cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laekvere kommune
I årene 1816–1855 arbeidet astronomen Friedrich Georg Wilhelm Struve med et geodesi-prosjekt og konstruerte et trianguleringstårn i landsbyen Simuna. Meridianpunktet og tilhørende steder fra samme prosjekt står på UNESCOs verdensarvliste (Struve Rock in Simuna). Den baltisk-tyske kunstneren og adelsmannen Carl Timoleon von Neff kjøpte Muuga-godset i 1860, og bygde dagens pragtfulle hovedbygg. Von Neff var medlem av St. Petersburgs kunstakademi, hoffkunstner for Tsaren, og æresmedlem av Firenzes kunstakademi. Den estiske kunstmaleren Henrik Olvi (1894–1972) bodde nær Muuga-godset, og malte mange motiver fra området gjennom hele livet. Han er begravet på Simuna kirkegård, i likhet med Carl Timoleon von Neff.
Limabamba (distrikt)
Limabamba er et distrikt i provinsen Rodríguez de Mendoza i regionen Amazonas i Peru. Distriktet grenser til distriktene Cochamal og Huambo i nord, til distriktene Totora og Chirimoto i øst, til regionen San Martín i sør og til provinsen Chachapoyas i vest. Distriktets nasjonale statistikkode er 010605 og hovedstaden er Limabamba.
Distriktet ble opprettet den 31. oktober 1932.
Bob Young (gründer)
Robert Young, også kjent som Bob Young, er en gründer som er best kjent for grunnleggeren av åpen kildekode-selskapet Red Hat. Han er også eieren av Hamilton Tiger-Cats i Canadian Football League. Young ble født i Hamilton, Ontario i Canada. Han innledet skolegangen ved Trinity College School i Port Hope i Ontario, og tok sin Bachelor of Arts ved Victoria College ved University of Toronto.
CPR-nummer
Et CPR-nummer, også kalt et personnummer, er et entydig identifikasjonsnummer som alle som står i Det Centrale Personregister (CPR) er utstyrt med. Det ble innført i Danmark 2. april 1968 og på Grønland 1. mai 1972.
Oppbyggingen av CPR-nummer
Et CPR-nummer består av i alt ti sifre, som regel skrevet med en bindestrek mellom de første seks og de siste fire sifrene. De første seks sifrene er bygd opp slik:
Det har vært planlagt siden juni 2006 at denne oppbygningen av CPR-nummeret skal endres, og i oktober 2007 ble det første av de nye CPR-numrene utstedt.
Første personnummer uten modulus-11-kontroll ble tildelt den 1. oktober 2007, til en mann med et CPR-nummer som begynte med 010165. CPR-registeret oppfordrer derfor alle brukere av personnumre til å endre IT-systemene sine slik at de ikke inneholder modulus-kontrollen.
Adoptert i perioden 1976 til 1984
Utenlandske adopterte barn fikk i perioden 1976–1984 alle et personnummer med tallet 10 eller 11 som 7 og 8 siffer. Innenriksminister Britta Schall Holberg ga i 1984 tillatelse til at folk med disse CPR-numre kunne få et nytt.
Under eller over 100 år
Med kun to sifre for årstallet kan man ikke alene på datoen i et personnummer skjelne mellom fødselsdatoen på et barn på et par år, og en person som er akkurat 100 år eldre. Men årstalsifrene (siffer 5 og 6) kombinert med det første siffer i løpenummeret (siffer 7) gir en entydig identifikasjon av århundret jevnfør nedenstående tabell:
Kontrollsiffer (det gamle CPR-nummer)
Det siste siffer er et kontrollsiffer som beregnes ut fra de forutgående ni sifre etter den såkalte modulus 11-metode med vektene 2, 3, 4, 5, 6 og 7. Dette har især betydning i IT-systemer hvor det skal inntastes personnummer, fordi det gir mulighet for å kontrollere det inntastede nummer for tastefeil.
Beregning av kontrollsiffer
Kontrollsifferet beregnes ved å gange hvert av de første ni sifre med et tall etter dette skjema:
Summen av de ni produktene og kontrollsifferet skal til sammen være delelig med elleve. Derfor kan kontrollsifferet finnes ved å dele summen av de ni produktene med elleve. Hvis divisjonen går opp, er kontrollsifferet null, og ellers er det elleve minus divisjonsresten. Gir divisjonen resten én, kan det pågjeldende løpenummer (siffer 7-9) ikke anvendes, fordi kontrollsifferet derved ville bli tosifret (ti), hvilket ikke er mulig.
Kontroll av personnummer
Når det skal kontrolleres om et oppgitt CPR-nummer er korrekt, utføres følgende beregning:
De ti produktene legges sammen og divideres med elleve. Hvis divisjonen gir resten null (divisjonen går opp), er personnummeret korrekt.
Sikkerheten i metoden er ca. 97-99 prosent. Når den ikke er 100 prosent skyldes det at vektene 2, 3 og 4 gjenbrukes i systemet, således at det ved ombytting av tall med samme vekt vil bli beregnet samme produktsum. Derfor kan en kontrollberegning i sjeldne tilfelle godkjenne et galt personnummer.
Eksempel på kontrollberegning av personnummer
Som eksempel brukes en mann som er født 21. oktober 1862. Personnummeret er 211062-5629. Første tall 2 ganges med 4, lik 8. Neste tall 1 ganges med 3, lik 3, og så videre. Alle gangestykker legges sammen og gir 110. 110 moduleres med 11 og gir 0 i restverdi, og personnummeret er kontrollert til å være korrekt.
Sagelva kraftverk (Lesja)
Sagelva kraftverk (Lesja) er et vannkraftverk ved Sagelva Vasskraftsenter i Lesja kommune i Innlandet.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på ca 110 meter i Ulvåe. Ulvåe går dels langs grensen mellom Rauma og Lesja kommuner og har avløp til Rauma mellom Bjorli og Verma.
Installert effekt er 630 kW. Årsproduksjon er 3,5 GWh.
Nadim Carlsen
Nadim Carlsen (født 1984 i Vejle) er en dansk filmfotograf, utdannet ved Den Danske Filmskole i København.
Peter Brian Albers
Peter Brian Albers (født 20. desember 1970) er norsk musiker og bassist.
Rakvere kommune
Rakvere  er en landkommune (vald) i Lääne-Viru fylke i det nordøstlige Estland, og ligger midt i fylket, hvor denne landkommunen omslutter bykommunen Rakvere. Kommunen har cirka 5 600 innbyggere (2019) og et areal på om lag 295 km². Kommunens administrasjonssenter er Sõmeru.
Peter Brian Albers
Albers spilte tidligere i det norske rockabillybandet Rex Rudi fra 1998 og fram til 2000 da han ble far. Både før og etter dette har han spilt i band som Within Range og Orchid Garden.
Rakvere kommune
I Rakvere kommune ligger Rakvere kloster fra 1508, som er et tidligere fransiskansk munkekloster.
I 2017 ble Sõmeru kommune innlemmet i Rakvere kommune.
Port Egmont
Port Egmont var den første britiske bosetningen på Falklandsøyene, beliggende på Saunders Island nordvest i øygruppen.
Historie
Port Egmont ble etablert 25. januar 1765 av en ekspedisjon ledet av John Byron. Et år senere ankom en annen ekspedisjon, ledet av John MacBride, med fartøyene HMS «Jason», HMS «Carcass» og HMS «Experiment». Carcass Island og Jason Islands er oppkalt etter hvert sitt skip. Formålet med ekspedisjonen var å sikre besittelsen, og MacBride lot et fartøy være igjen i Port Egmont for å utvikle bosetningen.
De neste årene var preget av uoverensstemmelser med franskmenn og spanjoler om krav over øyene, og britene brukte Port Egmont som basis for deres krav. I juli 1770 ankom spanjolene den britiske bosetningen med fem krigsskip og tusen mann og presset vekk britene. Etter at britene hadde truet spanjolene med krig, ble kolonien reetablert i 1771. Havnen ble et viktig stoppested for skip som seilte rund Kapp Horn.
I 1774 forlot britene mange av sine oversjøiske besittelser av økonomiske årsaker, og Port Egmont var intet unntak. I 1776 dro britene, og etter å ha tjent som havn for selfangere noen år, ble bosetningen tilintetgjort etter ordre fra spanske myndigheter.
Fox Kids
Fox Kids var en amerikansk barne-TV-kanal etablert 8. september 1990, nedlagt 7. september 2002.
Fox Kids' eierskap var delt 50 prosent mellom Saban Entertainment Inc og Fox Children's Entertainment.
Nedleggelsen av Fox Kids kom av at The Walt Disney Company kjøpte opp foretaket. De fleste europeiske versjonene av Fox Kids ble nedlagt 1. januar 2005, og byttet navn til Jetix. I dag er kanalen kjent som Disney XD.
Runde vestside fuglefredningsområde
Runde vestside fuglefredningsområde er et fuglefredningsområde og ramsarområde på øya Runde i Herøy kommune i Møre og Romsdal. Området ble fredet 1981 sammen med tre andre fuglefredningsområder for å «ta vare på eit rikt og interessant fugleliv og fuglane sitt livsmiljø, serleg med omsyn til sjøfuglkoloniane», ifølge fredningsforskriften. De fire områdene utgjør tilsammen 2,6 km².
Området omfatter vestsiden av fuglefjellet på Runde, fra like sør for Runde fyr og helt ned til sørvestenden av øya; med Lundeura og Raudenipa.
Området ble i 2013 utpekt til ramsarområde som et av fem delområder i Runde.
Jodi Ewart Shadoff
Jodi Ewart Shadoff (født 7. januar 1988) er en engelsk profesjonell golfspiller på Ladies European Tour (LET) og LPGA-touren.
Ewart ble profesjonell i mai 2010. Hun spilte hovedsakelig på rekrutteringstouren LPGA Futures Tour i USA frem til hun høsten 2011 ble nummer fire i kvalifiseringsturneringen til LPGA og dermed fikk full spillerett på LPGA-touren fra 2012. Samme høst vant hun tilsvarende turnering for Ladies European Tour, og har siden spilt på begge tourene.
Gjennombruddet kom i 2013 da hun fikk topp-ti-plassering i to major-turneringer, først delt syvendeplass i Kraft Nabisco Championship, deretter delt fjerdeplass i US Women's Open Championship. Samme høst ble hun tatt ut til å spille på det europeiske laget i Solheim Cup.
I januar 2013 giftet hun seg, og har siden spilt under navnett Jodi Ewart Shadoff.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021 ble hun nummer 40.
NemID
NemID er en felles innloggingsløsning til danske nettbanker og offentlige nettsider. NemID drives av firmaet DanID og ble tatt i bruk den 1. juli 2010.
Tanken er at man skal kunne bruke NemID til å logge inn på de institusjoner som har tilsluttet seg ordningen. Man må dog ha et OCES-sertifikat for å få en offentlig digital signatur. Man skal kunne logge på med NemID fra en hvilken som helst datamaskin, både i Danmark og i utlandet. Et krav har vært at der skulle være to-faktor-autentifisering, hvor man i første omgang har valgt et «nøkkelkort» med engangskoder.
Bakgrunn
I 2003 fikk TDC oppgaven med den første utgave av digital signatur i de første fem år, og IT- og Telestyrelsen skulle utby oppgaven igjen. De oppstilte følgende mål for forbedring: Sikkerhet, brukervennlighet, mobilitet og utbredelse. I utbudets start var fire konsortier med: TDC, KMD, IBM, Post Danmark, EDB Gruppen og PBS i forskjellige kombinasjoner, hvor for eksempel TDC var med i tre grupper og PBS i to. Underveis falt noen fra, og TDC og PBS fant sammen om et felles bud. Ved deadline for bud for oppgaven i november 2007 var det kun TDC og PBS som kom med et bud.
Samtidig var bankene gått sammen om en ny felles innloggingsløsning til nettbanker til erstatning for nøkkelfiler, som var blitt meget sårbare for elektroniske trojanere. Antallet angrep på nettbanker var blitt større. Bankene og deres datasentra hadde som mottrekk laget løsninger som blant annet SMS-koder eller låsing av nøkkelfil til maskiner.
DanID inngikk avtale
TDC og PBS dannet ''Selskabet af 24. august 2007'' til utbudet og som forhandler med IT- og Telestyrelsen om kontrakten, og i juni 2008 ble avtalen inngått. Samtidig trådte TDC ut av selskapet og overdro alle medarbeidere og aktiver til selskapet. Den 25. juni 2008 ble avtalen og det nye navn på selskapet – DanID – offentliggjort. Etter et par forsinkelser på grunn av at forhandlingene trakk ut og senere at bankene ville ha mere tid til testing, kunne systemet tas i bruk den 1. juli 2010.
OCES CA
OCES CA håndterer prosessene omkring utstedelse av sertifikater ved signering av offentlige nøkler og administrasjon av sertifikater deretter. Her er det mulighet for oppslag via blant annet LDAP om hvorvidt et sertifikat stadig er gyldig eller er blitt sperret, søkning av sertifikater via e-post-adresse til bruk for kryptering og signering av e-post. Derutover er det for autoriserte myndigheter og firmaer en tjeneste for oppslag fra pid – løpenummeret for serfikatet – til CPR-nummer. Ved utstedelsen av sertifikater skjer der oppslag i CPR-registret, samt i eventuelt kjørekort- og passopplysninger til verifikasjon av personens identitet.
Systemet kan håndtere både NemID og et særlig smartcard som brukes til å lagre den private nøkkelen i stedet for sentralt.
NemID
Det andre systemet som brukerne normalt har kontrakt til, er selve NemID-systemet. Det består av to delsystemer:
Håndtering av nøkler skjer i noen moduler, såkalte hardware security module (HSM), som er spesiell hardware som er sertifisert etter standarden NIST FIPS 140-2 level 4 til formålet. Det er et lukket system hvor all kommunikasjon inn og ut er kryptert; også håndtering av data internt skjer med kryptering. Det gjelder også overfor det disksystem hvor data lagres, hvor backup av disker skjer med de krypterte data.
Også ved log-in til systemet er der sikret med flere lag kryptering. I den SSL-forbindelse som dannes til NemID, sjekkes bruker og adgangkode via en secure remote password-protokoll imellom Java-applet og NemIDs HSM. Med denne protokoll sjekkes at brukeren har det riktige passord, men uten at NemID har det virkelige passord. Som den annen faktor brukes igjen Secure Remote Password-protokollen til å verifisere engangskoden fra nøkkelkortet.
Filipp Kirkorov
Filipp Bedrosovitsj Kirkorov (russisk: Филипп Бедросович Киркоров, bulgarsk: Филип Бедросов Киркоров; født 30. april 1967 i Varna) er en russisk sanger og skuespiller av bulgarsk-armensk opphav. Kirkorov er en av Russlands mest kjente og omtalte personligheter, og han var tidligere gift med den russiske superstjernen Alla Pugatsjova.
I 1995 representerte Kirkorov Russland i Eurovision Song Contest og ble nummer 17 av 23. Det russiske bidraget fikk 17 poeng, hvorav 10 poeng kom fra den norske juryen.
Marc Ewing
Marc Ewing (født 9. mai 1969) er skaperen av operativsystemet og Linuxdistribusjonen Red Hat Linux, som i sin tur ga opphav til Red Hat Enterprise Linux, Fedora og en hel familie av beslektede operativsystemer. På 1990-tallet var han også involvert i prosjektet 86open.
Ewing var ferdig utdannet ved Carnegie Mellon University i 1992. Der bar han en rød hatt mens han gikk mellom klassene. På grunn av sin ekspertise innenfor datamaskiner, ba folk om hjelp fra mannen med den røde hatten. Erwing og Bob Yong oppkalte det opprinnelige operativsystemet etter denne hatten, og navnet Red Hat ble også firmanavnet.
Saint-Ghislain
Saint-Ghislain er en kommune i provinsen Hainaut i Belgia. Kommunen består av sju delkommuner: Saint-Ghislain, Baudour, Neufmaison, Sirault, Tertre, Hautrage og Villerot. Kommunens rådhus står i Tertre.
Honninghånd
Honninghånd er et musikkalbum med Siv Langøy, utgitt i 2005. Dette er hennes debutalbum.
Gustav Lund (1853–1948)
Gustav Lund eller Gustave Lund (født 27. juli 1853 i København, død 1948) var en dansk skuespiller som medvirket i en rekke stumfilmer i perioden 1906-1910. Han skal opprinnelig ha vært buktaler. Lund regisserte dessuten en enkelt film og skrev manuskript til en annen.
2019 i Algerie
Begivenheter i året 2019 i Algerie.
Olympiske leker
De olympiske leker (gammelgresk οἱ Ὀλυμπιακοὶ Ἀγῶνες: hoi olympiakoi agōnes) er en multisportkonkurranse som arrangeres hvert fjerde år. Opprinnelig ble de holdt i det gamle Hellas, men ble blåst til liv igjen av franskmannen baron Pierre de Coubertin på slutten av det 19. århundre. Tidligere ble vinter- og sommerlekene avholdt samme år, men siden 1994 har det gått to år mellom hver gang det ble arrangert olympiske leker, da henholdsvis som vinter- og sommerleker. Olympiske sommerleker har blitt arrangert siden den første moderne olympiaden i Athen i 1896, med unntak av tre avlyste leker på grunn av verdenskrigene. To olympiske vinterleker har blitt avlyst på grunn av krig siden de første gang ble arrangert i 1924 i Chamonix.
Utviklingen av den olympiske bevegelse har resultert i flere endringer i de olympiske leker (OL). Noen av disse justeringene er opprettelsen av vinterlekene for vintersport, paralympiske leker for utøvere med en funksjonshemming, og et ungdoms-OL for idrettsutøvere i tenårene. IOK har måttet tilpasse seg varierende økonomiske, politiske og teknologiske realiteter i det 20. århundre. Derfor har lekene i stor grad beveget seg bort fra å være en konkurranse kun for amatører, som var Coubertin store visjon, til å tillate profesjonelle idrettsutøvere. Den økende betydningen av massemedia reiste spørsmålet om sponsing og kommersialisering av lekene.
Den olympiske bevegelse består av internasjonale idrettsforbund (IFS), nasjonale olympiske komiteer (NOK) og organisasjonskomiteer for hvert enkelt OL. Som besluttende organ er Den internasjonale olympiske komité (IOK) ansvarlig for valg av vertsby for hvert OL. Vertsbyen er ansvarlig for organisering og finansiering av lekene i samsvar med det olympiske charter. Det olympiske programmet, altså hvilke idretter det skal konkurreres i under lekene, blir også bestemt av IOK. Feiringen av lekene omfatter mange ritualer og symboler, som for eksempel det olympiske flagget og den olympiske ild, samt åpnings- og avslutningsseremoniene. Over 13,000 utøvere konkurrerer i sommer- og vinter-OL i 33 ulike idretter og nesten 400 øvelser. Vinnerne av første-, andre- og tredjeplass i hver øvelse får medaljer i valørene gull, sølv og bronse, og vinneren blir tildelt tittelen «olympisk mester».
Arrangementet har vokst til å omfatte nesten alle verdens nasjoner. I tillegg har en del territorier egne nasjonale komiteer, så det er flere deltagernasjoner enn medlemsland i FN. En slik vekst har skapt mange utfordringer, blant annet boikott, doping, bestikkelser og terrorisme. Mediaeksponeringen gir ukjente utøvere mulighet til å oppnå nasjonal, og noen ganger internasjonal berømmelse. Lekene utgjør også en stor mulighet for vertsbyen og -landet til å vise seg for verden. En vanlig begrunnelse for å søke arrangementet er at det er positivt for folkehelsen, men forskning viser at det å arrangere olympiske leker ikke har noen varig effekt på folkehelsen. I de siste 50 år (2012) har alle budsjetter for olympiske leker blitt massivt overskredet for vertsbyene, gjennomsnittlig overskridelse i perioden har vært 179 %.
Tidlig historie
Oldtidens idrettsleker ble holdt i Olympia, i landskapet Elis ved Alfeioselven på nordvestkysten av Peloponnes i Hellas.
En liste over olympiske seierherrer går tilbake til 776 f.Kr., men mye tyder på at lekene er enda eldre. De olympiske lekene var opprinnelig en religiøs fest til ære for de greske gudene, spesielt Zevs. Første dag av lekene var det derfor en stor fest til ære for Zevs og kona hans Hera. Man tente ild på et alter, og deltakerne ofret til gudene. I starten var det kun frie greske borgere (menn) som kunne delta, men senere ble det åpnet for at også grekere som bodde i koloniene kunne delta, samt romere. Utøverne stilte nakne. Homer beskriver premiene som blant annet bronsegjenstander, rustninger, hester, kveg og kvinner. Lekene ble arrangert hvert fjerde år, og regelmessigheten førte til at man på 200-tallet f.Kr. begynte å betegne intervallene mellom lekene som «olympiader». I starten konkurrerte man i kappløp, over én stadionlengde, som var 192 meter. Senere ble distansen også utvidet til to lengder, med vending midtveis, og etter hvert opptil 24 lengder («stadioner»). Deres femkamp bestod av sprintløp (en lengde), diskos, spydkast, lengdehopp og bryting. Den tids bryting ble avgjort på fallseier, men man hadde også en variant som het pankration, der alt var lov unntatt å bite, knekke fingrene til motstanderen eller å dra ut øynene. I likhet med boksing fortsatte man til en av utøverne ikke kunne fortsette. Det var mange som ble hardt skadd, og noen døde også av skadene. Lengdehopp ble utført med spesielt formede steiner som lodd i hendene, fra stillestående. Spydet ble kastet med en slynge, ikke slik som i dag. Andre øvelser i antikkens olympiske leker var boksing, langdistanseløp (4800 m), ridning, og kappkjøring med hest og vogn. Det ble også konkurrert i roping, musikk og løping med fullt krigsutstyr.
Den femte og siste dagen av lekene var det premieutdeling og avslutningsfest.
Lekene døde langsomt ut på 300-tallet e.Kr. etterhvert som kristendommen vant grunn i Romerriket. De ble arrangert siste gang 393 e.Kr., da de ble forbudt av den romerske keiser Theodosius (kom til makten i år 381) på grunn av deres hedenske karakter. Grekerne protesterte på forbudet, men måtte gi seg.
Forløpere
Initiativet til gjenopptagelsen av de olympiske leker stammer fra midten av det 19. århundre, men flere steder var det allerede flere hundre år tidligere blitt avholdt forskjellige sportskonkurranser som hadde varianter av «olympisk» knyttet til seg. Den engelske advokaten og forfatteren Robert Dover tok initiativ til Cotswold Olimpick Games, som har blitt avholdt årlig i Cotswolds siden et sted mellom 1604 og 1612; det sistnevnte året regnes som den offisielle starten.
Den nasjonale L'Olympiade de la République ble arrangert årlig i Frankrike fra 1796 til 1798 og omfattet en rekke konkurranser som var kjent fra antikkens leker. Interessen for de olympiske leker vokste også som følge av tyske arkeologers utgravninger av Olympia på midten av det 19. århundre. I Hellas hadde man etter løsrivelsen fra Det osmanske rike i 1829 behov for å styrke sin nasjonalfølelse, og den antikke olympiske tradisjon var et velegnet middel til dette. De første «moderne» internasjonale olympiske leker ble dermed avholdt i Athen i 1859, hvor der ut over grekere også deltok idrettsutøvere fra Det osmanske rike. Disse regionale lekene ble gjentatt i 1870 og 1875.
I 1870-årene funderte den franske baron Pierre de Coubertin over årsaken til det franske nederlaget i den fransk-prøyssiske krig (1870–71), og han kom frem til at det skyldtes de franske soldatenes dårlige fysiske form og manglende idrettslige oppdragelse. Han overvar i 1890 engelske olympiske leker i Much Wenlock, som hadde blitt avholdt siden 1866 som en nasjonal begivenhet. Dette overbeviste ham om at det måtte være mulig å etablere olympiske leker på et overnasjonalt nivå, selv om tidligere forsøk på dette var strandet på grunn av motstand fra forskjellige lokale parter.
Han fikk opprettet Den internasjonale olympiske komité på den første olympiske kongress, som ble avholdt på Sorbonne-universitet i Paris 16.–23. juni 1894. På kongressens siste dag ble det besluttet at de første egentlige internasjonale olympiske leker skulle avholdes i Athen i 1896. IOK skulle være eneansvarlig for organiseringen av lekene og valgte den greske forfatteren Demetrius Vikelas som sin første president.
Premieren på de moderne olympiske leker
De første moderne olympiske leker fant sted 6.–14. april 1896 i Athen med utgangspunkt i Panathinaiko stadion, som hadde røtter tilbake til oldtiden. Der deltok 241 idrettsutøvere fra 14 nasjoner, hvorav omkring 190 var fra Hellas. Det internasjonale bidraget var derfor relativt begrenset, men Tyskland, Frankrike og Storbritannia hadde hver 10–20 deltagere. Norge deltok ikke i de første lekene, men stilte med sju deltagere i Sommer-OL 1900 i Paris.
I de første lekene ble det konkurrert i til sammen 43 konkurranser fordelt på ni idrettsgrener: friidrett, bryting, sykling, fekting, turn, skyting, svømming, tennis og vektløfting. Roing var planlagt, men måtte avlyses på grunn av dårlig vær.
Lekene ble en stor nasjonal suksess i Hellas med overveldende publikumsinteresse, og denne suksessen smittet av på noen av utøverne, som foreslo at man fremover skulle avholde lekene fast i Hellas. IOK hadde imidlertid allerede besluttet at vertskapet skulle skifte for å sikre en internasjonal oppbakking og hadde utpekt Paris som vertsby fire år senere.
De tidlige årene
Med bakgrunn i suksessen fra Athen var det forventninger om ytterligere interesse ved de påfølgende lekene. Men både i Paris i 1900 og i St. Louis i 1904 ble oppmerksomheten omkring lekene skuffende lav. Årsaken var sannsynligvis de respektive verdensutstillingene i de to byene, som tiltrakk seg mye av oppmerksomheten.
Lekene i St. Louis var opprinnelig tildelt Chicago, men i St. Louis var man bekymret for konkurransen om oppmerksomheten i forhold til verdensutstillingen, og det lyktes arrangørene av utstillingen å få OL flyttet til byen som en del av verdensutstillingen i stedet. På den måten kom de tredje olympiske lekene til å strekke seg over nesten fem måneder, da man bestrebet seg for å få avholdt én OL-konkurranse hver dag i perioden. Til tross for disse tiltakene druknet OL i forhold til verdensutstillingen. Noe av dette skyldtes kanskje også at deltagerantallet falt markant i forhold til Paris-lekene med 651 deltagere fra bare tolv nasjoner, og av disse var omkring 580 fra Nord-Amerika. Mange deltakere fra andre verdensdeler holdt seg borte av økonomiske og praktiske årsaker; blant annet var ingen av de nordiske landene representert i disse lekene. Dessuten var de politiske spenningene i Europa etter den russisk-japanske krig en medvirkende faktor.
Etter disse to litt skuffende OL-ene ble det besluttet at det skulle avholdes jubileumsleker for å feire starten på de moderne lekene ti år etter at de første ble arrangert. Det ble de olympiske mellomlekene i 1906, som ikke regnes som offisielle da de ble holdt midt i olympiaden, det vil si midt mellom to normale leker. Lekene ble avholdt i Athen, og som ved de første lekene ble disse også en stor suksess på både deltager- og tilskuersiden. I så henseende hadde lekene sin plass i den olympiske historien, idet det siden stort sett bare har vært stadig økende interesse for OL.
Fra 1912 til 1948 var kunstkonkurranser en del av lekene. De fem kunstartene arkitektur, skulptur, musikk, malerkunst og litteratur var en del av det olympiske programmet, og hvert kunstverk skulle ha en forbindelse til sport og godkjennes av det land kunstneren representerte.
Vinter-OL
Med utbruddet av første verdenskrig ble det satt en midlertidig stopper for OL. De planlagte lekene i 1916 måtte avlyses – man kunne ikke som i antikken stoppe krigen for å avholde lekene. Til disse lekene var det også planlagt en uke med vintersportskonkurranser, noe man i begrenset omfang forsøkte å inkludere også i noen av de påfølgende lekene. Men denne strategien hadde en rekke naturlige praktiske vanskeligheter, og under den olympiske kongressen i Lausanne i 1921 besluttet IOK å etablere et eget vinter-OL, og de første vinterlekene ble arrangert i Chamonix i Frankrike i 1924. Her deltok 258 atleter fra 16 land i 16 konkurranser innenfor 9 idrettsgrener.
Vinter-OL ble fra begynnelsen avholdt i de samme år som sommer-OL, men på en annen tid av året og i andre byer, og det ble dermed en selvstendig begivenhet fra begynnelsen av. Vinter-OL i Albertville i 1992 ble den siste vinterolympiaden som ble holdt samme år som sommer-OL. I 1986 bestemte IOK at vinter-OL skulle avholdes i en separat fireårssyklus i partallsår som ikke var skuddår. Begynnelsen på den nye syklusen fant sted i 1994 ved Lillehammerlekene.
Paralympiske leker
I 1948 hadde Ludwig Guttmann et ønske om å fremme rehabilitering av soldater etter andre verdenskrig, og han organiserte samtidig med London-OL en konkurranse mellom flere sykehus hvor det ble konkurrert i flere grener. Guttmanns arrangement, da kjent da som Stoke Mandeville Games, ble en årlig sportsfestival. I løpet av de neste tolv årene fortsatte Guttmann og andre sine anstrengelser for å bruke idrett som en vei til helbredelse. Til sommer-OL i 1960 i Roma brakte Guttmann 400 idrettsutøvere for å konkurrere i «Parallell-OL», som ble i ettertiden har blitt kjent som de første paralympiske leker. Siden da har paralympiske leker blitt holdt i alle olympiske år. Siden Sommer-OL 1988 i Seoul har vertsbyen for OL også vært vertskap for de paralympiske lekene.
Etablert verdensbegivenhet
Etter de storslåtte, men også politisk problematiske olympiske lekene i Berlin i 1936 ble OL igjen rammet av en verdenskrig, og de planlagte lekene i 1940 og 1944 måtte avlyses. Siden har lekene funnet sted regelmessig og har for alvor utviklet seg til en verdensbegivenhet. Fra 241 deltakere og 14 nasjoner i 1896 har lekene vokst til i underkant av 11,000 deltagere fra 204 land i Sommer-OL 2008. Vinter-OL er mindre i omfang. For eksempel var Torino vert for 2,508 utøvere fra 80 land som konkurrerte i 84 øvelser i Vinter-OL 2006.
Etter de to store krigene ble det relativ ro på jordkloden, og det ga grobunn for vekst samt større internasjonalt samarbeid på mange fronter. Selv om den kalde krigen ga spenninger i mange år, var sportens verden i lang tid ikke rammet av politisering. De forbedrede transportmulighetene gjorde det mulig å komme omkring store deler av jorden med OL, og Sommer-OL 1956 ble tildelt Melbourne i Australia. Åtte år senere kom lekene for første gang til Asia da de ble arrangert i Tokyo i Japan. Det har etter hvert blitt en større og større økonomisk satsing å bli OL-vert, og det har i praksis betydd at vertskapet ennå ikke har gått til land i noen av de fattigste områdene i verden som Afrika, Midtøsten og Sentral-Asia, og Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro er de første lekene som arrangeres i Syd-Amerika.
IOK tillot tidligere dannelsen av nasjonale olympiske komiteer som representerer land som ikke oppfyller de strenge kravene til politisk suverenitet som internasjonale organisasjoner krever. Dermed kan kolonier og territorier stille med egne delegasjoner til OL. Eksempler er Puerto Rico, Bermuda og Hongkong, som alle konkurrerer med separate lag til tross for at de er underlagt en annen stat. Den gjeldende versjonen av charteret åpner kun for etablering av nye nasjonale olympiske komiteer for å representere «en uavhengig stat anerkjent av det internasjonale samfunnet». Dermed kunne det ikke dannes nasjonale olympiske komiteer for Sint Maarten og Curaçao da de fikk samme konstitusjonelle status som Aruba i 2010, selv om IOK hadde anerkjent Arubas olympiske komité i 1986.
Den olympiske bevegelse
Den olympiske bevegelse omfatter et stort antall nasjonale og internasjonale idrettsorganisasjoner og forbund, anerkjente mediepartnere, samt utøvere, funksjonærer, dommere og andre personer og institusjoner som godtar å overholde reglene nedfelt i det olympiske charter. Den olympiske bevegelse er sammensatt av tre hovedelementer:
IOK-medlemmene tilhører en av fire kategorier:
Fransk og engelsk er de offisielle språkene i den olympiske bevegelse. De andre språkene som brukes under de enkelte OL, er språket i vertslandet (eller språkene dersom et land har mer enn ett offisielt språk bortsett fra fransk eller engelsk). Hver proklamasjon (som kunngjøringen av hvert land under paraden av nasjoner i åpningsseremonien) uttales på disse tre (eller flere) språk, eller to hvis vertslandet er engelsk- eller fransktalende.
IOK har eneretten til de olympiske begivenheter og symboler.
Omstridt
IOK har ofte blitt kritisert for å være en umedgjørlig og lite gjennomsiktig organisasjon, med flere medlemmer i komiteen valgt på livstid. Avery Brundage var president i litt over 20 år, og i løpet av hans tid beskyttet han OL fra politisk engasjement. Han ble anklaget for rasisme, for sin håndtering av apartheidproblematikken med den sørafrikanske delegasjonen og antisemittisme. Under formannskapet til Juan Antonio Samaranch ble komiteen anklaget for nepotisme og korrupsjon. Hans bånd til Franco-regimet i Spania var også en kilde til kritikk. I 1998 ble det avdekket at flere IOK-medlemmer hadde tatt imot bestikkelser fra medlemmer av Salt Lake Citys budkomité for vertskap til Vinter-OL 2002 for å sikre at deres stemmer ble avgitt til det amerikanske budet. IOK igangsatte en etterforskning som førte til at fire medlemmer trakk seg og seks andre ble utvist. Skandalen satte igang ytterligere reformer som endret måten vertsbyene blir valgt, for å unngå lignende saker i fremtiden.
Dokumentaren Panorama: Buying the Games, som ble sendt på BBC i august 2004, undersøkte mottak av bestikkelser i anbudsprosessen for Sommer-OL 2012. Den hevdet at det var mulig å bestikke IOK-medlemmer til å stemme på en bestemt kandidatby. Etter å ha blitt slått med knapp margin i budrunden for Sommer-OL 2012 anklaget Paris' ordfører Bertrand Delanoë spesifikt den britiske statsministeren Tony Blair og Londons budkomité (ledet av tidligere OL-mester Sebastian Coe) for å bryte budreglene. Påstanden ble aldri etterforsket fullt ut.
Budrunden til vinter-OL i 2006 ble også omgitt av kontrovers. Et fremtredende IOK-medlem, Marc Hodler, sterkt forbundet med det rivaliserende budet til den sveitsiske byen Sion, kom med beskyldninger om bestikkelser av IOK-tjenestemenn fra medlemmer i Torinos organisasjonskomité. Disse beskyldningene førte til en omfattende etterforskning. Beskyldningene kom også til å vende mange IOK-medlemmer bort fra Sions bud og de hjalp potensielt Torino til å sikre vertskapet.
Vertsbyer
Vertskapsbyen for et OL velges vanligvis sju år før lekene avholdes. Utvelgelsesprosessen gjennomføres i to faser som spenner over en toårsperiode. Den potensielle vertsbyen søker sitt lands nasjonale olympiske komité. Hvis mer enn én by fra samme land sender inn søknad, holder den nasjonale komiteen typisk et internt valg, siden bare én by per NOK kan legges fram for Den internasjonale olympiske komité for behandling.
Når fristen for innsending av forslag fra NOK er nådd, begynner den første fasen med at søkerbyene blir bedt om å besvare et spørreskjema med flere viktige kriterier knyttet til organiseringen av de olympiske leker. I dette skjemaet må søkerne gi forsikringer om at de vil overholde det olympiske charter og eventuelle andre forskrifter fastsatt av IOK. En undergruppe står for evalueringen av spørreskjemaene og gir IOK en oversikt over hver søkers prosjekt og deres potensial til å arrangere lekene. På bakgrunn av denne tekniske evalueringen velger IOKs hovedstyre søkerne som vil gå videre til kandidaturstadiet.
Når kandidatbyene er valgt, må de sende en større og mer detaljert presentasjon av sitt prosjekt til IOK som en del av en kandidaturmappe. Hver by blir grundig analysert av en evalueringskommisjon. Denne kommisjonen vil også besøke kandidatbyene, intervjue lokale tjenestemenn og inspisere potensielle sportsarenaer og sende en rapport om sine funn en måned før IOKs endelige avgjørelse. I intervjuprosessen må kandidatbyen også garantere at den vil være i stand til å finansiere lekene. Etter at arbeidet i evalueringskommisjonen er ferdig, blir en liste over kandidater fremlagt for generalforsamlingen i IOK, som må samles i et land som ikke har en kandidatsøknad inne. IOK-medlemmer samlet i kongressen utfører den endelige avstemningen over vertsby. Når valget er gjort, undertegner vertsbyens budkomité (sammen med NOK i de respektive land) en vertskapsbykontrakt med IOK og blir offisielt en olympisk vertsnasjon og vertsby.
Per i dag har olympiske leker har blitt holdt av 43 byer i 22 land, men kun åtte ganger i byer utenfor Europa og Nord-Amerika. Siden Sommer-OL i Seoul har OL vært holdt i Asia eller Oseania fire ganger, en kraftig økning sammenlignet med de foregående 92 årene i moderne olympiske historie. Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro var de første olympiske leker i et søramerikansk land. Ingen bud fra land i Afrika har så langt lyktes.
USA har arrangert åtte OL, derav fire sommer- og fire vinterleker, hvilket er mer enn noen annen nasjon. Den britiske hovedstaden, London, har hatt æren av å være vertskap for tre OL, alle sommerleker, og er med det den eneste byen som har avholdt flere enn to leker.
Andre nasjoner som har arrangert sommerlekene to ganger er Tyskland, Australia, Frankrike og Hellas. Byer som har holdt sommerlekene to ganger er Los Angeles, Paris og Aten.
I tillegg til USA har følgende land arrangert vinter-OL mer enn én gang: Frankrike med tre, Sveits, Østerrike, Norge, Japan, Canada og Italia to ganger. Av vertsbyer har Lake Placid, Innsbruck og St. Moritz vært vertskap for vinter-OL mer enn en gang, alle to ganger. Vinterlekene i Sotsji i 2014 var Russlands første vinter-OL og andre OL totalt.
IOKs økonomi
Hovedtyngden av kostnadene bæres av arrangørbyen og vertslandet. Driften av Den internasjonale olympiske komité går på et separat budsjett, og utgiftene har økt kraftig de siste 40 årene. I perioden 2001–2004 var dette budsjettet på 4,5 milliarder amerikanske dollar. IOK var opprinnelig motstander av finansiering gjennom sponsorer. Da IOK-president Avery Brundage gikk av i 1972, begynte IOK å utforske potensialet i TV-mediet og det lukrative annonsemarkedet som kunne utnyttes. Under ledelse av Juan Antonio Samaranch begynte lekene å skifte mot internasjonale sponsorer som søkte å knytte sine produkter til den olympiske merkevaren.
Budsjett
I første halvdel av det 20. århundre drev IOK på et lite budsjett. Som president for IOK 1952–1972 avviste Avery Brundage alle forsøk på å knytte OL opp mot kommersielle interesser. Brundage trodde lobbyvirksomhet av kommersielle krefter ville påvirke IOKs beslutningsprosesser. Hans motstand mot denne inntektsstrømmen betydde at IOK kun hadde 2 millioner USD i aktiva da han pensjonerte seg. Åtte år senere hadde pengereservene svulmet til 45 millioner USD. Dette skyldtes hovedsakelig en vridning i ideologi mot utvidelse av lekene gjennom bedriftssponsing og salg av TV-rettigheter. Da Juan Antonio Samaranch ble valgt til president for IOK i 1980, var hans ønske å gjøre IOK økonomisk uavhengig.
Sommer-OL 1984 ble et vannskille i olympisk historie. Den Los Angeles-baserte organisasjonskomiteen, ledet av Peter Ueberroth, genererte et overskudd på 225 millioner USD, som var et enestående beløp på den tiden. Overskuddet skyldtes delvis salg av eksklusive sponsorrettigheter til utvalgte selskaper. IOK forsøkte å få kontroll over disse sponsorrettighetene, og Samaranch bidro i 1985 til å etablere The Olympic Program (TOP) for å skape en olympisk merkevare. Medlemskap i toppen var, og er, svært eksklusivt og dyrt. Det koster i utgangspunktet 50 millioner USD for et fire års medlemskap, og medlemmer av TOP får eksklusive globale reklamerettigheter for sin produktkategori og tillatelse til å bruke det olympiske symbol, de olympiske ringer, i sine publikasjoner og annonser.
Effekten av fjernsyn
Berlinlekene i 1936 var de første lekene som ble kringkastet på TV, men bare til et lokalt publikum. De første internasjonale TV-sendingene kom med Vinter-OL 1956, og de påfølgende vinterlekene var de første der kringkastingsrettighetene ble solgt til spesifikke TV-nettverk – CBS betalte 394,000 USD for de amerikanske rettighetene, og European Broadcasting Union (EBU) betalte 660,000 USD. I de påfølgende tiårene ble OL en av de ideologiske frontene i den kalde krigen. Supermaktene kjempet om politisk overlegenhet, og IOK ønsket å dra nytte av denne økte interessen via fjernsynsmediet.
Salget av kringkastingsrettigheter gjorde IOK i stand til å øke eksponeringen av de olympiske lekene, og dermed generere mer interesse, som igjen skapte mer appell til annonsører på fjernsyn. Denne syklusen tillot IOK til å kreve stadig økende avgifter for disse rettighetene. For eksempel betalte CBS 375 millioner USD for rettighetene til Naganolekene i 1988, mens NBC brukte 3,5 milliarder USD for å sikre seg kringkastingsrettighetene til alle OL i perioden 2000 til 2012.
Seertallene økte eksponentielt fra 1960-tallet til slutten av århundret. Dette skyldtes både at det ble tatt i bruk satellitter for å kringkaste direkte TV over hele verden i 1964 og innføringen av farge-TV i 1968. Overslag over det global publikum for lekene i Mexico by i 1968 lå på 600 millioner, mens de til Los Angeles-lekene i 1984 hadde økt til 900 millioner. Tallet vokste til 3,5 milliarder for Sommer-OL 1992 i Barcelona.
Nedgangen kom under sommerlekene i 2000 i Sydney, da NBC hadde de laveste seertallene for noe sommer- eller vinter-OL siden 1968. Dette ble tilskrevet to forhold: Det ene var økt konkurranse fra kabelkanaler, det andre var internett, som var i stand til å vise resultater og video i sanntid. TV-selskapene brukte fortsatt opptaksforsinket innhold, noe som var blitt utdatert i den nye informasjonsæraen. Et fall i seertall betydde at TV-selskaper måtte gi gratis reklametid. Med de høye kostnadene kringkastingsrettigheter utgjorde, kombinert med konkurransen fra internett og kabel, krevde TV-industrien gjenytelser fra IOK for å øke seertallene. IOK svarte med en rekke endringer i det olympiske programmet. I sommer-OL ble turnkonkurransen utvidet fra sju til ni dager, og en mestergalla ble lagt til for å øke interessen. IOK utvidet også svømme- og stupeprogrammet, begge populære idretter med en bred base av fjernsynsseere. Den amerikanske TV-bransjen var også i stand til å diktere når visse øvelser skulle bli avholdt slik at de kunne bli kringkastet direkte i beste sendetid i USA. Resultatet av dette arbeidet var blandet; seertallene for vinterlekene i 2006 i Torino, Italia, var vesentlig lavere enn de for lekene i 2002, mens det var en kraftig økning i seere for sommer-OL i 2008 i Beijing.
Vertsbyen, kostnader og antatte fordeler
Kostnadene for OL, både sommer og vinter, har blitt studert av de to samfunnsforskerne Bent Flyvbjerg og Allison Stewart ved University of Oxford. De fant at de mest kostbare lekene over de siste 50 årene har vært i London 2012 (14,8 milliarder USD), Barcelona 1992 (11,4 milliarder USD) og Montreal 1976 (6 milliarder USD). Kinesiske myndigheter har ikke kunngjort alle kostnadene for Beijing 2008. De sportsrelaterte kostnadene er kjent, men ikke offentlige utgifter til veier, jernbane, flyplasser og annen infrastruktur. Heller ikke private kostnader, for eksempel på oppgraderinger eller andre investeringer pådratt i forberedelsene til lekene, er tatt med. Sistnevnte er typisk betydelige beløp, men disse varierer mye fra by til by og er vanskelige å sammenligne konsekvent.
Flyvbjerg og Stewart har også påpekt vedvarende kostnadsoverskridelser:
Til slutt fant Flyvbjerg og Stewart at i det siste tiåret har kostnadsoverskridelsene for olympiske leker kommet ned til mer vanlige nivåer for megaprosjekter. For perioden 2000–2010 var den gjennomsnittlige kostnadsoverskridelsen på 47 %, mens det før dette var gjennomsnittlige overskridelser på 258 %. Imidlertid har London 2012 reversert denne trenden med en inflasjonsjustert kostnadsoverskridelse på 101 %. Fremover vil utfordringen for planleggere og ledere av lekene være å få kostnadsoverskridelse og utgifter tilbake under kontroll, og å redusere dem ytterligere, konkluderer Flyvbjerg og Stewart.
En vanlig begrunnelse når byer og land søker arrangementet, er at det vil være positivt for folkehelsen, bidra til økonomisk vekst, og virke samlende. Dette kan ikke underbygges med data fra forskning.
Sport
Den olympiske definisjonen av idrett er noe annerledes enn den generelle definisjonen. IOK definerer en idrett ut fra det idrettsforbundet som organiserer idretten internasjonalt. For eksempel organiserer Det internasjonale skiforbundet (FIS) både alpine øvelser og langrenn, så disse regnes som to disipliner av én idrett. En disiplin kan videre bestå av flere øvelser, for eksempel super-G og utfor i alpint. Likeledes vil to nært beslektede øvelser som aking og bobsleigh regnes som to separate idretter fordi de organiseres av to forskjellige forbund (FIL og FIBT).
OL-programmet består dermed av 35 idretter, hvorav 14 er delt inn med forskjellige disipliner. Dette blir nesten 400 øvelser til sammen i sommer- og vinter-OL. Programmet for sommerlekene omfatter 28 idretter, mens programmet for vinter-OL har 7 idretter. Friidrett, svømming, fekting og turn er de eneste sommeridretter som har stått på programmet i alle olympiadene. Langrenn, kunstløp, ishockey, kombinert, skihopping og skøyter har vært med i alle vinter-OL siden starten i 1924.
Andre nåværende olympiske idretter, som badminton, basketball og volleyball, dukket først på programmet som prøvegrener, og ble senere forfremmet til fulle olympiske idretter. Enkelte idretter som ble representert i tidligere leker, har senere blitt fjernet fra programmet. Olympiske idretter er underlagt internasjonale idrettsforbund anerkjent av IOK som de globale styrende organer for disse idrettene. Det er 35 forbund representert i IOK. Det er idretter som er anerkjent av IOK, men som ikke finnes på det olympiske programmet, og disse regnes ikke som olympiske idretter. De kan bli forfremmet til en slik status under en programrevisjon som finner sted på den første IOK-kongressen etter et OL. Under slike revisjoner kan idretter bli ekskludert eller inkludert i programmet på grunnlag av et to-tredjedels flertall av medlemmene i IOK. Noen anerkjente idretter har aldri vært på programmet, blant andre sjakk og surfing. Det internasjonale sjakkforbundet (FIDE) har arrangert et eget sjakk-OL siden 1927; fra 1931 hvert annet år med unntak av perioden 1939–1949.
I oktober og november 2004 etablerte IOK en OL-programkommisjon som fikk i oppgave å gjennomgå idrettene på det olympiske programmet, og alle ikke-olympiske anerkjente idretter. Målet var å bruke en systematisk tilnærming til å etablere det olympiske programmet for hver feiring av lekene. Utvalget formulerte syv kriterier for å bedømme om en idrett skal tas med på det olympiske programmet. Disse kriteriene er historie og tradisjon for sporten, universalitet, popularitet, omdømme, utøvernes helse, utvikling av internasjonale organer som styrer sporten, og kostnadene ved å holde sporten.
Med bakgrunn i denne studien dukket fem anerkjente idretter opp som kandidater for inkludering til sommer-OL 2012: golf, karate, rugby union, roller-sport og squash. Disse idrettene ble meldt inn til IOKs hovedstyre og deretter henvist til generalforsamlingen i Singapore i juli 2005. Av de fem idrettene anbefalt for inkludering ble kun to valgt som finalister, karate og squash. Ingen av disse oppnådde de nødvendige to tredeler av stemmene og ble dermed ikke forfremmet til det olympiske programmet. I oktober 2009 stemte IOK for å innføre golf og rugby union som olympiske idretter til lekene i 2016 og 2020.
Den 114. IOK-kongressen i 2002 begrenset sommerprogrammet til maksimalt 28 idretter, 301 arrangementer og 10,500 idrettsutøvere. Tre år senere, på den 117. kongressen, ble den første store programrevisjonen utført, noe som resulterte i utelukkelsen av baseball og softball fra det offisielle programmet fra og med Londonlekene i 2012. Siden det ikke ble enighet om lanseringen av to andre idretter, hadde programmet i 2012 bare 26 idretter. I 2016 og 2020 vil programmet komme tilbake til maksimumsgrensen på 28 idretter med tillegget av rugby og golf.