cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asif Ali Zardari
Parlaments- og presidentvalg 2008
Pakistan Peoples Party var et av vinnerne ved valget, og sammen med Pakistan Muslim League (N) ble de, etter møter 21. februar mellom Zardari og Nawaz Sharif enige om en felles plattform for å danne en ny regjering sammen. Hverken Sharif eller Zardari kan bli statsminister fordi ingen av dem er medlemmer av parlamentet, men det ble tidlig klart at Zardari ville overta som landets president etter Muhammad Mian Soomro.
Asif Ali Zardari ble med overveldende margin 6. september 2008 valgt til Pakistans president. Med 481 av 702 stemmer fra parlamentet, senatet og de fire provinsforsamlingene, var kom han langt foran sine to rivaler. Hans rival Saeed-uz-Zaman Siddiqui fikk 153 stemmer. Den 9. september 2008 sverget han presidenteden.
Korrupsjonsanklager
Zardari spilte en fremstående rolle i begge regjeringsperiodene til Bhutto, og ble anklaget for å ha underslått flere millioner dollar av statlige midler. Både Bhutto og Zardari avviste anklagene. Det er blitt hevdet at pengene er saltet ned på hemmelige kontoer rundt om i Europa. Bhutto nektet konsekvent for alle anklagene mot henne, og sa de er politisk motivert. Zardari har tilbrakt 12 år i fengsel i to ulike perioder, henholdsvis 1990–1993 og 1996–2005, men han har imidlertid aldri blitt dømt for korrupsjon.
Paret ble imidlertid dømt for pengevasking av en sveitsisk rett i 2003. De ble sammen idømt seks måneders betinget fengsel og ilagt en bot på 50,000 amerikanske dollar hver. De ble også pålagt å betale tilbake 11 millioner dollar til den pakistanske regjeringen. Paret som da bodde i Dubai, opplyste like etter dommen at de ville anke.
Drapsanklager
I 1996 ble han arrestert på grunn av brudd på «the Maintenance of Public Order Ordinance», men ble snart etter arrestasjonen tiltalt og dømt for drapet på Murtaza Bhutto, sin kones bror. Dommen ble opphevet etter en stor skandale, som involverte dommeren som ila dommen.
Private forhold
Han ble i 1987 gift med Benazir Bhutto. Paret fikk tre barn sammen: Bilawal, Bakhtwar og Aseefa.
Zardari lider av diabetes, samt en skade på ryggmargen som hindrer ham i å bevege seg uten stokk.
Lina Medina
Lina Medina (født 23. september 1933 i Ticrapo i provinsen Castrovirreyna, Peru) er den yngste bekreftede kvinnen i historien som ble mor da hun fødte 14. mai 1939, i en alder av fem år, syv måneder, og 21 dager.
Basert på de medisinske vurderingene av graviditeten var hun mindre enn fem år gammel da hun ble gravid, noe som var mulig på grunn av tidlig pubertet på grunn av en den medisinske tilstanden  «pubertas praecox».
Graviditeten
Lina Medina ble brakt til et sykehus av foreldrene fem år gammel på grunn av hennes voksende mage. De trodde hun led av en sykdom, men det viste seg at hun var hele syv måneder på vei og ventet et barn. Halvannen måned senere, 14. mai 1939 ble hun mor til en liten gutt etter keisersnitt. Gutten var velskapt og veide 2,7 kilo. Hans navn ble Gerardo, som var tatt etter doktorens navn. Gerardo ble oppdratt til å tro at moren var hans søster, men i en alder av ti år fikk han vite sannheten. Han vokste opp til et sunt liv, men døde i 1979 av en benmargssykdom. Han ble 40 år gammel.
Det var aldri tegn til at Lina Medinas graviditet ville forekomme på unaturlig vis. Det sies at hun heller aldri fortalte noen om sin nokså uvanlige befruktning.
Weltervekt
Weltervekt er en vektklasse som brukes i både amatør- og profesjonell boksing.
Metafilm
En metafilm er en film som omhandler film eller filmproduksjon. En film som ikke legger skjul på at den er en film (f.eks. ved at skuespillerne ser inn i kameraet) kan også være en metafilm.
Mølnåstunnelen
Mølnåstunnelen er en 415 meter lang veitunnel i Harstad kommune i Troms. Den er en del av riksvei 83.
Super lettvekt
Super lettvekt eller lett weltervekt er en vektklasse som brukes i både vanlig og profesjonell boksing.
Christine de Pisan
Christine de Pisan («de Pizan») (1364 – 1430) var en italiensk-fransk feministisk forfatter i middelalderen som med styrke utfordret samtidens kvinneforakt og stereotyper. Hun var selv den første kjente kvinnelige forfatter som levde av sitt forfatterskap og således også den første kjente kvinnesakskvinne i europeisk litteratur.
Hun fullførte 41 verk i løpet av sitt forfatterskap som varte i hele tretti år (1399 – 1429). Med sin kunnskap i italiensk var hun den som introduserte Dante til Frankrike. Hennes suksess stammet fra en lang rekke av innovativ skrivning og retoriske teknikker som kritisk utfordret mannlige forfattere, i første rekke Jean de Meun, som til hennes misnøye fremmet antifeminisme og kvinnehat i sine forfatterskap. Hennes tidlige høviske poesi er markert av hennes kunnskap i samtidens aristokratiske skikker og moter. Hennes tidlige og senere allegoriske og didaktiske avhandlinger reflekterer både selvbiografisk informasjon, men også hennes egen individualistiske og humanistiske tilnærming til den lærde tradisjonen i mytologi, legender og historie. Støttet av kongelige franske og engelske beskyttere, påvirket hun engelsk poesi på 1400-tallet. Hennes suksess stammet fra en bredt rekke av innovative skrive- og retoriske teknikker som kritisk utfordret kjente forfattere som Jean de Meun, forfatter av Roseromanen, som hun kritiserte som umoralsk.
I de senere tiår har Christine de Pisans verker fått ny betydning ved forskning fra blant annet hennes biograf Charity Cannon Willard og historikeren Jeffrey Richards. Noen forskere har argumentert at hun må bli sett på som en tidlig feminist som effektivt brukte litteratur for å overbevise om at kvinner kunne spille en viktig rolle i samfunnet, skjønt denne karakterisering har blitt utfordret av andre forskere som hevder at det er en anakronistisk bruk av ordet feminisme, eller at hennes overbevisning ikke var progressiv nok til at en slik betegnelse har betydning.
Liv og virke
Christine de Pisan ble født i Venezia i Italia i 1364 som datter av Tommaso di Benvenuto da Pizzano (Thomas de Pisan), en lege, professor i astrologi og kansler av republikken Venezia. Etter at hans datter ble født aksepterte Thomas de Pisan en stilling ved kong Karl V av Frankrikes hoff som kongens astrolog, alkymist og lege. I dette adelige miljøet ved hoffet kunne Christine de Pisan forfølge sine intellektuelle interesser. Med hell klarte hun å utdanne seg selv i språk, i klassikerne og den tidlige renessansens humanisme ved at kongens bibliotek huset et stort antall manuskripter. Hun etablerte seg dog ikke som forfatter eller utnyttet sin store intellektuelle kapasitet før hun ble enke i en alder av 24 år.
Christine giftet seg med Etienne du Castel, en kongelig hoffsekretær, da hun var atten. Hun fødte tre barn, en datter (som gikk i et dominikansk kloster i Poissy i 1397 som følge for kongens datter Marie), en sønn Jean, og et barn som døde i barndommen. Hennes familieliv ble truet i 1390 da hennes ektemann plutselig døde i en epidemi på et oppdrag fra kongen i Beauvais og hun var etterlatt alene til å opprettholde en stor husholdning og betale sin avdøde ektemanns omfattende gjeld. Da hun forsøkte å samle penger fra hennes ektemanns eiendommer møtte hun kompliserte saksmål. For å forsørge seg selv og familien begynte hun å skrive. I 1393 skrev hun kjærlighetsballader som fikk oppmerksomhet hos rike beskyttere ved hoffet som ble fengslet av nyheten av en kvinnelig forfatter og fikk henne til dikte tekster om deres egne romantiske eventyr. De Pisans produksjon i denne perioden var omfattende. Mellom 1393 og 1412 skrev hun over tre hundre ballader og mange korte dikt.
I 1401–1402 deltok De Pisans i det som er Frankrikes første kjente litterære diskusjon og det bidro til at hun kunne bevege seg utenfor hoffets rammer og til slutt etablerte henne som en forfatter opptatt av kvinners posisjon i samfunnet. I løpet av disse årene ble hun involvert i en berømt litterær debatt da hun stilte spørsmål ved innholdet til Jean de Meuns store diktverk Roseromanen. Skrevet på 1200-tallet drev Roseromanens siste del en grov satire over konvensjonene om høvisk kjærlighet mens den samtidig kritisk avbildet kvinner som ingenting annet enn kyniske forførere. Hun protesterte spesielt mot bruken av vulgære og rent ut pornografiske skildringer i Jean de Meuns allegoriske dikt. Hun argumenterte at disse ordene og skildringene svertet og nedvurderte den anstendige og naturlige seksualfunksjon, og at et slik språk var malplassert for kvinnelige figurer som Fornuft. I henhold til de Pisan brukte edle kvinner ikke et slikt språk. Hennes kritikk stammet hovedsakelig fra hennes overbevisning om at Jean de Meun bevisst baktalte kvinner i Roseromanen.
Debatten i seg selv ble meget omfattende og ved slutten av den var ikke den prinsipielle saken ikke lenger de Meuns litterære tekst, men isteden, grunnet de Pisans deltagelse, den urettferdige baktalelsen og svertingen av kvinner i litterære tekster. Debatten bidro til å etablere de Pisans ry som en kvinnelige intellektuell som kunne hevde seg selv og stå opp for sin plass i den mannsdominerte litterære elite. Hun fortsatte også siden å gjendrive fornærmende litterære behandlinger av kvinner.
Forfatterskap
Ved 1405 hadde Christine de Pisan fullført hennes mest betydelige litterære verker, Boken om Damenes by (La Cité des dames) og Rikdommen til Damenes by, eller Boken om de tre dyder til kvinners undervisning (Livre des trois virtus à l'enseignement des dames). Den første av disse forsøkte å vise til viktigheten av kvinners bidrag til samfunnet opp gjennom historien, og den andre strevet etter å lære kvinner i alle samfunnslag om hvordan man kunne kultivere nyttige kvaliteter for å motbevise veksten av kvinneforakt (misogyni)
Hennes siste større verk var et dikt som lovpriste Jeanne d’Arc, bondepiken som påtok seg en sjelden og uvant rolle ved å organisere det franske militære motstanden mot den engelske herredømme tidlig på 1400-tallet. Skrevet i 1429 feiret Fortellingen om Jeanne d'Arc (Ditié de Jeanne d'Arc) framtoningen av en kvinnelig militær leder som i henhold til Christine de Pisan rettferdiggjorde og belønnet alle kvinners anstrengelser for å forsvare sitt eget kjønn.
I løpet av «Querelle du Roman de la Rose» – debatten om Roseromanen – ga de Pisan et tilsvar til Jean de Montreuil som hadde skrevet en avhandling som forsvarte de kvinneforaktelige uttrykkene i Roseromanen. Hun begynte med å kreve at hennes motpart som var «en ekspert i retorikk» i sammenligning med henne selv, «en kvinne uvitende om finurlige forståelse og smidig sinnelag». I dette unnskyldende svaret forringet hun bevisst sin egen stil. Hun gikk inn i en retorisk strategi ved å skrive det motsatte av hennes egentlige mening, kjent som antifrasis.
Boken om Damenes by skrapte Christine de Pisan en symbolsk by hvor kvinner ble verdsatt og forsvart. Ettersom hun ikke noen litterær feministisk tradisjon å trekke på konstruerte hun tre allegoriske formødre: «Fornuft», «Rettferdighet» og «Rettskaffenhet». Hun gikk inn i en dialog mellom spørsmål og svar med disse allegoriske figurene fra en feministisk synsvinkel. Disse konstruerte kvinnene løftet forfatteren opp fra hennes fortvilelse over samtidens kvinneforakt og sammen dannet de et forum hvor saker som hadde konsekvenser for alle kvinner ble debattert. Kun kvinnelige stemmer, eksempler og meninger ga bevis i teksten. Gjennom Fornuft argumenterte hun kvinnelige stereotyper kan bli forhindret kun om kvinner kan få delta i den mannsdominerte samtalen. Hun ga eksempler på kvinners bedrifter, mange er lånt fra Giovanni Boccaccio, ikke bare fra hans bok om berømte kvinner, men også fra Decameronen.
I Rikdommen til Damenes by framhevet Christine de Pisan den troverdige effekten i kvinners tale og handlinger i dagliglivet. I denne teksten argumenterte forfatteren at kvinner må anerkjenne og fremme deres evner til å skape fred. Denne evnen vil tillate kvinner å megle mellom ektemann og undersåtter. Hun hevdet også at baktalende og ærekrenkende tale brøt ned ens ære og truet søsterbåndene mellom kvinner. Hun argumenterte deretter «dyktighet i å resonnere skulle være en del av alle kvinners moralske forråd». En kvinnes påvirkning blir realisert når hennes tale tilsvarer renhet, dydighet og beherskelse. Christine de Pisan viste at retorikk er et mektig redskap som kvinner kunne benytte for å avgjøre motsetninger og for forsvare seg selv. Hun presenterte en konkret strategi som tillot alle kvinner, uavhengig av deres status, for å underminere den dominerende, patriarkalske samtalen.
I boken Christines syn (Avision Christine) fra 1405 innledet hun ved å si: «Jeg hadde tilbakelagt halvparten av min pilegrimsvandring» og den skildret en allegorisk reise til tre uhåndgripelige verdener hvor Frankrike selv i kvinneskikkelse taler om krigens ulykker.
Hennes ballader samlet hun i et verk kalt Hundre ballader mellom elskeren og hans kvinne (Cent ballades d’Amant et de Dame), 1405. Dialogen går skiftevis mellom mannen og kvinnen i en fortløpende kjærlighetshistorie. Således skapte hun en likevekt mellom kjønnene også på dette området.
Innflytelse
Christine de Pisan bidro til den retoriske tradisjonen som en kvinne som motsa den enerådende offentlige samtalen i hennes tid. Retoriske lærde har studert intensivt hennes strategier for overtalelser. Det har blitt konkludert at de Pisan hadde smidd suksessfullt en retorisk identitet for seg selv og således oppmuntret alle kvinner til å favne denne identiteten til å motsi kvinneforaktelige tanker og utsagn gjennom en overbevisende dialog.
Europavei 311
Europavei 311 går mellom Utrecht og Breda i Nederland. Veiens lengde er 67 km.
Ishockey under Sommer-OL 1920
Ishockeyturneringen under Sommer-OL 1920 ble spilt i Antwerpen i perioden til 29. april 1920 og ble arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (LIHG, i dag IIHF). Turneringen var den første olympiske ishockeyturneringen. I 1982 vedtok IIHF også å anerkjenne turneringen som det første verdensmesterskapet i ishockey.
Turneringen ble spilt etter Bergvall-systemet. Canada, representert av klubben Winnipeg Falcons, ble de første olympiske mestere og verdensmestere i ishockey etter at de beseiret i gullmedaljekampen. USA vant OL- og VM-sølv etter å ha slått i sølvmedaljekampen mens Tsjekkoslovakia vant bronse.
Bakgrunn
Omkring århundreskiftet spredte ishockey seg raskt på det europeiske kontinentet og i 1908 ble Det internasjonale ishockeyforbundet (Ligue Internationale de Hockey sur Glace, LIHG) grunnlagt av Storbritannia, Sveits, Frankrike, Böhmen (som ble erstattet av Tsjekkoslovakia i 1920) og Belgia. Bandy hadde raskt blitt fullstendig erstattet av ishockey på kontinentet og mellom 1909 og 1914 ble det avholdt flere europamesterskaper. I årene før første verdenskrig hadde interessen for sporten vokst så stor at det på Den internasjonale olympiske komités (IOC) 6. kongress i Paris fra 15.–23. juni 1914 ble besluttet å tilføye ishockey som en valgfri idretter som OL-arrangører kunne inkludere på programmet.
Det var to grunner til at ishockey ble introdusert på det olympiske programmet i 1920. Kunstløp hadde allerede blitt introdusert på det olympiske programmet ved OL i 1908 i London. Under forberedelsene til OL gikk eieren av kunstisbanen Palais de Glace i Antwerpen kun med til å åpne banen for kunstløp hvis ishockey ble inkludert i OL-programmet. Det var dyrt å drive kunstisbanen og derfor insisterte eierne på nok et inntektsbringende arrangement. Samtidig klarte IOC å sikre seg deltakelsen av minst fem europeiske nasjoner (Belgia, Frankrike, Sveits, Sverige og Tsjekkoslovakia), og hvis Canada deltok ville ishockey bli inkludert i programmet. Det var tidskrevende å få løst disse to forholdene, og derfor var det først den 11. januar 1920 at IOC offentliggjorde at de ville inkludere ishockey på programmet.
Turneringen ble organisert av en belgisk komité bestående av greve Philippe de Lannoy som president og Paul Loicq (senere IIHF-president) and Paul Goeminne som medlemmer av komitéen.
Deltakende lag
IOC hadde klart å sikre seg deltakelsen av fem europeiske lag (Belgia, Frankrike, Sveits, Sverige og Tsjekkoslovakia) samt de nordamerikanske stormaktene Canada og USA. Tyskland og Østerrike var utestengt fra OL på grunn av deres rolle under første verdenskrig. Det var dessuten spekulasjoner om deltakelse av blant andre Norge og Danmark som i likhet med Sverige spilte bandy på den tiden.
Turneringsformat
Det var uvisst innen turneringen hvilke regler som ville bli anvendt. I årene innen første verdenskrig hadde bandy blitt passert av ishockey i popularitet på det europeiske fastlandet men sporten hadde ikke ennå blitt introdusert til Skandinavia. Ishockey ble introdusert først i Sverige vinteren 1920. Mens de europeiske landene fortsatt var i gang med overgangen fra bandy til ishockey, og ishockeyens utvikling hadde stått stille som følge av krigen, hadde utvikling av spillereglene fortsatt i Canada. Den seneste regelendringen fra 1920 var at antallet spillere på hvert lag hadde blitt redusert fra syv til seks (roveren hadde blitt fjernet) mens kamplengden hadde blit satt til tre perioder av 20 minutters effektiv spilletid. Ettersom at LIHG bare hadde de gamle reglene tilgjengelige ble turneringen spilt med de gamle reglene.
Turneringen ble spilt etter Bergvall-systemet. Første runde var et utslagsspill for å avgjøre gullmedaljevinneren og bestående av kvartfinaler, semifinaler og en gullmedaljekamp. I andre runde fikk kvart- og semifinalistene som hadde tapt til gullvinnerne fikk heretter en ny sjanse til å spille mot tapende finalist om sølvmedaljene. Lagene som hadde tapt mot sølvvinnerne møtes heretter i en tredje runde for å avgjøre bronsemedaljevinneren. I teorien skulle dette systemet sørge for en rettferdig fordeling av medaljene og forhindre at det nest beste og tredje bestet laget ikke ble slått ut av turneringen i første kamp. I stedet medførte bruken av Bergvall-systemet til omfattende diskusjoner både under og etter turneringen.
Trekning
Trekningen for første runde ble foretatt den 22. april i klubbhuset til Royal Yachtclub de Belgique. Frankrike ble tildelt en bye (walkover) i kvartfinalen og gikk dermed direkte til semifinalen. Det ble ansett som en selvfølge at laget som hadde nådd lengst i første og andre runde (altså hadde spilt flest kamper) ville få en bye i den etterfølgende turneringen. Arrangørene hadde imidlertid ikke tatt stilling til dette, og spørsmålet om trekning for andre og tredje runde ble et hett diskusjonsemne senere i turneringen.
Dommere
Dommerne under turneringen ble nominert av representanter fra de delakende lagene. De utvalgte dommerne var derfor enten spillere eller trenere.
Tropper
De syv deltakende lag hadde forskjellige nomineringsprosesser. De etablerte europeiske ishockeynasjonene Sveits, Frankrike, Belgia og Tsjekkoslovakia kunne nominere lag som hadde erfaring med ishockey, men som spilleteknisk ikke var på samme nivå som nordamerikanerne.
I Canada ble det besluttet at årets Allan Cup-vinner skulle representere landet ved OL. Winnipeg Falcons vant troféet etter at University of Toronto ble slått i et dobbelmøte i Toronto med sifrene 8–3 og 3–2 og ble dermed valgt til å representere Canada. Toronto lå over 3,000 km øst for Winnipeg, og da laget skulle reise med båten «SS Melita» fra Saint John, New Brunswick fem dager senere, hadde spillerne ikke mulighet til å returnere til Winnipeg eller å informere sine familier om at de skulle delta i OL. Det canadiske laget seilte fra Canada den 3. april og ankom Liverpool i Storbritannia en uke senere. Deretter seilet de fra Dover til Ostend og ankom Antwerpen den 14. april, hvor ble vel mottatt av både belgierne og de britiske soldatene utstasjonert i landet. Omkostningene for reisen ble estimert til å være 10,000 canadiske dollar (CAD), en enorm sum som ble innsamlet fra inntektene av Allan Cup og donasjoner fra provinsregjeringen i Manitoba (2,000 CAD) og bystyret i Winnipeg (500 CAD).
Dan Styffe
Dan Styffe (født 4. oktober 1957 i Dalby) er en svensk kontrabassist bosatt i Norge.
Ishockey under Sommer-OL 1920
Tropper
I USA startet forberedelsene i januar og det ble opprinnelig besluttet at en utslagsserie skulle avholdes hvor vinnerlaget skulle representere USA i OL. Når det var bare to lag igjen, Boston og Pittsburgh, ble avgjørelsen endret til at man utvalgte et all-star-lag. Videre ble det antatt at utelukkende å bruke amerikanske spillere ikke ville være nok mot canadierne, så fem naturaliserte canadiere som spilte for amerikanske klubber ble også valgt. Canadierne protesterte mot dette og mente det ikke var rettferdig å la canadiere spille for det amerikanske laget, men Belgias avviste protesten og konkluderte at de var spilleberettigede. Det amerikanske laget seilet fra New York med «SS Finlandia» den 7. april og ankom Antwerpen til et entusiastisk belgisk oppmøte den 19. april, dagen før turneringen opprinnelig skulle starte. For å gi amerikanerne tid til å akklimatisere seg ble åpningsdagen flyttet til den 23. april. Laget skulle opprinnelig ha blitt ledet av Pittsburg ACs trener Roy D. Schooley, men tre dager før avreise måtte han melde avbud da hans kone plutselig ble syk. I stedet ble formannen for United States Figure Skating Association, Cornelius Fellowes, bedt om å overta trenerrollen.
Dan Styffe
Han har studert med Göran Nyberg, professor Knut Guettler ved Norges musikkhøgskole samt hos Gary Karr i USA.
Ishockey under Sommer-OL 1920
Tropper
I Sverige var det bandy som var den dominerende vinterlagsporten og ishockey hadde først blitt introdusert vinteren 1919/20. Bandy var underordnet Svenska Bollspelsförbundet (i dag Svenska Fotbollförbundet) og det var også forbundet som i januar 1920 gikk med til å sende et ishockeylag til OL. Treningen begynte 2. februar 1920 og fortsatte inntil Sveriges Olympiska Kommitté nominerte det endelige laguttaket i slutningen av mars 1920. Laget var bygget opp om de tre stjernespillerne Nils «Nisse» Molander, David Säfwenberg og Hans Georgii, som til daglig spilte ishockey i Tyskland. Georgii, som spilte for Berliner Schlittschuhclub og var utvalgt til å være kaptein på det svenske laget, ble imidlertid syk og måtte melde forfall. Det svenske laget reiste med tredjeklassestog via Trelleborg og Sassnitz til Berlin hvor de møtte opp med stjernespillerne Nils «Nisse» Molander og David Säfwenberg, som til daglig spilte ishockey i Tyskland. Etter en lang og vanskelig reise gjennom Tyskland, som var preget av politisk kaos som følge av Kappkuppet, nådde endelig Antwerpen om kvelden den 10. april.
Dan Styffe
1982–1988 var Styffe solobassist i Den Norske Operas orkester, dernest i Oslo-Filharmonien, der han er alternerende solobassist. Styffe er dessuten 1. bassist i Det Norske Kammerorkester samt førsteamanuensis ved Norges musikkhøgskole. Han underviser også ved Barratt Due musikkinstitutts høyskoleavdeling. Som solist med Oslo-Filharmonien, dirigentene Rolf Gupta, Peter Szilvay og solistene Peter Herresthal, Øystein Birkeland, Catherine Bullock vant han Spellemannprisen 2009 i klassen samtidsmusikk for Low Jive.
Ishockey under Sommer-OL 1920
Tropper
Böhmens landslaget, som var forgjengeren til Tsjekkoslovakia, var i årene innen første verdenskrig en av de europeiske ishockeystormaktene og en av grunnleggerne av LIHG i 1908 og hadde vunnet EM-gull i 1911 og 1914 og EM-sølv i 1913. Det tsjekkoslovakiske laget var optimistiske men kom uforberedt da den milde vinteren hadde gjort det vanskelig å forberede seg tilstrekkelig for turneringen. Laget hadde bare hatt anledning til å trene og avholde det tsjekkoslovakiske mesterskapet på tre dager i Štrbské Pleso i Tatrafjellene. Tsjekkoslovakia ankom dessuten Antwerpen uten to av deres beste målscorere. Jaroslav Jirkovský og Jaroslav Jarkovský hadde begge vært stjerner på det böhmiske landslaget før krigen og hadde stått for 33 av 53 mål på fire EM-turneringer. Jirkovský hadde vært krigsfange og kom ikke hjem fra Sibir før på slutten av året. Dessuten brakk deres førstemålvakt Karel Wälzer tommelen på trening og kunne først spille i bronsekampen mot Sverige.
Gullmedaljerunden
Åpningskampen stod mellom Sverige, som spilte sin første ishockeylandskamp noensinne, og hjemmefavorittene Belgia. Belgierne forventet å vinne kampen og så seg selv som det beste ishockeylandslaget i Europa og en sikker vinner av bronsemedaljene, kun slått av de nordamerikanske lagene. I de første fem minuttene av kampen presset belgierne hardt, men svenskenes målvakt Seth Howander spilte rolig og sikkert. Da svenskenes nervøsitet hadde lagt seg begynte spillet å endre seg i svensk favør. Det første svenske angrepet var en kombinasjon mellom Molander, Einar «Linkan» Lindqvist og Erik Burman, og kort tid etter scoret svenskene sitt første landslagsmål noensinne da Burman kapret pucken fra en belgisk forsvarsspiller, rundet målet og skjøt fra to meters avstand forbi målvakten. Like etterpå stod «Fransman» Johansson-Brandius foran mål og satte enkelt inn 2–0. Etter at Lindqvist forlot utvisningsboksen noen minutter senere rundet han målet og passerte pucken til Burman, som satte inn 3–0. 4–0-målet var kampens mest spektakulære, da Burman stormet frem langs vantet, sendte pucken videre til Lindqvist, som scoret fra spiss vinkel. 5–0 ble scoret av Burman etter en assist av Lindqvist mens kampen ble mere fysisk og preget av utvisninger på begge lag. Andre periode startet med Lindqvist i utvisningsboksen, men svenskene fortsatte å score mål. «Fransman» Johansson-Brandius scoret til 6–0 etter en pasning fra Molander, som hadde driblet seg gjennom det belgiske forsvaret. Molander selv scoret til 7–0 etter et nytt dribleangrep, som han avsluttet med å lure François Vergult i det belgiske målet. Belgierne ønsket ivrig et trøstemål og hadde noen fine angrep, men de klarte ikke å komme seg forbi Howander i det svenske målet. I stedet satte Lindqvist inn 8–0 i siste spilleminutt. Canadas lagkaptein, Frank Fredrickson, gratulerte svenskene med seieren og kommenterte: «well done, but it was not ice hockey!»
I kvartfinalen mellom USA og Sveits var alle overbevist om at amerikanerne ville slå sveitserne lett, noe som viste seg også å være tilfelle. Da USA ledet 13–0 i første periode hadde amerikanerne scoret i snitt ett mål i minuttet, og fire ganger var det mindre enn 10 sekunder mellom målene. Amerikanerne saktet heretter farten, men på tross av dette fortsatte amerikanerne deres eksposive dominans. I en episode hadde amerikanerne to mann utvist og sveitserne presset på, men allikevel klarte Edward Fitzgerald å erobre pucken, kontre og score i undertall. Kampen endte til sist 29–0. Bestemann for amerikanerne var Anthony Conroy med åtte mål, Joseph McCormick med sju mål, Herb Drury med seks mål og flere solodriblinger og Moose Goheen med flere flotte angrep og seks mål.
Den første semifinalen ble spilt mellom Sverige og Frankrike, som hadde fått en «bye» i kvartfinalen. Det svenske laget begynte kampen i et veldig lavt tempo, og spillerne gjorde alt de kunne bunngå kroppskontakt, ettersom at trener Raoul Le Mat hadde bedt spillerne om å ta det med ro og ikke spille grovt. Den canadiske dommeren, Ernie Garon, som også var den franske landslagstreneren, hadde sett Sveriges forrige kamp og sa tydelig fra at han ikke ville tillate så grovt spill. På tross av dette la svenskene umiddelbart press på franskmennene. Svenskene hadde mange skudd, men på grunn av «Jacques» Gaittets gode målvaktsspill og et tett fransk forsvar klarte ikke svenskene å komme i ledelsen. Sverige scoret ikke før på slutten av første periode, da franskmennene ble slitne. «Stor-Klas» Svensson la inn til Burman, som ved hjelp av et kjapt skudd satte inn 1–0. «Stor-Klas» selv kunne deretter øke den svenske ledelsen til 2–0 ett minutt senere. I andre periode hadde svenskene fått ordre om ikke å holde tilbake for mye, og kampbildet liknet på første periode med svensk press uten resultat og tett fransk forsvar. Først da franskmennene ble slitne i slutten av perioden satte Molander inn til 3–0 etter å ha driblet seg gjennom det franske forsvaret. «Knatten» Lundell gjorde grovarbeidet på 4–0-målet før Lindqvist satte inn pucken fra spiss vinkel.
Semifinalen mellom Canada og USA var ikke bare den første landskampen mellom de to nabolandene men ble også beskrevet av både fans, de europeiske spillerne og reportere som den moralske finalen i turneringen. Foran utsolgte tribuner overgikk de tilstedeværende journalistene hverandre i lyriske beskrivelser av det de hadde vært vitne til. Hvor de europeiske lagenes spill fortsatt var preget av spillestilen i bandy ble det nordamerikanske spillet beundret for dets elegante pasningsspill og tempo. Den franske dommeren, Alfred de Rauch, var ikke vant til den røffe spillestilen til nordamerikanerne og hadde problemer med å henge med. Amerikanerne baserte deres spill på individuelle ferdigheter. Mesteparten av tiden var det Drury eller Conroy som prøvde å bryte gjennom det canadiske forsvaret. Canadierne hadde det beste lagspillet, som i det lange løp viste seg å være avgjørende. Første periode var jevn og målløs takket være utmerket målvaktsspill fra både Wally Byron og Ray Bonney. I andre omgang gikk tempoet i kampen opp raskere, og en utvisning på Canadas kaptein, Frederickson, ga amerikanerne en åpning hvor høyrevingen Joseph McCormick hadde mest held i å komme seg gjennom forsvaret. Men canadierne tok over initiativet i kampen takket være effektiv backchecking som tvang amerikanerne å skyte fra lang avstand. I stedet begynte den canadiske løperrekken å dominere ved hjelp av gode finter, godt støttet av roveren Woodman. Halvveis inn i andre periode fikk Frank Frederickson klart å drible pucken over hele banen og skøt på mål. Skuddet hans ble reddet av Byron, men Frederickson lyktes i å få returen bak målvakten og sette inn 1–0-målet. Amerikanerne fortsatte å presse og Joe McCormick hadde en god sjanse, men bommet. Kort tid etter ble han og Frederickson sendt til utvisningsboksen med fem minutter hver. Etter en utmerket kombinasjon av Goodman og Halderson sendte de pucken gikk til backen Johanneson, som ble hardt tacklet av en amerikaner. Mens han falt lyktes han med et svingskudd å score til 2–0. Canadierne spilte et hardt, raskt og sikkert forsvarsspill som forhindret amerikanerne i å komme til farlige målsjanser, så 2–0 ble sluttresultatet.
Alle, selv svenskene, forventet at Canada skulle vinne finalen, og svenskene hadde derfor omrokkert oppstillingen for å spare «Knatten» Lundell (skadet tå) og Molander til de viktigere kampene om sølv- og bronsemedaljene. Lundell ble erstattet av Wille Arve, «Stor-Klas» erstattet Molander, Lindqvist startet som back og Mattsson, som var på laget for første gang, spilte senter. Canada hadde erstattet roveren Woodman med Chris Fridfinnson. Svenskene valgte tross dette å ikke å defensivt for å holde scoringen nede men satset i stedet å en offensiv taktikk for å gå i angrepe så snart de så en mulighet til det. Canadierne dominerte kampen og ledet 3–0 etter fem og et halv minutt, men svenskene fikk kontroll over spillet og kampen bølget frem og tilbake de neste ti minuttene. Etter knapt seksten minutter gikk svenskene til angrep og Svensson skjøt fra 10 meters avstand. Pucken rørte så vidt en canadisk spillers ben, men dette var nok til å endre puckens retning slik at målvakten ikke rakk å posisjonere seg. Svenskene scoret dermed det eneste målet canadierne slapp inn i løpet av turneringen.Canada gjengjeldte umiddelbart etter da de to sekunder etter dropp satte inn 4–1. Etter pause lå svenskene under med hederlige 5–1, og som mot amerikanerne økte Canada tempoet i andre periode. Noen minutter ut i perioden ble den canadiske backen Johanneson skadet og måtte forlate isen. Ifølge reglene måtte Sverige også fjerne én spiller, og valget falt på Mattson. Med mere plass på isen og med kun seks spillere på hvert lag dominerte Canada kampen i ennå større grad til tross for den fine innsatsen til den svenske målvakten Howander. Midt i andre periode begynte spillet å bli grovere, men etter en enkelt utvisning på canadierne avtok intensiteten i spillet. Kampen endte 12–1 og Canada vant dermed det første OL-gullet i ishockey. Fredrickson ledet an med syv mål og én assist. Svenskene anså sluttresultatet som en suksess, og etter kampen fikk svenskene mye påskjønnelse fra både Canada og USA.
Sølvmedaljerunden
I sølvmedaljerunden ble det endte trekningen med at Sverige skulle møte USA i semifinalen mens Tsjekkoslovakia fikk en bye til sølvmedaljekampen. Dermed skulle svenskene for andre kveld på rad spille en kveldskamp. Lundell var tilbake på laget, mens Molander, som fortsatt ikke var frisk, ble igjen erstattet av Wille Arwe. Et par innbyttere spilte for USA. Cy Weidenborner hadde erstattet Bonney som målvakt, og «Red» Synott var kaptein i stedet for Joe McCormick. Svenskenes trener Le Mat hadde gitt spillerne ordre om å spille rolig og prøve å unngå å bli skadet eller utslitt da han fokuserte på de kommende kampene om bronsemedaljene. Sveriges taktikk var rent defensiv, bare to menn skulle angripe og backene ble bedt om å dumpe pucken i amerikanernes sone og forbli i en defensiv posisjon. Men taktikken viste seg ikke særlig vellykket i første periode. Til tross for et par svenske angrep som ble avsluttet med skudd på mål tok amerikanerne fullstendig over og scoret fem mål før pause, blant dem tre mål på avstand av backen Gerry Geran. Etter pause hadde svenskene fått lov til å spille mere offensivt og «Knatten» Lundell ble gjort til rover, i stedet for Arwe. Kampbildet ble jevnere, og det ble vanskeligere for amerikanerne å dominere kampen. Sverige hadde mange gode angrep mens spillet ble grovere som resulterte i flere utvisninger. Amerikanerne klarte bare å score to ganger i andre periode og kampen endte 7–0. Turneringens toppscorer Herb Drury satte inn kampens to siste mål men ble skadet i slutningen av kampen.
Bronsemedaljerunden
For å fullføre turneringen før medaljeseremonien ble det bestemt at Sverige skulle spille mot Sveits i den første kampen i bronseturneringen, samme dag som at Tsjekkoslovakia spilte mot USA om sølvmedaljene. Sverige måtte dermed spille sin fjerde kamp på fire dager, og mange av de svenske spillerne var slitne etter å ha spilt så mange kamper. Dermed spilte verken Erik Burman, «Stor-Klas» Svensson eller målvakt Seth Howander. David Säfwenberg og «Abbe» Jansson debuterte på laget, da Sverige ønsket å ha et så friskt lag som mulig til den avgjørende kampen om bronsen. I første periode kom sveitserne under hardt press men scoringen uteble. Dette skyldtes godt sveitsisk målvaktsspill og at svenskene presset på for hardt og det dermed var en menneskelig mur foran det sveitsiske målet. Etter en målløs første periode endret svenskene taktikk og presset ikke på så hardt. Spillet åpnet seg, og etter hvert som de sveitsiske spillerne ble slitne, begynte Sverige å score. Säfwenberg satte inn 1–0 med et langskudd fra høyrekanten. «Fransman» Johansson-Brandius økte ledelsen til 2–0 på en retur etter et skudd Wille Arwe. Arwe selv scoret 3–0. Säfwenberg skøytet opp langs høyre siden av banen, og én meter foran mål passerte han pucken til Arwe som skjøt på direkten. Kampen endte 4–0 og Sverige avanserte til den avgjørende kampen om bronsemedaljene.
Kampen om bronsemedaljene skulle vise seg å være avgjort allerede etter tre minutters spill. Den tsjekkoslovakiske kapteinen Josef Šroubek skøytet langs venstre side av banen og skjøt fra lang avstand. «Knatten» Lundell forsøkte å stoppe pucken med hånden, men klarte bare å røre den slik at den endret retning. Howander i mål ble overrasket og klarte ikke å nå pucken i tide med foten, og dermed gled den inn i mål. Tsjekkerne hadde nok en farlig situasjon foran det svenske målet før svenskene tok over initiativet. På tross av svensk dominans (de vant skuddstatistikken 16-2 i første periode og 32-0 i andre) forsvarte tsjekkerne seg kraftig og vant kampen 1–0 og tok dermed bronsemedaljene.
Diskusjon av turneringsformatet og regelendringer
Bergvall-systemet hadde blitt godt mottatt innen turneringen men ved begynnelsen av andre runde, hvor Tsjekkoslovakia fikk en bye på bekostning av Sverige (som hadde spilt flere kamper), begynte tvilen om systemet å sette inn. I tredje runde fikk tsjekkerne igjen en bye i stedet for svenskene, en avgjørelse ble tatt av arrangørene for å fullføre turneringen til tiden. Resultatet av dette var at det svenske laget ble fratatt en dag med veltrengt hvile, særlig med tanke på antallet av sene kveldskamper de hadde måttet spille. Etter svenskenes tap mot Tsjekkoslovakia ble Bergvall-systemet nå ansett som værende urettferdig. Formatet ble avskaffet og erstattet av en to-delt round robin ved Vinter-OL 1924.
Ved LIHGs åttende årskongress den 26. april 1920 ble Canada, Sverige og USA tatt opp som medlemmer av forbundet mens krigsdeltakerne Tyskland og Østerrike ble ekskludert etter ønske av Belgia. LIHG bestemte også å arrangere et verdens- og europamesterskap i det påfølgende år med Sverige som vertsnasjon. Canada så vel som USA lovet å sende lag, men det endte med at kun Tsjekkoslovkia og Sverige deltok. Dermed ble mesterskapene klassifisert til å være europeisk. Videre besluttet LIHG seg for en større revisjon av ishockeyreglene. De canadiske reglene, hvor hvert skulle bestå av seks spillere med to innbyttere, ble vedtatt uten endring. Spilletiden ble fastslått til å være tre perioder av 20 minutter for verdensmesterskap, og to perioder av 20 minutter for andre kamper. Det ble også bestemt at kamper fremadrettet skulle bli dømt av to dommere i stedet for én.
Gullmedaljekamp
Canada ble olympiske mestre og verdensmestre i ishockey.
Andre runde (second prix)
Turneringen fortsatte deretter med spill om sølvmedaljene. De tre lagene som hadde tapt mot gullvinnerne fra Canada, deltok: Tsjekkoslovakia, USA og Sverige. Da dette var tre lag, gikk Tsjekkoslovakia direkte til finalerunden og den andre «semifinalen» mellom USA og Sverige.
Sølvmedaljekamp
USA var dermed sølvmedaljevinnere i OL og VM.
Tredje runde (troisième prix)
Turneringen gikk videre med kamper om bronsemedaljene. De lagene som hadde tapt mot sølvvinneren USA; Sveits, Sverige og Tsjekkoslovakia deltok. Tsjekkoslovakia gikk direkte til kampen om bronsemedaljene, mens Sverige og Sveits møttes i en «semifinale».
Sluttplassering
Turneringens sluttplassering:
Toppscorere
Kilde: Ice-Hockey-Stat.com
Herritslev
Herritslev er en landsby vest for Nysted på Lolland. Den ligger i Guldborgsund kommune og tilhører Region Sjælland. Stedet hadde fått skole og vindmølle før 1855 og andelsmeieri og forsamlingssal før 1900.
I 1960-årene fikk stedet et felles pleiehjem for kommunene i område, Solgården, I endret form eksisterer pleiehjemmet fremdeles. Per Hækkerup døde i Herritslev.
Navnet
Landsbyens navn kommer av mannsnavnet Hariradan med etterleddet lev, og betyr «Hariradans efterladte ejendom». Stedsnavn med etterleddet «lev» er fra før år 800 og tilhører normalt byer av en viss størrelse og betydning.
Furuberget naturreservat
Furuberget naturreservat er et naturreservat på 300 dekar som ligger i Hamar kommune og som grenser mot Mjøsa i vest og Ringsaker kommune mot nord. Området ble vernet den 9. juli 1993 på grunnlag av både vegetasjon og geologi. Furuberget er en kalksteinsformasjon av mellomordovicisk alder på rundt 450 millioner år, hvor den nordlige delen består av fjell i mjøskalk med et høyt kalkinnhold kalt Mjøsformasjonen med inntil 90 % CaO.
Berggrunnen er oppsprukket og drenerer dermed unna mye vann. Som følge av dette er det sparsomt med løsmasse på skogbunnen som igjen gir gode vekstvilkår for tørkebestandig furuskog av Oslofelttypen og kalkkrevende arter i bunnsjiktet. Kalkfuruskogen i Furuberget er en av Norges største sammenhengende og har derfor verneverdi. Utvinning av kalk forekommer i et åpent dagbrudd tett opptil reservasjonsgrensen. Dette dagbruddet er åstedet i Knut Faldbakkens krimroman Natthagen. Den sørlige delen av Furuberget ligger i en helling mot Hamar vest og Mjøsa, og består av mindre ren kalk og et større innslag av leirskifer. På grunn av den varierte jordkvaliteten finnes det derfor flere sjeldne plantearter i området.
Annibale Bozzuti
Annibale Bozzuti  (født 2. februar 1521 i Montecalvo Irpinio ved Napoli i Italia, død 6. oktober 1565 i Chiace ved Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Avignon.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV.
Danish Audiophile Loudspeaker Industries
Danish Audiophile Loudspeaker Industries (DALI) er en dansk produsent av høyttalere. Firmaet ble grunnlagt i 1983 av Peter Lyngdorf.
Høyttalere fra DALI har tradisjonelt blitt solgt primært i Skandinavia, men ble i 2004 solgt i over 40 land rundt i verden.
Karl Dönitz
Karl Dönitz (født 16. september 1891 i Grünau, død 24. desember 1980) var en tysk admiral og den siste storadmiral i den tyske marine. Han var også det siste statsoverhodet i det tredje riket med tittelen rikspresident. Han ble utnevnt til denne posisjonen etter den tyske diktatoren Adolf Hitlers selvmord.
Danish Audiophile Loudspeaker Industries
Høyttalerne er beregnet for noe dyrere stereoanlegg med en lydgjengivelse som er naturtro uten kunstig økning eller demping av noen del av frekvensspekteret. I hvert kabinett benyttes det ofte flere høyttalerelementer for de forskjellige delene av frekvensspekteret i tillegg til bassrefleksrør. Mange av høttalerne er høye og smale kabinetter som er beregnet til å stå på gulvet.
Karl Dönitz
Dönitz ble etter krigen dømt til ti års fengsel for krigsforbrytelser.
Liv og virke
Karl Dönitz ble født i bydelen Grünau i Berlin. Med sin kone Ingeborg, datter av general Paul Weber, hadde han to sønner, Klaus (1920–1944) og Paul (1922–1943), som begge døde i sjøkrigen. Datteren Ursula (f. 1917) giftet seg med ubåtkommandanten Günter Hessler. Sammen fikk paret datteren Ute og sønnene Peter og Klaus, oppkalt etter Ursulas brødre.
Danish Audiophile Loudspeaker Industries
Kubik
Kommer i utgavene:
Karl Dönitz
Liv og virke
Dönitz døde av hjerteinfarkt julaften 1980 i Aumühle, og ble begravet 6. januar 1981. Ved den store begravelsen ble han hedret av en rekke utenlandske marineoffiserer og tidligere fiender. Han greide aldri å slippe tak i forestillingen om at han var Tysklands siste lovlige rikspresident, og ordnet det slik at forbundspresidenten etter hans død fikk oversendt et slags testamente, der der stod: «I bevissthet om mitt uavsluttede ansvar for det tyske folk, overdrar jeg mitt embetes innhold og oppgave som det tyske rikes siste statsoverhode til forbundspresidenten i forbundsrepublikken Tyskland.»
Han gikk inn i den tyske marinen i 1910. Han deltok under første verdenskrig frem til han ble tatt som krigsfange av britene.
Kolsvatnet
Kolsvatnet er en innsjø i Valle kommune i Agder. Den er en del av Kvinas nedbørfelt og har utløp i sør til Kolsvassåni.
Karl Dönitz
Liv og virke
Han ble medlem av NSDAP i 1944.
Finn Laudrup
Finn Laudrup (født 31. juli 1945) er en dansk tidligere fotballspiller. Han er far til de tidligere landslagsspillerne Brian og Michael Laudrup.
Karl Dönitz
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig var han storadmiral og sjef for det tyske ubåtvåpenet. 31. januar 1943 - like før nederlaget i Stalingrad - overtok han kommandoen over den tyske krigsmarinen etter Erich Raeder, hvoretter han fikk et SS-kompani permanent stasjonert utenfor sin Dahlem-villa, en donasjon fra Hitler på 300.000 Reichsmark, egen Mercedes stabsbil, et privatfly og et personlig togsett, Auerhahn (= orrhane), utstyrt med spise- og sovevogn. I sitt første direktiv skrev Dönitz: «Våre liv tilhører staten. Vår ære ligger i å gjøre vår plikt og være klar til handling. Ingen av oss har rett til privatliv. Spørsmålet er hvordan krigen skal vinnes. Vi må forfølge dette målet med fanatisk offervilje og den mest hensynsløse besluttsomhet.» Som en av Førerens mest ukritiske undersåtter protesterte Dönitz likevel åpent mot de av Hitlers beslutninger han var uenig i, og han tok kraftig til orde mot Hitlers ordre om å hugge opp de store krigsskipene. Tvert om hadde Dönitz planer for dem: «Det er nødvendig å sende Scharnhorst til Nord-Norge, der hun sammen med Tirpitz, Lützow og seks jagere vil danne kjernen i en sterk kampgruppe.»
Finn Laudrup
Finn Laudrup spilte 20 landskamper for, og scoret 6 mål. På klubbnivå spilte han for Vanløse IF, Wiener Sport Club, Brønshøj Boldklub, KB og Brøndby IF.
Karl Dönitz
Kapitulasjon
Admiral Dönitz meldte 7. mai over kringkasteren i Flensburg at tyske styrker kapitulerte betingelsesløst (general Alfred Jodl natt til 7. mai signert betingelsesløs kapitulasjon). Hitler begikk selvmord 30. april og innsatte Dönitz som sin etterfølger. Dönitz' uttalte mål var å avslutte krigen og sørge for at færrest mulig tyske soldater ble tatt til fange av sovjetiske styrker. Terboven fikk ikke gjennom sitt ønske om å holde Norge for enhver pris. I møte med Dönitz i Flensburg 3. mai fikk general Franz Böhme kommandoen over samtlige tyske styrker i Norge.
Etter Hitlers død var altså den partiløse Dönitz 30. april 1945 Tysklands president, med grev Lutz Schwerin von Krosigk som rikskansler, fra 1. mai 1945 til 23. mai 1945, da de overga seg til britiske tropper på Marineschule Mürwik i Flensburg-Mürwik. Hitler hadde utpekt Joseph Goebbels til ny rikskansler, men dagen etter Hitlers selvmord tok også Goebbels sitt eget liv. Dönitz og Schwerin von Krosigk gikk inn for å slutte fred med de allierte og prøvde å forhale overgivelsen enda noen dager, slik at Kriegsmarine skulle rekke å få evakuert flest mulig flyktninger fra Østpreussen og Pommern («Operation Hannibal», historiens største evakuering til sjøs). Den 7. mai gav han general Alfred Jodl tillatelse til å kapitulere betingelsesløst.
Alliert fangenskap
Regjeringen Dönitz ble tatt til fange av britene i Flensburg den 23. mai. I de siste dagene av krigen var regjeringens myndighetsområde i praksis begrenset til et lite område på 14 kvadratkilometer. Under Nürnbergprosessen ble Dönitz dømt til ti års fengsel. Han ble imidlertid ikke dømt for å ha gitt ordre til uinnskrenket ubåtkrig. Bakgrunnen var at domstolen fant det bevist at også britene og US-amerikanerne hadde ført uinnskrenket ubåtkrig: Storbritannia fra tidlig i mai 1940, og USA fra første stund i stillehavskrigen etter det japanske angrepet på Pearl Harbor 7. desember 1941.
I sine samtaler med fengselspsykiateren Douglas Kelley fremstod admiralen som en vennlig, noe reservert mann med en skarp sans for humor og uten tegn på depresjon. Godmodig fortalte Dönitz om de mange ulempene ved fangelivet, fra den vonde maten til den seteløse doen i cellen. Dr. Kelley beskrev admiralen som en av gruppens mest sammensatte personligheter, «en mann velsignet med kreative evner, fantasi og et sunt sjelsliv…utvilsomt en betydelig leder og en ytterst kompetent mann.» Dönitz leste dikt og var fast besluttet på å forbedre sine engelskkunnskaper under fangenskapet.