cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alano
Utseende, anatomi og fysikk
Alano finnes i to typer, der hodet utgjør den største forskjellen. Den ene typen er mer bulldog-lignende enn den andre, noe som kan være opphavet til benevnelsen perro de toro (altså spansk bulldog). Det er altså snakk om to grunnleggende avlslinjer som kommer til uttrykk gjennom ulikheter i ansiktet. Dette har imidlertid ført til at noen spanske oppdrettere har krysset inn amerikansk bulldog (på grunn av den fysiske likheten med denne rasen) i sine linjer, for å fremme det bulldoglignende uttrykket.
Alano er glatthåret og har dekkhår som er grove, stive og blanke. Pelsen vedlikeholdes enkelt med en gummihanske for pels. I hjemlandet er det vanlig å kupere ørene på denne hunden, men slik kupering er nå forbudt i en rekke land. Hannene blir omkring 58-63 cm i skulderhøyde og tispene cirka 55-60 cm. Vekten ligger omkring 35-40 kg, avhengig av kjønn og type.
Bruksområde
Rasen er en utmerket brukshund med en rekke gode egenskaper, blant annet som vakthund. Den kan dessuten bli en god familiehund for meget erfarne hundefolk.
Lynne og væremåte
Alano er en primitiv hund som er avlet for sine flokkegenskaper. Den passer kun for svært erfarne hundefolk og er typisk svært dominant, men lett kontrollerbar for en tydelig og uomtvistet leder. Den er uredd og svært arbeidsvillig, normalt ikke aggressiv, men svært beskyttende og hengiven overfor medlemmer i flokken (familien). Om den ikke brukes i arbeidssammenheng trenger den mye mosjon daglig for å trives. Rasen er hurtig og meget spenstig, og blant annet kjent for å kunne klatre i trær.
Sagene skole
Sagene skole i Biermanns gate 2, Oslo, er tegnet av Jacob Wilhelm Nordan og åpnet i 1861. Fra 1945 til 1994 holdt Sagene lærerskole til på samme område. Skolen er en 1.–10.-skole, der 45 % av elevmassen har minoritetsspråklig bakgrunn.
Sagene skole ligger ved Akerselva og Sandakerveien. Det er en av Oslos eldste skoler. Den gamle skolebygningen fra 1861 ble restaurert i 2001.
Det første sekelet
Allerede i 1740 hadde skoleholder Simon Barsøe (1708–1752) gjort et forsøk på å få i stand en privat barneskole på Sagene, men fikk ingen elever. Han fikk da hjelp av stiftsprost Wegersløf som sammenkalte brukseierne langs Akerselva 5. desember 1740 til et møte. Her appellerte han til dem om bidrag til «en stadig Skoles vedligeholdelse ved Aggers Elfvens Sauge- og Qvernebrugge, saa mange Børn blive underviste, der ellers i Vandkundighed opvokse til Ugudelighed.» Hver brukseier avtalte å betale 1 riksdaler og 32 skilling årlig, kalt «Borgerskabets Gave» som sikret skolens drift. Skolen startet opp til nyttår 1741 som den første faste allmueskole i Aker, i 1796 delt i Vestre og Østre Sagene skoler.
Man vet ikke hvor på Sagene de første skolelokalene lå. Fra sist på 1790-tallet til høsten 1806 holdt skolen imidlertid til i Maridalsveien 84. Dette vet man fordi det i dette tidsrommet ble betalt leie for skolerom og lærerhybel til presten Juell, som visstnok opptrådte som mellommann for eieren. Maridalsveien 84 står fremdeles. Helt til 1848 tjente denne ettroms skolestuen som lokale for Vestre Sagene skole, i perioder med 200 elever.
Bill Bailey (sang)
«Bill Bailey» er en sang skrevet av Hughie Cannon som ble gitt ut i 1902.
Sagene skole
Skoleplan
Skolen var oppdelt i tre klasser, som hver hadde to sekstimers skoledager i uken. Det ble undervist i lesing, skriving, regning, grammatikk og religion, og de eldste elevene hadde også sangtimer. Rundt 1820 ville læreren Ole Olsen lærer innføre bokholderi og botanikk på læreplanen. Hver søndag ettermiddag i sommerhalvåret foretok lærerne botaniske vandringer med elevene, og gjorde dem kjent med 144 ulike planter.
Bill Bailey (sang)
Al Hirt og Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet Beauty and the Beard i 1964.
Sagene skole
Økonomi
Skolen var en fattigskole, betalt av fattigvesenet frem til 1836 da bykassen tok over. Inntil da skulle hver gård yte 2 ort til fattigkassen, halv gård 1 ort og 8 skilling, ødegårder og rydningsplasser 1 ort. Tjenere, ugifte over 15 år, husmenn og «gemene folk» bosatt på Sagene og Grønland skulle betale 4, 8, 12 eller 16 skilling hver, utregnet etter forholdene. Skolekassen fikk også det som kom inn fra to kollekter i året, til fastelavn og allehelgensdag, og fra fattigbøssen som gikk rundt ved alle gjestebud og på alle tingstuene, fra bøter for banning og bråk på tinget og for helligbrøde.
Hygiene og sosiale forhold
Først ved byutvidelsen i 1859 ble Sagene innlemmet i byen. Befolkningen økte, og det ble bevilget rikelig til det nye skolebygget som stod ferdig på Monseløkken ved Beyerbrua i 1861. Men noe bad var det ikke blitt råd til, og når det gikk rykter om at skoleinspektøren var på vei, ble de skitneste elevene halt inn under springen av tilsynslærerinnen Hilda Haslund og skrubbet i en fei. Luktet noen for ille, ble det hentet kongerøkelse på apoteket, kullskuffen oppvarmet og kongerøkelse pøst oppi. Så ble kullskuffen plassert under pulten til vedkommende elev, og inspektøren var stort sett fornøyd etter å ha gått langsmed pultrekkene og løftet på elevenes ører og inspisert nakkene deres etter skittrender. Hilda Haslund måtte bruke like mye tid på sosialt arbeid som på undervisning. Mat og klær samlet hun inn fra verkseiere og grosserere. Stoffer ble donert av fabrikkene, særlig Hjula Væverier var rause. Om ettermiddagene samlet lærerinnene seg, klippet og sydde, og til jul var det stor stas når elevene fikk på seg nye klær fra innerst til ytterst, og nytt varmt skotøy.
Bespisning og skolefrokost
I mai 1918 intervjuet Social-Demokraten lærer Kviberg ved Sagene skole om elevenes helsetilstand. Han hadde en gutteklasse med 27 sjetteklassinger, og uttalte at hans inntrykk var at med få unntak var barna blitt tynnere og blekere. Kviberg hadde bedt de guttene reise seg som syntes de fikk for lite mat. 20 gutter hadde reist seg. Læreren visste at «mat» for elevene oftest betydde «brød». Han spurte derfor om de hadde for lite brød hjemme. 23 gutter bekreftet dette, og syv gutter fortalte at de hadde tre brødløse dager i uken. 12 gutter hadde to brødløse dager i uken, fire gutter hadde én brødløs dag, mens fire gutter «klarte sig med brød». De brødløse dagene var ofte fredag, lørdag og søndag. (Lørdag var lønningsdag.) Sagene skole kunne tilby skolebespisning etter skoletid, og barna verdsatte tilbudet, men ofte ble de dårlige av maten. Ni i denne gutteklassen ble dårlige av erter; åtte av lapskaus med kålrabi, og tre av «krigssuppe». Men ingen ville likevel unnvære bespisningen.
Som en av de første skolene i Oslo, fikk Sagene skole i skoleåret 1929/30 innført servering av skolefrokost.
Sosiale forhold
Lærerinne Rebekka Selte hadde en klasse med 29 piker som gikk ut i 1930, og 29 piker i 1937. Av de 29 som gikk ut i 1930, bodde ett barn i en treromsleilighet, fem i toroms- og 23 i ettromsleilighet. I flere av hjemmene observerte Selte svært vanskelige forhold. Mange av barna var dårlig kledd og trengte hjelp. I en av ettromsleilighetene bodde det ni personer (tre generasjoner). Noen elever forsømte omtrent hver lørdag, og stilte de likevel, merket Selte seg «de redde øynene». Men barna var «snille», og mødrene deres «strevsomme og interesserte». Fra 5. klasse gikk fem av pikene over i middelskolen. To av dem droppet ut, men klarte seg bra. Tre av dem fullførte middelskolen, og den ene fikk post i ett av departementene. Av pikene som gikk ut 7. klasse, fortsatte ni i fortsettelsesskolens dagklasse; andre i kveldsklassen, fordi de måtte ha betalt arbeid på dagtid, deriblant klassens flinkeste elev. Hun ble senere innkjøpssjef for en avdeling i en av Oslo ansette forretninger. En av elevene ble hushjelp for Selte selv, og sammen dro de og kjøpte pianoet eleven hadde ønsket seg hele livet.
Andre verdenskrig
Under den tyske okkupasjonen ble Sagene skole som nesten alle skoler i Oslo beslaglagt og omgjort til militær kaserne. Sagene skole ble rekvirert av tyskerne allerede 29. april 1940. De kalte den «Hubertus-Hof», og oppførte garasjebrakke og et lagerskur i skolegården. Skolens undervisning ble spredt rundt en rekke steder i byen, blant annet i Holsts gate 1, i Deichmanske bibliotek, i Blenda-salen på Lilleborg og i gamle Sagene arbeidersamfunn i Arendalsgata 3. Fra mai til august 1945 ble skolen brukt av hjemmefronten. Noen klasser ble undervist i Biermannsgården i Maridalsveien, der guttene var i skomakerstua, mens jentene lærte å sy. Det ble servert melk i skomakerstua.
I 1941 skulle Sagene skole feiret 200-årsjubileum, men det ble ikke noe av. Overlæreren, Kathrine Arnesen, fikk plass i klokkerens kontor i menighetshuset for Lilleborg og Torshov, mens skolens sekretær, Hertha Paulsen, hadde kontorplass i menighetshusets kjøkken sammen med kaktus medbrakt fra skolens kaktusvindu.
Etterkrigstiden
I 1948 kjøpte Sagene skole flere gamle tømmerbygninger på Åstjern ved Brandbu i Gran kommune, rundt 10 mil fra Oslo. Bygningene hadde tidligere vært sanatorium for tuberkulosepasienter, og arbeidsleir under krigen. Nå ble de pusset opp på dugnad av foreldre, elever og lærere, og fikk navnet Vesle-Sagene, som fra 1951 ble åpnet som leirskole for elevene.
I etterkrigstiden var Sagene skole fremdeles kald om vinteren, på tross av en to meter høy og rund koksovn i klasserommene. På vindusrekkene var det kaldt og trekkfullt. Ringnes bryggeri på nabotomten ga fra seg en sterk lukt av ølbrygging.
My Baby Just Cares for Me
My Baby Just Cares for Me er en sang skrevet av Walter Donaldson og Gus Kahn som ble gitt ut i 1930. Sangen er fra filmen Whoopee!.
Al Hirt og Ann-Margret spilte inn sangen og ga den ut på albumet Beauty and the Beard i 1964.
Nicole Seibert
Nicole (Nicole Seibert, tidligere Hohloch, født 25. oktober 1964 i Saarbrücken, Tyskland) er en tysk sanger. Hun vant Eurovision Song Contest 1982 for Tyskland med sangen «Ein bißchen Frieden» med musikk av Ralph Siegel og tekst av Bernd Meinunger.
Da hun fremførte sangen på nytt etter å ha vunnet konkurransen sang hun den på engelsk, fransk og nederlandsk i tillegg til tysk. Den engelske versjonen kom på 500. plass på de amerikanske singlelistene. Den ble også spilt inn på fransk (som «La Paix sur terre»), nederlandsk (som «Een beetje vrede»), spansk (som «Un poco de paz»), dansk (som «En smule fred») og polsk (som «Troszeczkę ziemi, troszeczkę słońca»).
Sagene skole
Etterkrigstiden
Fra 1950- og 60-årene sank elevtallet, og den eldste av skolebygningene ble overtatt av Sagene lærerskole. En uke før 17. mai 1983 mottok skolen, som da hadde omkring 80 ikke-norske elever, bombetrusler og beskjed om at skolen ville bli «viet spesiell oppmerksomhet» i 17. mai-toget. En rekke bypolitikere og krigshelter gikk sammen med skolen i barnetoget for å markere at man sto sammen mot rasisme.
Skolens nåværende fane ble sydd til 125-årsjubileet i 1986 og forestiller en jente sittende på en bjørn.
2000-tallet
I 2001 hadde skolen 320 elever. Sagene skole er nå blitt ungdomsskole i tillegg til barneskole, og har nå mange flere elever.
Dikken Zwilgmeyer
Barbara Hendrikke Wind Daae Zwilgmeyer, best kjent som Dikken Zwilgmeyer, (født 20. september 1853 i Trondhjem, død 28. februar 1913) var en norsk maler og barnebokforfatter, kjent for de delvis selvbiografiske Inger Johanne-bøkene, der Risør er kulisse. Hun gikk på malerskole.
Hun var født i Trondhjem, flyttet til Risør da hennes far, Peter Gustav Zwilgmeyer ble beordret dit som byfogd, i mai 1861. Som voksen flyttet hun til Kristiania. De siste årene av livet bodde hun på Kongsberg. Hun var søster til Ludvig Daae Zwilgmeyer (1855–1910) og Ludvig Daae (1829–1893) var hennes onkel.
Zwilgmeyer er kjent for sine fortellinger for barn, men skrev også bøker for et voksent publikum. Hun slo gjennom med boken Vi børn i 1890. Hun var blant de første forfatterne som skildre miljø og en hverdag norske barn kunne kjenne seg igjen i, og var en av de viktigste forfatterne i norsk gullalder for barne- og ungdomslitteratur sammen med blant andre Barbra Ring.
Hennes bøker for voksne ble derimot ikke tatt godt i mot av datidens anmeldere. Disse var samfunnskritiske og tok blant annet for seg ugifte kvinners kår i samfunnet. Novellesamlingen Som kvinder er (1895) er gjenutgitt flere ganger, og har i ettertid blitt anerkjent som en viktig del av norsk litteraturhistorie.
Dikken Zwilgmeyer publiserte også flere fortellinger i tidsskriftene Illustreret Tidende og Nyt tidsskrift.
Skotsk whisky
Skotsk whisky (engelsk: Scotch whisky) skotsk-gaelisk: uisge-beatha na h-Alba) er betegnelsen for whisky fra Skottland.
I henhold til britisk lovgivning skal en whisky blant annet oppfylle følgende vilkår for at den kan kalles Scotch whisky:
Whiskytyper
Skotsk whisky inndeles i følgende hovedtyper:
Skotske regioner
Skotsk whisky blir også gruppert etter det område som den er produsert i. Her inndeles tradisjonelt følgende områder:
Inndelingen er dog uoffisiell – i motsetning til for eksempel kategoriseringen av konjakk-distrikter.
Klassikerne
Classic Malts of Scotland er et utvalg av seks single malt-produkter som siden 1988 er blitt markedsført av United Distillers and Vintners (UDV). Alle seks "Classic Malts" tappes i "Distiller's Editions", som er lagret på spesielle fat.
De utvalgte merkene representerer hver sin region og er sammensatt slik at noen karakteristiske trekk ved hvert område er representert. . UDVs regioner avviker noe fra andre kategoriseringer, blant annet fordi West Highland ble innført for å kunne skille mellom Oban og Dalwhinnie. Talisker er det eneste distilleriet på Isle of Skye.
Jon Brænne
Jon Brænne (født 15. august 1945) er utdannet malerikonservator (1974) Han arbeider som professor II ved Göteborg Universitet, avd. för Kulturvård og som seniorforsker hos Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU). Hovedarbeidsområdet er farge- og bygningsarkeologiske undersøkelser av bygninger, eldre overflatebehandlinger og materialer, farge- og dekorhistorie, tapethistorikk og teknologi, tilstands- og skadevurderinger av bygninger og utarbeidelse av anbefalinger av tiltak. Brænne arbeidet hos Riksantikvaren fra 1968 til 1994. I årene 1982 til 1993 som restaureringskonsulent og leder for konserveringsvirksomheten hos Riksantikvaren. Brænne har publisert mer enn 150 fagartikler, hefter og bøker i inn- og utland.
Han har vært prosjektleder for en rekke større undersøkelses- konserverings- og restaureringsarbeider i inn- og utland. Han har blant annet ledet arbeidet med restaureringen av Damsgård hovedgård og Baroniet i Rosendal.
Foxterrier
Foxterrier er en fellesbetegnelse for to mellomstore britiske terriere med røtter fra 1500-tallet. Ruhåret og en korthåret foxterrier ble lenge regnet som varianter av samme hunderase, men de er nå separert som selvstendige raser.
Opprinnelse
Opprinnelsen til foxterrieren er både omdiskutert og uklar, men den nedstammer trolig fra små og mellomstore terriere og lignende hunder som eksisterte i hjemlandet på 1500-tallet og framover. Hvite terriere kjenner man først til fra et maleri utført av Sawrey Gilpin (1733–1807) i 1790. Motivet er hunden Pitch, som var eid av oberst Thomas Thornton. Utover på 1800-tallet ble typen avlet for sine hetsende jaktegenskaper på rødrev, villsvin og grevling.
Glatthåret foxterrier deltok på Englands første hundeutstilling i 1859, men rasestandarden ble først publisert i 1876. Da ble også den første raseklubben etablert der. Ruhåret foxterrier dukket først opp i utstillingsringen omkring 20 år senere, men mange mener allikevel at den oppsto først (blant annet KC).
Opprinnelsesgaranti
En opprinnelsesgaranti er en elektronisk garanti som fungerer som en dokumentasjon på at elektrisk kraft er produsert og levert inn i nettet fra et spesifisert kraftverk. Alle EU-/EØS-land skal ha et system for kraft fra fornybare energikilder. Eksempler på dette er vannkraft og vindkraft. Flere land har også opprinnelsesgarantier for kraft fra fossil energi som gasskraftverk og fra kjernekraftverk. I Norge utstedes opprinnelsesgarantiene av Statnett på forespørsel fra kraftprodusenter. Hensikten med opprinnelsesgarantiene er å ha et system til å dokumentere opprinnelsen i den varedeklarasjonen alle kraftleverandører skal levere til sine kunder. Systemer for opprinnelsesgarantier er også etablert i en rekke land utenfor Europa.
Bedrifter som ønsker å dokumentere opprinnelsen til sitt strømforbruk og hvilket klimagassavtrykk dette gir, kan kjøpe opprinnelsesmerket strøm og dermed dokumentere opprinnelsen til bedriftens kraftforbruk. Privatpersoner kan også kjøpe opprinnelsesmerket strøm for å gjøre et bevisst valg av energikilde og for å oppmuntre kraftprodusenter til å produsere fornybar energi. Garantien innebærer ikke at strømmen som faktisk leveres til bedriften eller husstanden er produsert med fornybare ressurser, men at kraftleverandøren garanterer at på årsbasis er lik mengde fornybar energi produsert og levert inn i kraftnettet. Gjennom opprinnelsesgarantien styres pengestrømmen til den kraftprodusenten som har fått utstedt garantien.
En opprinnelsesgaranti angir hvilket kraftverk som har produsert strømmen, hvilken energikilde som er brukt og tid og sted for produksjonen. Hver garanti tilsvarer 1 MWh og utstedes på ukentlig basis. I Norge er det Statnetts ansvar å sikre at opplysningene i opprinnelsesgarantiene er korrekte og pålitelige. Størstedelen av de opprinnelsesgarantiene som utstedes blir solgt til kraftleverandører av produsentene selv eller via krafthandlere eller meglere. De fleste kraftleverandørene i Europa tilbyr nå fornybar energi i form av opprinnelsesmerket kraft fra vind-, vann-, sol-, bio- eller kraftverk som bruker annen form fornybar energi. Større forbrukere som kjøper kraft direkte i engrosmarkedet eller gjennom en kraftleverandør kan via opprinnelsesgarantien gjøre avtale direkte med produsenten som sikrer oppdekning av sitt forbruk med fornybar energi.
EUs fornybarhetsdirektiv (RED-direktivet) fra 2009 gir alle kraftprodusenter krav på å få utstedt opprinnelsesgarantier dersom de produserer energi som oppfyller kravene. Informasjon til forbruker i form av en varedeklarasjon som viser energikilde og klimagassutslipp er et krav etter EUs elmarkedsdirektiv.
I den etablerte finansieringsordningen for ny kraftproduksjon, kjent som «Elsertifikater», pålegges de fleste strømforbrukere å bidra med finansiell støtte til ny fornybar kraftproduksjon ved å betale for elsertifikater som kraftleverandøren må kjøpe inn. Denne ordningen er en del av EUs energipakke fra 2009 som skal stimulere til øket energiproduksjon i Europa og redusere avhengigheten av energiimport. Denne ordningen må ikke blandes sammen med opprinnelsesgarantier som fungerer som forbrukerinformasjon og gir en mulighet for kjøperne til frivillig å utøve forbrukermakt.
Cassian Spiss
Cassian Spiss (født Franz Anton, etternavnet også skrevet Spiß, født 12. juni 1866 i St. Jakob am Arlberg i Tirol i Østerrike, drept 14. august 1905 i Mikukuyumbu nær Liwale i Tysk Østafrika [Tanganyika]) var en katolsk misjonær tilhørende ordenen misjonsbenediktinerne av St. Ottilien, og biskop.
Biografi
Han kom til Afrika i 1988 til benediktinernes første kloster i Pugu ved Dar-es-Salaam, og ble presteviet i 1889.
Pater Spiss grunnla benediktinernes kloster i Peramiho den 31. juli 1898. Han forfattet en katekisme for misjonsformål. Han forfattet de første ghrammatikker på språkene kihehe (språket i Tosamaganga/Iringa, der han virket frem til 1898), gammel-kingoni (språket til wangoni-herskersjiktet innvandret fra Sørafrika) og ny-kingoni (folkespråket i Peramiho).
Han ble utnevnt til apostolisk vikar av Sør-Zanzibar (senere vikariatet Dar-es-Salaam, et område som omfattet det meste av det nåværende sørlige Tanzania) i 1902, og bispeviet samme år. Han og ble drept sammen med fire andre misjonærer av afrikanske opprørere under maji-maji-opprøret i 1905.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Varmebølgen i Europa 2007
Varmebølgen i Europa 2007 var to perioder med ekstremt varmt vær som i midten av 2007 rammet spesielt Syd- og Sydøsteuropa i tiden fra 17. til 28. juni samt fra 15. til 26. juli. Sommeren 2007 anses nå være en av de mest ekstreme somre som noensinne er registrert i Europa.
Mens fremfor alt det østre middelhavsområdet og Balkan var plaget av rekordvarme og alvorlig tørke, var deler av Vest- og Nord-Europa av de områdene som var verst rammet av flom i etterkrigstiden.
Varmebølgen i juni 2007
Sommeren ble innledet med for årstiden ganske normale temperaturer i Hellas og Balkan, hvilket innebærer temperaturer på 25 til 30 grader. Fra og med 17. juni begynte imidlertid temperaturen å stige raskt i hele regionen, inklusive Ungarn og Ukraina. I tiden fra 21. til 28. juni var det over 40 grader samtlige dager på mange steder og det ble notert mange varmerekorder for juni. I Italia kulminerte varmen 25. juni da Amendola i Syditalia noterte hele 47,0 grader, hvilket også var ny junirekord for Italia. Også på flere andre steder, f.eks. i Bari og Catania oversteg temperaturen 45 grader. I Hellas og Balkanlandene kulminerte varmebølgen 26.-28. juni. I Aten ble 46,2 grader notert som høyeste temperatur. Også i Bulgaria, Romania og Serbia ble det målt temperaturer på over 40 grader mange steder.
Totalt døde 18 mennesker i varmebølgen, og elnettet ble belastet til bristepunktet mange steder. I slutten av måneden brøt det også ut alvorlige branner i Hellas. Da juni måned skulle oppsummeres, viste det seg at det var den varmeste junimåneden i Hellas som man overhode har registrert.
Varmebølgen i juli 2007
Første halvdel av måneden fortsatte med varmere vær enn normalt på Balkan, men noen rekordvarme var det ikke lenger. I Ungarn begynte imidlertid temperaturen å stige kraftig allerede i midten av måneden og i hovedstaden Budapest pendlet temperaturen mellom 35-40 grader åtte dager i strekk 15.-22. juli. 21. juli ble det i søndre Ungarn notert 41,9 grader på det varmeste, hvilket er ny nasjonsrekord. I slutten av måneden meddelte myndighetene at varmebølgen hadde krevet over 500 liv.
Fra og med 20. juli begynte den varmeste luften å forflytte seg lengre sørover. 21.-25. juli ble Bulgaria rammet av den mest intensive varmebølgen siden kontinuerlige observasjoner i landet startet for 120 år siden. På flere steder oversteg temperaturen 45 grader, med 46 grader som toppnotering i Petrich 23. juli. Temperaturer på 45 grader eller mer har aldri vært notert i Bulgaria. Også i Romania pendlet temperaturen rundt 40 grader, eller mer 17.-25. juli, dagsmiddeltemperaturen i hovedstaden Bukurest for juli er 28 grader.
På andre hold ble det igjen notert temperaturer på 45 grader eller mer i Hellas, Makedonia, Serbia og Syditalia. Serbia og Makedonia noterte rekordverdier på 44,9, resp 45,6 grader. I slutten av juli rådde også ekstrem tørke i hele området. Enorme skogbranner raste, vannivåene i elvene var rekordlave og skadene på avlingene var omfattende. I månedsskiftet juli/august hadde temperaturen i området sunket til mer normale verdier, men denne sommeren ble den varmeste som hittil er registrert i Sydøsteuropa.
Elisabeth av Belgia
Elisabeth av Belgia, hertuginne av Brabant (Elisabeth Thérèse Marie Hélène) (født 25. oktober 2001 i Anderlecht, nær Brussel) er belgisk kronprinsesse og eldste datter av kong Philippe av Belgia og hans kone, dronning Mathilde. Hun er barnebarn av kong Albert II av Belgia.
Ettersom Belgia siden 1991 på samme måte som Norge har lik arverett til tronen for både kvinner og menn, er det prinsesse Elisabeth som vil etterfølge sin far på tronen, og ikke hennes yngre brødre, prins Gabriel og prins Emmanuel. Hun vil da bli Belgias første regjerende dronning.
Hun fikk navnet sitt etter dronning Elisabeth av Belgia. Hennes faddere er fetteren prins Amedeo av Belgia og tanten komtesse Hélène d'Udekem d'Acoz. Hun har fått oppkalt den antarktiske forskningsstasjonen Princess Elisabeth Antarctica etter seg.
Nils Vibe Stockfleth
Nils Joachim Christian Vibe Stockfleth (født 11. januar 1787 i Fredrikstad, død 26. april 1866 i Sandefjord) var en norsk prest, som utøvet kristen misjon blant samer. Han fremmet samisk språk, oversatte kristne skrifter til nordsamisk og hadde betydning for forskningen på språket. Han var i Kautokeino en periode ikke lenge før Kautokeino-opprøret.
Liv og virke
Han tjenestegjorde som offiser i den danske arméen i 1809 under Napoleonskrigene, og deltok i krigen i Slesvig-Holstein blant annet ved slaget ved Sehested og inngikk i 1814 som offiser i den norske arméen.
I 1820 begynte han sine teologistudier. Etter å ha avlagt embedseksamen i 1825, ble han sogneprest i Vadsø.
Befolkningen i området bestod av nordmenn, kvener og samer. Stockfleth kunne først bare snakke norsk. I sitt første år i tjenesten reiste han rundt i tre måneder og besøkte sine menighetslemmer. Han begynte å engasjere seg i samenes situasjon, og forstod at om han skulle oppnå noe med dem måtte han først lære seg deres språk.
Således tok Stockfleth fatt på å lære seg nordsamisk, og snart begynte han å benytte språket både i skolen og i kirken.
I 1828 bad han om å få bli forflyttet til den vakante og mindre arbeidskrevende tjenesten i Lebesby, for å få mer tid til språkstudier og til å oversetta Bibelen og diverse lærebøker til samisk. Sammen med sin hustru bodde han i noen år hos forskjellige grupper av flyttsamer. i perioden 1826–1830 fikk Stockfleth også fungere som prest i Kautokeino. Han var med til vinterbeitene og forrettet gudstjenester i telt på vidda, for «i alle deler leve som dem og være som en same både i tale og adferd».
I 1838 søkte Stockfleth avskjed fra sin sognepresttjeneste og viet seg deretter til språkstudier, undervisning og oversettelser, i lange perioder på reise rundt om på Nordkalotten.
Nils Stockfleth utviklet det nordsamiske skriftspråk som var blitt grunnlagt av Knud Leem. Han samarbeidet med professor Rasmus Rask i København, de finske språkforskerne Matthias Alexander Castrén og Elias Lönnrot, og den finske presten Jakob Fellman, som skrev på kemisamisk. Stockfleth oversatte blant annae Luthers lille katekisme og Luthers postille til samisk, som ble de første samiskspråklige skrifter som ble utgitt i Norge siden 1776. Han utarbeidet også en samisk grammatikk og en norsk-samisk ordbok. Med på arbeidet var også samiske Hans Mortensen Kolpus fra Sør-Varanger i Øst-Finnmark, men Stockfleth unnlot å kreditere Kolpus.
Stockfleth fikk audiens hos kong Carl Johan i 1840, der kongen snakket om «Neede og bevaagenhet for det lappiske folk» og at undervisning i samisk var viktig. Han mente videre at det var lett å gjøre «urinnvånere» urett. Stockfleth og andre stod for en linje med røtter fra 1700-tallets styre, der nasjon, frihet og rettferdighet betydde at også samer og kvener hadde rett til å videreføre språk og kultur. Språk og kultur ble oppfattet som «gudommelige» størrelser som ikke kunne skaltes og forvaltes. Allikevel måtte samene «siviliseres», men det skulle skje på deres egne kulturs premisser.
I 1851 reiste Stockfleth for siste gang til Finnmark. Han ble straks oppfordret til å reise til Kautokeino, der den læstadianske vekkelse hadde ført til åndelig uro. Biskopen håpet at Stockfleth kunne greie å lede vekkelsen inn på et sunnere spor, siden Stockfleth kunne samisk, og alle de åndelig vakte samene kjente bøkene hans. Men i møte med en fremmed kristendom greide han ikke å temme sitt temperament. Han møtte samene i deres forsamling, men da mange i møtet ble grepet av ekstase, gav han seg til å slå rundt seg både med hendene og med stokken sin for å få dem til sans og samling.
Selv om det første møtet ble skremmende, fortsatte de åndelig vakte samene å møte Stockfleth, men det kom lite ut av samtalene. Han reiste fra Finnmark i april 1852 i og med at en av hans elever, Fredrik Waldemar Hvoslef, tiltrådte prestetjenesten. Få måneder etter Stockfledt var reist sørover, fant Kautokeino-opprøret sted.
Fra 1853 mottok han pensjon fra staten.
Hestefoss kraftverk
Hestefoss kraftverk (Hevoskoski, også på Хевoскоски) er et vannkraftverk i Pasvikelva, beliggende i Murmansk fylke, Russland. Eier er det statlige energiselskapet TGK-1.
Fallet som utnyttes er 16,9 meter høyt. Det er installert to Kaplanturbiner på totalt 47 MW. Midlere årsproduksjon er på 213 GWh. Demningen er 18 meter høy og 975 (brutto 2437) meter lang.
Grensen Norge–Russland går langs elven og tvers over kraftverket. Deler av demningen går over på norsk side av grensen, men en overenskomst sier at Russland disponerer hele området (og Norge alt av de to norske kraftverkene Skogfoss og Melkefoss som ligger på grensen). Hestefoss kraftverk har veiforbindelse fra både Norge og Russland men grensen er stengt for all kjørsel uten særlig tillatelse.
Integrasjon
Integrasjon er en matematisk operasjon som utføres på en matematisk funksjon. Ved å utføre denne operasjonen finner man en ny funksjon, man sier at man finner funksjonens integral. Integrasjon brukes blant annet til å beregne areal og volum.
Integrasjon er på mange måter det motsatte av derivasjon, og kalles i noen sammenhenger også for antiderivasjon. For reelle funksjoner er sammenhengen mellom det ubestemte og det bestemte integralet gitt ved den såkalte fundamentalsatsen for matematisk analyse. Sammen med derivasjon utgjør integrasjon det området man kaller matematisk analyse. Integrasjon kalles også for integrasjonsregning, og derivasjon for differensialregning; samlet betegnet dette som infinitesimalregning. Ligninger som inneholder integral kalles for integralligninger.
Det ubestemte integralet til en reell funksjon er en ny funksjon med egenskapen at den deriverte er lik den opprinnelige funksjonen. Et slik integral kalles også en antiderivert og en primitiv til den opprinnelige funksjonen. En gitt funksjon kan ha en hel familie av primitiver, der differansen mellom to primitiver er en konstant.
Itacuruba
Itacuruba er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Integrasjon
Formell definisjon av ubestemt integral
Det ubestemte integralet av f skrives med en langstrakt «s» som i ordet «sum» og er definert ved
Formell definisjon av bestemt integral
Definisjonen av et bestemt integral bygger på definisjonen av en partisjon (oppdeling) av det lukkede intervallet [a,b].
Det eksisterer flere ulike definisjoner av et bestemt integral, og presentert her er definisjonen av et Riemannintegral, som igjen er ekvivalent med et Darbouxintegral. For en videre klasse av funksjoner kan en også definere Riemann-Stieltjesintegral og Lebesguesintegral.
Partisjoner
En partisjon er en endelig mengde
slik at
Bredden til partisjonen \mu(P) er definert som den største avstanden mellom to påfølgende element:
Videre sier en at partisjonen er merket dersom det til hvert par av påfølgende elementer i partisjonen i-1 og i er definert en verdi t_i slik at
Riemann-integrasjon
En Riemannsum for en gitt merket partisjon er definert ved
Det bestemte integralet av funksjonen f(x) over intervallet [a,b] er definert lik S dersom det for et hver positivt tall \varepsilon eksisterer en verdi \delta slik at for alle partisjoner med bredde mindre enn \delta, så er
Notasjon for verdien av integralet S er på forma
Noe mer uformelt kan en si at integralet er lik grenseverdien for Riemannsummen når bredden av partisjonen går mot null, dersom en slik grenseverdi eksisterer. Grenseverdien er lik arealet under grafen til funksjonen, dersom denne er positiv, slik som vist på figurene under.
Lesbegue-integrasjon
Riemann-integrasjon kan generaliseres ved Lesbegue-integrasjon. Denne generaliseringen danner grunnlaget for målteori.
Integrerbare funksjoner
En funksjon der grenseverdien for Riemannsummen eksisterer sies å være (Riemann-)integrerbar.
Eksempel på bestemt integral
Her er brukt den følgende notasjonen, som er vanlig i forbindelse med utregning av bestemte integral:
Linearitet
Integralet er en lineær funksjon med hensyn på integranden:
Additivitet
Integral av samme funksjon over to nabointervall kan summeres:
Monotonisitet
Hvis f og g er to funksjoner som begge er integrerbare på intervallet [a,b], og der f\le g, så er
Absoluttverdi-integrasjon
Dersom f er integrerbar på intervallet [a,b], så er absoluttverdi-funksjonen |f| integrerbar, og
Numerisk integrasjon
Vanligvis kan ikke et integral beregnes eksakt. Man er derfor ofte henvist til å bruke numeriske metoder og elektroniske regnemaskiner. Disse tar vanligvis utgangspunkt i Riemann-summen som definerer integralet. Det er også hensiktsmessig å beregne funksjonsverdiene i diskrete punkt x_i med konstant avstand h.
hvor x_0=a og x_n=b. Denne fremgangsmåten kan gjøres mer nøyaktig i form av Simpson-integrasjon eller Romberg-integrasjon.
Generaliseringer
For funksjoner av flere variable eksisterer det en rekke generaliseringer av integralet, som i hovedsak skiller seg fra hverandre i elementet som funksjonen summeres over.
Multippelintegral
For en funksjon av én variabel utføres integrasjonen over et intervall. Tilsvarende kan funksjoner av flere variable integreres over en region D i definisjonsområdet til funksjonen, og resultatet av slik integrasjon kalles et multippelintegral:
For funksjoner i to variable kalles integralet et dobbeltintegral. Verdien av et dobbeltintegral til en positiv funksjon svarer til volumet av legemet mellom kurva og planet definert ved z=0 innenfor integrasjonsområdet. Fubinis teorem gir vilkår for når et dobbeltintegral kan beregnes ved suksessivt å integrere over en og en variabel.
Linjeintegral
Alternativt skrives linjeintegralet også som
når.
Flateintegral
I et flateintegral utføres integrasjon av et skalarfelt over et elementer av en parametriserbar flate. La være en flate definert for en region T i (u,v)-planet. La f være en skalar funksjon definert og begrenset på S. Flateintegralet av f over S er da definert ved
Historie
Den moderne notasjonen for et ubestemt integral ble innført av Gottfried Leibniz i 1675. Han innførte integrasjonssymbolet som en forlenget «S».
Vardar
Vardar (makedonsk: Вардар, gresk: Αξιός – Axios) er ei elv på Balkan. Den har et nedbørfelt på 22 385 km², og en lengde på 389 km.
Vardar er viktig for landbruket i Nord-Makedonia, og renner gjennom byene Gostivar, hovedstaden Skopje og Veles. Elva krysser nesten hele landet fra nord til sør, og fortsetter deretter inn i Nord-Hellas, der den renner ut i Thermaikosbukta vest for Thessaloniki.
Malcolm III av Skottland
Malcolm III (skotsk-gælisk Máel Coluim mac Donnchada (født 1031, død 13. november 1093) var konge av Skottland fra 1058 til sin død. Malcolm var eldste sønn av Duncan I. Med Malcolm oppstod Huset Dunkeld, som styrte Skottland fra 1058 til 1286. Hele fire av hans sønner ble konger av Skottland: Duncan II, Edgar, Aleksander I og David I. En femte sønn, Edmund var utpekt til arving og kanskje medkonge sammen med onkelen Donald Bane. Malcolms lange regime som varte i hele 35 år gikk forut for den skotsk-normanniske epoken.
Máel Coluim mac Donnchada er den gæliske formen fra middelalderen. I de fleste anglifiserte omtaler kalles han Malcolm III, og i senere århundrer brukes også hans kallenavn Canmore som betyr «Store hode» eller «langhals» i henhold til Orknøyingenes saga.
Malcolms kongedømme tilsvarte ikke det samme området som dagens moderne Skottland: de nordlige og vestlige delene av Skottland forble under uavhengig norrøn, norrønt-gælisk og gælisk kontroll, og de områdene som var under kontroll av skotske konger strakte seg ikke ut over de grenser som Malcolm II (Máel Coluim mac Cináeda) hadde satt, før en gang på 1100-tallet. Malcolm III kjempet en rekke kriger mot engelske konger. Grunnen var muligens å erobre det engelske jarledømmet Northumbria. Imidlertid resulterte disse krigene ikke i noen betydelig ekspansjon sørover. Malcolms viktigste bedrift var å fortsette en slektslinje som kom til å styre Skottland i mange år, skjønt hans rolle som «grunnlegger av et dynasti» har mer å gjøre med propagandaen til hans yngste sønn David og hans etterkommere enn med noen historiske realiteter.
Malcolms andre hustru, Sankt Margaret av Skottland, ble senere helgenerklært og er Skottlands eneste kongelige helgen. Malcolm selv fikk intet rykte for å være from. Med unntak av klosteret Dunfermline Abbey er han absolutt ikke assosiert med noe betydelig religiøst byggverk eller geistlige reformer.
Bakgrunn
Malcolms far Duncan I (Donnchad mac Crínáin) ble konge på slutten av 1034 da Malcolm II (Máel Coluim mac Cináeda), hans bestefar på farsiden, døde. I henhold til den skotske kronikøren John av Fordun, hvis redegjørelse var den opprinnelige kilden til i det minste deler av William Shakespeares tragedie Macbeth, var Malcolms mor en niese til Siward, jarl av Northumbria, men en tidligere kongeliste gir henne det gæliske navn Suthen, skjønt de to informasjonene trenger ikke nødvendigvis å motsi hverandre da kongelige ofte fikk nye navn ved ekteskap.
Duncans regime var ikke preget av suksess, og han ble drept av Macbeth (Mac Bethad mac Findlaích) den 15. august 1040. Selv om Shakespeares drama Macbeth presenterer Malcolm som en voksen mann og faren som en gammel en, synes det som om Duncan fortsatt var ung i 1040, og Malcolm og hans bror Donald Bane (Domnall Bán) var kun barn. Malcolms familie gjorde et forsøk på avsette Macbeth i 1045, men Malcolms bestefar Crínán av Dunkeld ble drept i forsøket.
En engelsk invasjon i 1054 som jarl Siward ledet hadde som mål å sette inn Máel Coluim, «sønn av kongen til kombrianerne (dvs Strathclyde)». Denne Máel Coluim, kanskje en sønn av Owen den skallete, forsvinner fra historien etter denne korte omtalen, men har blitt forvekslet med kong Malcolm III.
I 1057 rapporterte flere krøniker at Macbeth døde for Malcolms hånd den 15. august 1057 ved Lumphanan i Aberdeenshire. Macbeth ble etterfulgt av sin stesønn Lulach som ble kronet på kroningsstedet Scone Abbey, sannsynligvis den 8. september 1057. Lulach ble deretter drept av Malcolm «ved forræderi» i nærheten av Huntly den 23. april 1058. Etter dette ble Malcolm konge, kanskje innviet den 25. april 1058, skjønt det er kun John av Fordun som rapporterer dette
Malcolm og Ingebjørg
Ifølge den normanniske kronikøren Orderic Vitalis var en av Malcolms første handlinger som konge å reise sørover til hoffet til Edvard Bekjenneren i 1059 for å arrangere et ekteskap med dennes slektning Margaret som hadde kommet til England to år tidligere fra Ungarn. Om det er riktig at han besøkte det engelske hoffet var han den første regjerende skotske monark som gjorde dette på mer enn 80 år. Om en ekteskapskontrakt ble inngått i 1059 er den ikke blitt bevart, og dette kan forklare den skotske invasjonen i Northumbria i 1061 da Lindisfarne ble plyndret. Likeledes, Malcolms hærtokt i Northumbria kan ha vært relatert til det bestridte «kongedømmet til kombrianerne» som ble reetablert av jarl Siward i 1054 sogom kom under Malcolms kontroll i 1070.
Orknøyingenes saga forteller at Malcolm giftet seg med Ingebjørg Finnsdatter (i engelske kilder forvansket til «Ingibiorg»), enken til jarl Torfinn Sigurdsson Rike, en datter av Finn Arnesson og som vokste opp på Austrått. Selv om det er antatt at Ingebjørg døde kort tid før år 1070 er det også mulig at hun døde mye tidligere, en gang rundt 1058. Orknøyingenes saga nedtegner at Malcolm og Ingebjørg hadde en sønn, Duncan II (Donnchad mac Maíl Coluim) og som senere ble konge. Noen middelalderske kommentarer som følger William av Malmesbury hevder at Duncan var illegitim, men denne påstanden er propaganda som reflekterer behovet til Malcolms etterkommere med Margaret til å underminere kravene til Duncans etterkommere, klanen Meic Uilleim (MacWilliams). Malcolms sønn Domnall som ble rapportert død i 1085 er ikke nevnt av forfatteren av Orknøyingenes saga. Det er likevel antatt han må ha blitt født av Ingebjørg.
Malcolms ekteskap med Ingebjørg sikret ham fred i nord og vest. Snorre Sturlasons Heimskringla forteller at hennes far Finn Arnesson hadde vært en rådgiver for kong Harald Hårfagre og, etter at han ble uvenner med Harald, deretter gjort til jarl av Svein Estridsson, konge av Danmark og en uforsonlig fiende av norskekongen, noe som kan ha vært en annen grunn for Malcolm til å inngå ekteskapet. Malcolm kunne nyte et fredfylt forhold til jarlene på Orknøyene, styrt i fellesskap av hans stesønner Erlend Torfinnsson og Pål Torfinnsson (1064–1098). Orknøyingenes saga forteller også om strid med Norge, men dette er sannsynligvis feilplassert i sagaen ettersom det er assosiert med Magnus Berrføtt som ble konge av Norge først i 1093, det samme året som Malcolm døde.
Malcolm og Margaret
Selv om Malcolm hadde gitt tilfluktssted for Toste Godwinson da northumbrianerne drev ham ut var ikke Malcolm direkte involvert i den skjebnetunge invasjonen av England som Harald Hardråde og Toste gjorde i 1066, som til tross for innledende suksess endte det med nederlag og død i slaget ved Stamford bru. I 1068 ga Malcolm asyl til en gruppe angelsaksiske flyktninger som rømte fra Vilhelm Erobreren, blant dem Agatha, enke etter Edvard Bekjennerens nevø Edvard den landflyktige og hennes barn: Edgar Ætheling og hans søstre Margaret og Cristina. De ble forfulgt av Cospatric, jarl av Northumbria. De landflyktige ble dog skuffet da de hadde håpet på øyeblikkelig støtte fra skottene.
I 1069 dro de landflyktige tilbake til England for å bidra til å spre et opprør i nordlige England. Selv om Cospatric og Siwards sønn Waltheof II underkastet seg ved slutten av året, synes ankomsten av en dansk hær under ledelse av Svein Estridsson å forsikre at Vilhelms posisjon forble svak. Malcolm besluttet å gå til krig og førte sin hær inn i Cumbria og krysset fjellkjeden Penninene, herjet Teesdale og Cleveland før han igjen vendte nordover, tungt lastet med plyndret bytte, til Wearmouth. Der møtte Malcolm Edgar Ætheling og hans familie som ble invitert til reise sammen med ham, noe de takket nei til. Da danskekongen lot seg bli kjøpt av Vilhelm Erobreren og dro tilbake til Danmark, dro også Malcolm tilbake til Skottland. Som represalier sendte Vilhelm Cospatric nordover for å herje Skottland gjennom Cumbria. Til gjengjeld herjet den skotske flåten kysten av Northumbria hvor Cospatrics besittelser var samlet. Senere det samme året, kanskje skipbrudden på sjøvegen til landflyktighet i Europa, kom Edgar og hans familie igjen tilbake til Skottland, denne gangen for å bli. Ved slutten av 1070 hadde Malcolm giftet seg med Edgars søster, den framtidige Sankt Margaret av Skottland.
Navngivningen av deres barn representerte et brudd med den skotske tradisjonen om å gi navn til de kongelige med navn som Malcolm, Cináed og Áed. Formålet med å navngi Margarets sønner, Edvard etter hennes far Edvard den landflyktige, Edmund etter hennes bestefar Edmund Jernside, Ethelred etter hennes oldefar Ethelred den rådville og Edgar etter hennes bror eller hennes tippoldefar Edgar den fredsommelige var kanskje også et signal til den angelsaksiske befolkningen i det normanniske England hvor Vilhelm Erobrerens maktgrep langt fra var sikkert. Om det var med tanke på antikkens Aleksander den store som var grunnen for navnet til den framtidige Aleksander I av Skottland, eller etter pave Alexander II er uvisst, tilsvarende om det var den bibelske kong David for den framtidige David I av Skottland, men navnene representerte en anerkjennelse som Vilhelm av Normandie ikke enkelt kunne fjerne. Om det var gjentagelsen av angelsaksiske kongenavn, en annen Edmund hadde vært forut Edgar, er heller ikke kjent. Margaret ga også Malcolm to døtre, Edith som senere ble gift med Henrik I av England, og Mary/Maria, som senere ble gift med grev Eustace III av Boulogne.
I 1072 da massakrene i Nord-England var fullført og hans posisjon igjen var sikret kom Vilhelm Erobreren igjen nordover med en hær og en flåte. Malcolm møtte Vilhelm ved Abernethy og i ordene til Den angelsaksiske krønike «ble hans mann» og måtte utlevere sin eldste sønn Duncan som gissel og samtidig arrangere en fredsavtale mellom Vilhelm og Edgar Ætheling. Å akseptere engelsk overherredømme var ikke noe nytt for Skottland, tidligere konger hadde også gjort det samme, og uten at det resulterte i noe. Det samme var tilfelle for Malcolm; hans enighet med den engelsk (normanniske) kongen ble fulgt med nye hærtokt inn i Northumbria, noe som førte til ytterligere bråk i jarledømmet og endte med biskop William Walcher ble drept ved Gateshead. I 1080 sendte Vilhelm sin sønn Robert Curthose nordover med en hær mens hans bror Odo straffet northumbrianerne. Malcolm var igjen nødt til å inngå fred, og denne gangen ble den holdt i over et tiår.
Malcolm møtte lite indre motstand som er nedtegnet, et unntak er dog Lulachs sønn Máel Snechtai. I en uvanlig opptegnelse, for Den angelsaksiske krønike inneholder svært lite om hendelsene i Skottland, forteller krøniken om året 1078:
Uansett hva som framprovoserte denne striden, Máel Snechtai overlevde fram til 1085. Hans død er rapportert av Ulster-annalene og beskrevet som «lykkelig», vanligvis et tegn på at den avdøde hadde blitt religiøs eller gått inn i prestestanden.
Malcolm og Vilhelm Rufus
Da Vilhelm Rufus ble konge av England etter hans fars død blandet ikke Malcolm seg inn i opprørene som oppsto ved de som støttet Rufus' eldre bror Robert Curthose. I 1091, imidlertid, da Vilhelm Rufus konfiskerte Edgar Æthelings landområder i England og Edgar igjen flyktet til Skottland, samlet Malcolm den skotske hæren og i mai marsjerte han sørover, ikke for å plyndre, ta slaver og herje, men for beleire Newcastle, reist av Robert Curthose i 1080. Dette synes å ha vært et forsøk på flytte grensen fra elven Tweed til elven Tees. Denne trusselen var nok til å få den engelske kongen tilbake fra Normandie hvor han hadde bekjempet sin bror Robert Curthose, nå hertug av Normandie etter farens død. I september, da Malcolm fikk høre at Vilhelm Rufus kom nordover med en hær, trakk han seg øyeblikk tilbake nordover, men de engelske fulgte etter. I motsetningen til 1072 var Malcolm nå forberedt på å slåss, men en fredsavtale ble likevel inngått og igjen måtte Malcolm anerkjenne det engelske overherredømme.