cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indoariske språk
Språkgeografi
Det hovedsakelige utbredelsesområdet for dagens indoariske språk omfatter den nordlige delen av den indiske halvøya omtrent fra Indus i vest til Assam i øst, samt fra Himalaya i nord til omtrent 18. breddegrad i sør. De indoariske språkene er Sør-Asias største språkgruppe. 15 av Indias 22 offisielle språk er indoariske, og tre av fire indere taler et indoarisk språk som morsmål. Selv i Pakistan, Bangladesh, Nepal, Sri Lanka og på Maldivene er et indoarisk språk statsspråk. Utbredelsesområdet omfatter altså også store områder utenfor India, men på den andre sida omfatter de ikke de områdene i sørlige India der det i stedet snakkes dravidiske språk.
Sentrale India
Indias to offisielle nasjonalspråk er engelsk og hindi. Antallet morsmålstalere av hindi avhenger av i hvilken utstrekning nærliggende språk/dialekter regnes som varianter av hindi eller som selvstendige språk. I snever betydning har hindi over 200 millioner morsmålstalere, men om man går ut fra den indiske regjeringas utvidede definisjon, er det 420 millioner som snakker hindi. Om man også regner med dem som snakker hindi som andrespråk, tales de av 500 millioner indere, og dette tallet øker stadig. Standardisert hindi hviler på hindustani, et overregionalt handelsspråk på grunnlag av khariboli, dialekten i Delhi og området rundt. Det er statsspråk i de nordindiske statene i Uttar Pradesh, Bihar, Jharkhand, Chhattisgarh, Madhya Pradesh, Rajasthan, Haryana, Uttarakhand og Himachal Pradesh samt i unionsterritoriet Delhi, og brukes av befolkninga som skriftspråk. I dette sentralindiske området brukes en rekke nært beslektede regionalspråk, som delvis også klassifiseres som hindidialekter. Disse underdeles i to grupper, «vesthindi» eller «vestsentralindisk» (haryanvi, braj-kanauji, bundeli) og «østhindi» eller «østsentralindisk» (awadhi, bagheli, chhattisgarhi).
Av politiske grunner klassifiserer den indiske regjeringa en rekke andre språk som «hindidialekter». Fra en språkvitenskapelig synsvinkel er de selvstendige språk, tilhører ulike undergrupper av indoariske språk og har delvis også egne skriftspråk. Disse er språkene i den østindiske biharigruppen (med bhojpuri, maithili og magahi), de vestindiske rajasthanispråkene (som vekslende regnes som ett språk eller en språkgruppe) samt i nord den nordindiske gruppa paharispråk, som snakkes ved grensa til Himalaya. Målet er at hindi skal fungere som et virkelig nasjonalspråk. Uansett har hindi, som medie- og prestisjespråk, stadig mer innflytelse på andre indoariske språk.
Urdu, de indiske og pakistanske muslimenes språk, og hindi er på det hverdagsspråklige området nesten identiske; begge bygger på hindustani, og de to språkenes dialekter skiller seg lite fra hverandre. Urdu skiller seg imidlertid ut ved et stort antall låneord fra persisk og arabisk, og bruken av det arabiske alfabetet. Til tross for at det har 65 millioner brukere (med andrespråktalere 105 millioner), er urdu et språk uten territorielt grunnlag. Den muslimske bybefolkninga i nordlige India utgjør en majoritet av dets talere. I tillegg er urdudialekten dakhini utbredt i sørindiske områder som Hyderabad. I Pakistan snakkes urdu som morsmål av en liten del av befolkninga (omtrent 10 millioner), men er landets offisielle nasjonalspråk, og fungerer som overregionalt handels- og utdanningsspråk. Antallet urdutalere stiger derfor uavbrutt.
I øst
Til de østindiske språkene regnes den ovennevnte biharigruppa (sammenlagt 65 millioner brukere) med hovedspråkene bhojpuri, maithili og magahi, som tales i Bihar mellom de sentralindiske språkvariantene og bengali. Bengali (med 210 millioner brukere det nest største indoariske språket) er språket i de indiske delstatene Vestbengal og Tripura, samt i Bangladesh. Enkelte av bengalivariantene (chittagong, sylhetti og rajbangsi) klassifiseres også som selvstendige språk. Nordøstenfor snakkes assamesisk i den indiske staten Assam av 15 millioner mennesker.
Språket i delstaten Orissa, som ligger på Indias østkyst, er oriya, som snakkes av 32 millioner mennesker. I skogs- og fjellområdene i sentrale India snakkes – foruten adivasistammebefolkningenes ikke-indoariske språk, også de to indoariske overgangsdialektene bhatri og halbi.
Sør og vest
Marathi er utbredt i nordvestlige Deccan i delstaten Maharashtra, og har sammenlagt 80 millioner brukere. Nært beslekta med marathi er konkani (8 millioner brukere), som er statsspråk i Goa og dessuten tales helt i sør i Maharashtra samt ved kysten i Karnataka og Kerala.
I stammeområdene i nordlige Maharashtra, østre Gujarat og sørlige Rajasthan snakker man bhili og khandeshi, to indoariske språk som tidligere ble betrakta som gujaratidialekter. Khandeshi betegnes noen ganger også som en språkgruppe, bestående av khandeshi, dhanki og ahirani. Gujarati, som snakkes vest for disse, har 45 millioner brukere og snakkes i delstaten Gujarat, samt av en del av befolkninga i Mumbai (Bombay). Nord for dette finnes Rajasthans språk, den såkalte rajasthanigruppa, som utgjøres av språkene marwari (15 millioner), malvi, bagri, lambardi og nimadi, hver med 1–2 millioner brukere.
Sindhis språkområde (22 millioner brukere) begynner i vestlige Gujarat og fortsetter til den pakistanske grensa i provinsen Sindh ved Indus' nedre løp. Nær beslekta med sindhi er den såkalte vestlige gruppa panjabi-dialekter, som også betegnes som lahndagruppa. Av lahnda-dialektene har siraiki gjort seg gjeldende som skriftspråk. Et annet vestpanjabisk språk er hindko. Sammenlagt snakker ca. 80 millioner lahnda, hindko eller siraiki. Det egentlige (østlige) panjabi har sammenlagt 30 millioner brukere, og er utbredt i den nordlige delen av den pakistanske Indusdalen samt i den indiske delen av Panjab. Dogri-kangri (2,2 millioner brukere) snakkes i Jammu-området i den indiske delstaten Jammu og Kashmir. Det ble tidligere regna som en dialekt av panjabi, men hører til en separat språkgren, og er i India offisielt erkjent som selvstendig språk.
Nord
Nord for språkområdet til hindi snakkes nepali av 16 millioner mennesker. Det er nasjonalspråk i Nepal og er også utbredt i Sikkim, Darjiling og deler av Bhutan. Andre viktige nordindiske språk er garhwali og kumauni med rundt 2 millioner brukere hver. De snakkes i nedre deler av Himalaya, vest for nepalis språkområde (såkalte vestpaharispråk).
Lengst nordvest på det indiske subkontinentet ligger de dardiske språkenes utbredelsesområde. Det viktigste av dem er kasjmirsk, som tales i Kashmirdalen av 4,5 millioner mennesker, og er det eneste dardiske litteraturspråket. De øvrige dardiske språkene (deriblant pashai, khowar, kalasha, shina og Indus-kohistani) snakkes sammenlagt av 1,2 millioner mennesker i Hindukush-området i Pakistan og Afghanistan.
Øvrige områder
Singalesisk, som snakkes av majoriteten av Sri Lankas befolkning (15 millioner brukere), er adskilt fra resten av det indoariske språkområdet. Dhivehi, Maldivenes språk, har 220 000 brukere og er nært beslekta med singalesisk.
Et spesialtilfelle utgjøres av romani (romanes), sigøynernes språk, som i tallrike varianter er utbredt over Europas og vestlige Asias land med omkring 3,5 millioner brukere. Domari og lomavren er beslekta med romani, og snakkes også utenfor India i vestlige Asia og Europa.
Som en følge av nyere migrasjonsprosesser i den britiske kolonitida brukes indoariske språk av et betydelig antall mennesker i Karibia, Guyana, Sør-Afrika, Mauritius og Fiji. I Fiji fungerer fijiansk hindi som statsspråk.
Problemer
Den interne klassifiseringa av de nyindoariske språkene, som har blitt snakka siden rundt 1000 e.Kr., støter på mange problemer. Ideelt sett vil et stamtre gjengi den genetiske avsondringa av grupper med språk, som har utvikla seg uavhengig av hverandre på grunn av geografiske avstander. Hos de indoariske språkene er denne prosessen meget vanskelig å rekonstruere historisk på grunn av stadige folkevandringsbevegelser med dertil hørende blandingsprosesser. Det finnes knapt noen naturlige hindre i det indiske kjernelandet, og de politiske enhetene er ustabile og har fleretniske og flerspråklige samhold. Disse prosessene resulterer derfor i et dialektkontinuum som strekker seg over hele det indoariske språkområdet fra vest til øst og fra nord til sør.
Følgene av dette er for det første store vanskeligheter med identifiseringa av enkelte språk, med avgrensing av dialekt og språk og med klassifiseringa som helhet. En forvanskende omstendighet er at overgangen fra sen mellomindoarisk til nyindoarisk rundt 900–1100 e.Kr. kun er veldig svakt belagt skriftlig. Derfor blir det nesten umulig å føre nyindoariske språk tilbake til bestemte mellomindoariske språk og dermed oppnå en naturlig gruppedanning av de nyindoariske språkene.
Siden det er vanskelig å lage en enkel, vel motiverbar stamtremodell har det blitt gjort forsøk på å forstå struktureringa av de nyindoariske språkene ved hjelp av bølgeteori. I denne studerer man nyvinninger som utgår fra bestemte senter, som i tidas løp har rørt seg gjennom delområder av de nyindoariske språkene og rekonstrueres i isoglosser. Her spiller fenomenet prestisjespråk en stor rolle. Prestisjespråkets kjennetegn og nyvinninger har gått over til nærliggende språk, forsterka gjennom kontakt. (Indoariske prestisjespråk med denne funksjonen har vært vedisk, sanskrit, magadhi, sauraseni og apabhramsha, og i nåtida hindi.) Problemet med bølgeteorien er at ulike isoglosser leder til helt ulike inndelinger, og at det derfor i forlengelsen motvirker en enhetlig klassifisering.
Historiske teorier
Klassifiseringsforsøk i klassisk genetisk forstand har forekommet siden begynnelsen av 1800-tallet. Men først i 1880 ga Augustus Hoernle (1841–1918) en oversikt som er basert på et større antall nyindoariske språk og som dermed er jamførbar med mer moderne formuleringer. Hoernles hovedinndeling er en nordvestlig og en sørøstlig, hvilket han fører tilbake til tidsmessig separate innvandringsbølger:
Mange senere forskere har overtatt grunnstrukturen i denne områdebetingede klassifiseringa. Imidlertid ble tesen om ulike innvandringsstrømmer forkasta. Et neste viktig steg ble tatt av George Abraham Grierson (1851–1941) i hans verk Linguistic Survey of India (1903–1928), som ennå i dag utgjør et viktig arbeidsgrunnlag. Han gikk ut fra et konsept med «ytre» og «indre» nyindoariske språk. Til de indre regna han pahari-gruppa, panjabi, rajasthani, gujarati og hindi, til de ytre østgruppene (bengali, assamesisk, oriya), sørgruppa (marathi, konkani, singalesisk) og en nordvestgruppe (lahnda, sindhi). I mellom plasserte han en «mellomgruppe» av overgangsspråk (blant annet awadhi og chhattisgarhi). Indre-ytre-konseptet holdt imidlertid like lite vann som migrasjonstesen.
Grierson reviderte i 1931 sin opprinnelige teori, og kom til en indre inndeling ganske lik Chatterjis. Også de klassifiseringene som ble framlagt av Ralph Lilley Turner (1888–1983) i sitt verk Some Problems of Sound Change of Indo-Aryan i 1960, av Sumitra Mangesh Katre (1906–1988) i sitt verk Some Problems of Historical Linguistics in Indo-Aryan i 1965 og av George Cardona i 1974 er varianter av Chatterjis teori.
Særtilfellene dardisk, romani og singalesisk
Mens man altså så smått hadde funnet et omtrentlig konsensus om de nyindoariske språkenes kjerne, dog uten å ha kommet fram til en allment akseptert inndeling i hver detalj, fantes det fortsatt større uenigheter om grensegruppene, nemlig dardiske språk, de romske språkene (romani, domari og lomavren) og singalesisk og dhivehi. De senere har man enten regna til de sørindoariske språkene (marathi, konkani) eller behandla som en egen gruppe.
Det er ennå ikke fullstendig klarlagt hvilke språk som hører til de dardiske språkene. Nuristanispråkene ble opprinnelig regnet som dardiske språk, men de fleste forskere tenderer i dag til å oppfatte nuristanispråkene som en tredje gren av de indoiranske språkene, med samme rang som iranske og indoariske språk. De (resterende) dardiske språkenes stilling innen nyindoarisk er imidlertid fortsatt omstridt. Mens visse forskere betrakter det som en undergren av nordvestindisk (sammen med lahnda og sindhi), er det også de som mener at dardiske språk er en egen gren av indoariske språk.
I Metzler Lexikon Sprache (1993, 3. opplag 2005) benyttet Jost Gippert en klassifisering som han betegnet som «for tilfellet beste arbeidshypotesen». Klassifiseringen i denne artikkelen stemmer i stor grad overens med denne.
Hovedgrener av nyindoarisk
Følgende strukturdiagram gjengir nyindoariskens hovedgrener med de viktigste språkene. En fullstendig klassifisering framstilles i neste avsnitt.
Klassifisering av de nyindoariske språkene
For hver hovedgren av nyindoarisk angis i følgende oversikt den strukturelle inndelinga og de tilhørende språkene med deres aktuelle antall brukere. For språkidentifikasjonen (og avgrensning mot dialekter) henvises det framfor alt til David Dalbys The Linguasphere Register (2000). Det bør gjøres oppmerksom på at de framstilte enhetene faktisk er «språk» og ikke bare «dialekter»; hvert anført språk har som regel flere dialekter. Mellom nærliggende språk finnes det normalt overgangsdialekter hvis posisjon naturligvis er problematisk. For en fullstendig og detaljert framstilling med dialekter og underdialekter, se den eksterne lenka under, som denne klassifiseringa er basert på. Informasjonen om antall brukere kommer i all vesentlighet fra Ethnologue (15. utgave 2005), og ved større språk har statistiske årbøker og ytterligere kilder blitt brukt.
''Hovedgrener i versaler, genetiske undergrupper i halvfet, språknavn i normalstil. Alternative navn på språket og antall brukere i parentes.''
DARDISKE (23 språk med 5,7 millioner brukere)
NORDINDISKE eller PAHARI (3 språk med 21 millioner brukere)
VESTINDISKE (13 språk med 78 millioner brukere)
SENTRALINDISKE (14 språk med 320 millioner brukere, andrespråksbrukere 655 millioner)
ØSTINDISKE (26 språk med 347 millioner brukere)
SØRINDISK (4 språk med 89 millioner brukere)
SINGALESISK-DHIVEHI (2 språk med 4 millioner brukere)
ROMANI-DOMARI (3 språk med 4 millioner brukere)
UKLASSIFISERTE (8 språk med 200 000 brukere) Foruten de klassifiserte nyindoariske språkene finnes det visse skriftløse språk som hittil ikke har blitt innordna i noen av hovedgrenene. Muligens er noen av disse språkene dialekter av klassifiserte språk. Hittil finnes ingen språkvitenskapelige undersøkelser eller grammatikker for noen av disse språkene. Det dreier seg om:
Lydlære
De indoariske språkenes fonembestand har holdt seg ganske stabil i løpet av de forskjellige språkstadiene. Karakteristiske lyder, som de retroflekse og aspirerte konsonantene, forekommer både i ur- og mellomindoarisk, samt i nesten alle nyindoariske språk. Derimot har det foregått til dels store forandringer i fordelinga av lydene i ordene gjennom de ulike språkstadiene.
Ludvig Karsten
Ludvig Peter Karsten (1876–1926) var en norsk neo-impresjonistisk maler inspirert av Edvard Munch, Henri Matisse og samtidig fransk maleri. Han deltok først på Høstutstillingen i Kristiania i 1901, og hadde sin første separatutstilling i 1904. Han er representert ved museer i mange skandinaviske byer, og med flere malerier ved Nasjonalgalleriet i Oslo. Karsten var kjent for sin bohemlivsstil og for sitt skiftende temperament.
Indoariske språk
Konsonanter
Karakteristisk for konsonantsystemet i de indoariske språkene er et stort antall (som regel 20) plosiver, som deles inn etter fem artikulasjonssteder (velar, palatal, retrofleks, dental og labial). Kontrasten mellom retrofleks ' og dental t (jamfør hindi ' «papegøye» og  «brist») er typisk for språkene i Sør-Asia. Selv om man tradisjonelt klassifiserer c og j som plosiver, uttales de i praksis snarere som affrikater, altså og. Forskjellen mellom stemte og ustemte konsonanter (f.eks. henholdsvis p og b) er også betydningsskillende på samme måte som aspirasjon, som forekommer såvel ved ustemte som ved stemte plosiver (f.eks. p, b mot ph, bh). Ifølge den tradisjonelle indiske grammatikkens beskrivelse finnes for hvert av de fem radene plosiver en homorganisk (uttalt på samme artikulasjonssted) nasaler. Dermed oppstår følgende system av plosiver og nasaler (angitt med IAST-transkripsjon og lydverdi i IPA):
Noen perifere indoariske språk har forenkla dette systemet. I singalesisk har aspirasjonen forsvunnet (trolig på grunn av innflytelse fra tamilsk), mens assamesisk ikke har noen retroflekse fonemer. Andre språk har utvikla ytterligere fonemer; for eksempel har sindhi implosivene, , og. Når det gjelder nasalene, var opprinnelig kun m, den dentale n og den retroflekse  selvstendige fonemer, men skillene mellom de to siste er ikke bevart i alle moderne språk. Lydene  og ñ er som oftest kun posisjonsbetingede allofoner, som kun forekommer foran de tilsvarende plosivene. I visse språk har de imidlertid oppnådd sekundær fonemstatus.
Ludvig Karsten
Privatliv
Karsten vokste opp i et velstående hjem der flere av barna skulle utdanne seg til skapende yrker. Foreldrene var byggmesteren Hans Heinrich Karsten og Ida Susanne Pfützenreuter. Broren Heinrich ble arkitekt, søsteren Titti tekstilkunstner og søsteren Marie virket som både formgiver og interiørarkitekt.
Indoariske språk
Konsonanter
I klassisk sanskrit forekom vibranten r og lateralen l. Andre indoariske språk har utvida sitt fonemforråd på dette området: en retrofleks lateral  forekommer allerede i vedisk, og senere blant annet i oriya, marathi, gujarati og panjabi. Hindi, bengali, panjabi og sindhi har en retrofleks flakk. Mens det i urindoarisk forekom ytterligere fire frikativer, de tre sibilantene ś,  og s  samt h  har de tre opprinnelige sibilantene falt sammen til én lyd i de moderne språkene, i vest som oftest , i øst. Som oftest har imidlertid en forskjell mellom og  blitt gjeninnført via lånord. De halvvokalene som forekommer er y og v.
Foruten disse opprinnelige indoariske konsonantene har mange nyindoariske språk overtatt nye fonemer gjennom lånord fra persisk og engelsk, nemlig, , , og. I alle språk utenom urdu er disse fonemenes stilling imidlertid ikke særlig befesta, og i utydelig uttale blir de ofte erstatta av liktlydende lyder, altså omtrent philm i stedet for film.
Ludvig Karsten
Privatliv
Datteren Alise var født i 1909 og vokste opp på fosterhjem, men flyttet senere til København for å bo med faren og stemoren. I 1913 giftet Karsten seg med den danske billedhuggeren Michaela (Misse) Frederikke Haslund (1886-1943). Ekteskapet ble oppløst i 1917. Han døde i et hotell i Paris i 1926 etter å ha falt ned en bratt trapp.
Indoariske språk
Vokaler
Antallet vokalfonemer er i de fleste nyindoariske språkene mellom seks og ti. Romani har bare fem vokaler. Singalesisk har derimot et system med 13 vokaler, som i første omgang bygger på forskjeller i vokallengde. For de dardiske språkene og visse dialekter av marathi har det blitt beskrevet systemer med opptil 18 vokaler, men disse er ikke tilstrekkelig utforska.
Ludvig Karsten
Karriere
Ludvig Karsten studerte allerede som tenåring ved Tegneskolens kveldsundervisning (1891–95). I 1893 reiste han på studietur til Telemark, der han lagde landskapsskisser og portretter, og traff maleren Halfdan Egedius. Etter å ha tatt eksamen fra videregående skole i 1895, reiste han til Roma, og senere til Firenze og München. I 1896 reiste han til Spania, og bodde en stund i Madrid. Han forlot Spania i 1898, og ble innskrevet i de norske væpnede styrker ved Gardermoen noen måneder. Så reiste han til München, og malte En mann og en kvinne, et bilde som også blir kalt Adam og Eva (nå i Stenersenmuseet). Han besøkte Paris høsten 1900, der han øvde seg på akt etter modell. Han var stadig på reisefot og besøkte Nord-Afrika og Tyrkia. I 1901 var han i Åsgårdstrand og malte To menn og Tre gutter. Begge ble vist første gang på Høstutstillingen i Kristiania i 1901.
Indoariske språk
Vokaler
Vokalsystemet er i de viktigste indoariske språkenes vokalsystemer som følger:
Ludvig Karsten
Karriere
Karsten reiste tilbake til Paris og bodde her i flere år. Han lærte av de franske malerne Eugen Carrière (i 1901) og Henri Matisse (i 1910). Han var kjent for sine drikkevaner og for sitt temperament. Etter en krangel med dikteren Nils Collett Vogt var han midlertidig utvist fra kretsen av norske malere i Paris. Han besøkte museet Louvre og parafraserte Riberas maleri som forestiller gravleggelsen av Kristus. Frits Thaulow kjøpte maleriet. Det ble Karstens første viktige salg. Det ble gjensolgt til Nasjonalgalleriet i Oslo i 1909 etter Thaulows død. Karstens første separatutstilling ved Blomqvist i Kristiania i september og oktober 1904 mottok blandet kritikk i avisene. I 1905 besøkte han Edvard Munch ved Åsgårdstrand. Munch lagde et stort portrett av ham. Etter en natt med tung drikking, antagelig på midsommeraften, oppsto en krangel mellom Munch og Karsten. Munch lagde senere en etsning med hans versjon av hendelsen. Han besøkte Son flere ganger fra 1907.
Indoariske språk
Vokaler
Anmerkning: Den korte a-lyden kan gjengis som eller.
Ludvig Karsten
Karriere
Fra 1910 bodde Karsten mest i København, der han giftet seg i 1913. I 1920 kjøpte han et hus i Skagen, der han malte store landskaper i pointillistisk stil. Han lot seg tiltrekke av det sterke lyset.
Indoariske språk
Vokaler
Det symmetriske ti-vokal-systemet i hindi og panjabi står nærmest sanskrit. I sanskrit besto imidlertid forskjellen mellom par som i / ī først og fremst i vokallengde: /. I de nyindoariske språkene har denne kvantitative forskjellen blitt erstatta av en kvalitativ: /. Det er imidlertid mulig at den kvalitative forskjellen allerede fra begynnelsen gikk inn i forskjellen etter vokallengde. I hvert fall for kort a og lang ā  ble en forskjell i vokalkvalitet beskrevet allerede i de eldste grammatikkene. Dessuten hadde sanskrit de «konsonantiske vokalene» ', ' og . De to siste er meget uvanlige, men ' forekommer derimot også i de moderne språkene i lånord fra sanskrit, og uttales i da som (for eksempel '  «rishi»).
Ludvig Karsten
Karriere
Han ble i sin samtid sett som den viktigste etterfølgeren etter Edvard Munch, og den eneste av dem som hadde et selvstendig uttrykk. Christian Krohg karakteriserte i en artikkel fra 1910 Karsten som en av Norges seks førende impresjonister. Det vil også være riktig å karakterisere han som en ledende kolorist.
Indoariske språk
Vokaler
Fonemene og  i hindi og panjabi går opprinnelig tilbake til diftongene  og, og uttales i visse dialekter fortsatt som diftonger. Mens disse diftongene er fonematiske, oppfattes de tallrike vokalforbindelsene i nyindoariske språk ikke som selvstendige fonemer.
Ludvig Karsten
Karriere
Karsten er representert ved Nasjonalgalleriet i Oslo med flere malerier, som for eksempel Kristi gravleggelse fra 1904, Vårkveld i Ula fra 1905, Tæring fra 1907, Det blå kjøkken fra 1913, Det røde kjøkken fra 1913 og Flukten fra Egypt fra 1922. Han er representert ved Bergen Museum (med Søsken og Batseba), ved Nasjonalmuseet i Stockholm (med maleriet Den lyse og mørke akt), ved Statens Museum for Kunst i København (med Golgata fra 1923), og ved Stenersenmuseet i Oslo (med maleriene Adam og Eva og Gobelin). Karsten var også kjent for sine parafraseringer av eldre maleres verker, som for eksempel av 1500-tallsmaleren Jacopo Bassano og 1700-tallsmaleren Jusepe de Ribera, og Rembrandt. Hans siste maleri var et portrett av datteren Elise, malt da hun besøkte ham i Paris i 1926.
Indoariske språk
Vokaler
De rene vokalene har i de fleste nyindoariske språk tilsvarende nasalvokaler (for eksempel hindi  «måne»). Sanskrit har likeså en nasalisering som betegnes som anusvara (') (for eksempel ' «kjøtt»), som imidlertid bare opptrer i forutsigbare tilfeller og derfor, i motsetning til nasalvokalene i de moderne språkene, ikke er fonemisk. Det samme gjelder for den ustemte aspiranten visarga (') i sanskrit, som oftest opptrer i slutten av ord, og språkhistorisk går tilbake til s eller r (jamfør nominativendelsen ' i sanskrit med gresk ' og latinsk '.
Ordmelodi
Den eldste indoiranske språkformen, vedisk, hadde en toneaksent som tilsvarte den gammelgreske (jamfør vediske ', ' med gammelgresk ', ' «fot»). Aksenten kunne falle på hvilken som helst stavelse i ordet, og ble uttalt med en høy tone (). I klassisk sanskrit ble den tonale aksenten endra til en dynamisk aksent. Aksentens posisjon stemte ikke overens med den gamle tonale aksenten, men falt, omtrent som i latin, etter forutsigbare regler på den nest siste, tredje siste eller fjerde siste stavelsen. Betoninga følger ulike regler i de nyindoariske språkene, men er nesten aldri betydningsskillende. Et unntak er assamesisk (jamfør ' «han drikker» med ' «da»).
Panjabi utgjør et spesialtilfelle, da det er et tonespråk. De tre betydningsskillende tonene (for eksempel ' «piske», ' «spedalsk», ' «hest») har oppstått sekundært under innflytelse av tidligere aspirerte konsonanter (jamfør panjabi ' med hindi ).
Fonologiske endringer
De urindoariske språkene hadde en komplisert fonologi, som fortsatt står ganske nær den indoeuropeiske typen. De viktigste punktene der sanskrit skiller seg fra det rekonstruerte indoeuropeiske urspråket er følgende:
I begynnelsen av ord og inne i ord opptrer det komplekse konsonantsamlinger i sanskrit (for eksempel  «måneskinn»). Ordene kan derimot slutte kun med bestemte konsonanter, og forbindelser av flere konsonanter forekommer som regel ikke (jamfør latin ' og avestisk ' med sanskrit  «stemme»). Når lyder møtes inne i ord eller ved to tilgrensende ord opptrer sandhifenomener (for eksempel ' til ' «han sa ikke»).
I løpet av den mellomindoariske perioden ble fonologien betydelig endra. Ingen sandhiregler ble gjeldende lenger, og fonembestanden ble noe mindre. Den viktigste forandringa i de mellomindoariske språkene var den radikale forenklinga av stavelsesstrukturen til en type som ligna den i dravidiske språk: konsonantforbindelser i ordenes begynnelse var ikke lenger mulige, inne i ord forekom kun bestemte konsonantforbindelser som var lette å uttale (fordoblede konsonanter eller forbindelser med en nasal som første bestanddel) og i slutten av ord var det ikke tillatt med noen konsonanter utenom den nasaliserte . De viktigste lydforandringene i mellomindoarisk er:
I de nyindoariske språkene har stavelsesstrukturen utvikla seg vekk fra den enkle typen i mellomindoarisk ved at korte vokaler har bortfalt. Konsonanter i slutten av ord forekommer hyppigere enn i sanskrit, og i midten av ord er ytterlige konsonantkombinasjoner mulig. Denne utviklinga forsterkes gjennom lånord fra ikke-indoariske språk. Mange nyindoariske språk har gjennomgått spesielle utviklinger, som det ikke kan gås nærmere inn på her. Sentrale kjennetegn som karakteriserer fonetikken i flertallet av de nyindoariske språkene er:
Morfologi
De indoariske språkenes morfologi har opplevd grunnleggende endringer i løpet av sin utvikling. Det urindoariske sanskrit var et i høy grad syntetisk og flekterende språk med en komplisert formlære, ikke ulikt latin og klassisk gresk. I løpet av utviklinga av de mellomindoariske språkene skjedde en tydelig forenkling av formdanninga. De nyindoariske språkene har gått over til en vidtgående analytisk språkstruktur med agglutinerende innslag. Språktypologisk er de indoariske språkene sterkt påvirka av sine dravidiske nabospråk, og først og fremst på syntaksen ses utslag av dette, allerede i klassisk sanskrit.
Substantiv
Substantivmorfologien i sanskrit er kompleks. Sanskrit har bevart alle åtte kasus (nominativ, akkusativ, instrumentalis, dativ, ablativ, genitiv, lokativ og vokativ) og tre numerus (entall, totall og flertall) som antas å ha vært til stede i urindoeuropeisk. Etter stammeslutt og kjønn bøyes substantiv i ulike deklinasjonstyper med ulike kasusendelser. Visse stammer har kvalitativ avlyd, og er dermed høyst variable (for eksempel danner stammen ' «far» følgende former: ', ', ', ' og ').
I mellomindoarisk ble dette kompliserte systemet forenklet: totall forsvant, kasussystemet ble redusert via sammenfall av genitiv og dativ, og de variable konsonantstammene ble gjort om til regelbundne vokalstammer (for eksempel sanskrit '/' «gående» til pali ), til det i apabhramshafasen bare fantes én allmenn deklinasjonstype igjen. I det store og hele finnes imidlertid det gamle kasussystemet igjen i mellomindoarisk, om enn forenkla. Som eksempel angis deklinasjonen av ordet putra-/putta- («sønn») i entall i sanskrit, pali og apabhramsha.
De nyindoariske språkene har derimot forandret det grunnleggende deklinasjonssystemet. Ur- og mellomindoariskens flekterende system har kun blitt beholdt som rester. Vanligvis finnes kun to primære kasus. Kun sporadisk finnes fortsatt rester av de gamle kasusene instrumentalis, lokativ og ablativ. Nominativ og akkusativ, som gjennom lydforandring falt sammen allerede i apabhramsha, ble sammenfatta til rektus. I motsats til rektus står som regel et obliquus (for eksempel hindi ' «gutt», gujarati ' «hest»). Visse språk som bengali og assamesisk har ingen spesiell form for oblikt kasus. Formelt går det oblike kasus som oftest tilbake på genitiv, og har i noen få språk fortsatt beholdt denne funksjonen. I de fleste språkene forekommer den imidlertid ikke alene, men blir ytterligere differensiert i sin betydning ved hjelp av et system av postposisjoner og sekundære endelser (for eksempel hindi ' «til gutten», gujarati ' «hestens»). Disse endelsene går opprinnelig tilbake til selvstendige ord, men har delvis smelta sammen med oblikkasuset til sekundære agglutinerende kasusendelser. Genitivendelsen ' i bengali er muligens avleda via partikkelen ' fra det urindoariske substantivet kārya med betydninga «affære».
Flertall dannes på ulike måter. For eksempel i hindi skjer dette flekterende, med en endelse som samtidig uttrykker kasus og antall (jamfør nominativ entall ', flertall '; obliquus entall ', flertall '). Andre språk som bengali bruker derimot agglutinerende flertallsendelser, som også kan inneholde kasusmarkører (jamfør nominativ entall ', flertall '; objektiv entall ', flertall ').
De ur- og mellomindoariske språkene har de tre indoeuropeiske kjønnene hankjønn, hunkjønn og intetkjønn. Blant de nyindoariske språkene beholdes dette systemet i de vestlige språkene (gujarati, marathi, konkai). I singalesisk forekommer også tre kjønn, men der handler det om et annerledes system, som i likhet med de dravidiske språkene bygger på animathet og naturlig kjønn. I de fleste nyindoariske språk har hankjønn og intetkjønn sammenfalt. Lenger øst er kjønnskategorien mindre utprega. De østligste språkene bengali, assamesisk og oriya har mista det helt, i likhet med de dardiske språkene khowar og kalasha lengst vest i det indoariske språkområdet.
Verb
Verbet utmerker seg i urindoarisk (enda sterkere i vedisk enn i klassisk sanskrit) gjennom en stor rikdom av former. Verbene bøyes i tre personer, tre numerus (entall, totall og flertall) og tre diateser (aktivum eller parasmaipada, medium eller ātmanepada og passivum). Tempussystemet har presens, imperfektum, futurum, aorist, perfektum og i vedisk også pluskvamperfektum. Egentlig skilte tempusformene for fortid seg i betydning, men nå brukes de med samme betydning. Den vanligste måten å uttrykke fortid på i klassisk sanskrit er imidlertid en nominalsats med perfektum partisipp. Modusene er indikativ, konjunktiv, optativ og imperativ. Dertil finnes flere aktive og passive partisipper, gerundium, et infinitiv samt et system av avledede verb (kausativ, desiderativum, intensivum). Verbene deles inn i ti klasser etter presensstammens dannelse. Hovedskillet går mellom tematiske verb, som setter inn temavokalen a mellom stamme og endelse, og atematiske verb, som ikke gjør det. Imperfektum dannes i likhet med imperativ og optativ fra presensstammen, mens de øvrige tempusformene er uavhengige av presensstammen. Sanskrits verbalbøyning er komplisert, og bruker regelbundne midler som reduplikasjon og kvantitativ avlyd ('- og '-stadier (for eksempel dannes fra stammen ' «gjøre» formene ' «gjort», ' «han gjør» og ' «han har gjort»).
I de mellomindoariske språkene ble dette systemet forenkla og gjort mer regelbundet. Tempusene for fortid, hvis skiller allerede i sanskrit ble opprettholdt på kunstig måte, ble erstattet fullstendig med partisippkonstruksjonen. Konjunktiv døde også ut, i likhet med medium og de avledede verbene, med unntak av kausativ.
De nyindoariske språkene bruker i tillegg til de gamle syntetiske formene, som bøyes etter person og antall, i større utstrekning partisippformer, som forandres etter kjønn og antall, samt analytiske (sammensatte) verbformer av partisipp og hjelpeverb. De ulike nyindoariske språkene er forskjellige i hvordan de bruker disse mulighetene, hvilket gjøres tydelig i følgende jamføring av noen former av verbet for «å komme» i de viktigste nyindoariske språkene:
Syntaks
Den normale grunnleggende ordstillinga i alle språkstadier av indoarisk er subjekt–objekt–verb (SOV). I sanskrit kan denne rekkefølga variere ganske fritt, men i de nyindoariske språkene er ordstillinga fastere bestemt. Kun ved spesiell betoning kan et satsledd stilles bak verbet. De indoariske språkene deler også de øvrige typologiske kjennetegnene som er karakteristiske for SOV-språk: de bruker postposisjoner i stedet for preposisjoner (for eksempel sanskrit  «med Rama») og setter det bestemmende elementet foran det bestemte. Det betyr at attributter kommer foran sine hovedord, og bisatser kommer foran hovedsatser. Eksempler på SOV-rekkefølga med interlinearoversettelse:
Hindi: «Jeg gir deg denne bok.»
Bengali: «Jeg tok med disse mangoene fra det nye markedet.»
Singalesisk: «Læreren lærte meg singalesisk skrift da jeg gikk på skolen.»
Allerede i klassisk sanskrit foretrakk man å uttrykke en sats i fortid gjennom en passivkonstruksjon med perfektum partisipp passivum, der den handlende personen står i instrumentalis (for eksempel ' ordrett «jenta (er) sett av gutten» i stedet for ' «gutten så jenta»). Denne konstruksjonen utvides til intrasitive verb (for eksempel  ordrett «det ble av meg sovet» for «jeg sov»). I de nyindoariske språkene har det blitt utvikla en ergativlignende konstruksjon fra dette. Karakteristisk for denne er at i transitive satser i fortid antar subjektet en spesiell form, som betegnes som agentiv, mens det vide intransitive verbet og i nåtidssatser står i grunnformen. Jamfør følgende eksempelsatser fra hindi:
«Gutten leser boka.»
Ordforråd
Den indre grammatikken deler inn de moderne indoariske språkenes ordforråd i fire kategorier, som betegnes med sanskritnavn:
Arvord
Kjernen i det nyindoariske ordforrådet utgjøres av tadbhava-ordene, som har blitt henta på naturlig måte fra urindoarisk over mellomstadiet, de mellomindoariske prakritspråkene, og dermed har endra form gjennom en rekke lydforandringer. Slik går hindiordet ' («åker») via prakrit ' tilbake til sanskrit . Visse ord som ' («gud») eller ' («navn») hadde allerede i urindoarisk en så enkel form at de ikke gjennomgikk noen videre forandring. Tadbhava-ord kan opprinnelig ha et ikke-indoeuropeisk opphav, da det allerede i sanskrit fantes lånord fra dravidiske språk og mundaspråk.
Sammenligning av noen indoariske ord
Sanskritismer
Ord som har blitt lånt inn i uforandra form (eller snarere: uforandra skrivemåte) direkte fra sanskrit, betegner man som . Uttalen kan dermed avvike fullstendig: forskjellene mellom bestemte lyder som ś og  bevares oftest ikke lengre, i hindi og marathi bortfaller ofte kort a i slutten av ord, og i bengali blir konsonantsamlinger assimilert. Dermed uttales tatsama-ordet  («selvmord») på hindi, men på bengali. I singalesisk regnes ord som blir overtatt fra pali – som på grunn av at det er den buddhistiske kanons språk inntar en like viktig rolle som sanskrit – som tatsama-ord. Delvis forekommer dubletter av tadbhava- og tatsama-ord, der tatwsama-ordet da oftest har en spesialisert betydning.
I de moderne indoariske litteraturspråkene (foruten slike som urdu, som er underlagt islams kulturelle innflytelse) har bruken av sanskritord blitt svært frekvent. Framfor alt i det høyere registerets ordforråd finnes det mange sanskritismer, i likhet med hvordan latinske og greske lånord har blitt brukt i de europeiske språkene. Nasjonalistiske kretser fremmer bruk av sanskritord som et symbol for politisk hinduisme, og forsøker å etablere sanskritnyord i skriftspråket selv for nyere begreper som «elektrisitet». I hverdagsspråket brukes det imidlertid oftere engelske lånord enn kunstige sanskritnyord.
Lånord
Under det rundt åtte hundre år lange islamske herredømmet i nordlige India var persisk overklassens hoffspråk. Så kom mange persiske, og via persisk formidling også arabiske, ord inn i de indoariske språkene. For urdu, de indiske muslimenes språk, overtar persisk-arabisk en lignende rolle som ordkilde som sanskrit har for de språkene som for det meste tales av hinduer. Dermed er det mange ord av persisk-arabisk avstamming i urdu, men få i språk som nepali, assamesisk og singalesisk, som ikke har hatt noen islamsk innflytelse.
En forholdsvis liten andel av lånordene kommer fra portugisisk, som de indiske språkene kom i kontakt med fra 1500-tallet gjennom europeiske sjøfarere. Fra portugisisk har ord som ' for «nøkkel» (hindi ', marathi '), ' for «vindu» (hindi ', bengali ', singalesisk ') og ' for «håndverker» (hindi ', marathi ') kommet til. Siden den britiske kolonitida har det også kommet mange lånord fra engelsk. Framfor alt moderne begreper som «hotell» ('), «billett» (', fra ') og «sykkel» (', fra ) har blitt tatt opp fra engelsk.
Skriftsystemer
De indoariske språkene skrives med ulike indiske skriftsystemer, ulike varianter av det persiske alfabetet, og i enkelte tilfeller det latinske alfabetet. Divehi, språket på Maldivene, har en egen skrift som kalles thaana. Den er dokumentert siden 1599, og er utviklet med det arabiske alfabetet som forbilde.
Indiske skriftsystemer
De fleste skriftsystemer som brukes for indoariske språk er indiske skriftsystemer. I likhet med tibetansk skrift, tamilsk skrift, burmesisk skrift, thai-skrift, khmer-skrift, laotisk skrift, javanesisk skrift, balinesisk skrift, kawiskrifta samt tagbanwaskrifta, baybayin og hanunó'oskrifta på Filippinene, stammer alle de indiske skriftsystemene fra brahmiskrifta. I landsbyen Kodumanal i delstaten Tamil Nadu, er det avdekket flere inskripsjoner og tekstfragmenter av brahmiskrifta, som er tidfestet til det femte og muligens det sjette århundre f.Kr. Bedre kjent er ediktene i brahmiskrift som ble skrevet av Ashoka den store (334-232 f.Kr.) på Ashokasøyler fra 200-tallet f.Kr. Opphavet til brahmiskrifta er uklart. Det anses som sannsynlig at den ble utforma med det arameiske alfabetet som forbilde. Tesen om at skrifta stammer fra indusskrifta ble lansert av den engelske indologen Alexander Cunningham i 1877. Den forkastes av moderne vestlige forskere, men er populær i India.
I historiens løp har brahmiskrifta blitt oppdelt i mange regionale varianter, som grafisk kan skille seg ganske sterkt fra hverandre. Strukturelt er de imidlertid veldig likartede, og deler alle samme funksjonsprinsipp. Det dreier seg om en mellomform mellom alfabet og stavelsesskrift – såkalt abugida – der hvert konsonanttegn har en inneboende vokal a, som kan modifiseres ved hjelp av diakritiske tegn. Konsonantforbindelser uttrykkes gjennom ligaturer. Tegnenes ordningsrekkefølge er ikke tilfeldig som i det latinske alfabetet, men gjenspeiler de indoariske språkenes fonologi. Bokstavene ordnes på følgende måte:
Tegnoppsettet er vesentlig det samme i de ulike skriftene. Noen skrifter har et spesielt tegn for det retroflekse , og andre spesialtegn kan dannes med en understilt prikk.
Auguste Serrurier
Auguste Serrurier var en fransk bueskytter som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.
Indoariske språk
Indiske skriftsystemer
Tabellen nedenfor viser seks forskjellige indiske skriftsystemer som anvendes for indoariske språk. Den siste kolonnen viser konsonantraden ka, kha, ga, gha,  (velarene) i de respektive skriftspråk:
Auguste Serrurier
Serrurier kom på andreplass i bueskyting både på Sur la perche à la herse og Sur la perche à la pyramide under OL 1900 i Paris. I konkurransen på Sur la perche à la herse var det Emmanuel Foulon fra Belgia som ble olympisk mester og på Sur la perche à la pyramide vant Émile Grumiaux fra Frankrike.
Indoariske språk
Indiske skriftsystemer
Sanskrit ble tradisjonelt ofte skrevet med skriftsystemene til regionale språk, men siden 1870-årene har devanagari slått gjennom som standardskrift for sanskrittekster. Noen indoariske språk bruker flere skriftspråk parallelt. Kasjmiri ble fra ca 800 e.Kr. frem til det 14. århundre stort sett skrevet med śāradāskrift. I dag skrives det i Pakistan med det persiske alfabet, og i India med devanagari. For panjabi forekommer tre skriftsystemer: I Pakistan benyttes Shahmukhi, som er en variant av det persiske alfabet, sikher benytter gurmukhi, mens hinduer skriver panjabi ved hjelp av devanagari.
Det persiske alfabetet
Dette skriftspråket erstattet de tidligere pahlaviskriftsystemene og det avestiske alfabetet, som ble brukt til å skrive middeliranske språk, herunder avestisk. Det persiske alfabet benyttes av de indiske muslimene til å skrive urdu. I Pakistan brukes det til å skrive sindhi, panjabi og kasjmiri. Det er imidlertid ikke spesielt egnet til å gjengi indoariske språk.
For det første uttrykkes ikke korte vokaler, og blant de lange vokalene gjøres det ingen forskjell mellom ū, ō og au. I arabiske lånord forekommer redundante bokstaver som uttales likt (for eksempel uttales sin, sad og tha alle som s). For andre lyder som forekommer i indoariske språk finnes det i utgangspunktet ingen tegn i det persiske alfabetet. Derfor har nye bokstaver blitt danna ved hjelp av diakritiske tegn, og urdualfabetet har således tegnene ' ', ', ' og ' ' for de retroflekse lydene. Til forskjell skrives de samme konsonantene respektivt ', ' og  i sindhialfabetet. Panjabi og kasjmiri orienterer seg mot urdu-ortografien. Sindhialfabetet bruker også egne spesialtegn for de aspirerte konsonantene, mens urdualfabetet uttrykker dem ved å kombinere de uaspirerte konsonantene med h (for eksempel sindhi ' og urdu ' for th). Urdualfabetet er dessuten en variant av den kursive nastaliqskrifta, som ble utviklet i Iran på 700-tallet e.Kr., mens sindhi fortrinnsvis skrives med den enklere skriften naskh.
Det latinske alfabetet
De eneste indoariske språkene som regelmessig skrives med det latinske alfabetet er romanes og konkani. For romfolk, bedre kjent som sigøynere, har dette en naturlig årsak. Som et historisk omvandrende folk i Europa, har de i over tusen år vært adskilt fra sitt antatte opphavsted omkring dagens Punjab, hvor kjernen av deres vokabular synes å stamme fra. Adskillelsen fra sitt indoariske hjemland, gjør at romanes har utviklet seg som en egen undergruppe av de indoariske språk.
Konkani er et indoarisk språk i den sørvestindiske delstaten Goa, og den elste kjente inskripsjon er i devanagari fra 1187. I 1510 ble området en portugisisk koloni. Den katolske kirke la ned forbud mot tekster skrevet i devanagari, og alle tekster i devanagari, herav de som var skrevet i konkani, ble brent. Som erstatning ble det utvikla en ny ortografi som var basert på portugisisk. Konkani skrives også med devanagari den dag i dag.
Kalasha, som snakkes av kalashene i provinsen Khyber Pakhtunkhwa i Pakistan, er et av de dardiske språkene. Det var lenge et skriftløst språk, og det ble ikke dokumentert før på slutten av 1900-tallet da en alfabetbok ble publisert. I 2004 ble den første alfabetboken basert på det latinske alfabet publisert, med hjelp fra den østerrikske språkforskeren Gregory R. Cooper. Kalasha brukes nå i skoleundervisninga, og til dette formål brukes det latinske alfabet.
I vitenskapelig kontekst brukes latinsk transliterasjon. Den mest brukte standarden er International Alphabet og Sanskrit Transliteration (IAST). I framstillinga av konsonanter orienterer det seg mot bokstavenes lydverdi i engelsk, hvor y brukes for. Aspirerte konsonanter uttrykkes gjennom digrafer som kh, th, osv. Andre lyder som ikke har tilsvarende bokstaver i det latinske alfabetet, uttrykkes i IAST med diakritiske tegn, som makron for lange vokaler og understilte prikker for retroflekse lyder.
Habsburg (andre betydninger)
Habsburg har flere betydninger:
Indoariske språk
Eksterne lenker
Grunnlag for klassifiseringa av de nyindoariske språkene i denne artikkelen. London: Oxford University Press, 1962–1966. Digitalisert av University of Chicago.
Johan Hörner
Hörner var elev av maleren Johan Henrik Scheffel i Stockholm, men på grunn av sin pietistiske tro, som ikke var velsett i Sverige, reiste han til Danmark i 1734. Her bodde han hos en snekker Wiinberg i Lille Købmagergade, som selv var pietist. Hörner ga andre svenske flyktninger husly, men måtte i 1735 reise til provinsen, sannsynligvis fordi han følte seg forfulgt på grunn av sine gjerninger i København
Han giftet seg med Christine Wass i april 1737 under et besøk i København og den 1. desember 1740 lot han en datter døpe Johanna Christina Hörner i Sankt Petri kirke. I 1741 kom en ny bølge av svenske pietistiske flyktninger til København, deriblant Sven Rosén, som ble ansett som en ledende skikkelse i den svenske pietismen. Hörner ga igjen husly til noen av flyktningene, blant andre Rosén.
På tross av at den danske kongen Christian VI selv var sterkt påvirket av pietismen, ble Hørner ikke ansatt som hoffmaler. Det henger muligens sammen med at Hörner med sin realistiske stil ikke var i stand til å male idealiserte representasjonsstykker. Et enkelt maleri av Frederik V som kronprins viser en noe annerledes og mindre vakker person enn de fleste samtidige portretter av ham.
Til gjengjeld fant han arbeide med å portrettere geistligheten og borgerstanden. Han var dessuten en særdeles mangesidig kunstner; han gjorde kabinettsbilder, fruktstykker, fuglestykker, stilleben, Contrefaiter og større familiebilder, men vant især navn med sine Natstykker, som det indre av en smie, av et kjøkken med ild på skorstenen o.a. På sine nattstykker forsto han med smak å anbringe portrettfigurer. I sine arbeider fra 1750-årene spores i portrettenes komposisjon påvirkning fra Carl Gustaf Pilo og Balthasar Denner.
Han var sannsynligvis en del av det kunstneriske og litterære selskap som møttes hos malerparet Josie Fosie og Johanne Fosie i deres hjem på Østergade i København. Her holdt Johanne Fosie Danmarks første borgerlige kunstneriske salong.