cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det store syriske opprøret
Revolusjonen
De første kampene begynte 21. juni 1925 med slaget ved al-Kafr og fortsatte 2.-3. august med slaget ved Mazr'a, hvor druserne vant, og de følgende slagene ved Salkhad, Almsifarh og Suwayda. Etter opprørerne hadde vunnet flere seire mot franskmennene sendte Frankrike flere tusen soldater til Syria og Libanon fra Marokko og Senegal. Disse var utstyrt med moderne våpen, mens opprørenes utstyr var gammeldags. Dette kom til å endre opprørets gang, og gjorde at de franske styrkene kunne gjeninnta mange byer, selv om hard motstand fortsatte helt fram til våren 1927. Franskmennene dømte Sulṭan al-Aṭraš og de andre lederne, men al-Aṭraš unnslapp sammen med andre opprørere til Transjordan og ble siden gitt amnesti. I 1937, etter at den fransk-syriske uavhengighetsavtalen hadde blitt undertegnet i 1936, vendte han tilbake til Syria, hvor man ble møtt av en stor folkelig begeistring.
Påskeopprøret
Påskeopprøret (irsk: Éirí Amach na Cásca; engelsk: Easter Rising eller Easter Rebellion) var et mislykket forsøk på å bringe det britiske styret i Irland til ende. Det brøt ut i Dublin annen påskedag, mandag 24. april, i 1916, på en tid da britene satte alt av ressurser inn i første verdenskrig. Opprøret varte i seks dager.
Det var det mest betydelig opprøret i Irland siden opprøret i 1798, og den første væpnete handlingen i den irske revolusjonære perioden. Hovedorganisatorene var tilknyttet Irish Republican Brotherhood, med støtte fra Irish Volunteers ledet av læreren og advokaten Pádraig Pearse. De fikk også støtte fra den lille gruppen Irish Citizen Army ledet av James Connolly. Opprørerne tok kontroll over nøkkelposisjoner i Dublin og proklamerte opprettelsen av en uavhengig irsk republikk. Den irske republikk, som ble opprettet i 1919, tilbakedaterte sin opprettelse til påskeopprøret.
Nettball
Spillets hensikt
Forsvarsspillet er begrenset. Kontakt er ikke tillatt og man må stå minst 90 cm fra spilleren med ballen. Fysisk kontakt er derfor sjeldent. Om det oppstår kontakt blir det bedømt frikast til de berørte og motspilleren må stille seg utenfor inntil ballen er i spill igjen.
Påskeopprøret
Bakgrunn
Påskeopprøret kan sees som et vendepunkt i kampen for irsk selvstendighet, ettersom det markerer en splittelse mellom den ikke­voldelige, parlamentariske kamp som Irish Parliamentary Party under John Redmond stod for, og den voldelige republikanismen som inntil dette tidspunkt hadde vært støttet av en svært liten minoritet.
Redmond hadde gjennom parlamentariske virkemidler kommet langt i retning av Home Rule, et begrenset selvstyre for Irland. Loven kom til forslagsstadiet i 1914, men ble utsatt på grunn av utbruddet av første verdenskrig. Den endte til slutt opp i en annen form, som Government of Ireland Act 1920, men før det skjedde hadde det vært et skifte i irsk politikk mot en mer militant linje, mye på grunn av påskeopprøret.
Planleggingen
Det meste av selve opprøret ble utført av Irish Volunteers, men det var Irish Republican Brotherhood (IRB) som stod for planleggingen. Kort tid etter krigsutbruddet i august 1914 ble IRBs høyeste råd samlet. Under det gamle mottoet at «Englands vansker er Irlands mulighet» vedtok de å handle før krigens slutt. IRBs økonomiansvarlige, Tom Clarke, opprettet et militært råd for å planlegge et opprør. Rådet bestod i utgangspunktet av Pearse, Eamonn Ceannt og Joseph Plunkett. Clarke og Sean MacDermott kom med etter kort tid. Med unntak av Clarke var de medlemmer av både IRB og Volunteers, og IRB hadde siden opprettelsen av Volunteers i 1913 gradvis tatt kontroll over organisasjonen, blant annet ved å sørge for at IRB-medlemmer ble forfremmet til offisersstatus. En stor del av Volunteers var dermed i 1916 rede til å bruke vold for å oppnå sine mål. Et fremtredende unntak var øverstkommanderende, Eoin MacNeill, som ønsket å bruke Volunteers som en brekkstang mot britene etter krigen, og mente at et militært opprør var dømt til å mislykkes. Det eneste som kunne få ham med på planen var hvis britene forsøkte å innføre verneplikt i Irland eller om de startet en kampanje for å slå ned irsk republikanisme. Først da mente han at et væpnet opprør kunne få tilstrekkelig støtte i befolkningen til å lykkes. Men ledelsen i IRB håpet å enten få ham over til sin side, eller å forbigå ham. De lyktes ikke med dette.
Planen støtte på det første hinderet da James Connolly og hans Irish Citizen Army, en gruppe væpnede sosialistiske fagforeningsmedlemmer, truet med å starte et opprør. Connolly kjente ikke til IRBs planer, og med bare 200 medlemmer hadde han ingen mulighet til å lykkes med et opprør, men han ville utløse en britisk reaksjon som gjorde IRBs planer umulige å gjennomføre. IRBs ledere møtte derfor Connolly i januar 1916, og overtalte ham til å slutte seg til dem.
For å forhindre at informanter eller personer i Volunteers' ledelse stakk kjepper i hjulene beordret Pearse tre dager med parader og manøvre fra påskesøndag. Tanken var at de som kjente til planene ville vite at dette var en utposisjonering av styrker, mens andre, som MacNeill og de britiske myndighetene i Dublin, ville tro det dreide seg om en vanlig demonstrasjon. Men MacNeill forstod hva som skjedde, og truet med å «gjøre alt unntatt å ringe Dublin Castle» for å stoppe opprøret. Da MacDermott avslørte for ham at en våpenlast fra Tyskland skulle komme til Kerry vurderte MacNeill om han allikevel skulle bli med, men dagen etter fikk han vite at skipet «Aud» med våpenlasten var blitt senket og dermed trakk han seg. Roger Casement, som stod bak våpensmuglingen, var blitt arrestert. Sammen med andre ledere, som Bulmer Hobson og The O'Rahilly, sendte han ut kontraordre til alle Volunteers. Dette førte til at opprøret ble utsatt en dag, og at antallet som møtte opp ble kraftig redusert.
De første skritt
Den opprinnelige planen, som var laget av Plunkett og som skal ha vært svært lik Connollys plan, var å ta kontroll over nøkkelposisjoner rundt omkring i Dublin slik at man kunne stå imot det britiske angrepet som måtte komme. Dersom planen hadde lykkes, ville opprørerne ha kontrollert et kompakt område i det sentrale Dublin, avgrenset av kanaler og ringveier. Men denne planen krevde flere menn enn de 1250 som møtte opp, og flere viktige bygninger, som Dublin Castle og Trinity College forble på britiske hender. Dermed ble opprørernes styrker mer splittet enn hva som var planlagt. Dette førte til at deres posisjoner ble isolert, og kunne tas en etter en uten at opprørerne hadde mulighet til å støtte hverandre.
I det vestlige Irland ble det gjort forsøk på å kontrollere vestbredden av Shannon. Lokale Volunteers-enheter tok kontroll der, men med for få soldater og våpen og liten eller ingen militær ekspertise var det aldri noen realistisk mulighet for å beholde kontrollen. Det var et utbredt håp blant opprørerne om at britene skulle være villige til å kjøpslå fremfor å måtte sende styrker som var sårt trengt på vestfronten.
I Dublin var Volunteers' divisjon blitt delt inn i fire bataljoner, hver under en kommandant som IRB visste var lojal mot organisasjonen. En femte bataljon ble satt sammen av frivillige fra andre grupper, blant annet ICA. Denne bataljonen tok kontroll over opprørernes hovedkvarter, General Post Office (GPO), og inkluderte republikkens president og øverstkommanderende, Pearse, Connolly som kommanderte styrkene i Dublin og Clarke, MacDermott, Plunkett og en på dette tidspunkt ukjent kaptein ved navn Michael Collins. Etter å ha tatt postkontoret leste Pearse opp proklamasjonen til en folkemengde som stort sett tok det hele med knusende ro. Imens tok første bataljon under Ned Daly Four Courts og områder i nordvest, og andre bataljon under Thomas MacDonagh tok South Dublin Union i sørvest. Medlemmer av ICA under Michael Mallin og Constance Markiewicz tok St. Stephen's Green. En annen ICA-enhet, under Seán Connolly, utførte et halvhjertet angrep mot Dublin Castle. De visste ikke at slottet bare ble forsvart av en håndfull soldater, og at de dermed antagelig kunne tatt det dersom de hadde presset angrepet gjennom. Etter å ha skutt en politivakt mistet de flere mann på grunn av skarpskytterild fra slottet, og trakk seg tilbake til Dublin City Hall. Seán Connolly var en av de falne utenfor slottet, og regnes som den første opprøreren som ble drept.
På grunn av opprøret brøt lov og orden sammen i Dublin, og byens fattige plyndret butikker. En av Volunteers-offiserene gav ordre om å skyte plyndrere, men James Connolly gav rasende en kontraordre. Dette illustrerte en ideologisk uenighet blant opprørerne; sosialisten Connolly så på plyndringen som en del av et folkelig opprør, mens andre ønsket at den nyproklamerte republikken skulle bidra til å opprettholde ro og orden.
På grunn av Eoin MacNeills kontraordre var det nesten ingen opprørere som samlet seg utenfor Dublin, bortsett fra den tidligere nevnte gruppen ved Shannon. Dette førte til at Connolly hadde kommandoen over langt de fleste av opprørerne. Han sies å ha hatt den beste taktiske innsikten i gruppen, og selv om han ble hardt såret på et tidlig tidspunkt, beholdt han kommandoen ved å la seg flytte rundt på en seng. Han tok dog feil da han insisterte på at en kapitalistisk regjering ikke ville bruke artilleri mot sin egen eiendom; det tok bare 48 timer før britene satte inn tunge våpen.
Den britiske kommandanten, general Lowe, gikk sakte frem ettersom han var usikker på hvor sterk motstanden ville være. Han hadde bare 1200 soldater i byen ved starten av opprøret, det vil si omtrent like mange som opprørerne. Han erklærte unntakstilstand, og de britiske styrkene prioriterte så i første omgang å sikre adkomstveiene til Dublin Castle og å isolere opprørernes hovedkvarter i GPO. Lowe hadde tilgang til tyngre ildkraft fra kanonbåten «Helga» og feltartilleri som ble hentet fra garnisonen i Athlone og utplassert på nordsiden av byen i Prussia Street, Phibsborough og Cabra Road. Kanonene ble brukt til å beskyte store deler av byen, og en betydelig del av sentrumsbebyggelsen brant ned. Den første bygningen som ble beskutt var Liberty Hall, som ironisk nok var tom ettersom den var blitt oppgitt av opprørerne allerede ved begynnelsen av oppstanden. «Helga»s kanoner måtte gi opp å skyte fordi de ikke hadde høy nok elevasjon til å skyte over jernbanebroen, og derfor satte skuddene visekongens bolig i Phoenix Park i fare. Kanonbåten ble forøvrig senere kjøpt av Fristatens regjering, og var et av de første fartøyene i Irlands marine.
Britiske forsterkninger
Britene sendte raskt forsterkninger fra England, med general John Maxwell som ny kommandant. Med 16 000 soldater og 1000 væpnede konstabler fra RIC mot de omkring 1250 opprørerne var styrkeforholdet dermed vippet meget sterkt til britisk fordel. De enkelte posisjonene opprørerne holdt ble isolert fra hverandre. De hardeste kampene stod ved Grand Canal, som britene hadde en oppfatning av at de måtte ta for å kunne få inn forsterkningene fra havnen i Dún Laoghaire. Opprørerne, under kommando av Eamon de Valera, kontrollerte bare noen få broer over kanalen, og britene kunne lett tatt kontroll over andre broer og isolert posisjonene. På grunn av denne etterretningssvikten ble regimentet Sherwood Foresters flere ganger fanget i kryssild mens det prøvde å krysse kanalen ved Mount Street. En gruppe på bare tolv mann klarte å forsinke den britiske fremrykningen betydelig, og drepte eller skadet 240 mann.
Opprørerne ved South Dublin Union (der St. James' Hospital ligger i dag) påførte også britene betydelige tap under et forsøk på å unnsette Dublin Castle. Cathal Brugha viste stor tapperhet i denne trefningen og ble alvorlig såret. Artilleriild og mangel på ammunisjon førte etterhvert til at opprørerne måtte oppgi disse posisjonene. Posisjonen på St. Stephen's Green måtte også oppgis etter at britene plasserte snikskyttere og maskingevær i bygninger rundt parken. Mallins menn trakk seg tilbake til bygningen til Royal College of Surgeons, hvor de holdt ut inntil de fikk ordre om å overgi seg.
Mange av opprørerne som kunne ha blitt plassert langs kanalene eller andre steder hvor britene var sårbare for bakholdsangrep, ble i stedet plassert i store bygninger som GPO, Four Courts of Boland's Mill, hvor de ikke kunne utrette mye. Garnisonen i GPO barrikaderte bygningen og ble beskutt av artilleri på en avstand hvor de ikke kunne returnere ilden. De hakket seg gjennom veggen til nabobygningen for å evakuere og satte opp en ny posisjon i Moore Street. Fra dette hovedkvarteret ga Pearse den 29. april, etter å ha innsett at videre motstand var nytteløs, ordre om full kapitulasjon. Neste dag hadde britene igjen kontroll over hele Dublin.
Opprøret utenfor Dublin
Enheter fra Irish Volunteers samlet seg flere steder utenfor Dublin, men på grunn av Eoin MacNeills kontraordre dro de fleste hjem uten å kjempe. At de tyske våpnene på «Aud» ikke hadde nådd frem betydde også at de knapt hadde våpen til å gjennomføre en oppstand.
I nordøst ble flere Volunteers-kompanier mobilisert i Tyrone, og 132 samlet seg på Falls Road i Belfast.
I vest ledet Liam Mellows 600–700 Volunteers i mislykkede angrep på flere politistasjoner i Oranmore og Clarinbridge i Galway. Det var også en trefning ved Carnmore, hvor to RIC-tjenestemenn ble drept. Men opprørerne hadde få våpen, bare 25 rifler og omkring 300 hagler; mange hadde i desperasjon utstyrt seg med piker. Mot slutten av uken slet de også med mangel på mat, og de fikk vite at store britiske forsterkninger var på vei vestover. I tillegg kom HMS «Gloucester» til Galway Bay og skjøt mot åkrene i Athenry hvor opprørerne var samlet. Den 29. april spredde opprørerne seg fra Athenry. Mange av dem ble senere arrestert, mens andre, inkludert Mellows, levde på flukt. Da de britiske forsterkningene nådde området var opprøret i realiteten allerede over.
I øst drepte Sean MacEntee og hans Louth Volunteers en politimann og en fengselsvakt. I Wexford tok opprørere kontrollen i Enniscorthy fra tirsdag til fredag, før de symbolsk overgav seg til britene på Vinegar Hill, stedet hvor det hadde stått et berømt slag under opprøret i 1798.
Omkring 1000 Volunteers samlet seg på påskesøndag i Cork, under ledelse av Thomas MacCurtain, men etter å ha mottatt motstridende ordrer fra Dublin spredde de seg.
Ashbourne i Meath var det eneste stedet utenfor Dublin hvor det var virkelige kamper. North County Dublin Volunteers under Thomas Ashe utførte der et bakholdsangrep mot en RIC-patrulje, og drepte åtte og såret femten. Dette var en taktikk som senere skulle bli brukt under den irske uavhengighetskrigen 1919–1921.
Tapstall
Den eneste av lederne som falt under opprøret var The O'Rahilly, som ble truffet av maskingeværild under flukten fra GPO.
Omkring 3430 mistenkte ble arrestert, hvorav 1480 ble internert over tid.
Henrettelser
Seksten ledere, inkludert alle de syv som hadde signert proklamasjonen, ble henrettet i perioden 3.–12. mai. Henrettelsen av James Connolly vakte spesielt oppsikt, ettersom han var trolig dødelig såret og måtte bindes til en stol for at man skulle kunne skyte ham.
De henrettede var:
Alle unntatt Casement og Kent ble henrettet ved skyting i Kilmainham fengsel i Dublin i mai. Kent ble skutt i Cork i mai, mens Casement ble hengt i London på høsten. Alle seksten er ansett som helter i den Irske republikken. I deres minne har alle fått navngitt hver sin jernbanestasjon etter seg.
Reaksjoner under og rett etter opprøret
Opprørerne hadde liten støtte i befolkningen og ble av de fleste klandret for at flere hundre var blitt drept eller såret, de fleste av dem sivile. Irske lokalmyndigheter og aviser som Irish Independent og The Irish Times krevde henrettelser av lederne, og fanger som ble fraktet til Frongoch interneringsleir i Wales ble spyttet på av sinte dublinere. Mange av de som var sinte hadde slektninger som kjempet i britiske hæren, og proklamasjonen hadde henvist til Irlands «tapre allierte i Europa», det vil si sentralmaktene.
Noen var allikevel positive til opprøret. Et eksempel er Ernie O'Malley, en medisinstudent som ikke tidligere hadde vært involvert i nasjonalistisk politikk, men som spontant kastet seg inn i kampene og skjøt mot britiske soldater. Videre var nasjonalister forskrekket over henrettelsene og de mange arrestasjonene, og den indignasjonen dette vakte førte til en radikalisering av irsk politikk og la grunnlaget for at Sinn Féin i løpet av tre år gikk fra å være et lite parti til å vinne en kraftig majoritet i valget i 1918.
En reaksjon på opprøret som skulle få stor betydning, kom fra dikteren W.B. Yeats, som skrev det som regnes som et av hans viktigste dikt, «Easter, 1916».
Sinn Féins vekst
Henrettelsene førte til at mange skiftet mening. Etterhvert som de fengslede ble løslatt begynte de å reorganisere den republikanske bevegelsen. Det til da marginale partiet Sinn Féin hadde fått mye av skylden for opprøret, noe som var helt ufortjent. Partiet ble infiltrert av ledere som Eamon de Valera, som tok over som leder etter Arthur Griffith. Mens partiet frem til 1918 var helt i skyggen av Irish Parliamentary Party, vant det en overveldende seier i parlamentsvalget det året.
Ettersom parlamentsrepresentantene fra Sinn Féin boikottet det britiske parlamentet førte dette til opprettelsen av det første Dáil og proklamasjonen av Den irske republikk. Samme dag som Dáil møttes for første gang falt skuddene som utløste den irske uavhengighetskrig.
Arven fra opprøret
Selv om de første reaksjonene var overveiende negative, skulle opprøret få en helt annen posisjon i irsk politikk, spesielt gjennom opprettelsen av Den irske republikk i 1919, noe som av mange ble sett som fullbyrdelsen av opprøret.
Kritikere av opprøret har påpekt at det er bred enighet om at det var dømt til å mislykkes fra starten av, og at i det minste noen av lederne må ha innsett dette. En del ser derfor et annet motiv enn muligheten til militær seier, nemlig et blodoffer. En slik tanke stemmer godt overens med Pearse' skrifter. På den annen side var det to hendelser som førte til at opprøret utspant seg helt annerledes enn planlagt: At våpnene fra Tyskland ikke kom frem og at MacNeill sendte ut kontraordre. Med et nesten fulltallig mannskap fra Irish Volunteers, bevæpnet med moderne Mauser-rifler, ville opprørerne ha ytt atskillig hardere motstand, og det ville ha brutt ut kamper langt flere steder i landet.
De fleste historikere er enige om at beslutningen om å henrette lederne slo tilbake mot britene. På den annen side må man, tatt i betraktning ikke bare samtidens holdning til dødsstraff, men også den konkrete situasjonen, komme til at det var vanskelig å handle annerledes. Storbritannia hadde vært i krig i halvannet år, og det var klart at det ikke ble en kort krig, men en langvarig kamp der landets frihet kunne stå på spill. Tiltalen mot lederen var under Defence of the Realm Act 1914, og væpnet opprør med drap på soldater og politimenn var en meget alvorlig anklage som måtte utløse strengeste straff for noen av deltagerne.
Pádraig Pearse, som var den første som ble henrettet, hadde i begravelsen til Jeremiah O'Donovan Rossa i 1915 uttalt de bevingede ord: «...de tåpene, de tåpene, de tåpene! – De har etterlatt oss våre døde Fenians, og mens Irland har disse gravene skal et ufritt Irland aldri se fred». Henrettelsene fikk raskt en slik effekt. I irsk republikansk «mytologi» har påskeopprøret og de henrettede i særdeleshet en svært opphøyet status. Sangen «Foggy Dew», som omhandler opprøret, finnes i en rekke versjoner og har blitt spilt inn av de fleste store irske folkemusikkgrupper.
I det nasjonalistiske synet på opprøret fremheves gjerne dets rolle i å stimulere en latent stemning i befolkningen. Ut fra dette synet oppfattes hendelsene 1918–1922 som en direkte konsekvens av revitaliseringen av nasjonalistbevegelsen som kom gjennom påskeopprøret.
Sosialisme og påskeopprøret
Påskeopprøret er av flere blitt beskrevet som den første sosialistiske revolusjon i Europa. Dette er diskuterbart; blant lederne var det bare James Connolly som var overbevist sosialist. Andre aksepterte på et teoretisk plan en sosialistisk republikk, men var egentlig langt mer opptatt av en kulturell og politisk revolusjon enn en økonomisk omveltning. Connolly var klart skeptisk til de andres holdninger til sosialismen og var klar for en påfølgende klassekamp etter opprettelsen av republikken. Han ser ut til å ha hatt rett i dette; ser man på den fremste lederen som kom ut av opprøret, Eamon de Valera, kan han knapt beskrives som sosialist.
Da Den irske republikk ble opprettet var den ikke egentlig en sosialistisk konstruksjon, men det eneste landet som anerkjente den var Sovjetunionen. Lenin var en beundrer av Connolly, og han slo ned på russiske kommunister som uttalte seg negativt om påskeopprøret fordi det hadde vært med personer fra borgerskapet. Lenin mente at det var nødvendig å forene arbeiderne med andre grupper som var villige til å styrte det eksisterende regime, og under revolusjonen i 1917 gjorde han selv nettopp dette.
Granvinsvatnet
Granvinsvatnet er en innsjø i Granvin kommune i Hordaland (Vestland fylke). Den har et areal på 4,1 km² og ligger 24 moh. og har utløp til Granvinfjorden via Granvinelva. Langs vestsiden innsjøen ligger den nedlagte Hardangerbanen og langs østsiden riksvei 7.
Carl Bernadotte
Carl Gustaf Oscar Fredrik Christian Bernadotte (født 10. januar 1911 i Stockholm, død 27. juni 2003 i Benalmádena) var en svensk prins. Han var sønn av prins Carl av Sverige og prinsesse Ingeborg av Danmark. Märtha av Norge var hans søster, og følgelig er kong Harald V hans nevø. Carl Bernadotte var kjent under sitt kallenavn «Mulle».
Liv og virke
Carl var opprinnelig prins av Sverige og hertug av Östergötland, men sa fra seg disse titlene da han i 1937 giftet seg med en kvinne uten kongelig byrd, grevinnen Elsa von Rosen (1904–1991). Han fikk da i stedet en tittel av sin svoger Leopold III av Belgia samme år. Han ble da prins Carl Bernadotte, men ikke kongelig høyhet. I 1945 ble han utnevnt til æresmedlem av Ointroducerad adels förening.
Bernadotte viet seg først og fremst til forsikrings- og forretningsvirksomhet, 1931-1938 i Försäkrings AB Fylgia, deretter i AB Belgo-Baltic.
Ekteskapet med von Rosen varte til 1951. I 1954 giftet han seg med Ann Larsson (1921–1975). De var gift til 1961. I 1978 giftet han seg med sin tredje kone Kristine Rivelsrud (1932–2014).
Prins Carl har et barn, grevinne Madeleine Bernadotte (1938–), sammen med Elsa von Rosen.
Chang’an-avenyen
Chang'an-avenyen (hanyu pinyin: Cháng ān jiē 长安街, «Den lange freds aveny») er en viktig gate gjennom Beijing i Folkerepublikken Kina.
I strikt forstand er det kun Vestre Chang'an-aveny og Østre Chang'an-aveny. Men ettersom det fysisk dreier seg om en bred og sentral gate som løper gjennom hele Beijing, er det ikke uvanlig å regne med i strekningen fra Fuxingmen ved vestre Andre ringvei og tvers over til Jianguomen ved østre Andre ringvei. I 2009 ble baten utvidet til ti kjørefiler.
I enda videre forstand regner man med veien også utenfor Annen ringvei, slik at den i vest og øst også fører godt inn i distriktene Shijingshan og Tongzhou.
Khoo kheer
Khoo kheer er i det indiske kjøkken en fermentert drikke fremstilt av melk fra bøffel.
Pauline Sharpe
Pauline Sharpe (født 1. september 1925 i Brooklyn i New York, død 8. november 2005 i Knoxville, Tennessee) var en kristen mystiker og esoteriker, og en av de to grunnleggerne av Mark-Age i 1960.
I New York arbeidet hun i mindre teater-forestillinger, blant annet for USO (United Service Organizations), og i en liten TV-kanal som jorunalist.
Den 13. mai 1953 flyttet hun fra New York til Miami, Florida. Den 5. juli 1953 opprettet hun Temporary Office Service, det første private vikarbyrå i Sør-Floridas historie. Der formidlet hun arbeid i form av både faste ansettelser og vikarjobber.
Tidlige åndelige erfaringer
Den 1. januar 1956 hadde hun en åndelig oppvåkning og en sterk åndelig erfaring. I et forsøk på å komme til en bedre forståelse av sine mystiske erfaringer, ble hun den 25. juni 1957 medlem av en kristen, esoterisk gruppe.
Der begynte hun etterhvert å motta kanaliseringer. Det hun betegnet som oppstandne mestere begynte å kanalisere budskap om hennes rolle og misjon, og om den store betydningen av den tidsalderen hun levde i, betegnet som en overgangsfase for hele menneskeheten inn i den 4. dimensjon.
Den 1. november 1957 begynte hun å motta kanaliseringer fra en oppstanden mester som representerte seg som Jesus Kristus. Under en mediumistisk seanse i den esoteriske gruppen hun hadde forbindelser med, inntraff det en materialisering av en mannsskikkelse som presenterte seg som Sokrates. Denne episoden inntraff den 22. april 1958, og Pauline Sharpe opplevde denne personen som den samme som hadde presentert seg selv som Jesus i hennes kanaliseringer.
Den 6. mars 1958 hadde hun sin første erfaring med automatskrift. Det sistnevnte dreide seg, ifølge Pauline Sharpe, om meddelelser fra hennes søster Leonora Lee Sharpe (* 30. april 1929, † 4. mai 1950) som hadde gjennomgått sin transisjon 24 år gammel.
Pauline Sharpe begynte også å praktisere psykometri, og mottok inntrykk om personer og hendelser ved å berøre ting som hadde vært i deres hender eller besittelse. Hun begynte også i stadig sterkere grad å motta inntrykk fra det hun betegnet som andre menneskers tidligere inkarnasjoner, og også inntrykk fra forgagne hendelser i forskjellige områder.
Mark-Age publiserte senere deler av hennes automatskrift i et hefte med tittelen Spiritual Awakening.
Eric Liddell
Eric Henry Liddell (kinesisk: 李爱锐, pinyin Li Airui, født 16. januar 1902 i Tianjin i Kina, død 21. februar 1945 i Weixian i Shandong) var en skotsk friidrettsutøver og rugbyspiller. Han vant gull på 400 meter under OL 1924 i Paris, og arbeidet deretter som protestantisk misjonær i Kina.
Bakgrunn
Eric Liddell var født i Tianjin i det nordlige Kina, som sønn av skotske misjonærer. Da Eric var seks år, ble han sammen med sin to år eldre bror skrevet inn ved Eltham College i Blackheath i England, en kostskole for misjonærsønner. Foreldrene og søsteren Jenny dro tilbake til Kina.
University of Edinburgh
I 1920 begynte Eric ved University of Edinburgh for å studere Pure Science. Han konkurrerte fremdeles i både friidrett og rugby. Han spilte ved flere anledninger på det skotske landslaget i rugby, og i 1924 satte han ny skotsk rekord på distansen 100 yards ved å løpe på 9,7. Denne rekorden ble stående i 35 år.
OL i Paris
Sommeren 1924 ble OL arrangert i Paris. Liddell var en dypt troende kristen, og nektet å konkurrere på søndager. Dermed måtte han trekke seg fra 100 meter, hans presumptivt beste øvelse. Tidsplanen var offentliggjort flere måneder tidligere, og han hadde bestemt seg for ikke å delta i god tid før lekene begynte. Liddell brukte tiden til å trene 400 meter, en øvelse han tidligere hadde oppnådd gode resultater i.
I finalen overrasket Liddell ved å vinne gull på ny verdensrekord, 47,6. Noen dager tidligere hadde han også løpt 200 meter, der han fikk bronse.
Ildvognene
Liddells vei til de olympiske lekene ble skildret av den britiske regissøren Hugh Hudson i filmen Ildvognene, som i 1981 ble tildelt fire Oscar-priser.
Misjonsarbeid
Etter endt idrettskarriere dro Liddell tilbake til Kina, der han virket som misjonær fra 1925 til 1943. Først var han i Tianjin, og senere i Xiaozhang i fylket Zaoqiang i prefekturet Hengshui i provinsen Hebei.
I 1932 ble han ordinert til pastor. I 1934 giftet han seg med den kanadiske misjonæren Florence Mackenzie, og de fikk tre døtre. Etter utbruddet av andre kinesisk-japanske krig i 1937 ble situasjonen for utlendinger mer og mer anspent. I 1941 anbefalte den britiske regjering sine borgere om å reise fra Kina, men Liddell ble i Kina mens hans kone og barn dro til Canada. Selv ble han internert av japanerne i 1943, og døde i en interneringsleir i Shandong.
Mathieu Perget
Mathieu Perget (født 18. september 1984 i Montauban) er en profesjonell fransk landeveissyklist. Han avsluttet sin profesjonelle karriere med to sesonger for det franske laget AG2R La Mondiale etter fem sesonger på Caisse d'Epargne.
Halvdan Kvitbein
Halvdan Kvitbein (levde ca. 710) var den første av ynglingesagaens konger som slo seg ned i Norge. Han var sønn av Olav Tretelgja og Solveig Halvdansdotter. Han var gift med Åsa Øysteinsdotter som han fikk sønnene Øystein Halvdansson og Gudrød Halvdansson med.
Halvdan og broren Ingjald Olavsson vokste opp i Solør hos deres morfar, Solve.
Halvdans far ble ofret til Odin av de svenske nybyggerne i Värmland på grunn av uår, men da de senere oppdaget at uåret var grunnet i overbefolkning og ikke kongens handlinger valgte noen å krysse Eidskogen og slå seg ned i Solør. Her tok de Halvdan til konge siden han var sønn av deres gamle konge, Olav. De svenskene som ble igjen i Värmland tok hans bror Ingjald til konge.
Hva det beskrivende kallenavnet ‘Kvitbein’ står for er ikke helt klart, men kan være en karakteristikk av utseendet.
Halvdan ble etter sigende en stor konge som erobret store deler av Hedmark, Toten, Hadeland og deler av Vestfold. Da hans bror døde arvet han Värmland også. Selv døde Halvdan Kvitbein på Toten og ble hauglagt i Skæreid i Skiringsdal.
Snorre nevner et kvad av skalden Tjodolv den kvinværske:
Etter Halvdans død ble sønnen Øystein konge og videreførte ynglingeætten som norsk kongsslekt.
Frédéric Bessy
Frédéric Bessy (født 9. januar 1972 i Villefranche-sur-Saone) er en tidligere profesjonell fransk landeveissyklist.
Agder Heimevernsdistrikt 07
Agder Heimevernsdistrikt 07 var et distrikt i Heimevernet, som hadde territorielt, militært ansvar for fylkene Vest- og Aust-Agder. HV07 bestod av distriktsstab, Heimevernets ungdom, innsatsstyrke, forsterkningsstyrke og oppfølgingsstyrke. Distriksstaben var lokalisert til Gimlemoen, senere Kjevik, ca. 15 km utenfor Kristiansand sentrum.
Siden 2009 inngår det i Agder og Rogaland Heimevernsdistrikt 08
Distriktets innsatsstyrke hadde navnet Varg, etter en operasjon under andre verdenskrig. Fra 2009 inngår denne i innsatsstyrken Osprey.
Sciadoceridae
Sciadoceridae er en liten gruppe av fluer med bare to kjente, nålevende arter fra den sørlige halvkulen. Det er beskrevet en fossil art, fra baltisk rav.
De ligner på pukkelfluene, og nyere forskningsresultater tyder på at de trolig er en primitiv undergruppe i denne familien. De er små fluer, mindre enn 5 mm lange, og lever i fuktige skoger i sørøstre Australia, Tasmania, New Zealand og det sørlige Sør-Amerika. Det er også beskrevet noen fossile arter, fra baltisk rav og fra Kina.
Martin Linges vei (Oslo)
Martin Linges vei (1–43, 6–30) er en vei på Bogerud i bydel Østensjø i Oslo. Den begynner og slutter i General Ruges vei og går parallelt med denne på vestsiden av Østensjøbanen like nord for Bogerud stasjon.
Veien ble oppkalt etter offiser Martin Linge etter vedtak i bystyret 19. januar 1962.
Innocenzo del Ciocchi del Monte
Innocenzo del Ciocchi del Monte (født 1532 i Borgo San Donnino ved Fidenza i Italia, død 2. november 1577 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. En kortere tid under pave Julius III øvde han en viss innflytelse i Kirkestaten, men falt i unåde på grunn av rykter og skandaler, og senere for mord og voldtekter.
Bakgrunn
Han var sønn av ukjent far og en tiggerske. Som gutt var han analfabet, men livlig og vakker. Som tenåring kom han i Baldovino del Ciocchi del Montes tjeneste, og ble en nær venn av dennes bror, kardinal Giovanni Maria Ciocchi del Monte, ettersom han hadde ansvaret for hans apekatt. Monsignor Baldoino di Baldoino Barga fikk ansvaret å undervise den unge Innocenzo. Bargas oppgave var imidlertid håpløs; Innocenzo var bare i besittelse av grove sosiale ferdigheter og hans intellektuelle kapasitet var undermåls.
Kardinal
Straks kardinal Giovanni Maria ble valgt til pave i 1550 - som Julius III, var en av hans første embedshandlinger å kreere Innocenzo til kardinaldiakon (30. mai 1550), selv om han bare var 18 år, og gjorde ham til kardinalnepote, med Sant'Onofrio al Gianicolo som tittelkirke. (Senere ble han også kardinaldiakon til San Callisto 1562-1564, Santa Maria in Portico Octaviae 1564-1568, og til Santa Maria in Via Lata 1568-1577).
En såkalt kardinalnepote var ofte også en som var den utnevnte pavens fortrolige og fremste rådgiver. Systemet var den gang egentlig akseptert; det var først senere at det ble gjenstand for heftig kritikk. Men Innocenzos utnevnelse til kardinal ble til tross for dette møtt med bred uforstand i det daværende romerske samfunn. Men kritiserte både hans vandel og hans avstamning. Blant de viktigste kritikere som fremholdt Innocenzo som uverdig, var den innflytelsesrike kardinal Gian Pietro Carafa, leder for den romerske inkvisisjon og senere pave Paul IV. Den annen var den engelske kardinal Reginald Pole, som da lenge hadde vært i Italia.
Den nye kardinal fikk en rekke viktige og lukrative stillinger. Blant de mer innbringende var som kommendatarabbed i abbediene Saint-Michel du Tréport i Normandie, S. Zeno i Verona, og abbedier i S. Saba, Miramondo, og Grottaferrata, Frascati. Han hadde også hånd om pavens korrespondanse til å begynne med. Kardinal Innocenzo del Ciocchi del Monte ble også pavelig legat i Bologna. I 1553 ble han utnevnt til apostolisk administrator av bispedømmet Mirepoix.
Paven innså imidlertid med tiden at både hans venner og hans rådgivere, og hans motstandere, hadde hatt et poeng, nemlig at Ciocchi var helt upassende til viktige oppgaver.
Utnevnelsen av Innocenzo og hans uegnethet gav drivstoff til rykter i Roma: 'Den unge mann måtte da enten være en uekte sønn av pave Julius III, eller kanskje hans elsker?' Republikken Venezias ambassadør til Pavestolen, Matteo Dandolo, som hadde en personlig motvilje mot pave Julius III, hevdet at den unge mannen delte pavens seng. Onofrio Panvinio skrev i lignende baner. Dikteren Joachim du Bellay, slektning med den parisiske biskop, diplomaten og kardinalen Jean du Bellay, spant videre på dette: un furfante, un poltrone diventare cardinale, e per aver saputo accudire bene a una scimmia, un Ganimede avere il rosso [cappello cardinalizio] in testa questi miracoli, Morel, accadono solo a Roma»''. Særlig det siste, altså den homoseksuelle variant av ryktene, skulle også fange interesse og fantasi i antikatolsk propaganda. Den engelske teolog og pastor Thomas Beard, den puritanske skolemester for Oliver Cromwell, tok fatt i dette en generasjon senere. Men den er også blitt stilisert inn i en annerledes vinkling, i der Julius III fremstilles så å si i leksikons form som aktiv homoseksuell.
Det kom til pavens kjennedom at Ciocchi hadde en kjærlighetsaffære gående med dikterinnen Ersilia Cortese, og paven overveide da å frata Ciocchi kardinalsverdigheten.
Ettersom Innocenzo ikke hadde mottatt verken prestevielse eller noen kirkelige lavere vielser, kunne han også fullt ut ha fungert som del av legstanden. Det paven da også hadde i tankene, var at den siste ektefødte mannlige arving til huset Del-Monte døde. Julius III forestilte seg at hans adoptivnevø kunne giftet seg med enken til hans avdøde kjødelige nevø. Men blant de fortsatt levende medlemmer av familien Ciocchi del Monte ble dette blankt avvist. De fikk imidlertid drevet gjennom at en uekte sønn av pavebroren Baldovino ble anerkjent til arving av Huset Ciocchi del Monte.
Etter pave Julius' død
Kardinal Ciocchi del Montes karriere endte i mars 1555, da pave Julius III døde. Men han var fortsatt kardinal, og kunne dermed delta ved pavevalg. Kardinal Ciocchi deltok i konklavet i april 1555, som valgte Marcellus II til ny pave. Pave Marcellus kritiserte hans levned, men rakk ikke å foreta seg noe ettersom han døde etter få uker. Kardinal Cioccho del Monte deltok også i konklavet i mai samme år, som valgte pave Paul IV.
På veien til konklavet 1559 myrdet kardinal Ciocchi to menn, far og sønn, som hadde talt ille om ham. Hans tjener prylte en tredje til døde. Den nyvalgte pave Pius IV lot i 1560 fengsle Ciocchi i Castel Sant'Angelo. Noen egentlig straffeforfølgelse unnslapp han imidlertid ettersom den nå nyvalgte Pius IV, for å sikre seg nok stemmer til å få tilstrekkelig med stemmer til bli valgt, hadde gitt løfte om straffefrihet for forbrytelser forvoldet under sedisvakansen. Det påfølgende år ble han satt i husarrest i benediktinernes store kloster på Monte Cassino, men kunne, etter megling av Cosimo I de' Medici, slippe fri etter å ha betalt 100 000 scudi.
I 1567 ble kardinal Ciocchi anklaget for å ha voldtatt to kvinner av de lavere samfunnslag i Brevia i nærheten av Siena ; resultatet ble at paven på nytt forviste Ciocchi til Montecassino, og senere til Bergamo. Men han ble ikke fratatt sin kardinalverdighet.
Pave Gregor XIII lot ham etter noen år vende tilbake til Roma. Ciocchis slette rykte og mange forehavender gjorde at han imidlertid aldri fikk igjen noe av sin tidligere handlefrihet og innflytelse. Pave Gregor XIII skulle også overleve Innocenzo del Ciocchi del Monte, så dilemmaet om hans rett til å delta på pavevalg ble ikke satt på spissen. Kardinalen var på dette tidspunkt alment foraktet.
Død, begravelse på umerket sted
Han døde i Roma 2. november 1577 og ble begravet uten almenhetens kjennskap få timer etter. Det var i Cappella del Monte i kirken San Pietro in Montorio på Gianicolo; kardinalsgraven er uten gravstein.
Salado
Salado (spansk: Río Salado, oversatt: «Salt elv») er ei elv som renner gjennom flere provinser i det nordlige Argentina. Den er 2011 kilometer lang, og munner ut i elva Paraná.
Kallimakhos
Kallimakhos (Καλλίμαχος; født ca. 305, død ca. 240 f.Kr.) var fra den greske bystaten Kyrene i Kyrenaika (dagens Libya). Han var en kjent poet, litteraturviter, og lærd ved biblioteket i Alexandria. Hans patroner var kongelige Ptolemaios II Filadelfos og Ptolemaios III Euergetes. Selv om han aldri ble sjefsbibliotekar, var hans ansvarlig for å framstille en bibliografisk undersøkelse basert på bibliotekets innhold. Denne, hans Pinakes (Πίνακες, «Tabeller) var 120 bind lang, og utgjorde grunnlaget for et senere verk om historien til gresk litteratur. Som en av de tidlige poet-litteraturviter, personifiserte han hellenistisk forskning.
Han skrev en rekke verk som tok opp mytologiske temaer. Han skrev blant annet det nå tapte verket Aitia («Årsaker») som omtalte ritualer og tradisjoner, og forsøkte å forklare deres opphav. Et fragment er gjenfunnet i manuskriptet Oxyrhynchus papyri i Egypt.
Liv og virke
Kallimakhos var av libysk-gresk opprinnelse. Han ble født en gang mellom 310 og 305 f.Kr. i Kyrene i Kyrenaika hvor han vokste opp i en framstående familie. Hans foreldre var Mesatme (eller Mesatma) og Battos, påståtte etterkommere av den greske kongen av Kyrene, Battos I, som Kallimakhos hevdet var en etterkommer av det battiadiske dynasti, de libysk-gresk monarkene som styrte Kyrenaika i åtte generasjoner. Han var selv navngitt etter sin bestefar, en eldre Kallimakhos, som var høyt verdsatt av folket i Kyrene, og hadde tjenestegjort som hærfører.
Kallimakhos giftet seg med datteren til en gresk mann ved navn Eufrates som kom fra Siracusa, en gresk by på Sicilia. Det er ukjent om de hadde barn. Han hadde også en søster ved navn Megatime, men svært lite er kjent om henne: hun giftet seg med en mann fra Kyrene ved navn Stasenoros som hun fikk en sønn med, oppkalt etter sin onkel, Kallimakhos den yngre. Han ble også poet og forfatter kalt Øya.
Kallimakhos (den eldre) tok sin utdannelse i Athen, og deretter, etter å ha kommet tilbake til Nord-Afrika, flyttet han til Alexandria, hovedstaden i det ptolomeiske rike i Egypt.
Verker
Som en elitist og lærd, som hevdet å «avsky alle vanlige ting», er Kallimakhos best kjent for sine korte dikt og epigrammer. I løpet av den hellenistiske perioden var en større trend i greskspråklig poesi å avvise epos modellert etter Homer. Isteden formante Kallimakhos poeter å «drive deres vogner i ikke oppgåtte marker», framfor å følge de velkjente sporene til Homer, således idealiserte en form for poesi som var kortfattet, dog omsorgfylt formet og definert, en stil som han selv behersket. «Stor bok, stort onde» (μέγα βιβλίον μέγα κακόν, mega biblion, mega kakon) er et sitat tilskrevet ham, antatt å kritisere omstendelig, gammeldags poesi. Kallimakhos skrev også dikt som hyllet hans kongelige beskyttere, eksempelvis Ptolemaios II Filadelfos, og en rekke andre poetiske stiler, foruten også prosa og litterære omtaler.
Grunnet Kallimakhos’ sterke motstand mot det tradisjonelle eposet havnet han i en langvarig og bitter litterær strid med sin yngre student Apollonios Rhodios. Sistnevnte favoriserte eposet og skrev Argonautica, nå det eneste bevarte hellenistiske epos. Striden mellom dem besto av skarpe kommentarer, fornærmelser og personlige angrep i over tretti år. Det er nå kjent via et papyrusfragment fra Oxyrhynchus som listet opp de tidligste sjefbibliotekarer i Alexandria at kong Ptolemaios II Filadelfos aldri tilbød posisjonen til Kallimakhos, men ga den til Apollonios Rhodios. En del klassisister, inkludert Peter Green, har spekulert om denne avgjørelsen kan ha sin årsak i den lange feiden.
De bevarte hymnene er særdeles akademiske, og skrevet i en stil som senere har blitt kritisert være kunstferdige og mangle eleganse. Epigrammene er mer respektert og flere har blitt tatt med Anthologia Graeca.
Quintilianus var han den fremste av de elegiske poeter; hans elegier var høyt verdsatt av romerne (se Neoterikere, nypoetene) og etterlignet av Ovid, Catullus, og særlig Propertius. Mange moderne klassisister har verdsatt Kallimakhos høyt grunnet hans betydelige innflytelse på latinsk poesi.
Kallimakhos’ mest kjente prosaverk er Pinakes («Listene»), en bibliografisk undersøkelse av forfattere med verker i Biblioteket i Alexandria. Pinakes var et av de første kjente dokumenter som lister, identifiserer, og kategoriserer et biblioteks beholdning. Ved å konsultere Pinakes kunne biblitekspatron finne ut om biblioteket inneholdt et verk av en særskilt forfatter, hvordan det var kategorisert, og hvor det kunne finnes. Det er viktig å notere at Kallimakhos ikke synes å ha noen modeller for sine lister, og oppfant dette systemet selv.
Alice Marble
Alice Marble (født 28. september 1913 i Plumas County California, død 13. desember 1990) var en amerikansk kvinnelig tennisspiller.
Knut Amundsen
Knut Magne Amundsen (født 18. november 1964) er en norsk musiker og trommeslager. Han er best kjent som trommeslager i rockebandet Blått & Rått, som han ble medlem av på 1990-tallet. Bandet er blitt godt mottatt i Norge i de siste årene.
Alice Marble
Marble vant sin første Grand Slam-turnering i 1936, hun beseiret Helen Jacobs med 4-6, 6-3, 6-2 i finalen i amerikanske mesterskapet og hun vant også mixeddoubletittelen. I 1938 vant Marble en «triple crown» i det amerikanske mesterskapet, det vil si seier i single, double og mixeddouble og hun gjorde om bedriften i både 1939 og 1940. Hun tok også en «triple crown» i Wimbledon i 1939, i singlefinalen beseiret hun britiske Kay Stammers med 6-2, 6-0.
Hun deltok også på det amerikanske Wightman Cup-laget i 1933, 1937–39 og hun tapte kun to kamper.
Hun ble av amerikanske sportsjournalister kåret til beste idrettskvinne i USA i både 1939 og 1940. Alice Marble ble i 1964 opptatt i International Tennis Hall of Fame.
Nornens ringvinge
Nornens ringvinge (Oeneis norna) er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten Oeneis omfatter arter som lever langt mot nord og i fjellene på den nordlige halvkulen.
Utseende
En middelsstor sommerfugl med smale vinger. Kroppen er kort og påfallende tett hårete, antennene temmelig korte. Vingenes overside er gulbrun, med et bredt, okergult tverrbånd langs vingekanten. På dette båndet sitter det 2–3 øyeflekker i forvingen og ofte en liten øyeflekk på bakvingen. Forvingenes underside er gulgrå med to øyeflekker, bakvingens underside er gråspraglete med et bredt, ujevnt, mørkt tverrbånd rundt midte, dette er bredt kantet med hvitt på begge sider. Larven er lyst olivgul med smale, rødbrune ryggstriper, lyst fiolettbrune sidestriper og gult hode.
Levevis
Nornens ringvinge er relativt vanlig i fjellet fra Dovrefjell og nordover, lengst i nord også i lavlandet. I sør flyr den bare på gressmyrer og lysninger i fjellbjørkeskogen, lengst i nord kan den finnes nesten hvor som helst. Larvene lever på finnskjegg (Nardus stricta), fjellrapp (Poa alpina), timotei (Phleum spp.) og andre gress. Larveutviklingen tar to år.
Primfaktor
For en primfaktor p av tallet n er multiplisiteten til p den største eksponenten a som lar n deles på pa uten rest.
Eksempler
Primfaktorene til 6 er 2 og 3, begge med multiplisitet 1. (6 = 2*3)
Primfaktorene til 18 er 2 og 3, der 2 har multiplisitet 1 og 3 har multiplisitet 2. (18 = 2*32)
7,62 × 39 mm
7,62 × 39 mm er en patron for rifle fra Sovjetunionen.
Etter krigen ble verdens mest utbredte automatgevær, AK-47, lansert i dette kaliberet. Det forble standardkaliber i Sovjetunionen fram til 70-tallet, og er fremdeles svært utbredt rundt i verden. Til slutt ble det erstattet av 5,45 x 39 mm, et kaliber som ga mindre rekyl og var lettere å skyte med.
Dohodno Zdanie
Dohodno Zdanie (bulgarsk: Доходно здание; engelsk: profitable building; norsk: næringsbygning) er et monumentalt byggverk ved Frihetsplassen i Ruse, Bulgaria. Bygningen er oppført i 1898–1902 for å huse det lokale teatret. Bygningens navn er beskrivende for formålet, nemlig å være inntektsbringende for byens skolestyre, ved drift av teater, bibliotek, kasino og butikker. I dag er Dohodno Zdanie et kulturminnesmerke og et symbol for Ruse.
Oppføringen av bygningen møtte flere finansielle vanskeligheter. Skolestyret måtte låne penger hos det private selskapet Stremlenie og landets privatbank Girdap. Byen Ruse belånte til og med sin egen budskap for å oppføre bygget.
De opprinnelige skulpturene som symboliserte landbruk og krig, tegnet av Raul-Paul Brank, ble ansett som for tyske i sitt uttrykk og ble modifisert i mer bulgarsk stil av T Petkov. Teatersalongen ble tegnet av Truniček og Joran Romeo. Romeo arbeidet også med nasjonalteatret i București.
Som følge av pengemangel ble deler av bygningen tatt i bruk allerede før den offisielle åpningen som fant sted i 1900. Den første teaterforestillingen fant sted i 1901, men scenen var ikke fullført før i 1902.