cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holmen Glassverk
Holmen Glassverk òg kjent som Purkholmens Glasværk og Overgaards Glasværk var et foretak som ble oppretta i 1827 av Hans Barlien. Verket var i første periode i drift til 1829. I 1831 ble det gjort et nytt forsøk, denne gangen organisert som et interesseselskap. Driften opphørte trolig i 1833, da ingen glassblåsere kan knyttes til verket etter dette. En ufullstendig kontobok fra verket fremvist Schmidt-Nielsen i 1921 indikerte også at driften stoppet i 1833, men at enkelte kontoer ble ført helt til 1840.
Verket produserte vindusglass, samt noe småglass på bestilling. Buteljer er et mulig tredje produkt.
Fares Fares
Fares Fares (født 29. april 1973 i Beirut i Libanon) er en libanesisk-født svensk skuespiller med assyrisk opphav. Han er bror av filmregissøren Josef Fares. Familien hans flyttet til Sverige i 1987 og bosatte seg i Örebro.
Raymond Davis
Raymond «Ray» Davis (født 29. mars 1940 i Sumter i Sør-Carolina, død 5. juli 2005 i New Brunswick i New Jersey) var en USA-amerikansk rhythm-and-blues-sanger (bass).
Han var et av de opprinnelige medlemmene i doo-wop-gruppa The Parliament og seinere i funk-kollektivet Parliament-Funkadelic (ofte under navnet Sting Ray Davis). Med sin djupe bass sang han førstestemmen i partier av låter som «Theme From the Black Hole» og «Aqua Boogie (A Psychoalphadiscobetabioaquadoloop)».
Fra 1995 gikk han en periode inn i en sein utgave av The Temptations, der han erstatta avdøde Melvin Franklin. Davis synger der på albumet For Lovers Only. Seinere opptrådte han med Temptations-varianten The Temptations Experience. I 1998 danna han The Original P sammen med andre tidligere medlemmer av Parliament-Funkadelic.
I 1997 blei han innvotert i Rock and Roll Hall of Fame sammen med femten andre medlemmer av kollektivet.
Lindbergtinden
Lindbergtinden er et fjell i Lom kommune i Innlandet. Det har en høyde på 2 120 meter over havet.
Štadión FK Senica
Štadión FK Senica er et fotballstadion i byen Senica i Slovakia. Fotballklubben FK Senica, som spiller i Corgoň Liga (øverste nivå i Slovakia), spiller hjemmekampene sine her. Stadionanlegget ble betydelig rennovert i 2009 og 2010.
When the Clouds Roll By
When the Clouds Roll By er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Victor Fleming.
Handling
En psykiater, Dr. Ulrich Metz, forsøker å drive Daniel Brown til å begå selvmord.
Gerda Ring
Gerda Ring (født 11. mai 1891 i Kristiansand, død 12. januar 1999 i Oslo) var en norsk skuespiller, instruktør og teatersjef. Hun debuterte i 1911 i København, og var knyttet til Nationaltheatret i Oslo fra 1912 til 1961. Hun var en av grunnleggerne og medlemmene av Det Norske Akademi.
Skuespillerkkarriere
Ring debuterte ved Nationaltheatret i 1912 i rollen som Hedvig i Vildanden. På 1930-tallet gikk hun gradvis over til instruktør ved teatret og fra 1939 utelukkende som instruktør. Hun ble pensjonist i 1961, men instruerte fire stykker ved teatret etter det, der det siste oppdraget var i Kjære løgnhals i 1981. Hun hadde også enkelte regioppgaver ved teatre i Danmark og Island.
Under andre verdenskrig ledet hun an i teateropprøret mot den tyske okkupasjonsmakten. Hun mistet da arbeidstillatelsen, noe som utløste teaterstreiken. I 1942 måtte hun sammen med sin ektemann flykte til Sverige. Under oppholdet i Sverige var hun teatersjef for Fri Norsk Scene.
Familie
Hun var gift med skuespiller og teaterinstruktør Halfdan Christensen (1873–1950) og mor til Pelle Christensen (1923–1995) og Bab Christensen (1928–2017) (gift med Lasse Kolstad). Gerda var datter av Thorvald Kirsebom (1856–1911) og forfatterinnen Barbra Ring (1870–1955).
Utmerkelser
Ring var ridder av første klasse av St. Olavs Orden, og var tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull. Hun ble i 1981 tildelt Per Aabels Ærespris.
Carl Schiøtz Wibye
Carl Schiøtz Wibye (født 7. januar 1947 i Moss) er en norsk diplomat. Han var Norges ambassadør i Nord-Makedonia fra 2004 til 2009, i Saudi-Arabia fra 2009 til 2014.
Båndhermelinmåler
Utseende
En middelsstor (vingespenn 22 – 26 mm), slank, hvit måler. Vingene har spredte, mørke skjell. Forvingen har en liten, svart flekk nær midten og to mer eller mindre tydelige, brede, grå tverrbånd. Det innerste tverrbåndet er ved den svarte flekken og er vanligvis bare tydelig i vingens bakerste del. Det ytterste tverrbåndet er nær ytterkanten og er oftest tydelig fra fremkant til bakkant. Midt på vingens ytterkant er det en mørk flekk av varierende størrelse, noen ganger er nesten hele ytterkanten mørk. Bakvingen er hvit med to brede, lysgrå tverrbånd, ofte er bare det innerste av disse synlig.
Larven er matt grønn, glatt med en rekke av rødlige flekker langs ryggen. Hodekapselen har to trekantede, svartkantede, røde flekker.
Levevis
Båndhermelinmåler lever i løvskog, hager og parker og andre områder med busker av næringsplantene. Larvene lever på hagtorn (Crataegus), slåpetorn (Prunus spinosus), kirsebær (Prunus cerasi) og trolig også andre busker. De voksne målerne flyr om natten i mai – juni.
Utbredelse
Arten finnes i Europa. I Norge er den funnet langs kysten av Østlandet og Sørlandet vestover til Vest-Agder.
Carl Schiøtz Wibye
Carl Schiøtz Wibye er av slekten Schiøtz og har befalsutdannelse i Hærens ingeniørvåpen, og har tatt Forsvarets høgskole. Han er utdannet sivilingeniør ved Norges tekniske høgskole i Trondheim (1974). Han er også cand.mag. fra Universitetet i Oslo (1994). Etter å ha vært vitenskapelig assistent i Trondheim en kort periode, begynte Wibye i 1974 sin karriere i Utenriksdepartementet (UD). Han ble i 1976 stasjonert ved Norges ambassade i Warszawa og i 1979, ved Norges ambassade i Beograd. I 1985 ble han ambassaderåd ved Norges ambassade i Bern. Han har også vært ministerråd ved Norges ambassade i Kairo og ble i 1995 chargé d'affaires ved Norges ambassade i Teheran. I UD har han blant annet vært avdelingsdirektør og har arbeidet med økonomiske spørsmål, forskningssamarbeid og energispørsmål.
Wibye var fra 2004 Norges ambassadør til Republikken Makedonia, senere sideakkreditert  også til Albania og Kosovo. Fra 2009 til 2014 var han Norges ambassadør til Saudi-Arabia, Oman og Jemen.
I 2017 utga Wibye boka Terrorens rike på Gyldendal forlag. Boken omhandler framveksten av radikale islamske miljøer på den arabiske halvøya, noe som skulle resultere i en statsdannelse, Saudi Arabia, basert på islamsk ekstremisme. Fra annen halvdel av 1900-tallet har saudierne eksportert sin ytterliggående versjon av Islam, wahhabismen,  til muslimske samfunn i andre land.
En norsk praktikant med muslimsk bakgrunn som hadde vært knyttet til den norske ambassaden i Saudi Arabia i 2011, hevdet høsten 2020 på Facebook at hun hadde blitt trakassert og diskriminert på etnisk og religiøst grunnlag under sitt opphold ved ambassaden av daværende ambassadør Wibye, og at hun hadde varslet UD om dette i 2014. Saken ble også offentliggjort i Klassekampen og Vårt Land. Wibye avviste anklagene, som han mente handlet om å stoppe all kritikk av islam. UD opplyste at de ville granske saken. Granskingen ble utført av advokatfirmaet Wikborg Rein. I den avsluttende rapporten het det at "det ikke er funnet grunnlag for å konkludere med noen tilfeller av diskriminering [eller] systematisk mobbing, forskjellsbehandling eller trakassering av varsler over tid".
I 2021 utga Wibye boken Et vaklende Europa : Vår skjøre sivilisasjon sett fra øst på Document Forlag. I boken gir han uttrykk for at Øst-Europa gjennom århundrer har tjent som en buffer mellom Vesten og folkeslag og kulturer lenger øst. Etter hans syn har landene i Øst-Europa vært den vestlige sivilisasjons frontlinje snarere enn Europas bakgård, og at de derfor fortjener større oppmerksomhet fra norsk og vesteuropeisk side enn de hittil har fått.
Samme år ga Wibye støtte til Human Rights Service som han karakteriserte som «landets eneste nøkternt islamkritiske organisasjon med tilstrekkelig faglig tyngde» og gikk inn for at statsstøtten til HRS skulle opprettholdes.
I 2023 utga Wibye Midtøsten midt iblant oss på Gyldendal forlag. Den tar for seg hvordan egyptiske ekstremister, iranske regimetilhengere og det mektige saudiske presteskapet har stått bak en massiv propagandakampanje for radikal islam i de vestlige innvandrermiljøene. Som resultat har moskeer og islamister også i Norge motarbeidet våre grunnleggende verdier, som likestilling, ytringsfrihet og demokrati, og dermed aktivt hindret integrering.
Wibye ble utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden i 2005 og til kommandør i 2010.
Where the West Begins (1919)
Where the West Begins er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Henry King.
Svæveru’
Svæveru’ er et studentmannskor ved Norges handelshøyskole som ble stiftet 28. oktober 1950. Svæveru’ har fast tilholdssted på Jalmar Ladens Mausoleum på NHH i Bergen. Koret skriver, arrangerer og fremfører kantater bestående av nye og gjerne humoristiske tekster på eksisterende melodier. Korets første verk, Hybelvertinnekantaten, ble skrevet i 1950 til ære for koristenes hybelvertinner. Siden den gang har koret opparbeidet et repertoar på flere hundre kantater, hvorav nærmere 30 er i bruk i dag. Det arrangeres jevnlig revyer, jubileumsforestillinger og andre tilstelninger i regi av koret. Koret er et kjent innslag i Bergen, blant annet under 17. mai-prosesjonen, ved byens julebord og på arrangementer og konferanser. Svæveru' har også underholdt ministere og kongelige ved flere anledninger og har blitt parodiert av komikerduoen Christian Mikkelsen og Martin Beyer-Olsen i TV-serien Strømmeland på NRK i 2019.
Siden 1950 har i overkant av 300 siviløkonomstudenter vært med i Svæveru’.
Diskografi
EP-er
Nerstad
Nerstad er et lite tettsted i Sigdal kommune i Viken. Stedet har noen hundre innbyggere, og ligger rundt syv km sør for kommunesenteret Prestfoss langs fylkesvei 287 mellom Åmot i Modum og Eggedal. Som en av tre valgkretser i Sigdal kommune hadde valgkretsen Nerstad 854 stemmeberettigede personer ved Stortingsvalget 2017.
Nerstad ligger i nedre del av kommunen og har i de senere årene vært gjenstand for størstedelen av boligbyggingen som har skjedd i kommunen. Mens Nerstad tidligere først og fremst var preget av industri og landbruk, er det i dag mest kjent som sentrum for skole og idrett med utviklede boligfelt.
Mesteparten av befolkningen på Nerstad bor fordelt på to byggefelt; "Det gamle feltet" hvor det ikke lenger bygges nye boliger og "Det nye feltet", hvor det fortsatt bygges enkelte boliger i et område kalt Nordheimfeltet. "Det nye feltet" er boligfeltet med flest barnefamilier. På Nerstad finnes også et industriområde, der bedrifter som Nor-Ka, Thor Holm Plastvarefabrikk, Sigdal Maskinforretning og Skare & Nes holder til.
Stedet har sin egen skolekrets med 1-7-skolen Nerstad skole. Rett ved skolen ligger Nerstad barnehage, med tre avdelinger og 64 plasser.
Sigdals eneste idrettshall, Sigdalshallen, er en del av Nerstad idrettspark. Det meste av utleie er til håndballaktivitet, men det er også utleie til andre aktiviteter som fotball, friidrett, volleyball, klatring, dans mm. Ved siden av hallen finnes en fotballbane, en sandvolleyballbane og en ballbinge. Om vinteren blir ballbingen brukt som skøytebane. Det finnes preparerte skiløyper med belysning.
Organisasjoner som Nedre Sigdal IF og Vad 4H hører til på Nerstad.
Pazuzu
Pazuzu av og til Fazuzu eller Pazuza) er en gud innen babylonsk og assyrisk mytologi. Han er en vinddemon, sønn av guden Hanbi og bror til Humbaba. Han representerte sørvestvinden, stormens bærer.
Beskrivelse
Pazuzu beskrives som en kimære av menneskelige og animalske kroppsdeler. Kroppen er et menneskes, hodet av en løve eller er hund, ørnlignende føtter, to par vinger, hale av en skorpion. Han avbildes oftest med høyre hånd oppad og venstre nedad; en gest som har vært langlivet innen det okkulte.
Mytologi
Pazuzu er sørvestvindens gud som er kjent for å skape tørke og sult i de tørre årstider, og stormer i regntiden. Pazuzu var i strid med erkegudinnen Lamashtu, som også hun var kjent for å forøve skader på både mor og barn under barnets fødsel. Pazuzu beskytter mennesker fra farsotter og onde krefter, fremst gudinnen Lamashtu.
FAFS
FAFS – Føderasjonen av anarkister og frihetlige sosialister – er betegnelsen på en norsk organisasjon dannet i 1972 og oppløst i 1975. Organisasjonen utga løssalgsavisen «Folkebladet» med opplag mellom 2000 og 3000 og 6-7 utgaver i året. Medlemstallet kom trolig opp i over 200 på det meste, med tyngdepunkt i Oslo og Trondheim, men med grupper fra Kristiansand til Finnmark.
Felles for gruppene var praktisering av kollektiv ledelse. Ikke lite av den indre aktiviteten gikk med til å diskutere om ting foregikk demokratisk. Det var viktig å være eksempel for det øvrige samfunn, som ikke ble sett på som demokratisk, ut over valgene hvert annet år. Særlig var det viktig å vise at man ikke trengte ledere, i alle fall ikke permanent. Ledere kunne velges i forbindelse med representasjon eller funksjoner, men skulle alltid kunne kalles tilbake av dem som hadde valgt dem. I FAFS var det også sterkt fokus på jenters deltagelse. I Oslo var det en egen kvinnegruppe som vektla bevisstgjøring av kvinnelighetens sider, både fysisk og psykisk. Dette ble oppfattet som feminisme, og sterkt kritisert av såvel den konkurrerende maoistdominerte Kvinnefronten som av noen mannlige medlemmer av FAFS.
OT-62
OT-62 er et polsk/tsjekkisk amfibisk beltegående pansret personellkjøretøy. Det kom i tjeneste med Polen i 1966 og Tsjekkoslovakia i 1964.
FAFS
FAFS medlemmer oppfattet sin virksomhet som politisk, men deltok bevisst ikke innen de etablerte politiske kanaler, verken på kommunalt- eller riksplan. Ble FAFS'ere innvalgt i fagforeninger, politiske frontorganisasjoner eller andre organisasjoner, ble det forventet en konsekvent protestholdning. De fleste organisasjoner ble ansett som knyttet til «systemet», og dermed redskaper for økonomiske eller ideologiske interesser som stod i motsetning til folkeflertallets. Organisasjoner som ikke kunne sies å representere slike interesser, som for eksempel Folkereisning Mot Krig, Fremtiden I Våre Hender, mange medlemmer av Sosialistisk Folkeparti m.fl. ble regnet som idealistiske tiltak eller personer. Dermed var de harmløse, men også uten interesse. FAFs'eren, altså den revolusjonære, hadde som oppgave å avsløre disse forholdene, ikke å opptre såkalt konstruktivt, med tanke på å oppnå små fremskritt. Dette siste var også nærmest umulig, fordi FAFS aldri utarbeidet noen politisk strategi, som inneholdt delmålsettinger. Ingen mindre målsettinger enn et sosialistisk samfunn, styrt på direkte demokratisk vis ble formulert. Derfor opptrådte FAFS aldri taktisk, og ville ikke samarbeide med noen, dersom de ikke stod til venstre for venstresiden, forstått som SV og AKP. Denne bevisste avstandstagen til involvering i det politisk/organisatoriske system i Norge, og motstanden mot å bli part i interessekonflikter, bidro til at FAFS ikke utviklet seg politisk, til tross for at medlemmene representerte et høyt kunnskapsnivå. Dette var nok dypest sett grunnen til at mange av medlemmene gikk over i passivitet etter noen år.
Den direkte åsaken til FAFS oppløsning var uenighet mellom en syndikalistisk fløy med base i Trondheim, Kragerø og Fredrikstad og en arbeiderrådsretning med base i Oslo. Syndikalistene var tildels tidligere studenter som nå var arbeidere, og ønsket en «ren» arbeiderorganisasjon og en strategi som tok utgangspunkt i lokalt faglig arbeid. Arbeiderrådsretningen mente også at arbeidslivet måtte være den sentrale arena for politisk arbeid, men hevdet fagforeningene hadde utviklet seg til «innenforkapitalistiske» organisasjoner, og fremmet en strategi der ikke-faglige organisasjoner stod sentralt i revolusjonær organisering.
Hayley Chapman
Hayley Chapman (født 19. januar 1992) er en australsk skytter som konkurrerer i pistolskyting. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hennes beste resultat var nummer 34 i 25 meter pistol.
Tomoglossa
Tomoglossa er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, slanke, blankt brunlige kortvinger. Kroppen er nokså jevnbred, hodet så bredt som eller litt smalere enn pronotum, med små fasettøyne. Slekten skilles blant annet ut på visse trekk ved munndelene, som at tungen (glossa) er to-delt (det latinske slektsnavnet betyr "kløvet tunge"). Antennene er ganske lange, de ytterste leddene vanligvis litt bredere enn lange. Pronotum er vanligvis litt bredere enn langt, med avrundede bakhjørner. Beina er middels lange, forføttene fire-leddete, mellom- og bakføttene fem-leddete.
Levevis
Som andre kortvinger er de rovdyr som lever av andre små leddyr. I likhet med mange andre småkortvinger kan de finnes på skogbunnen.
PIN
PIN (Personlig IdentifikasjonsNummer, ofte kalt PIN-kode) er en personlig tallkode som må oppgis for å få adgang til bestemte tjenester, som for eksempel minibanker, nettbanker, adgangskort eller mobiltelefoner. Den fungerer som et passord.
En PIN-kode bør aldri oppbevares tilgjengelig for uvedkommende, og bør være umulig å gjette seg frem til. Av den grunn er ens egen fødselsdag, postnummer eller lignende ikke å anbefale som PIN-kode.
Andreas Moan
Andreas Johan Hagerup Hansen Moan (født 22. april 1882 i Fauske, død 6. desember 1959) var en norsk politiker for Arbeiderpartiet.
Moan var fra 1908 småbruker og arbeidet før det ti år som stein- og gruvearbeider. Den politiske karrieren tok til i 1910, da han ble valgt inn i herredsstyret i Fauske. Han representerte Nordland på Stortinget fra 1922 til 1945 og var lagtingspresident i 1928 og fra 1937 til 1945. Sammen med andre medlemmer av Stortingets presidentskap deltok Moan i riksrådsforhandlingene med den tyske okkupasjonsmakten i 1940.
I 1945 var han formann i Arbeiderpartiets landsstyre. Han var også formann i styret i Norsk Bonde- og Småbrukarlag.
Bruno Da Col
Bruno Da Col (født 25. februar 1913), italiensk skihopper. Han ble nummer 37 av 47 deltakere i OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936, og nummer 18 i St. Moritz i 1948. Han ble italiensk mester i skihopping i 1936, 1939, 1942 og 1947. Bruno Da Col hoppet 100 meter i hoppbakken Trampolino Gigante Corno d'Aola i Ponte di Legno i 1936, kort tid etter at østerrikske Sepp Bradl hadde brutt 100-metersgrensa med 101 meter i Planica. Da Col var dermed den første i Italia som brøt denne grensa.
Jøssund Glassverk
Jøssund Glassverk var et foretak som ble oppretta i 1854. Interesseselskapet gikk tom for penger før verket kom igang. 13. april 1855 ble verket, omtalt som «Den nordiske vulkan», annonsert til salgs.
Portsmouth
Portsmouth er en by og enhetlig myndighet i Hampshire i det sørøstlige England. Byen ligger sørkysten av England. Byen har ca. 186.000 innbyggere. Byen ligger på Portsea Island der Solenten munner i Den engelske kanal. Øya er en av de mest tettbefolkete områder i Europa.
Historikk
Området har vært befolket i lang tid, for eksempel med den romerske havna Portus Adurni ved Portchester, noe nord for Portsmouth. Byen ble sannsynligvis grunnlagt i 1180 av den normanniske greven Jean de Gisors, tidligere dateringer er usikker på grunn av lite dokumentasjon fra denne tiden. Byen fikk sin første Royal Charter i 1194 av Rikard Løvehjerte med rettigheter å holde marked og ble dermed en borough.
Allerede rundt 1200 benyttet kong Johan havna for å bygge skip til en planlagt invasjon av Normandien. En hospital ble etablert, og byen var utgangspunkt for Englands tropper i krigen mot Frankrike. Det førte til at byen ble angrepet og ødelagt gjentatte ganger av franskmennen gjennom 1300-tallet.
Under kong Henrik V tidlig på 1400-tallet begynte man å bygge forsvarsanlegg og byen ble nå for alvor etablert som hjemmehavn for Englands sjøfosvar. På 1600-tallet tok landets marine form. Byens betydning er tett knyttet til den britiske marinens fremvekst under både mange kriger, særlig Napoleonskrigen, men også i forbindelse med etablering av de britiske koloniene. Både dokkanlegg, skipsbygging og produksjon av deler for skipene løftet byens handel og produksjon. Den var en av de første plasser der man skiftet fra manufakur til industriell produksjon i begynnelsen av 1800-tallet nettopp for utrustning av Royal Navy.
I begynnelsen av andre verdenskrig var byen utsatt for en del tyske bombeangrep som skadet både havna, industri og den historiske bykjernen. Senere i krigen seilte invasjonsflåten til D-dagen for en stor del ut av Portsmouth. Genoppbyggingen av Portsmouth ble gjort til dels uten å ta hensyn til den historiske byen. Typiske boligblokker utenforbyen ble bygget. I nyere tid har man forsøkt å reversere noen av feilene fra denne tiden. Et signalbygg for Portsmouth ble den 170 m høye Spinnaker Tower i innseilingen til havna (ferdig 2005).
Lord Nelsons linjeskipet HMS «Victory» ligger i Portsmouth som museumsskip. Det var her at Henrik Wergeland ble inspirert til å skrive ''Den engelske Lods da han i 1831 besøkte byen.
Byen Portsea i Australia er oppkalt etter øya Portsea som Portsmouth ligger på.
Kultur
Fotballaget Portsmouth FC spiller i Football League 2, og har sin hjemmebane på Fratton Park.
Curtains
Curtains er det åttende studioalbumet til den amerikanske musikeren John Frusciante. Albumet er hovedsakelig et akustisk album, og gjort uten samarbeid med Josh Klinghoffer. Sangen «The Past Recedes» ble den første sangen som det ble laget en musikkvideo til.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av John Frusciante.
Obligasjoners kredittvurdering
Obligasjoners kredittvurdering er et mål for bedømme kredittverdigheten på et selskaps obligasjoner. Kredittverdigheten er en finansiell indikator for potensielle investorer i slike gjeldsverdipapirer. Kodene som brukes beregnes av kredittvurderingsbyråer som f.eks. Standard & Poor's, og har benevnelser som AAA, B, CC og lignende.
Koder
Kredittvurderingsbyråene bruker forskjellige bokstav- og tallkombinasjoner. En obligasjon som er vurdert til AAA (Trippel A) regnes som meget sikker, med særdeles lav kredittrisiko. Det vanligste aberet med disse er at de gir lavere avkastning enn mer risikable obligasjoner.
Obligasjoner med koden D innebærer størst risiko, men de gir også høyest avkastning dersom debitoren klarer å holde seg betalingsdyktig. Dette er kun kredittvurderingsbyråenes vurdering, og profesjonelle investorer kan utnytte eventuelle feilvurderinger fra byråenes side til å sikre seg høy avkastning på disse obligasjonene.
Rating
Saint Helier
Saint Helier (jèrriais: St Hélyi, fransk: Saint-Hélier) er den største byen og hovedstaden på den britiske øya Jersey. Den har rundt 33 000 innbyggere. Selv om byen er hovedstad på øya er administrasjonen lagt til den mindre byen og sognet Saint Saviour. Saint Helier er også et av de tolv parishes (distrikter) på Jersey, som er den største av Kanaløyene i Den engelske kanal. Saint Helier har en befolkning på rundt 33 500, rundt regnet 34,2 prosent av hele Jerseys befolkning. Det urbane området for Saint Helier Parish utgjør det meste av byen, skjønt en del av byens område er lokalisert i den tilstøtende St Saviour, og med forsteder som strekker seg inn i de nærliggende distriktene Saint Lawrence og Saint Clement. En stor del av distriktet er landbruksland.
Saint Helier Parish dekker et areal på 10,6 km², tilsvarende 9 prosent av hele øya Jersay (det omfatter også et landareal som er gjenvunnet fra havet på 494 acres (2,00 km²). Byens våpenskjold er to økser av gull som er krysset i kors på blå bakgrunn. Blåfargen symboliserer havet og øksene martyriet til byens helgen Helier i år 555 i hendene på saksiske pirater.
Befolkning
Saint Helier hadde ved folketellingen i 2011 en folkemengde på 33,522. En tredel av Jerseys befolkning bor i byen.
Historie
Det er antatt stedet hvor dagens by Saint Helier er ble bosatt på tiden da romerne hadde kontroll over Gallia. Middelalderens hagiografier av Helier, skytshelgenen som ble martyr på Jersey og som kommunen og byen er navngitt etter, antyder en framstilling av en liten fiskelandsby på sanddynene mellom myrområder i innlandet og lange strandstrekninger grunn store forskjeller i flo og fjære. Tradisjonelt har befolkningen høstet tang og tare fra strendene som har blitt benyttet som gjødsel.
Selv om sognekirken til St Helier i dag ligger en betydelig avstand fra havet lå den på den tiden da den ble bygget ved enden av sanddynene som det nærmeste praktiske punkt til en liten klippe i havnen utenfor som kalles Hermitage, og som var Heliers eneboerhytte og hvor han ble martyr. Før landområdene ble gjenvunnet utover sjøen og havnen ble bygget, kunne båter bli trukket opp og fortøyd mot kirkemuren på sjøsiden.
Et kloster ble opprettet i 1155 på L'Islet, en liten klippeøy og tidvannsøy (forbundet med fastlandet ved fjære) nærliggende til Hermitage. Ved reformasjonen ble det stengt og setet for klosteret ble omgjort til en festning som erstattet Mont Orgueil i havnen Gorey som øyas hovedfestning. Den nye festningen Elizabeth Castle ble oppkalt etter dronning Elisabeth av guvernøren på jersey i 1600-1603, Walter Raleigh.
1700-tallet
Fram mot slutten av 1700-tallet besto byen hovedsakelig av en lav rekke med hus, butikker og varehus som strakte seg langs sanddynene på begge sider av St Helier-kirken, og en tilstøtende markedsplass (siden 1751 kalt for Royal Square). La Cohue (et normannisk ord for varehus) sto på den ene siden av markedsplassen, nå ombygd til Royal Court (domstol) og States Chamber (lokalmyndighetene), begge kollektivt kalt for States Building. Markedskorset i sentrum ble revet ned under reformasjonen, og et jernbur som fanger ble stengt inne i ble erstattet av et vanlig fengsel i den vestlige enden av byen.
Kong Georg II ga £200 for bygging av en ny havn. Tidligere båter måtte legge til stranden ved fjære sjø og lasten losses til vogner på sandstranden. En forgylt, idealistisk statue, noe mindre enn legemsstørrelse, framstilt som romersk keiser av John Cheere ble reist på torget i 1751 i takknemlighet. Tilsvarende ble markedsplassen omdøpt til Royal Square, skjønt gamle navnet Lé Vièr Marchi («det gamle markedet») på jèrriais ble fortsatt benyttet i dagligtale. Mange av St Heliers gatenavn er enten på jèrriais eller engelsk, eller tospråklig på både fransk-jèrriais og engelsk. Navnene på de ulike språkene er vanligvis ikke direkte oversettelser: særskilte navntradisjoner har overlevd ved siden av hverandre.
Den 6. januar 1781 utspilte også det siste store slag på øya på Royal Square. Slaget på Jersey var det siste forsøket fra franske styrker å erobre Jersey. Øya var en base for britisk kaperfart som truet franske og amerikanske skip. Den franske invasjonen feilet. Dens kommandant, baron Phillipe de Rullecourt, døde fra de sår han fikk under kampen, men det gjorde også den britiske kommandanten, major Francis Peirson. John Singleton Copley malte et ikonisk maleri i 1783 av den historiske hendelsen og major Peirsons siste øyeblikk. 16 briter døde mot 86 franske, men i tillegg kom en rekke sårede.
Med konstruksjonen av havnen flyttet utviklingen mot sjøen, en vekst i befolkningen betydde at myr- og beiteområdene nord for den urbane utviklingene ble utbygget og innflytning av engelskmenn førte til kvartaler med hus i kolonistil sammen med de tradisjonelle Jersey-husene.
Fortsatt trusler fra Frankrike og den militære utviklingen førte til utbyggingen av en moderne festning på en høyde over byen med utsikt over havet: Fort Regent på Mont de la Ville.
1800-tallet
Militære veier knyttet kystforsvaret rundt øya med havnen i St Helier og gjorde det mulig for bøndene å utnytte Jerseys klima og utnytte hurtigseilende skip til markedene. Med dampskip kunne de til og med få sine landbruksprodukter til London og Paris før konkurrentene. Det ble begynnelsen på Jerseys vekst og framgang i landbruket på 1800-tallet.
Fra 1820-tallet førte fred med Frankrike og bedre transport med dampskip og jernbaner til kystbyene at turisme fra England økte til Jersey og Kanaløyene. Urban utbygging av myrområdene nord for byene i en periode på 40 år skaffet byen en rekke elegante byhus.
På den andre halvparten av 1800-tallet førte hundrevis av vogner med poteter og andre landbruksprodukter til økt tilgang til havnen. Et program for utvidelse og utbedring av veisystemet førte til at mange av de gamle bygningene i bykjernen ble revet. Press på byutviklingen har betydd at svært få av de gamle bygningene fra før 1800-tallet forstår står i St Helier. Isteden er bybildet preget av nyere viktorianske hus.
Pierre Le Sueur, konstabel av St Helier, var ansvarlig for opprettelse av kloakksystem og tilgang på rent vann til byen som følge av utbrudd av kolera på 1830-tallet. En obelisk med fontene i byens sentrum ble reist til hans minne som følge av hans altfor tidlige grunnet overarbeid i hans myndighetsposisjon.
1900-tallet
Først på 1970-tallet ble det satt i gang et program for å skaffe fortau i byens sentrum.
I 1995 ble 50-årsjubileet for Jerseys frigjøring fra Nazi-Tysklands okkupasjon under den andre verdenskrig, og således også feiring av femti år med fred. En skulptur av Philip Jackson ble reist på plassen som i dag heter Liberation Square («Frigjøringsplassen») foran Pomme d'Or Hotel som var stedet hvor det meste av feiringene skjedde da øya ble frigjort ved krigens slutt. Skulpturen var opprinnelig tenkt å vise øyboere som slapp løs fredsduer, men det ble kritisert da dagens befolkning bemerket alle duer ble spist under okkupasjonen. Isteden viser statuegruppen øyboere som løfter det britiske flagget slik de gjorde på frigjøringsdagen.
Klima
St Helier har milde og våte vintre og kjølige somre med moderat nedbør. Somrene på øya tenderer til å bli solfylte, men generelt mer kjølige enn eksempelvis sørlige England. Januar er den kaldeste måneden med gjennomsnittlige høy temperatur på 9.5 C og lav på 4 C. August er den varmeste måneden med et gjennomsnitt høy temperatur på 21 C og lav som 14 C. Desember er den våteste måned med 111 mm med nedbør, og juli er den tørreste måneden med 37 mm. Snø er sjelden. Gjennomsnittlig timer med solskinn er rundt 1930 årlig.
Kraseophylla
Kraseophylla er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Arten er utbredt i Sør-Afrika (Eastern Cape, Transvaal).
Anne-Cath. Vestly
Anne-Catharina «Anne-Cath.» Vestly (født 15. februar 1920 på Rena, død 15. desember 2008 i Mjøndalen) var en norsk barnebokforfatter og skuespiller.
Fylkesvei 161 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 161 i de følgende fylkene:
Anne-Cath. Vestly
Flere av Vestlys bøker er filmatisert, og Vestly spilte selv rollen som Mormor i de to filmene fra 1977 og 1979. Mormor er en nøkkelperson i forfatterskapet, og de fleste barna i bøkene hennes samles etter hvert i den oppdiktede drabantbyen Tirilltoppen, hvor de er venner med hverandre og med Mormor.
Liv
Hennes foreldre var Mentz Oliver Schulerud og Aagot Schulerud (1875–1957), slik at hennes pikenavn var Anne-Catharina Schulerud. Faren var utdannet farmasøyt, og skrev noen bøker, mens moren var utdannet lærer. Anne-Cath. var fire år yngre søster av Mentz Schulerud, og ble med det tante til Ingrid Schulerud. Hun ble født på Rena, der faren på den tiden eide en jernvarehandel. Senere i barndommen bodde hun flere steder: tre år på Rudshøgda i Ringsaker, deretter på Jessheim og fra 1931 i Nordsetervegen på Lillehammer. Etter at de flyttet fra Rena, arbeidet faren som handelsreisende i apotekvarer; faren døde i 1931, kort tid etter at de hadde flyttet til Lillehammer. Hun tok examen artium ved Lillehammer høyere Allmennskole 1939, og flyttet deretter sammen med moren til Oslo.
Hun studerte fransk ved Universitetet i Oslo, tok handelsskole og ble engasjert i amatørteaterarbeid. Gjennom Amatørdramatikerforeningen ble hun kjent med tegneren og maleren Johan Vestly (1923–1993). De giftet seg i 1946 og fikk etter hvert to sønner: Jo (f 1948) og Håkon (f 1957). Teaterarbeidet de to deltok i under krigen, ble kalt «Stanislavskij-gruppen»; det ble videreført etter krigen som Studioteatret, og begge to reiste på turne med dette teatret.
Hennes første kontakt med NRKs radioredaksjon var i 1946, da hun via sin bror kom i kontakt med Lauritz Johnson, som ledet barneprogrammene. Hennes første større bidrag var hørespillet «Lars Pusekatt og vennene hans lager hopprenn», som ble sendt i Lørdagsbarnetimen februar 1946. Hun laget to hørespill til om Lars Pusekatt. I årene etter 1946 vekslet hun mellom skuespillervirksomhet, familieliv og arbeid i NRKs barneprogrammer. Inspirert av Alf Prøysen reiste hun rundt og underholdt med monologer på tivoli.
I 1952 ble Vestly, Thorbjørn Egner og Alf Prøysen knyttet til det nye programmet Barnetimen for de minste. I dette nye programmet ble disse tre pionerer og la grunnlaget for nye teksttyper og en ny norsk barnelitteratur i etterkrigstida. Her bidro hun først med Ole Aleksander Filibom-bom-bom i 1952. Den ble utgitt som bok året etter. Dette innledet en arbeidsmetode hvor høytlesningsfortellinger fra radio ble til bøker. Hun skrev 5–7 bøker om hver hovedperson, før en ny hovedperson ble lansert. Unntaket fra denne arbeidsmåten er fortellingene om Mormor og de åtte ungene, som redaktør Nils Johan Rud hadde bestilt som fortsettelsesserie i Magasinet for Alle. Disse sto på trykk i Magasinet for Alle fra 1955, før de kom i radio og som bokutgivelse.
Da NRK startet med fjernsynssendinger, ble Lauritz Johnson sjef for barne-tv. Han engasjerte Johan Vestly til å lage et program om Vestly-familiens hund «Hina», da den skulle ha valper. Anne-Cath. Vestly bidro også i magasinprogrammet «Kosekroken». I 1963, 1967 og 1968 laget hun programmene om Kanutten og Romeo Clive sammen med Alf Prøysen. Senere skuespillervirksomhet omfatter hennes rolle som Mormor i to filmer i 1977 og 1979, og i Huset i skogen (sceneversjonen av Mormor og de åtte ungene) på Oslo Nye Teater i 1993.
På 1950-tallet flyttet familien først fra Wergelandsveien til Brattlikollen, og i 1959 til Trolltun Borettslag på Bøler.
I tillegg til sin hovedvirksomhet i radio og med barnebøker, skrev Vestly også barneteater for scenen. Eventyret om Kvikko ble oppført på Folketeatret i 1953, med manus av Vestly, Alf Prøysen og Kåre Bing. Ole Aleksander ble oppført på Den Nationale Scene i 1954, og Huset i skogen (etter Mormor-bøkene) ble første gang vist på Oslo Nye Teater i 1959, og senere i 1969 og 1993, og på Trøndelag Teater i 1960. Ut av trolldommen ble oppført på Oslo Nye i 1965, og Heksen Innmaria og Frankogfri ble oppført på Trøndelag Teater i 1990, og utgitt i bokform 1997.
Mens hun arbeidet med sin siste bok, Monrad og mormor i den store klubben (2004), «var det tydelig at noe var galt. Hun var ofte glemsom og hadde problemer med å få manuskriptet ferdig.» I november 2008 fortalte sønnen Jo Vestly at moren led av demens (Alzheimers sykdom), og at hun derfor hadde flyttet inn på et sykehjem i Mjøndalen. Hun døde 15. desember samme år.
Hovedpersonene, fra Ole Aleksander til Ellen Andrea
Vestlys debut i 1953 med Ole Aleksander Filibom-bom-bom oppfattes som en nyorientering i norsk barnelitteratur; «Med Ole Aleksander fikk bybarna en litterær figur å identifisere seg med, bylivets fenomener ble gjort til utgangspunkt for småbarnbokas virkelighetsorientering.» Barnets lekne fantasi i møtet med byens lyder og fenomen kan sees som en slags magisk realisme. Ole Aleksander bor i begynnelsen i en bygård, men flytter siden til den fiktive drabantbyen Tirilltoppen, hvor de fleste av Vestlys personer etter hvert samler seg. Historien om Ole Aleksanders lillesøster i den andre av bøkene, Ole Aleksander på farten (1954), skapte lytterstorm og offentlig debatt. Vestly ble beskyldt for å «drive utidig seksualopplysning for de minste.»
Vestly hadde i utgangspunktet selv ingen planer om å overføre barnetimefortellingene til bøker og ble glad og overrasket over at Tiden Forlag ønsket å utgi fortellingene som bok.
Mens fortellingene om Ole Aleksander foregår i en realistisk kjernefamilie, er den neste serien – om Mormor og de åtte ungene – med sine tre generasjoner en «ny familiefiksjon som tøyer rammene for realisme». På samme måte som Ole Aleksander-bøkene åpner historien med trangboddhet inne i byen, og med flytting til «Huset i skogen», riktignok i nærheten av Tirilltoppen. Fra og med den andre av bøkene blir Mormor hovedperson i fortellingene, og Mormor utvikler seg etter hvert til en idébærer og nøkkelperson i hele forfatterskapet. På samme måte som med Teskjekjerringa – som utkom samtidig med Mormor-bøkene – er Mormors holdning «barnets uforferdede blikk og innlevelse i kombinasjon med alderens tålmodighet og storsinn». Mormor representerer også en syntese mellom et landlig og et urbant miljø, og «er en illustrasjon til velprøvde leveregler og idealer som innflytterne bringer med til den store byen.»
I de to neste seriene, om Lillebror og Knerten (1962–1974) og Aurora, blir kjønnsroller og samfunnsbilde tydeligere problematisert. Bøkene om Lillebror er «mer preget av sosial realisme og mer problemorientert enn tidligere serier.» Familien til Lillebror har flyttet til nytt hus på Gampetreff. I tillegg til moren og den pendlende/handelsreisende faren består familien av storebroren Philip. Den nye huset er dyrt, og mor må ta jobb på butikken. Lillebror overlates mye til seg selv, og blir «nøkkelbarn». Ved siden av samfunnsskildringen utvikles forholdet mellom Lillebror og hans «lissomkamerat» trefiguren Knerten, som er formet av ei fururot. I dialogene mellom Lillebror og Knerten får Vestly skapt et større litterært rom for barneskildringene.
Bøkene om Aurora (1966–1972) har sin første bakgrunn i et radioprogram Vestly hørte, hvor 3–4 voksne, «høyt ansette» menn forklarte hvor utenkelige det var for dem å trille ei barnevogn. Familiemønsteret i Aurora-bøkene ble vurdert som svært moderne i sin samtid, med en utearbeidende mor og en hjemmeværende far. I tillegg til å være lønnsmottaker og utdannet jurist, er moren Marie også den praktiske og teknisk anlagte i familien. Faren Edvard steller barna, og arbeider med en doktoravhandling samtidig med husarbeidet. I serien om Aurora kommer også reisen inn som et tydeligere tema i bøkene: en bok foregår i Nederland, mens to av bøkene er lagt til «Fabelvik» (Kabelvåg) i Nordland.
De sju bøkene (1975–1981) om Guro og alenemoren Erle som finner en ny jobb og familie på Tirilltoppen, representerer enda et nytt «uttrykk for familie- og likestillingspolitikken som svarer til den aktuelle samfunnsutviklingen». Rollebytte-temaet fra Aurorabøkene gjentas når Erle utdanner seg til vaktmester. I Guro-bøkene er også fiolinen og klassisk musikk et viktig tema. I den neste serien, om Kaos og Bjørnar (fem bøker, 1982–87), er både funksjonshemming og verdensfreden tema. Hovedpersonen Kaos (egentlig Karl Oskar) har Eva som dagmamma; og Eva er moren til Bjørnar som har ryggmargsbrokk og derfor sitter i rullestol. I bøkene viser Vestly «hvordan fantasi og ønske om fellesskap lar barn med ulike forutsetninger selv legge leken til rette for likeverdig deltagelse.»
Kaos og Bjørnar er medlemmer av «Den hemmelige klubben på Tirilltoppen», sammen med Aurora, Guro, Sokrates, Morten (minstemann), Lars og Ellen Andrea. Denne gruppen av barn, som alle er kjent fra tidligere bøker, danner også utgangspunktet for Vestlys siste bokserie, hvor Ellen Andrea (Den nyfødte «Forundringspakken» som introduseres i Knerten og forundringspakken 1973) og Mormor er hovedpersoner sammen. Ellen Andrea er 12–14 år gammel i bøkene. Utviklingen av Mormor som forfatterens alter ego trekkes videre her, og Nigeria-reisen i Mormor og én til hos Rosa (1996) har bakgrunn i Vestlys egen reise til landet i 1994. Mormors vennskap med Rosa oppsto i Mormor og de åtte ungene på sykkeltur i Danmark (1986). Internasjonal solidaritet og møter med innvandrere er et tema i denne siste serien hennes.
Stil og tema i forfatterskapet
Et hovedtema i Vestlys forfatterskap er respekten for barns opplevelser. Barnas synsvinkel og hverdagsopplevelser er gjennomgående i de fleste fortellingene. Vestlys stil var allerede fra de første bøkene om Ole Aleksander preget av en «antiautoritær grunnholdning. Hun skildret et samvær mellom barn og voksne som var preget av samspill og gjensidig respekt.» «Vi ser ingen motsetning mellom tilpasning og lystutfoldelse i Vestlys forfatterskap. De voksne er ikke tegnet som autoritære, og Tirilltoppens sosiale normer er bare sjelden kunstige og hemmende.»
Barneperspektivet er også ivaretatt i språket. En analyse av Lillebror og Knerten (1962) viser at språket preges av en stiltone som er nær barns egen, med stor grad av muntlighet, bruk av appellativer (mor, far, damen, butikkmannen, snekkeren) i stedet for egennavn, naiv besjeling (bussen hadde nok hatt det fryktelig travelt i ettermiddag), konkret forståelse av preposisjoner, pleonasmer, gjentagelse av substantiv i stedet for å bruke pronomen, og språklig redundans. Det muntlige i språket har sammenheng med at tekstene opprinnelig er skrevet for opplesning, og bruken av du-form i lytter-/leserhenvendelse har også bakgrunn fra radio.
Et bidrag til undringsperspektivet i fortellingene er den gjentatte bruken av flytte-motivet, og møtet med en ny verden. Undring og underliggjøring skapes også når vante oppgaver skal løses av nye, utrente aktører, som når Auroras far gjør husarbeid.
Bøkene til Vestly er episodiske. Boka og hovedpersonene utgjør en ramme for flere små og avsluttede hendelser. Også dette har bakgrunn i radioprogrammets struktur, med daglige og like lange episoder. Fortellingen måtte framstå som avsluttet og samtidig ha sammenbindende trekk, som lokket lytteren tilbake dagen etter.
Tidsfaktoren i bøkene har blitt problematisert. Personer som var barn i bøkene fra 1950-årene, er fremdeles barn i 1990-årene, sammen med barn som ble født på 1970-tallets bøker. Samtidig har samfunnsbildet endret seg i bøkene, slik at bøkene ikke gjenspeiler en bestemt tidsalder. Det er «samtidsskildring, men fremdeles med kronologisk ambivalens.» «Hvis noen virkelig begynte å se på alderen på personene mine og se på årstallene da bøkene kom ut, ville de finne mye rart!» har Vestly selv sagt.
Ettermæle
Ved Vestlys bortgang i 2008 la flere av kommentarene vekt på hennes betydning for å ha endret norsk barnelitteratur. Dag Larsen ved Norsk barnebokinstitutt sa at «Hun er en veldig sentral del av norsk barnelitteraturhistorie; hun har betydd utrolig mye for barn og vår oppfatningen av barn; og hun skal ha æren for å ha fått samtiden og virkeligheten inn i barnelitteraturen.» Kulturminister Trond Giske pekte på at «Hun skildret det nye Norge», mens Adresseavisens barnebokanmelder Morten Haugen mente at «det som er spesielt med bøkene er at det hele tiden ligger en understemme i teksten: I tillegg til selve fortellingen som henvender seg til barna, hersker det en understemme rettet mot voksne der hun hevder barns rettigheter og behovet for å bli sett.» Per Anders Madsen i Aftenposten pekte på at «Hun skapte nye rollemodeller i en brytningstid ved å skrive om hjemmearbeidende fedre og utearbeidende mødre, og gjorde kanskje livet enklere for barn som selv ikke vokste opp i en A4-familie.» Turid Larsen i Dagsavisen skrev at «Få barnebokforfattere har som Anne-Cath Vestly vektlagt kvalitetene i det vanlige hverdagslivet. Sånn sørget Anne-Cath Vestly for å inkludere alle norske barn, de som følte seg normale og de som følte seg unormale – velkommen til verden. Anne-Cath Vestly gjorde det unormale normalt, hun bare konstaterte og skrev at sånn var det.»
Filmen Knerten hadde kino-premiere høsten 2009, med Åsleik Engmark som regissør og Knertens stemme. Filmen har fått to oppfølgere, Knerten gifter seg (2010) og Knerten i knipe (2011).
Hans Jørgen Sandnes utga i 2013–2014 nyillustrerte bildebøker med episoder fra Vestlys bøker om Mormor og de åtte ungene.
Fylkesvei 13 (andre betydninger)
I Norge fantes tidligere fylkesvei 13 i de følgende fylkene:
Heidi Diethelm Gerber
Heidi Diethelm Gerber (født 20. mars 1969) er en sveitsisk skytter som konkurrerer i pistolskyting. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hennes beste resultat var nummer 29 i 25 meter pistol.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble hun nummer 28 i 10 meter luftpistol.
Fredsmegleren
Fredsmegleren er en amerikansk actionfilm fra regissert av Mimi Leder. Handlingen i filmen er basert på artikkelen One Point Safe skrevet av Leslie Cockburn og Andrew Cockburn. Filmen hadde premiere 26. september 1997 i USA.
Handling
Utenfor en kirke i Pale, Bosnia, blir den bosniske finansministeren - en pådriver for fred i de pågående Jugoslaviakrigene - myrdet. Ved en missil-base i Kartaly (i Chelyabinsk Oblast), Russland, blir R-36 atomstridshoder lastet på et tog for å transporteres til et demonteringsanlegg. Imidlertid dreper general Aleksandr Kodoroff fra den russiske hærens, sammen med en Spetsnaz-enhet, soldatene om bord på transport-toget og overfører ni av disse stridshodene til et annet tog. Kodoroff aktiverer deretter det gjenværende stridshodet, og sender transport-toget på kollisjonskurs med et passasjertog. Få minutter senere detonerer det 500 kilo tunge stridshodet, og dreper tusenvis av sivile. Dette forsinker etterforskningen av hendelsene ved transport-toget som frakter missilene.
Men detonasjonen vekker umiddelbart oppmerksomheten til den amerikanske regjeringen. Dr. Julia Kelly, leder for National Security Council Nuclear Smuggling Group, mener at tsjetsjenske terrorister står bak disse hendelsene. Tidligere US Army Ranger og oberstløytnant Thomas Devoe mener at hendelsen ble iscenesatt for å skjule kapringen av de andre stridshodene. En samtale til Devoes venn og russiske motpart, FSB-oberst Dimitri Vertikoff, gir støtte til denne hypotesen. Han får derfor i oppdrag å samarbeide med Kelly etterforskning. Kelly og Devoe sikrer informasjon om terroristens operasjon gjennom et østerriksk lastebil-selskap som egentlig drives av den russiske mafiaen. De møter Vertikoff i Wien, deretter påtar de seg identiteter for å besøke Shummaker - som organiserer russerens lastebil-transport.