cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oscar Wilde
Skandale og rettssaker
Allerede 6. april ble Wilde arrestert og satt i varetekt. Han ble løslatt mot kausjon, betalt av Douglas' bror Percy, som av den grunn ble slått ned på Piccadilly Circus 21. mai av faren sin, Queensberry, som også sørget for at ingen hoteller ville ta imot Wilde. Wildes venninne, forfatterinnen Ada Leverson som han kalte «Sfinks», og mannen hennes inviterte ham imidlertid til å bo hjemme hos dem. Saken kunne ha sluttet her, med Wilde offentlig vanæret; men påtalemyndighetene fortsatte, med ingen ringere enn regjeringsadvokaten, sir Frank Lockwood, som anklager. Det sies at Edward Carson som Wildes gamle studiekamerat bad Lockwood om å frafalle saken, men fikk til svar at myndighetene ikke torde, på grunn av de navnene Queensberry hadde oppgitt i brevet sitt. Queensberry kan ha truet med å røpe Rosebery, som nå var blitt statsminister, og kunne sies å være skyld i selvmordet til markiens eldste sønn, som var gjenstand for utpresning fordi han hadde stått i forhold til Rosebery. Dessuten var det snart valg, og regjeringen trengte å markere seg etter skandalen i Cleveland Street, der det i 1889 var blitt avslørt en bordell, hvor unge gutter fra det nærliggende telegrafkontoret tilbød sex til kunder fra aristokratiet. Regjeringen hadde den gang presset politiet til å utsette arrestasjonene til samfunnets støtter hadde rukket å fjerne sporene etter seg.
I den foregående rettssaken hadde Wilde opptrådt vittig og unnvikende; i sin egen rettssak gav han under krysseksaminasjonen et følelsesladd forsvar for «kjærligheten som ikke våger å si sitt eget navn». Han forsvarte seg med at han omgikkes unge menn fordi han likte ungdom. De innstevnede vitnene kunne imidlertid fortelle om leide rom hvor dagslyset aldri slapp inn, og hvor det fløt av kvinneparykker, -sko og -strømper, selv om de besøkende alltid var menn. I ventetiden før neste rettssak, som startet 20. mai, tryglet Constance og Wildes venner ham om å forlate landet. Men moren hans stod hardt på at han skulle møte i retten: «Hvis du blir, selv om du må i fengsel, vil du alltid være min sønn. Det gjør ingen forskjell for meg. Men reiser du, vil jeg aldri snakke med deg igjen,» sa hun. Dermed ble Wilde værende, og ble funnet skyldig. Dommer i saken, den 77-årige sir Alfred Wills, fordømte Wilde hardt i sin domsavsigelse: «At De, Wilde, har vært sentrum i en krets av utbredt fordervelse av hesligste slags blant unge menn, er det umulig å nære tvil om.»
To års fengsel
Constance hadde sendt sønnene til Sveits. Nå reiste også hun. Wilde ble 25. mai 1895 funnet skyldig i å ha begått homoseksuelle handlinger og dømt til to års hardt straffarbeid. Han ble først fengslet i Pentonville, deretter i Wandsworth, og til slutt i Reading. I Pentonville ble Wilde ansett som rustet til «hardt arbeid». Han måtte stå opp kl. 6 og legge seg kl. 9. Diaré var så utbredt at vaktene ble dårlige av stanken når de åpnet cellene om morgenen. De første månedene fikk ikke Wilde ha noen madrass, men sov på bare trebunnen. Han brukte flere måneder på å venne seg til fengselskosten: Velling, bønner, og én gang i uken kaldt kjøtt, så han gikk ned 11 kilo. 4. juli ble han overført til Wandsworth-fengselet, der maten var enda verre, og hvor han skulle betjene en tredemølle, stående i en kasse med venstre fot på den høyeste pedalen, og høyre på den laveste. Etter tre dager var diareen hans så ille at han ble innlagt på sykestuen, der han fikk lov å snakke med andre fanger. Etterpå ble han satt til «lett arbeid», dvs. rensing av fire pund lin daglig i sin egen celle. Fingrene hans ble såre av å plukke gamle tau fra hverandre, så de kunne tjæres og brukes til tetningsmateriale. Den liberale politikeren Haldane sørget imidlertid for at han fikk tilgang til bøker, selv om Madame Bovary, som han bad om, ble avslått som upassende.
Queensberry forlangte å få dekket 677 pund til saksomkostninger, og Wilde måtte møte frem på det offentlige kontoret som erklærte ham bankerott. Utenfor stod Ross for å kunne ta av seg hatten for ham: «Menn er kommet til himmelen for mindre enn det,» skrev Wilde, som med bitterhet konstaterte at Douglas lot som ingenting, selv om beløpet var «mindre enn halvparten av hva jeg spanderte på deg i løpet av tre korte sommermåneder». Tvert om planla Douglas å offentliggjøre utsnitt av Wildes brev i den franske skandalepressen. Wilde ble dømt nettopp på grunnlag av brev han hadde skrevet til Douglas, og var sjokkert over at Douglas bak hans rygg ville offentliggjøre kjærlighetsbrev han hadde skrevet til ham fra fengselet. Ikke minst belastet det forholdet til Constance, som nå vurderte skilsmisse. Hun ombestemte seg likevel, etter at Wilde i et brev tryglet henne om å fortsette ekteskapet.
Wilde satt ut fengselsstraffen sin til siste dag, og fikk ikke lov å snakke med noen. En gang han besvarte en vennlig ytring fra en medfange, tok han på seg skylden for å ha snakket først, og ble straffet med to ukers isolering. En gang snudde han på hodet i kapellet og ble som straff fratatt madrassen sin. En morgen ramlet han og slo høyre øret mot steingulvet. Det påførte ham en skade som kom til å koste ham livet.
Moren hans døde 3. februar 1896, etter å have bedt innstendig om å få treffe sin sønn en siste gang. Det ble avslått. Wilde sa at den natten hun døde, hadde hun vist seg for ham i cellen, kledd i overtøy. Han bad henne ta av seg kappen og sette seg, men hun ristet trist på hodet og forsvant. Constance, som hadde bosatt seg i Genova med barna, dro hele veien fra Italia for selv å overbringe Wilde nyheten om hans mors død, som hun visste ville knuse ham helt. Han sa: «Ja, jeg vet det alt.» En gang hadde han fått en middagsinvitasjon til «Tretten-klubben», hvis formål var å bekjempe overtro, og hvor man var tretten gjester ved tretten bord. Han takket nei: «Jeg elsker overtro, som det elementet som fargelegger tanke og fantasi.» I 1893 hadde grev Louis Hamon undersøkt håndflatene hans: «Venstre hånd er en konges hånd, men den høyre er hånden til en konge som sender seg selv i eksil.» «Når?» spurte Wilde. «Noen få år fra nå av...mellom ditt 41. og 42.år,» svarte Cheiro. I juli 1894 gikk Wilde også til fru Robinson, som han kalte «sibyllen i Mortimer Street». Hun sa: «Jeg ser et strålende liv for Dem til et visst punkt. Der ser jeg en mur. På den andre siden av muren ser jeg ingenting.» Wilde mente at det dreide seg om hans mors død.
I fengselet fikk han bare lov til å skrive og ta imot et brev hver tredje måned. 20. november 1895 fikk Haldane ham overført til Reading-fengselet. Under transporten måtte han stå en halv time i fangedrakt og håndjern på en perrong på den sterkt trafikkerte Clapham Junction, der reisende kom strømmende til, hånlo og spyttet på ham. Wilde var 1,87 meter høy og lett å få øye på. Et år etterpå gråt han hver dag på det klokkeslettet da ydmykelsen fant sted. I Reading ble han satt til arbeid i hagen og biblioteket, og å binde inn bøker i brunt papir. Senere fikk han etter dispensasjon penn og papir, og skrev i starten av 1897 et langt brev til Douglas, kjent som De Profundis (= fra dypet). Han fikk ikke tillatelse til å sende det, men etter løslatelsen bad han Ross om å lage en kopi og sende originalen til Douglas. Ross gjorde klokelig det motsatte, for Douglas ødela den tilsendte kopien i et raserianfall. Ross utga etter Wildes død brevet i en meget forkortet versjon (omtrent en tredjedel) med tittelen De Profundis (1904). Det ble først utgitt i sin helhet i 1962.
Wildes siste år
Etter løslatelsen forsøkte Wilde uten hell å gjenoppta sin karriere under navnet Sebastian Melmoth, som han hadde lånt fra Melmoth the Wanderer; en skrekkroman skrevet av hans grandonkel Charles Maturin og utgitt i 1820. Melmoth er halvt mann og halvt djevel. Fornavnet Sebastian kom av Wildes glede over kunstverk som skildret Sankt Sebastian. «Fair as Sebastian and as early slain,» hadde han skrevet i sin ode ved Keats' grav i 1877. Constance, som nå var bosatt med barna i Genova, bidro til hans underhold med 150 pund i året, men på den uttrykkelige betingelsen at han ikke traff Douglas. Douglas' mor på sin side hadde også satt som betingelse for sin understøttelse av sønnen at han holdt seg unna Wilde. Wilde ønsket heller ingen gjenforening. «Hold for enhver pris Bosie unna!» sa han til vennene sine da han kom ut av fengsel. «Han spilte engang terning med sin far om livet mitt og tapte.» Wilde var fast bestemt på å skape seg et nytt liv. I eksil i Dieppe begynte han å skrive The Ballad of Reading Gaol, som ble utgitt av Leonard Smithers, «den lærdeste erotomanen i Europa», da ingen annen forlegger ville ta i den. I Dieppe omgikkes han kunstnere som Fritz Thaulow. Han fortalte Thaulow at han arbeidet på et essay han kalte A Defence of Drunkenness (et forsvar for fyll).
Douglas bombarderte Wilde med brev som han besvarte. «My darling Boy», het det snart. Men Constance nektet ham å møte sønnene sine, selv om hun sendte bilder av dem. Hun skrev med ukarakteristisk voldsomhet: «Jeg forbyr deg å møte lord Alfred Douglas. Jeg forbyr deg å vende tilbake til det skitne, sinnssyke livet ditt... Jeg forbyr deg å komme til Genova.» Douglas' planlagte ankomst i Dieppe ble først forpurret av farens trussel om skandale. Senere påstod Douglas at han manglet penger til billetten, men omsider, 28. august 1897, steg han av toget i Rouen: «Stakkars Oscar gråt da jeg møtte ham på stasjonen. Vi gikk rundt hele dagen, arm i arm eller hånd i hånd, fullkomment lykkelige.» Natten ble tilbrakt på hotell, og Wilde sa: «Alle er rasende på meg for å ha gått tilbake til deg, men de forstår oss ikke.» Sammen leide de en villa med fire tjenere ved Napoli. Byen var kjent for sine gategutter, og Wilde sa: «Den greske bronsen hviler på muséene om dagen, og kan ses på gatene om natten... Jeg er forlovet med en fisker av uvanlig skjønnhet, atten år.» Constance hørte om utsvevelsene, og stanset understøttelsen. Wilde var rasende: «Hvordan kan hun innbille seg at hun kan påvirke eller kontrollere mitt liv?... Kvinner er så smålige, og Constance har ingen fantasi. Kanskje vil hun ha en ny rettssak som hevn; i så fall kan hun si at hun for første gang i sitt liv har påvirket meg. Jeg vil for himmelens skyld ønske at hun lar meg i fred.» Så gjorde hun det.
Wilde så aldri igjen familien sin. Den sommeren hadde Constance tilbrakt i Schwarzwald med sønnene før hun dro tilbake til Italia, og de til skolegang i henholdsvis Heidelberg og Monaco. Senere fortalte Wilde at «Bosie i endeløse brev hadde tilbudt meg et hjem. Han tilbød meg kjærlighet, hengivenhet og omsorg, og lovte at jeg aldri skulle mangle noe. Etter 4 måneder godtok jeg tilbudet hans, men da vi møttes, fant jeg ham uten penger, uten planer, og han hadde glemt alle løftene sine. Hans eneste plan var at jeg skulle skaffe oss begge noen penger, hva jeg gjorde, 120 pund. Bosie levde nok så fornøyd på dem. Men da det ble hans tur å bidra, ble han forferdelig, uvennlig, sjofel og gjerrig, unntatt når det dreide seg om hans egen fornøyelse, og da det tok slutt på understøttelsen min, reiste han sin vei. Det er, naturlig nok, den bitreste erfaringen i et bittert liv.»
Douglas fortalte sin mor at han hadde «mistet den heftige lengselen etter hans selskap som jeg hadde før, og som skapte et smertefullt tomrom når han ikke var hos meg... Hvis jeg ikke hadde møtt ham igjen og levd sammen med ham i to måneder, ville jeg aldri kommet over lengselen etter ham». Lykkelig dekket hans mor de ubetalte regningene for villa og hotell i Napoli. Wilde syntes han samtidig kunne fått betalt de 500 pund som hadde gjort ham bankerott, som en æresgjeld, men Douglas mente at en gentleman normalt ikke betaler sin æresgjeld, og at ingen av den grunn tenker dårligere om ham.
12. april 1898 sendte Wilde et fortvilt telegram til Ross: Constance var død, bare førti år gammel, etter enda en operasjon for ryggproblemene etter fallet i Tite Street. Wildes understøttelse ble nå utbetalt uten betingelser. Hans største suksess, The Importance of Being Earnest, ble for første gang utgitt i 1899, men det ble stadig ansett for upassende å sette navnet hans på omslaget, så i stedet stod det «av forfatteren til Lady Windermere's fan». Wilde hadde nå tapt motet helt: «Jeg skrev da jeg ikke kjente livet. Nå som jeg kjenner meningen med livet, har jeg ingenting mer å skrive.» Med Constances død var døren til barna stengt for alltid; Wilde bønnfalt formynderen om å få lov til å skrive til dem når de ble eldre, men fikk avslag. «Min vei tilbake til et nytt liv ender i graven hennes.»
Bosatt på det billige hotell d'Alsace i Paris pådro Wilde seg en alvorlig ørebetennelse. Han gjennomgikk en mislykket operasjon på hotellrommet i oktober 1900. 27. november hadde han utviklet meningitt. Ross ble tilkalt, og satt ved sengen da han døde tre dager senere. («Tapetet er redselsfullt; enten skal det vekk, eller så skal jeg!» og «Champagne – jeg dør over evne!)» Ross oppfylte hans siste ønske og hentet en katolsk prest, som opptok ham i den romersk-katolske kirke, som han hadde beundret siden tyveårsalderen i Oxford, da han begynte å oppsøke katolske messer. Douglas kom for sent, men deltok i begravelsen i Saint Germain-des-Près-kirken. Den taktfulle hotellverten nevnte ikke Wildes gjeld, og dekket også legeregningene hans. «Å dø i Paris er faktisk en meget besværlig og dyr luksus for en utlending», skrev Ross da han i 1902 omsider hadde betalt Wildes utestående hotellregning, utstedt til «herr Melmoth».
Gravsted og ettermæle
Wilde fikk en stakkarslig begravelse i en leid grav utenfor Paris' murer. Ni år senere, da konkursgjelden var betalt ved posthumt salg av verkene hans, fikk Ross råd til å flytte ham til det nåværende gravstedet på Le Père Lachaise-kirkegården i Paris. Constance ble gravlagt på Staglieno-kirkegården i Genova. Wilde besøkte graven hennes ett år etter hennes død: «Jeg ble dypt rørt – samtidig opplevde jeg det nytteløse i alle beklagelser.» Ordene "wife of Oscar Wilde" ble først skrevet på gravstenen i 1963.
På Wildes egen kiste kom det ved en feil til å stå Oscard, som rimer på discard (= å kassere). -d ble fjernet etter protester fra Ross. En venninne av Wilde skjenket Ross 2000 pund til et gravmonument tegnet av Jacob Epstein. Da det ble reist i 1912, protesterte franske myndigheter mot figurens synlige kjønnsdeler, som så ble dekket av gips. Epstein nektet å endre verket sitt, og monumentet ble dermed stående slik til 1914. Ross døde i 1918. Etter eget ønske ble urnen hans plassert på baksiden av Wildes gravsten, men først i 1950, ved femtiårsdagen for Wildes død.
Alfred Douglas døde i 1945. Han avsverget homofili, ble katolikk, inngikk et ekteskap med poeten Olive Custance som varte i ti år og resulterte i sønnen Raymond, og ble redaktør av det litterære tidsskriftet Academy. Som vitne i en rettssak uttalte han om Wilde: «''Jeg mener at han hadde en diabolsk innflytelse på alle han traff. Jeg mener at han er den største ondskapens makt som har vist seg i Europa de siste 350 år. Han var djevelens udsending på enhver tenkelig måte. Han var en mann hvis hele formål i livet var å angripe og håne dyden, og å undergrave den på enhver mulig måte, seksuelt og ellers.» Selv anla Douglas sak mot Evening News'' i 1921, fordi avisen ved en misforståelse hadde satt en flengende nekrolog om ham på trykk. Han satt selv seks måneder i fengsel, da han hadde anklaget Churchill for å ha latt seg bestikke av en tysk bankier, Ernest Cassel, til å inngi en villedende rapport om Jyllandsslaget. Det var Douglas' høyeste ønske å bli fengslet liksom Wilde, og under oppholdet skrev han diktet In Exelcis, et tilsvar til Wildes De Profundis.
Estetikk
Mens han studerte ved Oxford, ble Wilde kjent for sin deltagelse i de estetiske og dekadente bevegelsene. Han fikk seg langt hår, var åpent nedlatende overfor «mandige» idretter, og pyntet værelsene sine med påfuglfjær, liljer, blått porselen og andre kunstgjenstander.
Wilde var svært imponert over de engelske forfatterne John Ruskin og Walter Pater, som forsvarte kunstens sentrale rolle i livet. Senere ironiserte han over dette synet da han skrev (i romanen Bildet av Dorian Gray) at «all kunst er unyttig». Dette sitatet gjenspeiler dessuten Wildes støtte til den estetiske bevegelsens grunnprinsipp: «Kunst for kunstens egen skyld». Den estetiske bevegelsen fikk en varig innflytelse på engelsk dekorativ kunst. Som den ledende estetiker ble Oscar Wilde en av sin tids mest fremtredende personligheter. Selv om han ble latterliggjort for sine paradokser og vittigheter, ble han flittig sitert.
I 1879 begynte Wilde å forelese om estetiske verdier i London. På rundreisen i USA og Canada ble han både slaktet og hyllet. Da han kom tilbake til Storbritannia, arbeidet han som kritiker for Pall Mall Gazette i årene 1887-89, hvorpå han ble redaktør av Woman's World.
Litterære verker
Hans eneste roman, The Picture of Dorian Gray (Bildet av Dorian Gray), ble utgitt i 1891. Der fantes paralleller mellom hovedpersonens liv og Wildes, og dette ble også anført som bevis i rettssaken mot ham.
Wildes favorittgenrer var sosietetskomedier og skuespill. En venn sa at en farse skal være som en mosaikk, men Wilde sa nei, «den skal være som et pistolskudd». Hans første virkelige suksess med et større publikum var dramaet Lady Windermere's Fan i 1892, som ble fulgt opp med A Woman of No Importance (1893), An Ideal Husband (1895) og The Importance of Being Earnest (Hvem er Ernest?, 1895), Wildes mesterverk, hvor han utsatte overklassen for skarp satire. Ordet earnest (= oppriktig) var Victoria-tidens slang for «homofil». Tre år før Wildes skuespill var ordspillet tittel på diktsamlingen Love in earnest av John Gambril Nicholson, som kunne leses både som «Oppriktig kjærlighet» og «Homofil kjærlighet». Etter Wildes arrestasjon ble navnet hans fjernet fra plakater og programmer for forestillingen The Importance of Being Earnest, som likevel ble oppført til og med 8. mai for å hjelpe Wilde økonomisk. Den ble deretter erstattet med et stykke som ironisk nok het The Triumph of the Philistines (= Småborgernes triumf).
I 1893 forbød forleggeren en oppsetning av skuespillet Salomé, men det ble satt opp i Paris året etter, og dannet senere utgangspunkt for Richard Strauss' opera med samme navn. I England ble Salomé ikke offentlig oppført før i 1931. Strauss' opera hadde premiere i Dresden i 1905. Før han fikk sette opp operaen i London i 1909, måtte alle bibelske henvisninger fjernes, og Salomé ikke synge til Johannes Døperens avhugde hode, men til et blodig trug. Der ble likevel gitt tillatelse til at truget kunne dekkes av et klede, som imidlertid ikke fikk danderes så det skapte inntrykk av at det lå et hode under. Salomé ble omtalt som «en orientalsk Hedda Gabler», og Ibsens skuespill hadde da også gjort inntrykk på Wilde, som så oppføringen i London, og etterpå sa: «Jeg følte medlidenhed og skrekk, som om stykket hadde vært gresk.»
Tuften
Tuften er navnet på gårdsnummer 27 i Gaular kommune, Sogn og Fjordane. Gården ligger på sørsiden av elven Gaula i Råheimsdalføret i Viksdalen. Fra Lauvavatnet i vest grenser gården mot Råheim, videre har den grense mot Tjønneland i sør. På østsiden grenser den også mot Råheim.
Gården har følgende bruk:
Historisk
Første bruker på Tuften er registrert i en jordebok fra 1590. Det står at "Oluff paa Toffte" leide gården av biskopen i Bergen, brukeren var altså for leilending å regne. Etter reformasjonen i 1537 ble alt bispegods overført til kongen, kongen hadde økonomiske problemer på 1660-tallet, og i 1662 ble gården en del av Svanøygodset i Sunnfjord. Etter at Svanøygodset gikk konkurs ble eiendommen auksjonert bort, i 1727 kjøpte da brukeren på bruk 1 hele gården. Bruk 2 ble videresolgt flere ganger, frem til det i 1844 ble kjøpt av brukeren.
Lamya Matoub
Lamya Matoub (født 18. januar 1992) er en fransk-algerisk karateka.
Hun representerte Algerie under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i gruppespillet.
Irish glen of imaal terrier
Irish glen of imaal terrier er som navnet sier en terrier som stammer fra området Glen of Imaal, som er et lite dalføre i Wicklow Mountains sørøst i Irland. Den kalles gjerne bare «glen» av hundefolk.
Opprinnelse og alder
Ingen vet med sikkert hvor gammel denne hunderasen er, men en terrier fra Glen of Imaal er nevnt i kilder fra tidlig på 1800-tallet. Om det er denne eller ei er imidlertid usikkert, men opprinnelsen kan tenkes å være en eller flere terriertyper som fantes i dette distriktet på 1700-tallet eller før.
Den moderne historien starter imidlertid på 1930-tallet. P.J. Donoghue stilte ut en slik hund i 1934, der rasen som sådan ble registrert for første gang. Rasen ble registrert av The Kennel Club i Storbritannia først i februar 1958, men det skulle gå mange år før den fikk sin egen rasestandard. Det skjedde først i 1981.
Utseende, anatomi og fysikk
Glen blir ofte omtalt som en «stor hund fanget i en liten kropp». Skulderhøden er ca. 35 cm og vekten ligger normalt omkring 16 kg. Det er langstakt og kortbeint hund med en litt rufste stri (men myk) pels.
Bruksområde
Glen ble trolig opprinnelig avlet som gårdshund. Den har med stor sikkerhet fungert som en stallhund hos bøndene, og har derfor et godt vakthundinstinkt i behold. I dag er imidlertid rasen først og fremst en hyggelig og livlig familiehund, selv om den også har en rekke andre brukshundegenskaper som kan utnyttes. Dens pågående og energiske natur gjør den også egnet til flere former for hundesport. En skal heller ikke se bort i fra at denne hunden fortsatt er en ypperlig jakthund, spesielt for rotter og mus. Den skal ha en nærmest lydløs jaktform.
Lynne og væremåte
Det sies at glen utgjør en ypperlig familiehund. Den er energisk og livlig, men tolerant og snill. Som terriere flest må en allikevel regne med en hund som «tenker selv». Den kan altså være litt sta og egen. En må også påregne noe pelsstell, spesielt tatt i betraktning at den på grunn av størrelsen lett får bøss og skitt på seg. Den må aktiviseres både fysisk og psykisk for å trives, og passer som sådan best for litt aktive mennesker.
Paraclitena
Paraclitena er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent én art.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utbredelse
Arten er utbredt på Sri Lanka.
Jordskjelvet i Kunlun 2001
Ingen dødsfall ble meldt, noe som må skyldes den svært lave befolkningstetthet i fjellene og at her nesten ikker finnes noen hus med mer enn én etasje.
Kunlun er navnet på de fjellene som strekker seg langs Tibets nordgrense.
Jordskjelvet etterlot seg den lengste overflatebruddstrekning man noensinne har sett etter noe enkeltjordskjelv noe sted i verden. Den var ca. 450 km lang.
Crosskart
Crosskart er en form for motorsport som er delt inn i seks klasser; MINI, 85 cm³, 125 cm³, 250 cm³, 650 cm³ og Extreme.
En crosskart består i hovedsak av en ramme(veltebur), motor, fire hjul, ratt, pedaler og karosseri. I Norge finns det kun to crosskartprodusenter, NorCart og IC-kart. Det finnes mange andre typer crosskarter, som EAS-kart, Benzon-kart m. fl. Noen lager sin egen crosskart for hånd.
Extreme-crosskartene er mest kjent fra Spania, Frankrike, Portugal og Italia, og bygges med sjeldenhet i Norge.
I Norge kjøres det Norgescup og Norgesmesterskap for crosskart. Norgescupen kjøres i 85-klassen, mens det er NM for 125, 250 og 650 klassen. I tillegg kjøres det om Sprint-cuper, utenlandske mesterskap (SM, DM) samt NEZ Championship (North European Zone).
MINI-klassen
Det benyttes 270 cm³ (9 HK) 4-taktsmotor med slureclutch. Enhetsdekk og kun brems på bakhjulene. Aldergrenser f.o.m. det året man fyller 6 år t.o.m. det året man fyller 11 år.
85-klassen
Det benyttes standard (utrimmet) 2-taktsmotor med gir fra en crossykkel. Enhetsdekk og kun brems på bakhjulene. Kun vanlig bensin tillatt. Aldergrenser f.o.m. det året man fyller 9 år t.o.m. det året man fyller 13 år.
125-klassen
Det benyttes trimmet 2-taktsmotor med gir fra en crossykkel. Enhetsdekk og kun brems på bakhjulene. Kun vanlig bensin tillatt. Aldergrenser f.o.m. det året man fyller 12 år t.o.m. det året man fyller 16 år.
250-klassen
Det benyttes trimmet 2-taktsmotor med gir fra en crossykkel. Enhets racing-dekk og kun brems på bakhjulene. Racing-bensin tillatt. Aldersgrenser f.o.m. det året man fyller 15 år.
650-klassen
Det benyttes trimmet 4-taktsmotor med gir fra en crossykkel. Enhets racing-dekk og brems på alle 4 hjul. Racing-bensin tillatt. Aldersgrenser f.o.m. det året man fyller 16 år.
Extreme-klassen
Det benyttes standard, utrimmet motorsykkelmotor på maksimalt 750 cm³ og fire sylindere. Tre forskjellige dekktyper med svært like egenskaper er tillatt. Kan kjøres f.o.m det året man fyller 16 år.
Klassen har svært strenge regler om trimming og kun pumpebensin er tillatt.
Eksterne lenker
Norsk-Crosskart
Norsk Crosskartforening
Silvia Semeraro
Hun representerte Italia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i gruppespillet.
Hovedmatrikkel
Hovedmatrikkel er et register, en fortegnelse, eller en liste over en organisasjons, forenings, eller virksomhets medlemmer eller deltakere. Ordet matrikkel kommer av det latinske matricula, som betyr fortegnelse eller liste. Matrikkel kan brukes om forskjellige typer lister eller registre, men forekommer i dag helst som betegnelse på et offentlig register over grunneiendom.
Hovedmatrikkel kan for eksempel være betegnelsen på en protokoll en kan finne i eldre skolers arkiv. Det er en innskrivningsprotokoll eller elevprotoll der skolens elever blir skrevet inn etter hvert som de begynner på skolen. Alle elevene ble gitt hvert sitt unike løpenummer ved den skolen de startet på, og fikk et nytt dersom de byttet skole. Løpenummeret finner en igjen i andre protokoller i et skolearkiv, som i fraværsprotokoller og karakterprotokoller. En hovedmatrikkel i skolesammenheng gir informasjon om elevens navn, fødselsdato, adresse, dato for skolestart, eventuelt tidligere skoler eleven har gått på og utskrivelsesdato. Ellers finnes opplysninger om forsørgers navn og stilling. I dag føres det ikke slike protokoller, og oversikt over elever ved skolen finnes i klasselister, som imidlertid ikke kalles matrikler.
Masainas
Masainas (sardisk: Masàinas) er en italiensk kommune i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinia. Den har 1 313 innbyggere og ligger rundt 57 meter over havet.
Sup’Internet
Sup'Internet er en fransk internett universitet som uteksaminerer bachelor nord i Frankrike (Paris), og som er medlem av IONIS Education Group.
Perimussardia
Perimussardia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Utbredelse
Arten lever i Tanzania.
Ormåsen
Ormåsen er et tettsted i Øvre Eiker kommune i Viken. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Ormåsen er et ganske ungt boligfelt, utbyggingen startet i 1985. De første familiene flyttet inn rett før jul samme år. I første omgang var det lagt ut 53 tomter og planen var at like mange skulle bygges i året fram mot år 2000. De økonomiske konjunkturene på slutten av 80-tallet førte til synkende etterspørsel og først mot slutten av 1990-tallet kom det på ny fart i utbyggingen. Ormåsen skole sto ferdig i 1997 og bidro også til å øke stedets attraktivitet. Ormåsen ligger midt mellom Hokksund og Vestfossen, og sorterer administrativt som en del av Vestfossen.
Velupillai Prabhakaran
Han hadde ry som en fryktløs og hensynsløs kriger med strategisk kløkt. Hans tilhengere betraktet ham som tamilsk frihetshelt, mens hans motstandere så ham som en despot med ansvar for likvidasjon av flere av Sri Lankas toppledere samt Indias statminister Rajiv Gandhi. Prabhakaran, som hadde sagt at «Jeg foretrekker å dø på slagmarken under kamp med ære i stedet for bli tatt i live av fienden», ble drept under kamper med den srilankiske hæren i mai 2009.
Biografi
Velupillai Prabhakaran ble født i den nordlige kystbyen Velvettithurai, som den yngste av fire søsken. Han var født inn i en hinduistisk familie, og ble med i studentgruppen TIP. Han skal ha vært en gjennomsnittlig student, sky og opptatt av bøker. I 1972 grunnla Prabhakaran organisasjonen «De nye tamilitigerne», som ble en forgjenger til flere andre som protestert mot den politiske retningen landet tok etter frigjøringen fra Storbritannia som satte minoriteten med tamiler opp mot majoriteten i det singalesiske folket.
I 1975, etter å ha blitt sterkt involvert i tamil-bevegelsen, utførte han sitt første politiske drap, mot ordføreren i Jaffna, Alfred Duraiappah, ved å skyte han på kloss hold da han gikk inn i et hindu-temple i Ponnaalai. Drapet var et svar på en hendelse i januar 1974, der ni tamiler ble drept og 50 skadet av politiet. Radikale tamiler hadde lagt skylden på Alfred Duraiappah, da han støttet Sri Lanka Freedom Party (SLFP) som var involvert i volden, og for å ha forrådt de tamilske nasjonalistene på Jaffna-halvøyen.
Hinduterne
Hinduterne (Thalasseus bergii) er en kystbunden overflatebeitende sjøfugl som tilhører slekten Thalasseus (toppterner) og inngår i delgruppen terner (Sterninae) i måkefamilien (Laridae). Toppterner er større enn andre terner og karakteriseres av en bakovervoksende fjærtopp som kan reises på issen.
Velupillai Prabhakaran
Biografi
Indiske myndigheter anklaget ham også for å være innblandet i drapet på Rajiv Gandhi i 1991, da en selvmordsbomber angivelig skal ha angrepet etter ordre fra Prabhakaran. Han anses også å være ansvarlig for selvmordsangrepet som tok livet av Sri Lankas president Ranasinghe Premadasa den 1. mai 1993.
Hinduterne
Biologi
Fjærdrakten er overveiende lysegrå til lys mellomgrå og hvit. I hekkedrakt har arten svart hodehette, mens den i vinterdrakt har helthvit isse med en svart fjærkrans i nakkeregionen.
Velupillai Prabhakaran
Biografi
Han ble ettersøkt av Interpol for terrorisme, mord, organisert kriminalitet og konspirasjon for å utføre terrorisme.
Et lik som ble antatt å være Prabhakarans ble funnet av hæren i Sri Lanka den 17. mai 2009. Meldingene om han var død eller ikke, vekslet i tiden etter den første meldingen, men den 18. mai bekreftet srilankiske regjeringskilder at Prabhakaran var funnet død. Han skal ha blitt skutt under kamper med fremrykkende regjeringsstyrker. Tre andre tamilske opprørsledere og Prabhakarans sønn ble også funnet drept, ifølge regjeringen. Et bilde av liket ble offentliggjort av myndighetene den 19. mai, selv om tamilgeriljaen fremdeles hevdet at han var i live. Sønnen til Prabhakaran, Charles Anthony, var også blant de døde som var identifisert, ifølge myndighetene.
Hinduterne
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norske navn på verdens fugler og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Eventuelle navn i parentes er ikke offisielle, men kun midlertidige beskrivelser.
Lizardmen
Lizardmen er en rase eller et lag i miniatyrspillet Warhammer Fantasy Battle, de er reptil humanoider som er inspirert av sivilisasjoner som aztekerne, Inka- og Mayariket. Lizardmens språk, «saurian», er inspirert av aztekernes språk, og navn er ofte tatt fra kjente aztetiske steder og ledere.
Children of the Gods
Skaperne av Lizardmen-sivilisasjonen var en mystisk, interstellar rase kjent som «The Old Ones». Disse reserverte og mysteriske skapningene hadde utrolig kraft og intelligens. De kunne forandre tid og verden etter deres ønsker, og kunne skape kolossale energier som de manipulerte om til ødeleggende kraft. Født i mektige skip som kunne reise utenkelige strekninger på et blunk, reiste de rundt i verden sammen med sine tjenere og slaver. Av disse tjenerne og slavene, var deres yndlinger «The Slanns». Velsignet med enorm intellekt, var Slannene begavede skapere, i stand til å mainpulere materie, tid og rom med hjelp fra deres mestere. Fra «The Old Ones» design bygde Slannene de enorme konstruksjonene som hang som måner over nord- og sør-polen – porter som mulig gjorde øyeblikkelig reise gjennom hull i rommet, dører til utallige verdener.
For lenge siden, var verden et primært land bebodd av ubearbeidete, tidlige livsformer. Det var et sted med ujevne ekstreme landområder – is dekket det meste av landet, og endeløse snøstormer og stormer lynet over himmelen, mens andre steder spydde vulkaner ut varm lava og giftig aske ut i atmosfæren. Store varme og fuktige jungler yrende av liv, og det var her den første sivilisasjonen «The Lizardmens» vokste. Dette er den eldste av de sofistikerte rasene, og deres byer dypt inne i jungelen var ypperlige sentere for aktivitet lenge før de første stamfedrene til dverger og alver var født.
Under «The Old Ones» påvirkning, ble verden ugjennkjennelig forandret. Planeten ble flyttet nærmere solen, banen ble forandret og aksen skifted for å lage klimaet varmere og mer beboelig. Planter og livsformer av uendelig variasjon ble introdusert. Det ene mega-kontinentet var splittet under «The Old Ones» vilje, og de skiftende jordplatene falt til ro på en måte mer passelig med deres design.
I landene som senere ble kjent som Lustria, bygdde «The Old Ones» deres hovedstad. Det fuktige og varme klimaet i dette landet var passende for alien kroppene til «The Old Ones» og deres tjenere, og en serie andre byer ble bygget i området rundt hovedstaden. Andre byer var bygget rundt omkring i verden, på de stedene som nå er kalt Southlands og Cathay, for på den tiden var alle kontinentene varmere og fuktigere, og jungel var spredt over mesteparten av verden. Kommunikasjon og reise mellom disse forskjellige rikene var enkelt for «The Old Ones». Til og med for deres favorittslaver, slannene, var det mulig å kommunisere og reise over kontinentene, men ikke like enkelt som deres gudelignende mestre.
«The Old Ones» stoppet opp forbedringene av de uferdige livsformene som fantes i Lustria og andre riker, og begynte å omforme dem til skapninger som passet deres ønsker og behov. Det var på denne tiden at de første Saurusene ble født, en ny livsform designet og født til å oppføre seg som krigere, til å patruljere og vokte landet, men også vokte deres Tempelby og Slann. Mange raser ble utryddet av Saurusene. Etter Saurusene, ble de første Skinkene født – «The Old Ones» hadde behov for noen kvikke og smarte tjenere som kunne garanter jevn dag-til-dag-løping, likeså pleie og hjelpe Slannene.
For mange tusen år, var Lizardmen ubeseirete herskere i verden. Deres teknologi var mesterlig, det samme var deres ferdigheter til å manipulere magi.
The Fall
«The Old Ones» fortsatte å utvikle deres utvalgte rase for mange, mange år, for tid hadde liten betydning for dem, og de så på at verden omformet seg etter deres behov. De lærte forfedrene i de nyere rasene hvordan man skulle manipulere essensen av magi, og sakte, men sikkert ledet dem vei mot sivilisasjon. Imidlertid skulle snart en marerittaktig dit av terror komme, en hedelse som ville dømme verden til en sikker undergang. En fiende dukket opp, en motstander av ren energi. Det var «The Old Ones» magi som var kilden, fortsatt ustyrlig of ytterst ødeleggende – i senere kjent som Chaos. En enorm kamp raste i mange århundrer mens «The Old Ones» sloss mot Chaos for å få kontroll over dimensjon portene høyt oppe i himmelen over verden. Energien som ble sluppet ut under denne kampen ødela ladene, men sakte begynte «The Old Ones» å få overtaket i denne kjempe-kampen. Forsøk ble gjort på å lukke portene, for de var dører som Chaos kunne komme til jorda gjennom, men dette var en umulig oppgave.
I en katastrofal eksplosjon av total mørke, kollapset portene over jorda. Det er ukjent om det var «The Old Ones» som ødela dem selv eller om de var revet fra hverandre av det enorme trykket som oppstod under kampen mot Chaos.
Lizardmen i kamp
Lizardmens hovedenheter med infanteri er en krigertype kalt sauruser. Saurusene er bare skapt ved det formålet å slåss. De er sterke og tøffe, men relativt trege. De kjemper enten med spyd eller med håndvåpen, noen ganger blir de født med kunsten å kunne ri de farlige cold ones og noen blir også født som personelige temple guards (livakter) for Slannene.
Siden Lizardmen er kaldblodige, er de ofte sene til å reagere psykiskt i kampsituasjoner. Skremmende monstre, store hærer og drap – slike ting – vil ikke påvirke dem særlig da de ikke er lettskremte. Det er bare viljen til Slannene og den store planen til «The Old Ones» som motiverer Lizardmennene, og de pleier å slåss, uansett konsekvensene. Det er aldri blitt hørt om noen sauruser som har dødd av alderdom, krig er den eneste grunnen til deres liv.
Som hjelpetropper brukes raske, intelligente tropper kjent som skinker. Disse var opprinnelig ikke ment som krigere men som "postbud" mellom tempelbyene siden de kunne puste under vann og løpe i mange dager i strekk. Skinker slåss ikke i regulær formasjon, men er løsere organisert. De kan bruke enten blåserør eller kastespyd, og er dermed ikke ment brukt til nærkamp. Skinker passer bedre til å vokte flankene til hovedstyrken, skjerme regimentene dine fra skudd, samt til å kjempe i vanskelig terreng. Skinker kan også fungere som kavaleri i spesielle hærer, da de kan ri på de heller store stegadon-monsterene og de flyvende terradonene.
En annen viktig troppetype er Kroxigors. Disse digre beistene kjemer ofte sammen med skinker, og gir disse sårt tiltreng styrke i nærkamper etter som skinker ikke er særligt sterke. Kroxigors var egentlig en rase som ikke var ment til å slåss, men som skapninger som kunne løfte tunge steinblokker og slikt når templer skulle byggest. Derfor er de mye mer sosiale skapninger en saurusene.
Enorme monstere kjent som Stegadoner og Carnosaurer brukes ofte i Lizardmenhærer. Disse brukes til å angripe midt inn i fiendens hovedstyrke, da de gode til å trampe ned store mengder tropper i tett formasjon. En stegadon betjenes av fem skinker bevæpnet med håndvåpen, kastespyd, og en gigantisk bue, som sitter oppe på stegadonen, mens carnosaurer blir ofte ridd i kamp av saurus helter.
Fisklössjön
Fisklössjön er en innsjø i Oldfjällen i Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Innsjøen består av to sammenhengende innsjøer, Övre Fisklössjön og Nedre Fisklössjön. Mellom Fisklössjön og Övre Oldsjön ligger blant annet Fisklöstjärnen.
Lizardmen
Lizardmen i kamp
En Lizardmen-hær ledes nesten alltid av en Slann, som tar seg av hovedmengden av magibruk i hæren. Store enheter av sauruskrigere ledes typisk av en saurushelt enten en Oldblood eller en Scar-Veteran. En annen ledertype er skink priest, som også kan bruke magi og skink chief.
Fisklössjön
Fisklössjön dreneres gjennom Fisklösån til Yttre Oldsjön, og deretter gjennom Långan til Landögssjön og Indalsälven.
Lizardmen
Eksterne lenker
Uomini lucertola
Sverre M. Fjelstad
Sverre Martin Fjelstad (født 17. oktober 1930) er en norsk naturfotograf, forfatter og fjernsynspioner.
Mediemannen
Sverre M. Fjelstad er oppvokst på Bekkelagshøgda i Oslo. Faren var eiendomsmegler og kom fra plassen Katisa ved Nøklevann i Østmarka,. Moren var amerikansk og utdannet lege. Alt som guttunge skrev han om naturen i en lokalavis for de sørlige og østlige distriktene i Oslo, Nordstrands blad, og utvidet gradvis sin aksjonsradius. Fjelstad ble oppdaget av fotografen og zoologen Per Høst, og kom med som en av fotografene bak dennes prisbelønte film Same-Jakki fra 1956/57. Fjelstad hadde særlig ansvar for å filme landskap og ville dyr. Gjennom dette la han et solid grunnlag for sitt arbeid i norsk fjernsyns barndom der han skapte sitt eget TV-program Naturmagasinet. Det er siden blitt avløst av Ut i naturen
Fjelstad har laget over hundre naturfilmer på riksdekkende NRK fjernsyn. Mange av hans fjernsynsfilmer er også vist i utlandet, blant annet i USA, der selskapet SBS i 1983 kjøpte 15 episoder om norsk natur. Høsten 1989 startet han et engasjement med egen TV-serie hos TV3.
I en lang periode anmeldte Fjelstad naturbøker i Aftenposten. Han var med å gjenopprette Aftenpostens A-magasin for perioden 1963-93 der han i over 20 år hadde en fast spalte, Naturen rundt oss. Han er også kjent som radiokåsør og foredragsholder. Fjelstad har gitt ut i alt 27 bøker, for en stor del basert på egne opplevelser i møte med natur og ville dyr i Norge, Asia, Afrika og Amerika. Alle bøkene er gjennomillustrerte med hans egne fotografier. Han har også tatt initiativet til å opprette en ny livskraftig beverstamme i Østmarka utenfor Oslo, der beveren tidligere hadde hatt naturlig tilhold.
Mummitrollet (figur)
Mummitrollet (svensk Mumintrollet) er hovedfiguren i Tove Janssons ni mummibøker, som ble utgitt fra 1945 til 1970. Han er det eneste barnet til Mummipappa og Mummimamma; de tre utgjør Mummiuniversets sentrale kjernefamilie.
Sverre M. Fjelstad
Arkeologiske interesser
Fjelstad har selv fortalt om funnene i kapittelet I eikeskogen i boka Naturen året rundt.
Mummitrollet (figur)
Mummitrollet fremstilles som et lykkelig og nysgjerrig barn som utforsker en verden som er trygg, men også forunderlig og delvis uforutsigbar. Mummitrollets to grunnholdninger gjenspeiles i fortellingene: eventyrdrømmen og redningsdrømmen; «han vil gjerne ut på eventyr og oppleve – men allerhelst vil han redde noen».
Sverre M. Fjelstad
Reiseleder
På 1990-tallet jobbet Fjelstad som guide/reiseleder for Bennett Reisebureau. Han hadde blant annet bjørnesafari i Trysil og turer til Afrika.
Medlem av Oslo Bystyre
Fjelstad satt i Oslo bystyre 1972–1976, som partiløst medlem. Det var i denne perioden han tok initiativet til å få satt ut bever i Østmarka. Beveren hadde da vært utryddet i Østmarka siden slutten av 1800-tallet, men i løpet av de siste 30 årene har den igjen spredd seg til det meste av området.
Mummitrollet (figur)
Asteroiden 58345 Moomintroll ble i 1995 oppkalt etter Mummitrollet.
Lucanus gamunus
Lucanus gamunus er en billeart i familien hjortebiller (Lucanidae).
Kjennetegn
En middelsstor (23-35 millimeter), blank, svart hjortebille. Hannen har forholdsvis små kjever for slekten Lucanus. Hele kroppen er jevnt og fint punktert. Mandiblene er krumme, bare litt lengre enn hodet, med et par tettsittende korte tenner i midten, spissen kløvet. De knebøyde antennene har vanligvis en fire-leddet vifte. Kjølene langs sidene og bakkanten av hodet er ganske rundede og vage. Beina er svarte. Hunnen har forholdsvis store kjever til å være en hjortebille-hunn, og har flekkvis lys bestøvning.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Japan.
Aulocera
Utseende
Ganske store, mørkbrune sommerfugler. Oversiden har et nokså smalt, hvitt tverrbånd omtrent midt på vingene. Undersiden er gråbrunt-spraglete, også der med hvitt tverrbånd og en liten øyeflekk i spissen av forvingen (denne finnes på oversiden også men er ofte utydelig på grunn av den mørke grunnfargen).
Utbredelse
Slekten er utbredt i og rundt Himalaya.
Hephaestion
Hephaestion er en slekt av biller som tilhører familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, lange og slanke, blankt brune til svarte trebukker, hode og pronotum kan være gulrøde. Ulikt mange andre Necydalinae når dekkvingene til spissen av bakkroppen. Dekkvingene kan ha blålig metallglans. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er rundet til sekskantet, dekkvingene er kraftig innsnevret bakover, men når til bakkroppsspissen og dekker det aler meste av bakkroppen. Beina er lange og tynne.
Levevis
Disse billene har larver i hardt, dødt trevirke. De voksne billene, som ligner sterkt på vepser, tar trolig ikke næring til seg. De er livlige insekter som flyr godt.
Gunnar Halbjørhus
Gunnar Halbjørhus (født 2. november 1970 fra Hemsedal) ble skytterkonge under Landsskytterstevnet på Oppdal i 2003, og på Landsskytterstevnet i Steinkjer i 2007. Seieren i Steinkjer kom etter omskyting med Jørgen Andersen fra Hommelvik som ble skytterprins.
Mekknøken
Mekknøken (også skrevet Mekknoken og Meekknoken) er et fjell i Averøy kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 751 meter over havet og er det høyeste fjellet på Averøya.
Greaseland (album)
Greaseland er et musikkalbum med Kid Andersen, utgitt i 2006.
Flåsjön (Strömsund)
Flåsjön er en innsjø i Strömsund kommune i Jämtland, Sverige. Innsjøen har et areal på 110 kvadratkilometer og er 94 meter dyp. Vannflaten ligger 266,9 meter over havet.
Flåsjön ligger i nedbørsområdet til Ångermanälven. Sjøen har sin hovedtilførsel fra Fånån i nordvest, og har sitt utløp gjennom Flåsjöån i øst.
Det samlede nedbørsfeltet utgjør  1 048,93  kvadratkilometer, hvorav 50 % er skog og  37,5  % vannflater.
Norsk revmatologisk forening
Norsk revmatologisk forening organiserer leger med spesialistutdanning innenfor fagfeltet revmatologi. Foreningen ble stiftet som Den norske forening mot revmatismen i 1937, tok sitt nåværende navn i 1947, og ble i 1949 godkjent av Legeforeningen som spesialforening for fagfeltet revmatiske sykdommer.
Hvidebæk kommune
Hvidebæk kommune er en tidligere kommune i Vestsjællands amt i Danmark, dannet ved kommunalreformen i 1970 fra 1. april 1970. I forbindelse med kommunalreformen 2005–2007 ble den slått sammen med Bjergsted kommune, Gørlev kommune, Høng kommune og tidligere Kalundborg kommune til den nye storkommunen Kalundborg kommune i Region Sjælland fra 1. januar 2007.
VM i freestyle og snøbrett 2023 - Snøbrett slopestyle menn
Snøbrett slopestyle for menn under VM i freestyle og snøbrett 2023 ble arrangert med båd kval 24 februar.
Kvalifisering
Kvalifiseringen ble delt i 2 grupper. De 8 beste fra hver gruppe gikk videre til finalen. Hver utøver utførte 2 omganger hvorav det beste resultatet ble tellende.
Finale
Det ble kjørt 2 omganger. Beste enkeltresultat ble tellende.
Janet Jackson
Janet Damita Jo Jackson (født 16. mai 1966 i Gary, Indiana) er en amerikansk popartist, og lillesøster til Michael Jackson.
VM i curling for mikspar 2014
VM i curling for mikspar 2014 ble arrangert i Dumfries i Skottland i 2014.
Nordre militærdistrikt
Nordre militærdistrikt (Северный военный округ), var før januar 2021 kjent som OSK Nord (engelsk: Northern Fleet Joint Strategic Command) (Объединённое стратегическое командование «Северный флот»). Det er nå ett av fem militærdistrikt innen Russlands væpnede styrker, med jurisdiksjon primært innen Europeiske Russlands nordområder og Nordatlanteren.
Tarjei Hansen Gautestad
Tarjei Hansen Gautestad (født 15. april 1990 i Tromsdalen) er en norsk fotballspiller som spiller for Lyngen/Karnes.
Janet Jackson
Karriere
Musikkarrieren startet med innspillinger sammen med søsknene, hun sang blant annet duett med broren Randy og koret for søsteren LaToya og broren Michael. I 16-årsalderen ga hun ut debutalbumet Janet Jackson, uten å få større oppmerksomhet.
Lille Stranden (Oslo)
Lille Stranden (1–9, 2–10) er en gågate på Tjuvholmen i Oslo, fra Bolette brygge og gangbroen til Aker Brygge i nord til Olav Selvaags plass i syd.
Lille Stranden ble åpnet i 2007. Langs gaten er det servicebedrifter i første etasje.
Janet Jackson
Karriere
I 1984 medvirket hun i TV-serien Fame hvor blant annet musikkvideoen «Dream Street» ble spilt inn.
Musikkarrieren skjøt først fart i og med det tredje albumet, Control i 1986, som solgte i 14 millioner eksemplarer på verdensbasis. Det neste albumet, Rhythm Nation 1814 (1989), ble en like stor suksess.