cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosovos historie
Tidlig historie
Slavisk innvandring inn i Balkan skjedde på 500- og 600-tallet. Noen av disse slaviske stammene som innvandret var serbere og kroater som bosatte seg i et område tilsvarende dagens Kroatia, Montenegro og Hercegovina. Den justinianske pesten drepte millioner av urbefolkningen i Balkan og dette ga slaviske stammer en mulighet for å innvandre.
Området ble endelig underlagt Østromerriket på 850-tallet.
Det bulgarske rike (839 til 1241)
Regionen ble lagt inn under det bulgarske rike i løpet av styret til khan Presian (836-852). Tallrike kirker og klostre ble bygget etter at Bulgaria ble kristnet i 864. Regionen forble innenfor grensene til Bulgaria i 150 år fram til 1018 da landet ble overkjørt av bysantinerne etter et halvt århundre med bitter kamp. I henhold til det latinske verket De Administrando Imperio fra 900-tallets bysantinske keiser Konstantin VII lå de serbiskbefolkede landområdene nordvest for Kosovo og at region var bulgarsk.
I løpet av opprøret til Peter Deljan (1040–1041) ble Kosovo for en kort tid frigjort og senere da Georgi Voiteh gjorde opprør i 1072 ble Konstantin I Bodin utropt til keiser av Bulgaria i Prizren i Kosovo fra hvor den bulgarske hæren marsjerte til Skopje.
På begynnelsen av 1200-tallet ble Kosovo lagt inn under det nyopprettede bulgarske rike, men bulgarsk kontroll visnet vekk etter at keiser Ivan Asen II (1218–1241) døde.
Østromerriket (1018 til 1180)
Bysantinsk kontroll ble deretter påført av den mektige keiser Basileios II. Serbia var på denne tiden ikke en forent stat: et antall små serbiske kongedømmer lå i nord og vest for Kosovo, og av disse var Raška (i sentrum av dagens Serbia) og Duklja (i dagens Montenegro) var de mektigste. På 1180-tallet tok den serbiske herskeren kontroll over Duklja og deler av Kosovo. Hans etterfølger, Stefan I Nemanja, tok kontroll over resten av Kosovo i 1216, og opprettet en stat som omfattet det meste av det området som i dag er Serbia og Montenegro.
Serbia (1180 til 1455)
Kosovo ble underlagt Serbia på slutten av 1100-tallet, og ble en del av det serbiske riket fra 1346 til 1371. I 1389, i det berømte slaget i Kosovo, ble hæren til den serbiske prinsen Lazar Hrebljanovic beseiret av osmanske tyrkere som kontroll over hele området i 1455.
I løpet av styret til Huset Nemanjić ble mange serbisk ortodokse kirker og klostre ble bygget over hele det serbiske området. Nemanjić-herskerne brukte alternativt både Prizren og Priština som sine hovedsteder. Store eiendommer ble gitt til klostrene i det vestlige Kosovo (Metohija). Den mest prominente kirken i Kosovo, patriarkatet i Peć, kirken ved Gračanica og klosteret ved Visoki Dečani i nærheten av Dečani – ble alle opprettet i løpet av denne perioden. Kosovo var økonomisk viktig, og dagens hovedstad i Kosovo, Priština, var et betydningsfullt handelssenter på handelsveiene som gikk til havnene ved Adriaterhavet. Gruvedrift var en viktig industri i Novo Brdo og Janjevo som hadde samfunn av utvandrede saksiske gruvearbeidere og handelsmenn fra Ragusa. I 1450 produserte gruvene i Novo Brdo rundt 6 000 kg med sølv årlig.
Den etniske sammensetningen av Kosovos befolkning i løpet av denne perioden omfattet serbere, albanere og valakere, sammen med et antall grekere, armenere, saksere og bulgarere.
I to gylne buller, eller dekreter, av serbiske herskere på 1300-tallet finner man serbere som lever sammen med albanere og valakere i landsbyene i det moderne Kosovo-området. I den første serbiske gylne bullen (1330) nevnes de å være mellom elvene Hvite Drin og Lim, mens den andre bullen (1348) nevner totalt ni albanske landsbyer i nærheten av Prizren.
Gjennom denne perioden kan man også bevitne en slavisering eller serbisering av den albanske befolkningen i Kosovo og en konvertering til ortodoks kristendom.
Tyrkiske skattelister (defter) fra 1455 som nedskrev religion og språk i folketellingene, fant et serbisk flertall og en albansk minoritet. Ifølge Noel Malcolm skal denne albanske minoriteten hatt en stor befolkningsvekst etterhvert.
Etnisk identitet var i middelalderen relativt flytende over hele Europa, og folk flest på denne tiden synes ikke å ha definert seg selv i fastlåste etniske identiteter. De av slavisk opprinnelse, særlig de med serbisk bakgrunn, synes å ha vært den dominerende befolkningen kulturelt og var samtidig det demografiske flertallet.
I 1355 falt den serbiske staten fra hverandre ved dødsfallet til tsar Stefan Dušan og ble oppløst i en rekke føydale småriker. Tidspunktet sammenfalt med osmansk ekspansjon. Det osmanske rike grep muligheten i serbisk svakhet og invaderte.
Slagene i Kosovo
Det første slaget i Kosovo skjedde på sletta ved Kosovo Polje den 28. juni 1389 hvor den herskende knez (prins) av Serbia, Lazar Hrebeljanović, samlet en allianse av kristne soldater, hovedsakelig bestående av serbere, men også bosniske serbere, albanere, bulgarere, ungarere, og en tropp med saksiske leiesoldater. Sultan Murad I hadde også samlet sammen en allianse av muslimske soldater fra nabolandene i Anatolia og Rumelia. Det nøyaktige antallet er vanskelig å avgjøre, men de mest pålitelige historiske redegjørelsene antyder at den kristne hæren var langt underlegen den osmanske hæren. Forholdet var kanskje tilnærmet i størrelsen 12 000 som sto opp mot 27 000. Den serbiske hæren ble beseiret og Lazar ble drept, men Miloš Obilić greide å drepe sultan Murad I som således ikke fikk oppleve at hans hær seiret.
ReQuest
ReQuest (også kjent som ReQuest Dance Crew) er en hiphopdansegruppe fra Auckland, New Zealand. Gruppen ble dannet i 2007 av fem originale medlemmer.
Kosovos historie
Slagene i Kosovo
Selv om slaget i ettertid har blitt mytologisert som det store serbiske nederlaget var det i samtiden delte meninger om det var et serbisk nederlag, uavgjort, eller til og med muligens også en serbisk seier. Serbia klarte å opprettholde sin uavhengighet og hadde sporadisk kontroll over Kosovo inntil det gikk på et endelig nederlag i 1455. Deretter ble Serbia underlagt Det osmanske rike. Festningen ved Novo Brdo, viktig i sin tid grunnet områdets rike sølvgruver, ble beleiret i førti dager av osmanene det påfølgende året, men måtte overgi seg og ble okkupert den 1. juni 1455.
ReQuest
World Hip Hop Championships og Battlegrounds
ReQuest har blant annet vunnet verdensmesterskap i hiphop for dansegrupper i Las Vegas i 2009 (ungdoms-divisjon) og i 2010 (voksen-divisjon) der de blant annet vant over America's Best Dance Crew (sesong 5)-vinner Poreotics. Gruppen har også vunnet Battlegrounds 2009 i Melbourne.
America's Best Dance Crew
I 2011 var ReQuest med på dansekonkurransen America's Best Dance Crew på MTV, der de var den andre gruppen fra noe annet land enn USA etter Blueprint Cru fra Canada i 2010, og den første gruppen utenfra Nord-Amerika. ReQuest ble eliminert fra konkurransen etter en battle med noen av skaperne av dansestilen krumping, Street Kingdom i en uke der alle gruppene danset til Katy Perry-sanger.
Kosovos historie
Slagene i Kosovo
Det andre slaget i Kosovo ble utkjempet i løpet av to dager i oktober 1448 mellom en ungarsk hær ledet av János Hunyadi og en osmansk hær ledet av sultan Murad II. Det betydelig større enn det foregående slaget i 1389, men utløpet ble det samme. Den ungarske hæren ble beseiret og måtte trekke seg tilbake. Selv om slaget var et kraftig tilbake slag for den kristne motstanden mot muslimsk erobring i Europa på denne tiden, var det likevel ikke avgjørende. Hunyadi opprettholdt ungarsk motstand i sin levetid i kongedømmet Ungarn.
Begge slagene var betydningsfulle i den samlede motstanden mot osmansk framgang gjennom Balkan. Hadde serberne og ungarerne vært seierrike i det ene eller begge slagene kunne det ha endret historiens løp for Kosovo.
Det osmanske rike (1455 til 1912)
Det osmanske rike var muslimsk og brakte islam med seg. De opprettet Kosovo Vilayet som en av de osmanske territoriale enhetene. Osmansk styre varte i rundt 500 år og i denne tiden hadde absolutt all makt i området. Mange serbere underkastet seg islam og tjenestegjorde under osmanene. Kosovo var midlertidig erobret av østerrikske styrker under den polsk-osmanske krig (1683–1699) ved hjelp av serbere og albanere, men ble beseiret og trakk seg ut igjen kort tid etter.
I 1690 ledet den serbiske patriark i Peć, Arsenije III Čarnojević, som tidligere hadde unnsluppet en sikker død, 37 000 familier fra Kosovo for å unngå osmanske forfølgelser. De som fulgte ham var hovedsakelig serbere. På grunn av den muslimske undertrykkelsen fortsatte det utvandring av kristne fra Kosovo-området til ut på 1700-tallet. I 1766 forbød osmanene patriarkatet i Peć, og posisjonen til de kristne i Kosovo ble ytterligere forverret. Alle tidligere privilegier var tapt og samtidig måtte den kristne befolkningen tåle den fulle tyngden av Det osmanske rikes omfattende kriger.
Det området som i århundrer ble styrt av Det osmanske riket var det inndelt i flere administrative distrikter, kjent som sanjakere («bannere»), hver styrt av en distriktsherre, en sanjakbey. Til tross for ekstra skatt for de som ikke var eller ble muslimer, fortsatte et stort antall kristne å leve i området. Islamiseringen begynte kort tid etter osmansk styre, men det tok betydelig tid, bortimot et århundre, og ble i førstningen konsentrert i byene. En viktig årsak for konvertering var antagelig av økonomiske og sosiale grunner da muslimer hadde betydelig flere rettigheter og privilegier enn kristne undersåtter. Kristent religiøst liv fortsatte uansett, men både de serbisk-ortodokse som de romersk-katolske kirker og deres menigheter led tungt under høye skatter.
I 1689 ble Kosovo i stor grad forstyrret av den store tyrkiske krig (1683–1699) i en av de sentrale hendelsene i serbisk nasjonalmytologi. I oktober 1689 invaderte en liten styrke fra det habsburgske riket under ledelse av markgreve Ludvig av Baden og nådde så langt som til Kosovo som en følge av deres tidligere erobring av Beograd. Mange serbere og albanere ga sin troskap til østerrikerne, en del av dem gikk med i markgrevens hær. Det var på ingen måte ensidig, mange albanere kjempet sammen med osmanene mot den østerrikske invasjonen. Et stort osmansk motangrep den følgende sommeren drev østerrikerne tilbake til deres festning i Niš, deretter til Beograd, og til sist over Donau. Ved freden fulgte osmanernes hevn som rammet den serbiske befolkningen hardt. Det fulgte en stor utflytting av serbere, det finnes opplysninger på at 37 000 serbiske familier forlot Kosovo.
Ifølge Noel Malcolm kjempet mange albanske muslimer på østerrikernes side mot det osmanske riket og mange familier som forlot Kosovo var også albanske.
I løpet av 1600-tallet og fremover var det en økende katolsk-kristen albansk innvandring fra fjellene i nordlige Albania. Mange av disse familiene flyktet æresdrap eller kom for å finne seg bedre land og for å lage rom for en større befolkning. I Kosovo konverterte mange av disse familiene til islam.
Ifølge Noel Malcolm hadde Kosovo en albansk urbefolkning før disse innvandringene fant sted og den albanske urbefolkningen i Kosovo opplevde en stor vekst gjennom mange hundre år.
På andre halvdel av 1800-tallet oppsto de første større konfliktene mellom albanere og serbere, da muslimske albanerne stilte seg på siden til det osmanske styret i den russisk-tyrkiske krig (1877-1878). I løpet av krigen hadde serbiske tropper invadert de nordøstlige delene av provinsen Kosovo og deportert mange tusener av etniske albanere. Signeringen av freden i San Stefano markerte begynnelsen på en vanskelig situasjon for albanere på Balkan i de områdene som ble avstått fra Tyrkia til Serbia, Montenegro og Bulgaria. Ved freden ble Serbia tvunget til overgi Kosovo til osmanene og deretter begynte en utrenskning av kristne serbere fra det nyskapende vilâyetet Kosovo. Mange opplysninger har bevitnet at mellom 200 000 og 400 000 serbere ble tvangsdeportert i forbindelse med forfølgelse fra den muslimske delen av befolkningen. Samtidig ble rundt 30 000 albanere tvunget til å flykte fra de områdene som Serbia beholdt ved krigsslutten. Den etniske rensningen av serbere i Kosovo nådde sitt høydepunkt i forbindelse med den gresk-tyrkiske krig i 1897.
Albansk nasjonalbevegelse
Albansk nasjonalbevegelse var inspirert av flere grunner. Foruten nasjonal motstand som hadde blitt fremmet av albanske aktivister, var politiske grunner en faktor. På 1870-tallet hadde det osmanske riket opplevd en voldsom innskrenking av sine områder og store nederlag i krigene mot de slaviske monarkiene i Europa. I 1878 hvor over 300 albanere fra hele Balkan var representert i byen Prizren i Kosovo hvor de ble enige om å grunnlegge et forbund, Prizrenligaen, som skulle kjempe for bevaring av et enhetlig Albania innenfor Det osmanske riket.
Selv om ligaen ble opprettet med støtte fra sultanen som håpet på å beholde og bevare osmanske områder, var de albanske lederne raske og effektive i forvandle ligaen til en nasjonalbevegelse og til sist til en regjering. Liga hadde støtte fra italiensk-albanere og forente albanere av ulik religiøs tilknytning. I løpet av de tre årene som ligaen eksisterte søkte den å danne en albansk vilayet innenfor Det osmanske rike, samle en hær og kjempe en forsvarskrig. I 1881 ble en midlertidig regjering dannet for å administrere Albania under presidentskapet til Ymer Prizreni, støttet av framtredende ministre som Abdyl Frashëri og Sulejman Vokshi. Militær intervensjon fra Balkanstatene, stormaktene foruten også Tyrkia tvang albanerne til å fordele sine soldater på tre fronter, noe som også ble slutten på ligaen.
I Kosovo var det også andre albanske organisasjoner, den viktigste var Pejaligaen, oppkalt etter byen Peja hvor den ble grunnlagt i 1899. Den ble ledet av Haxhi Zeka, et tidligere medlem av Prizrenligaen og delte en tilsvarende plattform i søken etter å opprette en selvstyrt albansk vilayet. Ligaen avsluttet sine aktiviteter i 1900 etter en militær konflikt med osmanske styrker. Zeka ble myrdet av en serbisk agent i 1902 med støtte fra osmanske myndigheter.
Unge Tyrkere var en sammenslutning av flere grupper tidlig på 1900-tallet som søkte å etablere på nytt konstitusjonen Kanun-ı Esasî («de grunnleggende lovene»), den første konstitusjonen til Det osmanske rike. Kravene deres fikk støtte fra albanere som håpet på en forbedring av deres nasjonale status, hovedsakelig en anerkjennelse av deres språk i embetsverket og i undervisningen.
I 1908 samlet rundt 20 000 bevæpnete albanske bønder seg i Uroševac for å forhindre enhver utenlandsk innblanding mens deres ledere, Bajram Curri og Isa Boletini, sendte et telegram til sultanen for å kreve kunngjøring av en konstitusjon og åpningen av et parlament. Albanerne mottok ikke noe av de lovte gode fra seieren til Unge Tyrkere. Av den grunn brøt et mislykket opprør ut blant albanere i fjellområdene i Kosovo i februar 1909. Motgangen økte etter overtagelsen av tyrkisk myndighet av en oligarkisk gruppe senere det samme året. I april 1910 gjorde soldater under ledelse av Idriz Seferi og Isa Boletini opprør mot tyrkiske tropper, men ble til sist tvunget til å trekke seg tilbake.
Balkankrigene
Ved århundreskiftet lå Kosovo innenfor Det osmanske rike. Dets status var en vilayet og utgjorde et område betydelig større en dagens Kosovo og hadde Üsküp (i dag Skopje) som provinshovedstad. Uavhengigheten til Serbia og Montenegro i 1878 betydde at Kosovo var dens siste forsvarslinje for osmanene i Rumelia (osmansk område i Europa). Etter at Bosnia-Hercegovina ble lagt inn under Østerrike-Ungarn i 1908, delte Kosovo grense med tre land: Serbia, Montenegro og Østerrike-Ungarn. Kosovo forble styrt av osmanene inntil det ble dratt inn i den første Balkankrigen hvor den ikke-tyrkiske befolkningen i Rumelia kjempet for selvbestemmelse i tillegg til et felles angrep på Balkanforbundet hvor alle tjente sine egne interesser mens de samtidig forsøkte å utvide egne grenser, og på samme tid forsøkte den folkerike albanske nasjon å kjempe sin kamp både mot osmanene og nabolandene.
I 1912, i løpet av Balkankrigene, ble det mest av Kosovo annektert av kongedømmet Serbia mens regionen Metohija ble tatt av kongedømmet Montenegro. Kosovo ble delt i fire fylker: tre ble en del av enheten Serbia (Zvečan, Kosovo og sørlige Metohija); en av Montenegro (nordlige Metohija).
Etter den første Balkankrigen i 1912 ble Kosovo internasjonalt anerkjent som en del av Serbia og nordlige Metohija som en del av Montenegro ved London-traktaten i mai 1913. I 1918 ble Serbia en del av det nydannede kongedømmet til serbere, kroater og slovenere, kongeriket Jugoslavia.
Mellomkrigstiden og den andre verdenskrig
I perioden 1918–1929 var det en økning av serbisk innvandring til regionen Kosovo. Innvandringen skjedde som et statlig prosjekt med den hensikt å øke antallet serbere og således endre den etniske balansen. I løpet av koloniseringen bosatte det seg mellom 60 000 og 65 000 innvandrere, rundt 90 prosent av dem var serbere. Samtidig var det en prosess av tvungen utvandring av etniske albanere fra Kosovo. Jugoslaviske myndigheter undertegnet flere avtaler med Tyrkia som besluttet i 1935 og 1938 å ta imot muslimske albanske familier, men det ble ikke iverksatt grunnet utbruddet av den andre verdenskrig.
Kosovo i det andre Jugoslavia (1945-1996)
Ved slutten av den andre verdenskrig og etableringen av Josip Broz Titos kommunistregime ble Kosovo gitt status som selvstyrt region av Serbia i 1946 og ble selvstyrt provins i 1963. Kommunistmyndighetene tillot ikke at de mange flyktningene kom tilbake samtidig som de fortsatte fengslingen og drapene på patrioter som Shaban Polluzha som endte med Tivar-massakren hvor 4200 kosovoalbanere ble drept i 1945. I 1974 fikk Kosovo bortimot egen regjering. Provinsens regjering benyttet albansk pensum i skolene hvor avleggse skolebøker fra Enver Hoxhas Albania ble tatt i bruk.
Gjennom 1980-tallet økte motsetningene mellom de albanske og serbiske samfunnene i provinsen. Albanerne ønsket større selvstyre for Kosovo mens serberne ønsket større tilknytningen til resten av Serbia. Det var liten interesse for en forening med Albania, som var styrt av en stalinistregime og hadde betraktelig dårligere levevilkår enn Kosovo. I mars 1981 organiserte kosovoalbanske studenter en protest som ønsket at Kosovo ble en republikk innenfor Jugoslavia. Protestene eskalerte til voldelige opptøyer som «involverte 20 000 mennesker i seks byer» som ble hardt slått ned av de jugoslaviske myndighetene.
Serbere i Kosovo ble diskriminert av provinsmyndighetene, eksempelvis at lokale politistyrker viste liten interesse i å straffe kriminalitet som rammet serbere. Den økende bitre atmosfæren i Kosovo betydde at de mest farseaktig hendelser kunne bli alvorlige. Kanskje de mest politisk eksplosive klagene til kosovoserberne var at de ble oversett av myndighetene i Beograd. I august i løpet av det jugoslaviske kommunistregimets siste dager ble Kosovo besøkt av Slobodan Milošević, da en kommende politiker. Han appellerte til serbisk nasjonalisme for å fremme sin egen karriere. Etter å ha trukket store menneskemengder for å minnes slaget i Kosovo garanterte han til kosovoserberne at «Ingen skal våge å slå deg», og ble øyeblikkelig en helt for kosovoserberne. Mot slutten av året hadde Milošević kontroll over den serbiske regjeringen.
I 1989 ble selvstyret til Kosovo og den nordlige provinsen Vojvodina drastisk tatt fra det serbiske regimet. En ny konstitusjon tillot flerpartisystem, innførte ytringsfrihet, trykkefrihet og fremmet menneskerettigheter. Selv om dette ble i praksis undertrykket av Miloševićs regjering som benyttet seg av falske valg, kontroll av media og forulempet motstandere og minoriteter, var det uansett en bedring i forhold til kommunistenes forfatning. Likevel ble provinsen rettigheter minsket og myndighetene i Serbia hadde full kontroll over politiet, rettssystemet, økonomien, utdannelsessystemet og språkpolitikken. Mange av Serbias minoriteter var sterkt imot den nye konstitusjonen som så den som et middel for etnisk basert sentralisert styre over provinsene. Kosovoalbanere nektet å delta i folkeavstemningen og framstilte den som ulovlig. Også provinsmyndighetene satt seg mot den nye konstitusjonen. Den måtte bli ratifisert i deres forsamlinger, noe som betydde at de stemte over deres egen oppløsning.
1990-tallet
Albanskspråklig nyhetsmedia som radio og fjernsyn ble undertrykt og vanskeliggjort i Kosovo. Det gamle albanske pensumet og tilsvarende lærebøker ble trukket tilbake, og nye ble framskaffet og var hovedsakelig de samme som serbisk. Ved Universitetet i Prishtina, som ble sett på som senter for kosovoalbansk kulturell identitet, ble forelesninger på albansk forbudt og mange albanske lærere mistet jobben. Albanere svarte med å boikotte statlige skoler og etablere et uoffisielt parallelt utdanningssystem med albansk språk.
Albansk opposisjon til Jugoslavias statshøyhet og særlig Serbia hadde kommet til overflaten i opprør i 1968 og i mars 1981 i hovedstaden Priština. Ibrahim Rugova hadde opprinnelig fremmet ikkevoldelig motstand, men senere opposisjon tok form av separatistagitasjon fra opposisjonelle politiske grupper og bevæpnet aksjon fra 1996 ved Kosovos frigjøringshær (albansk Ushtria Çlirimtare e Kosovës, forkortet til UÇK). Disse begynte en geriljakrig og drev terroristaktivitet med bombingr og væpnet angrep på jugoslaviske sikkerhetsstyrker, myndigheter eller sivile som var kjent for å støtte de nasjonale myndighetene, inkludert albanere som ikke sympatiserte med voldelige aksjoner. I mars 1998 gikk den jugoslaviske hæren sammen med serbisk politi for bekjempe separatistene med militære midler. I månedene som fulgte ble flere tusen sivile albanere drept og mer enn 500 000 flyktet fra sine hjem. FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR) beregnet at 460 000 mennesker hadde blitt fortrengt fra sine hjem fra mars 1998 til NATO begynte å bombe i mars 1999.
Som en følge at forhandlinger mellom serbiske og albanske representanter brøt sammen under NATOs beskyttelse, grep NATO inn den 24. mars 1999 uten De forente nasjoners autoritet. NATO startet med tung bombing av jugoslaviske militære mål og gikk siden videre til langt mer omfattende bombing, som blant annet av bruene i Novi Sad. Full krig brøt ut da UÇK fortsatte å angripe serbiske mål og serbiske og jugoslaviske styrker fortsatte å bekjempe UÇK samtidig som de fordrev befolkningen i Kosovo. Det siste ble karakterisert av menneskerettighetsgrupper og internasjonale organisasjoner som etnisk rensning. Et antall representanter fra de jugoslaviske myndighetene og militære offiserer, inkludert president Slobodan Milošević, ble senere anklaget av Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia (ICTY) for krigsforbrytelser. Milošević, som ble arrestert 2002 døde derimot i forvaring i 2006 før en domsavgjørelse ble gitt.
Fra 1999 til egen stat
Krigen ble avsluttet 10. juni 1999 da de serbiske og jugoslaviske myndighetene signerte Kumanovo-avtalen som avgjorde at styringen av provinsen ble overført til De forente nasjoner. En NATO-ledet Kosovo-styrke (KFOR) gikk inn i provinsen etter krigen med den oppgave å gi sikkerhet for FNs midlertidige administrasjon i Kosovo (UNMIK). Før og etter at overføringen av styring skjedde ble det estimert at 100 000 serbere og andre ikkealbanere flyktet fra provinsen i frykt for represalier. Tusener ble drevet ut ved trusler, angrep og bølger med kriminalitet i kjølvannet av freden mens KFOR kjempet for å gjeninnføre orden i provinsen.
Store grupper av flyktninger fra Kosovo levde fortsatt i midlertidige leirer i Serbia. I 2002 rapporterte Serbia og Montenegro at det var 277 000 fortrengte mennesker, og av dem 201 641 mennesker fortrengt fra Kosovo i Serbia, 29 451 fra Kosovo i Montenegro, og rundt 46 000 fortrengte som var innenfor Kosovo, inkludert 16 000 gjenkomne flyktninger som ikke var i stand til å flytte tilbake til deres opprinnelige boliger. En del kilder har gitt langt lavere tall. European Stability Initiative har beregnet antallet av fordrevne mennesker til kun rundt 65 000, med ytterligere 40 000 serbere gjenværende i Kosovo. Den største konsentrasjonen av etniske serbere i Kosovo er nord i provinsen overfor elven Ibar, men det er beregnet at rundt to-tredjedeler av den serbiske befolkningen i Kosovo som fortsatt lever i den albanskdominerte sørlige delen av provinsen.
Den 17. mars 2004 førte alvorlig uro i Kosovo til 19 døde, og ødeleggelse av 35 serbisk-ortodokse kirker og klostre i provinsen da muslimske albanere begynte forfølgelser av serbere. Flere tusen kosovoserbere forlot da sine hjem for å søke tilflukt i Serbia eller i det serbiskdominerte nordlige delen av Kosovo.
Siden slutten av krigen har Kosovo vært en betydelig kilde og bestemmelsessted for menneskehandel av kvinner, kvinner som ble tvunget ut i prostitusjon og seksuelt slaveri. Veksten i sexhandelen har dessuten blitt fremmet av tilstedeværelsen av NATOs styrker i Kosovo.
Internasjonale forhandlinger begynte i 2006 for å avgjøre den endelige statusen til Kosovo, slik det var planlagt under De forente nasjoners sikkerhetsråds resolusjon 1244 som avsluttet Kosovokonflikten av 1999. Mens Serbias fortsatte statshøyhet over Kosovo ble anerkjent av det internasjonale samfunnet, søkte et klart flertall av provinsens befolkning uavhengighet.
FN støttet samtaler, ledet av FNs særskilte utsending Martti Ahtisaari, som begynte i februar 2006. Mens det ble gjort framgang innenfor tekniske emner, forble begge parter diametralt i motsetninger på spørsmålet om status. I februar 2007 kunne Ahtisaari avlevere et utkast til avgjørelse til lederne i Beograd og Priština, et grunnlag for uavhengighet for provinsen. Så tidlig som juli 2007 gikk utkastet, som ble støttet av USA, Storbritannia og andre europeiske medlemmer av sikkerhetsrådet, etter å ha blitt omskrevet fire ganger i et forsøk på tilpasse russiske bekymringer om at en slik resolusjon ville underminere prinsippet om en stats suverenitet. Russland, som holder et veto i sikkerhetsrådet er en av fem permanente medlemmer, har slått fast at landet ikke vil støtte en resolusjon som ikke er akseptabelt for både Beograd og Priština.
Ditaji Kambundji
Ditaji Kambundji (født 20. mai 2002) er en sveitsisk friidrettsutøver som konkurrerer i hekkeløp.
I 2021 representerte hun landet sitt under Sommer-OL 2020 i Tokyo på 100 meter hekk der hun ble slått ut i førsøksheatet.
Il Lombardia 2011
Il Lombardia 2011 var den 105. utgaven av Il Lombardia (Giro di Lombardia), og ble arrangert 15. oktober 2011. Det var det siste rittet i UCI WorldTour 2011. Rittet var på 241 km og gikk fra Milano til Lecco.
I tillegg til de 18 ProTeam var Acqua & Sapone, Androni Giocattoli, Colnago-CSF Inox, Europcar, Geox-TMC, Farnese Vini-Neri Sottoli og FDJ invitert til å delta.
Frogner (Sørum)
Frogner er et tettsted i Lillestrøm kommune i Viken fylke. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger omtrent 7 kilometer nordøst for kommunesenteret Lillestrøm. Kløfta ligger ca. syv kilometer nordover, mens Leirsund ligger fire kilometer sør for Frogner. Fylkesvei 171 går gjennom Frogner. Tettstedet ligger i vestre del av kommunen og er det første tettstedet en kommer til etter avkjøringen fra Europavei 6.
Tettstedet
Her ligger Frogner skole og Melvold ungdomsskole samt flere kommunale og private barnehager. Frogner stasjon, Frogner gamle kirke og Frogner nye kirke ligger også her.
Områdene Heksebergåsen (Vardefjellet), Lindeberg og Lunderåsen er boligområder som hører til Frogner-distriktet. Alle barn fra Hekseberg og Lindeberg går på både barneskole (Frogner skole) og ungdomsskole (Melvold ungdomsskole) på Frogner. Barn fra Lunderåsen går på barneskolen Vesterskauen skole som ligger mellom Frogner og Lørenfallet, men de går på Melvold ungdomsskole.
Idrett og kultur
På Frogner er det et meget aktivt idrettslag med et idrettsanlegg, idrettshall og flerbrukshus. Vegg i vegg med idrettshallen ligger Frogner Grendehus. Det er mange lag og foreninger på Frogner, blant annet et svært aktivt skolekorps, sanitetsforening, menighetsarbeid med Frogner menighetshus som aktivitetssenter, bygdelag, Lionsklubb, velforening og «Stasmusikken» for å nevne noen. Det er muligheter for friluftsaktiviteter både sommer og vinter.
Cecilie Arentz-Hansen
Cecilie Arentz-Hansen (født 1963 i Kristiansund) er en norsk lege, gründer og sakprosaforfatter. Hun studerte medisin i Bonn og Lübeck og ble cand. med. i 1989, spesialist i allmennmedisin i 2007 og spesialist i psykiatri i 2013. Hun har både vært privatpraktiserende lege og arbeidet ved flere sykehus. Siden 2015 er hun ansatt som overlege og enhetsleder ved Oslo universitetssykehus.
Arentz-Hansen har gjennom artikler og bøker formidlet medisinsk kunnskap til fagfolk og til publikum i alle aldre. Legevakthåndboken er blitt et refereanseverk for norske leger siden den første utgaven kom i 1993.
Sammen med Kåre Moen skrev hun boka Lommelegen, og forfatterne og Universitetsforlaget grunnla Lommelegen AS i 1999. Selskapet bygget opp nettstedet lommelegen.no, som ble solgt til Aller Internett AS i 2006. Lommelegen.no var tidlig ute med helseinformasjon på Internett, og er et mye brukt nettsted med svartjeneste og artikler om sykdom og helse.
Megan Keller
Megan Keller (født 1. mai 1996) er en amerikansk ishockeyspiller.
Hun representerte USA under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok gull.
Lucille George-Wout
Lucille George-Wout  (født 26. februar 1950 på Curaçao) er en curaçaosk politiker og landets nåværende guvernør.
Haugsbygd
Haugsbygd, Haugsbygda eller Haug, med tettstedsnavnet Vang, tidligere kalt Vangsbygd og Vangsfjerdingen, er ei bygd og et tettsted i Ringerike kommune i Viken, øst for kommunesentrumet Hønefoss. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Både bygda og kirken er oppkalt etter gården Haug (gnr. 136 i tidligere Norderhov herredskommune), som er nærmeste nabo til Haug senter.
Lucille George-Wout
Politiker
Hun har tidligere vært lokalt politisk innvolvert på Curaçao for Partido MAN, og senere rikspolitisk innen de daværende nederlandske Antiller for Partido Antiá Restrukturá, et parti hun var med å stifte i 1993. George-Wout var parlamentspresident i De nederlandske Antillers parlament fra 1994 til 1998, og fra 1999 til 2000 var hun arbeids-, sosial- og innenriksminister i Miguel Arcangel Pouriers tredje regjering.
Haugsbygd
Områdebeskrivelse
Bygda er kjent for sitt bølgende landskap og den ligger relativt høyt i landskapet. I utstrekning kan den sies å strekke seg fra grensen mot Norderhov i sør og nordover mot Knestang og Bølgentoppen på grensen mot Åsbygda i nord. I sørvest fra Vesterntoppen og i nordvest fra Viul mot foten av Ringkollen i øst. Administrativt lå området i tidligere Norderhov kommune før den store kommunesammenslutningen i 1963/1964, men det hører nå hjemme i storkommunen Ringerike.
Lucille George-Wout
Guvernør
George-Wout ble innsatt som guvernør på Curaçao den 4. november 2013 av kong Willem-Alexander av Nederland. Hun etterfulgte Frits Goedgedrag som Curaçaos andre guvernør, men på grunn av helseproblemer hadde da Adèle van der Pluijm-Vrede vært fungerende guvernør siden november 2012.
Haugsbygd
Områdebeskrivelse
Haugsbygd i dag består for det meste av landbrukseiendommer og moderne eneboligbebyggelse. Området har i de senere årene vært et av de mest attraktive byggeområdene i Ringerike kommune, som gjentatte ganger har åpnet for nye byggefelt i Haugsbygd. I tidligere tider må også bygda ha vært betydningsfull. Det vitner både Sætrangfunnet og Gjermundbufunnene om.
Vang i Haugsbygd
Det er tilkomstveier til bygdesentrumet via fylkesvei 163 fra Hønefoss til Klekken, enten via Fløytingen nord for Sætrang eller Øvre Klekkenvei sør for Klekken Hotell. Man kan også nå Haug via riksvei 35 mot Jevnaker, via Viulveien fra Hvalsmoen og Hvalsveien. Fra Jevnaker eller Norderhov kan man også komme dit via riksvei 241 over Åsbygda og Klekken, via Harehaugveien fra Smeden sør for Bølgen.
Historie
Under den tyske invasjonen av Norge i 1940 fikk Haugsbygd hard medfart. Det kom her den 15. april til harde kamper mellom tyskerne og avdelinger fra Vestoppland Infanteriregiment nr. 6. De norske styrkene lyktes i å stanse den tyske frammarsjen inntil tyskerne neste dag satte inn panservogner. De benyttet også sivile som skjold. Da var bygda nedbrent, med 133 totalskadde og omtrent like mange skadde bygninger. Begge sider hadde betydelige tap. Etter at den norske motstanden var brutt, henrettet tyskerne også sivile som rene hevnaksjoner.
Valy Hedjasi
Valy Hedjasi (persisk: حجازی ‏ولی‎; født 29. mai 1986 i Mashhad, Iran), bedre kjent under artistnavnet Valy er en afghansk popartist.
Einar Li
Einar Li (født 20. juni 1880 i Bergen, død 11. februar 1955 i Oslo) var en norsk sosialøkonom og redaktør, en av pionerene i norsk arbeiderbevegelse og i mange år direktør for Norges Byforbund.
Li studerte sosialøkonomi i Oxford, Brussel og Paris fra 1902 til 1903 og senere fra 1911 til 1912. Han var den første formann i Fællesutvalget for Kristiania-lagene, blant forløperne til Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund som ble stiftet i 1903.
Hans politiske standpunkter gjorde også at han ble kjent som «Norges første militærnekter». I 1906 ble han dømt til tre måneders fengsel for militærnekting, i 1907 til ett års fengsel.
Sammen med Olav Kringen redigerte han det første nummeret av tidsskriftet Det tyvende Aarhundrede i 1901. Han var medarbeider i Arbeiderparti-avisen Social-Demokraten i Oslo fra 1901 til 1909, deretter redaktør av avisen 1ste mai i Stavanger fra 1909 til 1916. De neste årene arbeidet han administrativt med folkeregister og pensjoner for det offentlige, før han i 1919 ble direktør i Norges Byforbund og redaktør av Kommunalt Tidsskrift. Han satt som direktør i byforbundet helt fram til 1945.
I Stavanger satt han også i bystyret og formannskapet i årene 1914–1916 og 1917–1919. Han var formann i skolestyret 1918—1919 og rasjoneringssjef 1917–1919.
I hovedstaden var han formann i Oslo i Havebyselskaps styre fra 1921 til 1945 og formann i Norges Kooperative Landsforenings kontrollutvalg fra 1926—1936.
Han var formann i Akershus fylkes Bibliotekforening fra 1929 til 1934 og Norsk Bibliotekforening fra 1937 til 1945. Han ledet også Den Norske Fagpresses Forening fra 1933 til 1935.
Li satt i styrer og direksjoner i flere finansinstitusjoner, blant annet i Forsikringsselskapet Samvirke og Samvirkebanken. Han døde i februar 1955 og er gravlagt ved Vestre Aker kirke.
Gergely Harsányi
Gergely Harsányi (født 3. mai 1981) er en ungarsk håndballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på fjerdeplass med det ungarske landslaget.
Dispersjon
Dispersjon kommer fra latin, dispersio, og er «en fin spredning», «fordeling» eller en «oppdeling». Begrepet kan ha flere betydninger.
Lys eller fargespredning
Dispersjon blir brukt i optikken som betegnelse på oppsplitting av lys i forskjellige spektralfargene når det for eksempel går gjennom et prisme. Farger har ulik frekvens og bølgelengde. Lyset blir spredt i prismet på grunn av dets brytningsindeks.
Stoff eller væsker
Dispersjon er når den ene væsken eller et fast stoff (materiale), brytes ned til svært små, mikroskopiske partikler eller dråper, som flyter rundt i den andre væsken. Disse er ikke sammenblandet men fint fordelt i hverandre fordi de har ulik polaritet.
I vannbaserte malinger er bindemiddelet dispergert i form av mikroskpiske kuler i vann. Bindemiddelet og vannet har ulik polaritet.
Dispergering
Dispergering er å finfordele et finknust uløselig fast stoff i en væske. Som å blande pigment inn i et bindemiddel for å lage maling. Pigmentet er mikroskopiske korn av et fargestoff, for å få en fin maling må disse blandes (dispergeres) jevn i bindemiddelet. Blandingen gir en homogen væske eller krem.
Kisii (Kenya)
Kisii er en by og kommune i distriktet Kisii i provinsen Nyanza i Kenya. I 1999 hadde den nesten 70 000 innbyggere og 200 000 i 2009.
Evaristus
Evaristus var pave fra omkring 97 til omkring 105. Han kalles Aristus i Den liberianske katalog. Ifølge Liber Pontificalis var han av gresk opprinnelse, og hans far var en jøde fra Betlehem; intet annet er kjent om hans bakgrunn.
Evaristus skal ha lagt grunnlaget for opprettelsen av kardinalkollegiet. På grunn av det økende antall kristne i Roma delte han byen inn i syv menigheter, og han grunnla syv diakonater. Disse ble betrodd til erfarne geistlige, og det er i Romas første sogneprester og diakoner man finner opphavet til kardinalembetet. Opplysningen i Liber Pontificalis om at det var Evaristus som sto bak dette er skrevet ned langt senere og er derfor usikker. Det er mulig at han sto bak inndelingen i menigheter, men utviklingen av kardinalembetet og -kollegiet er antagelig av senere dato. To brev og to fragmenter av dekretaler er bevart, men disse ser ikke ut til å være ekte.
Tradisjonen hevder at han døde som martyr, men det finnes ikke bevis for dette. Han skal ha blitt gravlagt på Vatikanhøyden, nær St. Peters grav. Hans minnedag er 26. oktober.
Den liberianske katalog
Den liberianske katalog er en liste over paver som ble redigert omkring 354 av Furius Dionysius Philocalus. Katalogen består av en oversikt over paver fra St. Peter til Liberius; den har sitt navn fra den siste paven som er med.
Katalogen angir for hver pave hvor lenge de var paver, datering med konsulære årstall, navnet på sittende keiser og i mange tilfeller noen biografiske data.
Katalogen stemmer med Ireneus av Lyons liste over pavene, bortsett fra at Kletus opptrer to ganger, som Kletus og Anakletus, og at Klemens I kommer før disse to navnene. Rekkefølgen mellom Pius I og Anicetus har også blitt byttet om. Det er grunn til å tro at dette er avskrivningsfeil, og ikke feil i den opprinnelige katalogen.
Alsace-Moselle
Alsace-Moselle er det nåværende navnet på det historiske Alsace-Lorraine (Elsass-Lothringen). Det består av tre departementer, Haut-Rhin og Bas-Rhin i Alsace samt Moselle i Lorraine. Området har i historiens løp vært under skiftende tysk og fransk styre. En stor del av befolkningen taler tysk som morsmål, og det eksisterer et eget blandingsspråk basert på tysk, men påvirket av fransk.
Libanon
Republikken Libanon er et land i Midtøsten med kystlinje i vest mot Middelhavet. Landet grenser til Syria i nord og øst og mot Israel i sør. Libanon er etter tradisjonen ett av de femten landene som refereres til som menneskehetens vugge. Beirut er hovedstaden i Libanon.
Alsace-Moselle
Selv om Alsace-Moselle er en integrert del av Frankrike, har provinsen av historiske grunner annerledes lover og praksis på enkelte områder, særlig der hvor Frankrike vedtok standarder eller prinsipper i perioden 1871-1919, da dette området var tysk. Et av de viktigste skillene er fraværet av skille mellom kirke og stat, i et land som mer hårdnakket enn noe annet insisterer på en sekulær stat. Et annet er at de fleste tog kjører på høyre side, som i Tyskland, mens de i Frankrike normalt kjører på venstre.
Libanon
Libanon er et fattig og uutviklet land.
Homa Bay
Homa Bay er en by i Kenya. I 1999 hadde den 55.532 innbyggere.
Libanon
Etymologi
Navnet Libanon har rot i det semittiske ordet lbn som betyr «hvit». Det er sannsynligvis en referanse til de de snødekte fjellene som har gitt navn til landet.
Naturgeografi
Landet deler seg inn i fire landskapsregioner som forløper seg parallelt med kysten:
Klima
På samme måte som landskapene i Libanon er forskjellige, er også klimaet svært forskjellig. Ved kysten er det middelhavsklima med tørre og varme somrer og fuktige og regnrike vintrer. I fjellene er det et utpreget fjellklima, der det meste av nedbøren om vinteren faller som snø. Ved grensen mot Syria er det et tørt steppeklima, mens overgangen til ørkenklima danner seg i det sørlige Syria og Jordan. I Beirut ligger dagtemperaturen gjennomsnittlig på 18 °C i januar og 30 °C i juli og august. I desember er det gjennomsnittlig elleve regndager i Beirut, mens august er aldeles tørr.
Demografi
Libanon hadde cirka 6,85 millioner innbyggere i 2019. Nesten alle er av arabisk opprinnelse. I landet finnes det også tallrike minoriteter fra armenere, kurdere og tyrkiske folkegrupper som tyrkere og mesjetere osv.
Eksil-libanesere
Det finnes flere libanesere i utlandet enn det finnes libanesere i Libanon. Anslagene går opp til 15 millioner. Den største gruppen av eksil-libanesere finnes i Brasil (opp til 7 millioner), mens det også finnes store grupper i USA, Canada, Australia, Mexico, Colombia, Venezuela og Argentina, samt i Frankrike og Kypros. Langt de fleste eksil-libanesere tilhører den kristne befolkningsgruppen.
Språk
I Libanon snakker nesten alle arabisk, de opprinnelige innbyggerne den libanesisk-syriske dialekten, mens palestinerne bruker sin palestinske dialekt. Mindre grupper bruker også armensk, kurdisk og andre språk som hjemmespråk.
Fransk har tradisjonelt vært brukt som hjelpespråk og har offisiell status, og spesielt har franskkunnskapene vært gode i den kristne delen av befolkningen. Fransk kan brukes som offisielt språk når det er angitt ved lov. Alle vei- og gateskilt har tekst på arabisk og fransk. I dag øker engelskkunnskapene blant både kristne og muslimer.
Religion
Det har ikke vært foretatt noen folketelling i Libanon siden 1932. På dette tidspunktet utgjorde de ulike kristne gruppene til sammen et knapt flertall. I dag er det sannsynligvis en betydelig overvekt av muslimer. Årsaksforholdet er komplisert, men de kristne har i etterkrigstida både hatt lavere fødselshyppighet og en høyere utvandringsrate.
Anslag:
Andre anslag, eksempelvis Wikipedias engelskspråklige artikkel, opererer med 55 % muslimer og 45 % kristne. De maronittiske kristne er konsentrert i fjellområdet innenfor Beirut, kalt Libanon-fjellet. Sjia-muslimene er konsentrert i Sør-Libanon og i Bekaa-dalen.
Historie
Okkupanter kom og gikk i Libanon gjennom første halvdel av 1900-tallet: tyrkere, franskmenn og briter. Først i 1946 ble Libanon selvstendig. Fem hovedprovinser har vært dominert av ulike etniske grupper med utstrakt selvstyre helt opp til vår tid: drusere, maronitter, sjiaer, sunnier og de ulike militsgruppene sprunget ut av disse igjen.
I 1975 brøt borgerkrigen ut. De maronittiske militsene utgjorde Den libanesiske front, og palestinske grupperinger dannet Den nasjonale bevegelse sammen med det drusiske sosialistpartiet og andre libanesiske venstregrupperinger. Da den kristne falangist-militsen beleiret palestinske flyktningleirer i 1976, gikk PLO aktivt inn i krigen. I januar samme år sendte Syria en syrisk-palestinsk styrke inn i Libanon, og i april 1976 var det de kristne maronittene som bad om hjelp fra Syria.
Kampene i Libanon blusset opp igjen i 1977 da druser-lederen Kamal Jumblatt ble myrdet, og druserne hevnet drapet med massakre i kristne landsbyer. Urolighetene fortsatte til tross for at FN satte inn fredsstyrken UNIFIL i 1978. Fire år senere marsjerte israelske styrker tvers igjennom FN-styrkene og stanset ikke før de nådde Beirut. Målet var å bombe PLO ut av Libanon.
Maronittene sluttet seg til de israelske soldatene, mens sunni-militsen Mourabitoun og sjia-militsen Amal kjempet mot dem sammen med PLO. Etter to måneder trakk PLO seg ut og flyttet hovedkvarteret til Tunis.
Kampene i Sør-Libanon tok slutt da Israel trakk seg helt ut i 2000. Men Syria trosset FN og beholdt sine 35 000 soldater i landet og sin utstrakte innflytelse over den politiske utviklingen. I praksis ble det ikke truffet noen viktige beslutninger i Libanon uten at Syria hadde godkjent dem.
Syria har okkupert deler av Libanon i 25 år og har hatt en sterk innflytelse på politikken der.
Ifølge Taif-avtalen fra 1989 skulle de syriske troppene trekke seg tilbake til Beka'a-dalen i Øst-Libanon etter at en del grunnlovsreformer var gjennomført i Libanon. De ble gjennomført i 1993, men syrerne ble stående. I det siste har syrerne riktig nok trukket seg tilbake fra kontrollposter i Beirut og langs hovedveien Beirut-Damaskus.
14. februar 2005 ble den tidligere libanesiske statsministeren Rafik al-Hariri drept i en bombeeksplosjon i Beirut sammen med 14 andre. Det ble av mange antatt at Syria sto bak attentatet. Regjeringen gikk av to uker etter attentatet. Statsminister Omar Karami og hans kabinett ga etter for de massive gateprotestene. Libanons president Emile Lahoud tok selv på seg oppgaven med å få dannet en ny regjering. Demonstrantene forlangte president Lahouds avgang. Han var kjent som Syria-vennlig, og massene og opposisjonen ville ikke ha en slik regjering.
7. mai til 14. mai 2008 var det uroligheter i Libanon.
Politikk og administrasjon
Statsform: Republikk siden 1926. Forfatningen av 1926 ble til slutt endret i 1999. Parlament med 128 medlemmer (halvparten kristne og muslimer) og valg hvert fjerde år.
Statsoverhodet må være maronittisk kristen, mens regjeringssjefen må være sunnimuslim, og parlamentslederen må være sjiamuslim.
Valg av nytt statsoverhode skjer hvert sjette år gjennom parlamentet (ingen umiddelbare gjenvalg). Stemmerettsalder er 21 år.
Politiske partier
Etter valget den 27. august og 3. september 2000:
Menneskerettigheter
Libanon har fengselsstraff inntil ett år for homofili.
Næringsliv
1000 libanesiske pund = 6 kroner. I tillegg er amerikanske dollar i utstrakt bruk.
18,2% næringsmiddelvarer, 21,8 % maskiner og elektrovarer, 8,9 % transportmidler, 12,0 % kjemiske produkter, 17,6 % mineralråvarer, 6,1 % metaller og -produkter, 5,7 % tekstiler, 6,8 % edel- og halvedelsteiner.
18,8 % næringsmiddelvarer, 17,8 % smykkevarer, 14,9 % kjemiske produkter, 10,5 % maskiner og elektroutstyr, 8,8 % metaller og -produkter, 7,4 % papir og -produkter.
Den strenge bankfortroligheten i Libanon ligger også i tilnavnet «Østens Sveits».
Helligdager
Nasjonaldag: 22. november og Qana-dag: 18. april
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Bonifatius IX
Pave Bonifatius IX (født Pietro Tomacelli ca 1350 i Napoli, død 1. oktober 1404 i Roma) var den andre romerske paven av det vestlige skisma fra 2. november 1389 til 1. oktober 1404. I hans regjeringstid var Klemens VII (1378–1394) motpave (antipave).