cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Absolutt gehør
Ordet gehør er av tysk opprinnelse.
16. juni
16. juni er den 167. dagen i året. 168. i skuddår. Det er 198 dager igjen av året.
Fødsler
Se flere som er født 16. juni i Kategori:Fødsler 16. juni.
Suzanne Mayfair
Suzanne Mayfair er en karakter i trilogien Lives of the Mayfair Witches av Anne Rice. Suzanne er en forfeder til bokas hovedpersoner, Mayfair-heksene i Garden District, New Orleans, Louisiana.
Suzanne Mayfairs historie begynner og slutter tragisk i Donnelaith, Skottland, hvor hun er landsbyens healer. I nærværet av sin datter, Deborah, tilkaller hun ånden Lasher. Han tiltrekker seg Suzanne ved å tjene og forføre henne. Suzanne er beskrevet av hennes etterfølgere som en «simpel jente» eller en uintelligent kvinne, og de sier at hun ikke egentlig visste hva hun gjorde da hun tilkalte demonen som ville hjemsøke familien hennes i århundrer. Suzanne blir beskyldt for uhell rundt i landsbyen som utvilsomt er forårsaket av Lasher, og blir brent på bålet i 1664. Hennes datter unnslipper denne skjebnen fordi hun ble unnfanget på Maidagen, og kan muligens være datteren til Jarlen av Donnelaith. Deborah blir ført bort av den nederlandske lærlingen Petyr van Abel, som er medlem av en orden kalt Talamasca, som er dedikert til studier av alt som er overnaturlig.
Jack Douglas
John «Jack» Douglas (født 2. april 1930 i Trenton i Ontario, død 12. januar 2003) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley.
Douglas vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det canadiske ishockeylaget som kom på andreplass i turneringen bak USA. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Canada vant fire kamper og tapte en, 1-2 til USA. USA vant alle fem kampene i sluttspillsserien og vant serien med maksimale ti poeng foran Canada med åtte og Sovjetunionen med fem poeng.
Costa Rica under Sommer-OL 2000
Costa Rica under Sommer-OL 2000. Sju sportsutøvere, fem menn og to kvinner fra Costa Rica deltok i fem sporter, friidrett, sykling, svømming, triatlon og tennis under 2000 i Sydney. De kom på delt 69.-plass med to bronsemedaljer. Karina Fernández var landets flaggbærer under åpnigsseremonien.
New Steps
New Steps er et musikkalbum utgitt av Cato Sanden i 1993.
Atari 7800
Atari 7800 er en spillkonsoll utgitt av Atari i juni 1986. Den var laget for å erstatte den lite vellykkede Atari 5200 og for å ta igjen tapte markedsandeler fra Nintendo og Sega. Atari fikset alle manglene på Atari 5200 med denne konsollen; Den har enkle, digitale joysticker, er bakoverkompatibel med Atari 2600 og kostet $140 ved lansering.
Xylotrechus antilope
Antilopebukk (Xylotrechus antilope) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne tilhører gruppen av trebukker som etterligner veps, og er funnet langs kysten av Øst- og Sørlandet i Norge.
Utseende
En middelsstor (7–14 mm), slank, svart og gul trebukk som er en grov etterligning av en veps. Den ligner mest på vepsebukk (Clytus arietis), men skiller seg fra denne på at beina er mørke og at de gule stripene er smalere. Antennene er mørke og litt under halvparten så lange som kroppen. Pronotum er stort og hvelvet, nærmest sirkelrundt sett ovenfra, matt svart med små, gule flekker på sidene foran og bak. Dekkvingene er mattsvarte med fire smale tverrbånd av gule hår, dessuten et par skrå flekker mellom det første og andre tverrbåndet. Det andre tverrbåndet er det lengste og forlenget framover i midten. Hos hunnen stikker det bakerste bakkroppsleddet ut bak dekkvingene. Lårene er svarte, leggene og føttene brunlige.
Levevis
Larvene utvikler seg i middels grove, nylig døde greiner av eik, både slike som ligger på bakken og slike som henger på treet. Larvene lever først under barken, men gnager seg senere inn i veden. Utviklingen tar ett eller to år. De voksne billene, som har en viss vernelikhet med vepser, finnes i juni-juli, av og til på blomster.
Utbredelse
Arten finnes over det meste av Europa, men mangler i mesteparten av Norden og i Storbritannia. Videre finnes den i Nord-Afrika og i Asia østover til Iran. I Norge finnes den bare i et smalt belte langs kysten av Sør- og Østlandet.
Telibinu
Telibinu eller Telipinu (kileskrift: 𒀭𒋼𒂊𒇷𒁉𒉡𒌑, leses: Te(-e)-li-pí-nu(-ú); hattisk: Talipinu eller Talapinu = «opprømt sønn» ) er jordbruks- og frukbarhetsgud i hettittisk mytologi, en av værguden Tarhunds sønner.
Den viktigste fortellingen om Telibinu er «Telibinu forsvinner», en av mange fortellinger om hattiske og hettittiske guder som forsvinner, en type myter som forklarer årstidenes vekslende gang, tilsvarende fortellingen om Persefone og Demeter i gresk mytologi, jfr begrepet interpretatio graeca.
Den bortkomne guden
Telipinu trakk seg en gang tilbake i slik vrede over noe, og «slik hast at han tok høyre støvel på venstre fot og venstre støvel på høyre fot». I en slik situasjon hadde både guder og mennesker undergang i vente. Trærne visnet, vannløp tørket ut, kornet modnet ikke; kveg, sauer og kvinner fikk ikke avkom, ildstedene sluknet. Hungersnød fulgte, og da solguden sendte ut en ørn som mislyktes i å oppspore Telipinu, tryglet gudinnen Hannahanna (hanna = bestemor) værguden selv om å lete. Han brøt seg inn i sønnens by, fant ingen der og satte seg ned i fortvilelse. Da sendte Hannahanna av gårde en honningbie med beskjed om å stikke Telipinu på hender og føtter straks den fant ham, for å vekke ham og deretter smøre ham inn med voks og få ham hjem igjen. Men dette gjorde bare Telipinu enda sintere, så han skapte flom som feide med seg hus, mennesker og dyr. Først da gudinnen for trylleformler, Kamrusepas, tok bort raseriet hans ved et magisk ritual, kunne han overtales til å vende hjem til sitt tempel på ryggen av en ørn, og vise omtanke for landet. Foran Telipinu satte de opp en eviggrønn vekst og hengte et skinn på den, fylt med sauefett og ofringer av korn, vin og oksekjøtt.
Paulus’ brev til Filemon
Paulus' brev til Filemon, også kalt Filemonbrevet, er et av brevene som bærer apostelen Paulus’ navn, og er i den kanoniske rekkefølge den attende boken i Det nye testamente. I norske bibelhenvisninger forkortes brevet etter bibelselskapets standard «Filem».
Forfatter og datering
Det ser ut til å være bred faglig enighet om at Paulus er det korte Filemonbrevets rette forfatter. I åpningshilsenen hilser Paulus ikke bare fra seg selv, men også fra Timoteus, selv om det går klart frem at det er Paulus som fører pennen. I brevet omtaler Paulus seg selv som «den aldrende Paulus» (v. 9) og forteller at han skriver brevet fra fangenskap (v. 10 og 13). Dette antyder en datering fra perioden 61-63, da Paulus satt i husarrest i Roma – men trolig var såpass fristilt at han nok hadde full anledning (og tid) til å skrive brev til menigheter og kontakter fra sine misjonsreiser.
Innhold
Brevet henvender seg til «vår kjære venn og medarbeider Filemon, vår søster Appia, vår stridskamerat Arkippos og menigheten som samles i ditt hus» (v. 1-2). Den aktuelle situasjon dreier seg om slaven Onesimos (eventuelt Onesimus) – det er vanlig å anta at Filemon er denne slavens herre, men det kan ikke utelukkes at det er Arkippos. En utbredt oppfatning av hva saken gjelder, er det følgende (i kort versjon):
Filemon (eller Arkippos), Onesimos' herre, har blitt kristen gjennom Paulus' misjonsreise til Efesos noen år tidligere. Nå har slaven Onesimos rømt(?) og oppsøkt Paulus i hans fangenskap, med håp om at Paulus vil støtte ham i ønsket om å bli en fri mann – og at Paulus kan overtale Filemon om å sette ham fri. Men Paulus vil ikke det. Han skriver i stedet et vennlig og ærbødig brev til Filemon, der han roser Onesimos og ber Filemon om å betrakte ham som en kristen bror, ikke bare som en slave, og å «ta imot ham som meg selv» (v. 17).
Ifølge den kirkelige tradisjon er Onesimos den samme mann som Ignatius av Antiokia (i det 1. århundre) omtaler som biskop i Efesos. Riktigheten i dette er det umulig å verifisere, men det er på ingen måte usannsynlig.
Studium Actoris
Studium Actoris er en norsk teaterensemble stiftet i Bodø i 1989 under navnet Polar Plexus. I 1997 flyttet teatret til Fredrikstad.
Ensemblet har i årenes løp skilt seg ut takket være innhold, bredde og mangfold i sin virksomhet, som omfatter eksperimentell scenekunst, utforskning i skuespillerfaget, komiske familieforestillinger, internasjonale gjestespill, seminarer og verksteder for utvikling av skuespillerfaget, små og storstilte lokale arrangementer for folk flest.
Grunnleggere
Studium Actoris ble grunnlagt i Bodø av den italienske skuespilleren Paolo Martini og den norske skuespilleren Jannicke Stensnes.
Roger Rolin fra Institutet för Scenkonst har vært gruppens regissør fra begynnelsen. I 1992 flyttet gruppen til Sør-Norge og ble gjestet først av Skuespillerkompaniet på Gvarv, senere av Grenland Friteater i Porsgrunn. Teatergruppens har nå to faste medlemmer, Paolo Martini og Jannicke Stensnes, som har samarbeidet siden 1984. Begge har sin faglige bakgrunn fra det svenske Institutet för Scenkonst, som var ledet av Ingemar Lindh.
Etter en del år på flyttefot rundt om i Norge, etablerte ensemblet seg i Fredrikstad i 1997. Gruppen har sine arbeidslokaler i "Værste'"-området på Kråkerøy i Fredrikstad. I Østfold har Studium Actoris og deres nære samarbeidspartnere fortsatt å utvikle sin virksomhet, både i lokalsamfunnet og i teatermiljøet i Norge og Europa.
Videre utvikling
Siden 1999 er Studium Actoris initiativtager og kunstnerisk ansvarlig for gatefestivalen Folkigata og gjestespillet SAFT - Scenekunst Adresse Fredrikstad, hvor internasjonale teatergruppe, kunstnere og musikere besøker «Plankebyen» med sitt kunstnerisk uttrykk. I årenes løp har de arrangert mange titalls gjestespill, fra kompanier og enkeltstående utøvere som Grenland Friteater, Green Ginger, Enrico Bonavera, Odin Teatret, Paolo Nani, Beppe Gambetta, Institutet för Scenkonst, Nola Rae, Leris Colombaioni med flere.
Teatergruppen mottar fast driftstøtte fra Fredrikstad kommune og Østfold fylkeskommune. Siden 2007 mottar Studium Actoris også støtte fra Norsk kulturråd, via post 74 i Statsbudsjettet. I 2015 kunngjorde Kulturrådet at de vurderte å fase ut støtten til Studium Actoris. Gruppen fikk likevel midler i revidert statsbudsjett for 2016, men i 2017 ble det gjort kjent at Kulturrådet på nytt hadde til hensikt å redusere støtten i 2018. Scenekunstkompaniet opplyste da at det var risiko for at budsjettkuttet ville innebære nedleggelse av kompaniet. I rådsmøtet i desember 2017 stadfestet Kulturrådet at det aktet å utfase Studium Actoris. Studium Actoris‘ utfasing vekket stort internasjonalt engasjement. Kompaniet ble, desember 2018, med hjelp av engasjerte kulturpolitikere fra Østfold og fra Stortingets kulturkomité ført tilbake på statsbudsjettet For 2018 fikk Studium Actoris bevilget kr 500 000- i fast driftstilskudd fra Kulturdepartementet over post 78, og kr. 305 000,- fra Kulturrådet.
Atari 5200
Konsollen var basert på Ataris 8-bitsdatamaskiner (400/800) og maskinvaren var nesten identisk. Av flere grunner (blant annet manglende tastatur) virket ikke programvare laget for det ene systemet automatisk på det andre.
Olav Skogen
Etter krigen var Skogen byråsjef i Handelsdepartementet og administrerende direktør i Norsk produktivitetsinstitutt (1954 – 60) og KEFAS (1960 – 86). Han hadde en rekke offentlige og private verv i styrer, representantskap og bedriftsforsamlinger.
Olav Skogen er far til blant andre Kristin Skogen Lund.
Björn Rosenström
Björn Folke Rosenström (født 8. august 1970 i bydelen Tynnered i Göteborg, Sverige) er en svensk låtskriver, visesanger og popartist.
Rosenström vokste opp i Sävedalen i Partille kommune utenfor Göteborg, der han blant annet gjorde suksess som skuespiller i teaterstykket Våra bästa år. Rosenström har utgitt studioalbum og flere samlealbum. Bandet hans består av familie og venner, deriblant broren Jonas Rosenström og halvbroren Markus. Björn Rosenström har blitt kjent for sin personlige stemme og en melodiøs visepop med originale og rølpete tekster, ofte med grov russehumor og naivistisk ironi. Rosenström synger på svensk, og har utenfor Sverige også et publikum blant ungdom i Norge.
Det jävla bandet
Det jävla bandet er bandet som opptrer sammen med Björn Rosenström.
Plateutgivelser
Studioalbum
EP
Singler som Björn Rosenström & Det Jävla Bandet
Maxisingler
Samlingsalbum
Francis Tuker
Francis Ivan «Gertie» Simms Tuker (født 4. juli 1894, død 7. oktober 1967) var en britisk general under andre verdenskrig. Han var kommandant i British Indian Army under blant annet de alliertes invasjon av Italia, og i IV Indisk korps i Burma.
Tuker var Knight Commander av Den indiske imperieordenen, Companion av Order of the Bath, offiser av Order of the British Empire og ble tildelt Distinguished Service Order. Gjennom utnevnelsen til nest høyeste grad av Den indiske imperieordenen ble Tuker opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen Sir foran sitt navn.
Max Lundgren
Max Lundgren (født 22. mars 1937 i Landskrona i Sverige, død 27. mai 2005) var en svensk forfatter. Han har skrevet en rekke populære barnebøker og manus til TV-serier. Blant de meste kjente er ungdomsboka Gutten med gullbuksene (Pojken med guldbyxorna) fra 1967, som også ble filmatisert. Max Lundgren var også medlem av Svenska barnboksakademien.
Mange av bøkene hans er oversatt til norsk.
Hestestridsvogn
Stridsvogn er en særskilt vogn trukket av en eller flere hester, og styrt av en fører. Stridsvognen er den eldste og enkleste formen for hestevogn ved at det ga rask og bevegelig kraft. Stridsvogner ble benyttet av hærstyrker både som transport eller som mobile plattform for bueskyttere, for jakt eller for hesteveddeløp, og som en beleilig måte å reise på for mange mennesker siden oldtiden.
Det norske ordet vogn er avledet fra norrøne vagn, mens det engelske ordet chariot (framfor wagon, «vogn») er avledet fra franske charriot som kommer fra latinske carrus, i seg selv et lånord fra gallisk. I antikkens Roma, og en del andre oldtidssivilisasjoner ved Middelhavet, krevde en biga to hester (tospann), en triga tre, og en quadriga fire.
Hestestridsvogn var en rask, lett, åpen transport trukket av to eller flere hester spent opp side ved side. Stridsvognen var ikke mer enn et gulv eller en liten plattform, omgitt av et brystvern foran og på sidene. Den bemannet med en fører og med en eller to soldater. Fra stridsvognene ble fienden beskutt med pil og bue eller angrepet med spyd eller spydøks. Stridsvogner ble innledningsvis benyttet i oldtidens krigføring i løpet av bronsealderen og jernalderen, men etter at dens militære evne ble overgått av kavaleri etter at hester ble gradvis avlet til å bli større, ble stridsvognen redusert til reiser, for prosesjoner og opptog, for turneringer og i hesteveddeløp.
Den avgjørende oppfinnelsen som gjorde det mulig å konstruere lette og således raske hestetrukne vogner, var hjul med eiker. De første vogner var sleder, og med oppfinnelsen av hjul, kunne man bygge vogner for å frakte nyttelast trukket av sterke dyr, gjerne okser. De første hjulene var faste og tunge, og derfor ikke egnet for raske kjøretøyer. De eldste kjente vogner med eikehjul er datert til rundt 2000 f.Kr., og det synes som om de ble oppfunnet på den pontisk-kaspiske steppe av indoeuropeere i bronsealderen. I henhold til gravfunn er sintasjtakulturen den fremste kandidaten for oppfinnelsen. I andre mellomepoke ble oldtidens Egypt angrepet av et fremmed, semittisk folk kalt hyksos med en hær av hestetrukne stridsvogner, som var ukjent for egypterne. Først da egypterne selv behersket krig med stridsvogner ble de fremmede herskerne fordrevet i tiden 1570-1550 f.Kr. Bruken av stridsvogner synes å ha nådd sitt militære høydepunkt i tiden rundt 1300 f.Kr., kanskje som følge av slaget ved Kadesj, 1274 f.Kr. Stridsvognene hadde mistet sin militære betydningen ved 100-tallet e.Kr., men hadde fortsatt prestisje i opptog, og hesteveddeløp med stridsvogner fortsatte å være en populær sport i Konstantinopel fram til 500-tallet e.Kr.
Stridsvognens opprinnelse
Domestisering av hesten var et viktig skritt mot sivilisasjon. Det er økende mengde bevis (som ved det arkeologiske stedet Dereivka i dagens Ukraina) som støtter hypotesen at hester ble først domestisert på den eurasiske steppe for omtrentlig 4000-3500 f.Kr.
Oppfinnelsen av hjulet for bruk ved transport var en annen betydningsfull oppfinnelse. Det skjedde sannsynligvis i sen neolittisk tid. Kjøretøyer med hjul (i motsetningen til slede) synes å opptre fra midten av 3000-tallet f.Kr. i både cucuteni-kulturen i Sentral-Europa og i majkopkulturen i Kaukasia. De eldste kjøretøyer med solide tømmerhjul var tunge kjerrer trukket av okser. Disse dukket opp relativt samtidig mellom 3 400 og 3100 f.Kr. over et meget stort område, fra Mesopotamia i sør til de russiske steppene og Sentral-Europa i nord. De var tunge kjøretøyer hvor kun okser, ikke hester, kunne benyttes. Problemet var seletøy, først da kineserne en gang mellom 200- og 400-tallet e.Kr. utviklet bogtre som seletøy som tilpasset for hesters anatomi, fikk okser konkurranse. Fordelene var åpenbare: oksekjerrene kunne reise rundt 3,2 km/t under gode forhold, men straks eikehjul ble oppfunnet, var det mulig å bygge en lett vogn med to hjul, trukket av hester. Den kunne oppnå en hastighet på 10 til 14 km/t ved trav, kanskje opptil 30 km/t ved galopp.
Den eldste sikre datering av kjøretøy med hjul, en vogn med to aksler og fire hjul, er en primitiv tegning på et keramikkbolle, kalt for Bronocicebollen, navngitt etter et distrikt i sørlige Polen hvor det ble avdekket. Den er datert til omtrentlig 3635–3370 f.Kr. ved karbondatering. Den ble avdekket i den arkeologiske traktbegerkulturen. Det eldste sikkert daterte kombinasjonen av hjul-aksel er Ljubljanamarskhjulet, avdekket i et marsklandområde sør for Ljubljana i Slovenia, og datert til ca. 3150 f.Kr. Det gjør det til det eldste solide trehjul som er funnet, og tilhørte en håndkjerre med to hjul.
Gravhaugen Starokorsunskaya kurga i regionen Kuban i sørlige Russland inneholdt en vogngrav tilhørende majkopkulturen (som hadde hester). To faste hjul av tre fra denne gravhaugen har blitt datert til andre halvdel av 3000-tallet f.Kr. I tiden etter denne graven ble gjort tallrike tilsvarende gravhauger i den nordlige regionen av Kaukasia. Disse gravene gjør det mulig å tolke et klassesamfunn hvor den hestetrukne stridsvognen var et statussymbol for mektige krigerhøvdinger. Det var en todeling mellom «den pragmatiske, oksetrukne vognen til bonden og byfolket, og stridsvognen, prosesjonen til de vellykte krigere og konger.»
Det nære østen
Etter at praksisen med hjulbaserte vogner spredte seg blant sivilisasjonene mellom Eufrat og Tigris utviklet Sumer i sørlige Mesopotamia en lettere utgave av en vogn med to solide hjul, trukket av fire esler. Eikehjul kom ikke til Mesopotamia før på midten av 2000-tallet f.Kr.
De eldste funnene av hjul i Mesopotamia er fra første halvdel av 2000-tallet f.Kr., mer enn 500 år etter de funnene fra Kuban-regionen i nord. Det finnes dog en del piktogrammer av sleder som synes å støtte seg på tømmerruller eller hjul. De er datert til omtrent samme tid som de eldste funnene av hjul i Europa, og kan antyde at kunnskapen om hjul ikke var ukjent. De eldste beskrivelsene av vogner i forbindelse med krigføring er avdekket i sørlige Mesopotamia på Urs krigspanel, en hellig boks fra rundt 2500 f.Kr., framstilt av tre og med innlagte mosaikkbilder på begge sider med scener fra krig og fred, nå oppbevart ved British Museum. Disse synes heller å være kjerrer, og ble trukket av okser eller en hybrid av afrikansk villesel og asiatisk villesel, kalt kunga i byen Nagar som var kjent for å avle dem. Disse hybridene ble benyttet i hærstyrkene til eblaittene, tidlige sumere (tidlige dynastiske periode), akkadere, og tredje dynati i Ur. Selv om det tidvis ble fraktet en spydmann med vognføreren, kan slike tunge vogner på solide trehjul og dekket med skinn, ha vært en del av bagasjetoget (eksempelvis under kongelige gravprosesjoner) framfor særskilte kjøretøyer i krig.
Indoeuropeisk spredning
300px|thumb|right|Plan over de indoeuropeiske folkevandringene fra ca. 4000 til 1000 f.Kr., i henhold til [[Kurgan-hypotesen. thumb|300px|Området med stridsvogner med eikehjul er funnet innenfor [[sintasjtakulturen, den urindoiranske kulturen er indikert i purpur.]] Det eldste fullt utviklede hestetrukne stridsvogner med eikehjul er bevitnet sintasjtakulturens i gravhauger i sørlige Russland og Kasakhstan i tiden ca. 2000 f.Kr. Den avdøde er lagt i graven med sin stridsvogn, og tidvis også med sine hester og andre eiendeler. Etter treverket råtnet etterlot den levninger og merker i bakken som bevarte formen av en vogn med to hjul, inkludert eikene på hjulene. Så langt er minst 16 slike graver funnet. De er datert til 2100-1700 f.Kr., eldre enn noen andre stridsvogner andre steder. Fra steppene spredte stridsvognene seg til det nære østen sammen med steppehestene og beslåtte kroneskafter. Denne arkeologiske kulturen er delvis utviklet fra den eldre jamnakulturen på den pontisk-kaspiske steppe i løpet av 3500-tallet og 2200-tallet f.Kr. Denne kulturen var overveiende nomadisk, men en del jordbruk ble drevet i nærheten av elver og ved noe få bygdeborger. De var også engasjert i bronsemetallurgi og praktiserte komplekse gravritualer som minner om hinduritualer kjent fra oldtidstekstene Rigveda og Avesta.
En videreføring av sintasjtakulturen var andronovokulturen som spredte seg over steppene fra Uralfjellene og østover til fjellkjeden Tian Shan som en del av den indoeuropeiske folkevandringen, og korresponderte med de tidlige indoiranske kulturer. Stridsvogner figurer framtredende i indoiransk mytologi. De spilte også en viktig del i både persisk og hindumytologi, hvor de fleste gudene i deres gudeverden ble framstilt som herskere som red på dem. Sanskritordet for en stridsvogn er hankjønnsordet rátha-, noe som er beslektet med avestisk raθa- (også hankjønnsord), og i sin opprinnelse en bekreftelse av det urindoeuropeiske adjektivet *rot-h₂-ó- i betydningen «har hjul», med det karakteristiske aksentskiftet som er funnet i indoiranske substantiviseringen. Dette adjektivet på sin side avledet fra det kollektive substantivet *rot-eh₂-, «hjul», fortsatte i latinske rota, som tilhørte substantivet *rót-o- for «hjul» (fra *ret-, å løpe») som også er funnet i germansk, keltisk og baltisk (gammelhøytysk rad, gammelirsk roth, litauisk rãtas).
I nordlige Mesopotamia var mitanniene berømte førere av stridsvogner. navnene på deres konger opptrer i nedtegnelser fra rundt 1500 f.Kr. deres navn var indiske, og et av dem hadde betydningen «har angripende stridsvogn». Deres folk snakket ikke et indoeuropeisk språk, men hurrittisk (beslektet med urartisk), men deres aristokrati hadde sin opprinnelse i førere av stridsvogner. Det er da mulig at indoeuropeere med stridsvogner nordfra hadde grepet makten i landet. Med stridsvognens mobilitet kom streben etter makt, etter kveg og erobringer. Hestekulturen på steppene var avhengig av og underlagt endrede beiteland, klimatiske endringer som endret beitebetingelsene, og suksess i krig. Flyktige og drevet av stadig endrede lojalitetskultur til de ulike kongedømmer på steppene, var de helt avhengig av sine hester. Til sist endret steppenomadene og deres hester historien, veltet sivilisasjoner og skapte selv mektige riker.
Så tidlig som 5000 f.Kr. la folk gravgods i gravene med den avdøde. Foruten redskaper, våpen, verdisaker ble også tamdyr og selv folk i gravene. I løpet av noen århundrer ble også hester en del av gravgodset. Denne praksisen med hestegraver, som arkeologene kaller dem, er funnet blant mange indoeuropeiske folk, og andre folk, inkludert kinesere og tyrkiske folk. Handlingen indikerer hvilken høy verdi som hester hadde fått i særskilte kulturer og gir bevis på folkevandringer av folk med en hestekultur. Menneskegraver som inneholder andre tamdyr er sjeldne, selv de finnes; eksempelvis er det i Storbritannia funnet 31 hestergraver, men kun en kugrav, unik i Europa. Denne praksisen med hestegraver er en del av en bredere tradisjon med hesteofring. En tilknyttet prosess er gravlegging med stridsvogner hvor hele vognen, med eller uten en hest, legges i graven til den avdøde. Det er også funnet hestehoder og hover i graver dynket med rød oker. Disse funnene synes å være forløpere til tradisjoner med hesteofringer hvor hestekjøtt ble spist, mens skinnet, skallen og hovene ble lagt til side.
Hester og vogner med hjul åpnet opp for å tilbakelegge store strekninger på steppene. En del av årsakene for ekspansjoner vestover mot Uralfjellene var behovet for metaller. Etter 2000 f.Kr. var ekspansjonene så mange og i så ulike retninger, og ført teknologien med hestestridsvogner vidt av sted, blant annet helt til Kina. På 2000-tallet f.Kr. førte steppesamfunnene bestående av hester og kveg inn i Sentral-Asia. Høvdingene utgjorde en elite som skaffet seg rikdom og prestisje via handel og krig, eller ved plyndring. I Mesopotamia var hesten ikke vanlig hvor frakt skjedde via elvene eller ved eselkaravaner, og hesten var kjent som «eselet fra utenlandske fjelland». I løpet av 3000-tallet f.Kr. infiltrerte nomadefolk fra steppene med sine hester og stridsvogner de fastboende sivilisasjonene mellom Eufrat og Tigris. Disse infiltrasjonene som økte i antall og brede, hadde sin årsak i den miljømessige virkeligheten på steppene. Ved å leve på delvis tørre sletter med ujevnt nedbør var nomadene med sine kvegflokker avhengig av stadig å finne nye beiteområder. I tider med godt nedbør spredte de seg ut over steppene, men i tider med tørke søkte de mot faste vannhull. Således bevegde seg mot utkanten av steppene og mot områder med mer vann og fruktbart land hvor det hadde vært fastboende bønder i århundrer. Tørke kombinert med voksende befolkning og hesteflokker i nord krevde stadig søken etter beitemarker. Landene i sør mellom Eufrat og Tigris må ha fortont seg som lett bytte. Med seg førte de nye militære teknologier og metalluri.
Hettittene
Hettittene i Anatolia var et indoeuropeisk folk som tidlig hadde utvandret fra steppene. De opprettet en stat ved Hattusa, den gamle hovedstaden til hattianere, et opprinnelig folk i Anatolia som hettittene etterfulgte og samtidig overtok deler av deres kultur, som blant annet skriftspråket. Det hettittiske riket sto på høyden av sin makt under kong Suppiluliuma (1344-1333 f.Kr.) og omfattet da mye av sørvestlige Asia, likestilt stormakt med Assyria i øst og Egypt i sør. Det eldste vitnesbyrd om krigføring med stridsvogn er en gammelhettittisk Anitta-tekst (1700-tallet f.Kr.). Teksten nevner 40 spann med hester (i den opprinnelige kileskrift stavet 40 ṢÍ-IM-TI ANŠE.KUR.RAḪI.A) ved beleiringen av Salatiwara (et sted i Anatolia). Ettersom teksten nevner et spann av hester framfor stridsvogner er tekstens faktiske betydning usikker. Den første sikre bevitnelse av hettittiske stridsvogner er datert til slutten av 1600-tallet f.Kr. (Hattusili I). En annen hettittisk tekst om å trene hester som er tilskrevet Kikkuli fra Mitanni er fra 1400-tallet f.Kr.
Stephanie Rice
Vinnertidene på 200 og 400 m medley var nye verdensrekorder, hun svømte distansene på henholdsvis 2.08,34 og 4.29,45.
Hestestridsvogn
Hettittene
Den hettittiske krigsmaskinen besto av esler og tunge oksekjerrer som fraktet nødvendige forskninger, men det viktigste angrepsvåpenet var lette hestetrukne vogner. Det var ikke en ny våpenteknologi. Hettittenes fiender, blant dem egypterne, hadde benyttet dem som mobile plattformer for sine bueskyttere. Deres stridsvogner var langdistansevåpen som kunne avfyre skyer med piler mot fienden. Hettittene hadde en annen tilnærming, og utviklet en stridsvogn som var lengre og dypere, og vognhjulene hadde fire eiker framfor åtte, og fraktet 3 menn framfor 2. Vognen kunne klare den ekstra tyngden ved at hjulene var plassert midt under vognen og ikke bak som på de egyptiske. De tre var en fører, en soldat, og en skjoldmann som hadde som oppgave å beskytte de andre to med sitt skjold. Mannskapet bar rustning, og det gjorde også hestene på sine flanker, bakside og nakker. Soldaten hadde en bue og piler foruten et kort sverd. Høyden på plattformen ga ham en fordel i nærkamp, og til sammen var dette våpenet velegnet til å overvinne fiendens stridsvogner og mot uerfarent infanteri.
Hettittenes framgang var i stor grad avhengig av deres kontroll over handelsrutene og naturressurser, særlig metaller. Etter hvert som hettittene fikk kontroll over Mesopotamia økte spenningene mot naborikene som assyrerne, hurrittere og egyptere. Under Suppiluliuma erobret hettittene byen Kadesj, lokalisert ved elven Orontes i det som i dag er Syria. Byen ble lokalitet for et av de best dokumenterte slag i oldtiden, slaget ved Kadesj i 1274 f.Kr., utkjempet mellom datidens supermakter, hettittene og egypterne, på 1200-tallet f.Kr. Slaget ved Kadesj var kanskje det største slaget mellom stridsvogner som noen gang ble utkjempet, og involverte over 5 000 stridsvogner. Farao Ramses II ledet de egyptiske styrkene og hettittene ved deres konge, Muwatalli II. Det er dog ingen enighet i ettertiden om resultatet eller hva som skjedde. Synspunktene strekker seg fra en egyptisk seier, en uavgjort kamp, og et egyptisk nederlag (hvor de egyptiske rapporteringen er kun propaganda). Slaget ga antagelig ikke avgjørende seier til noen av partene, til tross for store tap. Begge sider trakk seg tilbake og krevde seieren overfor sine egne.
Hettittene benyttet mye tid på å forbedre sine stridsvogner, særlig treningen av hester i spann. Så viktig var treningen av hestene at et arkiv i kileskrifter har nedtegnet dette. Særlig en tekst av nevnte Kikkuli. Ikke mye er kjent om denne hestetreneren, bortsett fra at han var en utlending som kom fra Mitanni, et kongerike fra hva som nå er nordlige Syria. Allerede i første setning presenterte han seg selv: «Således taler Kikkuli, hestetrener fra landet til mitanniene.» I henhold til hans treningsmanual fremmet han en streng og hard opplæring av hestene. Han var nådeløs i sitt opplegg som begynte om høsten og varte i 148 dager. Han bygde styrke og forberedelse på tøffe forhold, og presset hestene til ytterpunktene av hva de maktet. Kikkuli og de andre hettittiske hestetrenerne fikk til sist meget kondisjonssterke og veltrente hester, og det var antagelig årsaken til hvorfor den hettittiske hæren var så suksessfulle.
Hester var både sjeldne og kostbare. En hest hadde samme verdi som sju okser, eller ti esler, eller tretti slaver. De ble benyttet til stridsvogner, men også ridende speidere og voktere som patruljerte og kontrollerte store områder med erobret land og folk. Storstilt krigføring ved kavaleri var ikke aktuelt før skyterne og deres effektive kavaleri fra steppen revolusjonerte militær strategi.
Krigføring med stridsvogner avtok med sammenbruddet av det hettittiske riket på 1100-tallet f.Kr. Endringen av den etablerte orden førte til et paradigmeskifte for krig med hester. I århundrer betraktet eliten i Mesopotamia det som uverdig å ri hester. I henhold til en berømt brevutveksling hadde kong Zimri-Lim av Mari planlagt å besøke byer i Akkad. Han ble rådet til å kjøre en stridsvogn, «eller om du må ride, ri et muldyr. For kun da vil du bevare din verdighet for din kongelige posisjon.» Hva kongen gjorde er ikke bevart.
Oldtidens Egypt
Både hester og stridsvognen ble innført til oldtidens Egypt av de invaderende semittiske hyksos (egyptisk: heqa khaseshet, «hersker(e) fra fremmede land») i andre mellomepoke. De erobret og bosatte seg på østlige Nildeltaet en tid før 1650 f.Kr. og førte til slutten på 13. egyptiske dynasti. Først da egypterne selv behersket krig med stridsvogner ble de fremmede herskerne fordrevet i tiden 1570-1550 f.Kr. Bruken av stridsvogn bidro siden til egypternes militære suksess. I egyptisk og assyrisk kunst er det tallrike representasjoner av stridsvogner som viser at de var rikt dekorert. Egypterne utviklet deres egen formgivning til stridsvognen, som teknologiske forbedringer til strukturen med en tverrstang på hjulkonstruksjonen som reduserte vekten. De oppfattet også den T-formede kravesalen til sine hester en gang rundt 1500 f.Kr. De best bevarte eksemplene på egyptiske stridsvogner er fire stykker i graven til Tutankhamon.
Stridsvognene var effektive ved deres store hastighet og styrke som overgikk infanteriet, og ble raskt det nye mektige våpenet i Midtøsten. De var bemannet med en fører og en bueskytter. De ble trukket av to eller fire hester. De var dog kostbare, tunge og utsatt for å bryte sammen, men i kontrast til tidligere kavaleri ga de en mer stabil plattform for bueskyttere. Ulempene var deres størrelse og avhengigheten av flatt terreng. I kamp ble stridsvognene benyttet i det første angrepet for å bryte gjennom en kompakt forsvarslinje og ble tett fulgt av infanteriet. I en annen rolle ble stridsvognen benyttet til å forfølge og nedlegge flyktende fiender etter at seieren var klar.
Medlemmene av stridsvognenhetene utgjorde deres egen aristokratiske klasse kjent som maryannu («unge helter»). Den heroiske symbolisme kan bli sett i samtidige avbildninger hvor farao er framstilt ridende i sin stridsvogn med eliten og skyter piler mot fienden. Denne framstilling ble typisk for kongelig makt i ikonografien i det nye rike.
Persia
Perserriket etterfulgte Elam rundt 500 f.Kr. Perserne kan ha vært de første som spente fire hester foran sine stridsvogner. De benyttet også stridsvogn med ljå, det vil si kniver montert på begge sider av akslingen. Bladene gikk horisontalt ut en meter på sidene av vognen og roterte etter som vognen ble trukket. Kyros den yngre (død 401 f.Kr.) er tilskrevet denne nyvinningen, og benyttet disse stridsvognene i stort antall. Den greske hærføreren Xenofon (430−354 f.Kr.), som var vitne til slaget ved Kunaxa, fortalte om dem: «Disse hadde tynne ljåblader som strakte seg ut i vinkle fra akslene og dessuten ut under førerens sete, vendt mot bakken.»
Herodotos nevner at libyere og indiske satraper sendte kavaleri og stridsvogner til Xerxes den stores hær. Imidlertid hadde kavaleri allerede blitt langt mer effektiv og raskere enn stridsvognene, og nederlaget til Dareios III av Persia i slaget ved Gaugamela (331 f.Kr.), hvor hæren til Aleksander den store ganske enkelt åpnet sine linjer og lot de persiske stridsvognene passere og deretter angripe dem bakfra, markerte slutten på stridsvognenes militære betydning. I senere kulturer var dog stridsvognen fortsatt til en viss grad aktuell, som hos Selevkideriket og pontiere, i India, Kina og blant keltiske folk.
I Bibelen
Stridsvogner er jevnlig omtalt i Den hebraiske Bibelen (Tanákh og Septuaginta), særskilt i tekstene om profetene som instrumenter for krig eller som symboler på makt eller ære. De er først gang omtalt i fortellingen om Josef (Første Mosebok 50:9). «Jernvogner» er også omtalt hos Josva (Josvas bok 17:16,18) og Dommernes bok (1:19,4:3,13) som kanaanittenes våpen. Første Samuelsbok (13:5) nevner stridsvognene til filisterne, som er forsøksvis identifisert med havfolkene eller mykenske grekere.
Byen Jisre'el har blitt identifisert som base for stridsvognene til kong Akab av Israel. Den dekorerte akselnaglen til Sisera, hærfører av den kanaanittiske hæren, ble identifisert ved det sted som er gjenkjent som hans festning Harosjet-Haggojim.
Det indiske subkontinent
Stridsvogner er framstående omtalt i Rigveda, noe som viser at de var i bruk i India på 1000-tallet f.Kr. Blant guddommene i Rigveda er Usjas («Morgenrøden») framstilt kjørende i en stridsvogn. Det samme er Agni i hans funksjon som budbringer mellom guder og mennesker.
Det er en del beskrivelser av stridsvogner blant helleristningene og bergkunsten i Vindhyafjellene. To avbildninger av stridsvogner er funnet i Morhana Pahar i distriktet Mirzapur. Den ene viser en biga og hodet på føreren. Den andre viser en quadriga med hjul som har seks eiker, og en fører som står høyreist i en stor vognboks. Denne vognen er angrepet. En figur, som er væpnet med et skjold og stridskølle, står i vognens vei; en annen figur som er bevæpnet med pil og bue, og truer den høyre flanken. Det har blitt spekulert om avbildningen refererer til en særskilt fortelling. Den er antagelig datert til de første århundrene f.Kr. De meget realistiske framstillingene ved buddhistsenteret Sanchi i distriktet Raisen er datert omtrentlig til 100-tallet e.Kr.
Kong Ajatashatru av Magadha (død ca. 460 f.Kr.) hadde stridsvogner med ljåer som ble benyttet i krigen mot stammen Licchavi. Det er utstilt stridsvogner og palassvogner ved Telanganas statlige arkeologiske museum i Hyderabad.
Kina
De eldste arkeologiske bevis på stridsvogner i Kina, en stridsvogngrav oppdaget i 1933 ved Hougang, Anyang i provinsen Henan, er datert til styret til kong Wu Ding av det sene Shang-dynastiet (ca 1200 f.Kr.). Orakelbeininskripsjoner antyder at de vestlige fiendene til Shang-dynastiet begrenset antallet stridsvogner i kamp, men herskerne selv benyttet dem kun som mobile kommandokjøretøyer og i til kongelig jakt.
Stridsvognene kom plutselig til Kina under styret til Wu Ding, en gang rundt 1180 f.Kr. Disse var avanserte vogner, konstruert med omfattende teknologi med bøyd treverk og lær tilsvarende til hva som ble utviklet i Vesten. Den militære vognteknologien kom fra steppene og erobret enorme områder av mogulenes land. Hesten var ikke ukjent i Kina på denne tiden. Tamhester hadde blitt spredt raskt over steppene og nådd Kina på 2000-tallet f.Kr. Først ble de benyttet som pakkhester, deretter for å trekke adelens vogner. Da stridsvognen kom ble de overtatt av adelen som mobile kommandoposter i utkanten av en militær konflikt. De var vogner med høy prestisje, og fulgte herskeren i graven. Shang-dynastiets stridsvogner ble trukket av to hester, men tidvis ble også fire hester funnet i gravene. Det samme gjorde dusinvis av ofre, fanger som var bundet, enten halshogd eller gravlagt levende.
Shang-dynastiet utkjempet tallrike kriger i de nordvestlige steppene. De var gevinster i form av fanger og hester. Over tid ble noen av stammene langs grensen allierte som de fikk hestetrenere fra, foruten kunnskap om hjulvekt, veterinærer og andre nødvendigheter om de nye teknologien. Kineserne hadde vært bønder i hundrevis av år og å behandle hester krevde kunnskaper som til da var ukjente.
Zhou-dynastiet veltet Shang-dynastiet i 1045 f.Kr. og ble de føreste kineserne som benyttet lette stridsvogner på slagmarken. De benyttet 300 stridsvogner og bueskyttere mot sine fiender i slaget ved Muye, og til tross for være tallmessige underlegne, sto seirende igjen etter slaget. Wen, grunnleggeren av Zhou-dynastiet, ble sagt var en «barbar», en mann fra steppene, noe som kan redegjøre for hans mobile strategi, og oppfant en ny form for harnisk og seletøy med fire hester i bredden. Mannskapet besto av en bueskytter, en vognfører, og tidvis en tredje soldat som var bevæpnet med et spyd eller øks. Fra 700- til 400-tallet f.Kr. benyttet kineserne stridsvogner i kamp. Krig førte med seg teknologiske nyvinninger til Kina. Jernmetallurgien kom fra steppene på 700-tallet f.Kr.
Storstilt krigføring med stridsvogner ble helt foreldet etter de stridende staters tid (476–221 f.Kr.). Hovedårsakene var økende bruk av armbrøst, innføring av standardiserte kavalerienheter, og tilpassingen av bueskyttere fra steppene som var langt mer effektiv. Stridsvogner fortsatte å fungere som kommandoposter for offiserer under Qin-dynastiet (221-206 f.Kr.) og Han-dynastiet (202 f.Kr.-220 e.Kr.), mens bevæpnede stridsvogner ble også benyttet under Han-dynastiet mot føderasjonen av nordlige nomader, Xiongnu i Han-Xiongnu-krigen (133 f.Kr. til 89 e.Kr.), særskilt i slaget ved Mobei (119 f.Kr.).
Før Han-dynastiet ble ofte makten til kinesiske stater og dynastier målt i antallet stridsvogner som de hadde. Et land med et tusen stridsvogner ble rangert som et middels land, og et land med ti tusen stridsvogner ble rangert som et stor og mektig land.
Hester spilte en avgjørende rolle i foreningen av de kinesiske statene. Å føre krig med hester, enten stridsvogner eller kavaleri, hadde store fordeler, men Kina hadde mangel på tilgang på store hester, som måtte innføres over distanser fra Sentral-Asia. Behovet for hester førte til bitre kriger i nord i flere århundrer. Han-keiser Wudi, som styrte i tiden 140-87 f.Kr., la slikt vekt på hester at han organiserte kostbare krigstokt for å øke Kinas grenser mot vest. De kjøpte også hester i bytte med silke, noe som førte til opprettelsen av Silkeveien. «Hester er grunnlaget for militær makt, den største ressursen til staten,» skrev Ma Yuan, Han-general fra nordlige Kina, i det første århundret e.Kr. Han sendte 60 000 soldater vestover i jakt på hester, og skaffet 3 000, men kun en tredjedel trygt til Kina. Tang-dynastiet (618-907 e.Kr.) begynte sitt styre med 5 000 hester, men i løpet av noen få tiår hadde de økt antallet til 700 000 med aggressiv avl, og selv da var det behov for flere, som ble kjøpt dyrt med silke, og senere med te. Til sist førte den kroniske mangelen på hester til katastrofer, utløst av erobringene til Djengis Khan, men da var stridsvognene for lengst blitt utdatert for kavaleri.
Hellas
Greske stridsvogner ble framstilt for å bli trukket av to hester festet til en midtre påle. Om ytterligere to hester ble benyttet, ble disse festet på hver side av hovedparet ved en enkel, slik som sett på to greske vaser i British Museum fra de all-athenske leker i Athen hvor føreren sitter med føttene hvilende på et brett som henger ned foran nær beina til hestene. Tospannet selv besto av et sete hvilende på akselen med en tverrstang på hver side for å beskytte føreren fra hjulene. Greske stridsvogner synes å ha manglet andre fester til hestene, noe som ville ha gjort vending vanskelig.
Kurven eller vognhuset til stridsvognen hvilte direkte på akselen som knyttet de to hjulene sammen. Det var ingen form for hjuloppheng, noe som gjorde det til en ukomfortabel form for transport. Foran og på siden av kurven var det en delvis rund beskyttelse på rundt 1 meter høy. Bak var kurven åpen, noe som gjorde det lett å gå på og av vognen. Det var ikke noe sete og generelt var det kun nok plass for en fører og en passasjer. Tøylene var omtrentlig de samme som ble benyttet på 1800-tallet, framstilt av lær og beslått med elfenbein eller metall. Tøylene gikk gjennom ringer knyttet til klaven eller åket, og de var lange nok til å bli knyttet rundt livet på føreren når han trengte å frigjøre hendene.
I henhold til gresk mytologi ble stridsvognen oppfunnet av Erikhthonios av Athen. Det var sagt at han var lam i føttene og oppfant hestestridsvognen med fire hester (quadriga) for å kunne reise rundt. Han deltok også i kappløp og Zevs ble så imponert over hans dyktighet at han etter hans død løftet ham opp til himmelen hvor han ble stjernebildet Kusken (Auriga).
Den mest kjente opptreden av en stridsvogn i gresk mytologi skjedde da Faethon, sønn av Helios, forsøkte å kjøre sin solstridsvogn, og endte opp med å sette jorden i brann. Denne fortellingen førte til den arkaiske betydningen av faethon som en særlig uvøren vognfører. Platon i hans stridsvognallegori for å forklare sin teori om den menneskelige sjel. Han framstilte en vogn trukket av to hester, en godt dressert mens den andre var vanskelig, således representerte motstridende menneskelige innskytelser; vognførerens oppgave, som her representerte fornuften, var å forhindre hestene å løpe i hver sin retning og isteden rettleide dem mot innsikt.
Det greske ordet for stridsvogn, ἅρμα, hárma, er også i dag benyttet for å henvise til en stridsvogn (tank), da som άρμα μάχης, árma mákhēs.
Nordlige Europa
Trundholmsvognen (Solvognen) er et dansk nasjonalklenodium fra bronsealderen. Hesten, på fire hjul, som trekker en soldisk på to hjul er datert til ca. 1400 f.Kr. Alle hjulene har fire eiker. Det er uvisst om vognen med soldisken kan bli forstått som en passasjer, men uansett viser denne kunstferdige modellen i gull og bronse at stridsvognen med to hjul var tilstede i Nord-Europa på et tidlig tidspunkt. Solvognen illustrerer tanken at solen ble trukket på sin evige reise av en guddommelig hest, og solbildet og hesten har hjul for symbolisere solens bevegelse.
På et antall nordiske helleristninger fra bronsealderen er det framstilt vogner med to hjul med rund front, åpen bak og trukket av to hester. Ved Gryt i nordøstlige Skåne i Sverige finnes det 17 bilder av stridsvogner, oppstilt på rad. En lignende vogn finnes i et av billedsteinmotivene i kongegraven i Kivik, også i sørlige Skåne. Forskningen har påpekt likheter mellom disse og samtidens stridsvognbilder i middelhavsområdet, skjønt en forsker har stilt spørsmål om disse motiv faktisk gjengir stridsvogner.
Lennox Kanu
Lennox Kanu (født 29. november 1983) er opprinnelig fra Sierra Leone, men er nå norsk statsborger. Han har spilt fotball lokalt i Rogaland etter at han sammen med femten andre hoppet av da laget hans spilte Norway Cup i 2000. I Rogaland har han blant annet spilt for Viking FK, Vidar, Stavanger Idrettsforening og Sandnes Ulf.
Hestestridsvogn
Etruria
Den eneste intakte etruskiske stridsvognen er datert til rundt 530 f.Kr. og ble avdekket som en del av stridsvogngrav ved Monteleone di Spoleto i sørøstlige Umbria i Italia. Den er nå i samlingen til Metropolitan Museum of Art i New York. Selv om rundt 300 stridsvogner fra antikken er kjent for fortsatt å eksistere, kun seks av disse rimelige fullstendige, og Monteleone-stridsvognen er den som er best bevart. Den er dekket med elfenbein og bronseplater som er dekorert med billeder framstilt i lavt relieff. Disse framstiller hva som tolkes som scener fra livet til Akilles.
Lennox Kanu
Han ble Sogndals dyreste spiller da han ble kjøpt fra Sandnes Ulf etter ett vellykket låneopphold høsten 2006 for 1,3 millioner norske kroner. Han valgte Sogndal foran blant annet Viking, som også var ute etter stortalentet. Han ble solgt til Stavanger før 2009-sesongen. I mars 2010 skrev han under med Sandnes Ulf. Han var med å spille klubben frem til opprykk til eliteserien, men fikk selv ikke bli med i toppserien. I 2012 spiller han for 2.-divisjonsklubben Vidar igjen. I 2013 spiller han for 4.-divisjonsklubben Sola.
Hestestridsvogn
Urartu i Kaukasia
I oldtidsriket Urartu (860–590 f.Kr.) ble stridsvognen benyttet både av adelen og militæret. I Erebuni (Jerevan i dagens Armenia) er kong Argishti av Urartu avbildet mens han fører en stridsvogn som er trukket av to hester. Stridsvognen har to hjul og hvert hjul har rundt åtte eiker. Denne typen ble benyttet i tiden rundt 800 f.Kr. i Kaukasia og sørover.