cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21
Terminliste 2020/21
Verdenscupen ble litt etter litt avlyst på grunn av koronaviruspandemien, og til slutt stod EM på skøyter 2021 og Enkeltdistanse-VM på skøyter 2021 igjen på kalenderen, begge i Heerenveen. Men etter et innspill i fra de nederlandske organisatorene så ble det foreslått å avholde to verdenscupstevner i en lukket hub i Thialf, Heerenveen i en forlengelse av EM på skøyter som ble avholdt på samme sted. Dette gjorde imidlertid at europamesterskapet ble forskjøvet utover i tid en uke for å få en kortere hub-periode.
Den opprinnelige/avlyste terminliste
Den opprinnelige terminlisten som ble presentert den 28. april 2020 og bekreftet igjen i ISU Communication 2320 to dager senere, Ble hardt rammet av koronapandemien hvor alle de opprinnelige terminfestede stevner ble avlyst og erstattet av et to-stevners lukket klynge-konkurranse tilbud i Thialf i Heerenveen i Nederland. I tillegg ble også de internasjonale mesterskapene hardt rammet med avlysning av Fire kontinentmesterskap på skøyter 2021 i Calgary i Canada, samt en flytting av prøve-OL arrangementet av Enkeltdistanse-VM på skøyter 2021 som skulle vært avholdt i vinter-OL byen for 2022, fra Beijing i Kina, til Heerenveen i Nederland.
Sammenlagt kvinner
{|
500 meter
Oppdatert pr dato etter 4 av 4 konkurranser. Nederlandske Femke Kok tok både sin og Nederlands første sammenlagtseier i verdenscupen på 500 meter for kvinner.
1 000 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Amerikanske Brittany Bowe forsvarte sin fjorårsseier og tok sin femte og USAs 16. sammenlagtseier i verdenscupen på 1,000 meter for kvinner.
{|
1 500 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Amerikanske Brittany Bowe tok sin tredje og USAs femte sammenlagtseier i verdenscupen på 1,500 meter for kvinner.
De Jong rangeres foran Wüst fordi De Jong har bedre beste tid enn Wüst i løpet av verdenscupsesongens 1,500 metere. Se regel nummer 7.1 i ISU Communication 2360.
3 000 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Nederlandske Irene Schouten tok sin første og Nederlands fjerde sammenlagtseier i verdenscupen på langdistanse for kvinner.
Schouten rangeres foran De Jong fordi Schouten har bedre beste plassering enn De Jong i løpet av verdenscupsesongens 3000 metere. Se regel nummer 7.1 i ISU Communication 2360.
{|
Fellesstart
Oppdatert pr dato etter 3 avholdte konkurranser og 1 kansellert konkurranse av 4 konkurranser. Nederlandske Irene Schouten tok sin andre og Nederlands tredje sammenlagtseier i verdenscupen på fellesstart for kvinner.
Lagtempo
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Canada (ved 2021-sesongsløperne Ivanie Blondin, Valérie Maltais, Isabelle Weidemann og lagreserven Béatrice Lamarche) forsvarte sin fjorårsseier og tok sin femte sammenlagtseier i verdenscupen på lagtempo for kvinner.
Sammenlagt menn
{|
500 meter
Oppdatert pr dato etter 4 av 4 konkurranser. Nederlandske Dai Dai N’tab tok sin andre og Nederlands fjerde sammenlagtseier i verdenscupen på 500 meter for menn.
1 000 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Nederlandske Kai Verbij tok sin første og Nederlands 12. sammenlagtseier i verdenscupen på 1,000 meter for menn.
Verbij rangeres foran Krol fordi Verbij har bedre beste tid enn Krol i løpet av verdenscupsesongens 1,000 metere. Se regel nummer 7.1 i ISU Communication 2360.
1 500 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Nederlandske Thomas Krol tok sin første og Nederlands 12. sammenlagtseier i verdenscupen på 1,500 meter for menn
5 000 meter
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Nederlandske Patrick Roest forsvarte sin fjorårsseier og tok sin andre og Nederlands 23. sammenlagtseier i verdenscupen på langdistanse for menn.
{|
Fellesstart
Oppdatert pr dato etter 4 av 4 konkurranser. Belgiske Bart Swings forsvarte sin fjorårsseier og tok sin og Belgias tredje sammenlagtseier i verdenscupen på fellesstart for menn.
Lagtempo
Oppdatert pr dato etter 2 av 2 konkurranser. Norge (ved 2021-sesongløperne Hallgeir Engebråten, Allan Dahl Johansson, Sverre Lunde Pedersen og lagreserven Peder Kongshaug) tok sin femte sammenlagtseier i verdenscupen på lagtempo for menn.
Verdenscupdeltagerkvoter 2020/21
Kvotene ble laget på grunnlag av sesongverdenscupen 2019/20s sluttstilling. Maksimal kvote per medlemsforbund, per kjønn og per distanse var 5.
Kvalifiseringstider
For å kunne delta eller være reserve i verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21 måtte en ha klart bedre tider enn følgende for de respektive distansene.
For at en kvalifiseringstid skulle være gyldig måtte tiden være oppnådd i offisielle ISU-løp, internasjonale konkurranser eller nasjonale mesterskap i perioden mellom 1. juli 2019 og verdenscupløpets påmeldingsfrist.
Nasjonale skøyteforbund som var medlem av ISU-seksjon for hurtigløp i sesongen 2020/21, og hadde skøyteløpere som ikke hadde klart disse kvalifiseringstidene kunne likevel søke om å få delta med en løper på en distanse. En slik forspørsel måtte være i hende ISUs Sekretæriat tre dager før konkurransens påmeldingsfrist. En slik forespørsel om deltagelse ville bli avgjort i ISUs tekniske komité for hurtigløp.
Mediadekning
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter for 2020/21-sesongen ble vist via følgende media-kanaler :
9-dart
I dart er en avslutning med 9 pilkast eller en 9-dart en perfekt leg (et enkelt spill). I en enkelt leg må hver spiller score nøyaktig 501 poeng og den siste pilen må lande på enten en dobbel eller i indre senter, og 9 pilkast er det minste mulige antallet kast for å oppnå dette.
Et eksempel på hvordan man kan oppnå en 9-dart-finish er å score 60 (trippel 20) på hvert av de 7 første kastene, deretter en 57 (trippel 19) på kast nummer 8, og avslutte med en 24 (dobbel 12) på det kast nummer 9. Dette blir sett på som en ekstremt vanskelig bragd å oppnå selv for sportens toppspillere, og regnes som den høyeste enkeltspillprestasjonen i sporten, i likhet med en maksimum 147 break i snooker eller ett 300-poengs spill i bowling.
Bragden ble først oppnådd på tv av John Lowe i 1984, og har siden vært gjort på tv-sendte kamper totalt 64 ganger. Paul Lim var den første til å klare 9-dart i et i løpet av 1990 BDO World Darts Championship mot Jack McKenna. Phil Taylor har oppnådd flest på tv med 15, hans første kom i 2002 og hans siste i 2015. Taylor er den eneste spilleren som har oppnådd to 9-darter i samme kamp, hvilket han gjorde i 2010 Premier League mot James Wade. Året etter ble Brendan Dolan den første til å oppnå en ni-darter ved å starte og avslutte med en dobbel i henhold til formatet til World Grand Prix det året.
Alternativer
Et enkelt dartspill (kjent som et leg) krever at en spiller scorer nøyaktig 501 poeng, og slutter med enten innertreff eller en dobbel. Hvert skudd består av nøyaktig tre piler, og 60 er det maksimale som kan scores med en pil. Dermed er 180 den maksimale poengsummen fra et skudd, og ni kast er det minste som er nødvendig for å vinne.
Dobbel ut
Selv om mange andre kombinasjoner er mulige, krever den tradisjonelle 9-dart-finishen en score på 60 (trippel 20) med hvert av de seks første kastene: det vil si med to av de tre første skuddene. Dette gjør at man må score 141 på det siste skuddet (med tre piler), kjent som outshot.
141-scoren utføres tradisjonelt på en av tre måter:
En annen måte er å score 167 med hvert sett med tre piler, og score en perfekt 501 totalt, på følgende måte:
Ved å kaste hver av pilene i et skudd på forskjellige steder på brettet minsker man sjansen for at en pil kommer borti en annen under landing og kander i feil scoringområde, men det sees vanligvis bare i oppvisningskamper, ettersom spillere i turneringer ofte er mer interesserte i å sikte mot trippel 20, og bare bytter til trippel 19 for et dekkskudd.
Uten tvil vil den vanskeligste 9-dart-finishen være 180 (3×20), 171 (3×19) og 150 (3× bullseye) på grunn av vanskeligheten med å få alle tre pilene i bullseye (dette er den minste dobbelen på brettet).
Dobbel inn, dobbel ut
En 9-dart-finish er også oppnåelig i spill som krever en dobbel for å begynne å score (en dobbel inn) i tillegg til det vanlige kravet om at man må doble ut. I slike spill kan det å kaste dobbel 20 først føre til en maksimal poengsum på 160 på det første skuddet, slik at kasteren ofte trenger 180 og deretter 161 (T20, T17, innertreff) med de resterende seks pilene, selv om andre utfall er mulig. Det er verdt å merke seg at i disse spillene kan bare det å kaste enten dobbel 20, dobbel 17 eller innertreff for å starte leggen resultere i en 9-dart-finish, og dersom innertreffet ikke er dobbel inn må det være dobbel ut (altså omvendt).
Totalt antall muligheter
Totalt er det 3944 antall forskjellige kombinasjoner for å oppnå 9-dart i 501, hvorav 2296 slutter med innertreff, 672 ender på D20, 792 på D18, 56 ender på D17, 120 ender på D15 og 8 ender på D12. 574 av de mulige måtene kan brukes i et dobbelt-inn dobbelt-ut spill.
Liste over 9-darter i tv-kamper
Oppdatert 2022-06-23
Væskekromatografi
Væskekromatografi (engelsk: HPLC – high performance liquid chromatography) er en teknikk innen analytisk kjemi som brukes for separasjon av kjemiske komponenter i en væske.
Separasjonen skjer i en analytisk kolonne som en prøveløsning drives igjennom under høyt trykk (10-400 Bar) ved hjelp av en pumpe som er tilknyttet reservoarer med væske. Denne væsken kalles mobilfasen fordi den er det mobile medium som prøveløsningen drives i. Kolonnen, en sylinder med typiske dimensjoner 15 cm lengde og 4.6 mm indre diameter, er fylt med partikler (kalt stasjonærfasen), som vekselvirker med analyttene (de kjemiske komponentene som skal bestemmes), slik at forskjellige komponenter vil bruke forskjellig tid gjennom kolonnen mens mobilfasen pumpes gjennom.
Det typiske er at stasjonærfasen er av upolar karakter (partikler med alkankjeder bundet til, typisk C18) og mobilfasen er av polar karakter (vandig løsning med innblanding av vannløselige løsemidler, f.eks. metanol eller acetonitril). Dette kalles omvendt fase væskekromatografi. Hvis stasjonærfasen er polar (typisk silicapartikler) og mobilfasen upolar/lite polar (ikke-vandig løsning) så kalles det normal fase væskekromatografi. Omvendt fase er det klart mest anvendte og er enklest å håndtere.
Varianter
Væskekromatografi finnes også som en miniatyrisert teknikk kalt micro væskekromatografi (µLC). Teknikken er en nedskalert teknikk av væskekromatografi der alle komponenter i systemet er nedskalert med en faktor på omtrent 200. Nedskaleringen reduserer fortynningseffekten som er til stede i kolonner og koblinger og gir derfor en økt massesensivitet. Imidlertid blir injeksjonsvolumet også nedskalert, typisk injeksjonsvolum på 50 nL, slik at det totalt sett ikke blir en forbedret kromatografisk signal. Likevel er det klare fordeler med µLC der tilgjengelig prøvevolum er lite. I tillegg er det også mulig å sette på store prøvevolumer ved hjelp av kolonneoppkonsentreringsteknikker som kan gi en drastisk økning av det kromatografiske signalet og dermed også en betydelig senkning av konsentrasjonsdeteksjonsgrensen.
Duga-radaren
Duga-radaren (russisk: Дуга, bokstavelig talt «bue») var et sovjetisk over-horisonten-radarsystem som ble brukt som en del av et rakettskjold eller tidligvarslingradar-nettverk. Systemet var i drift fra juli 1976 til desember 1989. To operative Duga-radarsett ble bygd, ett i nærheten av Tsjornobyl og Tsjernihiv i den ukrainske SSR (dagens Ukraina), og det andre i Sibir.
Duga-systemene var svært kraftige, og nådde over 10 MW i utgangseffekt og sendte på kortbølge. De fikk tilnavnet «The Russian Woodpecker», ettersom radarsystemet skapte forstyrrelser for radiosendinger innen kortbåndet, som besto av en meget gjenkjennelig bankelyd på 10 hz som minnet om en hakkespett. Tilfeldige frekvensvalg forstyrret legitime sendinger, som amatørradio, kommersiell luftfartskommunikasjon, og kortbølgekringkasting, noe som førte til tusenvis av klager fra mange land over hele verden.
Chung Jae-won
Chung Jae-won (født 21. juni 2001) er en sørkoreansk skøyteløper.
Han representerte Sør-Korea under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han tok sølv på lagtempo. I Vinter-OL 2022 i Beijing tok han sølv på fellesstart.
Dislocation mystérieuse
Dislocation mystérieuse er en fransk stumfilm fra 1901 regissert av Georges Méliès.
Dampskipsbrygga i Levanger
Damskipsbrygga i Levanger eller Innherredsbrygga er en sjøbod som ligger i Sjøgaten like ved parkaksen i byens sentrum. Den eies av Levanger museum. Bygningen har adressen Sjøgata 19 og brukes til utstillinger og formidling. Dagens bygning ble bygd som et av de første hus i Levanger etter bybrannen i 1897. Tomta eies av Levanger kommune som ble eier av hele grunnen i kjøpstaden i 1886
Dampskipsbrygga er i dag et forskriftsfredet kulturminne i Levanger sentrum kulturmiljø. Kulturminneid: 224880.
I det trønderske kulturområdet er ei brygge en sjøbod eller et pakkhus. Begrepet Dampskipsbrygga er brukt både om bygningen som rommet dampskipsekspedisjonen og for kaia ved bygningen.
Før jernbanen kom til Levanger var dampskipsrute på Trondheimsfjorden regionens viktigste kommunikasjonsmiddel.
Jessica Townsend
Jessica Townsend er en australsk forfatter, best kjent for å skrive barnebokserien Ingenlund. Debutboken Nevermoor: The Trials of Morrigan Crow ble Årets bok hos Australian Book Industry Awards.
Kirsti Vogt har oversatt Ingenlund-bøkene til norsk.
Armagnac
Armagnac (uttale: armanjakk) er en type druebrennevin, som produseres i et definert område («Armagnac»), sørvest i Frankrike, i provinsen Gascogne. Dette området ligger sør for Cognac (Charente).
Armagnac sammenlignet med cognac
Armagnac og cognac er begge druebrennevin, dvs. brandy, destillert slik at det blir sprit, deretter lagret på eikefat før det tappes på flaske og selges. Disse to drikkene stammer fra hvert sitt nøye definerte område i Frankrike. De bruker til en viss grad de samme druetypene, og det samme materialet i tønnene som brennevinet lagres på. Mange av de samme egenskapene er ettertraktet i begge «leirer»; kompleksitet, rikhet, spesielle dufter som svisker, vanilje og blomster. Det er m.a.o. mange likheter mellom disse to brandyene.
Det er også mange forskjeller mellom armagnac og cognac. Kort nevnes:
Cognac dobbeldestilleres alltid, armagnac kan destilleres bare en gang (eller 2). Armagnac varierer i større grad i kvalitet. Armagnac produseres på mindre vingårder enn cognac. Smaken er ulik, armagnac har en noe røffere smak, som minner mer om høst, i retning fiken, svisker, bøkenøtter og jord. Cognac eksporterer ca. 97% av det de produserer, Armagnac kun halvparten.
Historie
Navnet Armagnac har flere forklaringer. Én er at det skal stamme fra det latinske «ars magna», som betyr «stor kunst». En annen er at det stammer fra et familienavn i dette området, eller landområdene som denne familien eide.
1411 er nevnt som et «startår» i historiske arkiver, der en «M. Antoine» skal ha vært den første som destillerte vin. Dette destillatet het «aygue de Bito». Men armagnac ble kjent utenfor «sitt eget» område lenge etter at cognac ble kjent, hovedsakelig på grunn av dårlig utbygd kommunikasjon med omverden. Området har ikke jernbane, og elven Baïse som går gjennom Armagnac ble ikke seilbar før den ble lagt i kanal i 1830. Da ble transporten til Bordeaux lettere. Fram til dette var kun transport via landevei mulig.
Tidlig i armagnacens historie ble brennevin herfra spredt særlig til klostre i Europa, ved at en viktig pilegrimsrute gikk gjennom området. Den gangen var synet på brennevin litt annerledes enn i dag – det ble mer brukt til medisinske formål. Brennevinet ble også brukt for å sprite opp vin eller cognac. Først på 1800-tallet begynte armagnacen å få status som et selvstendig kvalitetsprodukt.
På 1950- og 60-tallet etablerte flere cognac-hus seg i Armagnac. Forbruket av armagnac var lavt, og prisene på armagnac-hus og destillerier var derfor lave. Lovgivningen ble endret i 1972 slik at det ble tillatt med dobbel-destillasjon av armagnac (som cognac). Armagnac endret karakter etter dette og ble renere, mer elegant og mer lettdrukket.
Armagnacens omdømme økte noe i tiden etter dette, selv om omsetningen ikke økte.
Regelverk
På samme måte som for cognac finnes det strenge regler for hva som kan kalles armagnac. Dette regelverket håndteres av BNIA – Bureau National Interprofessionnel de l'Armagnac. Dette organet ligger under det franske Jordbruksdepartementet og Finansdepartementet, og forvalter regelverket rundt produksjon og salg av Armagnac. Det har også som oppgave å bistå de som produserer og selger armagnac, samt å promotere armagnac.
Armanac-områdene
Armanac-regionen er inndelt i 3 underområder, definert i loven fra 25. mai 1909.
Bas-Armagnac Dette området er på ca. 8.100 ha. Det anses på grunn av jordsmonnet å være det beste av områdene. Området har sandrik jord med høyt kvarts- og jerninnhold. Det øvre sjiktet av jorda er svært næringsrikt og kalles «boulbène». Området består hovedsakelig av sletter og bølgende åser. Den delen av Bas-Armagnac som heter Grand Bas regnes som det aller ypperste. Her er jorda noe mer leirholdig. Armagnac fra Bas-Armagnac tappes gjerne på vingården og selges under eiendommens navn.
Armagnac-Ténarèze Dette området er på ca. 5.500 ha. Området består av bølgende åser, og jordsmonnet varierer fra sand til leire. Her er noe mer kalk enn i Bas-Armagnac, men ikke så mye som i Cognac. Også her er det mye næringsrik toppjord (boulbène). Armagnac herfra krever lenger lagring enn Bas-Armagnac for å modnes.
Haut-Armagnac Dette området er på ca. 200 ha. Området består av mer leir- og kalkholdig jord enn Bas-Armagnac. Men ettersom denne jorden gir svært gode viner, brukes vin herfra sjelden til destillering for å produsere armagnac. Vinen inneholder også for lite syre og for mye alkohol til at den er optimal for destillering. Vinbøndene produserer vin av colombard-druen, som selges som «Vin de Pays de Côtes de Gascogne». Noe selges også til blant annet Tyskland for å videreforedles til musserende vin, og noe selges som hetvin («vins viné»), som særlig eksporteres til Tyskland for å bli tysk brandy. I dette området brukes dessuten jorda mer til produksjon av blant annet mais og solsikker enn vindruer.
Druetyper
Det er 4 druetyper som er tillatt for produksjon av armagnac; Ugni Blanc, Baco 22, Folle Blanche og Colombard.
Ugni Blanc Som for cognac er Ugni Blanc den mest brukte. Ca. 80% av armagnac stammer fra denne druen. Ugni Blanc modnes tidlig, noe som er gunstig for å unngå soppangrep, og den gir vin med lavt alkoholinnhold, som er gunstig for destillering. Druen gir stabil kvalitet og høyt utbytte.
Folle Blanche I armagnac kalles denne druen gjerne «picquepol», og kun ca. 1-2% av det dyrkede arealet er med denne druetypen. Likevel brukes den i større grad i Armagnac enn i Cognac. Den gir smaksrik vin, som bidrar til at armagnacen også blir smaksrik og nyansert. Aromaen er gjerne blomsterpreget. Imidlertid er den vanskelig å dyrke, den fryser gjerne, og er ganske utsatt for edelråte.
Colombard Colombard brukes i mindre grad, men gir også aromatisk vin og nyanserik armagnac.
Destillasjon
Fram til ca. 1800 var det vanligst å bruke små enkeltpanner til destillasjon. Destillasjonsapparatet, alembic armagnacais, ble introdusert i 1801 av kjemikeren Edouard Adam fra Montpellier. Dette er en kobberpanne som varmes opp av damp. Denne ble raskt populær, siden pannen er kontinuerlig, noe som gir lite tap av brennevin. Etter vinlusangrepet på 1870-tallet ble enkeltpannene forbudt, siden de gir større tap. Dobbeldestillasjon ble også forbudt fordi man taper noe volum ved hver destillasjonsrunde.
All brenning av armagnac må foregå innenfor Armagnac-området. Dsetillasjon skal foregå mellom vinhøsten og 30. april påfølgende år (én mnd lenger enn for cognac-området). Destillatet som går til lagring skal ha maksimum 72% og minimum 52% alkohol.
Armagnac-husene er normalt mye mindre en cognac-husene. De har destillasjonspannene sine på vingården og driver gjerne etter gammeldagse prinsipper. Kvaliteten varierer i større grad enn hos cognac-produsentene, uten at man kan si at kvaliteten på armagnac er lavere enn cognac. Det er også større variasjon på destillasjonsapparatene her enn i Cognac, både med tanke på utforming og volum. Pannene som brukes rommer alt fra 500 til 3.500 liter.
Lagring
Hvor lang lagring som trengs avhenger særlig av hvilket område armagnacen stammer fra. Treet i tønnene kommer fra skogene Monlezun, Le Frèche, Gascoigne eller Limousin.
Monlezun-skogen ligger i Bas-Armagnac, og er den tretypen som tradisjonelt skal brukes. Dette er en mørk tretype, som gir mye farge til armagnacen. Denne skogen ble imidlertid overbeskattet tidligere, så tønneprodusentene må hente ved fra andre steder.
Armagnacprodusentene foretrekker tre med grov struktur for som skaper mye kontakt mellom brennevinet og treverket. Dette gir også en noe skarpere smak, fatpreg og tanniner. Brennevinet som er destillert samles gjerne opp i en tank, og ukens produksjon tømmes over på eiketønne. Det lagres så først på nye fat i 6 – 12 måneder, deretter eldre, brukte fat som ikke påvirker brennevinet i så stor grad.
Aldersbenevnelser
Aldersbenevnelsene for armagnac tilsvarer i stor grad benevnelsene for cognac, men har noe lavere krav til alder. Som for cognac er det den yngste bestanddelen i en blanding som gjelder.
Imidlertid er det mye vanligere blant armagnac-produsenter enn for cognac-produsenter å produsere og selge rene årgangs-armagnacer, det vil si at det året vinen ble produsert står på etiketten. Dette ble særlig mer vanlig etter 1973 da armagnac-huset Janneau lanserte sin årgangs-armagnac. De mest ettertraktede av årgangs-armagnacene er tappet på flaske uten å filtreres eller tynnes ut med vann, slik at de selges med naturlig styrke (cask strength). Årgangs-armagnacer må også ha minimum 10 års fatlagring.
Dette fokuset på årganger, sammen med vektleggingen av hvilken eiendom armagnac stammer fra, gir et godt grunnlag for å treffe kvalitetsbevisste forbrukere. Imidlertid er det avslørt mange tilfeller av juksing, særlig med årganger. Dette har redusert armagnacens omdømme, noe produsentene sliter med den dag i dag. Omsetningen av armagnac tilsvarer rundt 5% av omsetningen av cognac.
I framtiden kommer armagnac til å ha kun to aldersbenevnelser. Dette er vedtatt, og vil bli gradvis innført. Disse to benevnelsene er:
Vinlus
Også armagnac-området ble rammet av vinlus-angrep på 1870-tallet. I 1873 ble det produsert 10 millioner liter armagnac, fra ca. 1 070 000 dekar vinmarker. Rundt 1890 var ca. 2/3 av områdene slått ut. Det ble plantet nye planter som var motstandsdyktige mot vinlusa, men selv i dag har området ikke like store areal som på 1800-tallet.
Johan Bergh
Johan Henrik Rye Bergh (født 15. desember 1838 i Svelvik, død 6. juli 1925 i Trondhjem) var en norsk høyesterettsadvokat, banksjef, dommer og politiker (H). Han var Trondhjems ordfører i 1877 og 1887.
Han vokste opp i Svelvik som sønn av overtollbetjent Gerhard Gunnerus Bergh og hustru Marie Elisabeth Smith. Han giftet seg i 1868 med Ingeborg Henrikke Gram, datter av brukseier David Andreas Gram og søster til kvinnesakskvinnen Fredrikke Marie Qvam (født Gram). Fredrikke Marie var gift med statsminister Ole Anton Qvam. Svigerfaren drev Helge-Rein-By bruk i Steinkjer med tresliperi, møllebruk og brenneri.
Han hadde studentereksamen fra 1857 og juridisk embedseksamen fra 1861, og var sakførerfullmektig 1861–1867, høyesterettsadvokat med egen forretning i Trondhjem 1867–1889, administrerende direktør i Trondhjems Realkreditbank 1886–1890, assessor i Trondhjems stiftsoverrett 1889–1903 og assessor i Kristiania overrett fra 1903. En tid skjøttet han også vervet som ordfører i Trondhjems Arbeiderforening.
Bergh var mangeårig medlem av Trondhjem bystyre, herav ordfører i 1877 og 1887 og varaordfører i 1878, 1886 og 1888, samt vararepresentant til Stortinget fra Trondhjem og Levanger 1880–1882 og 1889–1891.
Vindsøkshund
Vindsøkshund er en militær tjenestehund som har fått trening i å søke etter personell på land, i fra båt, for derigjennom å markere i hvilken retning menneskene befinner seg.
Vindsøkshunder utdannes ved Forsvarets hundeskole. En vindsøkshund har dessuten alltid en primærutdannelse, for eksempel som militær patruljehund. Utdannelsen kan også kombineres med andre tilleggsutdannelser.
You (fylke)
You (kinesisk: 攸县; pinyin:  Yōu Xiàn) er et fylke i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Zhuzhou.
Samferdsel
Kinas riksvei 106 går gjennom området. Den løper fra Beijing og er innom blant annet Hengshui, Kaifeng, Ezhou og Shaoguan på sin vei ned til Guangzhou i Sørkina.
Rêve et réalité
Rêve et réalité er en fransk stumfilm fra 1901 regissert av Ferdinand Zecca.
Nabeita skole
Nabeita skole er en kommunal skole på Frøya i Trøndelag.
VfL Wolfsburg
VfL Wolfsburg er en tysk sportsforening fra byen Wolfsburg. Fotballaget rykket opp til 1. Bundesliga for første gang i 1997.Klubben vant tysk Bundesliga sesongen 2008/2009.
Spillerstall
Oppdatert 6. august 2023.
Ettersøkshund
Ettersøkningshund er en hund som er trent til å finne mennesker i terrenget. Det kan være mennesker som har gått seg vill, blitt skadet og ikke kommet hjem til avtalt tid, eller folk som gjemmer seg av ulike årsaker. Se også sporhund.
Brandval prestegjeld
Brandval prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Vinger og Odal prosti i Hamar bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Eidskog sogn i Kongsvinger kommune i Hedmark fylke, og hovedkirken var Brandval kirke.
Ettersøkshund
Regulære ettersøkningshunderhunder utdannes bl.a. av Norske Redningshunder, men også politiets patruljehunder og Forsvarets militær patruljehunder har trening og utdannelse i slike søk. Ettersøkningshunder er således både brukshunder og tjenestehunder, og gjerne også familiehund.
Brandval prestegjeld
Historikk
Ved kgl. res. 4.8.1863 med virkning fra 13.12.1863 ble Brandval sokn utskilt fra Grue prestegjeld som Brandval prestegjeld.
Ettersøkshund
Ettersøkshund for skadd vilt
En ettersøkshund for skadd vilt er trenet spesielt til å spore opp dyr som er skadeskutt på jakt eller i trafikken. Alle som skal drive jakt på hjortevilt (elg, hjort og rådyr) i Norge er ved lov pålagt å ha tilgang på godkjent ettersøksekvipasje. Denne må kunne være på skadestedet innen 4 timer etter at skaden er oppstått, og viltet skal kunne spores i inntil 24 timer etter skadeøyeblikket.
Viltnemnda i kommunene har lister over hvilke godkjente ettersøksekvipasjer som står til rådighet lokalt, og som kan kalles ut i tilfelle skade. Godkjente ekvipasjer må ha bestått både viltsporprøven og fersksporprøven. Før fersksporprøve kan avlegges må viltsporprøven være bestått. Ettersøkshund for skadet hjortevilt godkjennes ved å oppnå minst 2. premie på kunstig utlagt blodspor pluss minimum 7 poeng på søk etter levende vilt.
Register over godkjente ettersøkshunder føres av Norsk Kennel Klub (NKK). Prøver arrangeres hovedsakelig av NJFF og NKK, men og andre organisasjoner kan godkjennes til formålet.
Brandval prestegjeld
Historikk
Brandval prestegjeld og dets sogn er nå en del av Kongsvinger kirkelige fellesråd underlagt Hamar domprosti.
Slaget ved Kursk
Slaget ved Kursk (5. juli–23. august 1943) ble utkjempet på østfronten under andre verdenskrig. Kampene utspilte seg mellom tyske og sovjetiske styrker om den såkalte lommen ved Kursk, en innbuktning i den tysk-sovjetiske frontlinjen. Området var 250 kilometer fra nord til sør og 160 kilometer fra øst til vest, med senter i byen Kursk. Slaget var et forsøk fra tysk side på å komme på offensiven etter nederlaget i slaget om Stalingrad. Den sovjetiske motparten hadde imidlertid gode etterretninger om de tyske forberedelsene. Den røde armé etablerte dype forsvarsstillinger og samlet store styrker i reserve.
Den tyske planen var å avskjære styrkene i lommen ved Kursk, mens den sovjetiske planen var å først møte det tyske angrepet, for å gå til motangrep. Det kjente stridsvognslaget ved Prokhorovka var en del av slaget ved Kursk. De tyske styrkene klarte ikke å trenge helt gjennom de sovjetiske linjene, og ble stoppet etter kun én uke. De vest-alliertes invasjon av Sicilia og bombing av Tyskland bidro til å begrense tilgjengelige tyske styrker. Etter hvert gikk de sovjetiske styrkene til motangrep. Deretter tok de byene Orjol, Belgorod og Kharkov, og presset de tyske styrkene tilbake på bred front. Slaget ved Kursk var den siste store tyske offensiven på østfronten; etter Kursk hadde Den røde armé initiativet.
Den tyske siden så slaget begrenset til Kursk (operasjon Zitadelle). For den sovjetiske siden var dette kun slagets første, defensive fase; neste runde var offensivene vestover for å frigjøre tysk-okkuperte områder (operasjon Kutuzov og operasjon Polkovodets Rumjantsev). Slaget ved Kursk er, sammen med slaget om Moskva (september 1941 – januar 1942) og slaget om Stalingrad (august 1942 – februar 1943), av mange historikere ansett som et av vendepunktene i andre verdenskrig.
Bakgrunn for lommen ved, og slaget ved Kursk
Vinteren 1942–1943 vant sovjetstyrkene slaget om Stalingrad. En hel tysk armé ble tapt, og de samlede tap for Tyskland og dets allierte var rundt 800,000 soldater, en kraftig reduksjon av den totale styrken på østfronten. I tillegg hadde sovjeterne gjenerobret veldige landområder. I annen del av februar hadde de sovjetiske styrkene trengt dypt inn i Donbass (Donets-bassenget) i Øst-Ukraina og tatt Kharkov, som tyskerne riktignok klarte å gjenerobre. Selv med en truende alliert invasjon av Vest-Europa nær forestående, mente Adolf Hitler at et vellykket angrep ved Kursk ville gi Wehrmacht initiativet, og åpne for videre offensiver mot oljen i Kaukasus og Leningrad.
Rundt 20. februar 1943 kulminerte den sovjetiske vinteroffensiven i sør – forsyningslinjene var blitt svært lange. Et unormalt tidlig mildvær gjorde veiene nesten ufremkommelige, og jernbanene var ødelagt av tyskerne (nord for Orjol fortsatte sovjeterne fremrykningen noen dager til). I slutten av februar og i mars hadde den tyske feltmarskalk Erich von Manstein gjennomført en motoffensiv og trengt frem til Donets. Etter den tyske seieren i det tredje slaget om Kharkov stivnet østfronten i en relativt rett linje nord-syd, bortsett fra en tysk frontbue ved Orjol, et viktig tysk støttepunkt, og en stor sovjetisk lomme ved Kursk.
Tyske planer for slaget
Feltmarskalk Manstein presset våren 1943 på for en ny offensiv etter de samme retningslinjene han hadde fulgt ved sin vellykkede offensiv ved Kharkov, hvor han avskar en sovjetisk offensiv som hadde rykket for langt frem. Han foreslo et angrep mot den iøynefallende lommen ved Kursk i april, eller tidlig i mai. Tre sovjetiske arméer kontrollerte området i og rundt lommen; ved en omringing ville en femtedel av Den røde armés styrker bli fanget. Et vellykket angrep ville også forkorte frontlinjen, og det strategisk viktige jernbaneknutepunktet Kursk ville bli erobret. Den tyske hærs overkommando OKH aksepterte Mansteins plan, men angrepet ble av ulike grunner stadig utsatt.
Etterhvert som den tyske offensiven dro ut ble Manstein skeptisk, og mente de tyske styrkene heller skulle avvente et sovjetisk angrep, absorbere det, for deretter å gå til motoffensiv. Det ville bety å oppgi terreng, noe Hitler som øverstkommanderende var sterkt imot. General Guderian, inspektør for pansertroppene, var på sin side for å avstå fra offensive operasjoner på østfronten i 1943. Han ville heller bygge opp styrkene og etablere reserver for et sannsynlig alliert angrep i Vest-Europa. Planene for en gigantisk knipetangsmanøver ved Kursk fikk fastere former i mars 1943. Walter Models 9. armé skulle angripe sørover fra Orjol, mens Hermann Hoths 4. armé og Armee-Abteilung «Kempf» under kommando av von Manstein skulle angripe nordover fra Kharkov.
I motsetning til situasjonen under tidligere operasjoner, fikk den tyske hærs overkommando OKH nå arbeide med lite innblanding fra Hitler. Angrepet ble først fastsatt til 4. mai, men ble utsatt flere ganger i påvente av blant annet nye Panther stridsvogner. Grunnlaget for den tyske angrepsplanen var den tradisjonelle knipetangsmanøvren, en taktikk som panserstyrker og blitzkrieg gjorde enda mer effektiv. En forutsetning for blitzkrieg var imidlertid overraskelse, og enhver som kunne lese et kart var oppmerksom på at den sovjetiske lommen ved Kursk var utsatt.
Sovjetiske planer for slaget
Den røde armé planla også en sommeroffensiv og hadde bestemt seg for en plan som speilet den tyske. Angrep ved Orjol og Kharkov skulle rette ut frontlinjen og muliggjøre et gjennombrudd. Mens den sovjetiske generalstaben i foregående år misforsto hvor den tyske offensiven ville komme, hadde de nå mer informasjon om de tyske planene. Tidligere tyske angrep hadde kommet på uventede steder, men i dette tilfellet virket Kursk som et naturlig angrepspunkt for Wehrmacht. Sovjeterne fikk også varsler om de tyske planene gjennom sine spioner på tysk side. General Georgij Zjukov hadde alt tidlig i april i en rapport til Stavka anslått at den tyske offensiven ville komme ved Kursk, og foreslått den strategi som sovjetstyrkene skulle komme til å følge.
Stalin og noen av generalene i Stavka ønsket å slå til først. Mønsteret i krigføringen på østfronten så langt hadde vært vellykkede tyske offensiver. Blitzkrieg hadde knust alle motstanderne, inkludert Den røde armé; ingen hadde klart å stoppe et tysk gjennombrudd. Samtidig hadde sovjetiske offensiver de to siste vintrene, i slaget om Moskva og slaget om Stalingrad, vist at de kunne slå tilbake. De fleste medlemmene av Stavka støttet imidlertid Zjukovs forslag: å la den tyske offensiven forblø mot et sterkt sovjetisk forsvar, for så å gå til et raskt motangrep og tilintetgjøre den tyske hovedstyrken. Denne planen fikk etterhvert Stalins støtte.
Forberedelser på tysk og sovjetisk side
Etter fire måneder hadde Wehrmacht samlet 2,700 stridsvogner og selvdrevet artilleri, 10,000 kanoner, 2,000 fly og 900,000 soldater i totalt 50 divisjoner. Det var 17 panser- og pansergrenaderdivisjoner, blant dem elitedivisjonen Großdeutschland og Waffen SS-divisjonene Leibstandarte-SS Adolf Hitler, 2. SS-divisjon Das Reich, og 3. SS-divisjon Totenkopf. I styrken var stridsvogner av typen Tiger og den nye Panther, sammen med de nye panserjagerne Elefant. I tillegg ble det satt inn store luftstyrker og tungt artilleri.
På denne tiden begynte den allierte krigføringen i Vest-Europa å få en betydelig virkning på tysk militær styrke. Selv om felttoget i Nord-Afrika på ingen måte hadde samme dimensjon som kampene på østfronten, tapte Luftwaffe 40 % av sin totale styrke i luftslagene over Malta og Tunisia. I tillegg bandt hjemmeforsvaret stadig større luftstyrker etter som vestmaktenes strategiske luftkrig, bombingen av det tysk-okkuperte Europa, økte i styrke. Våren 1943 var 70 % av tyske jagerfly stasjonert i Vest-Europa og tysk luftherredømme på østfronten var ikke lenger en selvfølge. Det sovjetiske flyvåpenet var nå tallmessig overlegent og teknologisk på høyde med det tyske, blant annet med angrepsfly som Iljusjin Il-2 Sjturmovik.
Utsettelsen av det tyske angrepet ga sovjetstyrkene fire ekstra måneder til forberedelser, og lommen rundt Kursk ble sterkt befestet. Den røde armé og hundretusenvis av sivile la ut om lag én million landminer og gravde rundt 5,000 kilometer skyttergraver. De konsentrerte også store styrker i og ved lommen. Sentral- og Voronesjfronten hadde følgende styrke: 1,336,000 soldater, 3,444 stridsvogner, 19,000 kanoner og 2,900 fly. Mange av troppene som forsterket området var veteraner fra kampene om Stalingrad, men Den røde armé økte også sine styrker med en million mann i første halvår 1943. Sovjetstyrkene var altså større enn i 1942, selv etter tapene ved Stalingrad. De sovjetiske styrkene forstyrret også de tyske styrkenes forberedelser ved utstrakt partisanvirksomhet i de tyske oppmarsjområdene.
Konsentrasjonen av artilleri i lommen var uvanlig høy, det var flere artilleriregimenter enn infanteriregimenter. Sovjetstyrkene hadde bestemt seg for å utmatte de angripende tyske enhetene med en blanding av miner og artilleriild. Indirekte beskytning fra haubitsere ville ramme det tyske infanteriet, mens direkte beskytning med panservernartilleri var beregnet på angripende stridsvogner.
Det tyske angrepet begynner
Datoen for den tyske offensiven var flyttet gjentatte ganger, men den 1. juli 1943 gikk det ut ordre om å starte angrepet den 5. juli. Dagen etter varslet Stavka ved general Aleksandr Vasiljevskij frontkommandantene at det tyske angrepet ville komme i tidsrommet 3. – 6. juli. Dels hadde de informasjon fra spioncellen Rote Kapelle, dels hadde de tatt til fange tyske soldater som kunne bekrefte dato for angrepet.
Klokken 22:30 4. juli 1943 slo sovjetstyrkene til med artilleribeskytning nord og sør for lommen. Hensikten var å forsinke og forvirre det tyske angrepet. På nordsiden skjøt det sovjetiske artilleriet mest mot tyske artilleristillinger og klarte å uskadeliggjøre 50 av de 100 tyske artilleristillingene de beskjøt. Resultatet var mye svakere tysk artilleriild neste dag, da hovedangrepet startet. De tyske styrkene fikk også forskjøvet angrepstidspunktet som følge av de problemene som artilleribeskytningen skapte. I sør skjøt sovjetstyrkene mot tysk infanteri og stridsvogner i oppsamlingsområdene. Beskytningen bidro til å forsinke angrepet, men forårsaket få tap.
Hovedslaget i nord
Selve slaget startet 5. juli 1943. Sovjetstyrkene kjente angrepstidspunktet og utførte et massivt flyangrep på Luftwaffes baser i området i et forsøk på å slå ut tyskernes lokale flystøtte. Tyske «Stuka» stupbombere fokuserte angrep mot det sovjetiske artilleriet ved frontlinjen i nord. General Models 9. armé rykket så frem mot de sovjetiske stillingene.
9. armé i nord klarte langt fra å nå sine mål for første dag. Sovjetstyrkene hadde klart å forutse hvor angrepet ville finne sted. De tyske styrkene angrep på en bred front, men ble sterkt hindret av minefelt som først måtte ryddes av ingeniørtropper under mitraljøse- og artilleriild. Tyske tap i de sovjetiske minefeltene var store. Totalt 89 Elefant panserjagere deltok, men mange av dem ble snart skadet eller gikk tapt i minefeltene.
Den 5. juli angrep 9. armé på en 45 km bred front og avanserte 6 kilometer, neste dag var fronten 40 kilometer bred og fremdriften 4 kilometer, den 7. juli var fronten 15 kilometer bred og var skjøvet to kilometer frem. 8.–9. juli var fronten bare 2 kilometer bred og hadde avansert ytterligere to kilometer. Men så stanset den tyske 9. armés fremrykning den 10. juli etter en ukes strid som hadde resultert i at Wehrmacht avanserte 12 kilometer. Den 12. juli begynte Den røde armé sin offensiv mot den 2. tyske armé ved Orjol. Angrepet tvang den 9. armé til å trekke seg tilbake for ikke å bli omringet.
Hovedslaget i sør
Sør for Kursk-lommen hadde sovjetstyrkene ved Voronezj-fronten større problemer med angrepet fra den tyske 4. panserarmé, bestående av 52. armékorps, 48. panserkorps og 2. SS panserkorps. Sistnevnte angrep på en smalere front mot to sovjetiske geværregimenter. De pansrede fortroppene til general Hoths 4. panserarmé presset på, og den 7. juli hadde forpostene i styrken avansert 30 kilometer. Sovjetisk planlegging spilte igjen en stor rolle. I sør hadde man ikke samme hell med å forutse angrepsaksen, og dette tvang sovjetstyrkene til å spre seg ut langs frontlinjen. Voronezj-fronten i sør var svakere enn nordfronten, på tross av at den sto overfor sterkere tyske styrker.
Sovjetiske minefelt og artilleri hadde igjen lyktes i å forsinke det tyske angrepet. De befestede sovjetstyrkenes evne til å holde ut og sinke tysk fremrykning ga Den røde armé tid til å omdisponere styrker til støtte for de truede sektorene. Små mobile ingeniørenheter la også ut rundt 90,000 miner under selve slaget, gjerne om natten og umiddelbart foran de tyske angrepspunktene. De tyske styrkene tok relativt få fanger og erobret lite artilleri, noe som sto i sterk kontrast til tidligere raske tyske offensiver og viste at Den røde armé trakk seg tilbake i god orden. Den sovjetiske tilbaketrekningen var et taktisk trekk for å spare styrker til neste offensiv. Samtidig var det klart at trusselen om et tysk gjennombrudd i sør måtte møtes. I månedene før angrepet var Steppefronten etablert som en sentral reserve for en slik situasjon. Enheter tilhørende Steppefronten begynte å forflytte seg sørover allerede den 9. juli, blant dem 5. gardearmé.
Den tyske flanken var imidlertid ubeskyttet etter at den sovjetiske 7. gardearmé hadde stoppet Kemps divisjoner etter at tyskerne hadde krysset elven Donets. Den 5. gardearmé støttet av to stridsvognkorps gikk i stilling øst for Prokhorovka og begynte å forberede et motangrep da 2. SS panserkorps nådde området og intense kamper utbrøt. Sovjetstyrkene klarte å stoppe SS, men bare såvidt. Det var nå lite som kunne stanse den tyske 4. panserarmé, og et tysk gjennombrudd var en høyst reell mulighet. Den sovjetiske siden bestemte seg for å sette inn resten av 5. gardearmé.
Stridsvognslaget ved Prokhorovka
Om morgenen den 12. juli avanserte 2. SS panserkorps mot Prokhorovka. Den sovjetiske 5. gardearmé hadde samtidig begynt en serie angrep for å ramme de tyske styrkene når man antok de var «ute av balanse». De sovjetiske og tyske stridsvognenhetene møttes på åpent sletteland vest for Prokhorovka. Selv med svært store tap klarte de sovjetiske styrkene å stoppe det tyske forsøket på å erobre Prokhorovka, og i ettertid er 12. juli sett som den avgjørende dagen i slaget, både for stridsvognslaget i sør og motoffensiv av sovjetiske styrker ved den såkalte Orjol-buen i nord.
De sovjetiske styrkene tapte minst 334 stridsvogner og stormkanoner i slaget, og om lag 21,000 mann. Den tyske siden tapte rundt 25 stridsvogner og stormkanoner og om lag 5,500 mann. De totale tap var langt mindre enn det som senere ble tilskrevet «historiens største stridsvognslag». Utfallet av slaget kan best beskrives som et taktisk tap, men strategisk uavgjort for sovjetstyrkene.
Den tyske offensivens slutt
De angripende tyske styrkene i sør ble presset inn i en stadig smalere kile, og på flankene holdt sovjetiske enheter stand mot forsøk på å utvide området. De tyske styrkene kunne ikke presse mange enheter inn i denne kilen og hadde heller ikke nok styrker til å utvide den. Etterhvert som den tyske angrepsstyrken trengte frem, mistet den også kraft fordi den måtte sikre sine egne flanker.
Mens den tyske offensiven i nord var blitt stoppet den 10. juli, var situasjonen i sør fremdeles uavklart den 12. Selv om de tyske styrkene var utslitt, hadde de trengt gjennom to forsvarslinjer og antok at de var i ferd med å trenge gjennom den siste linjen. Det var feil, ytterligere fem forsvarssoner ventet, selv om de ikke var så kraftig befestet som de to første, og noen av dem ennå ikke bemannet. Det sovjetiske forsvaret var så sterkt svekket at hoveddelen av reservene måtte settes inn. Likevel var de gjenværende reservene til Den røde armé langt større enn det tyskerne hadde tilgjengelig. Den 18. juli ble det siste tyske fremstøtet stoppet, og de tyske styrkene begynte en kjempende retrett, slaget var over.
Totale tap før den sovjetiske motoffensiven
De tyske styrkene tapte totalt om lag 22,000 mann i nord, fra 4. til 11. juli, og om lag 34,000 mann i sør, fra 5. til 20. juli, totalt om lag 56,000 mann. Totalt rundt 280 stridsvogner og stormkanoner ble ødelagt eller erobret av sovjetiske styrker. De sovjetiske styrkene i nord mistet om lag 34,000 mann, mens i sør mistet de om lag 143,000, totalt rundt 177,000 mann. Den røde armé mistet mellom 1600 til 1900 stridsvogner.
Sovjetisk motoffensiv
I månedene før slaget ved Kursk begynte hadde Den røde armé planlagt og forberedt en massiv motoffensiv, den skulle starte så snart angrepet fra de tyske styrkene var stoppet. Forberedelsene hadde blitt holdt skjult for tysk etterretning, ved misinformasjon og kamuflasje, de tyske styrkene var derfor ikke forberedt på styrken og dimensjonene over det sovjetiske motangrepet. Den sovjetiske motoffensiven nord for lommen ved Orjol, Operasjon Kutuzov, markerte en stor endring i slaget. Enheter fra den tyske 9. armé måtte flyttes for å møte angrepet, noe som ytterligere svekket og så stoppet deres egen fastlåste offensiv. I sør begynte den 18. juli de tyske enhetene som deltok i offensiven en kjempende retrett tilbake til sine utgangsposisjoner.
Sovjetstyrkene i sør trengte tid for å omgruppere etter tapene i juli, og motoffensiven Operasjon Polkovodets Rumjantsev kunne ikke innledes før 3. august. Støttet av avledende angrep på elven Mius lenger sør ble Belgorod gjenerobret 5. august, samme dag som Orjol ble tatt tilbake. 11. august nådde Den røde armé Kharkov, en by Hitler hadde lovet å forsvare for enhver pris. Tyskerne satte inn et kraftig motangrep og klarte dermed å sinke sovjeterne og redde ut hovedstyrkene. Mot slutten av måneden hadde sovjeterne gjenerobret byen. Det ble fulgt av en serie fremgangsrike operasjoner av Den røde armé, kjent som slaget ved Dnepr, krysningen av Dnepr, som Hitler hadde lovet skulle være den endelige skansen mot sovjetstyrkene, og frigjøringen av Kiev høsten 1943.