cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hestur
Geografi
Hestur er en av de minste av Færøyene. Dens avlange og smale form kan minne om en hesterygg, derav navnet. Øya er ganske bratt på østkysten, men er flat på toppen. Her finner man fire mindre innsjøer i den sørlige enden, som Fagradalsvatn and Hálsvatn, samt de to høyeste toppene på øya, Eggjarók og Múlin (begge 421 moh.) mer midtveis på vestkysten. Hele vestkysten består av høye klipper, som er bosted for mye sjøfugl, heriblant en stor lomvikoloni. Fuglefjellene er værslitte, og på 1800-tallet forekom det store ras flere steder på øya. Hesturs sørspiss heter Hælur («Hælen»), og her finner man et fyrtårn.
Historie
Både Hestur og Koltur var antageligvis kirkegods underlagt bispesetet i Kirkjubøur inntil reformasjonen. Hestur er første gang nevnt i jordeboken i 1584. På dette tidspunktet var all jord på Hestur forpaktet som kongsjord, noe som var typisk for tidligere kirkegods. Den eldste boplassen ser ut til å ligge ved Hælur. Sannsynligvis på grunn av at forholdene er bedre egnet til landbruk enn fiskeri ved Hælur, ligger bygda på østkysten i dag. Fiske og landbruk har nemlig vært like viktige næringer for befolkningen gjennom tidene, i tillegg til fuglefangsten i øyas svært tilgjengelige fuglefjell på vestkysten. Det ivrige fisket ha allikevel krevd mange ofre, som for eksempel i 1919, da to båter fra bygda forliste og en tredjedel av alle øyas fiskere omkom.
Hestur og Koltur ble utskilt som Hests kommuna fra Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna i 1930, etter å ha blitt utskilt som eget kirkesogn fra Kirkjubøur i 1920. Hests kommuna ble innlemmet i Tórshavnar kommuna i 2005. På forhånd holdt Hestur en folkeavstemning, hvor 88 % av de stemmeberettigede møtte og samtlige stemte for en innlemmelse.
Folkeskolen i bygden ble oppført for 20 elever i 1890, mens elever på ungdomstrinnet må flytte til Tórshavn. Folkeskolen har ikke hatt elever siden skoleåret 2008/2009. I 1974 fikk øya sin egen lille svømmehall, i et forsøk på å stanse fraflyttingen.
Mark David Chapman
Mark David Chapman (født 10. mai 1955 i USA) er en amerikansk person som myrdet musikeren John Lennon. Han skjøt og drepte Lennon utenfor hans hjem i Dakota-bygningen i New York 8. desember 1980. Tidligere samme dag hadde Lennon, sammen med sin sønn Sean, signert LP-platen Double Fantasy for den tidligere fanatiske tilhengeren. Chapman ventet på Lennon i flere timer foran Dakota-bygningen, før han ankom boligkomplekset. Da Lennon steg ut av sin limousin og gikk mot leilighetskomplekset, avfyrte Chapman fem skudd, hvorav fire traff Lennon i ryggen. Yoko Ono, Lennons kone, hadde sekunder før gått inn i Dakota-bygget, og ble ikke truffet av skuddene. Lennon klarte å ta seg opp seks trappetrinn før han uttalte «I'm shot» til dørvakten. John Lennon ble erklært død 15 minutter etter han ankom sykehuset.
Mark Chapman hadde J.D. Salingers bok The Catcher in the Rye med seg den aktuelle natten. Etter drapet satte Chapman seg ned på fortauskanten og leste videre i boken. Det er antatt at Chapman egentlig hadde som intensjon å skrive et nytt kapittel i boken; det såkalte «Chapter 27» (siste kapittel i boken er det 26.), med Lennons blod. Chapman lot seg uten motstand bli påsatt håndjern og deretter ble han ført til politistasjonen.
Chapman ble tiltalt for overlagt drap og sa seg selv skyldig, selv om mange trodde han skulle hevde at han var sinnssyk i gjerningsøyeblikket. Han soner dommen i Attica Correctional Facility i nærheten av Buffalo, New York (september 2010). Han er blitt nektet prøveløslatelse 12 ganger siden han fikk muligheten til å søke i 2000.
Herostratisk berømmelse
Lennons morder er blitt flere bøker, artikler og dokumentarprogrammer til del, f.eks. Andrew Piddingtons film The Killing of John Lennon (2007).
Den kontinentale marine
Den kontinentale marine var den første marinen til de tretten koloniene som senere ble til USA og ble autorisert av den andre kontinentale kongressen den 13. oktober 1775 under den amerikanske uavhengighetskrigen.
Bakgrunn
Den opprinnelige hensikten var å avskjære våpen og andre forsyninger som skulle til de britiske soldatene som hadde plassert Boston under unntakstilstand. George Washington hadde allerede informert kongressen om at han hadde tatt kommandoen over flere skip med tanke på dette formålet, og individuelle regjeringer fra forskjellige kolonier hadde utrustet sine egne krigsskip. Den første formelle bevegelsen mot en marine kom fra Rhode Island. Deres folkeforsamling vedtok den 26. august 1775 en resolusjon som instruerte Rhode Island sine delegater i kongressen om å vedta en lovgivning som skulle «bygge på kontinental bekostning en flåte av tilstrekkelig styrke for å beskytte disse koloniene og sette dem inn på et slikt vis og slike steder at det ville på mest effektivt vis plage fiendene...» Dette tiltaket ble møtt med mye motstand i kongressen, særlig fra delegaten Samuel Chase fra Maryland som utropte den til «den galneste idéen i verden.» John Adams fortalte senere at «motstanden...var svært høylytt og sterk. Den ble...gjenfortalt som det villeste, visjonære, gale prosjektet som noen gang hadde blitt tenkt. Det var et spedbarn som tok en gal okse ved hornene.»
Men i løpet av denne tiden, dukket saken om britiske forsyningsskip på vei til Quebec med desperat trengte forsyninger opp som kunne ellers komme den kontinentale armé til gode. Den kontinentale kongressen utnevnte John Adams, Silas Deane og John Langdon til å utforme en plan for å ta skip fra denne konvoien.
Marinen blir opprettet
13. oktober 1775 autoriserte kongressen byggingen av de første fartøyene til den kontinentale marine, bokstavelig talt fødselen til US Navy slik det offisielt regnes.
Innen slutten av oktober, autoriserte kongressen kjøpet og utrustningen av fire bevæpnede fartøyer. Snart ble en marinekomité dannet som raskt kjøpte lastebåter og overså deres utrustning og klargjøring til kamp. Regulasjoner ble utformet av John Adams og vedtatt 28. november 1775. Da en skulle velge kommandanter for skipene, hadde kongressen en tendens til å være jevnt delt mellom meritter og forbindelser. Blant de som ble valgt av politiske årsaker var Esek Hopkins, Dudley Saltonstall og Esek Hopkins sin sønn, John Burroughs Hopkins. Men Abraham Whipple, Nicholas Biddle og John Paul Jones ble utnevnt med bakgrunn i marin krigføring.
3. desember ble «Alfred» (24 kanoner), «Andrew Doria» (14), «Cabot» (14) og «Columbus» (24) satt i drift. Med denne lille flåten, som også fikk «Providence» (12), «Wasp» (8) og «Hornet» (10), ledet Hopkins i det første betydelige sjøtrefningen til den kontinentale marine tidlig i mars 1776 mot Nassau på Bahamas, hvor lagre av hardt tiltrengt krutt ble tatt for bruk i den kontinentale armé. Men suksessen ble dempet av at det dukket opp en sykdom som spredte seg fra skip til skip.
Skvadronen som nå også hadde fått «Fly» (8), støtte sammen med HMS «Glasgow» (20 kanoner) uten suksess den 6. april 1776 i det første betydelige sjøslaget til marinen. Hopkins klarte ikke å gi noen andre betydelige ordrer enn å beordre flåten ut av trefningen, et trekk som kaptein Nicholas Biddle beskrev som «avsted dro vi, hulter til bulter, en her, en annen der».
De tretten fregattene
Den kontinentale marines hovedoppgaver var å beskytte amerikansk handel og plyndre britiske handels- og forsyningsskip. Mye av dens bedrifter er nedtegnet som bytter tatt i plyndring av handelsskip som etter praksisen på den tiden førte til personlig vinning for offiserene og mannskapet.
De fleste av de tretten fregattene tok flere bytter og hadde delvis vellykkede fartoktene før de ble erobret, men de hadde gjennomført ekspedisjoner. 27. september deltok «Delaware» i en forsinkende handling på Delaware River mot den britiske hæren som forfulgte George Washingtons styrker. Fjæren ankom og etterlot «Delaware» strandet som førte til at hun ble tatt.
«Hancock» klarte å ta to lastebåter i tillegg til marinefartøyet «Fox». Men «Hancock» ble erobret av HMS «Rainbow» fra en forfølgende skvadron den 8. juli 1777.
«Randolph» erobret fem skip på sine tidlige fartokt. Hun eskorterte en konvoi av lastebåter tidlig i 1778 da den britiske «Yarmouth» (64) angrep konvoien. «Randolph» kom til unnsetning under kommandoen til kaptein Nicholas Biddle og angrep den svært overlegne fienden. I den påfølgende trefningen ble begge skipene ført på dårlig vis, men i løpet av trefningen eksploderte magasinet til «Randolph» og hele fartøyet ble ødelagt. Vrakrester regnet over «Yarmouth» og skadet henne nok til at hun ikke lenger kunne forfølge de amerikanske skipene.
«Virginia» gjorde flere mislykkede forsøk på å bryte seg gjennom blokaden av Chesapeake Bay. 31. oktober 1778, i nok et forsøk, gikk hun på grunn nær Hampton Roads. Kort tid etter dukket «Emerald» og «Conqueror» opp og mottok hennes overgivelse.
«Raleigh» erobret tre skip før hun gikk på grunn i en trefning den 27. september 1778. Mannskapet senket henne, men hun ble hevet av britene som satte henne i drift i kronens navn.
«Providence» erobret 14 skip i fartokter. Men sammen med «Boston» som hadde erobret 17 skip, ble erobret da Charleston i South Carolina falt den 12. mai 1780.
Den siste fregatten som forsvant fra kontinental tjeneste var «Trumbull». «Trumbull» ble kjent gjennom en blodig kamp mot kaperen «Watt». 28. august 1781 møtte hun HMS «Iris» og «General Monk» og angrep. I trefningen ble «Trumbull» tvunget til å overgi seg. Ironisk nok var «Iris» den tidligere kontinentale fregatten «Hancock» mens «General Monk» var den erobrede «General Washington».
Fransk marinestøtte
Før den fransk-amerikanske alliansen, forsøkte den rojalistiske franske regjeringen å opprettholde en tilstand av respektfull nøytralitet under uavhengighetskrigen. Når det er sagt, opprettholdt nasjonen nøytralitet offisielt, men tok i mot amerikanske fartøyer og gav dem forsyninger.
Med nærværet til de amerikanske diplomatene Benjamin Franklin og Silas Deane, fikk den kontinentale marine en permanent forbindelse til franskmennene. Gjennom Franklin og likesinnede agenter, fikk kontinentale offiserer evnen til å motta kommisjoner, speide og kjøpe skip til militært bruk.
Kapteinene Lambert Wickes og Gustavus Conyngham opererte tidlig i konflikten fra forskjellige franske havner for å plyndre handelsskip. Franskmennene forsøkte å gjennomføre sin nøytralitet ved å beslagelegge «Dolphin» and «Surprise». Men da den offisielle alliansen ble inngått i 1778, var havnene åpne for kontinentale skip.
Jones sin skvadron var den 23. september 1779 utenfor Flamborough Head da de britiske men-of-war «Countess of Scarborough» og «Serapis» angrep den fransk-amerikanske styrken. Den enslige kontinentale fregatten «Bonhomme Richard» angrep «Serapis». I en særdeles blodig og ødeleggende kamp ropte den engelske kapteinen for å forhøre seg om «Bonhomme Richard» hadde overgitt seg. Jones ropte tilbake at «jeg har ikke en gang begynt å kjempe!» Da båten skrapet inntil «Serapis», bordet mannskapet til «Bonhomme Richard» ledet av Jones det engelske skipet og erobret henne. På samme vis tok den franske fregatten «Pallas» sitt bytte, «Countess of Scarborough». To dager senere sank «Bonhomme Richard» fra de voldsomme salvene hun mottok i trefningen.
Hendelsen var et ydmykende nederlag for den britiske marine som mistet to av sine fartøyer i eget farvann.
På lignende vis lånte franskmennene korvettem «Ariel» til den kontinentale marine. Det eneste linjeskipet som ble bygget for tjeneste hos amerikanerne, «America» (74), ble i stedet tilbudt Frankrike som kompensasjon for deres «Le Magnifique» som gikk tapt i tjeneste for den amerikanske revolusjon.
Slutten på den kontinentale marinen
Da krigen tok slutt, var kongressen desperat etter midler til å drive den nye, vaklende nasjonen. I respons til den finansielle krisen, vurderte kongressen å gjøre slutt på marinens eksistens. En av de rettferdiggjørende faktorene var insisteringen på at en utvidet amerikansk marine ville bare føre til at USA ble innblandet i konflikter som landet ikke tjente på å delta i. Videre var kostnaden i å opprettholde en stående marine så store at den tømte de små midlene kongressen til å begynne med hadde.
Den kontinentale marinen ble beseiret i nesten samtlige foretak den deltok i. Av alle sine fartøyer, var det bare en håndfull som klarte seg gjennom krigen uten å ha blitt ødelagt, senket eller erobret. Den kontinentale marinen var ingen betydelig trussel mot herredømmet til den britiske marinen og gjorde lite mot å forandre krigens gang.
Men marinen klarte derimot å opprettholde amerikansk moral ettersom krigen skred frem og gav ekstra håp til at en dag skulle de tretten koloniene seire i denne kampen.
Juvénal Habyarimana
Juvénal Habyarimana (født 8. mars 1937 i Gisenyi, død 6. april 1994) var en (hutu) general som overtok makten som president i Rwanda ved et blodig kupp i 1973. Han var president til han ble drept den 6. april 1994, da flyet han satt i ble skutt ned. Denne hendelsen utløste folkemordet i Rwanda.
University of Virginia
University of Virginia (forkortet UVA, UVa, eller Virginia) er et statlig universitet i Charlottesville i delstaten Virginia, USA. Det ble vedtatt i 1800 og opprettet i 1819 av Thomas Jefferson, og er det eneste universitetet i Nord-Amerika som er respresentert på UNESCOs verdensarvliste (sammen med Jeffersons bolig Monticello som ligger like i nærheten).
UVa er betegnet som et Public Ivy-universitet, og regnes for å være et av de beste universitetene i USA. I den siste utgaven av U.S. News and World Report's National University Rankings ble skolen rangert som Amerikas nest beste statlige universitet.
Historie
Den 18. januar 1800 skrev visepresident Thomas Jefferson i et brev til den britiske vitenskapsmannen Joseph Priestley:
We wish to establish in the upper country of Virginia, and more centrally for the State, a University on a plan so broad and liberal and modern, as to be worth patronizing with the public support, and be a temptation to the youth of other States to come and drink of the cup of knowledge and fraternize with us.
Jefferson mente at Virginias allerede etablerte lærested, College of William and Mary, var for tungt religiøst og led under å forsømme undervisningen i naturfag og liberal arts. Ingen andre amerikanske universiteter har blitt grunnlagt av en sittende president.
Universitetet står på land skjenket av senere prseident James Monroe, og byggingen startet i 1817. Den første immatrikuleringen i 1824 ble overvært av tidligere president James Madison, som var rektor her fra 1826. Universitetet ble et arnested for Jefferson's liberale og verdslige idealer, og det første i USA som underviste i slike opplysningsfag som astronomi, arkitektur, botanikk, filosofi, og statsvitenskap.
Ingeniørstudiet her (1836) var det første i USA som nådde universitetsnivå. Ved utbruddet av borgerkrigen var det størst i Sørstatene, og bare mindre enn Harvard University i USA. Det holdt åpent gjennom hele krigen, og ble spart av Nordstatsgeneral George Armstrong Custer ved hans inntog i Charlottesville i mars 1865.
University of Virginia var også det første lærestedet i landet som eksplisitt distanserte seg fra religion som grunnsetning for lære og utdanning, og bygde ved starten et større bibliotek i stedet for de vanlige kapell og kirker som ellers dominerte amerikanske campuser. Mens Jefferson levde forhindret han at det ble satt i gang undervisning i teologi ved lærestedet.
William Faulkner var i lange perioder bofast på universitetet og skrev her til sin død i 1962. Også Edgar Allan Poe hadde eget skriveværelse på UVA. Først i 1950 ble svarte tatt opp ved universitetet, og først på 1970-tallet ble kvinner tatt opp til andre studier enn sykepleie og lærerskole.
UVA holder meget høyt faglig nivå både innen samfunns- og naturfag, og deltok blant annet i det første Arpanet og andre utviklingstrinn innen IT og internett.
Fakulteter
Skolene og fakultetene ved UVA omfatter:
University of Virginia College at Wise ble grunnlagt i 1954 og har 1 911 studenter opp til bachelornivå (høsten 2006). Skolepengene her er US$ 6 151.
Ved universitetet totalt, inkludert UVA College at Wise, var det 25 979 studenter og 1 444 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene i Charlottesville på US$ 7 845 for studenter folkeregistrert i Virginia. Studiene gis opp til doktorgradsnivå i Charlottesville.
Ellers har universitetet en rekke forskningssentra, inkludert The Weldon Cooper Center for Public Service, The Sorensen Institute for Political Leadership, og The Miller Center of Public Affairs.
Rangeringer
UVa regnes for å være blant de beste universitene i USA, og har siden stiftelsen på 1800-tallet blitt kjent som et av Amerikas best pretisjefylte statlige eliteuniversiteter i likhet med University of California (Berkeley og Los Angeles) og University of Michigan. I 2013, rangerte US News & World Report UVa på annen plass blant statlige universiteter i USA.
McIntire School of Commerce, UVa's businessfakultet på bachelor-nivå, ble i 2013 rangert som den nest beste businesskolen i USA av Bloomberg Businessweek, og har vært rangert enten på første eller andreplass siden magasinet begynte sin årlige liste i 2006.
Av US News & World Report ble McIntire rangert på femteplass blant de beste businesskolene i USA i 2013; på delt plass med New York University's Stern School of Business, og foran blant andre Cornell University og Carnegie Mellon University.
Universitetet i Virginias Politi
Universitetet i Virginias Politi (engelsk: University of Virginia Police Department) er den primære politietaten ved Universitetet i Virginia]. Etatens ansvarsområde dekker universitetets eiendommer og tilliggende gater og fortauer, og har daglig befolkning på 40 000 studenter, fakultetsmedlemmer, administrativt personell og besøkende.
Politietaten har over 130 ansatte, inkludert 60 polititjenestemenn som patruljerer universitetsområdet til fots, i bil, på sykkel og motorsykkel. Etaten er inndelt i avdelinger for patrulje, etterforskning, samfunnstjenester, forebygging, og universitetssykehuset.
Santos-Dumont Demoiselle
Santos-Dumont Demoiselle ("nymfe" eller "jomfru") var en rekke fly bygget i Frankrike av den brasilianske flypioneren Alberto Santos-Dumont. De var lite fly, en endekker, veide bare 56 kg, inklusive bensin. Det hadde en wire-avstivet vinge montert over et åpent rammeverk, skroget som var bygget  av bambus. Pilotsete var under vingen og mellom de største hjulene på understellet. Den bakre enden av bommen hadde et halehjul.
Pilotens sete var plassert under vingen og mellom hjulene. Bak på skroget var det montert et haleski og en enhet som funksjonerte både som høyde- og sideror som piloten opererte ved hjelp av et ratt. Opprinnelig betegnet som (Santos-Dumont No. 19). Santos-Dumont brukte en væskekjølt Dutheil & Chalmers motor med en ytelse på 20 hk som var montert i forkant av vingen. Senere endret oppfinneren på plasseringen av motoren og monterte den lavere, i front av piloten.
Jean Michel Ferri
Ferri spilte i Nantes fra 1987 til 1998 da han skrev under for den tyrkiske klubben İstanbulspor. Her ble han kun en sesong i det han ble hentet til Liverpool av Gérard Houllier for £1 500 000 28. november 1998. Han ble Houlliers første kjøp som manager for klubben. Han fikk utdelt trøyenummer 18, men han ble ingen hit, og etter kun to ligakamper ble han solgt tilbake til Frankrike og Sochaux etter sesongen. Her ble han værende til han la opp i 2000.
Ferri fikk 5 kamper for.
Santos-Dumont Demoiselle
Demoiselle kunne bli bygget på 15 dager. Det hadde fremragende egenskaper og lett oppnå en fart på 100 km/t. Demoiselle var det siste fly som ble bygget av Santos-Dumont. Han demonstrerte flyvninger med det i Paris, og nærliggende steder. Demoiselle utstyrt med en to-sylindret motor ble svært populær. Det senere flyveresset fra første verdenskrig, Roland Garros demonstrerte det i Belmont Park, New York, i 1910.
Santos-Dumont var så entusiastisk for flyvning at han friga tegningene uten vederlag for interesserte som ønsket å bygge flyet. I 1909 begynte Santos-Dumont et samarbeide med den franske sykkelfabrikanten Adolphe Clément og hans selskap om å bygge Demoiselle No 19for salg. De planla å bygge 100 enheter. Dette var verdens første serieproduserte fly.
Et eksemplar av No. 21 med en Darracq motor er bevart og er utstilt i Det franske luft- og romfartsmuseum i Paris. Flere flydyktige replika ble bygget av Personal Plane Services Ltd for filmen Disse dristige menn i de farlige fly i 1965. Andre er blitt bygget senere.
No. 20
Santos-Dumont's neste fly, Demoiselle No.20 ble først fløyet med en 24 h/k Dutheil et Chalmers motor, senere byttet ut med en 30 h/k Darracq-bygget væskekjølt to-sylindret boksermotor på om lag 3,2 liter. Skroget bestod av tre bambusrør om lag 5 cm i diameter, forbundet med ovale stålrør. For lett transport og flytting var bambusrørene det i to seksjoner med messinghylser. Vingene hadde to bjelker av ask and bamusspanter Begge versjonene hadde to lettveks tynnveggde radiatore mounterr under vingen. Det brukte vingebøying for balansekontroll, kontrolkablene trakk de bare ned, luftstrømmen flyttet de tilbake. Denne Demoiselle var det siste flyet som Santos-Dumont bygde. Han utførte flyginger med det i Paris, og tok turer til steder i nærheten. Flyvningene ble utført på ulike tidspunkter gjennom 1909, inkludert en cross-country flyvning med etapper på ca. 8 km fra St. Cyr til  Buc den 13. september 1909 og tilbake neste dag, og en annen den 17. september 1909 på 18 km i 16 min. Flyet ble utstilt på Clément-Bayard i Paris Aéro Salong i oktober 1909, og det ble annonsert at en produksjon på 100 fly var planlagt, men bare 50 ble faktisk bygget, hvorav bare 15 ble solgt til en pris på 7 500 franc for hvert skrog. De ble tilbudt med et utvalg av 3-motorer: Clement Wright 4-sylindret på 30 h/k (Clement-Bayard hadde lisens til å produsere Wright motorer), og Clement-Bayard 40 h/k, designet av Pierre Clerget. Det kunne oppnå 120 km/t.
Den franske flypioner Roland Garros lærte å fly i en Demoiselle på en flyskole etablert av Clement Bayard, og senere fløy han en i Belmont Park, New York i 1910. Juni 1910-utgaven av Popular Mechanics publiserte tegninger av Demoiselle og skrev «Denne maskinen er bedre enn noen annen som noen gang er blitt bygget, for de som ønsker å nå resultater med minst mulig kostnader og med minimum av eksperimenter» Amerikanske selskaper solgte tegninger og deler av Demoiselle i flere år etterpå. Santos-Dumont var så begeistret for flyvning at han delte ut tegningene av Demoiselle gratis, tenker at luftfarten skal bli årsaken til en ny velstående æra for menneskeheten. Et eksempel på en Demoiselle med en Darracq motor er bevart i Musée de l 'Air et de l' Espace. En flygedyktige replia ble bygget av Personal Plane Services Ltd. for 1965 film Disse dristige menn i de farlige fly og andre har blitt bygget opp siden da.
Ninhursag
Navn
Nin-hursag betyr «det hellige fjellets frue» (fra sumerisk NIN, «frue», og ḪAR.SAG, «hellig fjell», «foten av fjellet», muligens en referanse til stedet for hennes tempel, E-Kur («Huset ved fjelldypene») ved Eridu. Hun hadde mange navn eller epiteter, blant annet Ninmah («Store dronning»); Nintu («Fødselens frue»); Mamma eller Mami (mor); Aruru, og akkadiske Belet-Ili («Gudenes mor»).
En del av navnene eller epitetene over var en gang også knyttet til andre gudinner (som Ninmah og Ninmenna), som senere ble identifisert og smeltet sammen med kulten til Ninhursag, og det eksisterer myter hvor navnet Ninhursag ikke nevnes eller uttales.
Som hustru og ledsager av Enki ble hu også referert til som Damgulanna eller Damkina («Trofaste hustru»). Hun hadde mange andre epiteter, blant annet Shassuru («Livmorgudinne») og Tabsut ili («Gudenes jordmor»). I denne rollen ble hun identifisert med Ki i Enuma Elish. Hun hadde helligdommer i byene Eridu og Kisj.
Mytologi
I teksten Skaperen av hakken fullførte hun menneskehetens fødsel etter at hodene hadde blitt av avdekket av Enkis hakke.
I skapelsestekster opptrer Ninhursag under navnet Ninmah som jordmor mens modergudinnen Nammu skaper ulike menneskeindivider fra klumper av leire ved en fest gitt av Enki for å feire skapelsen av menneskeheten.
Elam
Elam (persisk: تمدن عیلام) var et oldtidsrike øst for Sumer og Akkad, i det som nå er det sørvestlige Iran. Elamittene kalte sitt land Haltamti (senere elamittisk Atamti), noe naboene akkaderne lånte i formen Elam. Haltamti var kjent som Elam i det hebraiske gammeltestamentet, hvor de blir kalt etterkommerne av Elam, Sems eldste sønn. Riket bestod fra ca. 2400 til 646 f.Kr., da det ble okkupert av Assyria. Hovedstaden het Susa, og ruinene etter denne ligger ca. 350 km øst for Bagdad.
Høylandet i Elam ble mer og mer identifisert med dets lavereliggende senere hovedstad, Susa, og geografer etter Ptolemaios kalte det Susiana. Selv om den hovedsakelig var sentrert i provinsen Khuzestan i imperiets levetid, utvidet elamittene sin sivilisasjon inn i provinsen Fars i forhistorisk tid. Navnet på den moderne provinsen Khuzestān kommer fra den gammelpersiske roten Hujiyā som betyr «Elam».
Elamittisk språk
Elamittisk er ikke i slekt med naboenes semittisk, sumerisk og indoeuropeisk språk. Noen forskere tror at språket er i slekt med de dravidiske språkene i det sørlige India. Flere trinn i språket er dokumentert, hvorav det tidligste dateres tilbake til det 3. årtusen f.Kr. og det seneste til akamenidenes imperium. Elamittisk døde ut ca. i år 100. Elamittene har etterlatt seg 30 000 leirtavler med elamittisk skrift.
Historie
Det iranske platået opplevde ikke oppveksten av urban, litterær sivilisasjon i det sene 4. og tidlige 3. årtusen etter mesopotamisk mønster, men lavlandet Khuzestan gjorde det. Det var den elamittiske sivilisasjon.
Geografisk bestod Elam av mer enn Khuzestan. Det var en kombinasjon av lavlandene og de nærliggende områdene i høylandet i nord og øst. Elamittenes styrke var basert på evnen til å holde disse områdene sammen under et koordinert styre som tillot maksimal bytte av naturressurser som var unike i regionen. Tradisjonelt ble dette gjort gjennom en føderal styrestruktur.
Nær beslektet til den styreformen var elamittenes arvesystem og maktfordeling. Det vanlige styremønsteret bestod av en overherre som styrte over vasalprinser. I de tidligste tidene bodde overherren i Susa som fungerte som en føderal hovedstad. med ham styrte hans bror som var nærmest i alder, visekongen, som vanligvis hadde sitt styresetet i den opprinnelige byen som det for tiden styrende dynastiet var fra. Denne visekongen var arving til overherren. En tredje tjenestemann, regenten eller prinsen av Susa (distriktet) delte makt med overherren og visekongen. Han var vanligvis overherrens sønn eller, dersom ingen sønn var tilgjengelig, hans nevø. Når overherren døde, ble visekongen overherre. Prinsen av Susa forble i sitt embete og broren til den gamle visekongen nærmest ham i alder ble den nye visekongen. Bare dersom alle brødrene var døde, ble prinsen av Susa forfremmet til visekonge, som gjorde at overherren kunne utnevne sin sønn (eller nevø) som den nye prinsen av Susa. Et slikt komplisert system av kontroll, balanse maktarv brøt ofte sammen til tross for æresekteskap (obligatoriske ekteskap mellom en enke og hennes avdøde manns bror). Det som er bemerkelsesverdig er hvor ofte systemet ikke virket. Det var bare i mellom og senelamitt-periodene at sønner vanligvis etterfulgte sin far på tronen.
Elamittisk historie kan deles inn i tre hovedfaser: det eldre, mellom og sene, eller neo-elamittiske periodene. I alle periodene var Elam nært involvert med Sumer, Babylonia og Assyria, noen ganger gjennom fredelig handel, men oftest i krig. På samme måte var Elam ofte deltaker i hendelser på det iranske platå. Begge involveringene ble relatert til det kombinerte behovet til alle lavlands-sivilisasjoner om å kontrollere de krigerske folkene i øst og utnytte økonomiske ressurser på platået.
Eldre elamittperiode
Den 11. kongen av denne linjen inngikk en traktat med den store Naram-Sin av Akkad (ca. 2254–ca 2218 f.Kr.). Men snart dukket det opp et nytt herskerhus, Simash-dynastiet (Simash kan ha vært i det fjellene til det sørlige Luristan. Den betydeligste hendelsen av denne perioden var erobringen til Elam av Shulgi av det 3. Ur-dynastiet, en hendelse som ble husket lenge i mesopotamske sørgesanger og tekster med dårlige tegn. Rundt midten av det 19. århundret f.Kr., gikk makten i Elam videre til et nytt dynasti, Eparti. Den tredje kongen i denne rekken, Shirukdukh, var aktiv i forskjellige militære koalisjoner mot den stigende makten til Babylon, men Hammurabi (ca. 1792–ca. 1750 f.Kr.) kunne ikke nektes, og Elam ble knust i 1764 f.Kr. Det eldre babylonske kongedømmet falt raskt i nedgangstider etter Hammurabis død og det varte ikke lenge før elamittene klarte å få hevn. Kutir-Nahhunte I angrep Samsuiluna (ca. 1749–ca 1712 f.Kr.), Hammurabis sønn, og gav dem et så alvorlig nederlag for babylonerne at hendelsen ble husket i en inskripsjon til den assyriske kong Ashurbanipal mer enn 1000 år senere. Det kan antas at med dette slaget fikk Elam igjen sin uavhengighet. Slutten på Eparti-dynastiet, som kan ha skjedd i det sene 16.århundret f.Kr. er begravd i stillhet.
Mellom-elamittperioden
Etter to århundrer der kildene ikke avslører noen ting, åpnet mellom perioden til elamittene med at Anzanitt-dynastiet steg til makten, hvis hjemland antagelig lå i fjellene nordøst for Khuzestan. Politisk ekspansjon under Khumbannumena (ca. 1285–ca. 1266 f.Kr.), den fjerde kongen i denne rekken, fulgte raskt, og hans suksesser ble husket ved at han tok tittelen «utvider av imperiet». Han ble etterfulgt av sin sønn, Untash-Gal, en samtidig med Shalmaneser I av Assyria (ca. 1274–ca. 1245 f.Kr.) og grunnlegger av byen Dur Untash (moderne Chogha Zanbi).
Cæciliaforeningen
{{Infoboks organisasjon
Elam
Mellom-elamittperioden
I årene som umiddelbart fulgte Untash-Gal, fant Elam seg i en økende reel eller potensiell konflikt med den stigende makten Assyria. Tukulti-Ninurta I av Assyria (ca. 1244–ca. 1208 f.Kr.) hadde felttog i fjellene nord for Elam. Elamitter under Kidin-Khutran, andre kongen etter Untash-Gal, svarte med et vellykket og ødeleggende angrep på Babylonia.
Til slutt ser det imidlertid ut til at den assyriske makten ble for stor. Tukulti-Ninurta klarte å ekspandere, for en kort tid, assyrisk kontroll langt inn i det sørlige Mesopotamia, Kitin-Khutran forsvant i det ukjente og Anzanitt-dynastiet forsvant.
Cæciliaforeningen
Se også
}} Oratoriekoret Cæciliaforeningen er et blandet kor med sete i Oslo. Koret ble startet i 1879 av Thorvald Lammers, under navnet Korforeningen. Navnet ble i 1902 endret til Cæciliaforeningen, etter kirkemusikkens skytshelgen St. Cecilia. Cæciliaforeningen fremfører hovedsakelig kirkemusikalske verker med orkester, og regnes som Norges eldste oratoriekor.
Elam
Mellom-elamittperioden
Etter en kort periode med dynastiske problemer, åpnet den andre halvdel av mellomperioden med styret til Shutruk-Nahhunte (ca. 1160 f.Kr.). To like sterke og to heller mindre imponerende konger fulgte grunnleggeren av et nytt dynasti, hvis hjem antageligvis var Susa, og i denne perioden ble Elam en av de største militære maktene i Midtøsten. Tukulti-Ninurta døde rundt 1208 f.Kr. og Assyria falt ned i en periode med intern svakhet og dynastiske konflikter. Elam var rask med å dra nytte av denne situasjonen med utbredte felttog i området ved Diyala-elven og inn i selve hjertet av Mesopotamia. Shutruk-Nahhunte erobret Babylon og bar avgårde stelaen som de berømte lovene til Hammurabi var skrevet inn på til Susa. Shilkhak-In-Shushinak, bror og etterfølger til Shutruk-Nahhuntes eldste sønn, Kutir-Nahhunte, var fremdeles ivrig etter å dra nytte av den assyriske svakheten og sendte felttog så langt nord som området til dagens Kirkuk. Men i Babylonia ledet det andre dynastiet til Isin et innfødt opprør mot slik kontroll som elamittene hadde klart å utøve der, og elamittenes makt i det sentrale Meopotamia ble til slutt brutt. Elamittenes militære imperium begynte å skrumpe raskt. Nebukadnesar I av Babylon (ca. 1124–ca. 1103 f.Kr.) angrep Elam og ble bare så vidt slått tilbake. Et nytt babulonsk angrep lyktes derimot, og hele Elam ble overkjørt, noe som endte mellomperioden.
Det er bemerkelsesverdig at i løpet av mellomperioden virker det som om det gamle arvesystemet av makten brøt sammen. Det ble mer og mer vanlig at sønn etterfulgte faren, og det ble mindre vanlig med delt autoritet innen et føderalt system. Dette reflekterer antageligvis forsøket på å øke den sentrale autoriteten ved Susa for å kunne utføre effektive felttog i utlandet og å holde elamittenes utenlandske erobringer. Det gamle systemet med regionalisme balansert med føderalisme må ha tapt på dette, og den bevegelsen mot fraksjoner og seksjoner som svekket Elam i den sene perioden kan ha hatt sine røtter i den sentrifugale utviklingen i det 13. og 12. århundret f.Kr.
Cæciliaforeningen
Griegs idé
Det var Edvard Grieg som ga Lammers ideen om å etablere et stort blandet kor i Kristiania. Grieg hadde allerede i 1871 tatt initiativ til orkesterforeningen Musikforeningen i 1871, men fantes et stort udekket behov for gode blandede kor i byen. Med orkester og kor kunne nå de store oratorier fremføres.
Elam
Sene elamittperiode
En lang periode med mørke delte mellomperioden og den sene elamittiske perioden. I 742 f.Kr. nevnes en viss Huban-nugash som konge i Elam. Landet virker som det har blitt delt i separate provinser, med en nokså svak sentral makt.
Cæciliaforeningen
Griegs idé
Edvard Grieg beskriver selv, i et gratulasjonsbrev ved ekteparet Lammers' sølvbryllup 1906, hvordan han og Thorvald Lammers hadde truffet hverandre i Leipzig. Sangeren Lammers hadde der i Leipzig uttrykt bekymring for sin fremtid, men det var da Grieg ga uttrykk for sin idé:
Den første konserten
Den første konserten var Luigi Cherubinis Requiem i c-moll som ble fremført 8. mai 1880 i Logens store sal i Kristiania. Den senere redaktør av Nordlys Haakon Løken var en av sangerne, og uttrykte det slik:
Lammers hadde problemer med å finne mannsstemmer til koret, det vil si tenorer og basser.Tenorene og særlig de lyse førstetenorene, var sterkt opptatt i alle byens mannskor, hvor de spilte en hovedrolle. Mennene rynket foraktelig på nesen når de ble foreslått å være med på å synge de store, klassiske kirkemusikkverkene.
Kvinnestemmene sopraner og alter, var det flere av, minst tjue på hver gruppe. De mest fremtredende var Mally Sars, som senere giftet seg med Lammers, hennes søster Eva Nansen og alten Anna Winge.
Det var også vanskelig å skaffe et stort nok orkester. Lammers måtte nærmest ut på gaten for å samle sine folk. Det var folk fra Christiania Theater og fra brigademusikken, det var amatører på fiolin og cello, på valthorn og fløyte, studenter og handelsmenn – men det var også den gamle, velkjente gatefiguren Johanson som gikk omkring i gårdene og blåste valthorn. Daglig sto han utenfor Engebret Café og spilte for de småskillinger som gjestene ga ham. Haakon Løken kjente ham slik:
Fra Korforeningen til Cæciliaforeningen
Korforeningen endret i 1902 navn til Cæciliaforeningen. Thorvald Lammers hadde i september dette året, innkalt en større forsamling musikkinteresserte personer i Kristiania, med formålet å omorganisere virksomheten. Resultatet ble at foreningen skulle bestå av to kategorier medlemmer. Sangerne fra Korforeningen ble kalt assisterende medlemmer. I tillegg kom en ny gruppe kalt abonnerende medlemmer, som kun betalte kontingent.
Det første styret etter omorganisering ble sammensatt av fremtredende personer fra politikk og kulturliv. Som formann ble valgt kirkeminister Vilhelm Andreas Wexelsen. Han var forøvrig nevø av salmedikteren Marie Wexelsen, blant annet kjent for Jeg er så glad hver julekveld. Medlemmer av styret ble medisinprofessor Sophus Torup, pianisten Hildur Andersen, og sangeren og kvinnesakskvinnen Randi Blehr. Suppleanter (varamedlemmer) til styret var pianisten Erika Nissen og historikeren Edvard Bull, senere utenriksminister.
Lammers beholdt også etter omorganiseringen, styringen med den musikalske siden av virksomheten. Han beholdt forsåvidt også en formann i koret, som han dessuten valgte selv, nemlig arkitekt Holger Sinding-Larsen. Da Lammers i 1910 gikk av som dirigent, fant det sted en ny omorganisering, og koret fikk kun sangere som medlemmer.
Bachfesten i 1921 - den første i Skandinavia
Cæciliaforeningens 40-årsjubileum i 1921 ble feiret med en fire dagers Bachfest i april. Bachfestene hadde startet i Tyskland i 1901, etter initiativ fra det nystiftede Neue Bachgesellschaft, fortsettelsen av Bach-Gesellschaft fra 1850. Den store Gesamtausgabe med Bachs verker i 46 bind, var utgitt så sent som i 1900, og på dette tidspunkt var Bachs kantater fremdeles lite fremført. Bachfestene ble derfor arrangert for å gjøre Bachs verker mer kjent, og det er til nå (2015) avholdt 90 slike fester. Cæciliaforeningens arrangement i 1921 var det første i sitt slag i Skandinavia.
Den tyske organist og thomaskantor Karl Straube var den kunstneriske leder av bachfesten i 1921. Straube hadde i 1919 holdt et orgelseminar i Kristiania, etter invitasjon fra sangpedagogen og musikkritikeren Arne van Erpekum Sem. Under seminaret møtte Straube blant andre Arild Sandvold, som senere skulle bli korets dirigent. Da Cæciliaforeningens daværende dirigent Karl Nissen ble syk, overtok Straube som dirigent ved oppførelsen av Händels Dettinger Te Deum i 1919. Straube hadde foreslått at Cæciliaforeningen skulle arrangere en bachfest i Oslo. Karl Nissen døde i 1920, og Leif Halvorsen ble ansatt som ny dirigent. Halvorsen ba imidlertid Straube fortsette sitt arbeid med bachfesten, og det ble derfor Straube som dirigerte koret under disse konsertene.
Forberedelsene til bachfesten startet lang tid i forveien, og de ble nøye fulgt av pressen. Aftenposten hadde således allerede i 1920 et referat fra Karl Straubes foredrag for Cæciliaforeningens medlemmer. Foredraget dreide seg om forskjellen mellom Händels og Bachs komposisjoner, og dessuten om Bachs verk Johannespasjonen, det som skulle være bachfestens hovednummer for koret.
Arrangementet i Oslo gikk over fire konsertdager, fra 26. til og med 29. april, og konsertene hadde fått gjentatt forhåndsomtale i pressen. Aftenpostens Hjalmar Borgstrøm skrev dette om begivenheten allerede i mars:
Valget av sangsolister til konsertene ble diskutert, blant annet i pressen. Karl Straube hadde valgt tyske sangere til noen av solistpartiene, blant andre den på det tidspunkt meget kjente altsangerinnen Emmi Leisner. Cæciliaforeningens formann, arkitekt Sinding-Larsen ble intervjuet i Aftenposten om saken, og forklarte at dersom Straube skulle ha hovedansvaret for bachfesten, måtte han også få velge de solister han kjente. Diskusjonen fortsatte imidlertid i avisspaltene også etter arrangementet. Noen mente man måtte slå ring om landets egne sangere, mens andre forsvarte valgene som var tatt.
Islandsmoens Requiem
Under den andre verdenskrig var Cæciliaforeningen med på uroppføringen av Sigurd Islandsmoens Requiem. Alle fremføringer måtte den gangen godkjennes av Statens teaterdirektorat og først etter mye korrespondanse fikk Cæciliaforeningen de nødvendige tillatelser til å holde konsert. Etter krigen ble verket fremført en rekke ganger, blant annet i 1947 ved minnegudstjenester over falne sjøfolk og flygere i Amerika, og senere over 50 urner fra konsentrasjonsleirene. Cæciliaforeningen fremførte også utdrag fra Islandsmoens Requiem ved Kong Haakon VIIs bisettelse i 1957.
Korets dirigenter
Johan Rivertz sa opp i september 1911, idet han flyttet fra Kristiania. Han rakk aldri å dirigere noen konserter. Blant de mest kjente gjestedirigenter for koret har vært Johan Svendsen, Edvard Grieg, Johan Halvorsen, Iver Holter, Christian Sinding, Johan Selmer, Georg Schnéevoigt, Karl Straube, Olav Kielland, Hilding Rosenberg og Jenö Hukvari.
Li (Ngawa)
Li (kinesisk: 理县; pinyin: Lǐ Xiàn) er et fylke i det autonome prefekturet Ngawa for tibetanere og qiangfolk i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er ett av fire fylker som er overveiende befolket av minoritetsgruppen qiang. De tre andre er Beichuan, Mao og Wenchuan.
Befolkningen er på 42.494 personer (1999).
Administrative enheter
Li består av fire storkommuner og ni kommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 317 løper gjennom området. Den fører fra Chengdu til Nagqu i Tibet.
Frankfurts regionalbaner
Frankfurts regionalbaner utgjør sammen med S-Bahn og delvis også Frankfurts undergrunnsbane (U-Bahn) regionen Frankfurts offentlige transportnett. I tillegg kommer undergrunns-, trikk- og bussnett i byene.
John May
John May er en tidligere canadisk kjelkehockeyspiller og rullestolbasketballspiller.
Jannu
Jannu, også Kumbhakarna eller Phoktanglungma, er en vestlig del av fjellkjeden Kanchenjunga Himal, på grensen mellom India og Nepal. Jannu ligger i sin helhet inne i Nepal, og en lang fjellrygg binder fjellet sammen med Kanchenjunga, verdens tredje høyeste fjell, i øst.
Jannu er en stor topp med bratte sider, og er kjent for sine store utfordringer for fjellklatrere. Fjellet regnes som en av de vanskeligste topper i verden å bestige, pga. sin store høyde i forhold til det omkringliggende terrenget og svært bratte sider opp mot toppen. Fjellets enorme, loddrette nordvegg har vært åsted for noe av den mest tekniske og vanskeligste klatring over 7000 meter.
Norsk Lennox-Gastaut Forening
Norsk Lennox-Gastaut Forening er en frivillig organisasjon som arbeider for å tilgjengeliggjøre faglig informasjon for foreldre og pårørende til barn med Lennox-Gastaut syndrom, og andre sykdommer som fører til utviklingshemming. Foreningen arbeider også med støttegruppe-arbeid for foreldre og pårørende. Foreningen ble stiftet 1. oktober 1998.
Stray Dogs
Stray Dogs er et album fra Thomas Dybdahl, med hjelp av hans faste band The Great October Sound samt Silje Salomonsen og Bertine Zetlitz. Det kom ut i 2003.
Akvariet i Barcelona
Akvariet i Barcelona (katalansk: Aquàrium de Barcelona) er et akvarium på Moll d'Espanya i Port Vell i den katalanske byen Barcelona. Det har 35 forskjellige akvarier med 11 000 forskjellige dyr fordelt på 450 arter, og en 80 meter lang undervannstunnel med haier og en rekke andre fiskearter som svømmer rundt.
Akvariet har over 100 ansatte. Det har blitt besøkt av over 30 millioner mennesker siden det ble åpna 8. september 1995. Akvariet er en del av Aspro-gruppa.
The Warmth of the Sun
The Warmth of the Sun er et samlealbum fra The Beach Boys, utgitt i 2007 av Capitol Records. Albumet inneholder de av bandets hitlåter som ikke kom med på samlealbumet Sounds of Summer: The Very Best of The Beach Boys, samt andre utvalgte favoritter.
Albumet kom på 40.-plass på Billboard 200 i USA.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Brian Wilson og Mike Love, unntatt hvor annet er notert.
Teist
Teist (Cepphus grylle) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører alkefamilien.
Utseende
Den har en lengde på ca. 34 cm, et vingespenn mellom 52 og 58 cm og en vekt på 400-500g. Teisten er om sommeren helt svart med unntak av en stor hvit flekk på vingene og røde bein. Nebbet er mørkt og smalt. Når fuglen flyr, kan man se at den har hvite vingekanter. Om vinteren har de en langt lysere fjærdrakt, hodet og undersiden er hvite. Vingene beholder de samme fargene. Kjønnene er like.
Ernæring
Teisten dykker fra overflaten og svømmer under vannet for å finne mat. De spiser hovedsakelig fisk, krepsdyr, en del bløtdyr og insekter.
Hekking
Teisten trekker til hekkeplassene i april måned. Om kvelden samles fuglene i flokker der de setter seg opp på steiner og knauser for å bedrive kurtisespill. Reirene ligger som regel godt skjult under steiner, i bergsprekker eller i steinurer. Avhengig av næringsgrunnlag varierer antallet av hekkefugler sterkt. På gunstige plasser er det observert over 1000 par. Reiret er en grop som har underlag av grus eller jord, de kan også legge eggene direkte på steingrunn. I motsetning til andre alkefugler, som bare legger ett egg, legger teisten gjerne to. Rugetiden er omtrent 29 døgn. Ungene blir matet, stort sett med fisk, i omtrent 40 dager, de er da flyvedyktige.
Rødlistevurdering
Utbredelse og økologi: Teist hekker i Norge vanlig langs hele kysten. Artens viktigste hekkeområder er de ytre kystområdene fra Møre og Romsdal til Vest-Finnmark. Teisten foretrekker grunne kystområder med øyer, holmer og skjær kombinert med taregrunner. Føden består nesten utelukkende av småfisk. Arten overvintrer langs hele norskekysten.
Bestand og bestandsutvikling: Den norske hekkebestanden ble i 2014 anslått å være ca. 70 000 individer. Vurderingsperioden for teist er 27 år (grunnet artens generasjonslengde på 9 år. Artsdatabanken har relativt sparsomt med kvantitativ informasjon om bestandsendringer for hele denne perioden. Data fra det nasjonale overvåkingsprogrammet for sjøfugl/SEAPOP viser en bestandsnedgang på ca. 30 % i Froan, Trøndelag (1992-2019), en nedgang på ca. 20 % på Anda, Nordland (2007-2019), men en økning på ca. 25 % på Sklinna, Trøndelag (2010-2019). I Østfold synes bestanden (50-100 individer) å være stabil, og i Telemark er bestanden økende. På bakgrunn av de data som foreligger, og med vekt på overvåkingsdata, vurderer Artsdatabanken at det har vært en bestandsnedgang for den norske bestanden i intervallet 15-30 % i løpet av de siste tre generasjoner, noe som tilsier rødlistekategori nær truet NT etter kriteriet A2. På Svalbard ble bestanden anslått til ca. 40 000 individer i 2014, og den antas å være stabil.
I Sverige ble bestanden estimert til 17 400 individer i 2012, i Finland 34 000-40 000 individer i 2011, og i Danmark 3060 individer i 2011. I Sverige har man sett en bestandsnedgang på ca. 20 % de siste tre generasjoner, men med en stabilisering på kort sikt. I Finland har det vært en nedgang på 30-50 % de siste tre generasjoner. I Danmark hekker teisten kun noen få steder, men bestanden er i vekst. I Storbritannia har bestanden (38 700 individer i 2004) vært relativt stabil i perioden 1990-2018. Samlet for Europa er bestanden vurdert som i nedgang.