cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lemkere
Lemkere er en vestslavisk, ukrainsk etnisk gruppe som bebor den historiske regionen Galicia (Ukraina og østlige Polen), Zakarpacie og nordlige Slovakia. De er en av de fire største etniske grupper som bebor de østlige Karpatene.
På 1500-tallet sluttet lemkerne seg til den gresk-katolske kirke, og den religiøse tilhørigheten har vært veldig viktig for folkegruppens etniske identitet.
I Lemko-dialektene – som ligner på ukrainsk – kan man finne mange ord som opprinnelig kommer fra valakisk (og finnes ennå i rumensk), skjønt man ser også tydelig påvirkning fra polsk, slovakisk og til og med ungarsk. Et omstridt spørsmål er om Lemko-dialektene utgjør et eget språk, om de er perifere dialekter av ukrainsk, eller om de utgjør den vestlige gren av det ruthenske språk.
Den mest kjente lemker er Andy Warhol.
Wiślanere
Wiślanerne (polsk Wiślanie) var en lekhitisk stamme som fra det 7. århundre bebodde områdene som i dag utgjør Lille-Polen. I det 9. århundre dannet wiślanerne en stammestat, med hovedsentre i Kraków, Wiślica, Sandomierz og Stradów. Sannsynligvis ble de underlagt Stor-Mährens konge Svatopluk I, som var vasall av keiser Arnulf, og wiślanernes hertug ble tvunget til å motta dåpen. Etter en senere periode med tsjekkisk dominering, ble wiślanernes land kontrollert av polanerne sent i det 10. århundre og inkorporert til Polen.
Kalkant
En kalkant (fra latin calcare, å trykke noe ned), også kalt belgtreder, orkestertjener  eller belgtråkker, var tittelen på den eller de personene som opererte blåsebelgene i et kirkeorgel. På mindre orgelpositiver kunne belgene bli drevet for hånd, eventuelt også av organisten selv, da ved bruk av fotpedaler. I større kirkeorgler var flere personer sysselsatt med å tråkke store blåsebelger når orgelet skulle spilles. Et eget signalanlegg, ofte en ringeklokke operert av organisten med en klokkesnor, varslet kalkantene om at instrumentet skulle spilles.
Siden det var kostbart å lønne kalkanter måtte organistene vanligvis øve på andre tangentinstrumenter, for eksempel klavikord eller cembalo. I et kommunebudsjett fra Voss for 1907 er det budsjettert med at kalkanten lønnes tilsvarende som ringeren og kirketjeneren; den samlede posten for disse tre stillingene – som det er påregnelig at var deltidsstillinger som innehaverne hadde ved siden av annet arbeid – er på 138 kroner.
Fra midten av det nittende århundret ble belgene gradvis erstattet av kompressorer drevet av dampmotorer og etterhvert elektriske motorer. Dette gjorde det mulig for organistene å øve mer regelmessig på selve orgelet.
I de fleste moderne kirkeorgler er elektriske motorer den eneste luftforsyningen. Men enkelte steder er den gamle manuelle driften beholdt som et alternativ, for eksempel i Glogerorgelet i Kongsberg kirke der de manuelle belgene fortsatt benyttes jevnlig, blant annet på enkelte konserter.
Marum
Marum er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Storskarven
Storskarven (sørsamisk: Gaske-Tjohkele) er en fjelltopp som ligger i Skarvan og Roltdalen nasjonalpark. Den er også et felles grensepunkt mellom Selbu kommune og kommunene Stjørdal og Meråker i Trøndelag. Fjellet har en høyde på 1 171 meter over havet og er det høyeste punktet i Stjørdal kommune. Det har en primærfaktor på 480 meter, og sadelen er vannskillet nordvest for Nautfjellet.
Den katolske kirkes katekisme
Med Den katolske kirkes katekisme (KKK) siktes det nå til den katekismen som ble utgitt av pave Johannes Paul II i 1995 (fransk grunntekst) og så ble revidert i 1997 (med enkelte lette endringer, og i ny latinsk grunntekst).
Den katolske kirken ga i 2005 ut en forenklet utgave av katekismen, kalt Kompendie til den katolske kirkes katekisme, og en ungdomsutgave i 2011, kalt Youcat. Begge er skrevet i klassisk spørsmål-svar form, og har over 500 spørsmål og henvisninger til KKK.
Don Juan
Don Juan er en legendarisk, oppdiktet libertiner, hvis historie har blitt fortalt av mange forskjellige forfattere. Navnet brukes også figurativt som et synonym på en skjørtejeger eller forfører.
Legenden om Don Juan
Legenden sier at Don Juan forførte en ung kvinne av adelsfamilie og drepte hennes far. Senere kom han over farens statue på en kirkegård og inviterte statuen på middag. Gjenferdet av pikens far ankom middagen som et forvarsel på Don Juans død. Statuen ba om å få håndhilse på Don Juan, og i det denne strakte ut hånden ble han trukket ned til helvete.
Gasstankskip
Gasstankskip er skip som er konstruert for å frakte såkalt ''flytende gass. '' Under normale trykk- og temperaturforhold ville det ikke være økonomisk å frakte gass i skip. Men ved enten å kjøle ned gassen eller å komprimere den, eller begge deler, så reduseres volumet og gassen bringes over i flytende form som praktisk kan transporteres. Eksempelvis vil naturgass i normale omgivelser med et volum på 600 liter bare fylle 1 liter ved kokepunktet på –163 °C
Don Juan
Legenden om Don Juan
De fleste autoriteter er enige om at den første skrevne versjon av verket om Don Juan er El burlador de Sevilla y convidado de piedra (Frekkasen fra Sevilla) av Tirso de Molina. Datoen for publiseringen varierer fra kilde til kilde, 1620 til 1625, selv om verket fantes i Spania allerede i 1615. Her fremstilles Don Juan som en ikke-angrende kvinnebedårer som forfører piker ved å forkle seg som deres faktiske elskere eller ved å tilby ekteskap. Han etterlater seg brustne hjerter og fedre og ektemenn i harnisk. Til slutt dreper han en viss Don Gonzalo. Når han senere inviteres på middag i katedralen av Don Gonzalos gjenferd, aksepterer han for ikke å fremstå som en feiging.
Avhengig av de forskjellige versjonene av legenden, fremstilles Don Juan I ett av to lys. Noen mener at han var en simpel, vellystig kvinneforfører, en brutal skjørtejeger som skaffet seg sex der han kunne. Andre ser i stedet Don Juan som en som oppriktig elsket alle kvinner han forførte. Hans gave besto i å se skjønnheten i enhver kvinne. Tidligere versjoner av legenden fremstilte ham bestandig som den første av disse to arketypene.
Gasstankskip
Lastene kan representere både helserisiko for mannskap og fare for miljøet. Av denne årsaken og på grunn av trykk eller kjølebehovet har skipene derfor kompliserte lastesystemer og er konstruert i materialer spesielt tilpasset lastene de enkelte skip skal frakte.
En spesiell utfordring under gasstransport er at det dannes gass over væsken i tanken. For å unngå at tanken blir utsatt for et overtrykk den ikke er konstruert for, må gassen (normalt kalt avkok) enten rekondenseres og føres tilbake til tanken i væskeform eller fjernes fra tanken. Fjernes avkoket fra tanken blir dette forbrent i skipets maskineri (dampkjeler eller i de senere år dieselmotorer konstruert for å forbrenne naturgass). Som en nødløsning kan avkoket ventileres til omgivelsene, dette vil skape en gass-sky som under rett blandingsforhold med luft (les oksygenet i luft) vil kunne antennes.
Gasskipene deles grovt inn i to kategorier etter hvilken type gass de frakter, denne er igjen avgjørende for hvilken tankteknologi og hvilken størrelse som velges på skipene.
LNG-skip
LNG-skip transporterer flytende naturgass. Forkortelsen står for Liquified Natural Gas og omfatter hovedsakelig gassen metan. I tillegg består LNG av små mengder etan, propan, butan og nitrogen. Komposisjonen vil variere en del avhengig av kilden, altså hvor i verden gassen utskipes. Gassen fraktes ved svært lav temperatur på –164 °C til –161 °C, vanligvis med svært lite overtrykk.
De viktigste transportrutene går fra Midtøsten til Europa og USA og fra Sørøst-Asia og Australia til Japan. Norge er også en viktig eksportør selv om vår gasseksport hovedsakelig går i rør til kontinentaleuropa.
Det første skipet som fraktet LNG var «Methane Pioneer». Den hadde aluminiumstanker på 5 123 m³ lastevolum og ble ombygd fra tankskip i 1959. Nå til dags er de fleste nye LNG-skip rundt 145 000 m³ mens de største skipene som er planlagt har lastevolum på ca. 250 000 m³. De aller fleste skipene bygges i dag i Sør-Korea. Etter cruiseskip er LNG-skipene de dyreste skipene og bygges typisk med prislapp på 200 millioner dollar. Den høye investeringen gjør at skipene beregnes på en levetid på over tretti år og at vedlikeholdet tas svært alvorlig. Det siste reflekteres på ulykkesstatistikkene der LNG-skipene er totalt fraværende.
Det er i hovedsak to tanktyper som brukes for LNG. Den vanligste er membrantanker som har to lag med 1,5 mm rustfrie stålpaneler adskilt med isolasjon. Sfæriske tanker har tykke, kuleformede tanker i aluminium. Kuleformen er gunstig med hensyn til å minimere tankens vekt, samt redusere sloshing (væskebevegelse), som gjør at skip med slike tanker kan gå med alle grader av tankfylling. For membrantankere derimot, er det innført begrensninger på tankfylling, i praksis vil dette si at tankene enten må være fulle eller tilnærmet tomme under sjøreisen. Årsaken til begrensningene i tankfylling er at mange skip har blitt påført sloshing-skader på primærmembranen.
Avkokt gass som ikke brukes til fremdrift går gjennom en såkalt reliquefaction-prosess som virker som et kuldeanlegg der varmen i gassen fjernes og den blir bragt tilbake til tanken som avkjølt væske.
LPG-skip
LPG-skip er mindre enn LNG-skipene. Gassene er foredlede gasser som propan eller butan og den eksporteres i stor grad fra raffineriene i Europa, USA og Den arabiske gulf ut til resten av verden.
Det er stor variasjon i teknologien som brukes for å bringe gassen til flytende form og skipene deles inn i kategorier som gjenspeiler dette.
Pressurized er betegnelsen på skip som bruker en trykktank for å holde gassen i flytende form. Typisk kan trykket være opp til 18 bar, men temperaturen er den samme som omgivelsene.
Refrigerated betegnes LPG-skip som kun bruker kjøling for å holde gassen flytende. Denne skipstypen er nærmest enerådende idag, og kalles på norsk «fullkjølte». Temperaturen avhenger av gassen som fraktes, eksempelvis propan: ca. -40C. Enkelte fullkjølte LPG – skip kan også frakte Ethylen, da ved temperatur på ca. -102C.
Semi-ref representerer et kompromiss mellom de to tilnærmingene. Gassen fraktes på et relativt lavt trykk som kan være 4 til 4,5 bar og ved en temperatur ned til –48 °C eller i noen tilfeller ned til –104 °C.
Siden lasten er et raffinert produkt er det ikke regningssvarende å bruke avkoket til å drive skipets maskiner som på LNG-skip. Uten unntak føres gassen tilbake til tankene i avkjølt, flytende form.
Gjenkjennelse
LNG-skip er typisk svært store med lengder på over 200 meter. LNG-skip med «kuletanker» er svært karakteristiske med fire eller fem halvkuler som stikker opp over dekk.
Norske redere
Norske redere har vært store innenfor gasstransport i lang tid. Størst er BW Gas som er størst i verden på LPG og også er en av de største innen LNG. Videre har John Fredriksen kontroll i Golar LNG. Knutsen OAS i Haugesund og Teekay i Stavanger er også betydelige aktører innen drift og eierskap av LNG-tankskip.
Leif Höegh & Co har også en flåte LNG-skip, i alt 7 skip.
Innenfor mindre LPG-skip er I. M. Skaugen og Camillo Eitzen store aktører.
Den sterke posisjonen til norske redere gjenspeilte seg også i verftsnæringen der Norge var sterkt representert frem til 1980-tallet. Nå er det kun teknologileverandører igjen og der er den mest markante Moss Maritime som eier rettighetene til kuletank-teknologien som brukes i LNG-skip.
Referanser
Tanker
Den Kongelige Mynt
Den Kongelige Mynt ble opprettet i 1686 som en del av Kongsberg Sølvverk. Verket skulle utnytte sølvforekomsten til å produsere mynter. Verket var opprinnelig styrt fra København som et kongelig selskap. Etter at Norge ble selvstendig i 1814 ble det i 1816 styrt av Finansdepartementet, inntil det i 1962 ble overført til Norges Bank. I 2001 ble Den Kongelige Mynt skilt ut som eget aksjeselskap, heleid av Norges Bank. 30. juni 2003 ble selskapet solgt til et privat aksjeselskap for 44 millioner kroner.
Myntverket på Kongsberg ble anlagt i 1686 for å slå mynt av sølvet fra gruvene som ble oppdaget i 1623. I de første årene ble sølvet sendt til Danmark for utmynting, men i 1628 fant man ut at det var mer rasjonelt å legge produksjonen til Norge, og et myntverk ble anlagt på Hovedtangen ved Akershus festning i Christiania. I 1686  ble «Mynten» flytten til Kongsberg. Lenge var myntproduksjonen en del gruvedriften. Men i 1806 ble myntverket nedlagt, alt utstyr ble solgt eller sendt til myntverket i København, og lokalene ble solgt til en lokal industrimann som ville drive våpenproduksjon. Krigsutbrudd og myntmangel gjorde at myntslaging kom i gang igjen på samme sted i 1808.
Den Kongelige Mynts museumssamlinger
De historiske samlingene fra Den Kongelige Mynts virksomhet på Kongsberg gjennom mer enn 300 år forvaltes og drives i dag som et bedriftsmuseum, en avdeling av Norsk Bergverksmuseum. Der er utstilt mynter, medaljer, verktøy, modeller, museale gjenstander og bibliotek fra myntverket. Museet er eid av Norges Bank. Av sikkerhetshensyn er en del av myntsamlingen som ikke er utstilt på Norsk Bergverksmuseum, inntil videre magasinert i Norges Bank.
Kråkholmen
Kråkholmen er en holme i Hustadvika kommune med fastlandsforbindelse, fra holmen er det utsikt mot Kvitholmen, Teistklubben og Hustadvika. På holmen er det hus fra slutten fra 1800-tallet, diverse sjøhus, naust og tranbrenneri. Holmen har ca. en tomt på 80 – 100 mål. Det er kort vei til severdigheter som Atlanterhavsveien med sine åtte broer.
Win, Lose or Draw
Win, Lose or Draw er et album av den amerikanske rockegruppa The Allman Brothers Band fra 1975.
Etter det sterke albumet Brothers and Sisters to år tidligere opplevde gruppa i 1975 sterke indre spenninger. Dickey Betts hadde i realiteten tatt over som gruppas leder etter Gregg Allman, og begge hadde i mellomtida utgitt soloalbum. Magasinet Rolling Stone kunne melde fra studio om musikalske uoverensstemmelser: Pianisten Chuck Leavell ville nærme seg en jazzrockstil, mens Betts ville bevare det preget som gruppa opprinnelig var blitt kjent for.
Allaman prøvde å mekle, men hadde fullt opp med sine egne, private problemer. Han var plaget av å være i medias søkelys på grunn av sitt stormfulle forhold til artisten Cher. Stoffmisbruk var i ferd med å sette sitt preg på flere bandmedlemmer.
Mange av opptakene måtte gjøres uten at hele gruppa var samla i studio; Allman befant seg på Vestkysten og mye av hans vokal og instrumental ble gjort i Record Plant Studios i Los Angeles, mens resten ble tatt opp i Capricorn Studios i Macon, Georgia.
Like fullt resulterte arbeidet i noen høydepunkter: Muddy Waters-låta «Can't Lose What You Never Had», den lange instrumentallåta «High Falls», foruten tittelsporet. Kritikkene var imidlertid lunkne; albumet mangla energi, med et likegyldig sound og formelprega låter.
Besetning
Medvirkende:
Surya Siddhanta
Sūrya Siddhānta (devanagari: सूर्यसिद्धान्त) er en indisk tekst på sanskrit fra det 5. århundre. Teksten er en av de tidligste siddhanta, og beskriver astronomiske teorier, prinsipper og metoder. I hinduismen er den beskrevet som en kunnskap som solguden Surya ga til en Asura ved navn Maya. Asuraene var ifølge hinduismen demoner som hadde deres boliger i underverdenen, og de var fiendene til devaene, som var hinduenes guder.
Teksten omhandler ulike tidssykluser, årets lengde for guder og demoner, guden Brahmas dager og netter, den tidsperiode som er forløpt siden skapelsen, hvordan planetene beveger seg østover og deres sideriske omløp. Lengden til jordens diameter og sirkumferens er også oppgitt. Månens faser og fargene på den overskyggede delen av månen er omtalt, og teksten forklarer den astronomiske bakgrunn for at ukens dager er oppkalt etter solen, månen, etc. Teksten beskriver lover for himmellegemenes bevegelser og deres aktuelle posisjoner. Den beskriver den astronomiske beliggenheten til flere stjerner, beskriver de lunare nakshatras såvel som beregninger av solformørkelser, sommersolverv og vintersolverv.
I sitt verk Panchasiddhantika fra det 6. århundre sammenlignet forfatteren Varāhamihira teksten med fire andre astronomiske avhandlinger, nemlig Paitamaha Siddhanta, Paulisha Siddhanta, Romaka Siddhanta og Vasishta Siddhanta. Sitater av Surya Siddhanta forekommer også i verker av Aryabhata (476&nadash;550).
Surya Siddhanta har gjentatte ganger blitt sitert av indiske forfattere, og det er mye som tyder på at et tidligere verk med denne tittelen allerede eksisterte under den buddhistiske tidsalderen i det 3. århundre f.Kr. I en kommentar til Varāhamihiras verk fra 900-tallet, siterer Utpala seks vers fra Surya Siddhanta som ikke finnes i andre kjente og bevarte versjoner av teksten. Den versjonen som idag er bevart, daterer seg fra middelalderen og ble oversatt og utgitt på engelsk av Ebenezer Burgess i 1860.
Skinnskatteberg kommune
Ved kommunereformen i 1952 ble de tre tidligere kommunene Hed, Gunnilbo og Skinnskatteberg sammen til det som idag utgjør Skinnskattebergs kommun.
Tettsteder
Skinnskatteberg kommune har to tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Skagøya (Rebbenesøya)
Skagøya er ei øy i Tromsø kommune. Øya ligger like sør for Rebbenesøya, øst for Risøya, vest for Ringvassøya og ved det sørlige innløpet til Skagøysundet. Skagøya er bebygd.
Liu Qi (politiker)
Liu Qi (kinesisk: 刘淇, pinyin: Liú Qí, født i november 1942 i Wujin i Jiangsu i Kina) er leder det kinesiske kommunistpartis avdeling i den kinesiske hovedstaden Beijing. Hans tittel er komitésekretær for kommunistpartiet i byen. Han er også medlem av Politbyrået for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».
Han ble utdannet ved den metallurgiske avdeling ved Beijings institutt for jern- og stål-ingeniører. Han var borgermester av Beijing fra 1999 til 2003. Hans etterfølger ble Meng Xuenong, som i sin tur ble erstattet av Wang Qishan etter utbruddet av SARS-epidemien.
Liu Qu var også leder for komiteen som forberedte Beijing søknad om de olympiske leker i 2008, og ledet deretter organisasjonskomiteen for forberedelsene av lekene.
Emil Gilels
Emil Grigorevitsj Gilels (eller Hilels; russisk: Эми́ль Григо́рьевич Ги́лельс; ukrainsk: Емі́ль Григо́рович Гі́лельс; født i Odessa, død 14. oktober 1985 i Moskva) var en sovjet-russisk pianist. Han er sammen med Svjatoslav Richter regnet som sin generasjons viktigste pianist.
Gilels fikk en lang rekke priser for sitt arbeid. Han fikk Stalinprisen i 1946, og mottok Leninordenen i 1961. I 1952 ble han professor ved Konservatoriet i Moskva. Gilels hadde et bredt repertoar, og var blant annet kjent for sine tolkninger av de tysk-østerrikske klassikerne.
Menterwolde
Menterwolde er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Georg Trakl
Georg Trakl (født 3. februar 1887 i Salzburg i Østerrike, død 3. november 1914 i Krakau i Galizien) var en østerriksk ekspresjonistisk dikter.
Bakgrunn
Georg Trakl vokste opp i Salzburg som sønn av en jernhandler, og fikk undervisning av en fransk guvernante. 1897–1905 var han elev ved byens statsgymnas. På denne tiden skrev han sine første dikt.
Dikter
Etter tjenesten forsøkte han å etablere seg som apoteker i Innsbruck. Her møtte han forleggeren Ludwig von Ficker, som lot diktene hans trykke i tidsskriftet Der Brenner. Dessuten ble han kjent med flere av Østerrikes viktigste kunsterpersonligheter, som Karl Kraus, Adolf Loos og Oskar Kokoschka.
I 1912 fikk han en stilling som militærapoteker i Wien, men ga den opp etter få uker. I den følgende tiden pendlet han mellom Salzburg, Wien og Innsbruck på jakt etter en stilling og en forlegger til diktene sine. Etter at hans Gedichte («Dikt») var blitt utgitt hos Kurt Wolff Verlag i Leipzig, reiste han sammen med Kraus, Loos og Ficker til Venezia og holdt mot slutten av året en offentlig opplesning i Innsbruck. Våren 1914 reiste han til Berlin for å besøke sin søster, og ble kjent med Else Lasker-Schüler. Tilbake i Innsbruck arbeidet han på sin andre diktsamling, Sebastian im Traum, som han gjorde klar til utgivelse.
I august 1914 brøt første verdenskrig ut. Trakl ble innkalt til hæren som militærapoteker, og opplevde slaget ved Grodek. Her gjennomgikk han et nervesammenbrudd, og ble sendt til militærhospitalet i Krakau (Kraków). 3. november 1914 døde han av hjertesvikt etter en overdose kokain. Diktsamlingen Sebastian im Traum utkom våren 1915.
Oversettelser
Utvalg av Trakls dikt er blitt gjendiktet til norsk av Ellinor Lervik (1974), Odd Abrahamsen (1976) og Arild Vange (2002).
Fylkesvei 3666
Fylkesvei 3666 går mellom Skuggeviksletta og Skuggevik i Lillesand kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 233 (Aust-Agder).
Zak Whitbread
Zak Benjamin Whitbread (født 4. mars 1984 i Houston i Texas) er en amerikansk fotballspiller som spiller i den engelske klubben Derby County.
Selv om Whitbread ble født i USA har han bodd i England i hele livet utenom 5 år han bodde i Singapore da hans far var landslagstrener for landets herrelandslag i fotball.
Whitbread startet i Liverpools ungdomsakademi i 1999 og ble flyttet opp til lagets reservelag i 2003. Her fikk han tildelt trøyenummer 37. Whitbread fikk totalt syv kamper for Liverpools førstelag, men ingen av disse kampene var i Premier League. I sesongen 2005/2006 tilbragte han på lån til Millwall. Etter sesongen skrev han under fast kontrakt med Millwall, og her er han fortsatt i 2007.
Den 27. juni 2014 meldte han overgang fra Leicester City til Derby County FC, hvor han skrev under på en ettårskontrakt.
Tsiang Tingfu
Tsiang Tingfu (kinesisk: 蔣廷黻, pinyin: Jiang Tingfu, født 1895 i Shaoyang i provinsen Hunan i Kina, død 9. oktober 1965 i New York City) var en kinesisk historiker og diplomat.
I 1911 ble han sendt for studier i USA, der han lå ved Park Academy, Oberlin College og Columbia University. Etter å ha fått en Ph.D. i historie ved Columbia vendte han i 1923 tilbake til Kina. Der underviste han først ved Nankaiuniversitetet og så ved Tsinghuauniversitetet. Ved Tsinghua ble han leder for det historiske fakultet, og der redigerte og utgav han en rekke arbeider om kinesisk historie og publiserte det engelskspråklige tidsskrift Chinese Social and Political Science Review. Under sin tid ved Tsinghua var han mentor for mange studenter innen Qing-dynastiets historie, blant andre John K. Fairbank.
Etter at spenningene mellom Kina og Japan var begynt å tilta, forlot Tsiang det akademiske liv i 1935 og fikk inn i det kinesiske regjeringsapparat. Han innehadde mange oppgaver i Kuomintangregjeringen i løpet av den annen sino-japanske krig. I 1945 ble han Kina permanente representant ved De forente nasjoner, og senere var han også Republikken Kinas ambassadør i USA.
Etter at Folkerepublikken Kina ble opprettet i Fastlands-Kina forsvarte Tsiang den Taiwan-baserte regjeringens eksklusive rett til å sitte i FN og i Sikkerhetsrådet.
PYM-hjelpen
PYM-hjelpen er en del av De Norske Pinsemenigheters Ytre Misjon (PYM). PYM-hjelpen samler inn klær, leketøy, fottøy, utstyr til sykehus og lignende, og sender det dit behovet er stort. Arbeidet er et ulønnet og frivillig arbeid for å hjelpe der nøden er størst, der det er krig, sult- og naturkatastrofer.
Det meste av det som sendes ut er nye varer, som PYM-hjelpen får fra butikkjeder. Men også institusjoner, menigheter og enkeltpersoner gir til arbeidet.
Historie
Foranledningen var en hjelpeaksjon til Mosambik og en innsamlingsaksjon til Kaziba i Kongo. Helge Bjørklund utfordret Levi Trobe, som sa ja til å starte et organisert hjelpearbeid i regi av pinsemenighetene i Norge. PYM hjelpen ble grunnlagt av Levi Trobe i 1987. Han var fra unge år engasjert for å hjelpe medmennesker, særlig hadde han et sterkt engasjement for misjon, men reiste aldri ut som misjonær. Sammen med ektefellen Irene, var dette hans livsverk. Viktige personer de første årene var Levi Trobe, Helge Bjørklund, Lars Blystad, Trygve Lie og Thorleif Jahr.
PYM-hjelpen holder til i en lagerhall på Enebakk. De første årene holdt de til i en tyskerbrakke i Østre Aker vei. Senere holdt de til i et plasttelt i Haraldsrudveien (Oslo) og senere på Strømmen.
Levi Trobe var daglig leder de første 22 årene, men måtte gi seg i 2009 på grunn av sviktende helse. PYM hjelpen var nær ved å opphøre, men 1. september 2009 startet virksomhet opp igjen, Jon Brammer overtok som daglig leder.
Levigrøten
Levigrøten er oppkalt etter Levi Trobe. Dette er en spesiell næringsrik grøtblanding utviklet og produsert i samarbeid med PALS. Den er pulverbasert, noe som gjør den holdbar og lett å transportere dit behovet er stort. Grøten kan blandes i melk eller vann. Den har blitt omtalt som det beste nødhjelpsprodukt som noen gang er laget i Norge.
Leslie Hofton
Leslie Hofton (født 3. mars 1888 i Sheffield, død januar 1971) var en engelsk fotballspiller som spilte i to perioder for Manchester United.
Grensegata
Grensegata (1–25, 2–24) er ei gate på Nordsiden i Hønefoss. Gata, som danner nordgrense for den gamle bykommunen, strekker seg først sørøstover fra Roa-Hønefosslinjen og til Hønengata. På denne strekningen krysser den først Tordenskiolds gate, så Parkgata. Etter at den har krysset Hønengata løper gate østover mot Randselva. På denne strekningen krysser gata først Prinsens gate, så Ullerålsgata, som den ender opp like øst for. Gata har et parallelt løp med Gullagata.
California Highway Patrol
California Highway Patrol (CHP) er delstatspolitiet i California i USA. Etaten ble opprettet i 1929 for å patruljere delstatens motorveier, men har siden fått ansvar også innen sikring av delstatens bygninger og ansatte, kriminaletterforskning og bistand til det kommunale politi. Med 9 900 ansatte, herunder 6 800 polititjenestemenn, er CHP landets største politietat på delstatsnivå.
Kristiansand Symfoniorkester
Kristiansand Symfoniorkester (KSO) er et profesjonelt symfoniorkester i Kristiansand med ca. 70 heltidsansatte musikere. Orkesterets sjefdirigent er fra 2018 Nathalie Stutzmann.
Fra 2012 holder KSO de fleste av sine konserter i Kilden, Kristiansands konsert- og teaterhus.
Historie
Kristiansand Byorkester ble stiftet i 1919. Det var da et amatørorkester med enkelte profesjonelle musikere i rekkene. På 1980-tallet ble de første profesjonelle strykerne ansatt i orkesteret, og da oppstod Kristiansand Kammerorkester.
Mogens Lauritssøn
Biskop Mogens Lauritssøn, eller Magnus Laurentii (død den 3. oktober 1542 i Antvorskov kloster ved Slagelse på Sjælland i Danmark) var den siste av de katolske biskopene på Hamar.
Bakgrunn, tidlig virke
Ingenting er kjent om Mogens Lauritssøns bakgrunn fra yngste åri. Men han er kjent for å ha uteksaminert fra universitetet i Rostock i den tyske hansestaden Rostock den 17. april 1494 med en grad av magister, det vil si doktor. Han ble senere kannik i Oslo og i 1497 erkeprest ved domkapittelet i Oslo.
Biskop av Hamar
Den 28. januar 1513 ble han allerede nevnt som electus, så valget av ham til ny biskop av Hamar må ha skjedd enten i slutten av 1512 eller tidlig i 1513. Han var fremdeles electus den 15. juli 1513, da han deltok på et møte i København, men 12 dager senere, den 22. juli, var han biskop. Dermed turde hans bispevielse å ha blitt utført i København mellom 15. og 22. juli 1513.
Til Mogens Lauritssøn viet den norske historiker og biskop Anton Christian Bang bare et kort avsnitt i sin bok fra 1912, Den Norske kirkes historie, og bemerket:
Men Hamar-biskopen hadde sin rolle i historien om den århundrelange kamp for norsk selvstendighet. Erkebiskopen av Niðaros, Olav Engelbrektsson, primas for hele Norge, og Riksrådet, ønsket at den nye kongen av Danmark og Norge, Fredrik I, skulle respektere Norges uavhengighet. Hvis han ønsket å bli valgt til konge av Norge, måtte han undertegne avtalen deres. Men for å utarbeide avtalen selv, trengte de hans tillatelse for å avholde møtene sine i Norge. Så i 1524 sendte erkebiskopen biskop Mogens til København for å forhandle med kongen. Biskopen var fremgangsrik. Noen måneder senere leste og undertegnet Kongen avtalen. Han ble valgt til konge av Norge den 5. august 1524, to dager før han formelt ble kronet som konge av Danmark i København.
Men Frederik I og de fleste av hans guvernører hans respekterte ikke avtalen, spesielt i møte med den kommende protestantiske reformasjon. Etter hvert visnet kampanjen for Norges selvstendighet inntil bare Lauritssøn sto igjen ved erkebiskopens side. Sammen støttet de Christian II mot sistnevntes onkel, Fredrik I, i de to kongers krig (1531–1532) og mot Fredriks sønn, Christian III, i Grevefeiden (1534–1536), men Christian II tapte begge ganger. Så måtte biskopen betale en høy bot på 3000 lodd (eller 48 kg.) sølv. Så kom reformasjonen.
Reformasjonen
I april 1537 sendte den nye konge av Danmark, Christian III, en hær over Nordsjøen for å gjøre Norge til luthersk provins/klientrike Hans styrker ankom Bergenhus festning i Bergen den 1. mai 1537. Anført av Truid Ulfstand satte de kursen mot Nidaros, men erkebiskopen hadde allerede flyktet i landflyktighet i de habsburgske Nederlandene. Så de gikk etter de gjenværende biskopene. En av dem var biskopen i Hamar.
Hamarkrøniken forteller om jærtegnene før Ulfstand kom og fanget ham, og om hvordan han forsvarte seg før han kom til Hamar.
Ifølge den britiske historiker Thomas Benjamin Willson var Lauritssøn klar til en ytterste motstand, og gjorde sin bispegård forberedt til en beleiring. Men da han så styrkene til Ulfstand, mistet han motet. Etter en drøftelse med kommandanten gikk biskopen med på å overgi seg. Den 23. juni 1537 ble han ført bort som fange.
Willson forteller med gjengivelse fra Anton Christian Bang: ''«Da Herr Truid og biskopen gikk sammen til Strandbakken, falt han på kne og takket Gud i himmelen for hver dag han hadde levd. Så bød han god natt til kannikerne og prestene, så til sin domkirke og kloster, så til sine høvdinge, til allmuen, både bymenn og bønder, og bønnfalt dem alle om å be hjertelig for ham, og sa at han håpet han snart ville komme til dem igjen. Men la til: 'O Gud vår himmelske Fader, hvis ikke før, gi at vi kan møte hverandre i himmelen.' Denne bønnen uttalte han med mange tårer og la til: Vale! Vale! Vale! ('Farvel! Farvel! Farvel!')».''
Fangenskap, død
Biskopen så aldri Hamar igjen. Han ble ført til Danmark, hvor han ble holdt som fange, under middels sikkerhet, på Antvorskov kloster.
Selv mot slutten av livet hadde han fortsatt noen få lojale tilhengere. En av dem, Karine Alvsdatter, søster til Knut Alvsson og arving til gården Grefsheim på Næs i Hedmarken, forsøkte å gi med gavebrev Grefsheimgården med alt tilbehør til biskopen, men da var han allerede død.
Han døde på Antvorskov kloster den 3. oktober 1542.
Et stykke øst for ruinene av Hamar domkirke løper det gate som heter Mogens gate til minne om biskopen.
CHP
CHP kan vise til:
Der Sturm
Der Sturm (tysk, «Stormen») var et viktig tidsskrift innenfor ekspresjonismen. Det ble utgitt i Berlin av Herwarth Walden i årene 1910–1932 og utkom først ukentlig, senere månedlig og til slutt hvert kvartal.
Historie
Til de litterære medarbeiderne hørte blant andre Peter Altenberg, Max Brod, Richard Dehmel, Anatole France, Knut Hamsun, Arno Holz, Karl Kraus, Selma Lagerlöf, Else Lasker-Schüler, Adolf Loos, Heinrich Mann, Paul Scheerbart og René Schickele. Omkring tidsskriftet oppsto det en egen krets, der Sturmkreis. På forlaget Sturmverlag ble det utgitt ekspresjonistiske dramaer (av blant andre Hermann Essig og August Stramm), kunstmapper (Oskar Kokoschka), kunstnermonografier (Kandinskij-album) og kunstteoretiske skrifter av Herwarth Walden. De mest kjente utgivelsene var die Sturm-Bücher («Sturm-bøkene»). Ved siden av bøkene ble det også utgitt kunst-postkort etter verker av yngre og for det meste til da ukjente kunstnere: Franz Marc, Vasilij Kandinskij, Oskar Kokoschka, August Macke, Carlo Mense, Gabriele Münter, Georg Schrimpf, Maria Uhden og andre.
Begrepet Sturm ble av Herbarth Walden utviklet til et merkevare for moderne kunst i Tyskland. Det fantes en Sturmbühne («Sturm-scene») (1918), et Sturm-Galerie («Sturm-galleri») og Sturm-Abende («Sturm-aftener») hvor det ble foredratt futuristisk lyrikk. Galleriet oppnådde europeisk betydning gjennom den «første tyske høstsalongen» i 1913. Ved die Sturm-Kunstschule («Sturm-kunstskolen», 1916), som ble ledet av Georg Muche, underviste blant andre Oskar Kokoschka og Vasilij Kandinskij samt malere som tilhørte Brücke-gruppen og Blaue Reiter-gruppen. I 1917 ble det også opprettet en Sturm-Buchhandlung («Sturm-bokhandel»).
Fremfor alt i tiden før utbruddet av første verdenskrig spilte Der Sturm en avgjørende rolle i samkvemmet mellom franske og tyske ekspresjonister. Det ble regelmessig offentliggjort dikt og tekster av franske eller franskspråklige ekspresjonister (Guillaume Apollinaire, Blaise Cendrars og andre). Da det brøt ut krig mellom de to landene ble dette samkvemmet avbrutt, men det ble gjenopptatt i 1920-årene, om enn i mindre utstrekning.
Kulebiller
Kulebiller (Alexiidae) er en liten familie av små, runde biller. Én art, Sphaerosoma pilosum, er ganske vanlig i Norge. Familien har ofte vært kalt Sphaerosomatidae, eller blitt regnet som en undergruppe av soppmarihøner (Endomychidae).
Utseende
Små (mindre enn 2 mm), ovale til nesten kulerunde, sterkt hvelvede, blanke, men hårete biller. Hodet er kort og bredt med små fasettøyne. Antennene er middels lange, 10-leddete, de to innerste leddene er store og omtrent pæreformede, de tre ytterste danner en kølle. Brystskjoldet er mye bredere enn langt, sterkt rundet tilsmalnet framover. Dekkvingene er ovale, uten tydelige punktstriper. Både brystskjold og dekkvinger er dekket av punktgroper som varierer fra svake og spredte til ganske dype og tette, og av fine, oppstående hår. Hos noen arter kan disse være lange og stå ganske tett. Beina er korte, særlig de fire-leddete føttene.
Nikolai
Nikolai (På russisk med kyrilliske bokstaver skrevet Николай) er et slavisk mannsnavn som er avledet fra det greske Nikolaus. Den opprinnelige betydningen er «seier» og «folk». Nikolai har navnedag den 6. desember.
Det er mange alternative skrivemåter av Nikolai: Nikolaj, Nikolay, Mykolay, Mykola, Nicolai og Nicolay. Navnet er i slekt med den nordiske kortformen Nils og en lang rekke nasjonale varianter. På tysk er Nikola et kvinnenavn som svarer til Nikolai.
Utbredelse
Nikolai er et svært vanlig navn i Russland og Estland. Varianten Nikolaj er mye brukt i Danmark. I Norge i 2006 er det 2314 menn som har Nikolai som første fornavn og 1952 menn som har Nikolai som eneste fornavn.
Eksterne lenker
Николаев
Louis-Joseph de Laval-Montmorency
Louis-Joseph de Laval-Montmorency (født 11. desember 1724 på slottet Baillet ved Angoulême i Frankrike, død 17. juni 1808 i eksil i Altona i Tyskland) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Orléans, fratrådte etter fire år, ble senere biskop av Condom i to år, deretter biskop av Metz.
Under den franske revolusjon dro han i eksil til Tyskland.
Han deltok ikke ved konklavet 1799-1800 som valgte kardinal Chiaramonti til pave Pius VII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Michael Nobel
Michael Nobel (født 1940 i Stockholm) er et medlem av Nobelfamilien, fredsforkjemper og forkjemper for miljøvennlig teknologi. Han har doktorgrad fra Universitetet i Lausanne i 1979, har vært gjesteprofessor ved bl.a. Tokyo Institute of Technology og er styremedlem i en rekke organisasjoner involvert i alternativ teknologi. Han har også vært rådgiver for UNESCO.
Han er barnebarn av Marta Helena Nobel-Oleinikoff og oldebarn av Ludvig Nobel, grunnleggeren av Branobel. Hans far Sven Nobel-Oleinikoff tok etter hvert morens navn, derfor heter han bare Nobel i dag, selv om han er født (Nobel-)Oleinikoff. Han er sammen med Gustaf Nobel, Philip Nobel og Peter Nobel grunnlegger av Nobel Charitable Trust. Denne organisasjonen annonserte i 2007 planer om å utdele prisen «Michael Nobel Energy Award» i feltet miljøvennlig teknologi. Planene ble ikke noe av.
I 2011 kritiserte han Den Norske Nobelkomite for ikke å følge Alfred Nobels testamente. Han støttet med dette Fredrik Heffermehls konklusjoner i boken Nobels vilje.
Michael Nobel har mottatt Gusi Peace Prize (2010).
Han er bosatt i Sveits.
Jon L. Gjemble
Jon Ludvig Gjemble (født 12. mai 1945 på Skogn) er en norsk driftsøkonom og logistikkrådgiver.
Fra oppstarten av Nordenfjeldske Treforedling/Norske Skog Skogn i 1966 hadde Gjemble administrative stillinger som skipningssekretær for tømmertransporten, produksjonsplanlegger, skipningssjef, terminalsjef og rådgiver innen logistikk, kvalitet og HMS. I 2009 etablerte han egen konsulentvirksomhet. Han har medvirket i store logistikkprosjekter i Norge og Europa. Han er også utdannet driftsøkonom fra Høgskolen i Nord-Trøndelag.
Han ble tildelt Logistikkprisen av Logistikkforeningen avdeling Trøndelag i 2002, Miljøprisen av Levanger kommune i 2006, Medaljen for lang og tro tjeneste av Det Kongelige Selskap for Norges Vel i 2006 og Paul Harris Fellowship Award i 2010.
Jon L. Gjembles sønn Lars Gjemble har vært rådgiver for Senterpartiets stortingsgruppe og leder i Oslo senterparti.
Frederik Willem de Klerk
Frederik Willem de Klerk (født 18. mars 1936, død 11. november 2021 ) var den sjuende og siste presidenten i Sør-Afrika i apartheid-tiden. Han var president fra september 1989 til mai 1994, da Nelson Mandela overtok som president. Han var leder for Nasjonalistpartiet fra februar 1989 til september 1997.
I løpet av de Klerks periode som president ble apartheid avskaffet i Sør-Afrika og han gikk inn i forhandlingene som førte til at alle landets borgere, inkludert den svarte majoriteten, fikk stemmerett og andre rettigheter på lik linje med de hvite. For dette ble de Klerk ble tildelt Nobels fredspris sammen med Nelson Mandela i 1993. Han ble også tildelt Félix Houphouët-Boigny-fredsprisen i 1991, Fyrsten av Asturias-prisen i 1992 og Mapungubwe-ordenen i gull i 2002.
Han var en av Mandelas visepresidenter fram til 1996. I 1997 trakk han seg helt ut av politikken.
Bakgrunn
De Klerk kom fra en afrikaanstalende familie. Faren, Johannes de Klerk, var i mer enn tjue år toppolitiker for Nasjonalistpartiet og satt i regjeringen i årene 1954-1969 på forskjellige ministerposter. I 1958 ble de Klerk uteksaminert fra universitetet i Potchefstroom som advokat.
Politisk karriere
Han ble i 1969 valgt inn i parlamentet for Nasjonalistpartiet samtidig som faren, Jan de Klerk, ble valgt til senatsleder. I statsminister P.W. Bothas regjering fikk de Klerk en rekke ministerposter: pensjons- og helseminister (1978), post-, telekommunikasjons-, idretts- og fritidsminister (1978-1979), mineralminister (1979-1982), miljøminister (1979–1980) og energiminister (1980-1982].
Han ble så i 1982 innenriksminister og i 1984 utdanningsminister (poster som hans far hadde hatt på 1960-tallet), der han i hovedsak gjorde seg kjent som en konservativ forsvarer av segregasjon innen utdanning.
Etter at president Peter Willem Botha fikk slag i 1989 klarte de Klerk etter en tids uklarhet i den påfølgende maktkampen å slå ut utenriksminister Pik Botha, den stedfortredende presidenten Chris Heunis og finansminister Barend du Plessis. Han ble valgt til nasjonalistenes partileder det året, med 69 stemmer mot 61 for du Plessis.
I august tiltrådte han presidentposten etter at den 73-årige P. W. Botha offisielt fratrådte. Ett av den nye regjeringens første vedtak var å utlyse nyvalg (september 1989), noe som utløste ytterligere uro i landet. Sør-Afrika var blant annet boikottet av det meste av verden på denne tiden på grunn av diskrimineringen av de ikke-hvite. Landet slet derfor sterkt økonomisk, noe som førte til arbeidsledighet og sosial uro. Det radikale konservative partiet (KP) gikk sterkt fram i 1989-valget og nasjonalistene klarte for første gang etter at Sør-Afrika ble selvstendig i 1948 (og i apartheid-perioden) ikke å vinne en majoritet av stemmene.
President (1989–1994)
Etter å ha erklært sin troskap til partiets Verligte («opplyste»), der utenriksminister Botha var en forgrunnsskikkelse, opphevet Klerk unntakstilstanden som var blitt innført av hans forgjenger. Han avskaffet provisorisk dødsstraff og opphevet i februar 1990 forbudene mot kommunistpartiet, PAC og ANC. Han løslot en rekke politiske fanger, fremst av dem ANCs forgrunnsskikkelse Nelson Mandela fra 28 års fangenskap. Prosessen utløste en urolig og voldelig periode i landets historie og ble møtt med ramaskrik fra hvite segregeringsfanatikere både i og utenfor parlamentet, særlig fra KP og AWB. I 1991 fant det sted en demonstrasjon utenfor det konservative landstedet Ventersdorp i Transvaal, der hvite opprørspoliti, som støttet de Klerk og reformprosessene, drepte demonstranter fra AWB og en forbipasserende.
I 1992 kunne de Klerk, tross økende motstand fra både radikale hvite og svarte grupperinger, holde valg om avskaffelse av apartheid-systemet, et valg der to tredjedelers flertall av den hvite befolkningen stemte for å avskaffe apartheid-styret som deres forfedre selv hadde opprettet. Et attentat i 1993 av militante boernasjonalister under ledelse av AWB-lederen Eugène Terre'Blanche rettet mot forhandlingene i Kempton Park nær Johannesburg kunne heller ikke forhindre en avtale om majoritetsstyre i Sør-Afrika. De første allmenne valgene, der altså den svarte og indiske befolkninga kunne delta på lik linje med de hvite, skulle ifølge avtalen avholdes i april det påfølgende året. I 1993 mottok de Klerk Nobels fredspris i Oslo sammen med Nelson Mandela.
Visepresident og pensjonist
Den 27. april 1994 kunne Sør-Afrika for første gang gå til allmenne valg, et valg som i realiteten stod mellom de Klerk og Nelson Mandela. En ambisiøs valgkamp, der Nasjonalistpartiet frasa seg sin tidligere støtte til apartheid, ledet til en viss framgang som for det meste ble tilskrevet de Klerks profil. Partiet fikk drøyt 20% av stemmene og kunne danne ettpartiregjering i Vestre Kapprovins. På forhånd hadde partene blitt enige om at de Klerk kunne få en post som visepresident samt et antall ministerposter i Mandelas kommende regjering. Dette fordi det aldri var tvil om at Mandelas ANC kom til å vinne et brakvalg, siden den svarte befolkningen i overveldende grad støttet opp om dette partiet. Noen steder skal køene til å stemme for første gang ha vært så lange at det tok tre dager for alle å stemme.
I 1996 valgte de Klerk å gå ut av regjeringen etter interne samarbeidsproblemer. I 1997 ble så Nasjonalistpartiet omdøpt til Det nye nasjonalistpartiet (NNP) og de Klerk valgte å forlate lederposisjonen for partiet, og samtidig også politikken.
I 2001 ble hans fraskilte hustru Marike brutalt myrdet av en svart gjerningsmann i sin leilighet i Kappstaden. Mordet ble fordømt av blant andre president Thabo Mbeki og Winnie Mandela, som holdt en lovtale til Marike de Klerks minne. Gjerningsmannen, en 22-år gammel sikkerhetsvakt, ble arrestert to dager etter mordet og dømt til to livstider og tre års fengsel for mord.
Den 11. november 2021 døde de Klerk i leiligheten sin i bydelen Feesnaye i Kappstaden. Han hadde da i lengre tid kjempet mot kreft.
Global Crop Diversity Trust
Global Crop Diversity Trust (global stiftelse for avlingsmangfold) er en internasjonal stiftelse som jobber for å utrydde fattigdom og bevare miljøet gjennom å sikre bevaringen av frø og genmateriale til planter som har betydning for verdens matvareforsyning. Fokuset er å sikre mangfold, da man mener det er av største viktighet for å oppnå et bærekraftig og produktivt landbruk.
Stiftelsen skal ved midten av 2005 fungere som et uavhengig internasjonalt fond som skal ledes av et styre som overtar etter interimsekretariatets arbeid.
Stjórnin
Stjórnin er et islandsk popband. De representerte Island i Eurovision Song Contest 1990 med sangen «Eitt lag enn».
Global Crop Diversity Trust
Den internasjonale paktens styringskomité vil instruere styret gjennom prinsipperklæringer.
Finansiering av arbeidet
Ulike regjeringer, stiftelser og private selskaper har så langt betalt 58 millioner dollar
Oversikt over den økonomiske situasjonen har giverrådet.
Interimpanelet
GCDT er stiftet av et interimpanel bestående av elleve fremtredende eksperter. Disse ekspertene er igjen er utpekt av generaldirektøren for FNs matvareorganisasjon FAO (Food and Agriculture Organization) og IPGRI (International Plant Genetic Resources Institute ), etter å ha konsultert med de interesserte parter. Dette interimsekretariatet befinner seg ved FAOs hovedkontor i Roma.
Følgende er medlemmer av panelet:
Interimpanelet bestemte på sitt første møte i februar 2003 at stiftelsen skulle organiseres som et internasjonalt fond. Panelets administrasjonssekretær fikk i oppdrag å utarbeide to dokumenter:
Justitieombudsmannen
Justitieombudsmannen (JO), eller Riksdagens ombudsmän som er det offisielle svenske navnet, ble opprettet ved forfatningen av 1809. Justitieombudsmannen fører kontroll med at ingen blir urettmessig behandlet innen offentlig forvaltning.
Global Crop Diversity Trust
Interimpanelet
Interimpanelet holdt sitt sjuende møte i oktober 2005. Der mottok man bl.a. en rapport om det første nylig avholdte møtet i donorrådet. Donorrådet vurderer å fastsette en minimum giversum på 25 000 dollar for å kunne være medlem i rådet. Rådet har vedtatt sine vedtekter og utpekt sin ledelse. Rådet var blitt enige om en prosess for nominering av medlemmer til det utøvende styret.
Justitieombudsmannen
Historie
Ved innføringen av forfatningen av 1809 anså man at det var nødvendig med en uavhengig part som kunne kontrollere kongemakten og se etter at borgerne ikke ble urettmessig behandlet. Den svenske Riksdagen valgte derfor en ombudsmann og gjør så fremdeles. Den første Justitieombudsmannen ble utnevnt i 1810.
Dagens JO
Selv etter nesten 200 år arbeider Justitieombudsmannen etter stort sett samme retningslinjer som da embetet ble opprettet. JO er en person valgt av Riksdagen som skal sørge for at domstoler, andre myndigheter og tjenestemenn gjennomfører sitt arbeide i henhold til lov.
Global Crop Diversity Trust
Interimpanelet
Stiftelsens administrasjon består av et mindre sekretariat.
Fra 2013 ledes stiftelsen av Åslaug Haga.
Svalbard globale frøhvelv
Stiftelsen er kjent i norske medier pga. det såkalte «dommedagsvelvet» – Svalbard globale frøhvelv – som Norge har etablert i permafrosten på Svalbard. Global Crop Diversity Trust er en viktig samarbeidspartner i den daglige driften av hvelvet.