cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turid Lillehagen Welo
Internasjonale mesterskap
Allround-VM på skøyter deltatt en gang.
Tadashi Ōtsuka
Tadashi Ōtsuka (født 30. april 1978) er en japansk badmintonspiller.
Han representerte Japan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde i mixed double.
Det juridiske fakultet (UiO)
Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo (UiO) er Norges eldste, største og høyest rangerte institusjon som tilbyr undervisning i og driver forskning innen rettsvitenskap. Fakultetet har ansvar for det juridiske profesjonsstudiet som utdanner jurister, og som er det juridiske profesjonsstudiet med høyest opptakskrav og også blant studiene uansett fag med høyest opptakskrav i landet. I tillegg tilbyr fakultetet ulike mastergrader og studier i tilgrensende fag. Det juridiske fakultet er et av de fire opprinnelige fakultetene ved UiO, opprettet samtidig med universitetet i 1811. Det har faglige og historiske røtter i Det juridiske fakultet ved Københavns Universitet, som det deler mange tradisjoner med. Fakultetet holder til i Universitetsbygningene ved Karl Johans gate og Domus Juridica. Fakultetet ledes av dekan Ragnhild Hennum.
Historie
Det juridiske fakultet ble etablert i 1811 som et av de fire opprinnelige fakultetene ved Det Kongelige Frederiks Universitet (Universitetet i Oslo fra 1939). Universitetet var i praksis en norsk videreføring av Danmark-Norges felles universitet, Københavns Universitet, og fulgte fra begynnelsen de studieordningene, reglementene og tradisjonene som gjaldt ved Københavns Universitet. Det juridiske embetsstudiet som ledet til graden cand.jur. ble innført ved Københavns Universitet i 1736 og videreført på grunnlag av den danske studieordningen ved Det Kongelige Frederiks Universitet.
Gordon Pearce
Gordon Charles Pearce (født 10. januar 1934 i Jabalpur i India), australsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1968 i Mexico by.
Det juridiske fakultet (UiO)
Bygninger
De tre gamle universitetsbygningene på Karl Johan er ikke store nok til å romme alle enhetene ved Det juridiske fakultet. Fakultetet leier derfor flere bygninger i Oslo sentrum. Viktigst er Domus Nova (tidligere Helserådets bygning) på St. Olavs plass, hvor blant annet hele Intitutt for kriminologi og rettssosiologi er plassert. Lokalene til Norsk senter for menneskerettigheter i Cort Adelers gate 30 i Vika er også innleid.
Grunnet plassmangelen leier fakultetet også undervisningslokaler i Oslo sentrum, først og fremst til forelesninger i Misjonssalen og Storsalen i Filadelfiakirken.
I 2009 startet Det juridiske fakultet prosessen med å samle fakultetet i ett bygg på Tullinløkka, og inngikk i 2011 dialog med Entra eiendom om et mulig leieforhold. I mars 2014 fikk Universitetsdirektøren fullmakt fra Universitetsstyret til å inngå leieavtale med Entra. Reguleringsplanen for hele Tullinkvartalet, som den nye bygningen inngår i, ble vedtatt 1. februar 2017. Grunnstenen til bygget ble lagt ned av statsråd Iselin Nybø, rektor Svein Stølen, ordfører Marianne Borgen og Entras direktør Arve Regland. Bygget ble tatt i bruk til studiestart i januar 2020, og har det offisielle navnet Domus Juridica.
Organisering
Fakultetsstyret er fakultetets øverste organ. Fakultetsstyret fastsetter mål og strategier for forskning, undervisning, formidling, arbeidsmiljø og personalpolitikk. Styremedlemmene er valgte, med unntak for to representanter utnevnt av Universitetets rektor og lederen av Juridisk studentutvalg som er medlem ex officio. Fakultetets øverste leder er dekanen, som styrer innenfor de rammer Universitetsstyret, rektor og Fakultetsstyret setter. Den administrative ledelsen forestås i det daglige av fakultetsdirektøren.
Studier
Antallet studenter tilknyttet fakultetet har de siste årene frem til 2020 ligget rundt 4200. Det er klart flest studenter på profesjonsstudiet i rettsvitenskap. Juridisk fakultet tilbyr også utdannelse innen kriminologi og rettsinformatikk, samt flere masterprogrammer. Ved siden av studiene foregår forskerutdanningen i et ph.d.-program.
Vittatocrites
Utseende
Middelsstore til nokså store, lange og slanke, mørke trebukker med litt matt, bronseaktig eller blålig metallglans. Antennene er tynne, omtrent så lange som kroppen hos hunnen og en del lengre hos hannen. Hodet er ikke påfallende snuteformet forlenget. Pronotum er tønneformet med en ganske kort tann på hver sidekant. Dekkvingene er jevnbrede, påfallende lange sammenlignet med resten av kroppen, kan ha en lys lengdestripe. Beina er lange og mørke, lår og legger noe fortykkede, særlig på bakbeina.
Levevis
Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Tanzania og Malawi.
Liste over kriger Colombia har deltatt i
Denne listen er laget for å vise hvilke kriger Colombia har vært delaktig i.
Lundgren
Lundgren er et svensk etternavn. Per 2022 er det 19 697 personer i Sverige og 423 personer i Norge som bærer navnet Lundgren.
John Kristian Helland
John Kristian Helland (født 23. desember 1953) er en norsk pedagog og lærebokforfatter fra Stavanger.
Helland er lærer ved Gand videregående skole i Sandnes og leder av Studieverkstedet der. Han er en mye brukt kursholder, og siden 2007 jevnlig nyttet av Rogaland Kurs og Kompetansesenter og Nasjonalt senter for leseopplæring og leseforsking i Stavanger. Han er også lærebokforfatter for Cappelen Damm til læreverk i norsk for yrkesfaglige utdanningsprogram, der han er medforfatter på lærebokserien Klar melding.
Adele av Champagne
Adèle av Champagne (født ca. 1140, død 4. juni 1206), også kjent som Adelaide og Alix, var den tredje hustruen til kong Ludvig VII av Frankrike og mor til hans eneste mannlige arving, den framtidige Filip II August. Hun var datter av Theobald II av Champagne og Matilda av Kärnten.
Hun var aktiv i kongedømmets politiske liv, sammen med sine brødre Henrik I av Champagne, Theobald V av Blois, og Guillaume aux Blanches Mains, erkebiskop av Reims. Henrik og Theobald var gift med døtrene til Ludvig VII og hans første hustru Eleanora av Aquitaine. Eleanora og hennes brødre følte deres posisjon truet da arvingen av Artois, Isabella av Hainaut, ble gift med Adèles sønn Filip. Adèle gikk i allianse med Hugo III, hertug av Burgund, og greve Filip av Flandern, og forsøkte selv å interessere Fredrik Barbarossa. Det brøt ut krig i 1181, og forholdene ble så dårlige at Filip forsøkte å få en skilsmisse fra Isabelle i 1184.
Selv om hennes makt minsket etter at Filip ble konge i 1180 fungerte hun som regent av kongedømmet i 1190 da Filip dro av sted på det tredje korstoget. Hun havnet i skyggen igjen da han kom tilbake i 1192, men deltok i opprettelsen av flere klostre.
Hun døde den 4. juni 1206, og ble gravlagt i kirken i klosteret Pontigny i nærheten av Auxerre.
Adèle hadde to barn med kong Ludvig VII av Frankrike:
VM i pelota 2018
VM i pelota 2018 (verdensmesterskapet i pelota) ble arrangert i Barcelona i Spania i 2018.
Termitopaediini
Termitopaediini er en gruppe (stamme) av biller som hører til familien kortvinger.
Svømming under EM i svømmesport 2010 – 200 meter brystsvømming kvinner
Øvelsen 200 meter brystsvømming kvinner ved EM i svømming 2010 på langbane fant sted 12. og 13. august i Budapest, Ungarn.
Termitopaediini
Utseende
Små (gjerne ca. 2,5 millimeter) kortvinger som særlig utmerker seg ved at bakkroppen er kraftig oppsvulmet. Hode og forkropp er ganske små, fasettøynene små.
Levevis
Disse små billene lever tett sammen med termitter.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika og Asia.
Sveits under EM i friidrett 1969
Sveits deltok med 19 utøvere i EM i friidrett 1969 som ble arrangert 16.–21. september 1969 i Athen. Sveits tok tre medaljer i mesterskapet.
Rettssaken mot Adolf Eichmann
Rettssaken mot Adolf Eichmann ble gjennomført av Israel 2. april til 14. august 1961 i Jerusalem. Den tyske, forhenværende Schutzstaffel-offiseren (SS) Adolf Eichmann var anklaget for forbrytelser mot det jødiske folket, forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og medlemskap i kriminelle nazistiske organisasjoner. Tiltalen gjaldt hovedsakelig medvirkning til gjennomføring av holocaust under andre verdenskrig i Europa. Han ble funnet skyldig, dømt til døden og henrettet i 1962 etter at Israels høyesterett hadde stadfestet dommen. Dette er den eneste dødsstraffen fullbyrdet i Israel.
Eichmann rømte etter andre verdenskrig til Argentina, og var der til han i 1960 ble funnet og bortført av agenter fra den israelske etterretningsorganisasjonen Mossad. Han ble på tidspunktet for arrestasjonen regnet som en av de fremste nazilederne på frifot. Bortføringen fra Argentina var juridisk omstridt og skapte diplomatisk konflikt som ble behandlet av FNs sikkerhetsråd. Til rettssaken er det knyttet flere prinsipielle problemstillinger, blant annet om universell jurisdiksjon (Israels rett til å straffeforfølge forbrytelser begått av en utlending i et annet land), om Israels rett til å straffeforfølge forbrytelser begått før Israel fantes, og om Israels straffelov ble brukt med tilbakevirkende kraft.
Rettssaken har i ettertid blitt mye diskutert, blant annet på bakgrunn av Hannah Arendts uttrykk «ondskapens banalitet». Eichmann fremstilte seg selv som en lydig byråkrat som bare fulgte ordre. Rettssaken foranlediget forskning (blant annet Milgram-eksperimentet) som kunne forklare medvirkning til nazistenes forbrytelser, og debatt om lydighet og ansvar generelt. Senere forskning har vist at Eichmann utførte arbeidet ivrig og helhjertet og at han trolig var en ekte antisemitt. Eichmann var den første som ble dømt for folkemord basert på Folkemordkonvensjonen, og den israelske domstolen var den første som skjelnet mellom folkemord og forbrytelser mot menneskeheten.
Rettssaken ble en internasjonal begivenhet, en betydelig hendelse i Israels historie og ofrene for nazistenes utryddelsespolitikk var i sentrum i rettssalen. Dette var en av de mest profilerte sakene med spesiell vekt på holocaust i tiltalen, og holocaust i Ungarn var viktig i bevisførselen mot Eichmann. Dekningen av rettssaken og utfyllende historisk stoff gjorde kunnskap om holocaust bredt tilgjengelig. Begrepet «holocaust» som betegnelse på folkemordet på de europeiske jødene ble etablert i USA som følge av rettssaken.
Eichmanns karriere i naziregimet
Eichmann var offiser i Schutzstaffel og var før og under andre verdenskrig sjef for jødesaker i Reichssicherheitshauptamt (RSHA). Han organiserte identifisering og transport av dem som skulle sendes til utryddelsesleirene fra Vest-Europa og Balkan. Under holocaust i Ungarn var han selv tilstede, og hadde tilsyn med deportering av 437,000 mennesker til utryddelsesleirer i det okkuperte Polen. Før massemordet begynte ledet han kontorene for tvungen jødisk utvandring i Wien, Praha og Berlin.
Rettsoppgjør etter holocaust
Rettsoppgjøret etter Holocaust skjedde i flere faser og på ulike arenaer. Det foregikk for det første i Tyskland straks etter krigen, i regi av de allierte okkupasjonsmaktene. Dette oppgjøret fortsatte i regi av tyske myndigheter etter at Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk suverenitet. Endelig foregikk det rettsoppgjør i de landene som var berørt av folkemordet. Rettsoppgjøret er særlig kjent for Nürnbergprosessen (hovedprosessen mot topplederne) samt de etterfølgende prosessene i Nürnberg, blant annet Einsatzgruppenprosessen. Einsatzgruppeprosessen omfattet 24 ledere fra Einsatzgruppen og var den eneste av Nürnbergprosessene som kun omhandlet holocaust, og disse lederne ble i praksis tiltalt for over 1 million mord.
De fleste forbrytere fra nazistenes regime ble aldri stilt rettslig til ansvar. En stor del av de som de allierte og den amerikanske okkupasjonsmakten dømte til fengselsstraff slapp ut lenge før straffen var sonet. Mot slutten av 1950-årene var det nesten ingen nazister i fangenskap noe sted i Europa. Fra slutten av 1950-årene ble det innledet en serie nye rettsprosesser, særlig i Vest-Tyskland. Sentralkontoret for etterforskning av nazistiske forbrytelser ble etablert i denne perioden. Fritz Bauer, leder av påtalemakten (tysk: Generalstaatsanwaltschaft) i Hessen med kontor i Frankfurt am Main, var sentral i gjennomføring av de vesttyske prosessene rundt 1960.
Juridisk grunnlag
De allierte fastsatte i London-charteret (også kalt Nürnberg-charteret) av 8. august 1945, hvordan rettsforfølgelsen av ledende krigsforbrytere (engelsk: major war criminals) i Nürnbergprosessen skulle foregå. Charteret omhandlet tiltale på grunnlag av forbrytelser mot freden, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. London-charteret avviste «ordre ovenfra» (engelsk: superior order) som grunnlag for frikjennelse, bare som formildende omstendighet. Tiltalen i Einsatzgruppeprosessen (1947) baserte seg på den foregående Nürnbergprosessen, samt på Genèvekonvensjonene, Haag-konvensjonene av 1899 og 1907, og internasjonal sedvanerett. Folkemord var ikke et konkret punkt i tiltalen og betegnelsen folkemord (engelsk: genocide) ble ikke brukt. Folkemordkonvensjonen ble vedtatt i 1948. Det er bred enighet om at prosessene i Nürnberg beviste folkemord.
Rettsoppgjøret i Nürnberg var radikalt nyskapende ved at statlige aktører kunne eller måtte stilles til ansvar og de ikke lenger var beskyttet nasjonal suverenitet. I den tradisjonelle modellen var staten håndhever av lov overfor individer. Internasjonal straffeforfølgelse av personer ble dermed ansett som umulig uten å overskride statenes suverenitet slik man mente «det westfalske systemet» ble etablert ved Freden i Westfalen. Etter Nürnberg formulerte Karl Jaspers begrepet forbryterstaten (tysk: Verbrecherstaat) i tilfeller der staten selv er den ledende gjerningspersonen snarere enn håndhever av lov og orden.
Under Nürnbergprosessen ble det satt presedens for at ordre ovenfra (superior order) ikke holdt som forsvar. London-charteret (også kalt Nürnberg-charteret) av 8. august 1945 etablerte the International Military Tribunal (IMT) og fastsatte hvordan rettsforfølgelsen av major war criminals i Nürnberg skulle foregå. Charteret omhandlet tiltale på grunnlag av forbrytelser mot freden, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. London-charteret for IMT avviste «ordre ovenfra» (engelsk: superior order) som grunnlag for frikjennelse, bare som formildende omstendighet.
Eichmanns samarbeidspartnere
SS-offiser Dieter Wisliceny arbeidet sammen med Eichmann, blant annet ved gjennomføring av holocaust i Ungarn og i Hellas. Wisliceny ble etter andre verdenskrig dømt til døden og hengt i Bratislava i 1948. Alois Brunner, en østerriksk SS-offiser, var en av Eichmanns nære medarbeidere. Etter å ha arbeidet for amerikanske okkupasjonsstyrker flyktet han til Syria og døde i Damaskus som gammel mann. Brødrene Rolf Günther (selvmord 1945) og Hans Günther (drept i 1945) var begge SS-offiser og arbeidet for Eichmann med deportasjoner fra Hellas og Bøhmen. SS-offiser Theodor Dannecker, som samarbeidet med Eichmann blant annet om holocaust i Ungarn, tok sitt eget liv i desember 1945 i amerikansk varetekt.
SS-lederne Heinrich Himmler og Odilo Globocnik tok sine egne liv i alliert varetekt. Gestapo-sjef Heinrich Müller forsvant i krigens siste dager. Ernst Kaltenbrunner, leder av Reichssicherheitshauptamt (RSHA), ble dømt og henrettet i Nürnberg.
I Ungarn ble hovedmennene bak jødeutryddelsen László Baky, László Endre, László Bárdossy, Béla Imrédy, Ferenc Szálasi, Döme Sztójay og László Ferenczy dømt og henrettet etter krigen. Kurt Becher unnslapp rettsforfølgelse og ble senere en velstående forretningsmann, til tross for at han var SS-offiser og kommissær for de tyske konsentrasjonsleirene. Becher vitnet i rettssaken mot Eichmann uten å reise til Israel. Miklós Horthy, Ungarns «riksforstander» til 1944, og Otto Winkelmann, SS- og politisjef (HSSPF) i Ungarn, ble ikke stilt til ansvar for holocaust i Ungarn. SS-general Edmund Veesenmayer ble i Nürnberg dømt til fengsel og slapp ut i 1951.
Flukt i Tyskland og til Argentina
Straks etter den allierte okkupasjonen av Østerrike og Tyskland ble Eichmann arrestert av amerikanske soldater. Han holdt sin fulle identitet skjult og ble oppfattet som harmløs. I 1946 stakk han av fra alliert varetekt, og holdt seg skjult nord i Tyskland til 1950. Eichmann var svært omstendelig og forsiktig da han skjulte seg i Tyskland. Han besøkte ikke familien en eneste gang før flukten til Argentina i 1950.
Ved å bruke falsk navn reiste Eichmann i begynnelsen av 1950 fra Tyskland til Italia. Han fikk hjelp av den bayerske fransiskanermunken Anton Weber som hadde nazisympatier. Eichmann fikk et humanitært pass fra den internasjonale Røde Kors-komiteen i Genève og et argentinsk visum under navnet «Riccardo Klement, tekniker». Hans falske pass ble i 2007 oppdaget i rettsarkivene i Buenos Aires av en student som gransket bortføringen av Eichmann i 1960. Passet ble overlevert Argentinas Holocaust-museum i Buenos Aires.
Den første jakten i Europa
Etter at sentrale nazistiske ledere som Adolf Hitler, Heinrich Himmler og Reinhard Heydrich var døde, og Kaltenbrunner og kommandant for konsentrasjonsleiren Auschwitz-Birkenau, Rudolf Höß, ble stilt for retten, var Eichmann, Gestapo-sjef Heinrich Müller og Martin Bormann, Hitlers personlige sekretær, de fremste nazilederne på frifot. Müller og Bormann forsvant og er antatt døde i mai 1945.
Eichmann var under andre verdenskrig nokså ukjent utenfor Tyskland. Haganah, en jødisk paramilitær organisasjon, avhørte flyktninger som kom til Palestina (det britiske Palestinamandatet) fra Tyskland, Ungarn og Polen, og hadde i 1943 dannet seg et klart bilde av at Eichmann var en sentral person i gjennomføringen av Holocaust. Blant de omkring 500 nazistene Haganah førte på en liste over krigsforbrytere var Eichmann høyt oppe. Gideon Rafael i Haganah reiste etter andre verdenskrig til London med detaljert informasjon basert på vitneerklæringer i Haifa. Informasjonen ble brukt blant annet i Nürnbergprosessen. De allierte visste i utgangspunktet lite om Eichmann, men fikk etterhvert informasjon fra overlevende og fra utvandrete til Palestina. Letingen etter Eichmann var forvirret av utallige rykter og av at en tjenestemann ved navn Ingo Eichmann også arbeidet ved RSHA. Etter andre verdenskrig ble det spekulert i om Eichmann, med sin kunnskap om hebraisk og jødisk liv, hadde utgitt seg ut for å være en overlevende jøde fra en konsentrasjonsleir, og endog hadde emigrert til Palestina eller Egypt.
Dieter Wislicenys rolle
Amerikanske styrker arresterte i mai 1945 SS-offiseren Dieter Wisliceny i nærheten av Altausseer See i Steiermark. Han hadde vært en av Eichmanns nære medarbeidere. Overfor amerikanske okkupasjonsmyndigheter argumenterte Wisliceny med at Eichmann var i live og at han var for feig til å ta sitt eget liv, slik han skal ha snakket om mot slutten av andre verdenskrig. Wisliceny skisserte selv en plan for å oppspore Eichmann, blant annet ville han selv stå i spissen for en gjennomsøkning av alle krigsfangeleirer for å finne Eichmanns medarbeidere. Dernest ville Wisliceny lete opp Veronika («Vera») Eichmann som han var sikker på visste hvor ektemannen hadde gjemt seg. I fengselet i Bratislava utarbeidet Wisliceny over 20 tettskrevne sider med detaljer om Eichmann, inkludert øyefarge, gulltenner og arr.
Wisliceny tilbød seg å oppspore Eichmann, men myndighetene ville ikke løslate ham av den grunn. Wisliceny laget en liste over steder der han trodde Eichmann kunne ligge i dekning. Ledende agenter i Haganah forhørte Wisliceny i Bratislava om Eichmann. Haganah-agenten fikk en liste på kvinner som Wisliceny mente var beredte til å skjule Eichmann. Hos en av Eichmanns tidligere elskerinner fant Haganah på denne måten et fotografi av Eichmann.
Haganahs og Israels rolle
Haganah-agenter opererte dels under dekke av være tyske eller nederlandske nazister som snakket godt tysk. En mannlig agent fikk på denne måten innpass hos Vera Eichmann, og pleide selskapelig omgang med henne mens hun bodde i Bad Aussee. Agenten skaffet Vera en hushjelp med lyst hår og «arisk» utseende; hushjelpen var egentlig en jødisk jente som var agent for Haganah. Vera holdt stadig fast ved at mannen var død og avslørte ingenting mens hushjelpen hørte på.
Agentene lokaliserte etter hvert Eichmanns far som drev en butikk i Linz, og spurte hvor Adolf var. Faren holdt fast ved at sønnen var død. Simon Wiesenthal, da en ung arkitekt, senere nazist-jeger, slo seg ned i Linz for å holde øye med Eichmanns far, og skygget personer som besøkte ham. Wiesenthal tok seg inn i farens leilighet og fant der et dokument som sammenfattet Adolf Eichmanns liv med hans egen håndskrift.
Haganah-agenter reiste i 1946 til Østerrike for å lete etter Eichmanns familie. De fant Eichmanns kone og Eichmanns bror i Bad Aussee og fulgte etter dem til et bortgjemt hus. Der drepte de en mann de trodde var Eichmann. Etter noen uker ble det avklart at offeret ikke var Eichmann, men en annen SS-offiser som hadde medvirket til holocaust.
Yechiel Grienschpan, en partisanleder ved Lublin under andre verdenskrig, organiserte en gruppe på ti krigskamerater som jaktet på Eichmann. Gruppen lette etter Eichmann i Europa, Midtøsten og Sør-Amerika. Etter at Grienschpan ble drept i Vest-Tyskland under uklare omstendigheter i 1948 ble gruppen oppløst.
I 2011 avdekket Der Spiegel at Israel allerede i 1949, hadde forberedt bortføring av Eichmann fra Østerrike. Bakgrunnen var rykte om at Eichmann planla besøk hos sin kone i Bad Aussee. En gruppe israelske kommandosoldater reiste til Salzburg. Der sto et fly klart, med sikte på å frakte Eichmann til Israel. Aksjonen var resultatløs fordi Eichmann befant seg i Nord-Tyskland. Der Spiegel fant opplysningene arkivmateriale etter Organisation Gehlen.
Amerikansk etterretning
Den amerikanske okkupasjonsmakten fulgte etter krigen med på Eichmanns familie Altaussee og foreldrene i Linz. Jakten på forbrytere fra nazitiden avtok da den kalde krigen tiltok. Tidlig på 1950-tallet skrev Counterintelligence Corps i et notat om Eichmann at rettsforfølgelse av krigsforbrytere ikke lenger er en prioritert oppgave for amerikanske myndigheter.
Argentina under Perón
Fra 1800-tallet var det en del utvandring fra den tysktalende delen av Europa til Argentina. Mange tysktalende argentinere ble etter første verdenskrig involvert i en politisk debatt om Heimat (hjemland) og Deutschtum («tyskhet»).
Argentinas sterke økonomi fikk president Juan Domingo Perón til å arbeide for uavhengighet fra USA og motvirke USAs dominans. Perón prøvde å tilnærme seg fascisten Francisco Franco i Spania som en fremtidig alliert. Perón fremmet innvandring med mål om såkalte «rasemessige forbedringer» ved å blande befolkningen med europeiske innvandrere.
Flere hundre nazister (anslag fra 200 til 800) flyktet til Argentina fra slutten av andre verdenskrig til 1955. Perón mente at landet trengte ingeniører og offiserer og det er uklart om han tok i mot nazistiske forbrytere med vilje eller om han aksepterte dem av rent praktiske grunner. Ifølge Der Spiegel ble gamle nazister i den vesttyske utenrikstjenesten ofte stasjonert i Sør-Amerika der diplomatene beskyttet krigsforbrytere og andre nazister på flukt fra rettsoppgjør. Etter Perons død ble Argentina mindre gjestfrie overfor gamle nazister.
I Argentina
Spesielle immigranter som Eichmann ble håndtert av «Sonderkommission Peralta» (grunnlagt 1946). De to tyskfødte forretningsfolkenen Guillermo Staudt og Horst Carlos Fuldner (tidligere SS-offiser) var også støttespillere.
Eichmann flyttet i oktober 1953 til Olivos i nærheten av Buenos Aires. Sammenlignet med andre tyske innvandrere var karrieren til Eichmann ikke spesielt fremragende. Fra 1953 til 1960 hadde han en serie forskjellige jobber som var såvidt tilstrekkelig til å forsørge ham selv og familien. Eichmann og familien levde i beskjedne kår og hadde relativt lite omgang med nazieliten i Buenos Aires.
En av agentene som fanget Eichmann fortalte senere at Mossad kjente til Josef Mengeles oppholdssted, men lot ham være fordi det kunne sette arrestasjonen av Eichmann i fare.
Der Spiegel anslår at det trolig var flere hundre personer i Buenos Aires som visste at Klement egentlig var Eichmann.
Oppsporet i Argentina
Vera Eichmann forsvant i 1950-årene, men israelske agenter visste at passet hennes var utløpt slik at hun måtte til Wien for å få det fornyet. Østerrikske myndigheter tipset de israelske agentene da hun dukket opp på passkontoret i Wien. Deretter ble hun skygget kontinuerlig. I 1959 var Vera tilbake i Østerrike for å fornye passet og Haganah kom da på sporet av Eichmann. De israelske agentene var sikre på at hun fornyet passet kun for å reise til mannen. Hun var lojal mot ektemannen selv om hun visste om hans mange elskerinner. Da hun kjøpte billett til Buenos Aires styrket det antakelsen om at han befant seg der, og tre israelske agenter reiste med samme fly som Vera. I Buenos Aires reiste hun rett til et hus i San Fernando der hun omfavnet Ricardo Klement (Eichmanns dekknavn) som tok mot henne. Da var de israelske agentene som skygget henne sikre på at de hadde funnet Eichmann.
I 1950-årene hadde flere overlevende fra holocaust viet sine liv til å lete etter de ansvarlige som unnslapp Nürnbergprosessen. I 1953 hadde Wiesenthal fra sitt bosted i Wien kommet på sporet av Eichmann i Argentina. I 1954 fikk han et postkort fra en samarbeidspartner i Buenos Aires, med følgende beskjed:
Samtidig hadde Mossad oppsporet Eichmann og Josef Mengele, en lege og SS-offiser som utførte ekstreme eksperimenter på konsentrasjonsleirfanger, i Argentina. Mossads daværende leder Isser Harel hevdet i 1991 at Wiesenthals arbeid ikke bidro til arrestasjonen av Eichmann, men satte operasjonen i fare, og forhindret en planlagt arrestasjon av Mengele, Den amerikanske historikeren Deborah Lipstadt skrev i 2011 at Wiesenthal ikke spilte noen direkte rolle i oppsporingen av Eichmann.
Tuviah Friedman, som hadde jaktet på Eichmann siden andre verdenskrig, begynte å organisere Institutt for dokumentasjon av krigsforbrytelser i Israel. I 1959 fikk Friedman et tips fra det tyske justisdepartementet om at Eichmann var i Kuwait. Den israelske regjeringen ville ikke bruke ressurser på jakt i Kuwait. Friedman fortalte da historien til en israelsk avis, noe som skapte sensasjon da det kom på trykk, og ble gjengitt internasjonalt. Avisoppslaget gjorde at statsminister i Israel, David Ben Gurion, prioriterte saken. Avisoppslaget førte til at Friedman fikk mange tips, blant annet fra en argentiner av tysk opphav som hevdet at Eichmann bodde i utkanten av Buenos Aires. Den nazistiske avisen Reichsruf (utgitt av Deutsche Reichspartei) publisert samme år opplysninger om at Eichmann befant seg i Argentina.
Mot slutten av 1950-årene hadde amerikansk og britisk etterretning ikke lenger som oppgave å jakte på nazister. Det tre vestlige allierte hadde overlatt til Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) å straffeforfølge nazister.
Hermann-familiens rolle
Eichmann instruerte sine fire sønner at de ikke måtte snakke om politikk, men den eldste sønnen, Klaus, fulgte ikke farens formaning. I 1956 ble Klaus venn eller kjæreste med den 16 år gamle Sylvia Hermann. Hun var en vakker datter av Lothar Hermann en tysk innvandrer av delvis jødisk opphav. Han hadde vært internert i konsentrasjonsleiren Dachau (hvor Eichmann hadde tjenestegjort) for sine sosialistiske aktiviteter. I 1938 hadde han flyktet til Argentina, og i 1950-årene bosatte han seg i Buenos Aires sammen med familien. Familien Hermann fremsto som ikke-jødiske tyske innvandrere. Klaus var ofte på besøk hjemme hos Sylvia, og en dag kom de i snakk om jødenes skjebne under andre verdenskrig. Klaus fortalte at faren var nasjonalsosialist og offiser i den tyske hæren, og sa at det etter farens mening «ville ha vært bedre hvis tyskerne hadde fullført utryddelsesarbeidet». Sylvia besøkte ikke Eichmanns bolig og var ikke klar over at han brukte etternavnet Klement. Familien Hermann flyttet til Coronel Suárez flere timers reise fra Buenos Aires og mistet kontakten med Eichmann-familien.
Golda Meir sørget i 1972 for at Lothar Hermann fikk den lovede dusøren.
Vest-Tysklands rolle
Vestyske myndigheter var lite interessert i å oppspore Eichmann. Der Spiegel avslørte i 2011 at det var politikere og rettsvesenet, ikke tysk etterretning (BND og Bundesamt für Verfassungsschutz), som sto i veien for arrestasjon av Eichmann i Argentina. Amerikanske myndigheter overlot saken til vesttyske myndigheter. Da en tysk domstol utstedte arrestordre unnlot Bundeskriminalamt å etterlyse Eichmann gjennom Interpol. BND hadde agenter i Argentina og samlet informasjon om Sassen og Eberhard Fritsch. Tysk etterretning holdt øye dette miljøet med tanke på å beskytte Forbundsrepublikken mot nazipåvirkning, men de foretok seg lite konkret.
Den tyske etterretningstjenesten BND/Organisation Gehlen hadde samme informasjon som CIA (Eichmanns dekknavn ble feilstavet som Clemens) og visste at Eberhard Fritsch kjente til Eichmanns tilholdssted. En etteretningsmelding fra juni 1952 oppga at Eichmann bodde i Argentina under navnet Clemens. Ifølge dokumentene kjente CIA til at Eichmann hadde oppholdt seg i Argentina siden 1952. I 1953 fikk Wiesenthal tips om Eichmann i Argentina og Wiesenthal varslet tysk og israelsk etterretning samt CIA. Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV, Forbundsrepublikkens etat for forfatningsvern) kjente til Eichmanns dekknavn og hans forbindelser med Fritsch.
Vest-Tysklands regjering, ledet av Konrad Adenauer, var bekymret over hva Eichmann kunne fortelle om Adenauers tidligere nasjonale sikkerhetsrådgiver Globke som medvirket ved utforming av Nürnberglovene i 1935.
Der Spiegel drøftet i 2011 om BND (og forløperen Organisation Gehlen) mislykkes i letingen etter Eichmann. BND anså det ikke som sin oppgave å oppspore gamle nazister. Vesttysk påtalemakt satte i gang etterforskning av en sak bare dersom det var levert inn en anmeldelse, noe Eichmann og mange nazister dro fordel av. Da en holocaustoverlevende skrev til påtalemakten i Berlin i 1952 ble saken lagt til side fordi Eichmann ikke lot seg finne. Da Vera Eichmann forlot Østerrike ble reisedokumentene utstedt av den sovjetiske okkupasjonsmakten. Da hun i 1954 søkte om pass ved ambassaden i Buenos Aires til sine to eldste sønner var det ingen som reagerte. I Vest-Tyskland ble arrestordre på Eichmann utstedt i 1956 og Bundeskriminalamt (det føderale kriminalpolitiet i Tyskland) avslo å sende saken til Interpol med begrunnelse at Interpol ikke hadde anledning til å etterforske politiske forbrytelser. BfV ba i 1958 ambassaden om bistand i letingen etter Klement/Eichmann og ambassaden svarte at de ikke hadde lykkes å finne denne personen som neppe var i Argentina og som trolig befant seg i Midtøsten. BfV la etter dette bort saken. Der Spiegel skriver at ambassaden kjent godt til det tyske miljøet i Buenos Aires inkludert Sassen. Der Spiegel konkluderer med at BND ikke beskyttet Eichmann, mens ambassadens rolle er uklar.
USAs rolle
I 2006 ble 27,000 sider med hemmeligstemplet informasjon offentliggjort av den amerikanske etterretningsorganisasjonen CIA. Dokumentene viser at CIA i mars 1958 (eller tidligere) hadde detaljert kunnskap om hvor Eichmann befant seg. CIA valgte å ikke informere Israel om dette, for å beskytte høytstående politikere i det daværende Vest-Tyskland eller fordi de trodde det ville skade vestens interesser i den kalde krigen. CIA ønsket heller ingen oppmerksomhet om nasjonalsosialister som de selv rekrutterte etter andre verdenskrig. Samtidig hadde den israelske etterretningsorganisasjonen Mossad midlertidig oppgitt sin leting etter Eichmann i Argentina, fordi de ikke kjente hans dekknavn. USA og CIA hadde på denne tiden ikke som politikk å forfølge krigsforbrytere. CIA beskyttet også general Reinhard Gehlen, som rekrutterte hundrevis av tidligere nazister som CIA-agenter.
CIA opparbeidet omfattende dokumentasjon av nazistene i Sør-Amerika blant annet Eberhard Fritsch, Hans-Ulrich Rudel og Otto Skorzeny. Eichmann var ikke amerikansk borger, han hadde ikke drept amerikanske borgere eller begått forbrytelser på amerikansk territorium og var derfor ikke av interesse for amerikansk rettsvesen. Det tre vestlige allierte hadde overlatt til Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) å straffeforfølge nazister og USA ville begrense seg til å støtte et eventuelt vesttysk krav om utlevering. Vest-Tyskland og Argentina hadde ikke utleveringsavtale, og Argentina var svært langsomme i oppfølging av vesttyske utleveringskrav slik at mange nazister lett slapp unna.
Forberedelse
Da den israelske statsministeren David Ben-Gurion fikk vite at Eichmann nokså sikkert var i Argentina, gav han etterretningstjenesten Mossad i oppdrag å lete etter ham. Mossads leder Isser Harel satte sammen en gruppe som i hemmelighet skulle ta Eichmann til fange og føre ham til Israel. Ti personer ble satt på oppgaven, heriblant en forkledningsekspert, en lege, en dokumentfalskner, en nærkampspesialist og Harel selv. En av agentene var overlevende fra Auschwitz der foreldrene ble sendt i gasskammeret. «Vi har ikke bare rett, men også en moralsk plikt til å stille denne mannen for en domstol [..] Vi begir oss ut på en historisk reise. Det er vel ikke nødvendig å fortelle at dette ikke er en vanlig oppgave. Vi skal pågripe mannen som har vårt folks blod på sine hender», sa Harel.
Operasjonen var topphemmelig: Israels ambassade i Buenos Aires visste ikke noe og oppdraget var en overtredelse av flere FN-konvensjoner. For eksempel måtte Argentina utstede en utleveringskjennelse før Eichmann kunne føres ut av landet. Med falske pass reiste Mossad-agentene til Buenos Aires i begynnelsen av 1960, og begynte en intensiv og mer enn tre måneder lang overvåking av Eichmann.
Agentene leide åtte biler, samt sju hus og leiligheter, som fungerte som skjulesteder. Et av husene lå isolert og fungerte som hovedkvarter. Få dager etter ankomsten ble denne villaen forvandlet til et lite fort med alarmsystem og en celle der Eichmann skulle holdes fanget til avreisen til Israel. En kvinnelig Mossad-agent oppholdt seg i huset hele tiden; hennes rolle var å lage mat til gruppen, holde huset rent og gi omverdenen inntrykk av at det bodde en helt vanlig familie der.
Agentene oppsporet Eichmanns bosted i Calle Garibaldi 14. Den 19. mars 1960 kjørte en agent sakte forbi huset, og ved 14-tiden så han en mann i 50-årene med høy panne og briller som var i ferd med å bære inn klesvasken. Etter at Eichmann var sikkert identifisert ble han skygget kontinuerlig av israelske agenter: Det var alltid en agent på samme buss, alltid en agent på samme kafe, og det var alltid en agent som holdt vakt fra en leilighet rett over gaten for Eichmanns hus. Han ble også jevnlig fotografert. Agentene ble stadig skiftet ut for at Eichmann ikke skulle fatte mistanke. Agentene kartla Eichmanns vaner; hvor han arbeidet, når han møtte opp, når han gikk hjem for dagen, og hvilken buss han tok til og fra arbeid. Eichmann virket som en kjærlig og helt vanlig familiefar, og levde etter helt faste rutiner. Han gikk av bussen hver kveld klokken 19.40, og gikk deretter langs en øde vei til huset sitt.
Agentene antok det var lett å ta Eichmann til fange, hovedproblemet ville være å få ham ut av Argentina og transportert til israelsk territorium.
Gjennomføring
Da Eichmann gikk av bussen om kvelden tok agentene ham med makt inn i en ventende bil. Under agentenes avhør erkjente han straks sin egentlige identitet. Mens han ble holdt fanget i en dekkleilighet i Buenos Aires, skrev han en erklæring om at han frivillig ble med til Israel.
Bilen med Eichmann slapp upåaktet gjennom flyplassens sikkerhetskontroll. Eichmann ble kledd i uniform fra flyselskapet El Al og skjenket full. Et medlem av flymannskapet ble værende igjen i Buenos Aires slik at antallet besetningsmedlemmer skulle stemme. Mossad-agentene ga inntrykk av at Eichmann hadde vært på fylla. Etter en mellomlanding i Dakar på Afrikas vestkyst ankom Eichmann Israel 22. mai.
Den israelske regjeringen benektet først at den var involvert i bortføringen, og hevdet at han var tatt av jødiske frivillige. Den 23. mai 1960 kunngjorde Ben Gurion i Knesset at Eichmann hadde blitt fanget med regjeringens velsignelse og beskrev Eichmann som tidenes største forbryter. Han lovet at massemorderen snart skulle stilles for retten. Ben Gurions kunngjøring ble fulgt av lang og intens applaus.
Diplomatisk konflikt
Argentinas FN-ambassadør Mario Amadeo krevde oppreisning for Argentina etter kidnappingen av Eichmann. På spørsmål fra den argentinske regjeringen sendte den israelske regjeringen en diplomatisk note (note verbale) der de beklaget eventuell overtredelse av Argentinas suverenitet og argumenterte med at Eichmann ble med frivillig til Israel. Ben Gurion beklaget i et eget brev til president Arturo Frondizi.
Argentina takket for beklagelsen, men mente at Eichmann måtte returneres til Argentina og at agentene måtte utleveres. Argentina meldte saken inn for FNs sikkerhetsråd som søkte etter kompromiss for å unngå opptrapping av striden. Amadeo argumenterte med at bortføringen ville sette en farlig presedens dersom den forble ustraffet og at det ikke kunne finnes unntak for suvereniteten.
Utenriksminister Golda Meir argumenterte i sitt tilsvar med at bortføringen av Eichmann var en begrenset overtredelse av argentinsk lov. Overtredelsen måtte ifølge Meir sees i forhold til det unike ved Eichmanns forbrytelser og i forhold til motivene hos personene som gjennomførte bortføringen. Meir holdt fast ved at sikkerhetsrådet ikke hadde jurisdiksjon, fordi bortføringen ble gjennomført av privatpersoner og staten Israel hadde ikke ansvar for hva privatpersoner foretok seg. Meir fremholdt at Eichmann faktisk oppholdt seg ulovlig i Argentina.
Sovjetunionen og Polen argumenterte med at Argentina ikke hadde oppfylt sine forpliktelser etter Nürnberg og etter FNs resolusjoner om å straffeforfølge eller utlevere Eichmann. Sikkerhetsrådet vedtok 23. juni 1960 enstemmig en resolusjon som påla Israel å kompensere Argentina for overtredelsen. Sovjetunionen og Polen avsto fra å stemme av frykt for at Israel måtte returnere Eichmann til Argentina der han trolig ville unndra seg straffeforfølgelse. Israels ambassadør til Argentina ble utvist. Senere på sommeren utvekslet landene nye ambassadører og ble enige om at saken var avsluttet.
I 2011 avslørte Deborah Lipstadt at argentinske myndigheter kjente til bortføringsoperasjonen og lot Mossad gjennomføre aksjonen uhindret, men at regjeringen av politiske grunner protesterte offisielt.
Rettssak i Jerusalem
Eichmann ble stilt for retten i straffesak 40/61, staten Israel mot Otto Adolf Eichmann. Rettssaken ble avholdt 2. april til 14. august 1961.
Ben Gurion avviste å la saken gå for en internasjonal domstol slik Telford Taylor, som ledet aktoratet under Nürnbergprosessene, gikk inn for. Regjeringen sørget for at rettssaken fikk mest mulig oppmerksomhet i media. Utenfor Israel var det flere fremstående jøder som argumenterte for å utlevere Eichmann til Vest-Tyskland for rettssak eller til et internasjonalt tribunal som i Nürnberg. Vesttyske myndigheter var bekvemme med at rettssaken ble gjennomført i Israel.
Praktisk gjennomføring
Et stort forsamlingslokale i «Folkets hus» ble innredet som rettslokale. Det var plass til 750 personer i rettslokalet, hvorav 450 plasser ble brukt av journalister fra hele verden. Det var mange fjernsynskamera i rommet. Eichmann satt i en boks av skuddsikkert glass under saken. Politivaktene skal ha blitt valgt blant israelere av nordafrikansk opphav fordi det ble antatt at de ikke ville være i stand til å kommunisere med Eichmann og fordi de til forskjell fra jøder av europeisk opphav ikke ville være fristet til å ta hevn. Forhandlingene ble simultantolket til engelsk, fransk og tysk (ikke til jiddisch som var ofrenes og mange av de overlevendes morsmål). Ifølge Hannah Arendt var den franske oversettelsen utmerket, den engelske akseptabel, mens den tyske var nesten komisk og tildels uforståelig.
Over 100 vitner ble hørt, deriblant overlevende fra konsentrasjonsleire, og 1600 dokumenter med Eichmanns navn og signatur ble lagt frem som bevis. Aktor innkalte flere sakkyndige, blant annet historikere og andre forskere. Ingen av forsvarets vitner reiste til Israel fordi de risikerte å bli arrestert for sin virksomhet under andre verdenskrig.
Aktor var Gideon Hausner som var øverste leder for Israels påtalemakt (tilsvarende riksadvokat) valgte å føre saken selv. Hausner hadde nylig tiltrådt embetet og hadde bakgrunn fra forretningsjuss (ikke fra strafferett). Hausner ble assistert av Gabriel Bach og andre advokater i regjeringsapparatet. Bach var født i Tyskland og ble senere israelsk høyesterettsdommer. I tillegg hadde Hausner tre politimenn som arbeidet med å fremskaffe og sammenstille materiale etterhvert som saken skred fremover. Jacob Robinson (1889-1977), en fremstående historiker og jurist, var rådgiver for aktoratet. Robinson hadde arbeidet som rådgiver for Robert H. Jackson i forbindelse med Nürnbergprosessen. Regjeringen var involert i aktoratets arbeid og statsminister David Ben Gurion gikk selv gjennom Hausners åpningsinnlegg.
Årdal nye kirke
Årdal kirke (Årdal kyrkje) er en korskirke i tre i Hjelmeland kommune i Rogaland fylke. Den ble innviet i 1919 og kalles Årdal nye kirke for å skille den fra Årdal gamle kirke fra 1620. Arkitekt for kirken var Einar Halleland fra Haugesund. Årdal nye kirke ble reist etter en pengeinnsamlig foretatt av utvandrede amerikanere fra Årdal. Kirken har 250 sitteplasser og orgelgalleri.
Rettssaken mot Adolf Eichmann
Praktisk gjennomføring
Det ble opprettet en egen avdeling i politiet, «Bureau 06», for å arbeide med Eichmann-saken. Avdelingen hadde 20 medarbeidere under ledelse av tyskfødte Rami Zelinger. I 1960 fantes ingen samlet fremstilling av Holocaust, og Zelingers avdeling måtte fremskaffe en god del av materialet. Raul Hilbergs store verk The Destruction of the European Jews ble publisert i 1961.
Årdal nye kirke
Altertavlen av Frank Frantzen er fra 1968 med motiver fra Jesu liv. Prekestolen er i tre fra 1919, det fremgår ikke hvem som har laget den. Også døpefonten er fra samme år og i tre. Pipeorgelet er fra 1984 og av dansk opprinnelse, det har 12 stemmer.
Rettssaken mot Adolf Eichmann
Juridisk bakgrunn
Fra 1950 hadde Israel gjennomført straffesaker mot antatte kollaboratører (medløpere, folk som samarbeidet med naziregimet) i konsentrasjonsleirene, de såkalte kapo-rettssakene. I alt 40 saker ble gjennomført og med ett unntak var ingen tiltalte nazister, knapt halvparten endte med frifinnelse. Det juridiske grunnlaget for disse sakene var en egen straffelov («loven om nazister og nazikollaboratører») vedtatt i 1950. Loven omhandlet blant annet forbrytelser mot det jødiske folk (denne bestemmelsen var nokså lik folkemordkonvensjonen), forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser. Denne loven ble anvendt i saken mot Eichmann.
Denne straffeloven ble innført for å gjøre det mulig å straffeforfølge forbrytelser under naziregimet og under andre verdenskrig. Loven hadde en viss symbolsk betydning, og hadde særlig til hensikt å straffeforfølge jødiske kollaboratører som hadde flyttet til Israel etter krigen. Politikerne i Knesset hadde trolig ikke forestilt seg at nazister på rømmen ville havne i Israel. Samtidig med denne loven som nevner folkemord på det jødiske folk spesielt, innførte Israel straffelov for folkemord på enhver folkegruppe - disse bestemmelsene kunne ikke brukes tilbakevirkende. Israel hadde ikke deltatt i forhandlingene om folkemordskonvensjonen og sluttet seg til FN fem måneder etter at hovedforsamlingen i FN hadde vedtatt konvensjonen.
Lovens første paragraf presiserer at den omfatter forbrytelser begått under naziregimet og enhver krigsforbrytelse begått under andre verdenskrig i Tyskland, i land alliert med Tyskland eller områder under tysk kontroll. Loven ga mulighet for dødsstraff. Krigsforbrytelser ble definerte på samme måte som i London-charteret som lå til grunn for Nürnbergprosessen. Paragraf 9 bestemte at personer kunne straffeforfølges i Israel selv om vedkommende allerede hadde gjennomgått straffesak i et annet land for samme forbrytelse. Eventuell straff sonet i et land ville da komme til fratrekk i Israels rettsvesen.
Forsvarerens juridiske innvendinger
Prosessen var kontroversiell ettersom Eichmann ble bortført fra et land uten utleveringsavtale med Israel. Forsvareren Servatius bygget i stor grad forsvaret på om retten hadde jurisdiksjon til å dømme Eichmann, gitt at han var kidnappet og bortført til et land han aldri hadde vært i før, og om retten kunne være upartisk. Servatius krevde at saken straks måtte henlegges fordi Israel ikke hadde jurisdiksjon til å dømme i saken. Eichmann erklærte seg straks «uskyldig, etter tiltalen» for hvert av de 15 konkrete punktene aktoratet la frem. Forsvareren begrunnet manglende jurisdiksjon på følgende punkter:
Servatius argumenterte i tillegg med at dommerne ikke ville være nøytrale fordi saken vedrørte det jødiske folk og staten Israels politiske interesser. Dommerne drøftet ikke Servatius konkrete innvending, men mente de ville opptre profesjonelt tross sakens særpreg. Ingen kommentatorer og heller ikke forsvareren kritiserte dommernes håndtering av rettssaken. Forsvareren argumenterte med at Israel ikke hadde jurisdiksjon, mens aktor argumenterte med at Israel hadde ekstraterritoriell jurisdiksjon på grunn av den historiske forbindelsen mellom Israel og det jødiske folket. Domstolen (første instans) avviste at bortføringen fra Argentina som tema i rettssaken fordi det ifølge domstolen bare berørte Argentina som stat og ikke Eichmann som individ.