cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baruch de Spinoza
I opposisjon til cartesisk dualisme
Descartes konkluderte med at det spesifikt menneskelige er bevissthet. Dette førte til at han utviklet en lære som hevdet at verden i siste instans bestod av forskjellige substanser, ånd og materie. Descartes oppfattet menneskene som erkjennende subjekter hvis verden, bortsett fra de erkjennende subjektene selv, består av materielle objekter som de observerer.
Denne delingen av naturen i to enheter, ånd og materie – subjekt og objekt – den observerende og det observerte, ble en del av måten vestens mennesker betraktet verden på. Mellom Descartes og det tjuende århundre var det få filosofer som avvek fra den cartesiske dualismen.
Er Gud overflødig?
Spinoza så at det var noen grunnleggende problemer som Decartes' filosofi ikke løste. Hvis virkeligheten består av to forskjellige substanser som er klart adskilte, en materiell substans og en åndelig substans – materie og ånd – hvordan er det da mulig for ånden å bevege materien i rommet? Spinoza og Arthur Schopenhauer var kanskje de som mest konsekvent valgte en annen vei. Det var først i det tjuende århundre en annen tenkemåte ble utbredt.
For Spinoza fantes det også andre problemer som var like viktige. Han var et dypt moralsk menneske med et religiøst sinn, og dette førte til at han fikk en rekke vanskeligheter med den nye vitenskapen. Hvis virkeligheten tilsvarer et deduktivt system hvor alt som er eller hender, kan utledes med logisk nødvendighet fra selvinnlysende premisser, er det da i det hele tatt plass for moralske valg eller den frie vilje? Spinoza stilte videre spørsmål om hvordan det kan eksistere en fri vilje hvis alt er vitenskapelig bestemt. Og hvilken plass er det for Gud i et slikt system?
Hvis alt som skjer i universet, kan forklares ut fra vitenskapelige lover og matematiske ligninger, virket det for Spinoza som om menneskene ikke lenger hadde bruk for gud som en del av forklaringen. Han blir stående utenfor hele systemet, han blir overflødig. Spinoza trodde ikke på mirakler, for Gud manifesterer seg gjennom naturlovene. Opphever han naturlovene i et mirakel, har han opphevet seg selv.
Fra 1600-tallet til 1900-tallet var det mange som ble opprørte over slike spørsmål. Isaac Newtons svar var at Gud hadde skapt universet, at han hadde overlatt det til seg selv og latt det fungere ifølge de lover han hadde nedlagt i det, og som menneskene nå oppdager som vitenskapelige lover.
Dette holdt ikke for Spinoza som trengte en gud som gjennomtrengte alt og som var allstedsværende. Men det spørsmålet han måtte ta stilling til, var om det var plass for en slik Gud i et deduktivt og deterministisk system.
Avvisning av dualismen
Spinozas løsning på disse problemene startet med en avvisning av den grunnleggende cartesiske premiss: Han ville ikke godta den fundamentale distinksjonen mellom ånd og materie. Av Descartes, sa han, har vi lært at Gud eksisterer og at han er et uendelig og fullkomment vesen. Men hvis Gud er uendelig, så kan han ikke ha grenser, for hvis han hadde det, ville han være endelig.
Følgelig finnes det ingenting som Gud ikke er. Derfor kan det for eksempel ikke være slik at Gud er noe, og verden noe helt annet, for dette ville bety at man begrenset Guds væren. Dette betyr at Gud må ha den samme utstrekning som alt som eksisterer.
For Spinoza betyr dette at totaliteten er det som er den eneste sanne substansen, det eneste som eksisterer i seg selv («Causa sui»), den eneste årsak uten årsak. Det er dette Spinoza mener menneskene forstår med Gud. Dette er derfor en annen grunn til at Gud må være ekvivalent med alt, hevdet Spinoza.
Causa sui
Det latinske uttrykket Causa sui betyr «årsak i seg selv», og refererer som beskrevet ovenfor til noe som skapes og eksisterer i seg selv. Dette konseptet var sentralt foruten i Spinozas arbeider, også viktig hos Sigmund Freud og Ernest Becker, hvor det knyttes opp til hensikter eller mål et objekt kan tilskrive seg selv.
I Freuds og Beckers henseende brukes begrepet gjerne som en tilstand av udødelighet, hvor mening kan skapes og vedlikeholdes etter fysiologiske prosesser har sluttet å fungere. I tradisjonell vestlig teisme, kan ikke Gud bli skapt, derav er Gud enten selvskapt («Causa sui») eller uten årsak. Dermed unngår man å havne i en uendelig regress, som for eksempel i Det kosmologiske gudsbevisets kausalforklaring.
Gud er verden
For Spinoza betyr denne tilnærmingen at enten kosmos beskrives ved religiøse begreper eller ved hjelp av planeter og andre materielle objekter, så beskrives den samme tingen. Noen kategorier er abstrakte eller mentale, andre er materielle, men de er bare to forskjellige måter å beskrive det samme fenomenet på. Den samme eksisterende enheten blir betraktet ut fra to forskjellige synsvinkler. Dermed anses ikke Gud å være utenfor verden, men han er heller ikke i verden. Han er verden.
Dermed kan man ifølge Spinoza gjerne si at det fysiske universet er Guds legeme, men dette er bare en måte å se det på. En åndelig forståelse av Gud ville bare være en annen måte å erkjenne det samme vesenet på. Den samme dobbeltheten gjelder også oss selv mener Spinoza, dette til tross for at vi er endelige og ikke uendelige skapninger.
Den frie vilje
Spinozas guddommeliggjøring av naturen fikk enorm betydning for den romantiske bevegelsen på slutten av 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet. For de intellektuelle i denne bevegelsen ble han en skytshelgen. Til forskjell fra romantikerne mente Spinoza at enkeltmenneskenes handlinger var bestemt av faktorer utenfor dets kontroll, men ikke på en plump mekanisk måte.
Spinozas tanker på dette området foregriper Sigmund Freud. Han sier at vår vanlige tro på at vi er frie aktører, er en illusjon basert på det faktum at vi stort sett ikke er klar over de virkelige årsakene til våre handlinger. Hvis man ved refleksjon blir klar over dette, kan det frigjøre individet, ikke i betydning av å gjøre oss til frie aktører, men ved å gi oss forståelse og innsikt og på denne måten få oss til å akseptere tingene slik de er.
Spinoza var den første i Europa som fremsatte denne ideen. Men samtidig, og til forskjell fra Freud, hevdet han at det var absurd at menneskene lot seg besette av sine personlige problemer, de er ifølge Spinoza bare smålige bekymringer. Menneskene burde heller forsøke å se hvilken plass problemene våre har i helheten. Gjør vi det, vil vi se at de er ubetydelige, og dette vil presumptivt hjelpe oss å leve med dem.
Spinoza har et uforglemmelig bilde på denne ideen: «Vi bør se på våre liv under evighetens synsvinkel». Det latinske uttrykket han bruker, «sub specie aeternitatis», blir ofte benyttet fremdeles.
«Teologisk-politisk avhandling»
Balanse, perspektiv, toleranse – dette er konsekvensene av den sosiale siden av Spinozas filosofi, konsekvenser som er innlemmet i hans politiske filosofi. En av bøkene han publiserte mens han levde, «Teologisk-politisk avhandling», har som sitt primære siktemål å forsvare ytringsfriheten. (Den latinske tittelen på denne avhandlingen, «Tractatus Theologico-politicus», ble etterlignet av Ludwig Wittgenstein i det tjuende århundre, da han kalte sin første bok «Tractatus Logico-philosophicus».)
Spinoza hevdet at ytringsfriheten ikke var uforenlig med offentlig orden, men at den tvert om var nødvendig for å sikre denne orden. Dette synet er nå en naturlig del av liberal tenkning, men Spinoza var den første som formulerte det i et moderne språk. Etter å ha slått fast at i et samfunn basert på et fornuftig styresett «kan ethvert menneske tenke hva det vil, og si hva det tenker», kommer han frem til hovedpoenget: «De som virkelig truer freden, er de som, i et fritt samfunn vil begrense tankens frihet, en frihet de er ute av stand til å slavebinde».
Derav: «Statens mål er frihet».
«Etikken»
Spinozas hovedverk «Etikken» (1677) er komponert som en lærebok i geometri. Hvert bevis begynner med de nødvendige definisjonene og aksiomene, og så følger selve argumentasjonen som vanligvis slutter med bokstavene QED. QED er forkortelse for «quod erat demonstrandum», «hvilket skulle bevises», som er trykt etter hvert bevis i Euklids håndbok i geometri, «Elementer», som ble skrevet på 200-tallet f.Kr.
Denne tilnærmingen er i overensstemmelse med Spinozas cartesiske overbevisning om at den rette måten å forstå verden på, er å anvende matematikkens metoder på virkeligheten. «Etikken» blir gjerne fremstilt som et av de fremste eksemplene på en filosofs forsøk på å forstå alt ved hjelp av et enkelt, enhetlig tankesystem.
Målt med vår samtids målestokk, presenterer ikke «Etikken» logiske bevis i det hele tatt. Bokens virkelige betydning ligger ikke i den detaljerte utarbeidelsen av bevisene, men i konklusjonene, i den sammenfattede visjonen.
En innflytelsesrik person
Spinoza er den største panteisten blant filosofene i vesten. Selv om hans arbeide ble neglisjert i omtrent hundre år etter hans død, tok romantikerne det opp igjen og behandlet det med ærbødighet. Siden har Spinoza alltid hatt sine beundrere som særlig har lagt vekt på den religiøse holdningen ovenfor helheten, overfor alt som eksisterer.
Selv om Spinoza var den første store filosofen som fulgte Descartes, forkastet han den cartesiske dualismen, en avvisning som ikke ble vanlig før i det tjuende århundre.
Han var den første store filosofen som gjorde ytringsfriheten til et grunnleggende spørsmål, en generasjon før Locke. Og hans distanserte, men likevel edle, nesten mystiske holdning til våre personlige problemers plass i den store helheten har vært til hjelp og trøst for mange som har befunnet seg i vanskeligheter.
Den store bredden i perspektivene har hatt betydning for mange mennesker. Det er mange filosofer som har beundret ham, som for eksempel Hegel, Schopenhauer, Nietzsche og Bertrand Russell. Russell skrev om Spinoza at han var «den edleste og mest tiltalende av de store filosofene. Det finnes noen som har overgått ham intellektuelt, men etisk sett er han den største».
Det er ikke bare filosofer som har vært fascinert av ham, store tenkere på andre områder, som Freud og Einstein og store kunstnere som Goethe og George Eliot. Det er ikke bare i vestens filosofihistorie han har en sentral posisjon, han har også en betydelig plass i vestens kultur.
Også en omstridt skikkelse
Ettersom Spinoza som regel sa det han mente om kristen teologi, uansett hvor kontroversielt det var, ble han betraktet som den personifiserte ugudelighet av mange av sine samtidige. Spinoza har blant annet blitt kalt både «den største kristne» og «den største ateisten».
Han hevdet at gud og naturen er to navn for den samme virkelighet, nemlig den usammensatte substansen som ligger under universet og som alle mindre entiteter bare er modus eller modifikasjoner av. Han hevdet at «Deus sive Natura» (Gud eller Naturen) er et vesen med uendelig mange egenskaper, og at utbredelse og tanke var to av disse.
Spinoza var en gjennomgående determinist som mente at absolutt alt som hender skjer som resultat av nødvendighet. For ham var menneskelig handling helt ut regelbunden, og frihet er å forstå at vi er regelbundne og å forstå hvorfor vi går fram som vi gjør. Frihet er altså ikke muligheten til å si «nei» til det som skjer med oss, men muligheten til å si «ja» og å fullt ut forstå hvorfor ting må skje på den måten.
Spinozas filosofi har mye til felles med stoisismen, men han skilte seg skarpt ut fra stoikerne i en ting: Han avviste kategorisk deres ide om at fornuft kunne vinne over følelser. Tvert imot, hevdet han, kan en følelse bare overvinnes av en sterkere følelse. For ham stod det avgjørende skillet mellom aktive og passive følelser – der de aktive følelsene er de en rasjonelt sett forstår og de passive følelsene de en ikke rasjonelt forstår.
Carl Keilhau
Carl Keilhau (født 25. juli 1919 i Oslo, død 20. desember 1957) var en norsk riksmålsforfatter, dikter og journalist, sønn av Wollert Keilhau og Anna Mathilde Østvold.
Keilhau tok middelskoleeksamen og latinartium ved Fagerborg videregående skole (1935 og 1938), der han skrev parodier med Carsten Byhring. I 1952 ble han gift med Gerd Kari Linnøe (1920–1976). Sammen fikk de sønnen Lars Keilhau (1953–).
Hans forfatterskap omfatter både humoristiske skrifter (blant annet skrev han petitartikler under psevdonymet Pirat) og seriøs lyrikk. Som lyriker viser Keilhau at han behersker den tradisjonelle, bundne form, men også er åpen for formale eksperimenter i modernistisk retning.
Journalisten Keilhau dekket i all hovedsak litteratur, og var medarbeider i blant annet Dagbladet (1943-49, 53-56), VG (1949–53), Morgenbladet (1956–), samt Bonniers Litterära Magasin. Han oversatte også.
I tillegg var Keilhau en pasjonert sjakkspiller, som blant annet slo Viktor Kortsjnoj under en oppvsiningsmatch i Oslo. Her spilte Kortsjnoj et parti simultansjakk mot 36 norske sjakkspillere. Kortsjnoj vant 31 spill, spilte 4 remis og tapte ett. Sin lidenskap for sjakk delte han med André Bjerke, som han spilte både radio- og telefonsjakk med.
Myriochila
Myriochila er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) sandjegere i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Midelsstore, slanke og langbeinte, mørke, gjerne litt bronseaktig metallglinsende sandjegere, dekkvingene oftest med gulaktige tegninger. Kjevene er store og sigdformede, fasettøynene store og rundede. Pronotum er rundet, noe smalere enn hodet. Dekkvingene er jevnbrede.
Levevis
Artene lever på sandete steder, der de voksne er raske, dagaktive rovdyr.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Palearktis (Middehavsområdet, Midtøsten, Arabia og Sentral-Asia) og i Afrika.
Ljudmila Bragina
Ljudmila Ivanovna Bragina, russisk Людмила Ивановна Брагина, (født 24. juli 1943 i Sverdlovsk) er en russisk tidligere friidrettsutøver som på 1970-tallet konkurrerte på mellomdistanser for Sovjetunionen.
Bragina tilhørte verdenseliten og hadde verdensrekorder på 1500 meter og 3000 meter. Hennes fremste meritt kom under OL 1972 i München der hun tok gull på 1500 meter. I tillegg til OL-gullet tok hun sølv på 3000 meter ved EM 1974. Under OL 1976 i Montréal ble hun nummer fem på 1500 meter.
Albert G. Schmedeman
Albert George Schmedeman (født 25. november 1864 i Madison i Wisconsin, død 26. november 1946) var en amerikansk politiker og diplomat. Han var Wisconsins 28. guvernør.
Eiken kirke
Eiken kirke er en korskirke fra 1817 på Eiken i Hægebostad kommune, Agder fylke.
Albert G. Schmedeman
Schmedeman var sønn av Heinrich Schmedeman, en tysker. I 1904 ble han innvalgt i byrådet i Madison og satt der i to perioder. I 1910 stilte han til valg for demokratene i valget til Representantenes hus, men ble slått av John M. Nelson. I 1913 ble han utnevnt til amerikansk minister i Norge, og beholdt stillingen til 1921. I 1920 tok han imot Nobels fredspris (for 1919) på president Woodrow Wilsons vegne. Han planla nå å trekke seg tilbake fra politikken, men ble valgt til borgermester i Madison. Han var borgermester fra 1926 til 1932. I 1932 ble han valgt til Wisconsins guvernør som Philip La Follettes etterfølger. Han satt i embetet i én periode (1933–35) og ble etterfulgt av La Follette.
Eiken kirke
Byggverket er i tre og har 300 plasser.
Adkomst til stedet er via Rv42.
Hai-jegeren
Hai-jegeren (orig: Il cacciatore di squali) er en spennings- og eventyrfilm fra 1979 regissert av Enzo G. Castellari med Franco Nero i hovedrollen.
Filmen var en internasjonal samproduksjon mellom Italia, Spania og Mexico og ble dubbet til en rekke språk, blant annet engelsk.
Handling
Mike er eneste overlevende etter en flystyrt i Det karibiske hav. Han slår seg ned der som hai-jeger, men det er flylasten han er ute etter: 100 mill dollars. Men det er det flere som er.
Andre titler
Engelsk: The Shark Hunter, Guardians of the Deep. Italiensk: Il cacciatore di squali. Spansk: El cazador de tiburones. Tysk: Dschungel-Django.
Arild Boman
Arild Ove Boman (født 15. august 1940) er en norsk musiker (piano og orgel), multimediakunstner, politiker (Arbeiderpartiet) og forsker, kjent for å ha laget musikken til Pompel og Pilt.
Boman studerte sosiologi og kommunikasjon ved Universitetet i Oslo, og var i studietiden aktiv jazz- og bluesmusiker i gruppene Anti-Fascistische Ball-Room Ensemble, The Sapphires og Public Enemies. Han spilte i Club 7-miljøet med landets ledende musikere som Jon Christensen, Jan Garbarek, Arild Andersen, Terje Rypdal og Carl Magnus Neumann. Hans egen oktett var ved Moldejazz (1969), og figurerte i Jan Knutzens film Fragmente aus Norwegen (2000). Hans septett var ved Kongsberg Jazzfestival.
Boman var en av de som tidligst eksperimenterte med digital musikk, i sitt arbeide med regnemaskinene. På 70-tallet gjorde han pioneerforsøk med samspill over satellitt-forbindelser. Hans eksperimentelle videokunst ble antatt ved Høstutstillingen (1974).
Utover 80-tallet deltok han i de første nettbaserte tilbud innen fjernundervisning. Han er førsteamanuensis ved Intermediasenteret, Universitetet i Oslo, er prosjektleder for NRK-programmet Kunnskapskanalen. Han har sittet i sentralstyret for Arbeiderpartiet.
Laura Hodges
Laura Hodges (født 13. desember 1983) er en australsk basketballspiller som spiller for klubben LAG. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok bronse med det australske landslaget.
Egersund kirke
Egersund kirke er en hvitmalt korskirke som ligger ved torget i Egersund. Kirken ble påbegynt omkring 1623. Det har stått en kirke på det samme stedet siden tidlig middelalder. Da den nåværende kirka ble bygget, rev man den gamle. Den ble opprinnelig bygget som langkirke, men etter hvert ombygd til korskirke. Kirka tilhører Egersund menighet i Dalane prosti.
Masaisjiraff
Masaisjiraff eller kilimanjarosjiraff (Giraffa camelopardalis tippelskirchi) er en genetisk variant av sjiraff som finnes i sentrale og sørlige deler av Kenya og i Tanzania. Den regnes som den fysisk største av de ni underartene. Hanner kan nå en høyde på mer en 6 meter.
Varianten særpreges av irregulære flekker med taggete kanter mot en off-white bakgrunn. Både innsiden av lemmene og lemmene nedenfor hasene er har flekkmønster. Hannen kan utvikle fem hornlignende utvekster. Dominante hanner blir gjerne noe mørkere i pigmenteringen. Masaisjiraffen er den mest vanlige av de ni underartene, og regnes ikke som truet. Ifølge Giraffe Conservation Foundation overlever færre enn 40 000 individer i dag.
Egersund kirke
Kultsted
Plassen der kirka står, kalles i et gammelt sagn for «Heidningholmen», som antagelig antyder at det kan ha vært et slags kultsted her i før-kristen tid. Stedet foran kirka, i dag torget, kaltes i eldre tid for «Lahedlå», som betyr oppbygd brygge.
Bryant Park
New York Public Librarys hovedbygning ligger i parken. Bryant Park har også flere utendørs spisesteder som serverer publikum på fine dager. Hver mandag kveld sommeren gjennom arrangerer TV-selskapet HBO, som har hovedkvarter like ved, Bryan Park Summer Film Festival, med filmvisninger på et stort utendørs lerret. New York Fashion Week avholdes hver september og februar måned i Bryant Park.
Langs sjette aveny og 42. gate står Bank of America Tower, New Yorks nest høyeste bygning.
Brita Brenna
Brita Brenna (født 1963) er professor i museologi ved Universitetet i Oslo. Hun har særlig arbeidet med vitenskapsteori og materiell kultur.
Brenna skrev masteroppgave og doktoravhandling (ved Senter for teknologi, innovasjon og kultur) om verdensutstillinger på 1800-tallet. Seinere har hun blant annet skrevet om norsk 1700-talls vitenskapshistorie og hvordan natur framstilles på museer. Hun har arbeidet med feministisk vitenskapskritikk og var med på å introdusere Donna Haraway for norske lesere.
Misjonsmarka
Misjonsmarka er et område og en gate i Eiganes og Våland bydel i Stavanger. Området har fått sitt navn fra Det norske Misjonsselskapets hovedkontor og Misjonshøgskolen som ligger her, og fordi Det norske Misjonsselskap beredvillig stilte en del av sin tomt, som var innkjøpt til misjonsskolen i 1862, til rådighet for Stavanger kommune til takstpris etter krigen.
Blokkene på Misjonsmarka
Etter krigen var det boligmangel i byen og man hadde få byggeklare tomter i kommunen. Misjonsmarka ble bygget ut med i alt 12 lamellblokker. Disse ble bygget som tre etasjes lavblokker i mur med til sammen 198 leiligheter. De fleste leilighetene er tre-roms på omtrent 70 kvadratmeter. Dette var Stavanger Boligbyggelags første byggeprosjekt og de ble innflyttet i 1948. Den første blokken var tegnet av arkitekten MNAL Valdemar Scheel Hansteen. Resten av blokkene ble tegnet av arkitektene MNAL Tor Sørensen og Thv. Solheim.
Det er litt utypisk for Stavanger, ettersom kommunen gikk tilbake til å satse primært på småhus igjen etter utbyggingen av Misjonsmarka. I Stavanger museums årbok fra 2005 (s 49) er blokkene karakterisert som en slags forsiktig nasjonalkonservatisme, dels med inspirasjonskilder i våre naboland, «scandinavian design».
Ilze Juhansone
Ilze Juhansone (født 1971 i Den latviske sosialistiske sovjetrepublikk i Sovjetunionen) er en latvisk filolog og jurist. Fra 14. januar 2020 er hun generalsekretær i Europakommisjonen.
Ved utnevnelsen hadde hun vært fungerende generalsekretær siden august 2018.
St. Kilda (Skottland)
Opprinnelsen til navnet St Kilda er et spørsmål om gjetting. Øyas menneskelige kulturarv består av flere unike arkitektoniske trekk fra historisk og forhistoriske tid, skjønt de eldste skriftlige nedtegnelser fra øyas liv er datert til senmiddelalderen. Middelalderlandsbyen på Hirta ble gjenoppbygget og restaurert på 1800-tallet, men sykdom som ble brakt til øya ved økt ekstern kontakt via turisme, og resultatene av den første verdenskrig, førte til at øya ble evakuert i 1930. Historien om St Kilda har tiltrukket seg kunstneriske tolkninger, inkludert Michael Powells film The Edge of the World (1937) og en opera.
St Kilda kan ha hatt fast bosetning i minst to tusen år, men befolkningen var antagelig aldri større enn rundt 180 menneske (og helt sikkert ikke mer enn 100 etter 1851). Hele den gjenværende befolkningen ble evakuert fra Hirta, den eneste bosatte øya, i 1930. I dag er de eneste beboerne som er der året rundt militært personell; i tillegg kommer en rekke som arbeider med konservering, frivillige og forskere som tilbringer en del tid i sommermånedene.
To ulike typer av gamle eller primitive typer sauer har overlevd på disse fjerne øyene, soaysau, en neolittisk type, og boreray, en type fra jernalderen. Øyene er en yngleplass for mange viktige arter av sjøfugler, blant annet havsule, lundefugl, og havhest. En art i gjerdesmettfamilien har navn etter øya, på engelsk St Kilda wren, og en art markmus, har også navn etter øya ved at de er endemisk til øya.
Det finnes syv øyer i gruppen: Hirta, Soay, Boreray, Dùn, Levenish, Stac Lee og Stac an Armin. Hele øygruppen er i dag eid av National Trust for Scotland. Det ble utnevnt av UNESCO til et av Skottlands seks verdensarvsteder i 1986, og er et av få som har status både for dets kultur som natur. Grupper med frivillige arbeider på øyene i sommermånedene for å restaurere de mange bygningene i ruiner som de innfødte på St Kilda etterlot seg ved evakueringen. De deler øya med en liten militær base som ble opprettet i 1957. De eneste som nå bor året rundt er militært personell, et mangfold av arbeidere som jobber med konservering, og en vitenskapsfolk som tilbringer tid der i sommermånedene.
Opprinnelsen til navnet
Det har vært ulike teorier til opprinnelsen av navnet Kilda, som er skriftlig datert fra slutten av 1500-tallet. Det finnes ingen helgen ved dette navnet. Haswell-Smith (2004) nedtegnet at det fulle navnet St Kilda første gang opptrer på et hollandsk kart datert 1666, og at det kan være avledet fra norrøne sunt kelda i betydningen «ferskvannbrønn» eller fra et misforstått hollandsk antagelse at kilden Tobar Childa var dedisert til en helgen (Tobar Childa er et tautologisk stedsnavn, bestående av både det gæliske som det norrøne ordene for brønn, dvs «brønn-brønn»). Martin Martin, som besøkte øya i 1697, trodde at navnet «er tatt fra en Kilder som bodde her; og fra ham har den store brønnen Toubir-Kilda også fått sitt navn.»
Maclean (1972) forslo tilsvarende at stedsnavnet kommer fra det norrøne navnet for vannkilden på Hirta, Childa, og uttalte at et kart fra 1588 identifiserer øygruppen som Kilda. Han spekulerte også at det refereres til Culdees (irsk: Céilí Dé), medlemmer av en asketisk gruppe kristne av eremittiske munker i middelalderen, som kan ha brakt kristendommen til øya. Eller kan være en forvanskning av det gæliske navnet Hirta for hovedøya i øygruppen ettersom øyboerne tenderte til å uttale r som l, og således i dagligtale refererte til øya som Hilta. Steel (1988) har lagt vekt til denne tanken, merket seg at øyboerne uttalte H i stedsnavnet med en «noe guttural kvalitet», noe som fikk lyden de benyttet for Hirta som «bortimot» Kilta. Tilsvarende, St Kilda-talere som ble intervjuet av School of Scottish Studies ved Universitet i Edinburgh på 1960-tallet viste at individuelle talere fra øya brukte t-initial e former, leniserte til /h/, for eksempel ann an Tirte og gu Hirte.
Maclean (1972) forslo ytterligere at hollenderne ganske enkelt gjorde en kartografisk feil og forvekslet Hirta med Skildar, det norrøne navnet for den isolerte øya Haskeir som ligger langt nærmere Ytre Hebridene. Quine (2000) kom med hypotesen at navnet er avledet fra en rekke kartografisk feil som begynte med bruken av det norrøne Skildir («Skjold») og opptrer som Skildar på et kart av Nicholas de Nicolay (1583). Dette, i henhold til hypotesen, ble transkribert feilaktig av den nederlandske kartografen Lucas Janszoon Waghenaer i hans kart fra 1592 uten den bakerste r og med punktum etter S, således skapte S.Kilda. Det ble siden antatt å stå for forkortelsen av en helgen av andre, og opprettet formen som siden har blitt benyttet i århundrer, St Kilda.
Opprinnelsen til stedsnavnet Hirta, som er langt eldre enn St Kilda, er tilsvarende åpen for tolkning. Martin (1703) er utilbøyelig på at «Hirta er tatt fra irske Ier, som i det språket betyr vest». Maclean gir flere muligheter, inkludert en (uspesifisert) keltisk ord i betydningen «dyster» eller «død», eller skotsk-gæliske h-Iar-Tìr («vestland»). Ved å støtte seg på en islendingesaga som beskriver en sjøreise til Island tidlig på 1200-tallet nevnes et besøk til øyene Hirtir, og spekulerer om at formen på Hirta kan minne om en hjort ettersom Hirtir betyr hjort på norrønt. Steel (1998) siterer oppfatningen til pastor Neil Mackenzie, som bodde der fra fra 1829 til 1844, i at navnet er avledet fra gæliske Ì Àrd («høyøy») og ytterligere en mulighet at det er fra norrøne Hirt («gjeter»). På tilsvarende vis har Murray (1966) spekulert i at norrøne Hirðø, uttales omtrentlig som Hirtha («saueflokk»), kunne være en annen opprinnelse til navnet. Alle navnene om og på øyene er utførlig diskutert av Coates (1990).
Naturforhold
Øyene har store kolonier av sjøfugler, blant andre lundefugl, havhest og havsule. Disse var en betydelig del av befolkningens næringsgrunnlag da øyene var befolket. Hele to typer av gamle saueraser har overlevd på disse fjerne øyene, soaysauer, en neolittisk type som trolig ganske lik tamsauer holdt i yngre steinalder og overlevde som en forvillet bestand på øya Soay. Da landsbyen på Hirta ble fraflyttet, ble noen av sauene flyttet over til denne øya der de senere har trivdes. Den andre type, boreraysauer, er en jernalderrase. Denne antas å tilsvare tamsauer som ble holdt i jernalderen.
På grunn av øyenes isolerte beliggenhet har det utviklet seg særpregede former av flere arter her, og St. Kildas bestander av gjerdesmett og liten skogmus regnes ofte som egne underarter, tidligere fantes det også en spesiell form av husmus, men denne er nå utdødd.
Forhistorie
Det er kjent at St Kilda har vært sammenhengende bebodd i 2000 år, eller mer, fra bronsealderen til begynnelsen av 1900-tallet. I 2015 ble det første direkte beviset av tidligere neolittisk bosetning avdekket da det ble funnet potteskår i en stil tilsvarende hebridisk steintøy. Det ble funnet øst for landsbyen. En påfølgende oppdagelse av et steinbrudd for redskaper av stein ved Mullach Sgar overfor Village Bay førte til funn av tallrike redskaper av stein som hakker, kverner og kniver av type skaill i jordhusene i Village Bay av en type som kalles cleitean. Det er en særegen bygning for lagring av varer (se nedenfor). Disse redskapene er antagelig også av neolittisk opprinnelse. Skårene fra keramikken synes å ha vært framstilt av lokalt materiale framfor materiale fraktet over fra andre øyer på Hebridene, noe som antyder at øyene var bosatt på 4. millennium f.Kr.
1200- til 1700-tallet
De første skriftlige nedtegnelsene om St Kilda kan være fra 1202 da en islandsk skriver om å ha søkt ly på «øyene som er kalt for Hirtir». Tidlige reporter nevner funn av brosjer (dekorerte nåler), et sverd av jern og danske mynter, og stedsnavn som fortsatt er i bruk indikerer en langvarig tilstedeværelse av norrøne nordboere på Hirta, men synlige levninger i form av hustufter har ikke blitt påvist. På slutten av 1300-tallet refererte John av Fordun, skotsk kronikør, til den som «øya Irte (insula de Irte), som det er enighet om være under Circius og på verdens ytterkant». Øyene var historisk en del av besittelsen eller maktområdet til klanen MacLeod av Harris på Hebridene, og deres forvalter var ansvarlig for å samle inn leie i form av in natura og andre plikter. Den første detaljerte rapport om et besøk på øyene er datert fra 1549 da Donald Munro, en skotsk prest, skrev at «Innbyggerne er enkle fattige folk, knapt utdannet i noen religion, men forvalteren til MacLeod av Harris, eller hans stedfortreder, seiler dit en gang i året ved midtsommer med en prest for å døpe barna.»
På denne tiden innebar øyboernes isolasjon og avhengighet av hva de kunne leve av fra omgivelsene, som fiske, dyrking av korn, innsamling av egg og sauedrift, at de var mer preget av tankegodset til tradisjonelle jegere og samler-samfunn enn kristne tanker de var pådyttet fra fastlandet. En del av deres åndelige forestillinger synes å ha vært beslektet med druidisme. Macauley (1764) rapporterte om eksistensen av fem druidealtere, inkludert en stor steinsirkel satt opp vinkelrett på bakken i nærheten av Stallir House på Boreray.
Besøkende skip på 1700-tallet brakte med seg fryktelige sykdommer som kolera og kopper. I 1727 var det så mange av øyboerne som døde at det var for få gjenværende til å bemanne båtene, og nye familier ble fraktet inn fra Harris for å erstatte dem. Ved 1758 hadde befolkningen steget til 88 og hadde nådd rett under 100 ved slutten av århundret. Dette antallet forble noen lunde konstant fra denne tiden og fram til 1851 da 36 øyboere emigrerte til Australia ombord på skipet «Priscilla», et tap som øya aldri helt klarte å komme seg over. Utvandringen var delvis en reaksjon på godseierens nedleggelse av kirken for flere år under det store religiøse sammenbruddet i 1843 (et skisma i Skottland da 450 prester brøt med Den skotske kirke og opprettet en frikirke, Free Church of Scotland).
Religion
En misjonær ved navn Alexander Buchan dro til St Kilda i 1705, men til tross for at han ble værende lenge, klarte ikke organisert religion å få feste. Det endret seg med prosten John MacDonald (1779–1849), kjent som «apostelen i nord», kom til øya i 1822. Han misjonerte med nidkjærhet, holdt 13 lange prekener i løpet av sine 11 første dager. Han kom tilbake jevnlig og skaffet midler på vegne av øyas beboere. Privat skal han ha vært bestyrtet over deres mangle på kristenkunnskap. Øyboerne skal ha vært entusiastiske og gråt da reiste for siste gang åtte år senere. Hans etterfølger, som ankom øya den 3. juli 1830, var den kunnskapsrike prosten Neil Mackenzie og som i stor grad forbedret forholdene var beboerne. Han reorganiserte jordbruket, var medvirkende i gjenoppbyggingen av landsbyen og ledet byggingen av en ny kirke og prestegård. Med hjelp fra Gaelic School Society introduserte MacKenzie og hans hustru formell skoleundervisning til Hirta, noe som innebar en daglig skole for å lære å lese, skive og regne, og en søndagsskole for kristenundervisning.
Mackenzie forlot øya i 1844. Ingen ny prest ble utnevnt for et tiår, og resultatet var skolen stengt ved Mackenzies avreise. Svakheten ved øyboernes avhengighet av ytre autoriteter ble avdekket i 1865 med ankomsten av prost John Mackay, tilknyttet frikirkebevegelsen, krevde uvant vektlegging på religiøs hengivenhet. Han innførte rutine på timelange andakter på søndagene med tvungen oppmøte. En besøkende skrev i 1875 at «Sabbaten var en dag av utålelig dysterhet. Ved klank av kirkeklokken skyndte hele flokken til kirken med sorgfull blikk og med øynene tynget mot bakken. Det ble betraktet som syndig å se til høyre eller til venstre.»
Tiden opptatt med religiøse samlinger forstyrret i stor grad med de praktiske rutinene på øya. Gamle kvinner og barn som bråket i kirken ble strengt irettesatt og advart om hard straff i etterlivet. I løpet av en periode med matknapphet på øya kom en skip med mathjelp på en søndag, men presten forlangte at beboerne måtte tilbringe dagen i forberede kirken for sabbaten. Først neste ble forsyningene fraktet i land. Barn ble nektet å leke og måtte bære på en Bibel hvor de gikk. Mackay forble prest på St Kilda i 24 år.
Livsførsel
Adskilt ved avstand og værforhold hadde øyboerne liten kunnskap om fastlandet og internasjonal politikk. Etter slaget ved Culloden i 1746 gikk det rykter om at prins Charles Edward Stuart og en del av hans jakobittiske medarbeidere hadde rømt til St Kilda. En engelsk ekspedisjonen ble sendt ut og deretter ble engelske soldater fraktet i land på Hirta. De fant en forlatt landsby da innbyggerne fryktet pirater og hadde rømt til noen grotter i vest. Da øyboerne ble overtalt til å komme ned, oppdaget soldatene at de isolerte kjente ikke noe til prinsen og hadde aldri hørt om kong Georg II heller.
Selv på slutten av 1800-tallet da øyboerne kunne kommunisere med resten av verden kun ved hjelp av å tenne bål på toppen av Conachair som ville, om været tillot det, være synlig for de på øyene Harris og Uistøyene, eller ved å benytte «St Kilda postbåt». Dette var oppfinnelsen til journalisten John Sands, som besøkte øya i 1877. I løpet av hans opphold førte et skipbrudd til at ni østerriksk sjøfolk forlatt der, og ved februar begynte matforsyningene å bli knappe. Sands festet en beskjed til en livbøye reddet fra «Peti Dubrovacki» og kastet den på havet. Ni dager senere ble den gjenfunnet i Birsay på Orknøyene og en redningsekspedisjon ble arrangert. Øyboerne bygde videre på denne ideen og fra trestokk skar de ut en båtlignende figur, knyttet den til en blære framstilt av saueskinn, og plasserte en liten flaske eller boks av tinn som inneholdt en beskjed. Denne «St Kilda postbåt» ble satt på vannet når vinden kom fra nordvest. To-tredjedeler av beskjedene ble senere funnet på vestkysten av Skottland eller så langt unna som i Norge.
Ettersom St Kilda ikke har noen havn må tyngre utstyr som skal fraktes til militærbasen fraktes inn med et skip som ikke stikker dypt og som har baugport slik at det kan landsettes på stranden. Norske Statnett Transport har et slikt skip, «MS Elektron II», som ble benyttet til dette formålet i mange år. Men i 2000 fikk «MS Elektron II» problemer ved landsettingen og kantret.
Kosthold
Det fremste ressursen for matforsyninger var overfloden av fugler på øya, særskilt havsule og havhest. Fra disse høstet de egg og ungfugler og spiste begge deler fersk og som spekemat. Voksne lundefugl ble også fanget. En folketelling i 1764 beskrev daglig matforbruk av 90 innbyggere til «36 egg fra sjøfugl og 18 sjøfugler».
Denne mattilførselen på øya kom med en pris. Da Henry Brougham besøkte øya i 1799 merket han seg at «lufta er infisert av en bortimot uutholdelig stank – en sammensetning av rotten fisk, møkk i alle former og av stinkede sjøfugl.» En utgravning ved Taigh an t-Sithiche (= «Feenes hus») i 1877 av Sands avdekket levninger av havsule, sauer, kyr, og kjegleformet skall fra sjøsnegler, midt blant en ulike former steinredskaper. Bygningen er mellom 1700 og 2500 år gammel, noe som antyder at kostholdet på St Kilda hadde endret seg lite i over 2000 år. Faktisk kunne øyboerne gjenkjenne steinredskapene og sette navn på dem ettersom tilsvarende redskaper var fortsatt i bruk.
Egg fra sjøfugl som alke, lomvi og havhest ble samlet før slutten av 1920-tallet på øyene i St Kilda av menn som rensket klippene. Eggene ble lagt i torvaske for å bli spist senere i vintermånedene. Smaken på disse eggene har blitt sammenlignet med egg fra ender i smak og næring. Denne matsankingen krevde betydelig dyktighet i klatre i stupratt bergklipper. En viktig øytradisjon involverte «Mistress Stone» (forstås som ’kjæreste-steinen’), en dørformet åpning i bergene nordvest for Ruival. Unge menn på øya måtte gjennomføre et manndomsrituale for bevise dem selv ved å klatre og henge på en bratt fjellknaus og således bli verdige å få en hustru. Martin Martin skrev:
Et annet viktig aspekt av livet på St Kilda var den daglige tinget. Dette var et møte som ble holdt hver morgen etter bønn og med oppmøte av alle voksne menn hvor de besluttet dagens aktiviteter. Ingen ledet møtet, og alle menn hadde rett til å snakke. I henhold til Steel (1988), «Diskusjoner spredde jevnlig uenighet, men aldri har det i nedtegnet historie vært feider så bitre at det førte til en fastlåst skille i samfunnet.» Denne forestillingen om et fritt samfunn påvirket arkitekten Enric Miralles’ visjon for den nye parlamentsbygning i Skottland, som ble åpnet i oktober 2004.
Uansett savn og fravær var øyboerne heldige i en del måter da deres isolasjon sparte dem for livets ondskap andre steder. Martin skrev i 1697 at øyboerne synes «lykkeligere enn menneskeheten i alminnelighet ved å være bortimot det eneste folket i verden som føler sødmen av sann frihet», og på 1800-tallet var deres helse og velvære gunstig i kontrast med forholdene andre steder på Hebridene. Det var ikke et utopisk samfunn; øyboerne hadde oppfinnsomme låser av tre på deres eiendommer, og økonomisk straff ble påført ved forseelser. Uansett var den ingen av innbyggerne som var kjent for å ha kjempet i en krig, og i fire århundrer med historie ble aldri nedtegnet noen alvorlig forbrytelse utført av en øyboer.
Turisme på 1800-tallet
I 1898 og på nytt i 1899 besøkte Norman Heathcote, forfatter og fotograf, øyene og skrev en bok om sine erfaringer. I løpet av 1800-tallet hadde dampskip begynt å besøke Hirta, og ga innbyggerne en mulighet til å tjene penger på salg av tweedtøy og fugleegg, men kostnaden var deres selvrespekt da turistene så på dem som merkelig kuriositeter. Det er også klart at øyboerne ikke var så naive som tidvis opptrådte. «For eksempel, da de kom ombord en yacht kunne de late som de trodde at all polert messing var gull og at eieren måtte være overmåtelig rik.» Besøkende båter brakte også med seg tidligere ukjente sykdommer, særskilt neonatal tetanus, en form stivkrampe hos nyfødte, og som førte til en spebarnsdødlighet så høy som 80 prosent på slutten av 1800-tallet. En annen sykdom som ble utbredt var cnatan na gall, båthoste, en sykdom som spredte seg etter at et skip ankom Hirta og ble jevnlig trekk ved dagliglivet.
Tidlig på 1800-tallet hadde formell skoleundervisning igjen kom i faste former på øyene, og i 1906 ble kirken utvidet for å gi plass til klasserom. Barna lærte nå engelsk og deres innfødt gælisk. Jordmoryrket ble forbedret, noe som tidligere var blitt nektet av presten John Mackay, reduserte problemene med stivkrampe hos spedbarn. Fra 1880-tallet var det jevnlig besøk fra fiskebåter i Nord-Atlanteren og som brakte med seg handel. Prat om evakuering dukket opp i 1875 under MacKays tid som prest, men til tross for tidvis matknapphet og en influensaepidemi i 1913, var befolkningstallet stabilt på mellom 75 og 80 individer. Det var ingen opplagte tegn at fast bosetning var i ferd med å ebbe ut.
Første verdenskrig
I begynnelsen av den første verdenskrig opprettet Royal Navy en signalstasjon på Hirta, og daglige kommunikasjoner med fastlandet ble etablert for første gang i øyas historie. Et forsinket svar kom med en tysk undervannsbåt, SM U-90, som ankomst Village Bay morgenen 15. mai 2018, og etter en advarsel begynte å skyte mot øya. 72 bombarderinger ble avfyrt og den trådløse signalstasjonen ble ødelagt. Kirken, prestegården og bryggen ble også ødelagt, men det gikk tapt menneskeliv. Et øyevitne minnes: «Det var ikke hva du vil kalle en slem ubåt da den kunne å blåst bort hvert eneste hus da de alle lå på rekke og rad. Den ville ha marinens eiendom. Et lam ble drept... all kyrne løp fra en side av øya og til den andre da de hørte skuddene.»
Som et resultat av dette angrepet ble en kanonstilling opprettet på en odde med utsikt over Village Bay, men den kom aldri i kamp med fienden. Av større betydning for øyboerne var introduksjonen av fast kontakt med verden utenfor og den langsomme utviklingen av pengebasert økonomi. Det gjorde livet lettere, men gjorde dem også mindre selvstendige.
«Ironisk, ting ble bedre med krigen, som brakte med seg en militær enhet fra marinen og faste leveringer av post og mat fra marinens forsyningsskip. Da disse tjeneste ble trukket tilbake ved slutten av krigen og følelse av isolasjon økte. Yngre menn på øya utvandret i søken etter et bedre liv, noe som førte til et sammenbrudd for øyas økonomi.»
Evakuering og ettervirkning
Tallrike faktorer førte til at St Kilda ble evakuert. Øyboerne hadde eksistert i århundrer i realtiv isolasjon fram til de ble turistmål og tilstedeværelsen av militæret under første verdenskrig førte til at øyboerne til å søke alternativer til savnet de tidvis følte. Endringene som kom med besøkende til øya på 1800-tallet endret det levevis som deres forfedre hadde overlevd på i dette spesielle miljøet. Øyboerne var blitt avhengige import av mat, brensel, og byggematerialer. I 1852 var det 36 av dem som emigrerte til Australia, skjønt mange av dem døde underveis, men noen få bosatte seg i Melbourne og det er forstad der kalt St Kilda. Til tross for byggingen av en liten molo i 1902 var øyboerne avhengige av værforholdene. I 1912 var det akutt matknapphet og i 1913 utbrudd av influensa.
Etter krigen dro fleste av øyas ung menn og øyas økonomi brøt sammen. Fire menn døde av influensa i 1926 og 1920-tallet var preget av dårlig avling. I 1928 hadde befolkningen falt fra 73 til 47. Undersøkelser ved Universitetet i Aberdeen av jordsmonnet hvor avlingen hadde vokst viste at det hadde vært en forurensning av bly og andre forurensninger grunnet bruken av åtsel fra sjøfugler og torvaske i gjødselen som ble spredt utover markene. Det hadde skjedd over en lengre tidsepoke da praksis med gjødsel var blitt mer intenst. Det siste strået kom med dødsfallet til en ung kvinne, Mary Gillies, som ble akutt syk i januar 1930, og ble fraktet til fastlandet for behandling. Hun døde senere på sykehuset. I mange år ble antatt at hun hadde død av blindtarmbetennelse, men hennes sønn Norman John Gillies oppdaget i 1991 at isteden hadde død av pneumoni eller lungebetennelse etter å ha født en datter som også døde. Alle kyrne og sauene ble fraktet fra øya to dager før evakuering av en turistbåt, «Dunara Castle», for å bli solgt på fastlandet. Imidlertid ble alle gjeterhundene på øya druknet i bukta ettersom de ikke kunne bli fraktet vekk. Den 29. august 1930 ble de gjenværende innbyggerne på 36 fraktet med skipet «Harebell» til Morvern på det skotske fastlandet; en beslutning øyboerne tok kollektivt.
Den siste av de innfødt fra St Kilda, Rachel Johnson, døde i april 2016 i en alder av 93, etter å ha vært 8 år da hun ble evakuert.
Norman John Gillies var sønn av Mary Gillies og var fem år da han ble evakuert. I 2012 mimret han om sine tidlige barndom:
I 1931 solgte øyas laird, sir Reginald MacLeod av MacLeod, til lord Dumfries, som senere ble John Crichton-Stuart, 5. marki av Bute. I de neste 26 årene var de få mennesker på øya, med unntak av noe få besøk om sommeren. Crichton-Stuart var en ivrig ornitolog og kom til testamentere øya til National Trust for Scotland i 1957.
Daniel Danielsen (1894–1980)
Daniel Jacob Christian Danielsen (født 6. juni 1894 i Kvívík, død 12. april 1980 i Sørvágur) var en færøysk lærer, klokker og konservativ politiker (Sb.). Han var medlem av det færøyske Lagtinget 1920–1924.
Bare 26 år gammel ble han innvalgt på Lagtinget fra Vágar for perioden 1920–1924. Noen av hans andre offentlige verv var som medlem av kommunestyret i Sørvágur 1927–1930 og 1935–1938, medlem av menighetsrådet, revisor for kommuneregnskapene og sykekassen. Han var en flittig skribent i Dimmalætting og talte for tette bånd mellom Færøyene og Danmark.
Malthodes fuscus
Malthodes fuscus (Waltl 1838) er en av småbløtvingene (Malthininae), en bille som tilhører bløtvingene (Cantharidae).
Utbredelse
Malthodes fuscus finnes i Europa, og har en østlig utbredelse. Finnes sør i Norge, utbredt, men ikke vanlig.
Utseende
Slekten Malthodes har flere arter som er vanskelig å skille fra hverandre, hanner har klare forskjeller i kjønnsorganene, mens flere av hunnene er så like hverandre at de er umulige å skille fra hverandre. Av de nordiske artene er det allikevel karakterer som muliggjør en artsbestemmelse hos de fleste. Her er en ikke fullstendig, men generell forklaring.
Levevis
De voksne (imago) finnes i juni, juli og ut i august. De observeres vanligvis på trær og busker, men oppsøker også blomster. Både larver og voksne er rovdyr og lever av andre mindre dyr.
Petter Meinich
Petter Meinich er en norsk skolesjef og fagforeningsleder. Han var formann for Skolelederforbundet, som da het Norsk skolesjeflag og Skoleadministrasjonslaget, fra 1977 til 1980.
Meinich tok over vervet for Norsk skolesjeflag da han ble valgt av forbundets første generalforsamlingen i november 1977. Han tok over for interim formann Arne Nesje. Under Meinichs ledelse foretok laget et navneskifte til Skoleadministrasjonslaget (SAL). I 1980 ble det første ordinære landsmøtet i SAL gjennomført og Meinich gav vervet videre til Albert O. Førsund.
Hjortevilt
Hjortevilt er en fellesbenevnelse for de jaktbare artene elg, hjort, villrein, rådyr og dåhjort.
I Norge drives jakt på alle disse for å holde bestanden innafor forsvarlig antall. Jakten foregår distriktsvis i områder kalt vald. Jakttid starter vanligvis i august, men varierer fra fylke til fylke.