskriver det legendariske slaget ved Finnsborg. Om konflikten hadde et historisk grunnlag skjedde det mest sannsynlig i tiden rundt 450. Peter Hunter Blair daterer det til «ca 400–450», mens J.R.R. Tolkien daterer det nøyaktig til år 452. Begge forslagene er avhengig av å identifisere Hengest i slaget som grunnleggeren av kongeriket Kent, en tilknytning som i seg selv er usikker. I Beowulf er det en scop (skald) som gjengir et sammendrag av slaget, inkludert informasjon som ikke finnes i fragmentet. Hengest er omtalt i linjene 1082 og 1091.
En del forskere har foreslått at figuren som er omtalt i begge disse referansene er den samme Hengest som knyttes til fortellingene om Hengest og hans bror Horsa, skjønt Horsa er ikke nevnt i noen av de to kildene. I sitt verk Finn and Hengest (2006) argumenterer Tolkien for at Hengest er en historisk figur, og at Hengest kom til Britannia etter de hendelser som er nedtegnet i Finnsborgfragmentet og Beowulf. Patrick Sims-Williams er mer skeptisk til redegjørelsen, og mener at det er mer sannsynlig at Bedas Canterbury-kilde, som han støttet seg for sin redegjørelse av Hengest og Horsa i Anglernes kirkes historie, hadde forvekslet to adskilte tradisjoner.
Germanske tvillingbrødre og indoeuropeiske hestetvillinger
Flere kilder bevitner at germanske folk æret et guddommelig par av tvillingbrødre. Den eldste referansen til dette er fra den greske historikeren Timaios fra Tauromenion (ca. 345 – ca. 250 f.Kr.). Timaios nedtegnet at germanske folk (som han kaller «keltere») ved Nordsjøen var særlig hengiven til hva han selv tolker som dioskurene (Kastor og Polydevkes, på latin Castor og Pollux). I sitt verk Germania forteller den romerske historikeren Tacitus (ca. 56 – ca. 120 e.Kr.)om dyrkelsen av gudeparet Alcis ved en hellig lund, og som han selv identifiserer med Castor og Pollux. Germanske legender nevner ulike brødre som grunnleggere. Den romersk historikeren Dio Cassius (155 – 235 e.Kr.) omtaler Raos og Raptos som ledere for den germanske stammen asdingerne (en undergruppe av vandalene). I henhold til Paulus Diaconus (ca. 720 – ca. 799 e.Kr.) og hans verk Historia gentis Langobardorum (Langobardenes historie), migrerte langobardene sørover fra Skandinavia, ledet av Ibur og Aio, men den danske historikeren Saxo Grammaticus (ca. 1150 – ca. 1220) I sitt verk Gesta Danorum (Danenes bedrifter) hevder at denne folkevandringen var ledet av Aggi og Ebbi. I henhold til indoeuropeiske kulturer er tilsvarende tradisjoner om to brødre bevitnet, slik som dioskurene. Forskere har teoretisert at disse guddommelige tvillingene i indoeuropeiske kulturer og mytologier stammer fra forestillingen om guddommelige tvillinger i en forhistorisk urindoeuropeisk religion og kultur.
J.P. Mallory har kommentert den store betydningen som hesten har i indoeuropeisk religion vist «mest opplagt» av de ulike mytiske brødrene som opptrer i indoeuropeiske legender, inkludert de om Hengest og Horsa:
Den hvite hesten fra Uffington
I hans verk fra 1600-tallet, Monumenta Britannica, tilskrev John Aubrey (1626 – 1697) den hvite hesten fra Uffington med Hengest og Horsa, hevdet at «den hvite hesten var deres krigsfane ved erobringen av Britannia.» Imidlertid tilskrev andre steder i det samme verket hesten til før-romerske britonere og argumenterte at hesten minnet om bestemte mynter fra britisk jernalder. Som et resultat har de som har fremmet en angelsaksisk opprinnelse til hestefiguren debattert i tre århundrer etter Aubrey med de som finner en britisk opprinnelse i oldtiden mest sannsynlig. I 1995 benyttet arkeologene David Miles og Simon Palmer optisk simulert luminiscens (OSL) for datering av Uffington-hesten og plasserte den i sen bronsealder.
Aschanes
De tyske brødrene Grimm var ikke bare eventyrinnsamlere, men også språkforskere og identifiserte Hengest med Aschanes (eller Askanes), en mytisk første konge av sakserne, i deres notater for legende nummer 413 i deres verk Deutsche Sagen (Tyske legender), to bind, utgitt i henholdsvis 1816 og 1818. Redaktør og oversetter til engelsk av samme verk, Donald Ward, avviser dog denne identifikasjonen som ikke holdbar av lingvistiske grunner.
Innflytelse i moderne tid
Hengest og Horsa har opptrådt i en rekke media i moderne tid. Skrevet mellom 1616 og 1620 hadde Thomas Middletons skuespill Hengist, King of Kent portretter av både Hengest og Horsa (sistnevnte ble dog omtalt som «Hersus»). Den 6. juli 1776 ble den første komite for framstillingen av USAs riksvåpen innkalt. Et av medlemmene, Thomas Jefferson, foreslo at den ene siden av riksvåpenet skulle forestille Hengest og Horsa, «de saksiske høvdingene som fra vi krever æren å være etterkommere fra, og hvis politiske prinsipper og regjeringsform som vi påtar oss.»
Under den andre verdenskrig fikk to britiske militære glidefly deres navn fra brødreparet: Slingsby Hengist og Airspeed Horsa. Den amerikanske poeten Robinson Jeffers fra 1800-tallet skrevet et dikt kalt for «Ode to Hengist and Horsa».
I 1949 kom prins Georg Valdemar av Danmark (sønn av prins Axel av Danmark) til Pegwell Bay i Kent for dedikere det rekonstruerte langskipet Hugin, en gave fra Danmark til minne om 1500-året for ankomsten av Hengest og Horsa ved det nærliggende Ebbsfleet i 449. Skipet var dog rekonstruert etter det norske Gokstadskipet.
Selv om det ikke finnes referanser til Hengest og hans bror i middelalderfortellingene om kong Arthur, har en del moderne fortellinger om Arthur knyttet dem til Arthur-legenden. Det skjer i Mary Stewarts Arthur-trilogi som ble utgitt på 1970-tallet. Her er det kong Arthur som drepte Hengest. I Alfred Duggans historiske roman Conscience of the King (1951) spiller Hengest en betydelig rolle i den tidlige karrieren til Cerdic Elesing, den legendariske grunnleggeren av kongeriket Wessex.
Zeng Shan
Zeng Shan (kinesisk: 曾山; Tseng Shan, født 10. november 1899 i Ji'an i provinsen Jiangxi i Kina, død 16. april 1972) var en kinesisk kommunistisk militærkommandør og sikkerhetsminister. Hans hustru, Deng Liujin, var en av en håndfull kvinner som deltok på hele «den lange marsjen», og hun ledet senere en skole for høykaderbarn. Hans sønn, Zeng Qinghong, var visepresident for Folkerepublikken Kina (2003–08).
Zeng støttet Mao Zedong i Jiangxisovjetet under hans konfrontasjon med Li Lisan, og var på en tid formann for sovjetets regjering. Han var en av nøkkelpersonene i 1931 da det såkalte antibolsjevikiske korpset ble utrensket
Zeng deltok ikke på «den lange marsjen», men ble igjen som leder av en liten geriljaenhet i grensetraktene mellom Guangdong og Guangxi. Ved slutten av den kinesiske borgerkrig var han i tredje feltarmes 10. arme under Ye Fei.
Mike Holland
Michael Harry «Mike» Holland (født 9. desember 1961 i Barre, Vermont) er en amerikansk tidligere skihopper. Han satte verdensrekord i skiflyging i 1985.
Han debuterte i verdenscupen med 34. plass i Oberstdorf 30. desember 1982. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 10 i 1984/85-sesongen. Han vant ett verdenscuprenn, i Bischofshofen 6. januar 1989. I 1988/89 ble han nummer 8 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka.
Under trening foran VM i skiflyging i Planica 15. mars 1985 satte han verdensrekord med 186 meter. Rekorden ble slått alt samme dag, da Matti Nykänen hoppet én meter lenger. Mike Holland deltok i VM i skiflyging i 1983, 1985, 1986 og 1988. Den beste plasseringen fikk han i 1985, da han ble nummer 8.
Mike Holland var med i OL i 1984 og 1988. De beste plasseringene fikk han i Calgary i 1988, der han ble nummer 32 i storbakken og nummer 33 i normalbakken, og var på det amerikanske laget som ble nummer 10 av 11 lag i lagkonkurransen. Han deltok i VM i 1984 (lag), 1985, 1987 og 1989. De beste VM-plasseringene fikk han i 1985, da han ble nummer 8 i normalbakken i Seefeld og var på det amerikanske laget som ble nummer 5 i lagkonkurransen i Innsbruck.
Mike Holland er bror til skihopper Jim Holland og kombinertløper Joe Holland, som begge deltok i OL.
Jessica Walker
Jessica Walker (født 24. juni 1990) er en britisk padler som konkurrerer i kajakk flatvann. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 5 i K-4 500 meter.
Helgehaugen
Helgehaugen (også kalt Elgkollen) er en høyde i Jevnaker kommune rett opp for vestenden av Mylla i Nordmarka, og er Nordmarkas nest høyeste topp. Toppen er bevokst med tett skog, så utsikten er derfor ikke storslagen. Men på steder hvor skogen er hugget ut, er det likevel noe utsikt.
Det går flere stier opp til toppen, blant annet fra bomveien i nord.
Bildmuseet
Bildmuseet er et svensk statlig kunstmuseum for internasjonal samtidskunst, på Konstnärligt campus i Umeå.
Museet ble etablert i 1981 av Umeå universitet med det formål å vise fram statlig eiet kunst i Norrland, tilhørende andre museer i Sverige, for eksempel Moderna museet, Nationalmuseum og Östasiatiska museet.
Bildmuseet på Gammlia (1981–2011)
Bildmuseet lå først i ett nybygg på museumstunet Gammlia, vegg i vegg med Västerbottens museum. I 1994 ble Bildmuseet utvidet til seks kunsthaller med utstillingsflate på totalt 1 200 kvadratmeter.
Bildmuseet på Konstnärligt campus (2012–)
I juni 2012 flyttet Bildmuseet til en ny museumsbygning, tegnet av det danske arkitektkontoret Henning Larsen Architects i samarbeid med White arkitekter i Umeå, oppført på Konstnärligt campus ved Umeälven. Det nye Bildmuseet er en 36 meter høy bygning i syv etasjer. Museet disponerer tre større utstillingslokaler med 5,5 meter i takhøyde. Hvert rom fylder hver sin etasje. Utvendig er bygget kledt i panel av sibirlerk, et treslag som etter hvert skifter farge til lysegrå. Vinduene er store, ulikformede og uregelmessig plassert.
Utmerkelser
I november 2013 ble Bildmuseet nominert av European Museum Forum (EMF) som et av tre museum til å motta Europarådets pris Council of Europe Museum Prize 2014, men utmerkelsen ble i stedet tildelt Baksi-museet i Bayburt, i Tyrkia.
Seedy Jatta
Seedy Jatta (født 18. mars 2003) er en norsk fotballspiller som spiller for den østerrikske klubben.
Jatta spilte i Bjørndal og før han signerte for Vålerenga. Han debuterte i Eliteserien i mai 2021 mot Sandefjord og scoret sitt første mål i juni 2021 mot Stabæk.
Landslaget
Han har kamper for de aldersbestemte landslagene G16, G17, G18 og G19.
Han ble opprinnelig tatt ut som reserve i tropp til U21-EM 2023 i Georgia og Romania, men ersattet Jørgen Strand Larsen den 14. juni 2023.
Ahmad Shah Qajar
Ahmad Shah Qajar (, født 21. januar 1898, død 21. februar 1930) var shah av Persia (Iran) fra 16. juli 1909 til 15. desember 1925, og det siste regjerende medlemmet av Qajar-dynastiet.
Ahmad Shah ble født i Tabriz inntok tronen i en alder av tolv år etter at faren Mohammad-Ali Shah var blitt fjernet av parlamentet den 16. juli 1909. På grunn av hans unge alder opptrådte onkelen som regent. Da Ahmad Shah ble myndig, ble han formelt kronet 21. juli 1914.
Kupp
Den 16. juli 1909 ble Mohammad Ali Shah styrtet av opprørere som forsøkte å gjenopprette grunnloven fra 1906. Opprørerne sammenkalte deretter den islamske rådgivende forsamlingen med 500 delegater fra forskjellige bakgrunner, som plasserte Ahmad Shah, Mohammad Alis elleve år gamle sønn, på tronen.
Forsamlingen vedtok mange reformer. Den avskaffet klasserepresentasjon og opprettet fem nye seter i Majlis for minoriteter, to for armenere og ett hver for jøder, zoroastriere, og assyrere. Majles demokratiserte også valgsystemet, reduserte valgdominansen i Teheran og senket stemmerettsalderen fra 25 til 20 år.
Ahmad møtte intern uro og utenlandske intervensjoner, spesielt av det britiske og det russiske imperiet. Russiske og britiske tropper kjempet mot det ottomanske riket i Persia under 1. verdenskrig. Den annen Majlis kom sammen i november 1910 og førte i likhet med den første ikke til større endringer. Sentralregjeringen forble svak.
I 1917 brukte Storbritannia Persia som et springbrett for et angrep på Russland i et mislykket forsøk på å reversere Den russiske revolusjon (1917). Sovjetunionen svarte med å annektere deler av det nordlige Persia som bufferstat omtrent som dens tsaristiske forgjenger. I mars i Teheran fremtvang sovjeterne stadig mer ydmykende innrømmelser fra den persiske regjeringen, hvis ministre Ahmad Shah ofte ikke var i stand til å kontrollere. Svakheten til regjeringen i møte med slik aggresjon fra en ateistisk fremmed makt utløste sinne blant mange tradisjonelle persere – inkludert den unge Ruhollah Khomeini, som senere skulle fordømme både kommunisme og monarkiet som forræderi mot Persia, suverenitet og islamske lover.
I 1920 hadde regjeringen så å si mistet all makt utenfor hovedstaden, og Ahmad Shah hadde mistet kontrollen over situasjonen. «Den anglo-persiske avtalen», sammen med nye politiske partier, svekket landet ytterligere. Moderate og demokratiske synspunktger kolliderte ofte, spesielt når det gjaldt minoritetsrettigheter og sekularisme. Debattene mellom de to politiske partiene førte til vold og til og med attentater.
Den svake økonomiske tilstanden i Persia etterlot Ahmad Shah og hans regjering under utenlandsk innflytelse; de måtte få lån fra Imperial Bank. Under den anglo-persiske avtalen mottok Persia bare en liten brøkdel av inntekten generert av Anglo-Persian Oil Company. På den annen side styrte den røde hæren sammen med opprørere og krigsherrer store deler av landsbygda.
Den 21. februar 1921 ble Ahmad Shah tilsidesatt i et militærkupp av oberst Reza Khan, krigsminister, senere statsminister og sjef for den persiske kosakkbrigade. Under dcet ublodige kuppet brukte Reza tre tusen mann og bare atten maskingevær. En av Reza Khans første handlinger var å oppheve den upopulære anglo-persiske avtalen. I tillegg undertegnet han russisk-persisk vennskapstraktat (1921). Denne avtalen kansellerte alle tidligere traktater mellom de to landene og ga også Persia fulle og like fraktrettigheter i Kaspiske hav.
Ahmad Shah dro i eksil med familien i 1923. Hans tilsynelatende mangel på interesse for å ta seg av statens anliggender, samt dårlig helse hadde fått ham til å forlate Persia for en lengre reise til Europa. Han ble formelt avsatt 31. oktober 1925, da Reza Khan ble utropt til «Shah» av Majlis, som Reza Shah Pahlavi. Dette avsluttet Qajar-dynastiet.
Eremolestes
Eremolestes er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Lebiinae i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Ganske små (2,4-2,8 millimeter), slanke, metallglinsende løpebiller. Hodet har itt utstående fasettøyne. Pronotum er mer eller mindre hjerteformet, dekkvingene jevnbrede.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika, med én art i Algerie og én i Sør-Afrika.