cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Caffè latte
Caffè latte på kafé
Cappuccino oppstod fra glemselen i ny drakt, og den som ville ha mer melk i kaffen, ble servert caffè latte. Franske kafeer installerte også espressomaskiner i samme tempo som de italienske, og utviklet sin egen terminologi (café au lait, café noisette, café crème osv.). I Spania ble man etterhvert servert café con leche og café cortado. Serveringsmåten varierte litt, men grunnideen var den samme. I tysktalende land finner man Milchkaffee.
Den kontinentalt reisende opplevde gjennom 1950-årene at bevisstheten om den gode kaffedrikken ble status på de store byenes kafeer og restauranter. I Norden kom impulsene først fra Frankrike, som geografisk ligger nærmest, og begrepet café au lait var det som først festet seg i nordisk kaffekultur.
Latte-omveien via USA
Selv om man i Norge opplevde at kaféene med 'c' blomstret opp på 1980-tallet, og også at espressomaskinene overtok for de store kafeteria-trakterne, var det først da kaffebar-trenden nådde oss mot midten av 1990-årene at man begynte å bruke termen caffè latte her. De store kaffebarkjedene i USA bruker italiensk meny og utviklet også ta-med-prinsippet (to-go). En stor påvirkning hadde også media: tv-serier og filmer la gjerne handlingen til eller rundt kaffebarmiljøer. Norske TV-seere og kinogjengere lærte å si «la-tey».
Caffè latte eller café au lait?
Litt forvirring er det fremdeles, men per 2019 brukes stort sett betegnelsene «café au lait» og «caffè latte» om hverandre om samme kaffedrikk i Norge.
En utbredt oppfatning blant nordmenn – en oppfatning som også stammer fra USA – er at «café au lait» er en egen kaffedrikk som skal lages av traktekaffe og oppvarmet melk, i motsetning til «caffè latte», som da kun skal tillages av espresso og steamet melk. Dette er en diskusjon som føres langt hjemmefra: ser man til Frankrike (i og med at betegnelsen er fransk) har denne «bastarden» (traktekaffe og oppvarmet melk) ikke eksistert på kaféer og restauranter, hvor kaffekokere har vært erstattet av espressomaskiner helt siden mellomkrigstiden.
Franske kaféer serverer ikke traktekaffe. Franske serveringssteder har hatt espressomaskiner like lenge som nabolandet Italia. «Café au lait» og «caffè latte» (og spanske «café con leche») er betegnelser på kaffe med melk på tre språk. Påstanden om at café au lait tillages av noe annet enn espresso og steamet melk, er en misforståelse.
Brukes betegnelsen «café au lait» på en fransk kafé, et brasserie eller en restaurant i dag, får man espresso og steamet melk, en drikk som på kaféspråket kalles «café crème». Betegnelsen «cafè au lait» står ikke på kaffemenyen, og det gjør heller ikke «caffé latte» i og med at dette er den italienske teminologien. Enten man ber om «café au lait» eller om «caffè latte» i Frankrike, vil man få servert den samme drikken. Det samme gjelder i nabolandet Italia.
Minnepinne
Minnepinne (også kalt minnepenn, USB-nøkkel, USB-minne) er et lagringsmedium i likhet med minnekort, men minnepinnen bruker en USB-port til å overføre data. Minnepinnen har tradisjonelt hatt en avlang form, slik illustrasjonsbildet viser, men noen moderne modeller er ikke mye større enn selve USB-pluggen. Både minnepinner og minnekort er basert på flashminne, som er uten bevegelige deler og lydløst i bruk.
Minnepinnen er skrivbar, bærbar, billig, liten, robust og lett å bruke. Den har derfor blitt meget populær og utbredt.
Den finnes i dag (2012) i vanlig salg med en kapasitet på mellom 512 MB og 128 GB, men helt opp til 1 TB er tilgjengelig.
En svakhet ved minnepinner, i forhold til bærbare harddisker, er at minnepinner har lavere lese-/skrivehastighet (noe som kan være en ulempe f.eks. ved bruk som lagringsmedia (Direkte-USB (også kalt: Live-USB)) for en LiveDistro til mer kontinuerlig bruk enn en LiveDistro på CD-ROM (Direkte-CD), ofte brukt til demonstrasjon av nye operativsystemer ). På den annen side er minnepinner mer hendige enn bærbare platelagre, på grunn av liten fysisk størrelse. I tillegg har flash-stasjoner en tendens til å være dyrere per lagringsenhet sammenlignet med tradisjonelle harddisker. Flash-stasjoner bruker mindre strøm sammenlignet med harddisker.
NB: Noen kaller, noe forvirrende og feilaktig, også minnepinne for Memory Stick, men dette er en type minnekort utviklet av Sony.
Historie
Minnepinne ble oppfunnet av Amir Ban, Dov Moran og Oron Ogdan, i det israelske selskapet M-Systems, som registrerte oppfinnelsen som et patent i USA 5. april 1999. 13. september 1999 registrerte IBM et patent (nr.: RPS8-1999-0201) på en minnepinne som ble utviklet av den israelsk ingeniøren Shimon Shmueli. IBM samarbeidet med M-Systems for å bringe produktet til markedet. Trek Technology og IBM var de første selskap som begynte å selge minnepinner (i 2000). De første minnepinnene var på 8 MB, mens pr. 2012 er 4 GB det minste man får i Norge i vanlig handel.
I 2003 hadde de fleste minnepinner et USB 1.0/1.1-grensesnitt og en overføringshastighet på 1,5 Mbit/s eller 12 Mbit/s. I 2004 kom minnepinner med USB 2.0. Selv om USB 2.0 kan gi opptil 480 Mbit/s, begrenses overføringshastigheten likevel av båndbredden på selve flashminnet (lagringsdelen). Denne har en typisk lesehastighet på 100 Mbit/s og en skrivehastighet som er noe lavere.
Kompatibilitet
De aller fleste minnepinner oppfyller USB-masselagringsprotokollen, og kalles da USB-masselagringsenheter. Alle moderne PC-operativsystemer støtter denne protokollen, og vil sørge for at minnepinnen automatisk dukker opp som en lagringsenhet når den settes i en USB-port. Eldre versjoner av Windows (eldre enn Windows 98 SE) krever at man installerer en egen driver. Linux har støttet USB siden versjon 2.2.7. USB-lagringsenheter som ikke er USB-masselagringsenheter vil kreve egen programvare, noe som begrenser kompatibilitet. Et eksempel er iPhone, som på grunn av medfølgende programvare (iTunes) bare kan brukes med Windows og Mac OS X, men ikke Linux.
Filsystemet som typisk er fabrikkinstallert på minnepinner er FAT. Dette er det eneste filsystemet som både kan leses og skrives av Windows, Mac OS X og Linux. Man kan bytte filsystem selv ved å formatere minnepinnen. FAT er et gammeldags filsystem som egentlig er særs uegnet for en minnepinne: Skriveslitasjen er systematisk konsentrert i viktige tabeller, noe som reduserer levetiden på flashminnet, og mangelen på journal eller loggbasert skriving gjør minnepinnen sårbar for datatap når den trekkes ut av kontakten under en skriveoperasjon. Begrensningen i filstørrelse på 4 GB begynner også å bli upraktisk etter hvert som det kommer større minnepinner.
Avansert bruk
Noen datamaskiner kan starte et eget operativsystem fra en minnepinne og slik kan den brukes til å reparere en maskin som ellers ikke ville ha startet, uten å måtte reinstallere alt. Minnepinner leveres vanligvis formatert som vfat, et filsystem som kan leses av alle moderne operativsystemer. Men man kan like gjerne formatere dem som for eksempel ext2 (Linux) og bruke for eksempel DSL (Damn Small Linux), som er laget nettopp for dette formålet og gir flere funksjoner enn en standard MS-DOS-oppstartspartisjon vil gi.
Kunståret 1430
Fødsler
seingotiske dekorative sensibilitet ||align=center|ca. 59-65 ||align=center|ca. 1495 ||
Finkarby
Finkarby er et tettsted i Nykvarn kommune i Stockholms län i landskapet Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 214 innbyggere.
Rake Yohn
Rake Yohn (født Edward Carl Webb 20. januar 1975 i West Chester, Pennsylvania) er en amerikansk tv-personlighet. Han er med i CKY-gjengen og er med på CKY-filmene, MTV's Viva La Bam og Jackass.
Biografi
Rake er utdannet som kjemiker fra Penn State University og har spesialisert seg innen syntetiske materialer. Han er en god venn av den vel kjente skateren Bam Margera og Brandon Dicamillo, og han elsker heavy metal, favorittbandet hans er Slayer. Han er også et medlem av musikkgruppa Gnarkill som er et rockeband som spiller inn sanger til Bam Margera's filmer, som man kan høre i Haggard og i alle CKY-filmene.
Castrénøyane
Castrénøyane er en liten øygruppe som ligger langt nord på Svalbard. De to øyene ligger nordøst for Laponiahalvøya på Nordaustlandet, øst av Chermsideøya. De er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Gruppen består av Søre Castrénøya (2 km²) og Nordre Castrénøya (5,5 km²) samt noen ikke navngitte holmer. Øyene er oppkalt etter Matthias Alexander Castrén (1813–52), en finlandsk lingvist og polarutforsker.
H.R. Giger
Hans Ruedi Giger, egentlig Hans Rudolf Giger, (født 5. februar 1940 i Chur, død 12. mai 2014 i Zürich) var en sveitsisk maler, skulptør, og scenograf.
Hans uttrykksform var hovedsakelig innen biomekanisk kunst, en sammensmelting av maskiner og anatomiske former.
Bolero (film)
Bolero er en amerikansk film fra 1984, med Bo Derek i hovedrollen. Filmen er skrevet og regissert av Bo Dereks ektemann, John Derek. Handlingen i filmen sentrerer rundt Bo Dereks seksuelle oppvåkning, og hennes reise rundt i verden for å finne den ideelle første kjærligheten som skal få hennes jomfrudom.
Bo Dereks film 10 fra 1979 hadde gjort henne til en superstjerne over natten, og hadde brukt Ravels musikkstykke «Bolero» i en kjærlighetsscene. Det ble sagt at tittelen til filmen Bolero var et forsøk på å påvirke publikum som gjenkjente musikken i 10.
Filmen fikk elendige kritikker, og ble nominert til hele ni Golden Raspberry Awards under den femte utdelingen. Til slutt mottok filmen seks priser, inkludert prisene for «verste film», «verste skuespillerinne», «verste regissør» og «verste manus».
Handling
Lida McGillvary, en ung jomfru, bestemmer seg den dagen hun blir uteksaminert fra en eksklusiv britisk kostskole for at hun skal finne den rette mannen for sin første seksuelle opplevelse, uansett hvor i verden denne mannen måtte befinne seg. Siden hun er rik nok til ikke å måtte reise alene, tar hun med seg venninnen Catalina, og familiens sjåfør Cotton. Lida reiser først til et arabisk land der hun møter en ideell elsker, en sheik som tilbyr seg å ta hennes jomfrudom, men som sovner nesten med en gang. Lida gir opp sheiken og reiser til Spania, der hun møter toreadoren Angel, som er enda bedre enn sheiken da han er i stand til å holde seg våken. Uheldigvis, etter at hun har oppnådd det hun kom for, blir Angel hardt skadet under en tyrefekting.
Skaden gjør at Angel ikke kan utføre sine plikter på soverommet, og Lida bestemmer seg for at hennes nye livsoppgave er å sørge for at han blir frisk igjen. Hun lærer seg tyrefekting for på den måten å få sin elsker motivert til å ikke ligge rolig lenger. Til slutt lykkes hun i å gjøre Angel frisk igjen, og filmen slutter med at de to gifter seg.
Optisk tegngjenkjenning
Optisk tegngjenkjenning (engelsk: optical character recognition, OCR) er en teknikk for elektronisk eller maskinell oversettelse av trykte bokstaver eller håndskrift. OCR brukes blant annet for å konvertere trykte bøker og dokumenter til datafiler, og for elektronisk behandling av blanketter av ulike slag, som f.eks. giroer, sjekker, billetter, skjemaer osv.
OCR ble opprinnelig patentert av Gustav Tauschek i Tyskland i 1929, men først etter annen verdenskrig ble OCR virkelig utbredt. På 1960-tallet ble OCR tatt i bruk av postverkene i mange land både til behandling av postgiroer og sortering av brevpost.
Torbjørn Moen
Torbjørn Moen (født 31. oktober 1961 i Oslo) er en norsk forfatter.
Moen skriver hovedsakelig for ungdom, men har også utgitt en billedbok for barn, lyrikk og voksenromaner. Flere av bøkene hans faller i kategoriene science fiction eller sportslitteratur.
Ungdomsromanen Best i byen (2008) ble til i et samarbeid mellom Foreningen !les, Akilles forlag, Moen og fotballtrener Pål Arne Johansen som en del av prosjektet Idrett og lesing. I 2009 ble den også plukket ut til Bokhandlerforeningens prosjekt Bok til alle, senere kjent som Leselystaksjonen. Boken har senere fått to oppfølgere, Best i landet (2009) og Best? (2010). Flere av bøkene hans er oversatt til tysk og dansk.
Han har også skrevet sangtekster, hovedsakelig for Hilde Heltberg.
Skivemaneter
Skivemaneter er en orden av stormaneter. Til denne gruppen hører de mest kjente manetene i Norge.
Barbara Britton
Barbara Brantingham Czukor (født 26. september 1920, død 17. januar 1980), bedre kjent som Barbara Britton, var en amerikansk skuespillerinne. Hun spilte i filmer som Mannen hun ofret seg for (1944), Kaptein Kidd (1945) og Kampen om gruvene (1948), samt TV-serier som Mr. and Mrs. North og One Life to Live. Britton var også var talsperson for kosmetikkmerket Revlon på 1950- og 1960-tallet. Hun døde av kreft 59 år gammel.
Barndom
Barbara Brantingham ble født 26. september 1920 i Long Beach i California. Hun studerte ved Long Beach Polytechnic High School. Mens Brantingham studerte drama ved Long Beach City College, deltok hun i den årlige Tournament of Roses-paraden i Pasadena. Talentspeidere i Hollywood ble interesserte i henne etter å ha sett bilder fra arrangementet i avisen.
Karriere
Brittons første rolle i en storfilm var i eventyrfilmen Urent farvann (1942), med Ray Milland, John Wayne og Paulette Goddard i hovedrollene. På 1940-tallet spilte hun også blant annet i Mannen hun ofret seg for (1944), Kaptein Kidd (1945), Mannen fra Virginia (1946), Den uskrevne lov (1947), Kampen om gruvene (1948) og Loaded Pistols (1948). På 1950-tallet spilte Britton rollen som Pamela North i mysteryserien Mr. and Mrs. North, med Richard Denning i rollen som Jerry North.
Privatliv
Britton giftet seg med den ungarskfødte legen Eugene Czukor i 1945. De to møttes da han behandlet henne for en psykosomatisk lidelse under innspillingen av Mannen hun ofret seg for. Ekteparet fikk fire barn sammen, hvorav to døde. En datter var dødfødt og en sønn døde et par dager etter fødselen. Sønnen Ted ble senere forsikringsagent, mens datteren Christina ble skuespillerinne. Britton døde av kreft 17. januar 1980 i sitt hjem på Manhattan i New York City.
Kirkeprovins
En kirkeprovins er i Den romersk-katolske kirke et område med felles erkebiskop eller metropolitt (i oldkirken en betegnelse for en biskop i en provinshovedstad). En kirkeprovins omfattet flere bispedømmer.
Den nordiske kirkeprovins
Inntil 1104 var engelske og tyske erkebisper i strid om overhøyheten over de nordiske katolikker. De nordiske kirkene var i utgangspunktet underlagt erkebispedømmet i Hamburg-Bremen. I 1104 ble det opprettet en nordisk kirkeprovins med den danske biskop Asser i Lund som erkebiskop. I 1153 ble Norge (med Isle of Man, Orknøyene, Shetland, Færøyene, Island og Grønland) utskilt som en egen norsk kirkeprovins. Biskopen i Nidaros i Trondheim ble erkebiskop. I 1164 fikk biskopen av Uppsala en fortrinnsstilling fremfor de andre svenske biskopene. Erkebiskopen av Lund bevarte dog sin stilling som primas (den første) både for den svenske og den danske kirkeprovins.
Nærevannet
Nærevannet er en innsjø i Nordre Follo kommune i Viken, øst for Ski by. Den ligger 131 meter over havet og har et areal på 0,63 km².
Enok Osnes
Enok Osnes (født 5. november 1881 i Vanylven, Sunnmøre, død 17. desember 1954) var en norsk misjonær og rektor. Han var i 20 år misjonær i Kina for Det norske lutherske Kinamissionsforbund (nå Norsk Luthersk Misjonssamband).
Osnes studerte ved lærerskolen i Volda fra 1901 og han fikk examen artium i 1914. Han hadde et års studieopphold i Skottland. I 1904 kom han til Kina, der han særlig var knyttet til skolearbeidet i Laohokow. Han var tilsynsmann i tre år.
Nærevannet
Nærevannet var hovedvannkilden for Ski tettsted fra 1935 til 1985, og var reservekilde fram til 1988, med de restriksjoner det medførte for ferdsel ved og på vannet. Vegetasjonen er representativ for næringsrike innsjøer på Østlandet, og området ble vernet som naturreservat i 1992. Det er nå ikke ferdselsforbud i området, men seilbrett er forbudt i tiden 1. april til 1. august. Vannet er et populært fiskevann; Her finnes gjedde, abbor, mort, brasme og sørv. I de senere år er det også fanget gjørs her, men det er ikke offentlig kjent hvordan denne arten har kommet hit.
Enok Osnes
I 1924 kom Osnes tilbake til Norge, og var fra 1925 styrer for Kinaforbundets skole på Fjellhaug. Han ble senere skolens rektor. Som rektor gav han tillatelse for bruk av skolens stensilmaskin til to skoleelever som under okkupasjonen under den andre verdenskrig utga en illegal avis.
Nærevannet
Vannet drenerer via Midsjøvannet og Rullestadtjernet til Gjersjøen og Bunnefjorden.
Enok Osnes
Osnes var i flere år formann i Norsk misjonsråd.
TV-program
Et TV-program, også kalt fjernsynsprogram, er et innholdsbasert segment i en kringkastet TV-sending. Det kan være en enkeltstående produksjon, eller som del av en gjentagende serie. Et enkelt program av en serie med programmer kalles en episode. Programmene kan ha svært forskjellig form og innhold og viser blant annet nyheter og sport, dokumentarer og informasjon, spillefilmer, konserter, show og annen underholdning.
Enok Osnes
Enok var gift med Gyda Osnes (født Berg) (1884–1942). Det er opprettet et minnelegat etter Gyda og Enok Osnes av Fjellhaug utdanningssenter. Legatet blir blant annet utdelt til lærere og elever med særlige økonomiske problem.
Foynøya
Foynøya er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger rett nord for Nordaustlandet, og 40 km sørøst for Karl XII-øya. Den er en del av Orvin Land og inngår i Nordaust-Svalbard naturreservat.
TV-program
En TV-serie er et program som sendes over flere episoder. Serier med få episoder, og kun en sesong, kan også betegnes som miniserier. TV-programmer som kun består av en episode kalles ofte for en spesial. Det finnes allikevel programmer som kun produseres med én episode som ikke kalles spesial, som eksempelvis prisutdelinger og dokumentarer. Serier som ikke har et forhåndsbestemt antall episoder er som regel delt inn i sesonger, der det årlig eller halv-årlig kommer nye episoder som del av en ny sesong. Et program kan enten være innspilt på forhånd, enten på videobånd eller på andre analoge eller elektroniske formater, eller bli sendt direkte på tv.
1. divisjon fotball for kvinner 2007
1. divisjon fotball for kvinner 2007.
Foynøya
I vest ligger Brochøya. Arealet av øya er om lag 1,5 km².
TV-program
Utgangspunktet for TV-programmer er som regel nyutviklede ideer eller TV-formater. TV-formater er en betegnelse brukt om programkonsepter som har blitt kringkastet av andre kanaler tidligere, og som derved har bevist sitt suksesspotensiale. Disse allerede utprøvde TV-ideene selges så videre til andre land og markeder. En stor andel av norske TV-programmer er basert på slike importerte programideer.
.web
.web er et foreslått generisk toppnivådomene for Internett. Det har siden 1995 vært drevet av Image Online Design som en potensiell fremtidig registreringsenhet, men ikke i Internetts offisielle rot. Det oppsto da Jon Postel, som på den tid praktisk talt på egen hånd drev toppnivået i DNS-systemet, foreslo å opprette nye toppnivådomener som skulle drives av forskjellige registreringsenheter. Internett-tradisjonen på den tid la vekt på «grov konsensus og kjørende kode», og Christopher Ambler, som drev Image Online Design, tolket dette dithen at selskapet hans kunne få et nytt TLD inn i rota ved å starte opp en fungerende registreringsenhet for det. Etter å ha spurt om og fått tillatelse fra IANA til å gjøre dette, lanserte IOD .web, et nytt toppnivådomene uten restriksjoner.
TV-program
TV-programmer produseres enten av en TV-kanals eget produksjonsapparat eller av et privat produksjonsselskap. Eksempler på TV-produksjonsselskaper i Norge er Monster Entertainment, Rubicon TV og Feelgood Scene Film & TV. I norsk sammenheng er det vanlig at et program produseres med en spesifikk tv-kanal som kunde. Det er allikevel vanlig i blant annet USA å også produsere tv-programmer uten en spesifikk kunde, for å kunne selge det ferdige programmet til flere ulike tv-kanaler eller andre distribusjonsselskaper. Slik kanaluavhengig produksjon kalles syndikering.
TV-programmer er ikke bare knyttet til selve fjernsynsapparatet, og blir heller ikke bare produsert for TV-visning. Det er stadig vanligere å se TV-programmer på nett ved hjelp av streaming og VOD. Programserier skapt utelukkende for nettet er nært beslektet, og ofte identiske med, TV-programmer.
.web
Siden da har IOD forsøkt å få sitt domene inn i den offisielle Internett-rota, gjennom flere runder for å tillate nye toppnivådomener. Flere planer om nye TLD’er på slutten av 1990-tallet, inkludert Postels opprinnelige forslag, klarte ikke å oppnå tilstrekkelig konsensus blant de stadig mer kranglevorne fraksjonene innen Internett for å tillate nye TLD’er, inkludert .web. Da ICANN aksepterte søknader for nye TLD’er i 2000, noe som snart resulterte i at syv nye domener ble lagt til, ble IOD's søknad ikke godkjent. Den ble imidlertid heller ikke forkastet, ettersom alle ikke-godkjente søknader fortsatt er «i spill» for mulig fremtidig godkjenning. En runde nummer to med nye TLD’er ble imidlertid gjennomført med kun nye søknader, og bare for sponsede domener (som regel beregnet å skulle brukes av begrensede grupper og drives av nonprofit-enheter). Registreringsenheten .web har imidlertid fortsatt håp om at deres søknad etter hvert vil bli godkjent. ICANN bekjentgjorde 10. mai 2007 at de hadde startet en prosess for offentlige kommentarer med henblikk på en tredje runde for nye TLD’er, og IOD har indikert at de akter å delta.
TV-program
Det finnes en rekke prisutdelinger der TV-programmer kan bli eller blir belønnet. Eksempler på dette er Gullruten, Komiprisen og Den store journalistprisen. Frem til 2005 var TV-produksjoner også en del av prisutdelingen ved Amandaprisen. Det er dessuten priser som kan utdeles til enkeltpersoner fra TV, som Gullrutens fagpriser, Kringkastingsprisen, Narvesenprisen, Medierosen og Riksmålsforbundets mediepriser.
.web
IOD har til tider hevdet at de har prioriterte rettigheter til TLD-stringen .web, selv om en juridisk basis for et slikt krav er tvilsomt, gitt at United States Patent and Trademark Office har fastslått at toppnivådomener ikke i seg selv kan registreres som varemerke. IOD har imidlertid et registrert varemerke i uttrykket «web». Når forslag om å legge til et .web-domene fra tid til annen har blitt fremmet av andre enn IOD har de protestert, og til dags dato har ingen slike planer blitt godkjent. En søknad fra Afilias om å drive et .web-domene ble avslått, og de fikk tillatelse til å drive .info i stedet. Vint Cerf, som da var sjef for ICANN, bemerket at han anerkjente IOD's banebrytende arbeid med .web, og følte at .web burde holdes i reserve for IOD's søknad i neste runde i stedet for å gis til Afilias, og foretrakk at de mottok .info i stedet.
TV-program
Historikk
Programformen som brukes på TV stammer fra radio. Den første radiosendingen som ble gjort med tanke på å nå et bredt publikum fant sted i California i 1909, og i årene som fulgte ble en rekke kommersielle radiokanaler opprettet. For å finansiere radiosendingene ble det etterhvert slik at programtiden ble delt opp i enkeltsegmenter, der hvert segment kunne ha sin egen sponsor. Det var ikke vanlig med reklameavbrudd, men reklamen var en integrert del av sendingene. En del programmer hadde til og med annonsøren integrert i tittelen på programmet, slik som «Texaco Star Theater» og «Chevrolet Musical Moments Revue». Dette gjorde at det ble formet en rekke ulike programmer, med ulik form, for å passe ulike annonsører.
En rekke ulike programsjangre ble utviklet gjennom radioprogrammer, som spørreprogram, såpeopera, sitcom og talkshowet.
.web
IOD’s .web-registreringsenhet har tatt imot registreringer, og har til hensikt å la disse registreringene være aktive også etter at .web blir lagt inn i rota. Enkelte kommentatorer mener imidlertid at ICANN burde forlange at de fjerner eksisterende registreringer og fortsetter med en oppstartsprosedyre som med andre nye TLD’er, for ikke å gi noen legitimitet til uoffisielle registreringer.
Eksterne lenker
Toppdomän
TV-program
Historikk
Da TV-sendinger ble vanlig på 30-tallet var det naturlig å se mot radio, og kopiere mye av formen de hadde utviklet. Dermed fikk også de fleste kringkastere en sendeplan med flere ulike programposter. Fremdeles i dag finnes det programmer som har sin opprinnelse på radio. For eksempel er Kvitt eller dobbelt i stor grad inspirert av det amerikanske tv-programmet «The $64,000 Question» som igjen var en TV-vennlig versjon av CBS' radioprogram «Take It or Leave It».
Programinnhold
Typen innhold i programmer varierer i stor grad utfra et bredt spekter med ulike sjangre. TV-programmer kan eksempelvis være fiksjonsbaserte, som i komedie og drama, eller virkelighetsbaserte som i dokumentar, nyheter og reality. Det finnes også de seriene som velger å blande fiksjon med virkelighet slik man ser i en rekke moderne serier som eksempelvis The Hills.
Sjangre
Underholdning har to hovedbetydninger: forsørge, støtte og underholde, muntre, more. Først på 1900-tallet oppsto den moderne underholdningsindustrien slik vi ser det i dag, og la grunnlaget for den moderne TV-industrien. Det finnes flere ulike sjangerinndelinger for TV-underholdning, eksempelvis har den danske medieforskeren Michael Bruun Andersen funnet to grunnformer: tribuneunderholdning og narrativ underholdning.
Informasjon
Informasjonsprogrammer dekker i praksis ulike opplysnigsorienterte stofftyper. Begrepet er upresist men brukes for å understreke at det er fakta. Nyhetsprogrammer er grunnfundamentet i informasjonsstoffet. Viktige stikkord da er objektivitet og hva som gjør noe til en nyhet. NRK fyller sendeflaten sin med 50 % informasjonsrelatert stoff, mens TV 2 bare har rundt 30 %. Rundt 10 % av sendeflaten til TV-kanalene brukes til nyheter.
TV-produksjon
TV-produksjon er navnet på prosessen hvor et TV-program blir produsert. Produksjonen foregår enten internt i kanal eller hos et produksjonsselskap. NRK produserer ca. 85 % av alle produksjoner selv, mens kommersielle kanaler har mesteparten av sin produksjon hos produksjonsselskaper som fungerer som underleverandører. En TV-produksjon er delt inn i flere prosesser som er avhengige av hverandre og involverer mange personer. Det finnes en rekke ulike produksjonsmodeller for ulike sjangre og produksjonsselskaper. En produksjons administrative premisser vil også legge føring på hvordan modellen blir utformet. Preproduksjon og postproduksjon er bransjebetegnelser for for- og etterarbeid.
Utvikling og salg
En TV-produksjon kan starte på mange forskjellige måter. Utgangspunktet er ofte en idé, et tv-format eller en person med et talent det kan bygges et program rundt.
Koutammakou
Koutammakou, Batammaribaenes land er et tradisjonelt kulturlandskap på ca. 500 km 2 i Karaprovinsen nordøst i det vestafrikanske landet Togo, nær og delvis over grensen til Benin.
TV-program
Utvikling og salg
Den videre prosessen innebærer konsept- og manusutvikling, men ofte også en realitetsvurdering i forhold til de praktiske utfordringene med å produsere prosjektet. Noen ganger produseres det også en prototype, som kalles pilot.
Koutammakou
Batammaribaene som bor i dette området bygger og bor i tradisjonelle tårnhus utført i leire; Takienta-hus. Denne byggeskikken er en levende tradisjon, som avspeiler sosiale mønstre og forholdet til landskapet og levemåten. Husene er sylinderformede, og kan være bygget i to etasjer. Disse husene har etterhvert blitt et symbol for landet.
TV-program
Utvikling og salg
Idéen skal som regel presenteres for en kanal eller kringkaster i et møte; tv-bransjen kaller slike salgsmøter for en pitch. Etter ett eller flere slike møter tar kanal eller kringkaster produksjonsbeslutning etter blant annet kreative, markedsmessige og økonomiske evalueringer.
Preproduksjon
Preproduksjonsfasen tilpasses alltid hvilke type program som skal produseres, og de økonomiske begrensningene som ligger til grunn. Ved en nyutviklet idé krever ofte de innledende fasene i produksjonen ytterligere konseptutvikling. Konseptutviklingen innebærer at en eller flere fagpersoner arbeider videre med programmet for å gi det riktig struktur, historiefortelling og gjennomføringsform. Der det skal produseres et dramatisert program arbeider en eller flere manusforfattere med utarbeidelse av opptaksklare manus. Der et TV-format skal produseres innebærer konseptarbeidet et arbeid for å lage en god nasjonal versjon av programmet.
De administrative forberedelsene av produksjonen starter i denne fasen, der elementer som budsjettering, bemanning og tidplanlegging er vanlige elementer. Bemanning til en produksjon kan variere utfra behov men inkluderer ofte stillinger som produsent, manusforfatter, regissør, produksjonsleder, fotograf, lydtekniker, og så videre Aktørene som skal være foran skjermen på fast basis blir også funnet, da eksempelvis programledere, skuespillere eller deltagere. Det engelske begrepet «casting» brukes ofte om prosessen der man finner disse personene.
Før selve opptakssituasjonen må innspillingsteder og -utstyr være på plass. En produksjon kan gjennomføres som en enkameraproduksjon eller en flerkameraproduksjon, og man kan gjøre opptakene i et studio og/eller på et eller flere steder utenfor studio. Opptakssteder utenfor studiosetting, både ute og inne, blir i bransjeterminologi kalt «locations». Ting av praktisk art skaffes ofte til veie i preproduksjonsfasene. Det kan inkludere kulisser og rekvisitter, men dessuten også teknisk utstyr som lydopptakingsutstyr, mikrofon, kamera, objektiv, filter, kamereakran, kamerastativ, Lyskastere, Reflektorer og redigeringsmaskiner.
For flerkameraproduksjoner trenger man enten et studio med et teknisk kontrollrom og infrastruktur for dette, eller en OB-buss. Denne fungerer som et mobilt kontrollrom med utstyr og infrastruktur, og er også utstyrt med periferiutstyret man trenger for en grunnleggende produksjon av en gitt størrelse.
Opptak eller livesending
Enkameraproduksjoner vil si at man gjennomfører opptakene hovedsakelig med ett kamera, tilsvarende hvordan film lages. Man tar opp en og en scene, gjerne flere ganger fra forskjellige vinkler, og klipper opptakene sammen til et sammenhengende program etterpå.
En flerkameraproduksjon innebærer at man i stedet bruker flere kameraer som man klipper mellom der og da. Dette krever større bemanning under opptak enn enkameraproduksjoner, men opptak og postproduksjon tar mye mindre tid.
Dramaproduksjoner og nyhetsinnslag er typiske eksempler på enkameraproduksjoner, mens talkshow, sportsproduksjoner og store underholdningsshow gjerne gjøres som flerkamera.
Postproduksjon
Postproduksjon involverer alt som skjer etter at et program er spilt inn, det kan være eksempelvis klipp, spesialeffekter, pålegging av musikk og lydeffekter (foleyeffekter).
Lydetterarbeid involverer blant annet produksjon av effektlyder, romklang og stemningslyd til filmen. I tillegg kommer foleyeffekter og dubbing. Noen tilfeller inkluderer også innspilling av musikk. Visuelle effekter kan også lages under innspillingen, men når de legges til som etterarbeid, dreier det seg som regel om CGI-effekter, eller visuelle effekter generert av datamaskiner.
Råmaterialet samles og soneres. Klipperen tar alle de ulike delene, skapt både under postproduksjon og opptak, og setter det hele sammen til en helhet, det ferdige TV-programmet.
Når en TV-produksjon er ferdig markedsføres og promoteres den før den sendes på TV.
Seertall
TV-programmers suksess måles som regel etter seertall, da enten målt ved totalt antall seere eller seere innen ulike målgrupper. De kommersielle kanalene er som regel mest opptatt av å nå unge målgrupper, fra eksempelvis 12 til 50 år, da disse er mest attraktive for annonsørene. NRK har en generell målsetning om å treffe alle aldersgrupper, men enkelte programmer kan ha allikevel spesifikke målgrupper i fokus. NRKs målgruppespesifikke programmer går ofte på de mer nisjepregede kanalene NRK Super, NRK3 og NRK2.
TNS Gallup leverer de offisielle seertallene i Norge på oppdrag fra TV-kanalene. Målingene foretas elektronisk per minutt for over 100 kanaler ved hjelp av et landrepresentativt panel på. I praksis betyr dette at norske husstander har en fjernkontroll som registrerer hvilket husstandsmedlem som ser på TV og hvilken kanal som står på fjernsynet. Hvert medlem i husstanden har «sin» knapp og gjester i husstanden kan registrere seg med alder og kjønn.
Det har i de senere år vært omdiskutert om seertallene faktisk er korrekte siden de ikke alltid inneholder tall fra de nye metodene publikum bruker for å se TV-programmer. For eksempel blir ikke alltid seing ved hjelp av PVR eller nett-TV tatt inn i de totale seertallene. Dessuten blir ofte reprisetall utelatt i omtale av seertall.
Mest sette norske TV-programmer (1992–2010)
Dette er de mest sette norske TV-programmene fra etter den elektroniske seerovervåkningen startet i 1992 og frem til august 2010 :
Alle programmene gikk på NRK, og kanalen er enerådende på hele topp 50-listen over mest sette programmer.
Programlengde
TV-programmers lengde varierer noe om de sendes på en allmennkringkaster eller på en kommersiell kanal, da de kommersielle kanalene også må ta høyde for reklamepauser. Normale programlenger for kommersielle kanaler er 20-25 minutter, 40-45 minutter og 1,5 time.
Distribusjon
TV-programmer distribueres vanligvis av en kringkaster som sender signaler gjennom bakkenett, kabel-TV, IPTV eller satellitt-TV. TV-programmer distribueres også over nett gjennom streaming-, VOD- eller videoleietjenester. Det finnes i dag en lang rekke norske kanaler som sender unikt programinnhold.
Det er i norsk sammenheng vanlig at en kanal, eller kanalfamilie, sender et TV-program og at programmet således blir knyttet sterkt til denne kanalen. I større markeder, som eksempelvis USA, brukes dessuten en modell som på engelsk kalles syndication. Dette innebærer at et program produseres uten en tilknyttet kanal, og kan sendes på flere lokale TV-stasjoner over hele landet. Eksempler på slike amerikanske programmer er The Oprah Winfrey Show og The Wheel of Fortune.
Litteratur
Programmazione televisiva
Aglajaperlemorvinge
Aglajaperlemorvinge (Speyeria aglaja) er en sommerfugl som tilhører den artsrike gruppen flikvinger (Nymphalidae). Den er den eneste store arten av perlemorvinger (Argynnini) som er vanlig over store deler av Norge.
Levevis
Larven lever på forskjellige arter fioler (Viola spp.). De voksne sommerfuglene flyr i juni – juli, mest i nærheten av skog der det vokser rikelig med tistler og andre blomster som de kan suge nektar fra. Larven klekkes om høsten, og spiser bare eggeskallet før den gjør seg klar til å overvintre i et spunnet hylster på bakken. Agalajaperlemorvingen er ganske vanlig i mye av Sør-Norge og er funnet nord til Troms, men har ikke stabile bestander i Nord-Norge.
Evangeline Booth
Evangeline Cory Booth (født 25. desember 1865 i England, død 17. juli 1950 i New York) var Frelsesarmeens fjerde general i perioden 1934–39.
Hun var datter av general William Booth, Frelsesarmeens grunnlegger, og Catherine Booth, samt søster til general Bramwell Booth. Hun var en av pådriverne i prosessen da broren ble pensjonert fra sin stilling, mot sin egen vilje.
Det meste av sitt liv bodde og arbeidet hun i USA, og hit reiste hun tilbake da hun ble pensjonert som frelsesoffiser.
Hun utgav flere bøker, blant annet Toward a Better World og Songs of the Evangel. Booth komponerte også hymnen «The World for God». I Norge blir hennes melodi til De kommer fra øst og vest mye sunget.
Sofieprisen
Sofieprisen (engelsk: The Sophie Prize), er en internasjonal hedersbevisning som hvert år blir delt ut til enkeltpersoner eller organisasjoner som arbeider for godt miljø og bærekraftig utvikling. Stiftelsen som deler ut prisen ble grunnlagt i 1997 som Sofie-Stiftelsen av den kjente norske forfatteren Jostein Gaarder, og hans kone Siri Dannevig, men skiftet i 2010 navn til Sofieprisen. Prisen og stiftelsen er oppkalt etter Gaarders roman Sofies verden. Prisvinneren mottar 100 000 amerikanske dollar. Prisen ble siste gang delt ut i 2013.
Shirley Horn
Shirley Horn (født 1. mai 1934 i Washington, DC, død 20. oktober 2005 samme sted) var en amerikansk jazzpianist og jazzsanger.
Biografi
Shirley Horn vokste opp i Washington og lærte å spille piano av bestemoren allerede som barn. I 1954 startet hun sin første jazztrio. I 1961 ga hun ut sitt første album Embers and ashes. Miles Davis ble oppmerksom på henne og introduserte henne i jazzklubben Village Vanguard i New York. De følgende platene ble produsert av jazzlegenden Quincy Jones. I en periode på 15 år trakk hun seg tilbake fra musikklivet for å konsentrere seg om datteren Rainy, og gjorde deretter et comeback på 1980-tallet.
Horn ble nominert for Grammy Award ni ganger, i 1998 vant hun utmerkelsen for albumet I Remember Miles. Albumet var til minne om Miles Davis som hadde hjulpet henne i begynnesen av karrieren. Davis sa en gang: «Shirley horn er den eneste som kan få meg til å gråte med piano og sang». Typisk for hennes musikk var langsomhet og pauser.
Shirley Horn døde i Washington som følge av en diabeteslidelse.
Chermsideøya
Chermsideøya er en øy som utgjør de nordligste delene av Svalbard. På øyen ligger Nordkapp, som er regnet som «Fastlands-Svalbards» nordligste punkt (men Sjuøyane og Karl XII-øya ligger lenger mot nord). Øyen ligger like nord for Laponiahalvøya og sydvest for Sjuøyane, nord av Nordaustlandet, i Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Arealet av øyen er om lag 14 km² og navnet stammer fra Herbert Chermside (1850-1929), som besøkte øygruppen i 1873. Fjelltoppen Knoll ligger på 280 moh. i sørvest, og i nordøst ligger Tott på 230 moh. Mellom disse to ligger Chermsidedalen. Det høyeste punktet på, ca. 305 moh. befinner seg på østkysten. Utenfor denne ligger øyene Nordre Castrénøya og Søre Castrénøya. Areal med isdekke: ca. 5 %, utgjorde omtrentlig 0,7 km² (tall fra 1990).
Øyen ble først oppdaget av nederlandske hvalfangere i 1624.
Louis Secco
Louis John Secco (født 18. januar 1927, død 27. oktober 2008) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.
Dysleksi Norge
Dysleksi Norge (tidligere Dysleksiforbundet) er en norsk interesseorganisasjon for alle med lese- og skrivevansker, matematikkvansker og språkvansker. Organisasjonen ble stiftet i 1976 og hadde pr. 2021 omtrent 11,000 medlemmer på landsbasis og ca. 40 lokallag.
Louis Secco
Secco ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det canadiske ishockeylaget som vant turneringen foran USA og Sverige. Det var laget «Edmonton Mercurys» som representerte Canada under OL-turneringen.
Dysleksi Norge
Dysleksi Norge ledes av Knut Rinden, mens nestledere er Rita Lie og Katrin Dahlstrøm. Caroline Solem er generalsekretær. Forbundets høye beskytter er Prinsesse Astrid, fru Ferner.
Jane Lapotaire
Hennes tittelrolle i Marie Curie (1977) ga henne et gjennombrudd hos det store publikum. I 1978 framførte hun tittelrollen Édith Piaf for Pam Gems' skuespill Piaf som ble regissert av Howard Davies for Royal Shakespeare Company i Stratford-upon-Avon og i London ved Warehouse Theatre i Covent Garden i 1979, og deretter i 1981 på Broadway hvor hun vant en Tony Award som beste kvinnelige skuespill i et teaterstykke.
Dysleksi Norge
Visjon
Dysleksi Norges visjon er at alle med lese- og skrivevansker, matematikkvansker og språkvansker skal ha likeverdige muligheter i utdanning og arbeidsliv.
Louis Secco
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant sju kamper og spilte uavgjort 3-3 mot USA. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, de tapte en kamp, 2-4 til Sverige
Jane Lapotaire
Hun skrev en selvbiografi, Everybody's Daughter, Nobody's Child, som innbefatter en beskrivelse av hennes barndom da hun vokste opp i Levington Road i Ipswich.
Dysleksi Norge
Dysleksivennlig skole
Dysleksi Norge jobber med å sertifisere skoler rundt i Norge som dysleksivennlige. De dysleksivennlige skolene kjennetegnes ved gode systemer for å fange opp og følge opp alle elever med dysleksi, dyskalkuli og spesifikke språkvansker.
Louis Secco
Secco ble verdensmester i ishockey i 1952, OL-turnering i Oslo var også det 19. verdensmesterskapet i ishockey.
Dysleksi Norge
Dysleksivennlig arbeidsplass
Fra 2022 starter Dysleksi Norge opp et nytt prosjekt der også arbeidsplasser kan søke om å bli sertifisert som dysleksivennlige.
Påddkast
Dysleksi Norges Påddkast er et radioprogram for folk med dysleksi, dyskalkuli og spesifikke språkvansker.
Dysleksi Ungdom
Dysleksi Ungdom er en datterorganisasjon til Dysleksi Norge. Gruppen er for ungdom i alderen mellom 13 og 26 år med dysleksi, dyskalkuli og spesifikke språkvansker. Dysleksi Ungdom er en selvstendig del av organisasjonen med eget styre og egne aktiviteter.
Alle mellom 13 og 26 år som melder seg inn i Dysleksi Norge, blir medlem i Dysleksi Ungdom.
Shelley Moore Capito
Shelley Wellons Moore Capito (født 26. november 1953 i Glen Dale i Vest-Virginia) er en amerikansk republikansk politiker som ble valgt inn i det amerikanske senatet ved valget i 2014. Fra 2001 til hun tok over som senator satt hun i Representantenes hus. Fram til 2011 var hun den eneste republikaneren i Vest-Virginias kongressdelegasjon. Hun er også delstatens eneste kvinnelige senator.
Hun er datter av delstatens tidligere guvernør Arch A. Moore.
Shelley Moore Capito har beskrevet seg selv som «pro-choice», altså for at abort skal være lov.
Julia
Julia er en feminin form av navnet Julius som var et latinsk slektsnavn. Navnet kan ha opprinnelse i det greske ordet ioulos som betyr «dunskjeggete». Det kan også være avledet av gudenavnet Jupiter som betyr «himmelfar».
Utbredelse
Julia var et populært navn i USA på 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet, og igjen fra rundt år 2000.
Julia var et populært navn i England på midten av 1800-tallet.
Julia er et nokså vanlig navn i Finland, Sverige og Spania.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Júlia (novel·la) Yulia
Bladbiller
Bladbiller (Chrysomelidae) er en artsrik familie av planteetende biller, som omfatter mange problematiske skadedyr i jord- og hagebruk. De fleste spiser på levende planter både som larver og voksne. Bladbiller er små, gjerne 4-8 mm lange, og ofte med en metallisk skinnende farge. Noen er fryktede skadedyr, mens andre regnes som nyttige. I mellom disse er det en rekke arter som ikke har noen økonomisk betydning. Gruppen frøbiller (Bruchinae) ble tidligere sett på som en egen familie, men blir i dag regnet til bladbillene. På den andre siden har gruppene trebladbiller (Megalopodidae) og pollenbladbiller (Orsodacnidae) nylig blitt skilt ut som egne familier. Det er registrert 205 arter av bladbiller i Norge.
Utseende
Små til ganske store (1–30 mm) biller, utseendemessig er sterkt varierende. Alle føttene ser tilsynelatende ut til å være fire-leddete (hver med fire tarser), i kombinasjonene 4-4-4. Men de er alle fem-leddete, der de tre innerste leddene er mer eller mindre tolappede, det fjerde nær usynlig og svært lite og det femte (kloleddet) langt, tynt og krumbøyd. Kroppsformen kan være sylindrisk, oval eller flat. På farge er de ofte metalliske, gjerne sterkt glinsende, men det er også en stor gruppe som er farget i gult og rødt. Oversiden er gjerne blank og sjelden tydelig hårete, men noen arter i underfamilien Hispinae er dekket av kraftige pigger.
Hodet kan være fremstrakt, nedoverbøyd eller helt skjult under brystskjoldet, stort og bredt eller forholdsvis lite. Øynene er runde og ikke nyreformede, med en innbuktning på framsiden som hos trebukker. Antennene har 10-11-ledd og er mer eller mindre trådformede.
Bakbeina kan være sterkt forstørrede med tykke lår og krumme legger (endel tropiske arter) eller de kan være utviklet til hoppebein, med tykke lår og slanke, rette legger som hos underfamilien jordlopper (Alticinae).
En karakteristisk gruppe er skjoldbillene (Cassidinae), der bryskjoldet og dekkvingene er kraftig utvidet til sidene slik at hode, antenner og bein er helt dekket og usynlige ovenfra. Frøbiller (Bruchinae) er høyt hvelvede, brunspraglete biller. Det lille hodet er trukket ut til en kort snute, dekkvingene dekker ikke de bakerste bakkroppsleddene, og baklårene er sterkt fortykket med en pigg på undersiden.
Larvene er vanligvis grønne til mørkfarget tynnhudete, tykke og flate, litt krumme, med vorteaktige flekker. Hodekapselen er ganske stor og rund og kjevene rettet nedover. De har 3 par velutviklede brystføtter.
Levevis
Mange arter har skarpe farger som sannsynligvis indikerer at de er usmakelige for fugler, men det er også en del arter som er kamuflasjefarget. Noen kan skille ut «blod», en mørk væske, gjennom munnen eller mellom bein-leddene om de blir forstyrret. Dette er illeluktende og giftig og kan hindre at billen blir spist.
De fleste artene flyr bra og kan spre seg over lange avstander, men det er også noen som har reduserte flygevinger.
Skadedyr og nyttedyr
Bladbillene er planteetere og en del arter lever også på kulturplanter. Disse billene kan formere seg raskt og bygge opp meget store bestander, og de kan derfor gjøre betydelig skade. På den andre siden kan noen bladbiller være å regne som nyttedyr fordi de angriper brysomme ugress, for eksempel den metallgrønne syrebladbillen (Gastrophysa viridula) som kan forekomme i store mengder på høymoler (Rumex spp.).
Den kanskje mest fryktede arten er koloradobillen (Leptinotarsa decemlineata) som angriper poteter. Den stammer opprinnelig fra Nord-Amerika og levde der på ville søtvier-arter. Billen er ca. 10 mm lang og karakteristisk stripete i gult og svart, larven er rødoransje med svarte flekker. Den kan gjøre meget stor skade på poteter lenger sør i Europa. Den har aldri klart å etablere seg i Norge, men det dukker opp enkeltindivider fra tid til annen. Skulle klimaet bli varmere, er det fare for at den kan bli et alvorlig skadedyr også her. Den som finner en koloradobille i Norge plikter å melde fra om dette til plantevernmyndighetene.
Aspargesbillen (Crioceris asparagi) er et brysomt skadedyr på asparges. De oppsiktsvekkende, lakkrøde billene liljebille Lilioceris lilii og konvallbladbille Lilioceris merdigera kan gjøre stor skade i prydhager ved å ødelegge ulike slags liljer.
Frøbiller (Bruchinae) er brysomme skadedyr særlig på erter og bønner. Larvene utvikler seg inne i de voksende belgene, noen arter kan også angripe tørre, lagrede frø.
Noen norske bladbiller
Sivbukker (Donaciinae) er avlange, metalliske biller med fremstrakt hode som kan minne om små trebukker (Cerambycidae). De kan skilles fra disse på den vanligvis kortere kroppslengden og at antennene er kortere (høyst halve kroppslengden). Beina er nokså lange og kraftige. I Norge finnes det to slekter, Donacia og Plateumaris, en tredje slekt Macroplea, kan dukke opp i Norge. Alle ligner de hverandre sterkt og kan være vanskelige å skille fra hverandre. De er vanlige på ulike slags vann- og sumpplanter.
Liljebiller (Lilioceris lilii og L. merdigera) er umiskjennelige i og med at hele kroppen er lakkrød. Hos L. lilii er hode og bein svarte, mens de er røde hos L. merdigera. Billene spiser ulike slags liljer. De synes å ha blitt vanligere i Norge de siste årene, kanskje på grunn av milde vintre.