cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trappistøl
Dubbel
Dubbel (eller Dobbel) er en beskrivelse brukt av trappistbryggeriene. Opprinnelsen til Dubbel var et øl som ble brygget av Westmalle i 1856. Klosteret hadde brygget en witbier siden 10. desember 1836 som var søt, hadde liten alkoholprosent og var ment som en daglig drikk for munkene. Dette nye ølet var en kraftig og mørk versjon. I 1926 ble formelen endret og ølet ble enda kraftigere. Det første registrerte salget av dette ølet er datert 1. juni 1861. Etter Andre verdenskrig var klosterøl blitt populært i Belgia og navnet "Dubbel" ble også brukt av flere kommersielle bryggerier.
Tripel
Tripel (også kjent som Trippel eller Triple Ale), er en navnekonvensjon brukt av trappistbryggeriene for å beskrive et lyst sterkøl de brygger. Navnet blir også brukt av kommersielle bryggerier.
Tadiini
Tadiini er en artsfattig gruppe av biller som hører til gruppen snutebiller (Curculionoidea). . Artene finnes gjerne på fuktige steder.
Utseende
Små til middelsstore, avlange snutebiller. Snuten er ganske lang og krum, og de knebøyde antennene sitter festet nær spissen. På farge er de oftest mørke, brunlige, gjerne med mønster dannet av lyse skjell. Hodet (bortsett fra snuten) er temmelig kort og bredt, med middelsstore, flate fasettøyne. Snuten er vanligvis lengre enn hodet og brystskjoldet til sammen. Antennenes første ledd (skaftet) er gjerne omtrent like langt som resten av antennen. Brystskjoldet (pronotum) er omtrent så langt som bredt, med rundede sider. Oversiden er kraftig punktert og har ofte et mønster av lyse skjell. Dekkvingene er bredere enn brystskjoldet, med markerte skuldre, parallellsidige i de fremre tre fjerdedelene, tilspisset bakerst. De har tydelige punktrekker og vanligvis et mønster av lyse skjell som noen ganger dekker det meste av overflaten. Beina er middels lange og ganske kraftige. Lårene er fortykkede, vanligvis uten tenner på undersiden. Framleggene (protibiae) ender i en kraftig, innoverrettet pigg. Føttene er fem-leddete, men det fjerde leddet er svært lite (pseudotetramere føtter). Det tredje leddet er tolappet, og det ytterste leddet tynt og sigdformet.
Levevis
Som de fleste snutebiller er de planteetere.
Utbredelse
Gruppen lever i Sørøst-Asia og Australia.
Preußenschlag
Preußenschlag eller «det prøyssiske statskuppet», var et av de større skritt mot ødeleggelsen av den tyske Weimarrepublikken (1919–1933) og mot Adolf Hitlers maktovertagelse. Den 20. juli 1932 utstedte rikspresident Paul von Hindenburg et nød-dekret i henhold til artikkel 48 i Weimarforfatningen, som oppløste regjeringen i den største tyske delstaten, Fristaten Preussen.
Historie
Den formelle påskuddet for dekretet var de voldelige urolighetene i enkelte områder av Preussen, og den prøyssiske regjeringens angivelige manglende evne til å håndtere urolighetene. Den utløsende hendelsen var et sammenstøt mellom kommunister og demonstranter fra Sturmabteilung i byen Altona i den prøyssiske provinsen Schleswig-Holstein den 17. juli 1932. Hendelsen krevde 18 menneskeliv og ble kjent som «den blodige søndagen i Altona» (Altonaer Blutsonntag).
Den virkelige årsaken til dekretet var at den prøyssiske regjeringen, under ledelse av ministerpresident Otto Braun, var en av de siste mektige republikanske motstandere av Rikskansler Franz von Papen.
Dekretet ble videre fremmet av den ustabile situasjonen i den prøyssiske regjeringen. Den regjerende koalisjonen av sosialdemokrater, det katolske Deutsche Zentrumspartei og det liberale Deutsche Staatspartei, hadde mistet sitt flertall i Den prøyssiske landdagen, men fortsatte å styre som en mindretallsregjering ettersom ingen alternativer eksisterte. Opposisjonen som hovedsakelig bestod av kommunistpartiet og nasjonalsosialister, var ikke istand til å samarbeide med hverandre eller med andre partier.
Papen manglet flertallets støtte i den tyske Riksdagen. Hans eneste måte å styre på var gjennom kriseerklæringer og dekréter som ble utstedet av den senile president Hindenburg, som Papen hadde stor innflytelse over. Papen og hans støttespillere, som stort sett bestod av nasjonalister og monarkister, avskydde den demokratiske Weimarrepublikken, og ønsket å erstatte Weimarforfatningen med en autoritær og udemokratisk styreform.
Den 20. juli 1931 ble Papen utnevnt til rikskommissær (Reichskommissar) i Preussen, med direkte kontroll over de prøyssiske myndighetene.
Den 25. oktober 1932 erklærte den tyske forfatningsdomstolen (Staatsgerichtshof ) at Preußenschlag var grunnlovsstridig hva angikk den formelle eksistensen til det nye prøyssiske kabinettet. Papens makt ble likevel opprettholdt, og kabinettet bevarte retten til å representere Preussen i Riksrådet.
Preussen forble under direkte administrasjon fra den føderale regjeringen frem til April 1933. Da ble Hermann Göring valgt til ministerpresident av det prøyssiske parlamentet, som nå var kontrollert av nasjonalsosialistene.
I likhet med andre tyske stater, var imidlertid Preussen fratatt all makt under det tredje rike, og Görings rolle var stort sett seremoniell. Den prøyssiske staten ble 25. februar 1947 formelt oppløst av de allierte etter opphøret av andre verdenskrig.
Tribal Wars
Tribal Wars er et gratis, nettleserbasert MMOG laget i PHP. Spillet spilles direkte over internett gjennom en nettleser, og ingen nedlastinger eller installasjoner er nødvendige. Mot ekstra kostnad kan en få en del fordeler. Spillet er utviklet av det tyske firmaet InnoGames.
Konsept
Tribal Wars er et sanntids-strategispill. Tiden er satt til middelalderen. Hver spiller starter spillet med sin egen by, som det gjelder å utvikle så fort som mulig, for så å bygge opp en hær bestående av infanteri, kavaleri og artilleri, samt adelsmenn som brukes til å erobre andre byer. Målet med spillet er litt individuelt fra server til server avhengig av server-innstillingene. Offisielt sett rangerer man spillere etter poeng, men blant mer erfarne spillere ser man ofte på OD-poeng (Opponents Defeated as attacker/Opponents Defeated as defender), og antall tropper og forholdet mellom hvilke type styrker man har rekruttert.
I spillet er det viktig å skaffe seg ressurser for å utvikle sin by. I Tribal Wars er det tre ressurstyper: leire, tre og jern.
Tekmor (mytologi)
Tekmor (gresk: Τέκμωρ) er i henhold til gresk mytologi en mytisk, uklar og opphavelig gudinne, beslektet med livets begrensning og slutt. I kosmogonien til lyrikeren Alkman på 600-tallet f.Kr. opptrer hun samme med Poros (vei) umiddelbart etter skapelsen. Tekmor kan være beslektet med Homers Moira (skjebne) og med Ananke (nødvendighet), en opphavelig gudinne for uunngåelighet i orfisk kosmogoni.
Tekmor er fraværende i senere greske kosmogonier og i gresk litteratur. Det synes som om hun representerte mer et religiøs-filosofisk prinsipp enn som legemliggjørelsen av en gudinne, og fungerte som et universalt prinsipp for den naturlige orden. Greske forfattere kom til å navngi denne kraften som Moira (skjebnen) eller Ananke (nødvendighet), og selv gudene kunne ikke endre hva som var blitt bestemt.
Etymologi
Ordet er beslektet med det engelske ordet token som har betydningen symbol, tegn, bevis, og som er avledet fra urindoeuropeiske grunnordet *deik-, «å vise». Angelsaksiske tacen i tilsvarende betydning som tegn, symbol, bevis; norrønt teikn (tegn) som har flerbetydninger som kjennetegn, korstegn, stjernetegn, bokstavtegn, runetegn, tegn og undre; og gotisk taikn, tilsvarende betydning som tegn.
Mytologi
I kosmogonien til Alkman kom først Thetis (avsetter, skapelse) og deretter samtidig kom Poros (vei, opphavsmann) og Tekmor. En skolia på Alkman forklarte det som følgende:
En mulig tolkning for å knytte Alkmans opplegg til øvrig gresk mytologi er at «Først kom Thetis (skapelse), deretter Poros (= Khaos og Tekmor (= Gaia).» Tekmor kom til væren etter Poros, derfor er Poros begynnelsen for alle ting ettersom materien begynte i en bestemt orden.
Senere i den orfiske kosmogonien kom Tesis (tilrettelegger) hvis ubeskrivelig vesen er ikke uttrykt. Ananke (nødvendighet) er den opphavelige gudinne av uunngåeligheten som er sammenflettet med tidsguden Chronos ved tidens aller første begynnelse. De representerer de kosmiske kreftene Skjebne og Tid, og de ble stundom tilkalt for å kontrollere gudenes lagnader. De tre moirene er Anakes døtre.
Homer
Hos Homer har ordet vanligvis betydningen «slutt» (eureto tekmor, εὔρετο τέκμωρ: han fant en slutt, det vil si tenkte ut botemiddel), eller avslutning (oude ti tekmor euremenai dynasai, οὐδέ τι τέκμωρ εὑρέμεναι δύνασαι: du kan ikke finne en avslutning). Det kan også bety tegn, symbol eller bevis på noe høytidelig, som da Zevs sier at hans nikk med hodet er den høyeste, sikreste løfte han kan gi.
Ordene moira eller aisa (skjebne) hadde betydningen andel, del, lott. Opprinnelig hadde det ikke betydningen av en kraft som ledet skjebnen, og bli betraktet som også å omfatte konstatering, fastslå, eller bevis. I mykensk religion var moira eller aisa opprinnelig en abstrakt kraft knyttet til livets begrensning og avslutning.
Dugong
Dugong (Dugong dugon) tilhører sjøkuene og er generelt fysisk mindre enn manater (Trichechus), som er dugongens nærmeste nålevende slektning. Arten var imidlertid enda nærmere beslektet med stellersjøku (Hydrodamalis gigas), som ble utryddet i eller lite etter år 1768. Dugonger er faktisk nærmere beslektet med elefanter enn med andre sjøpattedyr, som hvaler og delfiner. I motsetning til manater, som ofte opptrer i ferskvann, er dugongen ganske strikt marin. Arten finnes varme, kystnære farvann i den vestlige Indo-Stillehavsregionen, fra østkysten av Afrika til Vanuatu i det vestlige Stillehavet.
Den globale populasjonen av dugonger har i lengre tid hatt en synkende tendens. Mest tallrik er arten i Australia, Bahrain, Papua New Guinea, Qatar og De forente arabiske emirater. Populasjonen av dugonger ved de japanske Ryukyuøyene i Øst-Kina-havet er kritisk truet av utryddelse. NRK Urix melder dessuten den 28. august 2022 at det ikke har blitt gjort vitenskapelige feltobservasjoner av dugonger i Kina på 23 år. Med basis i egne studier konkluderer Mingli et al. (2022) med at dugongen har gjennomgått bestandskollaps og nå er funksjonelt utryddet i Kina. Dugong tilhører også artene som står oppført på EDGE of Existence.
Biologi
Voksne dugonger måler i snitt cirka 249 cm og veier i snitt cirka 291 kg. Det gjør arten til den fysisk nest minste blant nålevende sjøkyr. Arten måler sjelden 300 cm eller mer, men hunnene blir typisk litt større enn hannene. Normal størrelse regnes å være innenfor 240–270 cm i lengde og 230–360 kg i vekt. Dyr på 300 cm finnes og vil normalt veie omkring 420 kg. Den største dugongen som har blitt registrert var 4,06 meter lang og veide 1 016 kg. Den ble fanget utenfor Saurashtra-kysten i India.
Dugonger har store, sylindriske kropper som smalner i begge ender. Skjelettet har ekstremt tett beinstruktur, noe som antagelig hjelper dyret med å overvinne oppdriftsproblemer ved bunnfôring i saltvann. Huden er tykk og glatt, blek kremfarget da den blir født og brunaktig til mørkere grå når den blir eldre. Siden det ofte gror alger på huden deres, kan fargen variere med slik vekst. Ernæringsapparatet til denne arten gjenspeiler dens rolle som planteeter som spesialiserer seg på bunnlevende sjøgras. Huden har også sparsom behåring, som er mest utviklet rundt den hestesko-formede og svært bevegelige muskulaturen i overleppen. Denne muskulaturen snur munnåpningen, slik at det blir enkelt for dyret å beite, på sjøgras som vokser i enger på sjøbunnen, i horisontal stilling. Halefinnen og sveivene skaper framdrift og ligner mye på hvalenes.
Dugongene er semi-sosiale dyr som gjerne opptrer solitært eller i grupper på 3–6 dyr, typisk i grunne kystnære farvann mellom 26–27° nord og sør. De er kapable til å svømme med opp mot 10–12 knops fart i opp mot én kilometer av gangen. Når dyra beiter på bunnen etterlater de et karakteristisk mønster etter sveivene på bunnen, fordi de disse brukes til å «gå på bunnen».
Dugongen var opprinnelig tallrik over det meste av den vestlige Indo-Stillehavsregionen, men bestandene er gått kraftig tilbake. Det fins fortsatt grupper på ti tusen dyr og mer langs nordkysten av Australia, og arten er spesielt tallrik mellom Shark Bay i Vest-Australia og Moreton Bay i Queensland, samt i Torresstredet, mellom Australia og Ny-Guinea. Tidligere var den også trolig tallrik ved kysten i Mosambik og Kenya, men der har bestandene gått kraftig tilbake. I januar 2003 ble en dugong på 2 meter og 300 kg fanget utenfor Tanzania. Det var den første observasjonen i dette farvannet på 70 år.
Æthelnoth
Etymologi
Navneleddet æthel er dannet av gammelengelske æthel, «edel». Den norrøne formen av leddet er aðal. Navneleddet noth har gammelengelsk opprinnelse og betyr «modig».
Utbredelse
Æthelnoth er kjent brukt i England fra 700-tallet. Æthelnoth var et populært mannsnavn i England fra 800-tallet til 1000-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Peder Olsen (pressemann)
Peder Olsen (født 1828, død 1876 ) var en norsk redaktør. Han grunnla ukeavisen Verdens Gang i 1868 og var første redaktør fram til sin død i 1876. Verdens Gang var et organ som arbeidet for norsk selvstendighet fra Sverige.
Olsen var lærer og telegrafist i Christiania.
Junior-VM i ishockey 1981
Junior-VM i ishockey 1981 ble arrangert i Vest-Tyskland i 1981.
Faktori
Et faktori (fransk factorerie eller factorie, engelsk factory, tysk Faktorei, italiensk fattoria, spansk factoría, portugisisk feitoria, nederlandsk factorij) var i kolonitiden en handelsstasjon med handelsfolk i det europeiske utland eller oversjøisk. Det ble etablert oversjøiske faktorier særlig i Asia, Afrika og Amerika, og de underlettet varehandelen mellom de europeiske (eller i noen tilfeller amerikanske) hjemlige handelshus og de lokale innbyggere. Det var ofte anlagt store lagre for import- og eksportvarer i faktoriene.
Lederen var vanligvis kalt faktor (factor, eller faktorist), og han var den stedlige representant for sin prinsipal (handelsherre) eller sitt handelsselskap. Han var ansvarlig for inngåelse av avtaler, innhentet informasjoner og rapporterte hjem til hovedkontoret, og hadde først og fremst ansvar for handelsstasjonens logistikk – fagmessig lagring og videretransport. Stillingen var meget høyt betrodd, ikke minst fordi informasjoner kunne bruke uker eller måneder å nå frem til hjemmekontoret. I middelalderen var dette også slik; faktoristen for Fuggernes og Welsernes handelshus var meget høyt oppsatte med betydelig autonom beslutningsmyndighet.
Systemet har sine forbilder i Hansaen fra 1200-tallet og fremover i Nordsjø- og Østersjø området, men selve uttrykket faktori fantes ikke da. Det stammer fra 1500-tallet. Hansaen holdt seg med faktorier blant annet i England (Boston, King's Lynn), Norge (Tønsberg, og under navnet «kontor» i Bergen) og Finland (Åbo).
På 1800-tallet ble det etablert faktorier i Afrika, det sørlige Asia, Ostindia, Kanton (i Kina, til 1842). Fra før var det et nederlandsk faktori i Nagasaki i Japan som fikk bestå fra 1609 til 1858. I Nord-Amerika var det mange faktorier rundt fortene etterhvert som man la under seg nye områder vestover, og i nord hadde Hudson’s Bay Company faktorier som var kombinerte handels- og militærstasjoner. Noen av faktoriene ble utgangspunktet for moderne kolonier.
Marcus Aurelius
Marcus Aurelius (latin: Marcus Aurelius Antoninus Augustus; født 26. april 121, død 17. mars 180) var romersk keiser fra 161 til 180. Han styrte sammen med Lucius Verus som medkeiser fra 161 og fram til Verus’ død i 169. Han var den siste av de fem gode keiserne, og grunnet sin stoiske filosofi og forfatterskap kalles han i ettertid gjerne for «filosofkeiseren».
I løpet av hans styre beseiret Romerriket et revitalisert partisk rike i øst; Aurelius' general Avidius Cassius herjet hovedstaden Ktesifon i 164. I Sentral-Europa bekjempet Aurelius med hell barbariske stammer som markomannere, kvadere og sarmatere i de markomanniske kriger. Et opprør i øst, ledet av Avidius Cassius, mislyktes i å skaffe seg tilstrekkelig kraft og ble slått ned øyeblikkelig.
Marcus Aurelius’ stoiske verk Til meg selv, skrevet på gresk mens han drev krig mellom 170 og 180 er fortsatt vurdert som et litterært monument til en stoisk filosofi om tjeneste og plikt, og beskriver hvordan man kan finne og bevare likevekt og sinnsro i midten av en konflikt ved å følge naturen som en kilde til rettledning og inspirasjon.
Kilder
De fremste kildene for livet og keisertiden til Marcus Aurelius er av ujevn kvalitet og til tider upålitelige. Den viktigste gruppen av kilder er en rekke biografier i Historia Augusta. Dette verket består av tvilsomme kilder og innhold som er ren diktning, men til tross for disse problemene, er verket et av få fra perioden, og dens detaljer blir således stadig revurdert.
Senere biografier over underordnete keisere og opprørske fordringshavere til keisertittelen er preget av propaganda, løgner og diktning, men tidligere biografier, avledet fra eldre og nå tapte kilder, som Marius Maximus og Ignotus «den gode biograf», er langt mer nøyaktige, men de om Aelius Verus og Avidius Cassius er preget av ren diktning.
Brevvekslingen mellom Marcus Aurelius’ lærer Fronto og rekke myndighetsbrev fra tiden til Antoninus Pius har blitt bevart i rekke hullete manuskripter, og som dekker perioden fra rundt 138 til 166. Marcus’ egne Meditasjoner gir et vindu inn i hans indre liv, men er i stor grad uten dateringer og har få særskilte referanser til ytre affærer. Den fremste kilden for perioden er Dio Cassius, gresktalende senator fra byen Nikea i Bitynia, som skrev en historie om Roma fra dens grunnleggelse og til 229 i åtti bøker (bokruller). Dio Cassius er vesentlig for periodens militære historie, men hans senatoriske fordommer og sterke opposisjon til keiserdømmets ekspansjon gjør hans perspektiv uklart.
En del andre litterære kilder har gitt spesifikke detaljer: skriftene til legen Galenos (Aelius Galenus eller Galen) om skikkene til eliten under det nerva-antoninske dynasti; talene til Aelius Aristides om tidens lynne; og lovverkene bevart i Digest og Codex Justinianus om Marcus Aurelius’ lovarbeid. Inskripsjoner og myntfunn har utfylt litterære kilder.
Bakgrunn og utdannelse
Lucilla var datteren av patrisieren P. Calvisius Tullus Ruso og den eldre Domitia Lucilla. Den eldre Domitia Lucilla hadde arvet en stor formue (omfattende beskrevet i et av Plinius den yngres brev) fra hennes bestefar på morssiden ved adopsjon. Den yngre Lucilla kom til å få mye av sin mors rikdom, inkludert en stor mursteinsfabrikk i utkanten av Roma — et lønnsomt foretak i en tid da byen gjennomgikk en stor byggefase.
Lucilla og Verus (III) fikk to barn: en sønn, Marcus, født den 26. april 121, og en datter, Annia Cornificia Faustina, antagelig født i 122 eller 123.
Verus (III) døde antagelig i 124 mens han var pretor da Marcus var kun tre år gammel. Selv om han knapt kan ha kjent ham skrev Marcus Aurelius i sine Meditasjoner at han hadde lært «beskjedenhet og mandighet» fra sine minner om faren, og fra hans posthume omdømme. Lucilla giftet seg ikke på nytt.
Lucilla tilbrakte antagelig ikke mye tid med sin sønn, i henhold til de rådende aristokratiske skikkene. Han ble tatt hånd om kvinnelige tjenere, men likevel har Marcus rost sin mor for å ha lært ham «religiøs fromhet, enkelhet i matveien» og hvordan å unngå «de rikes væremåter». I sine brev kom Marcus jevnlig og med hengivne henvisninger til henne; han var takknemlig for at «selv om hennes skjebne var å dø ung, tilbrakte hun sine siste år med meg.»
Etter sin fars død ble Marcus oppfostret av sin bestefar på morssiden, Marcus Annius Verus, som i henhold til romersk lov alltid hadde beholdt «patria potestas» over sin sønn og sønnesønn. Teknisk sett var dette ikke en adopsjon ettersom det ville ha vært en juridisk opprettelse av en ny og annerledes «patria potestas» (II). En annen mann, Lucius Catilius Severus, deltok også i hans oppfostring. Severus er beskrevet som Marcus’ «oldefar på morssiden»; han er antagelig stefar til den eldre Lucilla. Marcus vokste opp i sine foreldres hjem på Celiohøyden, et område han kom til å omtale med hengivenhet som «mitt Celio».
Det var en eksklusiv region, få offentlige bygninger, men mange aristokratiske villaer. Bestefar til Marcus eide sitt eget palass ved siden av Lateranpalasset og hvor Marcus kom til å tilbringe mye av sin barndom. Marcus kom til å takke bestefaren for å ha lært ham «god karakter og unngå dårlig lynne.» Han var mindre begeistret for den elskerinne som bestefaren tok og som han levde sammen med etter at hans hustru Rupilia Faustina døde. Han var takknemlig for at han ikke trengte å bo sammen med henne lengre enn han gjorde.
Marcus fikk undervisning i hjemmet slik som det var i samtidens aristokrati; han takket Catilius Severus for å ha oppmuntret ham til å unngå offentlige skoler. En av hans lærere, Diognetus, som underviste maleri, viste seg å ha være særlig innflytelsesrik; han synes å ha vært den som introduserte Marcus til en filosofisk holdning til livet. I april 132, på bud av Diognetus, begynte Marcus å kle seg og ta til seg leveviset til filosofer; han studerte mens han bar en grov gresk slengkappe, og sov på gulvet inntil hans mor overbeviste ham om å sove i en seng.
En ny rekke av lærere — Aleksander fra Cotiaeum (Kotyaion), Trosius Aper og Tuticius Proculus — tok over hans undervisning en gang i 132 eller 133. Lite er kjent om de to sistnevnte (begge var lærere i latin), men Aleksander var en betydelig litterat og den ledende Homer-eksperten i sin tid. Marcus takket Aleksander for hans undervisning i litterær stil. Aleksanders innflytelse — vektlegging på sak framfor stil, på omsorgsfull valg av ord og med tidvis sitat fra Homer — har blitt påvist i Marcus’ Til meg selv.
Hadrians etterfølgelse, 136–138
På slutten av 136 hadde Hadrian nesten dødd fra en endetarmsblødning. Som rekonvalesent i sin villa ved Tivoli utenfor Roma, valgte han Lucius Ceionius Commodus som sin etterfølger, og adopterte ham som sin sønn. Valgte ble gjort invitis omnibus, «mot alles ønsker»; de eventuelle rasjonelle grunnene er fortsatt uklare. Som en del av sin adopsjon tok Commodus navnet Lucius Aelius Cæsar. Etter en kort stasjoneringen ved grensen langs Donau, kom Aelius tilbake til Roma for å tale til det romerske senatet på den første dagen i 138. Natten før han skulle holde talen, ble han imidlertid syk og døde fra endetarmsblødning senere på dagen. Den 24. januar 138 valgte Hadrian en ny etterfølger, Aurelius Antoninus.
Etter noen dagers betenkningstid aksepterte Antoninus. han ble adoptert den 25. februar. Som en del av Hadrians betingelser måtte Antoninus adoptere Marcus og Lucius Verus, sønn av Lucius Aelius. Ved denne planen ble Lucius Verus, som allerede var Hadrians barnebarn via adopsjon via hans biologiske far, også hans adopterte sønn via hans nye far. Adopsjonen av Marcus Aurelius var antagelig et forslag fra Antoninus selv ettersom Marcus var nevø av hans hustru og kom til å bli hans favorittsønn.
Som adoptert ble Marcus’ nye navn M. Aelius Aurelius Verus; Lucius ble L. Aelius Aurelius Commodus. På Hadrians anmodning ble Antoninus’ datter Faustina trolovet med Lucius. Marcus ble sjokkert til å høre at keiseren skulle bli hans adopterte bestefar. Kun med ulyst flyttet han fra sin mors hus på Celiohøyden og til Hadrians private hjem.
En gang i 138 anmodet Hadrian i senatet at Marcus ble fritatt fra loven som unntok ham fra å bli kvestor før han hadde fylt 24 år. Senatet bøyde seg og Marcus tjenestegjorde under Antoninus, konsul for 139. Marcus’ adopsjon adskilte ham fra den typiske karrierevei som tilhørte hans samfunnsklasse. På grunn av hans adopsjon ble han sannsynligvis triumvir monetalis, en av tre myndighetspersoner i Roma som ble utpekt for å overvåke pregingen av statens mynter; etter det kunne han ha tjenestegjort som tribun for en legion og normalt ha blitt legionens andrekommanderende i navnet. Marcus kunne antagelig ha valgt å reise og tatt videre utdannelse, eksempelvis i Athen som flere av adelens unge sønner ofte gjorde. Som det var sto han i en annen posisjon enn sine jevnaldrende, men uansett bevitner hans biograf at hans vesen forble uaffektert: «Han viste fortsatt den samme respekt i sine forhold som han hadde gjort da han var en vanlig borger, og han var så sparsommelig og forsiktig med sin eiendeler som han hadde vært som da han bodde i en privat husholdning.»
Gullruten 2023
Gullruten 2023 var den 26. utgaven av Gullruten. Hovedutdelingen fant sted i Grieghallen i Bergen 12. mai 2023, mens fagprisen ble delt ut på Rockefeller i Oslo den 24. april. Prisutdelingen gjaldt norskproduserte TV-produksjoner vist første gang på TV i perioden 22. mars 2022 og 19. mars 2023. TV 2s dramaserie Kids in Crime vant flest priser med fire, mens NRK-journalisten Sidsel Wold ble tildelt hedersprisen.
De nominerte til fagprisen ble offentliggjort den 31. mars mens de nominerte til hovedutdelingen ble offentliggjort 17. april. Kids in Crime fikk flest nominasjoner med ni, mens Viaplays dramaserie Made in Oslo fikk åtte. Publikumsprisen blir delt ut i samarbeid med Se og Hør. De ti kandidatene i den innledende runden i denne klassen ble offentliggjort 17. april. De fire med flest stemmer gikk deretter videre til en finalerunde.
Det ble innført flere nye klasser foran utdelingen. For hovedutdelingen ble klassen for beste programleder – reality og livsstil innført, klassen årets deltaker ble erstattet med klassene årets kjendisdeltaker og årets nye deltaker, mens klassen beste event- eller sportsprogram utgikk. For fagprisen ble det innført tre nye klasser for reality innen regi, foto og klipp. I tillegg ble klassen beste regi flerkamera gjeninnført. Det ble meldt på 450 bidrag til klassene i hovedutdelingen og 379 bidrag til fagprisen. Produsentene av serien Exit lot være å melde på tredje sesong av serien til utdelingen som en protest mot juryene som de mener «er partiske og mangler kompetanse».
Marcus Aurelius
Arving til Antoninus Pius, 138–145
Umiddelbart etter Hadrians død henvendte Antoninus seg til Marcus og anmodet om hans arrangementer for bryllupet ble endret: Marcus’ trolovelse til Ceionia Fabia ville bli annullert, og ville isteden bli trolovet til Faustina, Antoninus’ datter. Faustinas opprinnelige forlovelse med Ceionias bror Lucius Commodus ble også annullert. Marcus aksepterte Antoninus’ forslag.
Antoninus støttet opp om Marcus’ verdighet. Han ble gjort til konsul for året 140 sammen med keiseren som hans kollega, og ble dessuten utpekt til å være seviri, en av rytternes seks kommandanter ved ordenens årlige parade den 15. juli 139. Som kronprins til keisertronen ble Marcus gjort til princeps iuventutis, leder for equites, den romerske rytterorden. Han tok navnet Cæsar (som i tittelen cæsar): Marcus Aelius Aurelius Verus Cæsar. Marcus kom senere til advare seg selv om å ta navnet for alvorlig: «Se til at du ikke endres til en cæsar; ikke bli dyppet i purpurfarge — for det kan skje.» På senatets anmodning ble Marcus medlem av samtlige prestekollegier (pontifices, augures, quindecimviri sacris faciundis, septemviri epulonum, etc.); direkte bevis på medlemskap er imidlertid kun tilgjengelig for Fratres Arvales (= «Brødrene for markene»), de prester som ofret for god høsting.
Antoninus krevde at Marcus begynte å bo i Tiberius’ hus, det keiserlige palass på Palatinerhøyden. Antoninus fikk ham også til å rette se getter motene på stedet, aulicum fastigium («hoffets prakt»), til tross for Marcus’ innsigelser. Marcus kom til å slite med å forsone sin filosofiske lengsel med livet ved hoffet. Han fortalte seg selv at det var et oppnåelig mål; «hvor liv er mulig, da er det mulig å leve det riktige liv; liv er mulig i et palass, så det er mulig å leve det riktige liv i et palass.» Men han det uansett vanskelig. Han kom til å kritisere seg selv i Til meg selv for «misbruke hofflivet» foran andre.
Som kvestor ville Marcus ha svært lite virkelig administrativt arbeid å gjøre. Han ville lese keiserlige brev til senatet når Antoninus var fraværende, og ville gjøre sekretærarbeid for senatorene. Hans plikter som konsul var mer betydningsfulle; som den ene av to seniorrepresentanter i senatet ville han presidere over møter og ha en betydelig rolle i forsamlingens administrative funksjoner. Han ble druknet i papirarbeid, og klagde til sin lærer Fronto: «Jeg er helt uten pust igjen etter å ha diktert bortimot tretti brev.» Han var «tilpasset for å styre staten», i ordene til hans biograf. Det var også påkrevd at han talte til forsamlingen av senatorer og studerte taleteknikk og retorikk som var vesentlig for oppgaven.
Ali Alamri
Ali Alamri (født 7. januar 1989) er en emiratarabisk fotballspiller.
Under Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i gruppespillet.
Marcus Aurelius
Arving til Antoninus Pius, 138–145
Den 1. februar 145 ble Marcus gjort til konsul for andre gang. Han kan ha vært noe syk på denne tiden: et brev fra Fronto som kan ha blitt sendt på denne tiden henstilte Marcus å få nok søvn «slik at du kan komme inn i senatet med en god farge og lese din tale med en sterk stemme.» Marcus hadde klaget på en sykdom i et tidligere brev: «Angående min styrke, så begynner jeg å få den tilbake; og det er ikke spor av smerten i brystet mitt. (…) Jeg har fått behandling og er omsorgsfull for ikke å gjøre noe forstyrrer med det.» Marcus var aldri særskilt frisk og sterk. Den romerske historikeren Dio Cassius, som skrev om hans senere år, roste ham for å oppfylle sine plikter til tross for hans ulike sykdommer.
Geir Christensen
Geir Christensen (født 24. mai 1952) er en politiker som sitter i kommunestyret på Nesodden for Rødt, i perioden 2011-2015. Han var også 1. kandidat i Akershus ved stortingsvalget 2009.
Marcus Aurelius
Arving til Antoninus Pius, 138–145
I april 145 giftet Marcus seg med Faustina, slik som det hadde vært planlagt siden 138. Ettersom Marcus var, ved adopsjon, Antoninus Pius’ giftet han seg formelt under romersk lov med sin søster. Antonius måtte ha fristilt den eller den andre fra hans faderlige autoritet, hans patria potestas («familiens overhode») for at seremonien kunne finne sted. Få detaljer er kjent om bryllupet, men det er sagt at det var «bemerkelsesverdig». Mynter ble utstedt med hodene til paret, og Antoninus, som Pontifex Maximus, ville ha forerettet. Marcus gjør ingen åpenbar referanse til ekteskapet i hans bevarte brev, og kun sparsommelige referanser til Faustina.
Geir Christensen
Bakgrunn
Geir Christensen er oppvokst i Nordfjord og Oslo. Han er utdannet som kontaktledningsmontør/E-verksmontør gruppe A, og han har arbeida i Jernbaneverket siden 1977. Christensen har lenge vært aktiv i fagbevegelsen.
Marcus Aurelius
Fronto og ytterligere utdannelse, 136–161
Etter å ha tatt toga virilis i 136, begynte Marcus antagelig sin undervisning i stemme- og talekunst. Han hadde tre lærere i gresk, Aninus Macer, Caninius Celer, og Herodes Atticus, og en i latin, Fronto. De to sistnevnte var de to aktede retorikere og talere i samtiden. Fronto og Atticus ble antagelig ikke hans lærere før han ble adoptert av Antoninus in 138. Overvekten av greske lærere indikerer vektleggingen av å kunne gresk for Romas aristokrati. Dette var tidsalderen for «den andre sofisme», en renessanse for gresk dannelse. Selv om Marcus fikk sin undervisning i Roma, valgte Marcus i sine Meditasjoner å skrive sine filosofiske tanker på gresk, ikke latin.
Herodes Atticus var kontroversiell, en særdeles rik greker fra Athen, antagelig en av de aller rikeste borgere i den østlige delen av Romerriket, ble raskt rasende, og ikke særlig godt likt av andre i Athen for sitt snobbete, foraktfulle vesen. Atticus var en inngrodd motstander av stoisme og filosofiske pretensjoner. Han mente at stoikernes ønske om «fravær av følelser» var tåpelig; de ville leve et «langsomt, enerverende liv.» Marcus kom derimot til å bli en stoiker. Han nevner ikke Atticus i det hele tatt i sine Meditasjoner, til tross for at de holdt kontakten i de neste tiårene.
Fronto var meget vel ansett: i den selvbevisste antikvariske verden av latinske tekster, var han vurdert som kun nest etter Cicero, kanskje selv også som et alternativ til ham. Historikere har sett på ham som «pedantisk og kjedelig», hans tekster har verken gitt politiske analyser tilsvarende en Cicero eller samvittighetsfulle reportasjer tilsvarende en Plinius den eldre. Nyere prosopografisk forskning har dog rehabilitert en del av hans dårlige moderne omdømme. Fronto hadde ikke sans for Atticus, men Marcus fikk dem på talefot. Fronto mestret latin til fingerspissene, i stand til å spore uttrykk og talemåter i litteraturen, skape spissfindige og uklare synonymer, og utfordre mindre utilbørligheter i valgene av ord.
En betydelig mengde av brevvekslingen mellom Fronto og Marcus har overlevd. De to sto meget nær hverandre som venner. Marcus tilbrakte tid med Frontos hustru og datter, som begge het Cratia, og de likte omgjengelige samtaler. Marcus skrev et brev til Fronto på hans fødselsdag hvor han svulstig hevdet at han elsket sin venn som han elsket seg selv, og påkalte gudene for å sikre at hvert eneste ord han lærte fra litteraturen, ville han lære fra Frontos egne lepper. Hans bønner for Frontos helse var mer enn høflighetsfraser ettersom Fronto var jevnlig syk; til tider synes han å ha vært bortimot invalid, alltid med lidelser, og bortimot en fjerdedel av de bevarte brevene omhandler mannens sykdommer. Marcus ber om at Frontos smerter isteden må falle på ham selv.
Fronto ble aldri Marcus’ lærer på full tid, og fortsatte sin karriere som advokat. En beryktet sak førte ham i konflikt med Herodes Atticus. Marcus anmodet Fronto, først med «råd», deretter som en «tjeneste», om ikke å angripe Atticus; han hadde allerede bedt Atticus om ikke å angripe først. Fronto svarte at han var overrasket over å oppdage at Marcus regnet Atticus som en venn (kanskje Atticus ennå ikke var blitt Marcus’ lærer), og innrømmet at Marcus kunne ha rett, men bedyret uansett at hans hensikt var å vinne saken med alle midler som var tilgjengelig: «… anklagene var fryktelige og bli uttalt som fryktelige. Disse i særdeleshet som refererer til overfall og ran vil jeg beskrive på en slik måte at de smaker av galle. Om jeg kommer til å kalle ham for en udannet liten greker, betyr det ikke en krig til døden.» Utkommet av rettssaken er ukjent.
Da Marcus var 24 år (mellom april 146 og april 147) hadde han blitt trett og misfornøyd med sine studier av rettsvitenskapen, og viste en del tegn på generelt ubehag. Hans mester, skrev han til Fronto, var en ubehagelig skrythals. Han hadde gått lei av øvelsene, å ta standpunkt i tenkte debatter. Når han kritiserte falskheten i konvensjonelt språk, begynte Fronto å forsvare det. I uansett tilfelle var Marcus’ formelle utdannelse nå over. Han hadde opprettholdt et godt forhold til sine lærere og fulgt dem ydmykt. Det hadde «påvirket hans helse ugunstig», skrev hans biograf, å legge så mye anstrengelser i studiene. Det var det ene tingen som biografen fant feil med i hele hans ungdomstid.
Fronto hadde advart Marcus mot studere filosofi for tidlig: «det er bedre å aldri ha berørt filosofiens lære… enn å ha smakt det overfladisk, så vidt med leppene...» Han foraktet filosofi og filosofer, og nedvurderte Marcus’ samlinger med Apollonios fra Khalkedon og andre innenfor denne sirkelen. Fronto ga en uvennlig tolkning av Marcus’ «konvertering til filosofi» som «ungdom trett av arbeid», og hadde Marcus vendt seg til filosofi for å slippe unna de gjentatt øvelsene med taletrening. Marcus beholdt kontakten med Fronto, overså hans betenkeligheter.
Apollonios kan ha introdusert Marcus til stoisk filosofi, men Quintus Junius Rusticus var antagelig den som hadde størst innflytelse på den unge mannen. Han var den som Fronto anklaget for å ha fristet Marcus fra studier av talekunst. Han var tjue år eldre enn Marcus og eldre enn Fronto. Som sønnesønn av Arulenus Rusticus, en av ofrene for tyranniet til Domitianus som styrte i 81-96, han var arvingen til tradisjonen med «stoisk opposisjon» til «grusomme keisere» på 100-tallet, den virkelige etterfølgeren til Seneca (i motsetningen til Fronto, den falske). Marcus takket Rusticus for å ha lært ham «ikke å bli forledet inn i retorikkens entusiasme, for å skrive om spektakulære ting, for å foredra om moraliserende tekster… Unngå det oratoriske, poetiske, og 'gylne penner'.»
Fødsler og død, 147–160
Den 30. november fødte Faustina en pike som ble gitt navnet Domitia Faustina. Hun var den første av minst tretten barn (inkludert to ganger tvillinger) som Faustina fødte i løpet av de neste 23 årene. Den neste dagen, den 1. desember, ga Antoninus Pius sin svigersønn maktposisjonene som tribun og imperium, sistnevnte autoritet over keiserens hæravdelinger og provinser. Som tribun hadde Marcus retten til fremme en sak for senatet. Han makt som tribun ble fornyet den 10. desember 147.
Første gang Domitia nevnes i brevene til Marcus avslører henne som et sykelig barn. «Cæsar til Fronto. Om gudene er villige, vil se håp om bedring. Diaréen har stoppet opp, de små angrepene med feber har blitt drevet tilbake. Men avmagringen er fortsatt stor og det er fortsatt ganske mye hosting.» Han og Faustina, skrev Marcus, har vært «ganske opptatt» av omsorgen av den lille piken. Domitia døde i 151.
I 149 fødte Faustina på nytt, to tvillinger. Samtidens mynter feiret hendelsen med krysset cornucopiae (fruktbarhetssymbol, overflod og lykke) under portrettbyster av to små gutter, og teksten temporum felicitas, «tidens lykke». Lykken varte dog ikke lenge, og guttebarna døde, men ved slutten av året ble enda en familiemynt preget: det viste en tynn liten pike, Domitia Faustina, og et guttebarn. Deretter enda en: en pike alene. Barna ble gravlagt i Hadrians mausoleum, hvor deres epitafer har overlevd. De ble kalt for Titus Aurelius Antoninus og Tiberius Aelius Aurelius.
Marcus beroliget seg selv: «En mann ber: ‘Hvordan kan jeg slippe å miste mitt lille barn’, men du må be. ‘Hvordan kan jeg ikke være redd for å miste ham’.» Han siterte fra Iliaden det han kalte den «korteste og mest kjente munnhell… nok til å spre sorg og frykt:
En annen datter ble født den 7. mars 250, Annia Aurelia Galeria Lucilla. En gang mellom 155 og 161, antagelig kort tid etter 155, døde Marcus mor Domitia Lucilla, died. Faustina fødte antagelig enda en datter i 151, men barnet Annia Galeria Aurelia Faustina kan muligens ikke ha vært født før i 153. En myntutgivelse feiret fecunditati Augustæ, «Augustas fruktbarhet» og viste to piker og en gutt. Gutten overlevde ikke lenge, på mynter fra 156 er det kun to piker som er avbildet. Han kan ha dødd i 152, det samme året som Marcus’ søster Cornificia døde.
Den 28. mars 158, imidlertid, da et barn var dødt, takket Marcus tempelsynoden, «selv om dette kom til bli noe annet.» Barnets navn er ukjent. I 159 og 160 fødte Faustina to døtre: Fadilla, etter en av Faustinas døde søstre, og Cornificia, etter en av Marcus’ døde søstre.
Antoninus Pius’ siste år, 152–161
I mellomtiden, under styret til Antoninus Pius, hadde Marcus’ adoptivbror Lucius Verus, som kronprins og framtidig keiser, fått en omsorgsfull utdannelse fra den berømte grammaticus Marcus Cornelius Fronto. Det ble sagt at den unge Verus var en utmerket student, glad i å skrive poesi og gi taler. Lucius begynte sin karriere som kvestor i 153, to år før den lovlige alder på 25 (Marcus hadde hatt posisjonen da han var 17 år). I 154 var han konsul, ni år før den lovlige alderen på 32 år (Marcus hadde posisjonen da han var 18 og deretter 23 år), og i 161 var han konsul på nytt med Marcus Aurelius som hans eldre partner.
Lucius hadde ingen andre titler enn «sønn av Augustus». Han hadde en markant annen personlighet enn Marcus; han var glad i alle former for sport og idrett, men særlig jakt og bryting. Han hadde glede av sirkusleker og gladiatorkamper. Han giftet seg ikke før i 164.
I 156 ble Antoninus Pius 70 år. Han fant det vanskelig å holde seg oppreist uten å gå med støtte, en form for korsett. Han begynte å knaske på tørt brød for å få styrke til å holde seg våken under sin morgensesjoner. Etter hvert som Antoninus ble eldre begynte Marcus å overta flere av de administrative pliktene, enda flere da han ble pretoriansk prefekt (en posisjon som var mer preget av sekretærarbeid enn militært) etter at Gavius Maximus døde i 156 eller 157. I 160 ble Marcus og Lucius utnevnt som felles-konsuler for det følgende året. Kanskje Antoninus allerede var syk; i uansett tilfelle døde han før året var omme.
Ingunn Tho
Ingunn Tho (født 1970) er en norsk forsker og professor ved Seksjon for galenisk farmasi og samfunnsfarmasi, Universitetet i Oslo. Hun har tidligere vært professor ved Universitetet i Tromsø.
Marcus Aurelius
Antoninus Pius’ siste år, 152–161
To dager før sin død forteller hans biograf at Antoninus var ved sine forfedres eiendom ved Lorium i Etruria, rundt 19 km fra Roma. Han spiste ost fra Alpene til middag med god appetitt, men om natten kastet han opp og fikk feber neste dag. Dagen deretter, den 7. mars 161, samlet han det keiserlige råd, overdro staten og sin datter til Marcus. Keiseren ga kjernen til sitt liv i det siste ordet han mumlet da tribunen for nattvakten kom for å be om passord; "aequanimitas" («sinnsro»). Han snudde seg som om han ville sove og døde. Hans død avsluttet det lengste regimet siden Augustus, overgikk Tiberius med et par måneder.
Ingunn Tho
Tho har i sin forskning fokusert på å finne ut hvordan man på en bedre måte kan tilpasse medisinering individuelt til hver pasient basert på biomarkører og forskningsdata. En av tingene hun forsker på er å kunne 3D-printe tilpassede tabletter til barn for å unngå feilmedisinering. Hun er leder for Universitetet i Oslo sine deltakere i prosjektet Nordic POP (Nordic Patient Oriented Products) som samler 200 forskere fra de nordiske landene. Et
The Open Championship 1946
The Open Championship 1946 ble arrangert på St. Andrews Links i St. Andrews, Fife i Skottland i 1946.
Marcus Aurelius
Tiltredelsen til Marcus og Lucius, 161
Etter at Antoninus Pius døde, ble Marcus i praksis enehersker av Romerriket. Formalitetene for posisjon kom etter hvert. Senatet ga ham snart navnet Augustus og tittelen imperator, og han ble snart formelt valgt som Pontifex Maximus, ypperste prest for de offisielle religiøse kulter. Marcus viste en del tegn på motstand: biografen skrev at han var «tvunget» til å ta den keiserlige posisjon. Det kan ha vært en ektefølt horror imperii, «frykt for keiserlig makt». Marcus, som foretrakk et filosofisk liv, fant ikke posisjonen som keiser fristende. Hans undervisning som stoiker hadde imidlertid gjort valget klart. Det var hans plikt. En stoiker skulle gjøre sin plikt.
Selv om Marcus ikke viste noen personlig hengivenhet for Hadrian (det er påtagelig at han ikke mottar takk i hans første bok av Meditasjoner), antagelig mente at det var hans plikt bestemme mannens etterfølgerplaner. Således hadde senatet planlagt bekrefte Marcus alene som keiser, men han nektet ta imot posisjon om ikke Lucius fikk tilsvarende myndighet. Senatet aksepterte, ga Lucius imperium, tribunal makt, og navnet Augustus. Marcus ble i den offisielle tituleringen til Imperator Caesar Marcus Aurelius Antoninus Augustus; Lucius, oppga sitt navn Commodus og Marcus' familienavn Verus og ble Imperator Caesar Lucius Aurelius Verus Augustus. Dette var den første gangen at Roma ble styrt av to keisere samtidig.
Til tross for at de var formelt likestilte, hadde Marcus mer auctoritas, «autoritet», enn Lucius. Han hadde vært konsul en gang mer enn Lucius, han hadde delt Antoninus’ administrasjon, og han alene var Pontifex Maximus. Det ville ha vært åpenbart for folket hvilken keiser som var den eldste og ledende. Som biografen skrev, «Verus adlød Marcus… som en løytnant adlyder en prokonsul eller en guvernør adlyder en keiser.»
Umiddelbart etter at de var blitt bekreftet av det romerske senatet, dro keiserne til Castra Praetoria, leiren til pretorianergarden. Lucius talte til de samlede troppene som deretter utropte paret som imperatores, keisere. Deretter, som enhver keiser siden Claudius, lovte Lucius troppene en særskilt gave. Denne var imidlertid dobbelt så stor som tidligere. 20 000 sestercer (5 000 denarii) per hode, og mer til offiserene. I gjenytelse for denne gaven, tilsvarende som flere årslønner, sverget troppene en ed om å beskytte keiserne. Seremonien var kanskje ikke helt nødvendig gitt at Marcus tiltredelse som keiser hadde vært fredelig og uten opposisjon, men det var en god forsikring mot senere militære vanskeligheter.
Straks han var blitt keiser devaluerte Marcus også den romerske valutaen. Han minsket sølvrenheten i denarius fra 83,5 % til 79 % og sølvvekten sank fra 2,68 gram til 2,57 gram. Imidlertid kom Marcus senere til å endre valutareformen.
Antoninus Pius’ begravelsesseremonier var omfattende. Om hans begravelse fulgte mønsteret til tidligere begravelser, ville hans legeme ha blitt plassert på et likbål ved Campus Martius, slik at hans ånd kunne stige opp til gudenes hjem i himlene. Marcus og Lucius nominerte deres for gudeliggjøring. I kontrast til deres oppførsel under Antoninus’ kampanje for å gudeliggjøre Hadrian, motsatte senatet seg ikke deres ønsker. En flamen, eller kultprest, ble utnevnt for administrere den religiøse kulten til den guddommeliggjorte Antoninus, nå Divus Antoninus. Hans levninger ble gravlagt i Hadrians mausoleum, ved siden av levningene av Marcus' tidligdødte barn og Hadrian selv. Tempelet han hadde dedisert til sin hustru, Diva Faustina, ble Tempelet til Antoninus og Faustina. Det overlevde ved å bli kirken til «San Lorenzo i Miranda». Den står i Forum Romanum, ved Via Sacra, motsatt av Regia.
I henhold til sitt testamente gikk Antoninus’ formue til Faustina. (Marcus hadde lite behov for sin hustrus formue. Faktisk, da han ble keiser, overførte Marcus deler av sin mors eiendommer til sin nevø, Ummius Quadratus. ) Faustina var gravid i tredje måned da Marcus ble keiser. Under svangerskapet drømte hun om å føde to slanger, den ene mer fryktelig enn den andre. Den 31. august fødte hun to tvillinger ved Lanuvium: T. Aurelius Fulvus Antoninus og Lucius Aurelius Commodus. Bortsett fra det faktum at tvillingene ble født på Caligulas fødselsdag, var varslene gode, og astrologene trakk opp positive horoskoper for barna. Fødselene ble feiret på keiserlige myntutgivelser.