cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dyrevernalliansen
Organisasjon og økonomi
Dyrevernalliansen ble i 2006 registrert som en stiftelse med kr 500 som grunnkapital. Egenkapitalen oppgis av Lotteri- og stiftelsestilsynet i Stiftelsesregisteret som 4.068.877 kroner (2017).
Dyrevernalliansens forskningsfond
Dyrevernalliansens forskningsfond er bidrag fra næringslivet som deles ut av Dyrevernalliansen til forskning og utredning innen dyrevelferd. Prosjektene må oppfylle fondets krav om forskningsmetoder som ikke forvolder lidelse eller død for dyr. Forskningen kan være på alle nivåer og både innenfor humaniora og naturfaglige vitenskaper. Dyrevernalliansens forskningsfond har delt ut kr 250 000 eller mer til forskning årlig fra 2008, med unntak av årene 2013-2018.
I 2010 ble det delt ut midler til 5 prosjekter. I 2011 ble det delt ut midler til 4 prosjekter. I 2012 ble det delt ut midler til 4 prosjekter. Mellom 2013 og 2018 ble det ikke blitt utdelt midler. I 2019 ble det delt ut midler til 4 prosjekter, og i 2020 var det 3 prosjekter som fikk støtte.
Dyrevernmerket
Dyrevernmerket ble opprettet av Dyrevernalliansen i september 2018, og er en merkeordning som skal sikre forbrukerne mat fra dyr med bedre velferd enn normalen. For å sertifiseres stilles det en rekke strenge krav til bonden, som sikrer dyrene rettigheter og god behandling utover det lovpålagte. Rema 1000 har støttet utarbeidelsen av merket med 8,5 millioner kroner.
Fokusområder
Dyrevernalliansen jobber hovedsakelig med produksjonsdyr, pelsdyr, forsøksdyr og fiskeoppdrett. I tillegg arbeider de for et styrket rettsvern og et effektivt dyrepoliti for alle dyr.
Pels
Dyrevernalliansen har siden opprettelsen i 2001 jobbet aktivt for å legge ned norsk pelsdyrnæring. Organisasjonen er opptatt av folkeopplysning, og har blant annet bidratt til å sette mediefokus på pelsproduksjonen. Dette har ført til en betydelig motstand mot pelsproduksjon i befolkningen. Gjennom dialog med politikere har Dyrevernalliansen jobbet for at partier skal vedta krav om forbud mot pelsproduksjon. Både AP, SV, MDG, Rødt og Venstre har gjort slike vedtak etter påvirkning fra organisasjonen. Organisasjonen er i tillegg fast høringsinstans ved utarbeidelse av regelverk som regulerer pelsdyrhold. Dyrevernalliansen jobbet direkte opp mot regjeringspartiene under utarbeidelsen av dagens regjeringsplattform, som førte til et løfte om et forbud mot pelsproduksjon.
Fjørfe
Produksjonen av egg fra høns i bur har også blitt kritisert av Dyrevernalliansen. Organisasjonen har vært i iherdig dialog med næringslivet om produksjonen, noe som har ført til at alle de norske dagligvarekjedene utenom Coop har stoppet salget av egg fra burhøns. Også Orkla meldte i 2018 at de vil stoppe bruken av buregg etter påvirkning fra organisasjonen.
Eglantyne Jebb
Eglantyne Jebb (født 1876 i Ellesmere i Shropshire i England, død 1928 i Genève i Sveits) var en britisk filantrop og organisasjonsperson som grunnla Redd Barna.
Etter første verdenskrig 1914–1918 drev Jebb flere kampanjer rettet mot Storbritannias handelsblokade av Tyskland som blant annet førte til sult og død blant tyske barn. Et møte i Royal Albert Hall 19. mai 1919 førte til at Save the Children Fund ble dannet. Fondet utviklet seg til den internasjonale hjelpeorganisasjonen Save the Children som også Redd Barna i Norge er tilknyttet.
Bakgrunn
Jebb vokste opp i en overklassefamilie. Hun studerte historie ved Lady Margaret Hall i Oxford, gikk lærerskolen og arbeidet 18 måneder som lærer. Jebb mislikte lærerjobben, selv om hun mente yrket var viktig.
Redd Barna og barns rettigheter
Europas utvikling førte til at Save the Children-bevegelsens fokus ble mer rettet mot promotering av disse og mindre mot direkte nødhjelp blant Europas barn. I 1959 ble Jebbs erklæring om barnerettigheter tatt opp i De forente nasjoner. Dette skulle bli FNs konvensjon om barns rettigheter fra 1989.
Redd Barnas barnerettighetspris, som deles ut av Redd Barna i Norge, ble etablert under navnet Eglantyne Jebb-prisen.
Ithor
Ithor er en fiktiv planet fra Star Wars-universet.
Planeten er en frodig verden, full av liv og dekket av frodig skog og jungel. Befolkningen blir kalt Ithorianere. Ettersom planeten blir ansett som hellig av innbyggerne, bor de heller i byer som er bygget på flytende plattformer i himmelen rundt selve planeten.
List of Star Wars planets (H–J) Liste des planètes de Star Wars
The Fullness of Time
The Fullness of Time er det amerikanske progressiv metal bandet Redemption sitt andre studioalbum.
Dette er det første musikkalbumet til Redemption hvor Fates Warning vokalist Ray Alder er vokalist på hele albumet, i motsetning til det første albumet hvor han var produsent og kun hadde vokal på ett spor. Albumet ble utgitt 21. juni 2005.
Alexander Kiellands gate
Alexander Kiellands gate finnes flere steder i Norge:
Slåtten skule
Slåtten skule er en barneskole i Førde. Skolen ligger på Slåtten, og har elever fra Slåtten, Angedalsvegen og Vie. Den er den største barneskolen i Førde, og har etter åpningen i 1994 blitt utvidet to ganger. Det går elever fra 1. – 7. klasse ved skolen, etter endt skolegang her flyttes elevene over til Førde ungdomsskole. Førde ungdomsskole har elever fra 8 – 10 klasse.
HK
HK og Hk kan vise til:
Itaperuna
Itaperuna Itaperuna er en kommune i den brasilianske delstaten Rio de Janeiro. Den hadde en befolkning på 95.841 i 2010, og har et areal på 1.105,3km2.
Historie
Itaperuna ble grunnlagt i 1889, etter å ha blitt skilt fra kommunen Campos dos Goytacazes. Dens nåværende borgermester er Cláudio Cerqueira Bastos (PSDB).
Beliggenhet
Kommunen ligger 230 km fra delstatshovedstaden Rio de Janeiro. Den grenser til følgende kommuner:
Ribble
Ribble kan vise til:
László Jeney
László Jeney (født 30. mai 1923 i Cluj-Napoca, død 24. april 2006 i Budapest) var en ungarsk vannpolospiller som deltok i flere olympiske leker; 1948 i London, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne og 1960 i Roma. Jeney ble olympisk mester i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var målvakt på det ungarske laget som vant vannpoloturneringen. Ungarns resultat i finalerunden: 2-2 mot Jugoslavia, 7-2 over Italia og 4-0 over USA. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Jeney spilte seks kamper som målvakt.
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske gullmedalje i vannpolo. Det ungarske laget vant alle fem kampene i finalerunden som besto av seks lag. Ungarn fikk ti poeng og sølvvinnerne Jugoslavia sju. Jeney spilte to kamper i OL-turneringen som målvakt.
Jeney var også med under sommer-OL 1948 i London og under sommer-OL 1960 i Roma. I London vant han en sølvmedaje og i Roma en bronsemedalje med det ungarske vannpololaget. Han spilte to kamper som målvakt både i sitt første og siste OL.
Itatiaia
Itatiaia er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
To the Mountains
«To the Mountains» er en sang av norske rockebandet BigBang, den ble utgitt som single og på bandets tredje studioalbum, Clouds Rolling By, begge i 2000. Sangen er skrevet av bandets vokalist, gitarist og låtskriver Øystein Greni.
Auke
Auke er et etternavn. Det er flere slekter med dette navnet, men etternavnet er relativt sjeldent. En slektsgren Auke har sitt opphav i Røyken Kommune på Østlandet. Slekten har sitt utgangspunkt i Johan Christensen Auke opprinnelig fra Follestadeie i Åros. Han giftet seg med Ellen Jørgine Sørensdatter Bonni f. 25. mars 1823 den 5. mars 1850 og døde1908. Disse har svært mange etterkommere i Røyken, Asker, Drammen og mange andre steder i østlandsområdet.
Sogn og Fjordane Skogeigarlag
Sogn og Fjordane Skogeigarlag BA  var en regional skogeierforening for Sogn og Fjordane og distriktsorganisasjon for Norges Skogeierforbund. Sogn og Fjordane Skogeigarlag ble dannet i 1973 for å bidra til å etablere skogindustri. Laget bistod medlemmene med skogbruksplaner og planlegging av drifter, og kunne også utføre hogst for medlemmene. Medlemmenes tømmersalg gikk gjennom laget, som avtalte virkespriser med kjøperne.
Ved utgangen av 2005 hadde Sogn og Fjordane Skogeigarlag 1 566 medlemmer organisert i 21 lokale skogeierlag. Laget hadde hovedkontor i Førde.
I 2015 gikk Sogn og Fjordane Skogeigarlag inn i Vestskog.
Panionios
Panionios GSS FC er en gresk fotballklubb med hjemmebane i Athen som konkurrerer på gresk fotballs høyeste nivå i den greske superliga.
Historie
Klubben ble stiftet i 1890, og hørte først hjemme i Smyrna (nå İzmir, Tyrkia). Etter den gresk-tyrkiske konflikten i 1919–1922 flyttet klubben til Athen og forstaden Nea Smyrni (Nye Smyrna). Panionios gjenopptok sine aktiviteter, og har på over hundres år vært deltakende i gresk høyeste divisjon, med bare et par unntak. Beste ligaplassering kom i 1971, da klubben ble nummer to etter AEK.
I desember 2001 fikk klubben det nye navnet Panionios NFC for å unngå konkurs, og har etter dette endret navnet igjen til Panionios GSS FC.
Kjente spillere for Panionios er Nikos Anastopoulos (som gikk til Olympiakos), Thomas Mavros (senere AEK), and Dimitris Saravakos (senere Panathinaikos).
Fra Norge har følgende spillere hatt opphold i Panionios Lars Bakkerud (1988–1989), Kent Roger Bergersen (1997–2000), Roy Wassberg (1997–1998) og Jan Erlend Kruse (1999–2000).
I april 2010 ble det klart at svenske Mikael Stahre tok over som trener for laget. Stahre vant både serie og cup med sin klubb AIK sesongen 2009. Stahre fikk sparken i Panionios oktober samme år etter kun én seier på sesongens syv første kamper.
14. mars-alliansen
14. mars-alliansen er en koalisjon av politiske partier i Libanon. Den ledes av Saad Hariri, sønn av tidligere statsminister i Libanon Rafiq Hariri. Navnet på alliansen kommer fra dagen 14. mars 2005, da den antatt største demonstrasjonen i Libanons historie fant sted i Beirut. Opp mot 1,5 millioner møtte opp til demonstrasjonen, som protesterte mot at syriske styrker var i Libanon.
Ved valget i 2005 fikk alliansen 72 av 128 medlemmer av nasjonalforsamlingen. På grunn av attentater, avhopping og naturlig dødsfall er antallet før valget i 2009 68.
Transferd
Transferd er et transport- og logistikkselskap som er datterselskap av Firda Billag og har hovedkontor i Førde.
Transferd ble dannet 1. januar 2011, dette skjedde etter at Firda Billag-gruppen kjøpte Fjord1 Transport av Fjord1-konsernet. Ved oppkjøpet valgte Firda Billag å starte eget selskap som overtok driften av Fjord1 Transport og godsdelen i Firda Billag. Navnet på dette selskapet ble bestemt av styret i Firda Billag-gruppen. Navnet ble Transferd med definisjonen av «Trans» fra Transport og ferd, som og frakte «ferd». Selskapet overtok Fjord1 Transports organisasjonsnummer.
Pr. 1. januar 2013 er Knut Fagerli daglig leder i selskapet. (Tidligere har Stian Hårklau og Peter Olav Midthun vært ledeer)
Selskapet er også medeier i følgende selskaper:
Transferds transportvirksomhet med utgangspunkt i Sunnmøre ble sent på høsten 2015 solgt og overtatt av tre nye eiere. Hovedaksjonær (51%) ble Veøy AS, og resten av aksjekapitalen er delt likt mellom Nils Anders Larsen og Lars Elling Bjåstad. Nytt navn på dette selskapet ble Veøy Møre AS. Bjåstad ble administrerande direktør i selskapet.
Figgjo
Figgjo kan vise til:
Eddington-luminositet
Eddington-luminositet (også Eddingtongrensen) er den høyeste luminositet som kan passere gjennom et lag av gass i hydrostatisk likevekt. Det utoverrettede strålingstrykket på en stjernes ytterste gasslag balanserer da på gravitasjonens innoverrettede akselerasjon. Ut fra masse-luminositets-sammenhengen kan likevekten benyttes for å sette grensen for en stjernes maksimale masse. Om en stjernes luminositet overskrider Eddingtongrensen for et lag på stjerneoverflaten kastes gasslaget ut fra stjernen. Fenomenet er oppkalt etter Arthur Eddingtons innsats på 1920-tallet.
Chamorro (språk)
Chamorro har mange lånord fra spansk, blant annet er alle tallordene henta fra spansk. Det er også mange ordrøtter som har opphav i spansk.
Eddington-luminositet
Eksempel
Gammaglimter, novaer og supernovaer er eksempel på systemer som overskrider sin Eddington-luminositet med en stor faktor over svært korte tidsrom. Ved slike tilfeller blir resultatet en radikal endring i fysikalsk struktur i form av at en del av stjernenes masse støtes ut. Visse røntgenbinærer og aktive galaksekjerner har evnen til å opprettholde luminositeter helt oppunder Eddingtongrensen over betydelig tid.
Rudraksha
Rudraksha (Sanskrit: rudrākṣa = Shivas øye) er frøkapsler av ulike arter Elaeocarpus trær som i tusenvis av år har vært brukt i religiøs sammenheng innen hinduismen og andre sørasiatiske religioner.
Rudrakshaer har ulike antall furer i overflaten som deler dem opp. Rudrakshaer med fem deler anses som de beste, og de fem delene symboliserer da de fem ansiktene til Shiva.
Frøkapslene brukes til bønnekjeder (mala) som skal inneholde 108 kapsler. Man teller kapslene med fingrene mens man framsier ulike mantraer.
Rudrakshaer kan også brukes enkeltvis, og mange  sadhuer bærer en stor rudraksha i en snor rundt halsen som symbol på   tilhørigheten til sin akhara (orden).
Mala wąskolistna
Monument Bineothean
Monument Bineothean (utgitt 2006) er debutalbumet til det norske progressiv metal-bandet Benea Reach.
Albumet kom ut den 29. mai 2006 på Tabu Recordings i Europa og 20. mars 2006 på Candlelight Records i USA.
Ildefonso Falcones
Ildefonso Falcones de Sierra (født 1958 i Barcelona), kjent som Ildefonso Falcones, er en spansk jurist og forfatter.
Falcones er mest kjent for Havets katedral fra 2006, som også var hans debutroman. Før boken ble utgitt, fikk Falcones avslag fra sju forlag, men tross avslagene ble boken en suksess og var i 2007 den mest leste romanen i Spania med nesten 2 millioner solgte eksemplarer. I 2008 ble boka gitt ut i Norge, i tillegg til flere andre europeiske land, samt USA; per april 2008 var den solgt til 36 land.
Cristino Seriche Bioko
Cristino Seriche Malabo Bioko (født om lag 1940) var statsminister i Ekvatorial-Guinea fra 1982 til 1992.
Ildefonso Falcones
10. juni 2009 ble hans andre bok, La mano de Fátima, gitt ut i Spania. Denne ble raskt en stor suksess, og den solgte 50 000 eksemplarer allerede første dag.
Cristino Seriche Bioko
Politisk karrière
Han tilhører den etniske minoriteten bubi, som hovedsakelig lever på øya Bioko. I likhet med senere president Teodoro Obiang Nguema Mbasogo studerte han ved militærakademiet i Zaragoza fra 1964. Under regimet til Francisco Macías Nguema var han guvernør for Bioko, men i 1975 falt han i unåde og ble først satt i karanten i egen landsby og senere fengslet.
I 1979 deltok han i Obiangs kupp mot onkelen Francisco Macías Nguema.
Embedet som statsminister hadde blitt avskaffet da landet ble uavhengig i 1968, men ble gjeninnført med den nye forfatningen av 1982. 14. april det året ble han utnevnt til statsminister under president Obiang.
Han hadde tidligere vært minister for offentlige arbeider. Ettersom den utøvende makten lå hos presidenten hadde han begrenset innflytelse.
Da Obiang grunnla enhetspartiet Partido Democrático de Guinea Ecuatorial (PDGE) i 1987 ble han, i likhet med alle andre politikere i landet, medlem av dette partiet. Han gikk av som statsminister den 4. mars 1992, og reiste i eksil til Spania.
I slutten av 2004 grunnla han opposisjonspartiet VDDC.
Safran Software Solutions
Safran Software Solutions er et norsk aksjeselskap som er leverandør av programvare og konsulenttjenester for prosjektplanlegging og prosjektledelse. Hovedkontoret er lokalisert i Stavanger. Programvaren er utviklet i tett samarbeid med selskaper innen olje og gass i Norge.
Leverandør av følgende programvare:
Lars Johannes Irgens
Irgens tok sin cand.jur.-eksamen i 1802, og ble utnevnt som sorenskriver i Sogn samme år.
Irgens ble valgt som medlem av Den Grunnlovgivende Forsamling i 1814. Han stemte med selvstendighetspartiet.
Han er far til senere minister Nils Christian Irgens.
Hans Jacob Nilsen
Hans Jacob Nilsen (født 8. november 1897, død 6. mars 1957) var en norsk skuespiller og teatersjef.
Nilsen, som var utdannet som ingeniør, virket først som skuespiller, og siden også som instruktør og teatersjef.
Skuespiller
Allerede som student i Trondheim spilte han gjennomgangsfiguren Rocambole i den aller første UKErevyen under UKA i 1917, noe som førte til at han gjennom hele sin studietid gikk under kallenavnet Rocambole. Han var teatersjef i Studentersamfundets Interne Teater i 1919, 1920 og 1921, og ble slått til kommandør av Den Gyldne Kat i 1921. Han har bl.a. tolket sentrale Shakespeare-roller som Hamlet og Othello.
Teatersjef
I årene 1934-39 var han sjef ved Den Nationale Scene. I to perioder ledet han Det norske teatret 1933–1934 og 1946–1950. I sine siste år var han sjef for Folketeatret, som åpnet dørene i 1952. Nilsen besluttet at Folketeatret skulle være et teater som satte opp forestillinger for barn året rundt. I 1953 engasjerte han Agnar Mykle til å bygge opp et eget dukketeater ved Folketeatret. Etter Nilsens død ble Folketeatret og Det nye teater slått sammen til Oslo Nye Teater. Dukketeatret som Nilsen hadde tatt initiativet til, lever videre (per 2018) som Oslo Nyes dukketeater.
Peer Gynt på nynorsk
Han vakte stor oppmerksomhet med sin Peer Gynt-oppsetning i 1947, der han selv spilte hovedrollen. Dette var den første oppføring av Ibsens verk på nynorsk, og Nilsen skiftet også ut Edvard Griegs musikk med nyskreven musikk av Harald Sæverud. Han mente at Griegs musikk, til tross for sine utvilsomme musikalske kvaliteter, på sett og vis fortalte en annen historie enn Ibsens tekst og dermed påvirket spillestil og tolkning på en uheldig måte.
Han hadde dertil kreative ideer om hvordan verket kunne tolkes. Han redegjør for disse i artikkelen «Peer Gynt – eit antiromantisk verk» som først ble holdt som foredrag i Det norske Studentersamfund. Artikkelen er senere gjengitt på s. 112-153 i antologien Omkring Peer Gynt, som var redigert av Otto Hageberg og ble utgitt i 1967. Nilsens oppsetning banet veien for nye oppsetninger på nynorsk ved Det Norske Teatret, som Tormod Skagestads stimulerende Peer Gynt-oppsetning fra 1962.
Biografiutgivelse i 1997
Nilsens datter, Sidsel Marie Nilsen, har skrevet en bok om sin far til 100-års-jubileet i 1997: Helst mot urolig vær. Tittelen er et lån fra Henrik Ibsens berømte dikt «Terje Vigen».
Japeri
Japeri er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Shoemaker-Levy
Shoemaker-Levy kan referere til:
Forkalkning
Forkalkning er en sykdom man kan få ved slitasje i ledd.
Forkalkning oppstår ved at leddene prøver å beskytte seg mot slitasje. En slimaktig væske med høyt innhold av kalk produseres i leddene. Etter noen år vil denne stivne, altså forkalke seg, og man får det som kalles for forkalkning. Forkalkning kan gå over av seg selv, om man har riktig kosthold, men ofte må det behandling til. Piller med stoffene GHM, GLUKI34 og Skyn kan forminske forkalkningen i så stor grad at den ikke lenger merkes. I verste fall må det et inngrep til. Da må kirurgen åpne kneet, skulderen eller det leddet forkalkningen er i og skrape vekk rundt 3 mm av det tykke kalklaget i leddene.
Kvinnefronten
Kvinnefronten er en norsk radikalfeministisk kvinneorganisasjon som «arbeider for full kvinnefrigjøring». Medlemskap er åpent for alle som definerer seg som kvinner, mens menn kan bli støttemedlemmer.
Organisasjonen ble stiftet i 1972 på initiativ fra Rød Front i Studentersamfundet i Oslo. Den ble tidlig knyttet til ml-bevegelsen, og regnet seg som del av den proletære kvinnebevegelsen. Kvinnefronten kritiserte feminismen som bevegelse, og regnet den som en borgerlig ideologi og en motpol til proletær kvinnekamp. I 1970- og 1980-årene stod kampen mot «monopolkapitalismen» og «imperialismen» sentralt i Kvinnefronten, og kvinnekampen ble sett på som en del av klassekampen i marxistisk forstand. Kvinnefrontens syn på feminismen og tilhørigheten til ml-bevegelsen gjorde tidvis organisasjonen relativt isolert blant kvinneorganisasjoner, og i noen byer hadde Kvinnefronten i 1970- og 1980-årene egne 8. marstog fordi de andre kvinneorganisasjonene ikke ville samarbeide med Kvinnefronten. Organisasjonen mistet mange medlemmer etter at AKP (m-l) styrket grepet i 1975, og utbrytere dannet blant annet Brød og roser (1976) eller ble med i andre organisasjoner. Kvinnefronten var fra 1975 overvåket av Politiets overvåkingstjeneste som følge av at myndighetene vurderte organisasjonen som en trussel mot rikets sikkerhet.
I 1980-årene ble båndene til AKP svekket, og Kvinnefronten innledet en nyorientering som førte til at organisasjonen definerte seg som radikalfeministisk og fokuserte mer på debatten om porno og prostitusjon. Samtidig var det uenighet innad om strategi og taktikk i porno- og prostitusjonskampen. Den mest radikale fløyen brøt ut i 1991 og dannet Kvinnegruppa Ottar.
Det har vært ulike syn på kjønns- og seksualitetsmangfold i Kvinnefronten. I 1970-årene var Kvinnefronten tildels fiendtlig til lesbiske, som følge av at AKP mente homofili var dekadent og borgerlig, mens Kvinnefronten senere også har åpnet for radikal lesbisk feminisme. Enkelte medlemmer har på 2000-tallet også inntatt en kritisk holdning til transpersoner og LHBT-bevegelsen, og Kvinnefronten har tidligere fått kritikk for å ha invitert transekskluderende radikalfeminister som Julie Bindel. Noen medlemmer av Kvinnefronten, bl.a. en talskvinne for organisasjonen, har også markert støtte til Women’s Declaration International (WDI). På den annen side har andre medlemmer av Kvinnefronten støttet transpersoner, og foreningens vedtekter inkluderer alle som identifiserer seg som kvinner, herunder transkvinner. Kvinnefronten eier tidsskriftet Fett som utgis av en uavhengig redaksjon. Fett står for interseksjonell feminisme som eksplisitt inkluderer alle kvinner, støtter transkvinner og tar avstand fra transfobi.
Kvinnefronten har tidvis hatt en ungdomsorganisasjon kalt Jentefronten og egne lesbiske grupper. Organisasjonen ledes av Torill Nustad (f. 1953).
Sentrale arbeidsområder
Kvinnefronten kategoriserer selv sitt viktigste arbeid i saksfeltene råderett over eget liv, råderett over egen kropp og internasjonalt arbeid.
Sentralt på feltet «råderett over eget liv» er krav om likelønn, for eksempel ved en egen likelønnspott i tariffoppgjørene, og om kortere normalarbeidsdag (sekstimersdagen).
Abortkampen har vært viktig for Kvinnefronten helt fra 1970-tallet, da sjølbestemt abort ble vedtatt etter to runder i Stortinget. Etter dette har spørsmålet om abortnemndenes funksjon vært hyppig diskutert, der Kvinnefrontens standpunkt er at ordningen med nemnder bør avvikles. Da regjeringen Solberg i 2014 foreslo en utvidelse av helsepersonells reservasjonsrett i abortsaker, var organisasjonen en aktiv stemme mot forslaget. Da tidligere prest Ludvig Nessa i 2017 arrangerte «sørgetog for det ufødte liv», arrangerte Kvinnefronten som et motsvar «abortfest»: Arrangementet var en festmarkering for abortloven, men ordbruken vakte misnøye i kristne kretser.
Abortspørsmålet har også vært viktig i Kvinnefrontens internasjonale arbeid. Organisasjonen er ellers norsk partner og medstifter av Coalition against trafficking in Women, som arbeider mot prostitusjon og menneskehandel. Fronten deltar også i et internasjonalt nettverk av kvinneorganisasjoner som arbeider mot surrogati.
Kvinnefronten har uttalt seg mot eggdonasjon.
I 2017 startet Kvinnefronten en landsomfattende kampanje for anonym registrering av historier om voldtekter og andre seksuelle overgrep, morketall.no. Kampanjen fikk året etter Dixi-prisen, som utdeles av Dixi Ressurssenter mot voldtekt.
Som et ledd i arbeidet med å synliggjøre kvinner har Kvinnefronten i flere år bidratt til tiltaket «Kvinnehistorisk natt» og aksjoner for at flere gater og veger skal oppkalles etter kvinner.
1970-tallet
Fra slutten av 1960-tallet vokste det fram en ny kvinnebevegelse i USA og Vest-Europa. Bevegelsen var mangfoldig, organisasjonene mange og til dels løse, kampmetodene varierende. I 1970 inviterte Oslo Kvinnesaksforening den amerikanske journalisten og aktivisten Jo Freeman til Oslo, og 7. september ble det arrangert et møte med henne på Universitetet på Blindern. Med utgangspunkt i dette møtet ble flere diskusjons- og aktivistgrupper etablert under samlenavnet Nyfeministene. Gruppene hadde verken formelle ledere eller formålsparagrafer. Enda om teorigrunnlaget for den «gamle» og den «nye» kvinnebevegelsen på mange vis var likt, fant mange nyfeminister Kvinnesaksforeningen for eksklusiv, høflig, akademisk og ikke minst byråkratisk. Organisasjonsformen ble sett på som mannlig. Freeman hadde argumentert for bevisstgjøringsgrupper som en ny organisasjonsform, og ut fra dette dukket slagordet «Det personlige er politisk» opp.
I oktober 1971 arrangerte Det Norske Studentersamfund i Oslo et møte om kvinnepolitikk. Her holdt Wenche Hjellum en innledning under tittelen «Kvinnen – reservearme for kapitalen» der hun hevdet at kampen for kvinnefrigjøring må være en antikapitalistisk kamp og en del av klassekampen. Alle kvinner er undertrykt, sa hun, men kvinner fra ulike klasser rammes ulikt. Hun tok til orde for egen kvinneorganisering. Hjellums synspunkter vakte motbør blant nyfeminister i salen, der noen mente at det ikke var behov for nye kvinneorganisasjoner, men mulighet for søsterskap. Hjellum var medlem av MLG (Marxist-leninistiske grupper), en organisasjon som samme vinter vedtok å gå inn for å organisere en ny landsomfattende kvinneorganisasjon. Lokale kvinnefront-grupper ble så etter hvert etablert rundt om i landet. Blant initiativtakerne var Tove Stang Dahl, Kitty Strand, Gro Hagemann og Kari Austbø.
8. mars 1972 tok Kvinnefronten initiativ til feiring av den internasjonale kvinnedagen i Oslo. Arrangementet var et samarbeid med Oslo Kvinnesaksforening, Oslo Demokratiske Kvinneforbund og «Gruppe 29-3». Omtrent 200 deltok i fakkeltog, og Hagemann holdt appell på Universitetsplassen. Dette innebar en ny giv for feiring av kvinnedagen.
Kvinnefronten etableres
En oppstartskonferanse ble holdt i Oslo 19. mars 1972, der 200 kvinner ble enige om å starte Kvinnefronten, «en interesseorganisasjon hvor alle kvinner som blir rammet av kvinneundertrykking kan samles». 2.–3. desember samme år hadde så organisasjonen sitt første landsmøte. Det bel vedtatt et arbeidsgrunnlag og organisatoriske retningslinjer. En viktig uenighet var om Kvinnefronten skulle samle kvinnene på venstresida eller om en skulle sikte mot alle kvinner uavhengig av politisk oppfatning. Det siste synet fikk størst oppslutning. En annen diskusjon var om en skulle konsentrere seg om kvinnenes særegne krav eller om en også skulle ta opp støtte til andre undertrykte organisasjoner. Omtrent samtidig ble det opprettet et kontaktorgan mellom Norsk Kvinnesaksforening, Kvinnefronten, Nyfeministene, Norsk Kvinneforbund og Norsk Kvinneparti.
Hovedparolen for Kvinnefronten var fra starten av «kamp mot all kvinneundertrykking – for frigjøring av kvinnene». Underparoler dreide seg om lik rett til arbeid og utdanning, likelønn, flere barnehager (daginstitusjoner), prisøkning på dagligvarer og boliger, bedre økonomiske kår for gifte og ugifte kvinner med barn og økte bevilgninger til helse-, sosial- og barnevernskoler.
Kvinnefronten fikk en sentral rolle i 1970-tallets radikale og aktivistiske kvinnekamp. Den favnet fra starten den radikale venstresiden til venstre for Arbeiderpartiet, med medlemmer som hadde tilhørighet i både Arbeidernes kommunistparti (AKP) med forløpere og i Sosialistisk Folkeparti. Kvinnefronten hadde fra starten et forholdsvis forsiktig program i forhold til det marxistiske utgangspunktet. I arbeidsprogrammet fra 1972 nevnes kamp mot kapitalkreftene bare én gang.
Kvinnefronten vokste raskt og ble snart Norges største kvinnesaksorganisasjon med rundt 3000–4000 medlemmer på det meste.
Forholdet til feminismen
Debatten om Kvinnefrontens linje fortsatte utover i 1974. I april brøt noen medlemmer i Bergen ut og dannet Clara-gruppa. De ønsket seg en rein sosialistisk kvinneorganisasjon. I Oslo ble Sosialistisk kvinneforum etablert. Samme år diskuterte partiledelsen i AKP Kvinnefrontens plattform. Det var et ønske at fronten tydeligere skulle ta utgangspunkt i arbeiderkvinnenes situasjon og ta avstand fra feministisk tilnærming. Dette ble fulgt opp av Kvinnefronten gjennom en kampanje som er omtalt som «fei feminismen ut». Dette er omtalt som «det tydeligste tegnet på AKP (m-l)s inngripen i Kvinnefronten i 1974». Kampanjen gikk ut på å markere avstand fra den «borgerlige feminismen», idet en mente at feminismen ikke bidro til kvinners frigjøring.
Nyfeministene var i denne perioden i «konstant opposisjon til Kvinnefronten, og var redde for at kvinnefrontere skulle kuppe organisasjonen deres for å bygge AKP (m-l)». Konflikten mellom de to organisasjonene var imidlertid størst i de store universitetsbyene. Utover i landet var motsetningene mindre.
Venstredreining
Våren 1975 gjennomførte AKP en større endring av sin politiske kurs generelt, manifestert i det interne dokumentet «Teser om høyreavviket». Tesene kritiserte også partimedlemmers arbeid i Kvinnefronten. Det ble sagt at frontens plattform og uttalelser ikke var tydelig på hvem som var fiender og venner og manglet en klar holdning til imperialismen og sosialimperialismen (et kodeord for Sovjetunionens utenrikspolitikk). Fronten var blitt småborgerlig og dominert av intellektuelle og manglet evne til å trekke med seg arbeiderkvinner.
Allerede høsten 1974 hadde denne kritikken begynt å slå inn i Kvinnefronten, og i desember hadde to av medlemmene i landsarbeidsutvalget meldt seg ut på grunn av uenigheter om plattformen og påstått maktkamp i ledelsen. I 1975 ble det ytterligere stridigheter knyttet til Internasjonale spørsmål. I Oslo og Akershus førte dette til splittelse og flere hundre utmeldinger. I oktober tok noen av disse initiativ til dannelse av organisasjonen Brød og roser.
I februar 1976 fastslo Kvinnefrontens landsmøte at monopolkapitalen og det imperialistiske verdenssystemet hindret kvinnenes frigjøring og at det derfor var nødvendig å reise kampen mot USA og Sovjet. Som oppsummering av forrige periode vedtok landsmøtet at prioriteringen av saker knyttet til arbeidsliv, abort og daghjem i stor grad hadde vært riktig, men at arbeidet mot «raseringa av kvinnearbeidsplassene og de politiske oppsigelsene» hadde kommet for seint i gang. Man burde også i større grad gått i spissen «for å reise støtten til kvinner som slåss for frigjøring i andre land». Dette var i samsvar med den reviderte linja til AKP. Forholdet mellom kvinnefrigjøring og antiimperialisme var imidlertid ikke noe reint AKP-påfunn; det var også et element i en resolusjon fra FNs kvinneårskonferanse I Mexico sommeren 1975.
Demonstrasjonene på kvinnedagen 8. mars viste utviklinga i forholdet mellom kvinneorganisasjonene. Fra det første toget i 1972 var det uenighet om organisasjonsformen. Kvinnefronten og Norsk Kvinnesaksforening (som var med fra 1973) ønsket et opplegg med forhåndsgodkjente hovedparoler, mens Nyfeministene ikke ville ha noen slags binding. På den andre siden var Kvinnefrontens forslag til paroler etter hvert så stramme og i henhold til AKPs linje at de andre organisasjonene ikke kunne godta dem. Fra 1975 ble det i flere år derfor i Oslo og enkelte andre steder arrangert to separate 8. mars-tog, ett dominert av Kvinnefronten og ett av Nyfeministene og andre kvinneorganisasjoner.
Pornokampen på 1970- og 1980-tallet
Kampen mot pornografi ble særlig aktuell sommeren 1977. Da hadde bladet Nye Alle Menn kjøpt reklameplass på Holmenkollbanens tog i Oslo. Noen kvinnelige ansatte fant plakatene fornedrende og fjernet dem. Aksjonen fikk motbør – men også støtte – fra passasjerer og andre ansatte. Ledelsen ga beskjed om at aksjonister risikerte å miste jobben, og dette skjedde også med to ansatte. Kvinnefronten og sju andre kvinneorganisasjoner organiserte en støttekampanje, og saken endte med at de to kvinnene kunne gå tilbake til jobb i Sporveien.
Denne saken tente bokstavelig talt en ild. 27. august 1977 gikk aktivister fra Kvinnefronten og Nyfeministene inn i en forretning på Grünerløkka i Oslo, tok med seg bunker med pornoblader ut på gata og tente fyr på dem. Utover høsten ble pornobål en vanlig aksjonsform mange steder i landet. Det ble også arrangert demonstrasjoner, samlet inn underskrifter og malt slagord på pornobutikker. Det ble dessuten organisert protester mot Dagbladet, som trykte mye reklame for pornografi og det som ble oppfattet som prostitusjon. Ved en rettssak mot aktivister i Ålesund benyttet de tiltalte muligheten til å vise innholdet i pornoen. Dette førte til at Leif Hagen, utgiver av bladet Aktuell Rapport og storimportør av utenlandsk pornografi, omtalte en av aktivistene som «åndshore» og Kvinnefronten som «terrorister». Hagen ble anmeldt for injurier, saken gikk til Høyesterett, og Kvinnefronten fikk erstatning.
Etter disse aksjonene tok Senterkvinnene initiativ til tverrpolitisk samling mot pornografi. Over tretti organisasjoner slutta seg til Kvinnenes Fellesaksjon mot Pornografi (senere Fellesaksjonen mot Porno og Prostitusjon), som ble stiftet 8. februar 1978 med Anna Louise Beer som leder. Fellesaksjonen favnet i begynnelsen bredt: hele det politiske spekteret, kvinneorganisasjonene og kristenfolket. Selv om bredden varierte over tid – noen organisasjoner gikk ut (og kom senere tilbake) – var Kvinnefronten sentral i dette arbeidet fram til Fellesaksjonen ble nedlagt i 1997.
Fellesaksjonens arbeid bestod blant annet av kampanjer mot sexklubber og pornobutikker, der en henvendte seg til kommunestyrer og gårdeiere, men også mot Narvesen og andre distributører og utsalgssteder for såkalt dagligvareporno. Dette var blader som på lovlig vis ble solgt i kolonialbutikker og aviskiosker, men som etter Fellesaksjonens mening normaliserte pornoens kvinnesyn, samtidig som de ofte hadde reklame for ulovlig porno. Samtidig som Fellesaksjonen hadde sine breddeaksjoner, fortsatte lokale grupper av Kvinnefronten med mer aktivistiske metoder, blant annet mot forretninger som solgte ulovlig pornografi.
På 1980-tallet lanserte Kvinnefronten et lysbilde-foredrag der de viste fram og kommenterte bilder hovedsakelig fra lovlig porno. I samarbeid med Fellesaksjonen ble dette foredraget sendt på store turneer, først som skolering for medlemsorganisasjonene og etter hvert som folkeopplysning. Foredraget ble også vist på mer typiske mannsarenaer, som militærleirer, fengsler, yrkesskoler og oljeplattformer. På det meste ble det holdt over 200 slike foredrag på ett år.
Pornokampen førte også til etiske dilemmaer, noe som toppet seg i forbindelse med en vandreutstilling Kvinnefronten i Stavanger lagde i 1989 («Porno – myter og virkelighet»). Noen steder valgte den lokale arrangøren å sladde øynene på pornoeksempler som ble vist. Et argument for dette var at en ved å vise fram bildene usladda, gjentok overgrepa mot kvinnene, mens et argument mot sladding var at «det var viktig å få fram øynene, som viser at de ofte er rusa og redde, sjelden glade, og at de er ekte personer». Denne og andre uenigheter om strategi i kampen mot porno og prostitusjon førte etter hvert til splittelse i Kvinnefronten. I februar 1991 ble Kvinnegruppa Ottar dannet, hovedsakelig av dem som hadde vært mot sladding.
Kvinner i arbeidslivet
Spørsmål knyttet til kvinners situasjon i arbeidslivet ble tidlig en viktig sak for Kvinnefronten. Allerede våren 1972, da tjue kvinner i en fiskeribedrift i Brattvåg streiket for høyere lønn, gikk Kvinnefronten ut med støtte, blant annet ved en annonse i Dagbladet. I arbeidsprogrammet som ble vedtatt på landsmøtet i 1974 ble det lagt vekt på engasjement knyttet til kommende tariffoppgjør med krav om likelønn, lønnsøkning for lavtlønte i kvinnedominerte yrker, kortere arbeidstid for småbarnsforeldre, lengre svangerskapspermisjon og omsorgspermisjon for menn.
Våren 1975, da tretten kvinner ved trelastbedriften Våler Skurlag ble oppsagt til tross for at flere av dem hadde lang ansiennitet, innledet Kvinnefronten et intensivt støttearbeid overalt hvor organisasjonen hadde grupper.
Spørsmålet om kortere arbeidstid ble aktuelt på slutten av 1970-tallet. I 1977 ble krav om seks timers arbeidsdag tatt opp på LO-kongressen uten at det førte til vesentlig debatt. I 1982 gjorde Kvinnefronten dette kravet til en hovedsak i kampen for kvinners rett til arbeid, og det ble opprettet en samordningsgruppe for organisasjoner som støttet kravet.
Nyorientering i 1980-årene
Ved inngangen til 1980-tallet hadde Kvinnefronten mistet over ni av ti medlemmer fra storhetstiden tidlig i 1970-årene. Organisasjonen fortsatte aktiviteten på 1980-tallet, men konsentrerte seg i større grad om spørsmål om porno og prostitusjon, mens det tidligere dominerende fokuset på klassekamp og kamp mot imperialismen etterhvert ble tonet ned. Båndene til AKP ble også svekket i dette tiåret, delvis fordi også AKP gikk inn i en mindre aktiv periode fra 1982. I løpet av 1980-årene aksepterte Kvinnefronten feminisme-begrepet, som de tidligere hadde vært kritiske til.
Kvinnefronten siden 1990-årene
Kvinnefronten utgir tidsskriftet Fett. Kvinnefronten er tilsluttet Norges kvinnelobby og Forum for Kvinner og Utviklingsspørsmål.
Syn på kjønnsmangfold
Den nye kvinnebevegelsen skjedde nokså parallelt med en revitalisering av den homofile kampen. Forbudet mot mannlig homofili i daværende straffelovs paragraf 213 ble opphevet i 1972. Kvinnelig homofili hadde ikke vært nevnt i loven. Kvinnefrontens første dokumenter hadde ikke homofili som tema, men i plattformen som ble vedtatt på frontens landsmøte i 1974, het det at de homofile kvinnenes situasjon skulle diskuteres i kommende periode. Det ble også vedtatt en resolusjon om støtte til lesbisk frigjøring.
I 1975 utarbeidet ledelsen i AKP (m-l), som da hadde stor innflytelse i Kvinnefronten, et internt diskusjonsopplegg om homofili («framlegg til fråsegn om homofili»). I teksten het det at «homofili i hovudsak er eit seksuelt avvik med røter i samfunnsmessige og sosiale tilhøve», men at partiet tok avstand fra den undertrykkinga homofile var utsatt for i det kapitalistiske samfunnet. Relatert til kvinnekampen tok framlegget avstand fra borgerlige og småborgerlige forsøk på å splitte arbeiderklassen etter seksuelle skillelinjer, herunder ideer om at det i seg selv var revolusjonært å være homofil og at bare lesbiske kvinner var virkelig frigjort. Dokumentet møtte mye kritikk både internt i partiet og eksternt. I 1979 ble forslaget trukket tilbake og beklaget. Homofilidebatten i AKP skjedde samtidig som det var splittelser både i Kvinnefronten og i homo-bevegelsen, og det er vanskelig å si noe sikkert om hvor mye «framlegget til fråsegn» konkret hadde å si for Kvinnefrontens homopolitikk. Lesbisk Bevegelse, som ble stiftet i 1975, var i stadig debatt med medlemmer av Kvinnefronten og AKP, men det gjaldt også andre saker enn homofili.
Kvinnefrontens plattform fra landsmøtet i 1976 har for første gang et eget avsnitt om «de homofile kvinnenes kamp».
Fra slutten av 1970-tallet blir temaer om seksualliv og seksualpolitikk mer vanlig i Kvinnefrontens publikasjoner. I bladet Kvinnefront nr. 3, 1978 skriver fire kvinner at de er glade for at Kvinnefronten endelig tar opp lesbiskes situasjon. Kvinnejournalen kom i 1983 med et dobbeltnummer om seksualitet og erotikk.
Etter årtusenskiftet har noen medlemmer av Kvinnefronten markert seg med kritiske holdninger til transpersoner og LHBT+-organisasjonene, særlig Fri og Skeiv Ungdom. Kvinnefronten har blant annet invitert Julie Bindel som selv beskriver seg som «en radikal, lesbisk feminist» og som ofte beskrives som transekskluderende radikalfeminist og har vært anklaget for transfobiske holdninger. En talskvinne for Kvinnefronten er også blant undertegnerne av et offentlig opprop mot transpersoners rettigheter fra den transfiendtlige organisasjonen Women’s Declaration International (WDI).
I 2022 fikk Kvinnefronten og Kvinnegruppa Ottar kritikk for å ha lagt frem et forslag som innebar at ikke-binære ble fratatt stemmeretten på parolemøtet for 8. marstoget; feministene Anna-Sabina Soggiu og Susanne Demou kritiserte i den forbindelse de radikalfeministiske organisasjonene for å dyrke «oppkonstruerte problemstillinger og trusselbilder» om transpersoner.
Andre medlemmer av Kvinnefronten har støttet transpersoner. Landsstyrerepresentant i Kvinnefronten Natasha Alijeva skrev at «retten til å være den man er er selve utgangspunktet for kvinnekampen [og] derfor må kvinnebevegelsen selvsagt støtte transkvinner», og uttalte at «det er uverdig når kvinnebevegelsen sprer frykt om en sårbar minoritet. Noen har meldt seg ut i protest mot ekskluderende politikk. Kvinnefrontens tidsskrift Fett står for interseksjonell feminisme og inkluderer transpersoner, og tidsskriftets redaktør Sumaya Jirde Ali er en tydelig talskvinne for transkvinners menneskeverd og rettigheter. Kvinnefrontens vedtekter inkluderer alle som identifiserer seg som kvinner, herunder transkvinner.
Politiovervåking
I Lund-kommisjonens rapport gikk det frem at Kvinnefronten fra 1975 var overvåket av Overvåkingspolitiet (nå Politiets sikkerhetstjeneste) som ledd i observasjonen av miljøer myndighetene anså som ekstreme og som trusler mot Norges nasjonale sikkerhet, men stort sett basert på åpne kilder. I Overvåkingssentralens årsberetning for 1975 fremgikk det at det hadde vært strid innad i Kvinnefronten som følge av at flere medlemmer «var blitt klar over at ml-erne brukte Kvinnefronten som et apparat til å fremme sin egen politikk» og at dette førte til utmeldinger; Overvåkingspolitiet la til grunn at de som fortsatte i Kvinnefronten etter 1975 var ml-ere. Overvåkingspolitiets notat om AKP (m-l) av 1984 beskrev Kvinnefronten som en frontorganisasjon for AKP (m-l). Etter Overvåkingssentralens notater om AKP (ml) fra 1982 og 1984 kunne observasjonssaker opprettes på tillitsvalgte og medlemmer i Kvinnefronten og tilknyttet virksomhet; fra 1985 ble medlemmer av Kvinnefronten normalt bare registrert i Overvåkingspolitiets arbeidsregister som ble benyttet f.eks. ved personkontroll f.eks. ved søknader på stillinger som krevde sikkerhetsklarering.
Publikasjoner
Kvinnefronten hadde først sin egen avis med tittelen KVINNEFRONTEN som kom ut med første nummer i april 1972, nr. 2 i mai 1972 og nr. 3 i juni/juli 1972. I redaksjonen satt fire kvinner fra Arbeidsutvalget på 13 der hovedoppgaven var å stifte organisasjonen innen utgangen av 1972. Det skjedde 2-3. desember 1972.Kvinnefronten gjorde et poeng av å være henvendt til arbeiderkvinner, som motsetning til det de så som Sirenes fokus på middelklassekvinner og kvinner med høyere utdanning.
Kvinnefronten utga fra 1972 bladet KVINNEFRONTEN.De første numrene finnes på Nasjonalbiblioteket. I programerklæringen fra 1975 het det at «nå skal ikke lenger alle slags feministiske skrifter få stå som talerør for hele kvinnebevegelsen. Nå har vi fått en avis som oppfordrer til kamp mot all kvinneundertrykking.» Publikasjonene fra Kvinnefronten har variert gjennom årene. Tidsskrifter Fett ble opprettet i 2004.
Jon Borgerud
Jon Borgerud (født 1. mars 1972) er den faste sesong-keyboardist til det norske doom metal bandet Funeral. Han har vært med på flere av innspillingene og låtskrivingen til bandet.
Anne Marie Børud
Anne Marie Børud (født 3. mai 1949) er en norsk låtskriver, sanger og musiker. Sammen med ektemannen Arnold Børud startet hun familiebandet Børud-gjengen tidlig i 1980-årene. Utover i 1990-årene skiftet gruppen navn til Arnold B Family.
De har opptrådt sammen på blant annet albumet Langt mot vest.
138P/Shoemaker–Levy
138P/Shoemaker–Levy, også kjent som Shoemaker–Levy 7, er en periodisk komet i solsystemet.
Omløpstiden er 6,91 julianske år, og kometen var sist i perihel i juli 2005. Banen har en inklinasjon på 10,0797° og en eksentrisitet på 0,5294. Største avstand til solen er 5,548 AU og minste 1,707 AU.
Kometen ble oppdaget av Carolyn S. og Eugene M. Shoemaker og David H. Levy på et fotografi tatt ved Palomar Observatory i California den 13. november 1991. Et nytt fotogtafi tatt to dager senere bekreftet funnet.
Eristalini
Eristalini er en undergruppe i familien blomsterfluer. De er middels store til store blomsterfluer som har det til felles at larvene utvikler seg i vann eller meget fuktige miljøer. Ellers kan de se ganske ulike ut.
Utseende
Grovt sett kan man dele underfamilien inn i to grupper. Den ene, som omfatter slektene Eristalinus, Eristalis, Mallota, Myathropa, Arctophila og Sericomyia, er store, mer eller mindre tett hårete, kraftige fluer som har en ensfarget thorax. Den andre gruppen, med slektene Anasimyia, Helophilus, Parhelophilus og Lejops, er gjerne mindre og slankere, lite hårete, thorax har lyse lengdestriper og bakkroppen gule flekker. Larvene, kalt rottehalelarver, har et karakteristisk, langt og fleksibelt ånderør på bakkroppsspissen som de strekker opp til overflaten for å puste.
Levevis
De voksne (imago) fluene flyr helst i områder nær vann, i eller ved åpen skog. Men de kan også påtreffes i hager eller på gress- og blomsterenger. De besøker blomster eller sitter og soler seg.
Larvene de såkalte «rottehalelarvene», lever i bunnslammet, på bunnen av ferskvann. De har bakkroppsspissen forlenget til et ånderør (pusterør), som kan bli lenger enn kroppen. Noen av artene trives godt i forurenset vann, for eksempel i septiktanker. Andre arter har mer spesielle biotopkrav og er sjeldne. Noen arter lever bare i vannfylte hulrom i trær.
Bonifacio Ondó Edu
Bonifacio Ondó Edú-Aguong (født 1922, død 1969) var regjeringssjef i Ekvatorial-Guinea fra 1963 til 1968.
Politisk karrière
Bonifacio Ondó Edu tilhørte flertallsbefolkningen fang. Han grunnla partiet Movimento Nacional de Unidas de Guinea Ecuatorial (MUNGE). 15. desember 1963 ble han utnevnt til regjeringssjef i den da spanske kolonien Ekvatorial-Guinea. I 1964 fikk Ekvatorial-Guinea selvstyre, men fortsatte å være underlagt Spania.
Som følge av at Macías utvidet sin makt reiste Ondó Edu i eksil i Gabon. Etter å ha kommet tilbake til Ekvatorial-Guinea ble han fengslet for «politiske forbrytelser». Fra offisielt hold ble det opplyst at han begikk selvmord i fengselet; det blir imidlertid antatt at han ble myrdet. Også andre som stod i opposisjon til den nye presidenten led denne skjebnen.