cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norges Samemisjon
Institusjoner og skoler
I 1915 bidro Finnemisjonen til å bygge Majavatn kapell og å utvikle stevneplassen der.
Krigstiden 1940 - 45
Pasienter og betjening fra de brente institusjoner ble evakuert til Trøndelagsregionen, og denne evakuering foregikk under til dels meget dramatiske omstendigheter.
Etterkrigstiden
De første år etter krigen kom til å stå i gjenoppbyggingens tegn. Den ene institusjonen etter den andre ble gjenreist, og byggmester Mathias Paulen kom til å bli en meget sentral person i denne sammenheng.
Den samiske ungdomsskole i Karasjok flyttet inn i nye og tidsmessige lokaler i 1951, og på 1960-tallet fikk skolen navnet Den Samiske Folkehøgskole (DSF).
I 1952 ble det ansatt en egen ungdomsprest som skulle virke i Porsanger-regionen.
Når vi kommer til 1960-tallet, møter vi et nytt trekk i bildet, nemlig Samemisjonens fjellkirker. Den første ble reist på Sennalandet i 1961, og i 1962 ble Børselvfjellet kapell innviet. Senere ble det bygget fjellkirker i Láhpoluobbal, Šuoššjavre, Ifjordfjellet og Smørfjordskaidi. Láhpoluobbal kapell ble reist i samarbeid med Kautokeino menighet, og Šuoššjavre kapell i samarbeid med Karasjok og Kautokeino menigheter. De andre kapeller er reist av Samemisjonen alene.
Av forskjellige grunner ble folkehøgskoledriften i Karasjok innstilt i 1985. I 1988 ble skoleanlegget herjet av brann, og i forlengelsen av beslutningen om å gjenoppbygge anlegget ble det vedtatt å søke om å få gjenoppta folkehøgskoledriften fra høsten 1991. Søknaden ble innvilget våren 1991, og skolen kom igang samme høst. Etter noen år ble det vanskelig å skaffe nok driftsmidler til skolen, og den ble på nytt nedlagt i 2000.
I 1986 ble Misjonsbibelskolen flyttet fra Stjørdal til Trondheim, og samtidig fikk skolen navnet Bibelskolen i Trondheim. Samarbeidet med NMS om skolen opphørte i 1993.
Først på 1990-tallet ble det opprettet samarbeid med Nesseby menighet om en stilling som menighetsdiakon i området, og i 2001 innledet Samemisjonen et samarbeid med Nidaros Bispedømmeråd om en stilling som diakoniarbeider blant sørsamene.
I 1990 etablerte Samemisjonen en nærradio i Indre Finnmark under navnet Radio DSF. Radioens studio er plassert i lokalene til Den Samiske Folkehøgskole i Karasjok, og den sender bibelprogrammer og andre program i Karasjok, Kautokeino og Øst-Finnmark 6 dager pr. uke.
Som et resultat av den politiske utvikling i østblokklandene rundt 1990 kunne Samemisjonen i 1992 knytte kontakt med samiske bosetningsområder på Kola-halvøya i Russland. Sommeren 1993 vedtok landsmøtet å starte et begrenset arbeid blant samene på Kola, og etter 1995 vokste det fram et betydelig evangelisk, diakonalt og kulturelt arbeid på russisk side av grensa. Samemisjonen har sin base i Lujávre/Lovozero midt inne på Kola-halvøya, og arbeidet har sine tyngdepunkt i Lovozero, gruvebyen Revda og Murmansk. Sigfred Palmar Giskegjerde har siden 1996 ledet arbeidet i Russland.
Det evangeliske arbeid drives i samarbeid med Den Ingermanlandske Lutherske Kirke (På finsk: Inkerin Kirkko), som har sin base i St. Petersburg.
Blader og trykksaker
Det første organisasjonsblad som kom ut i Samemisjonens sammenheng, var Lappernes Ven.
Det første nummer ble sendt ut i 1910, redigert av Jens Otterbech. I perioden 1910-25 var dette blad et talerør for Det Norske Lutherske Finnemisjonsforbund.
Norsk Finnemisjons blad begynte å utkomme i 1916, og da Finnemisjonsforbundet og Finnemisjonen ble sammenslått til Norges Finnemisjonsselskap i 1925, besluttet de å utgi en felles publikasjon med navnet Samenes Venn.
Samemisjonen hadde et eget forlag (Sámi Várás) i virksomhet fram til ca. år 2000. Dette forlag ble opprettet i 1963, og i årenes løp ble det utgitt postiller, bøker og hefter både på norsk og samisk. De siste årene har forlagsdriften imidlertid ligget nede av økonomiske grunner.
Støttevirksomheten
Norges Samemisjons støttevirksomhet er organisert i 7 kretser og en fellesforening, med til sammen ca. 300 foreninger og bøsselag. Trøndelag krets ble stiftet i 1908, og senere kom følgende kretser til:
Nordmøre krets (1911), Stavanger krets (1915), Oslo krets (1916), Romsdal og Sunnmøre krets (1916), Sørlandet krets (1918), Romerike krets (1921), Bergen krins (1921) og Troms krets (1922). Vest-Finnmark Fellesforening ble grunnlagt i 1943. Nordmøre krets og Romsdal og Sunnmøre krets ble slått sammen til en Møre og Romsdal krets fra 01.01.1992 og Oslo krets og Romerike krets ble slått sammen til Oslo og Romerike krets fra 01.01.1995.
Adolf Steen var kretssekretær i Sørlandet krets i 33 år, fra 1936 til 1969.
Forholdet til Sámediggi/Sametinget, Sámi girkorá??i/Samisk kirkeråd og samiske organisasjoner.
Opprettelsen av Sámediggi/Sametinget i 1989 representerer et veimerke i samenes nyere historie. De første årene vil Sametinget ha en rådgivende funksjon, men etter hvert som tiden går er det grunn til å tro at Sametinget vil få en større grad av besluttende myndighet.
Samemisjonen ønsker å ha et ryddig og saklig forhold til Sámediggi/Sametinget.
Opprettelsen av Sámi girkorá??i/Samisk kirkeråd i 1992 representerer en viktig milepel i samenes nyere kirkehistorie. Rådet skal samordne kirkens innsats blant de samiske befolkningsgrupper, og arbeide for å bedre folks kjennskap til samisk kirkeliv. Samisk kirkeråd og Samemisjonen har mange tangeringspunkter, og det er viktig for Samemisjonen å ha god kontakt med Samisk kirkeråd.
I løpet av de siste tiår har det vokst fram flere samiske organisasjoner. Disse organisasjoner har arbeidet for å fremme samenes sosiale, kulturelle, rettslige og økonomiske stilling. Organisasjonenes holdning til Samemisjonen har nok variert en del fra tid til tid, men Samemisjonen bør for sin del ta sikte på å ha et saklig, godt og konstruktivt forhold til disse organisasjoner.
Oppbevaring av arkivet
Norges Samemisjon overførte sitt eldre arkiv fra perioden 1889-1962 til Statsarkivet i Tromsø høsten 1990. Arkivet utgjør 13 hyllemeter.
Philadelphia Independence
Offisielt er Philadelphia det åttende laget i WPS (inkludert nå avsluttede Los Angeles Sol), og dermed så vidt det nest nyeste, rett før Atlanta Beat. Laget spiller i stor grad på Philadelphias historiske betydning. Logoen er basert på en sluttsten (Keystone), som også spiller på statens kallenavn, "The Keystone state". Mottoet, "We the people", spiller på introduksjonen til den amerikanske grunnloven, som ble forfattet i byen. Draktfargen, stålgrå, spiller på byens industrihistorie, og bortedraktene, gult, på de mange svenske immigrantene som kom så tidlig som i 1638. Tredjedrakten, som er perleblå, spiller på byflagget og også på byens industrihistorie (blue-collar workers=industriarbeidere). Også supportergruppen, "Daughters of Betsy" spiller på historien, i dette tilfellet Betsy Ross, antatt å være den som sydde det første amerikanske flagget.
Spillergruppen er per januar 2010 ikke bekreftet.
Mikun
Mikun (russisk: Микунь) er en by i republikken Komi i Russland. Den ligger rundt 90 km nord for Syktyvkar. Innbyggertall: 11 680 (folketelling 2002), 12 507 (folketelling 1989).
Byen ble grunnlagt i 1937 som en gulag-leir, og fikk innvilget bystatus i 1959.
Tulla
«Tulla» er en gammel skillingsvise fra ca. 1870. At det går så galt som det gjør i denne visa, var vel heller mer sjelden. Denne visa var nok også laget for å bruke som våpen mot alkohol. Visa er innspilt på Frem fra Glemselen kap. 4 med Rita Engebretsen.
Elisabeth Helene von Vieregg
Elisabeth Helene von Vieregg (født 4. mai 1679, død 27. juni 1704) var en dansk-tysk grevinne og kong Frederik IVs ektefelle til venstre hånd.
Hun var datter av Adam Otto von Vieregg til Weitendorff og Wartmannshagen, en meklenburgsk kammerpresident, prøyssisk statsminister og geheimeråd.
Hun ble 6. september 1703 opphøyet til grevinne og fikk Antvorskov gods som privat eiendom. Hun var kongens maitresse og ble til og med hemmelig gift med kongen til dennes venstre hånd. Elisabeth von Vieregg fødte en sønn, Frederik Gyldenløve (f. 18. juni 1704 d. 9. mars 1705), men døde selv i barselseng 27. juni.
Grevinnen og hennes barn ble begravet i Vor Frelsers kirke i København hvor de senere er flyttet fra den opprinnelige graven og ligger sammen under murgulvet. Gjenbegravelsen ble foretatt i 2007.
Duskgjelledøgnfluer
Duskgjelledøgnfluer (Ephemeridae) er en familiegruppe av døgnfluene. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve), de voksne tar ikke til seg føde og lever ikke så lenge. Men de fleste lever lengre enn ett døgn. De er utbredt i hele verden, unntatt Australia og på de kaldeste stedene som antarktis og arktis. Det er flest arter på den nordlige halvkule.
Flere av duskgjelledøgnfluene er modell for fluefiskere som binder fiskefluer.
Utseende
Vingene er klare uten farger eller brunlige røyfarget. Flere arter har merkerte ribber (årenett) i vingene og noen har vinger med mørke flekker.
Alexander Olsen
Alexander «Zanderen» Olsen (født 5. mars 1899 i Bergen, død 4. juni 1975) var en norsk fotballspiller. Han var blant landets beste på 1920-tallet og spilte 37 landskamper. Senere i livet tok han etternavnet Nagelsett.
Duskgjelledøgnfluer
Utseende
Duskgjelledøgnfluer har nymfestadiet i mindre innsjøer, bekker og større elver. Eggene slippes av hunnen ned på vann overflaten. De synker straks til bunnen. Nymfene lever nedgravd i mudder og sand på bunnen. De spiser organisk materiale, som alger eller råtnende planter. Men også av andre mindre dyr. De voksne spiser ikke.
Alexander Olsen
Karriere
«Zanderen» (eller «Sanderen») var født og oppvokst i Bergen og spilte for Brann fra 1918 til 1926 og i perioden 1928–1932. I 1927 spilte han for Oslo-klubben Gjøa. Han ble norgesmester for Brann i 1923 og 1925.
Duskgjelledøgnfluer
Levevis
Duskgjelledøgnfluer lever mesteparten av sitt liv i ferskvann som larver eller nymfer. I Norden er utviklingen ett eller to år. Døgnfluer kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer.
Alexander Olsen
Karriere
Olsen debuterte for det norske landslaget mot Nederland i 1919. Han spilte venstre half i debuten, men var senterhalf i 34 av sine 37 landskamper i perioden 1919–1932. Han var blant annet med da landslaget gikk ubeseiret gjennom 1929 og da laget vant gullpokalen i den nordiske fireårsturneringen i 1932.
Duskgjelledøgnfluer
Levevis
Duskgjelledøgnfluer tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (engelsk).
Alexander Olsen
Omtale og ettermæle
Alexander Olsen var en av de mest dominante norske fotballspillere på 1920- og begynnelsen av 1930-tallet. Han ble regnet for å være en eminent tekniker og driblekunstner, og for å være forut for sin tid som fotballspiller. Ifølge Per Jorsett har han det beste ettermæle av alle norske spillere før krigen når det gjelder tekniske ferdigheter. Den svenske landslagsspilleren Sven Rydell satte, i sin selvbiografi Mitt livs match, opp Olsen på sitt verdenslag.
Duskgjelledøgnfluer
Systematisk inndeling med norske arter
I Norge er det 2 arter. I 1993 ble det i bladet InsektNytt, publisert en liste, med forslag til norske navn på døgnfluene. Norsk entomologisk forenings foreslåtte navn står først i listen, andre norske navn er skrevet inn bak. Det forvirrende med norske navn er at ulike bøker bruker ulike navn og navnene kan variere med dialektene. De fleste nummer av InsektNytt kan lastes ned og leses på siden til Norsk Entomologisk forening.
Norsk entomologisk forening har også utgitt en rekke Insekttabeller. Dette er små og billige hefter der en kan bestemme insekter til artsnivå. Et av heftene (se kilde) tar for seg døgnfluelarvene.
Nomenklaturen følger Puthz. Et latinsk familienavn ender med ...idae, og et navn på en overfamilie på ...oidea.
Friheten
Friheten er en avis som eies og utgis av Norges Kommunistiske Parti. Utgiversted er Oslo og utgivelsesfrekvens er annenhver uke. Avisa kom ut første gang i 1941, som en illegal avis under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Etter frigjøringen i 1945 ble Friheten dagsavis, og var da en av landets største. I etterkrigsårene sank opplaget raskt. I 1967 gikk avisa over til ukentlige utgivelser. Friheten er i dag landets eneste partieide avis.
Illegal avis
Det første eksemplar av Friheten kom ut høsten 1941, trolig i september. Den var en etterfølger av de illegale avisene Kjennsgjerninger og Folkets Røst. Som de fleste illegale avisene var det en enkel, stensilert avis som ble utgitt. Våren 1942 klarte imidlertid kommunistene å lage en trykt utgave. Trykkingen ble utført i Drammen, ved Kai Møllers boktrykkeri. I Drammen ble virksomheten organisert av Finn Pettersen og av kommunistenes Buskerud-leder, Arne Gustavsen.
Arbeidet med satsen til den trykte versjonen ble utført på ulike steder, de første par årene av setter Th. Bakke. Han flakket rundt fra skjulested til skjulested med settekassa på sykkelen eller under armen. Arbeidet ble startet hjemme i stua til Gustavsens mor, der man jobbet natten gjennom mens den gamle moren serverte kaffe og vørterkake. Deretter flyttet man setteriet til en bygård ved Gyldenløves plass. Neste stopp var en leid hytte på Syvertsvolden, der jobbingen måtte skje i lyset fra stearinlys. Senere fulgte ulike skjulesteder.
Den ferdige satsen ble brakt til trykkeriet, der Møller selv sto for produksjonen. Trykkingen foregikk først på lørdager eller søndager når annet personale ikke var på jobb. Etter hvert som opplaget vokste måtte man også trykke etter arbeidstid på hverdager. Fra begynnelsen av 1944 fikk trykkeriet i tillegg jobben med å lage NKPs avis Alt for Norge.
Mot slutten av krigen klarte kommunistene å få installert en offsetmaskin i et grisehus i Øvre Buskerud. De siste utgavene av krigstidens Friheten ble, som flere andre illegale NKP-aviser, laget der.
Frihetens første redaktør var Christian Hilt. Han fortsatte arbeidet med illegale aviser helt til krigens slutt. Arne Gauslå, Erling Heiestad og Ola Hofmo overtok imidlertid snart det redaksjonelle arbeidet med Friheten. Senere var Kåre Selnes redaktør, så Jul Kvale. Han hadde bidratt til avisen i Selnes´ periode også, da Kvale satt arrestert på Bredtvedt. Fra arresten smuglet han stoff til Friheten. Fra høsten 1944 fram mot frigjøringen var Adelstein Haugen redaktør. Under krigen ble Friheten utgitt ukentlig fram til 1944, deretter sjeldnere. Utgivelsesfrekvensen steg igjen i de siste par krigsmånedene. Den ble trolig trykt i til sammen to millioner eksemplarer før fredsslutt, med et opplag høsten 1944 på vel 20 000.
Kommunistene bygget opp en omfattende og effektiv illegal presse under okkupasjonen, men betalte en høy pris. I miljøet rundt Friheten ble mange arrestert. Flere måtte bøte med livet. Erling Heiestad ble tatt og sendt til Tyskland, men var blant de som overlevde. Hofmo døde i tysk konsentrasjonsleir. Gauslå ble skutt i kamp med tyskerne i 1942. Buskerud-leder Gustavsen ble tatt og skutt på Trandumskogen i 1944.
Dagsavis
Friheten ble utgitt som dagsavis fra mai 1945, og erstattet Arbeideren som partiets hovedorgan. Avisa nøt godt av NKPs popularitet like etter krigen og av befolkningens avishunger etter år med tysk pressesensur. Sensommeren 1945 steg det månedlige brutto snittopplaget til rundt 100 000, bare begrenset av papirrasjoneringen. I forkant av Stortingsvalget 1945 ble enkeltnummer trykt i hele 130 000. Avisa hadde over 65 000 faste abonnenter. Avisa var Nordens største arbeideravis, og landets nest største etter Aftenposten.
På dette tidspunkt var Friheten også i ferd med å etablere seg som en reell riksavis. I september 1945 ble den sendt til 1869 av landets om lag 2500 poststeder. I mars 1946 hadde avisen 500 kommisjonærer i 24 byer, 30 kommisjonærer bare i Nord-Norge. Det ble hevdet av 2/3 av abonnentene var bosatt utenfor Stor-Oslo.
Nedgangen kom imidlertid brått. DNA kontrollerte trykkeriet, og Friheten ble høsten 1945 presset til å legge om fra morgenavis til ettermiddagsavis da Arbeiderbladet skulle bli morgenavis. Friheten kunne dermed ikke nå landet rundt samme dag og mange ville ikke ha «gamle» nyheter. Til tross for at NKPs organisasjon vokste både i Oslo og på landsbasis på denne tiden stupte avisens opplag fra høsten 1945. Året etter var det allerede under 40 000. Ettersom NKP under den kalde krigen ble mer og mer isolert dalte også interessen for Friheten videre. I 1947 var opplaget ved årets slutt nede i 31 000, i 1948 24 000.
Ved inngangen til 1950-tallet bikket Frihetens opplag under 20 000, og fortsatte å falle. Nå ble NKP også preget av opprivende partikamp og splittelse, i det såkalte Furubotn-oppgjøret. Mange forlot partiet, og det bitre oppgjøret rammet også Friheten. Ved årsskiftet 1952-1953 ble det meldt at opplaget var helt nede i 10 400 eksemplarer. Under skinn-rettssakene mot opposisjonelle i Tsjekkoslovakia tok Friheten parti mot de anklagede, blant annet den uskyldige Milada Horakova, som senere ble hengt.
Nå gikk avisen med store underskudd, og måtte holdes i gang ved hjelp av kontinuerlige innsamlinger blant partiets medlemmer. I 1953 var årets innsamlingsresultat hele 260 000 kroner. Fra 1954 måtte Friheten trappe ned sine ambisjoner som landsomfattende daglig avis. For å spare distribusjonskostnader startet den nå egen «landsutgave» med ukentlige utgivelser under navnet Ny Tid. Fra 1. januar 1958 la Friheten også om fra morgenavis til ettermiddagsavis for å spare penger.
Utover 1960-tallet slet NKP tungt, både med avisen, innsamlingene og oppslutningen. Til slutt ble de daglige utgivelsene en for tung bør. I 1967 ble det, etter rådgivende avstemning i partiet, besluttet å legge om til ukeavis.
Ukeavis
Fra april 1967 ble Friheten ukeavis, samtidig som «landsutgaven» Ny Tid ble lagt ned. Det løste de akutte, økonomiske problemene. I 1969 ble det dessuten innført offentlig pressestøtte som avisen nøt godt av. Nå kunne man brått innkassere både støtte til avisutgivelsen og til eget Kommunistisk Pressekontor. For en periode ble faktisk NKPs presse en inntektskilde for partiet.
På slutten av 1960-tallet ble Friheten rammet av de politiske stridighetene da den nye ml-bevegelsen vokste fram, og hadde støtte av en opposisjon i NKP. En av Frihetens redaksjonelle medarbeidere ble til slutt sagt opp, noe som førte til at journalister i avisa erklærte streik. De mistet jobben, og begynte deretter å skrive for opposisjonens blad Røde Fane.
På begynnelsen av 1970-tallet ble Friheten en brikke i spillet da NKP, SF, AIK og «uavhengige sosialister» forhandlet om dannelsen av SV. Tanken var opprinnelig å legge ned både SF-avisen Orientering og Friheten til fordel for det nye partiets avis. Da en majoritet i NKP besluttet å opprettholde partiet førte det imidlertid til at Friheten ble drevet videre.
I 1977 økte Friheten utgivelsesfrekvens til to ukentlige utgaver, men måtte høsten 1989 igjen redusere til en utgave i uka.
Overvåket
Frihetens virksomhet ble overvåket av norsk etterretningstjeneste under hele den kalde krigen og trolig frem til 1990-tallet. Nyere forskning med bakgrunn i åpnede russiske arkiver tyder på at Friheten fra 1950-tallet og fram til 1990 mottok direkte og indirekte økonomisk støtte fra Sovjetunionen og andre østeuropeiske land.
Økonomiske vanskeligheter
Sovjetunionens fall førte til at interessen for partiet ble svekket. Høsten 1991 klarte NKP ikke lenger å gi ut Friheten som ukeavis og pressestøtten ble trukket tilbake og avisa gikk konkurs. Dette ikke bare at pressestøtten ble redusert med 275 000 kroner på to år, men også gammel gjeld tilbake til 1948 på flere millioner kroner. Friheten hadde ikke kapital for å betale utgifter eller lønne de ansatte, og i ei avis utgitt i midten av august 1991 konstateres: «Vi regner med å utgi neste avis når situasjonen er avklart mot slutten av denne måneden». Neste avisutgave kom ut først den 30. september.
I tillegg hadde NKPs trykkeri, All-Trykk økonomiske vanskeligheter. Det medførte at trykkeriet måtte innhente kapital fra sine eiere, noe NKP ikke hadde. Derfor solgte NKP sine aksjer i trykkeriet til de ansatte mot subsidierte priser på trykksaker. Trykkeriets problemer vedvarte, det gikk konkurs og eierne (de ansatte) tok med seg det som var av verdier. Uten trykkeriet klarte partiet ikke lenger å gi ut avis. I tillegg til dette var det også uenighet mellom partiledelsen og avisas redaktør om avisa skulle være partiorgan eller følge den mer selvstendige linje den hadde hatt.
Frost (filmmusikk)
Frozen: Original Motion Picture Soundtrack er filmmusikken til animasjonsfilmen Frost fra 2013. Ti originale sanger, skrevet og komponert av Kristen Anderson-Lopez og Robert Lopez, er med, samt 22 låter komponert av Christophe Beck. Albumet inneholder blant annet «La den gå» (sunget av Idina Menzel i engelsk filmversjon; singel sunget av Demi Lovato; på norsk sunget av Lisa Stokke), som mottok kritisk ros og vant både Critics' Choice Movie Award og Oscar for beste sang. Den ble ytterligere også nominert til en Golden Globe i samme kategori.
Friheten
Økonomiske vanskeligheter
Friheten fortsatte å komme med sporadiske utgivelser, til dels som månedsavis, utgitt på dugnad av partimedlemmer.
Frost (filmmusikk)
Sanger
Sangene til Frost, og da spesielt «La den gå» kom på topplistene til flere ulike land.
Friheten
Pressestøtten
I 1996 fikk avisa tilbake pressestøtten takket være en politisk konstellasjon som anså at Friheten var alene om å representere et bestemt politisk formål og bidro dermed til meningsmangfoldet. Betingelsen for dette var at avisa måtte komme ut hver uke. Dette ble oppnådd takket være dugnadsarbeid.
I 2008 overtok Kulturrådet ansvar for pressestøtteposten «ymse publikasjoner», som blant annet omfattet støtten til Friheten. I 2009 bestemte rådet at Friheten ikke lenger var kvalifisert til støtte, og det ble derfor iverksatt en nedtrapping av tildelingen av pressestøtten. I oktober 2009 reduserte avisa utgivelsesfrekvensen fra hver uke til annenhver uke, samtidig med at sidetallet ble økt fra 12/16 til 24.
Psykiateren Harald Øystein Reppesgaard ble valgt som ny redaktør på NKPs landsmøte i mai 2010 og under hans ledelse er det satset mer på innenriks- og kulturstoff. I 2011 gikk avisa over til fargetrykk og bedre papirkvalitet. Sidetallet ble også økt. Samtidig fikk avisa tilbake pressestøtten, fordi Kulturrådet anså at avisa hadde utviklet seg i en positiv retning fram til søknadsrunden i desember i 2010.
Opplaget på papiravisa lå ved inngangen til 2011 rundt 2400 eksemplarer, etter vekst i 2010.
Norsk Kulturråd avviklet støtten til avisa i 2020.
Medarbeidere
Tidligere medarbeidere har blant andre vært Inger Hagerup, Johan Borgen, Torborg Nedreaas, Øivind Bolstad, Hartvig Sætra, Aksel Sandemose, Åge Fjeld og Martin Nag. Blant nåværende er Harald Reppesgaard og Terje Bjørlo
Opplag
Opplagstallene for 1970 – 1991 er (med unntak av 1988) bekreftede netto ukeavis-opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening. Etter 1992 er kilden Friheten.
Trykking
I begynnelsen ble avisen stensilert, før Kai Møllers trykkeri begynte å trykke den. Friheten ble i mange år trykket av AS All-Trykk, Avisspesialisten A/S. Oslo og ble så trykt av Norsk Avistrykk AS. Etter å ha blitt utgitt i sort-hvitt (med enkelte fargeinnslag, dog ikke fullfarge) siden starten for 70 år siden, ble avisa fra og med 2011 trykt hos Valdres Trykkeri AS med tilgang på fargetrykk. Da Valdres Trykkeri begjærte seg selv konkurs i 2018, fortsatte Friheten trykkingen hos Sogn og fjordane avistrykk som senere ble avviklet av Amedia i september 2022. Friheten har siden blitt trykket hos Polaris Media s trykkeri på Orkanger utenfor Trondheim.
Yukinari Sugawara
Yukinari Sugawara (født 28. juni 2000) er en japansk fotballspiller som spiller for den nederlandske klubben AZ Alkmaar.
Karriere
Yukinari Sugawara startet sin profesjonelle karriere i Nagoya Grampus i 2018.
Landslaget
Han ble tatt ut i Japans tropp til VM i fotball U-20 2019.
Vahram Zaryan
Vahram Zaryan er en fransk performancekunstner, moderne mimer, danser, regissør, og koreograf. Han er av armensk opphav.
Gaupefjell
Gaupefjell er en ås i Nesodden kommune i Akershus. Den har en høyde på 210 meter over havet og er det nest høyeste punktet i Nesodden kommune. Gaupefjell ligger nord for gården Fjell, øst for Fjellstrand, og i sydenden av Tomåsan, et fint turområde.
Arbeidsforskningsinstituttet
Historie
Instituttet ble etablert 1. januar 1964 under navnet Arbeidspsykologisk institutt med tre faste akademiske stillinger. Psykologen Einar Thorsrud ble i 1966 utnevnt til instituttets første leder. Som navnet antyder var instituttets fokus arbeidspsykologi (også kalt organisasjonspsykologi). Arbeidspsykologisk institutt var en egen statsetat underlagt Kommunal- og arbeidsdepartementet, men inngikk i paraplyen Arbeidsforskningsinstituttene sammen med Yrkeshygienisk institutt (med seksjoner for yrkesmedisin, toksikologi, og yrkeshygienisk seksjon for analyser, samt bibliotek) og Arbeidsfysiologisk institutt, fra 1981 også Muskelfysiologisk institutt. Instituttet delte fellestjenester med disse instituttene. 1. januar 1987 ble Arbeidspsykologisk institutt skilt ut under navnet Arbeidsforskningsinstituttet. De andre instituttene ble omdøpt til Statens senter for arbeidsmedisin og yrkeshygiene og deretter i 1989 til Statens arbeidsmiljøinstitutt.
AFI var organisert som statsetat direkte underlagt Arbeids- og administrasjonsdepartementet frem til 2002. I 2002 ble instituttet organisert som heleid statlig aksjeselskap administrert av Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Det var diskusjoner om å omdanne det til en stiftelse før Victor Norman bestemte at det skulle bli aksjeselskap. Selskapet ble senere overført til Kunnskapsdepartementet. 20. september 2013 vedtok regjeringen at Arbeidsforskningsinstituttet og Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring skulle fusjoneres med Høgskolen i Oslo og Akershus fra 1. januar 2014. En forutsetning for fusjonen var at AFI og NOVA fortsetter å operere under sine egne navn og ha full autonomi og samme arbeidsoppgaver som tidligere. Instituttene ble senere samlokalisert i Forskningsrådets tidligere lokaler i Stensberggata 26.
Forskning
AFIs oppgave er å utvikle forskningsbasert kunnskap om arbeidsmiljø, organisasjon og ledelse. Instituttets om lag 40 forskere driver tverrfaglig forskning med utgangspunkt i organisasjonsteori og samfunnsvitenskaper. En viktig del av forskningen er oppdragsforskning, blant annet for departementer og statlige etater. Instituttet får også basisbevilgning og prosjektmidler fra Norges forskningsråd. AFI har særlig vekt på anvendt forskning innenfor organisatoriske og psykososiale forhold.
AFIs forskningstradisjon var tradisjonelt nært knyttet til aksjonsforskningen og AFI har stått sentralt i denne forskningstradisjonen internasjonalt. I 1960-årene ble AFI kjent for sine brede forsøksprosjekter i arbeidslivet i samarbeid med LO og Norsk Arbeidsgiverforening, som var sentrale i utviklingen av norsk bedriftsdemokrati og en bedriftskultur der ansatte har stor grad av eget ansvar, og som også fikk stor internasjonal oppmerksomhet. AFIs forskning dannet også grunnlaget for formuleringen av psykososiale rettigheter i Arbeidsmiljøloven av 1977. I mange år var AFIs forskning sentrert rundt fire store programmer: Oljeprogrammet, skipsforskningsprogrammet, skoleforskning og sykehusforskning. Fra 1990-årene stod forskning på organiseringen av offentlig sektor sentralt.
Det europeiske romforskningsinstituttet
Det europeiske romforskningsinstituttet (ESRIN) (engelsk: European Space Research Institute) er et europeisk senter for jordobservasjon. ESRIN ble etablert i 1966 og ligger i Frascati utenfor Roma i Italia.
Otteraaens Brugseierforening
Otteraaens Brugseierforening (OB) er ansvarlig for reguleringene i Otravassdraget. Foreningen ble stiftet 1. september 1900. OB har konsesjon for bygging og drift av reguleringsanleggene i vassdraget. Hovedoppgaven er å lagre vann i magasinene for bruk til produksjon av elektrisk kraft. OB er utbygger og eier av magasin- og damanlegg, overføringstunneler og pumpestasjoner i Otravassdraget. Foreninga har drifts- og vedlikeholdsansvaret for disse anleggene. OB eier også Syrtveit Fiskeanlegg som ble bygd for å oppfylle utsettingspålegg gitt i konsesjonsvilkår for regulering av Otravassdraget. Dette anlegget driftes av Agder Energi Produksjon.
Det europeiske romforskningsinstituttet
ESA har fire andre observasjonssentre rundt om i Europa. ESRIN innsamler, lagrer og fordeler de innsamlede data og er informasjonsteknologisenteret til Den europeiske romforskningsorganisasjonen (ESA). Siden 2004 har ESRIN vært ESAs hovedkvarter for jordobservasjon.
Otteraaens Brugseierforening
OB har fire medlemmer som hver dekker OB sine utgifter tilsvarende den nytte hver har av reguleringene. Administrasjonen er stasjonert ved Brokke Driftsentral som ligger i Valle kommune.
Medlemmer i OB:
Chasing Pavements
«Chasing Pavements» er annen single av soul-sangeren Adele, lansert i oktober 2007. Adele framførte sangen på Friday Night with Jonathan Ross 7. desember 2007. Den ble lansert digitalt i Irland 13. januar 2008 og gikk inn på 26.-plass på de irske hitlistene gjennom nedlasting alene. Da den ble lansert i fysisk, form klatret den opp nitten plasser til nummer 7, sin høyeste plassering. 20. januar gikk singlen inn på 2.-plass på de britiske hitlistene, kun gjennom nedlasting. Sangen har blitt brukt i to episoder av Hollyoaks. B-siden av singlen, «That's It I Quit I'm Movin' On» er en akustisk versjon av en Sam Cooke-sang.
Musikkvideo
Videoen handler om en bilulykke i en park. Den ble regissert av Mathew Cullen (produksjonsselskap: Motion Theory). Videoen viser ulykken fra to sider, fra den ene vises passasjerene som ligger døde på fortauet og deretter (i refrengene) vises de ovenifra. Senere i videoen «våkner» paret til live igjen, og beveger seg som om de står oppreist. Adele er ikke et av ofrene, men et vitne.
Spor
Britisk versjon
Jutamas Jitpong
Jutamas Jitpong (født 31. august 1997) er en thailandsk bokser.
Vejle kommune
Tidligere Vejle kommune (1970–2006) var også administrasjonssenteret i Vejle amt, og hadde et areal på 143,98 km². Datidens kommune hadde i 2005 en befolkning på 55 749.
Nye Vejle kommune ble dannet ved regionreformen ved sammenslåing av:
Forlikspartiene krevde folkeavstemninger i både Vester Nebel Sogn og Øster Starup Sogn i Egtved kommune, og 19. april 2005 bestemte et flertall på 67% i Vester Nebel å gå inn i Kolding kommune, mens Øster Starup med et flertall på 61 % valgte å gå sammen med resten av Egtved kommune til den nye storkommunen Vejle.
Videre foreslo oppmanden for regionreformen 21. april 2005 å holde folkeavstemning i Ringive Kirkedistrikt og Lindeballe Sogn for å avgjøre om de skulle høre til i Billund eller Vejle. Ringive og Lindeballe valgte at gå med resten av Give Kommune inn i Vejle Kommune.
Forlikspartiene bestemte samtidig at hele Billund lufthavn skulle legges til Billund kommune, uansett utfall av folkeavstemningene.
Samtidig ble det også den 19. april 2005 avholdt folkeavstemning i Grejs Sogn i Tørring-Uldum kommune hvor hele 72% stemte for å bli sammenslått med nye Vejle kommune i stedet for den nye Hedensted kommune.
Borgermestre
For borgermestre før Kommunalreformen i 2007, se tidligere Vejle kommune.
Lofthusopprøret
Lofthusopprøret i 1786–1787 var den til da største bondereisningen i Norge i unionstiden med Danmark. Opprøret ble ledet av Kristian Lofthus, en bonde fra Lofthus i Lillesand. Han ledet en stor gruppe bønder som protesterte mot kornmonopolet borgerne i Arendal by hadde – bøndene så det som maktmisbruk av embedsmenn.
Opprøret var konsentrert rundt Kristian Lofthus. Han dro på eget initiativ til København for der å legge fram sine klagemål mot embedsstanden i Agder, men ble sendt tilbake da kronprinsen ikke mente han kunne vise at han sto som representant for flere enn seg selv. Lofthus begynte dermed et arbeid for å samle underskrifter til støtte for sine klagemål. Dette gjorde at han ble sett på som en trussel av embedsmennene i Agder.
Det kom til konfrontasjoner mellom bønder og soldater, før Kristian Lofthus ble dømt til festningsarbeid på livstid på Akershus festning. Flere andre som var med i aksjonen, ble også dømt. Samtidig ble det nedsatt to undersøkelseskommisjoner, og den siste kommisjonen gav Lofthus og hans støttespillere rett i flere av deres påstander.
Bakgrunn
Arendal ble kjøpstad i 1723. Med dette fulgte det flere handelsprivilegier for borgerskapet i byen; blant annet mistet bøndene retten til å kjøpe korn direkte fra skip som lå i havn, såkalt «liggedagshandel». Allerede i 1725 var det uroligheter i byen som følge av dette. Denne gangen var det bøndene i Austre Moland og Øyestad som protesterte med voldelige midler. I 1737 ble det holdt et bondemøte med nitti deltagere i Holt. På møtet stilte bønder fra stort sett hele Nedenes amt. Bøndene skrev et klageskriv til stiftsamtmannen der de fremholdt at kjøpmennene i Arendal ikke tok inn nok korn til bøndene, og at de forlangte for høye priser på kornet. Dette førte til at bøndene måtte overlate jorden sin til byborgerne som betaling. Klagen ble sendt videre til byfuten i Arendal, men uten å bli tatt til følge. Bøndene mente dette skjedde fordi futen «selv med Arendals borgere conniverer og er aarsag til forbudet og holder med borgerne!» En ny klage ble sendt til København, men heller ikke denne fikk støtte i embetsverket.
Ernest Babelon
Ernest Charles François Babelon (født 7. november 1854 i Sarrey i departement Haute-Marne i Frankrike, død 3. januar 1924 i Paris ) var en fransk orientalist, arkeolog og numismatiker.
Matti Salminen
Matti Kalervo Salminen (født 7. juli 1945) er en finsk pensjonert operasanger (bass), som har sunget ved de viktigste operahusene i verden, inkludert Metropolitan og Bayreuth-festivalen. Han utmerkes av en imponerende figur og høyde (195 cm), en kavernøs, tung, mørk stemme med et ekspansivt øvre register og et uttrykksfullt ansikt. Ifølge en anmelder var Salminen i sin beste tid " .. ganske enkelt den største basstemmen i fangenskap. Det er ikke bare brølets kraft over Wagners fulle orkester, men måten han skjærer sonoriteten og danner klangfargen på. "
Ernest Babelon
Etter å ha vært tjenestemann i mynt- og antikkabinettet ved nasjonalbiblioteket i Paris, ble han i 1908 professor i numismatikk ved Collège de France.
Lofthusopprøret
Bakgrunn
I 1750 klaget bøndene igjen, men Rentekammeret svarte at liggedagsforbudet skulle håndheves strengt, og borgerne fulgte dette opp med hjelp av rettsvesenet. Dette førte til nye opptøyer i Arendal. I februar 1752 samlet det seg mellom seks og sju hundre bønder i byen. De forsøkte å tvinge byfuten til å gi dem lov til å kjøpe korn fra skipene som lå i havnen, og da de ikke lykkes med dette, brøt de seg inn i borgernes hus, gikk ombord i skip og tok det de ønsket. To år senere ble hovedmannen bak opprøret fradømt «ære, liv og gods», men straffen ble redusert i 1756. Åtte bønder ble dømt til fem års festningsarbeid og ti til bøter. Resultatet ble likevel at bøndene fikk medhold i at de kunne handle på liggedagene.
Matti Salminen
Biografi
Salminen ble født i Åbo. I sin ungdom tjente han penger på stemmekurs ved å synge finske tangoer på nattklubber. Han har gitt ut en antologi av finske tangoer. Han fikk offentlighetens oppmerksomhet som en heldig innhopper i rollen som kong Filip II, da han var bare 24 år gammel. Han fortsatte å utføre denne rollen til (nesten) slutten av karrieren; en DVD ble utgitt i 2014.
Lofthusopprøret
Bakgrunn
Også i 1752 klaget bøndene på høye priser, og på at de ofte fikk dårlige og unyttige varer i bytte for tømmer og andre råvarer. Handelen gjorde dem til gjeldsslaver. Det var ikke bare bøndene rundt Arendal som klaget. Klager kom også fra bønder i Stavanger og lenger nord på Vestlandet, fra bønder i Christiania (dagens Oslo) og i Telemark. I begynnelsen av 1780-årene ble situasjonen enda vanskeligere for bøndene. Det oppsto kornmangel i landet, og bøndene ble enda mer avhengige av kjøpmennene i byene enn de hadde vært tidligere.
Kristian Lofthus klager til kongen
Kristian Lofthus (født 1750) var en suksessrik bonde fra Vestre Moland som i tillegg til å drive jord- og skogbruk, mot slutten av 1770-årene også bygde skip. På begynnelsen av 1780-årene var han kaptein på skip som blant annet gikk til England. Lofhus' utvidelse av sin virksomhet til å gjelde utenfor landbruket, gjorde at han kom i konflikt med handelsprivilegiene i Arendal. Det ble tatt ut tiltale mot ham, der han sto anklaget for å ha drevet ulovlig handel. Lofthus selv mente privilegiene var urettferdige, og at borgere og embedsmenn drev maktmisbruk ovenfor allmuen. Han fikk støtte for dette i store lag av befolkningen, men tapte rettssaken og ble dømt til store bøter. Gården ble solgt på tvangsauksjon, men Lofthus' svigerfar kjøpte den, og lot Lofthus drive gården videre.
Matti Salminen
Biografi
Under Bayreuth-festivalen dukket han opp i 1976 som Titurel (Parsifal), Hunding (Valkyrien) og Fasolt (Rhingullet) i Jahrhundertring (hundreårsringen) i 1976, som feiret hundreårsdagen for både festivalen og den første forestillingen av den komplett syklusen, dirigert av Pierre Boulez og iscenesatt av Patrice Chéreau, innspilt og filmet i 1979 og 1980. Han fortsatte til 1989 ved å legge til Fafner (Rhingullet, Siegfried), Daland (Den flyvende hollender), kong Marke (Tristan und Isolde), kong Heinrich (Lohengrin), Pogner (Mestersangerne fra Nürnberg), Landgreven (Tannhäuser) og Hagen (Götterdämmerung) til sine roller der. Han debuterte ved Metropolitan Opera som kong Marke den 9. januar 1981, og opptrådte 132 ganger der i flere roller, frem til den 28. mars 2008.
Lofthusopprøret
Kristian Lofthus klager til kongen
Allerede i 1784 reiste det utsendinger fra Nissedal og Fyresdal til København. Utsendingene ba om å få nedsatt en kommisjon for å undersøke «de Fornærmelser, som dem i deres Handel med Arendal af Kjøbmændene tilføres.» Høsten 1785 reiste folk fra bygdene i nedre Telemark til København, og klaget på skriveren og lensmennene. Som svar ble det 30. september 1785 sendt ut en forordning, som skjerpet et gammelt forbud mot klageferder som ikke var godkjent av embetsverket. Hans Kålstad dro likevel i 1786, på en ny reise til København. Med seg hadde han en klage underskrevet av 33 bønder i fire prestegjeld. Han trosset samtidig en trussel fra amtmannen om hard straff for å reise til København.
Matti Salminen
Biografi
Han sang i premieren av Sallinens Kuningas Lear i 2000 (kong Lear, tittelrolle), og Jukka Linkolas Robin Hood i 2011 (Sheriff).
Lofthusopprøret
Kristian Lofthus klager til kongen
Våren 1786 begynte man også å snakke om at man ville klage til kongen i flere bygder i Nedenes. Kristian Lofthus bestemte seg for selv å klage. Det er usikkert om, eller hvor mye, han hadde snakket med andre om dette, men 8. juni 1786 møtte han opp hos Kronprins Frederik med en klage som kun bar hans egen underskrift. I klagen beskyldte han futene Dahl og Scythe i Nedenes for å ha lagt på skatter uten at dette var godkjent av kongen. Videre anklaget han borgerne i Arendal for å gi bøndene dyre og unyttige varer i bytte mot det bøndene hadde å selge, og at de samtidig kjøpte disse varene tilbake for en mye lavere takst når bøndene måtte kjøpe korn. Resultatet ble at bøndene ble fanget i gjeld.
Matti Salminen
Biografi
Bortsett fra operaroller, opptrer Salminen også i kirkemusikk og konsertopptredener. Han holdt avskjedskonsert i operahuset i Zürich i desember 2016.
Priser og utmerkelser
Salminen har vunnet to Grammy-priser for beste operainnspilling i 1982 og 1991, begge for innspillinger av Wagner.
I 2017 mottok Salminen ICMA Lifetime Achievement Award.
Lofthusopprøret
Kristian Lofthus klager til kongen
Kristian Lofthus var ikke klar over at denne måten å klage på var ulovlig, for klageren måtte først gå gjennom stiftsamtmannen. Men Lofthus mente at slik kom den aldri fram til kongen. Kronprins Fredrik meddelte han ikke kunne behandle en klage fra bare én person, så Lofthus måtte vise at allmuen sto bak ham. Starten på Lofthus' virke som folkeagitator kom derfor direkte fra kongen.
Matti Salminen
Priser og utmerkelser
I 1988 mottok han Pro Finlandia-medaljen i Finlands løves orden.
Han ble anerkjent med tittelen Kammersänger tre ganger: i Berlin i 1995, og i Bayern og Østerrike i 2003.
Lofthusopprøret
Kristian Lofthus klager til kongen
Etter møtet med kronprinsen mente Kristian Lofthus at han hadde fått et mandat av kongen til å samle klager fra allmuen. Forordningen som forbød slik virksomhet gjaldt derfor ikke for ham, fortalte han folk. Det er trolig at folk trodde Lofthus opererte som et slags sendebud fra kongen, og at dette gav moment til den videre utviklingen og Lofthus' gjennomslagskraft. Dette var sannsynligvis ikke kronprinsens intensjon da han relativt vennlig tok imot Lofthus og ga ham det Lofthus oppfattet som et kongelig mandat, men heller et resultat av en ung og uerfaren kronprins som ikke så rekkevidden av det han sa.
Allerede i slutten av juni 1786 var Kristian Lofthus i gang med å høre klagemål fra bønder. 17. juni fikk han samlet 49 bønder fra Nedenes, Berkenes og Høvåg på en gård i Berkenes. Disse skrev under på et brev der de klaget på det som før hadde blitt løftet fram. Det gjaldt skattenivået på gårder og sager, og måten arendals-borgerne behandlet bøndene på. I tillegg ble sorenskriveren anklaget for sin «overdrevne Begiærlighed». Brevet er helt klart skrevet av Lofthus, og det er gjort en merknad om at bøndene fra Høvåg ikke hadde noe med byen å gjøre, og derfor ikke sto bak klagen på byborgerne. Omtrent på samme tid underskrev 39 bønder fra Berkenes, Høvåg, Vestre Moland og Landvig, alle bygder under futen i Nedenes, i tillegg til bønder fra Iveland og Veggusdal, et tilsvarende klagebrev. Brevet er ikke datert, men bøndene var samlet på nabogården til Kristian Lofthus, en søndag det var kirkegang. Brevet har et påskrift fra Lofthus, der han ber bøndene om å ta med seg skattebøker og annet som kunne bekrefte klagene. Den 3. juli underskrev flere enn 30 bønder i Lofthus' hjembygd, Vestre Moland, klagebrev mot futen Scythe.
Alle disse underskriftene ble samlet inn vest i amtet. Lofthus hadde bedt Peder Jåmmås fra Froland til å samle klager i bygdene i øst, som også lå nærmest Arendal. Jåmmås fikk hjelp av en prokurator til å sette opp et klageskriv, og begynte 1. juli å samle underskrifter. Han fikk bare seks underskrifter før futen kom, og krevde at han avsluttet agitasjonen.
Schoepfiaceae
Se teksten
Lofthusopprøret
Kristian Lofthus klager til kongen
Lofthus fortsatte i høyt tempo, og fikk nå også med seg flere medhjelpere. Med hjelp fra disse hadde han 7. august klar to brev som skulle sendes til kongen. Det ene brevet hadde 143 underskrifter mens det andre hadde 329. Underskriverne kom fra 13 kirkesogn, og bad om at det skulle nedsettes en kommisjon som skulle granske «Fogdernes, Sorenskrivernes og Borgernes ubillige Behandling». Brevene ble sendt neste dag.
Selv om klagebrevene var sendt, sluttet ikke Lofthus med sin aktivitet. I løpet av august og september dro han rundt i bygdene, og samlet underskrifter til nye klagebrev. Som kompensasjon for arbeidet, bidro bøndene med arbeidskraft til Lofthus' gård. Lofthus planla også å dra til København sammen med representanter fra alle bygdene i hele amtet. I september ble det avholdt et planleggingsmøte for reisen. I den samme periode begynte også øvrighetspersonene i området å gjøre tiltak for å motvirke Lofthus' virksomhet. De som ledet an i dette arbeidet, var futen Dahl og prokurator og lensmann i Øyestad, Aanon Salvesen. Disse forsøkte å kalle inn bønder til avhør, for å finne ut mer om Lofthus' virksomhet, men bøndene nektet å møte opp eller sa ingenting. Dahl mente at Lofthus «ikke alleene flakke omkring», men at han ba inn til møter for å samle allmuen. Både for bønder og embedsmenn fremsto nå Kristian Lofthus som en leder for en større sak. Resultatet ble at man forsøkte å finne noe ulovlig ved hans virksomhet, slik at konflikten ble skjerpet.
Massebevegelse
29. september 1786 dro fut Dahl, på ordre fra stiftsamtmann Fredrik Adeler, til Lofthus for å arrestere Kristian Lofthus. Med seg hadde han legdsoldater og innleide folk. Bøndene i bygdene rundt Lofthus, hadde forutsett at noe slikt kunne skje. Det var derfor plassert ut vaktposter rundt gården, som varslet om styrken som var på vei. Dahl og mennene hans kom seg likevel inn på tunet mens Lofthus fremdeles var på gården. Midt på natten omringet de husene, men Lofthus selv klarte å snike seg ut et loftsvindu, og rømte til skogs.
Sammen med sin «bondehær», kom Lofthus til Lillesand tidsnok til tinget 2.–4. oktober. På tinget skulle stiftsamtmann Adeler møte, og Lofthus og hans menn hadde krav de ville ha innfridd. Før stiftsamtmannen kom til tinget, hadde bøndene fått futen og skriveren til å levere tilbake papirene som ble inndratt fra Lofthus tre dager tidligere. Videre krevde de at Lofthus og hans nærmeste medarbeidere skulle få pass og fritt leide for å kunne reise til København, for enda en gang å legge fram saken sin der.
Adeler forsto det som var i ferd med å skje. Fra prekestolen fikk han prestene i området til å advare mot å slå seg sammen med Lofthus. Dessuten beordret han general Frederik Dietrichson om å møte opp med soldater, både for å sikre tingfreden, men også for om mulig å arrestere Lofthus. På tinget møtte Dietrichsons soldater flere hundre væpnede bønder, og det oppsto en svært spent situasjon. Frederik Dietrichson hadde forøvrig vært involvert i en lignende hendelse som oberstløytnant i Bergen under det som blir omtalt som Strilekrigen i 1765.
Myndighetene var bekymret for soldatenes lojalitet. Soldatene var i likhet med soldatene under Strilekrigen, utkommanderte bønder, og det ble innledet forhandlinger mellom bønder og styresmakter. Bøndene valgte to representanter som la fram deres sak. Lofthus ble ikke valgt, da man ville vise at det ikke var Lofthus' men bøndenes sak, og at man ikke var enig med ham i ett og alt. I tillegg til kravet om reisedokumenter krevde man svar på hvorfor skatter og avgifter hadde økt, og hvorfor det hadde kommet en ekstra toll. Folkemengden forholdt seg rolig under hele seansen, men til slutt så stiftamtmannen seg nødt til å utstede pass til Lofthus, slik folkemengden krevde. Dette var en kraftig markering av makt fra bøndenes side, og et nederlag for myndighetene.