cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
13. etappe av Tour de France 2010
2. spurt (Caraman)
Etter 158 km
5. klatring (Côte de Saint-Ferréol)
3. kategori stigning etter 188,5 km
Målgang (Revel)
Etter 196 km
Eksterne lenker
2010 Tour de France, Stage 11 to Stage 20
Honndalstausene
Honndalstausene er en norsk folkemusikkgruppe fra Hornindal i Sogn og Fjordane. Gruppen har gitt ut fire album og ble nominert til Spellemannprisen i 1989, samme år som de også fikk Fylkeskulturprisen av Sogn og Fjordane fylkeskommune. De har også fått gode plasseringer i Landskappleiken. Honndalstausene består av sju kvinner som alle kommer fra Hornindal. «Honndal» er dialektutale for «Hornindal» mens «taus» er dialektord for «jente».
Gruppen spilte første gang sammen under en distrikstkappleik i 1983 og ble raskt et kjent navn som fikk et større publikum enn den vanlige folkemusikkscenen. De har spilt flere konserter i Norge og utlandet og har hatt flere fremføringer på TV og radio. Størst av disse er da de spilte under den siste TV-sendingen fra OL på Lillhammer der de spilte sammen med Sissel Kyrkjebø.
Gruppen spiller norsk folkemusikk med fokus på runddans og gammeldans. Alle medlemmene i gruppen spiller fele, men de har også med seg gjestemusikere som spiller andre instrumenter som trekkspill, gitar og kontrabass.
Fiordland nasjonalpark
Fiordland nasjonalpark er lokalisert i det sørvestlige hjørnet av Sørøya i New Zealand. Det er den største av New Zealands 14 nasjonalparker med et areal på 12 500 km² og utgjør en større del av Te Wahipounamu Verdensarven.
Geografi
På en tid da klimaet var kaldere ble dype fjorder erodert ut av isbreer. Den mest kjente og besøkte er Milford Sound. Andre bemerkelsesverdige fjorder er Doubtful Sound og Dusky Sound.
Fiordlands kyst er bratt og gjennomskåret av fjorder som strekker seg fra dalene i den sørlige delen av Southern Alps, slik som Kepler og Murchison Mountains. I nordenden av parken reiser flere topper seg over 2000 meter.
Is har erodert ut øyer fra fastlandet, bl.a. to store ubebodde øyer; Secretary Island og Resolution Island. Flere store innsjøer ligger helt eller delvis innenfor parken, f.eks. Lake Te Anau, Lake Manapouri, Lake Monowai, Lake Hauroko, og Lake Poteriteri. Sutherland Falls sørvest for Milford Sound på Milford Track er blant verdens høyeste fosser.
Vestlige vinder frakter fuktig luft fra Tasmanhavet til fjellene; avkjølingen av luften når den presses opp medfører kraftig regn som kan bli mer enn 7000 mm årlig flere steder i parken. Regnet skaper de riktige vekstforhold for de tempererte regnskogene i Fiordland temperate forests økoområde.
Villmarksliv
Villmarkslivet i dette området omfatter delfiner, sel, mus, rotter, fugler, hare og hjort. Blant fuglene er Kakapo, den eneste papegøyen i verden som ikke kan fly. Dessuten finnes kiwi, som er en opprinnelig art på New Zealand.
Offentlig tilgjengelighet
Veiforbindelse til Fiordland begrenser seg til Milford Road (SH 94), som går nordover fra Te Anau, langs kanten av parken før den går et stykke langs Eglinton River. Derfra krysser den det nordvestlige hjørne av parken og ender ved Milford Sound. Sør for Te Anau går en mindre vei til Manapouri. En mindre vei forbinder Doubtful Sound med det vestlige hjørne av Lake Manapouri.
Småfly og helikopter går til Milford Sound, som også har en liten båtmarina.
Aktiviteter
Parken er et populært mål for isklatrere og spesielt for fjellvandrere, med Milford, Kepler, Hollyford og Routeburn Track alle i eller nær til parken.
Andre turister oppsøker områder som Milford Sound.
Helikopterjakting
Så lang tid tilbake som 1920-årene var parken plaget med innførte europeiske hjort, som var ødeleggende for flora og fauna på New Zealand. Regjeringen innførte skuddpremie på hjorten. På 1960-tallet var dette i tillegg til markedet for gevir og skinn tilstrekkelig lukrativt til at jegere investerte i helikopter for å ta seg inn i dette kuperte landskapet. Dermed stupte hjortebestanden og konkurransen mellom jegerne ble stor. Argumentene mellom mennene i helikoptre med grovkalibrede rifler resulterte i mer enn ett opphetet slag i luften over parken. Regjeringen grep snart inn for å forhindre slike ekstreme tilstander; sammen med en økende gårdsbasert hjorteindustri har helikopterjakting avtatt kraftig de siste årene. Men tradisjonen fortsetter med dusinvis av tidligere helikopterjegere som i dag frakter turister på omvisende flyreiser.
Ribe
Ribe er en by i Esbjerg kommune i Region Syddanmark i Danmark. Byen regnes som Nordens eldste by med historie tilbake til 700-tallet. Befolkningstallet i Ribe by var 8 251 innbyggere i 2017.
Ribe var i tiden 1970-2007 administrativt sentrum for den nå oppløste Ribe kommune, og for Ribe Amt.
Navnet Ribe kan tilbakeføres til det olddanske ripa, som betyr stripe eller strimmel. Alternativt kan navnet stamme fra nordtysk og frisisk, med stedsnavnene Riep og Riip, som man mener kommer fra det latinske ripa som betyr «elvebredd».
Ribe var den ledende byen i Jylland i vikingtiden og tidlig middelalder, mens Hedeby (Haithapu) og Aalborg (Alabu) sto litt i skyggen av Ribe. Byen fungerte som Danmarks hovedstad i tidlig vikingtid.
Byen har mange velbevarte gamle bygninger, og mer enn hundre hus i byen er fredet. Danmarks eldste rådhus, som kan dateres tilbake til 1496, ligger på von Støckens Plads i Ribe. I 1709 ble eiendommen kjøpt av byen til rådhus. Byen har Danmarks eldste provinsmuseum. Fra 1723 var Christian Falster rektor på katedralskolen i Ribe.
I litteraturen
I romanen om Janteloven; (En flyktning krysser sitt spor fra 1933), skrev den norsk-danske forfatteren Aksel Sandemose : «Menneskene kan man lige så godt henføre til Ribe eller Arendal.»
Helmond
Helmond er kommune og by i provinsen Noord-Brabant som ligger sør i Nederland. Byens rådhus ligger i et slott som ble bygd i 1402.
De første bosetningene i området fant sted rundt år 1000, og det første skriftlige spor er i en bulle av pave Alexander III i 1179.
Helmond har mange tekstilbedrifter, de fleste ligger ved kanalen Zuid-Willemsvaart som går gjennom hele byen. Byen produserer også bilmerket MAX.
Hauger
Hauger er et strøk i Bærum kommune i Viken fylke. Området ligger mellom Kolsås og Gjettum, og har mye villabebyggelse.
Hauger stasjon er nest siste stopp på Kolsåsbanen. Området har også et lokalt fotballag; Hauger FK, som for tiden spiller i 3. divisjon. Hjemmekampene spilles på den nye kunstgressbanen på Rud. Hauger Bandyklubb spiller sine hjemmekamper på Hauger kunstisbane, en del av Bærum idrettspark.
Det finnes flere skoler i området, deriblant Hauger skole, Levre skole og Dønski videregående skole, Rud videregående skole og Rosenvilde videregående skole.
Louise Mountbatten
Louise av Sverige (Louise Alexandra Marie Irene) (født 13. juli 1889 på Schloss Heiligenberg ved Darmstadt i storhertugdømmet Hessen, død 7. mars 1965 i Stockholm) var dronning av Sverige og kong Gustav VI Adolf av Sveriges andre hustru.
Deji-demningen
Demningen er såkalt buedam, som er 181 meter høy.
Louise Mountbatten
Liv og virke
3. november 1923 giftet hun seg med kronprins Gustav Adolf av Sverige, enkemannen som senere ble kong Gustav VI Adolf. Ekteskapet var lykkelig, men deres eneste barn var dødfødt.
Dronning Louise døde 7. mars 1965, nær 76 år gammel.
Barkebrød
Barkebrød er en brøderstatning, som på tross av navnet ikke er laget av bark. Barkebrød er resultatet av å spe ut melet med silvev fra løvtrær.
Historikk
Barkebrød ser ut til å være en særlig skandinavisk tradisjon. Det nevnes i skriftlige kilder helt tilbake til middelalderen, og kan ha en enda eldre historie blant samer. Særlig på 1700- og 1800-tallet var det flere uår med kaldt vær i hele Nord-Europa (lille istid). Mye korn ble ikke modent, og kornmangel førte mange steder til kreative løsninger for å drøye melet. I 1742 ble det sendt prøver av «nødbrød» fra Kristiansand til kong Christian VI i Danmark, blant annet barkebrød, brød av kjerneløse kornaks og brød bakt av brent bein. Under Napoleonskrigen ble også mose brukt som menneskemat.
Fra Härjedalen skrev en besøkende i 1777 at bonden blir oppfattet som velstående om han har deig med 1/8 godt mel, 1/4 agner eller frossent kornmel, resten bark. «Ofte mangler det første, og da blir bare agner blandet med barken.» Maximilian Axelson skrev i Vandring i Wermlands Elfdal och Finnskogar at folk i en finnskogbygd rangerte 13 typer nødbrød fra det beste - «dråsebrød» av agner og mel, via brød av islandsmose, brød av seljeblader, frøhylser av lin, bark, bein, syregress, halm, agner og røsslyng - ned til nr 13, barksöbb, som bakes tykkere enn de andre fordi det består av bare bark. Sogneprest Axel C. Smith i Trysil sa at kornmengden måtte være tilstrekkelig til at plogen kom i jorden om våren. Om somrene bestod maten mest av smør, ost og melk «med det her overalt brugelige Barkebrød». Johan Christian Hjort som var forvalter på Eidsvoll verk opplyste sommeren 1808 at i «trende uker har jeg ikke eiet annet brød enn det som kunne tilvirkes av bark og røtter, og dette ene, uten mel, gir en ussel føde og snart borttar livet. Med husmennene er vi nu 18 mennesker som hunger nu daglig plager.»
Siste gang barkebrød ble bakt som brøderstatning i Norge, var under Napoleonskrigen. I 1812 kom våren altfor sent, og frosten altfor tidlig om høsten i det som ble ett av de verste uårene i norsk historie. Norge var det land i Europa som var mest avhengig av kornimport, og folk andre steder forstod ikke hva dette innebar. Alt våren 1809 skrev en prest i Vestfold følgende attest: «Nærværende mann, Knud Halvorsen Hustofteiet, er en fattig, til øyeblikkelig understøttelse trengende mann. Han ber om hjelp med en skjeppe havre til å blande med barken.» Snart kom det forbud for prest og foged mot å skrive ut slike attester, siden mange fattige tok dem med til byen og lå «hopevis på gatene for å anrope den offentlige medlidenhet».
Etter hvert som potet kom i alminnelig bruk, fikk bøndene alternative matkilder når kornhøsten slo feil, slik at barkebrød og mosekaker ikke lenger var aktuelt. I Nord-Sverige er det spor etter samisk barkhøsting opp til 1890-åra, og i Finland ble barkebrød framstilt så sent som under den finske borgerkrigen i 1918.
Eksempel på framstilling
Innerbarken fra løvtrær ble samlet inn fra fingertykke kvister og småstammer. Barken ble splittet langs kvistene og flådd av mens den ennå var frisk. Den gule eller grønne innerbarken (fargen varierer med treslag) ble tørket over bål, i ovn på lav varme, eller ved å ligge et par dager i sola. En morter eller kvern ble brukt til å male opp barken til et fint pulver. De tørre barkstrimlene kunne også tilsettes kornet direkte under oppmaling. Brødet ble så bakt på sedvanlig vis med mel, gjær og salt.
Om våren er seljens sevjelag størst og mykest, slik at det er dne letteste tiden å skille bark fra ved. Om våren unngås også lettere at trærne får varige sår av skavingen. I Västerbotten ble det sagt at de beste trærne til barkemel var kvistfrie ungfuruer. Disse ble felt, ytterbarken skavet av, og den innerste tatt til mat. Den skulle ligne hvitt, semsket skinn. Barken ble varsomt løsnet med trekiler og det første laget lagt på rent gress med sevjesiden opp. Neste laget ble lagt oppå det første med sevjesiden ned. Lag på lag dannet en haug til en stein ble lagt øverst. Nå barken var klemt glatt, med flakene tørket på gress og snudd flere gange. Regn på barken gjorde den brun og beisk. Så ble flakene lagt inn i en kasse på låven. Melet var hvitt å se på, men smakte stramt som kvae, og mettet dårlig. Til arbeidet ble det brukt en skavkniv, tollekniv, trekiler, og en skrape til å få ut melet.
Barkebrød måtte heve lenger enn normale brød på grunn av barkinnholdet i melet. Jo mer bark, jo lengre hevetid. Barkebrød ble derfor ofte framstilt som skonrokk- eller flatbrødaktige leiver.
Barkebrød som mat
Barkebrød ble laget ved å bruke innerbarken (silvevet, det grønne laget mellom barken og veden) vanligvis fra løvtrær som alm, ask, osp, rogn eller bjørk, men også furu og islandslav («brødmose») er nevnt i historiske kilder. Dette vekstlaget er det mest næringsrike delene av et tre, siden veden og barken for det meste består av cellulose som ikke kan fordøyes av mennesker. Tørket og malt innerbark fra buskas og små trær ble brukt til å drøye ut melet, gjerne 1/4 eller 1/3 «barkmel». Biskopen i Bergen, Erik Pontoppidan, skrev at alm egnet seg best, fordi det fikk brødet til å henge bedre sammen.
Barken setter en ganske kraftig bitter bismak på brødet, og kan gi hvitt brød et litt uappetittlig grågrønt skjær. Et annet problem med slik bakst er at gjær ikke kan bryte ned stivelsen i barken like godt som i korn, og er deigen tilsatt for mye bark, vil den ikke heve skikkelig. Brødet blir hardt og smuldrer lett opp. Selv om bark kan tilsettes bakverk som en kulinarisk kuriositet, er barkebrød næringsfattig og tungt fordøyelig, og forsvant straks kornimporten tok seg opp.
Barkebrød er «vomfyll» mer enn virkelig mat. Både biskop Pontoppidan og andre samtidige mente at den store dødeligheten under hungersnøden på 1740-tallet skyldtes det «usunde barkebrød» og generell matmangel. Helt i nord hadde imidlertid bark og barkebrød av furu en funksjon som kilde til C-vitamin.
Gauldal Billag
Gauldal Billag A/S var et rutebil- og transportselskap som ble etablert i 1964 som en fusjon av virksomheten til tidligere rutebileiere i Røros og Gauldal. Hovedkontoret var i Røros med avdelinger i Støren, Trondheim og Oppdal.
Forhistorie
Gauldal Billag ble tildelt områdekonsesjon ved etableringen 1. januar 1964. Inn i selskapet gikk tidligere konsesjonsinnehavere: Røros Automobildrift, John Kjerrengvoll, Hessdalen, Martin Ranøyen, Haltdalen og Midtre Gauldal Billag AS i Budalen. De tidligere eierne overlot konsesjoner og bilmaterell til det nye selskapet. Seinere om flere lokale rutebileiere til: Sigurd Fløttum, Karl Flatås og Ola og Olav Rise.
Virksomhet
Selskapets primære ruteområde strakte seg fra Trondheim i nord til Oppdal og Røros i sør. I tillegg til bussruter drev selskapet betydelig turbusskjøring og godstrafikk av forskjellig art, lokalt og langtransport. Selskapets hovedstrekning var Røros–Trondheim og i tillegg lokaltrafikk på deler av strekningen og ulike sideruter.
Historikk
Selskapet var opprinnelig eid av tidligere private rutebileiere og tre kommuner i ruteområdet. De private eierne og Holtålen og Midtre Gauldal kommuner solgte sine andeler til Trønderbilene som igjen har Torghatten ASA som dominerende eier. Per 2010 eide TrønderBilene 73,8 prosent i Gauldal Billag, resten av aksjene var eid av Røros kommune.
Fra 2012 ble det innført bussanbud i ruteområdene til Gauldal-Østerdal Buss. I løpet av 2012-2013 tapte selskapet alle rutene fra Gauldal Billag i Sør-Trøndelag. Mandag 19. august 2013 tok Boreal Transport Midt-Norge og Nettbuss Midt-Norge over busskjøringen i Midtre Gauldal. Samme år mistet selskapet også kontrakten om Helseekspressen Røros-Trondheim. Det var Nettbuss som vant den kontrakten. Men samme året vant også selskapet et bussanbud i en annen region, i Ottadalen med ruter fram til Lillehammer.
Etter dette ble det slutt på Gauldal-Østerdal Buss som egen selskap. 26. august 2014 ble selskapet innlemmet i TrønderBilene AS, etter at selskapet hadde kjøpt opp alle aksjene. På samme tid fikk selskapet et nytt bussanbud som betydde svært mye. Selskapet vant bussanbudet for Østerdalsregionen med oppstart 1. juli 2015. Dermed kunne selskapet fortsette rutene fra tidligere Østerdal Billag, og i tillegg overta trafikken fra Åmot-Engerdal Bilselskap, Boreal sine ruter i Trysil, og lokalruter Nettbuss hadde i Elverumsregionen. Neste år vant TrønderBilene avd. Tynset bussanbud i Valdres, som i nesten 100 år ble drevet av Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap. Oppstart for dette anbudet er juni 2016.
Ungarn under Vinter-OL 1948
Ungarn under Vinter-OL 1948. Tjueto sportsutøvere fra Ungarn deltok i fem sporter under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. De deltok i alpint, kunstløp, skøyter, langrenn og skihopping. Ungarn kom på ellevteplass med en sølvmedalje.
Skapelsesmyte
Skapelsesmyter eller kosmogoniske myter er overnaturlige, mytisk-religiøse fortellinger eller forklaringer som beskriver opprinnelsen til menneskeheten, jorden, livet og universet, som regel forklart som en bevisst handling til en eller flere guddommer. De fleste religioner har skapelsesmyter som rommer konsepter som forklarer hvordan alt er som det er og i de fleste religioner danner disse selve kjernen i troen.
Mange skapelsesmyter deler i hovedsak tilsvarende eller samme temaer. Fellesmotiv omfatter fraksjoneringen av tingene i verden fra et opprinnelig, opphavlig kaos; atskillelse av farguden og morguden; landområder som oppstår fra et uendelig og tidløst urhav; eller skapelse ex nihilo (ut av intet).
Begrepet skapelsesmyte er stundom benyttet på en nedsettende måte for å beskrive fortellinger som fortsatt blir trodd i dag ettersom begrepet «myte» hentyder på noe som er absurd eller fiktivt. Mens disse overbevisningene og fortellingene ikke trenger å være en bokstavelig redegjørelse av faktiske hendelser, kan de uansett uttrykke bestemte idéer som noen mennesker og kulturer oppfatter som «sannheter» på et dypere eller mer symbolsk nivå. Forfatteren Daniel Quinn har anmerket at skapelsesmyter i denne betydningen ikke trenger å være religiøse i sitt vesen og at de har verdslige analogier i moderne kulturer.
Fellestrekk
Skapelsesmyte eller fortelling er en symbolsk fortelling i en kultur, tradisjon eller et folk som hevder å forklare deres tidligste begynnelse, hvordan den verden de kjenner begynte og hvordan de først kom inn i den. Skapelsesmyter er utviklet i muntlige tradisjoner, og er den mest kjente formen for myter som er funnet i all menneskelig kultur. I det samfunnet hvor den er fortalt er en skapelsesmyte vanligvis betraktet som videreføre inngående sannheter, skjønt ikke nødvendigvis i en historisk eller bokstavelig forstand. De er vanligvis, om enn ikke alltid, betraktet som kosmogoniske myter, fortellinger om verdens begynnelse ved at de beskriver hvordan kosmos kommer i en tilstand av orden etter at den var i kaos eller var intet og strukturløst. De er ofte betraktet som hellige fortellinger og kan bli funnet i nær alle kjente religiøse tradisjoner.
Flere fellestrekk er funnet i skapelsesmyter. De er alle fortellinger med en handling og figurer som enten er guddommer, menneskelignende figurer eller dyr som ofte kan snakke eller lett omforme seg selv. De er ofte plassert i en uklar eller ikke spesifisert fortid som religionshistorikeren Mircea Eliade karakteriserer som illo tempore. Alle skapelsesmyter stiller meningsfulle spørsmål til det samfunn som deler dem, avslører deres sentrale verdensbilde og deres rammeverk for deres kulturidentitet og individualitet i en universell kontekst.
Mytologer har gitt ulike skjemaer for å klassifisere skapelsesmyter som er funnet menneskelige kulturer. Eliade og hans student Charles H. Long utviklet en klassifisering basert på en del felles motiver som opptrer på nytt i fortellinger verden over. Denne klassifiseringen identifiserer fem grunnleggende typer:
Marta Weigle har siden videreutviklet og forfinet denne typologien til å framheve ni temaer. Hun la til elementer som deus faber; en skapelse tilvirket av en guddom; en skapelse fra arbeidet til to skapere som samarbeidet eller imot hverandre; skapelse fra offer og skapelse fra deling/bøyning, tilføyelse/forbindelse, eller utsondring.
Et alternativt system basert på seks gjentakende fortellende temaer ble formgitt av Raymond Van Over:
Sumerisk skapelsesmyte
Sumer var et oldtidsrike i Mesopotamia som lå mellom elvene Tigris og Eufrat, og er en av de eldste, kjente sivilisasjoner på kloden. Den sumeriske skapelsesmyte er den eldste kjente og ble gjenfunnet på en fragmentert leirtavle, kjent som Eriduskapelsen, datert til 1700-tallet f.Kr. Denne inneholder også en Syndflodsmyte.
Der hvor leirtavlen begynner har gudene An, Enlil, Enki og Ninhursag skapt sumererne og dyrene. Deretter stiger kongene ned fra himmelen og de første byene blir grunnlagt – Eridu, Bad-tibira, Larsa, Sippar, og Shuruppak.
Etter et tapt stykke i leirtavlene lærer vi at gudene har besluttet å oversvømme jorden med en syndflod for å straffe menneskeheten. Zi-ud-sura, kongen og gudug-prest, lærer om dette. I en senere akkadisk utgave er vannets gud Ea, eller Enki på sumersk, som advarer helten (Atra-hasis i dette tilfellet) og gir ham instrukser for å bygge en ark. Dette er tapt i det sumerske fragmentet, men en omtale av Enki som har en rådføring med ham antyder at dette er også Enkis rolle også i den sumeriske versjonen.
Når leirtavlen fortsetter beskriver den flommen. En forferdelig storm vugger den store båten i syv dager og syv netter. Deretter dukker Utu, solguden opp og Zi-ud-sura skaper en åpning i båten, kneler til jorden og ofrer deretter en okse og sauer i takknemlighet.
Etter nok et avbrudd fortsetter teksten, syndfloden er øyensynlig over, dyrene landsettes fra båten, Zi-ud-sura kneler foran An, himmelguden, og Enlil, den øverste av alle guder, og disse gir ham evig liv og lar ham slå seg ned i Dilmun for «ta vare på dyrene og menneskehetens avkom». Resten av diktet er gått tapt.
Babylonsk skapelsesmyte
Babylonia var et oldtidsrike i Mesopotamia (det moderne Irak). Det omfattet områdene til de tidligere rikene Sumer og Akkad. Den babylonske skapelsesmyte er gjenfortalt i en Enuma Elish, et epos om verdens begynnelse. Denne dateres til slutten av andre tusenår f.Kr.
Marduk utfordrer Tiamat til tvekamp og dreper henne. Han sliter deretter hennes lik i to halve deler som han deretter skaper jorden og himmelen med. Deretter skaper han kalenderen, organiserer planetene, stjernene, regulerer månen, solen og været. Gudene underkaster seg og sverger ham lydighet og skaper deretter Babylonias hovedstad Babylon som den jordiske motpart til gudenes rike. Marduk dreper deretter Tiamats ektefelle Kingu og av dennes blod skaper han menneskeheten slik at de kan gjøre gudenes arbeid.
Egyptisk skapelsesmyte
Over tid ble de rivaliserende gruppene gradvis sammenflettet, Ra og Atum ble identifisert som den samme guden, og Atums mystiske skapelse ble den i Ogdoaden, og Ra fikk således barna Shu og Tefnut, og videre. Som konsekvens ble Anubis identifisert som en sønn av Osiris, tilsvarende skjedde med Horus. Amuns rolle ble senere etterhvert stadig større og i en tid var han den øverste gud, men ble til slutt betraktet som en manifestasjon av Ra.
For en tid ble Ra og Horus identifisert som hverandre, og da Aton-monoteismen ble introdusert uten hell var det Ra-Horus som ble tenkt som Aton, og følgende en opphavsmyte inspirert av denne. Senere ble Osiris' kult mer populær og han ble hovedguden, identifisert som en form av Ptah. Til slutt ble alle gudene tenkt som aspekter av Osiris, Isis, Horus eller Se (som nå ble betraktet som tvetydig og eventuell ond guddom). Faktisk hadde både Horus og Osiris begynte å bli betraktet som den samme guden, men Ptah ble til slutt identifisert som Osiris.
En senere versjon av fortellingen har betraktningen at det øverste vesen (Gud) var Atum-Raa og at han uttalte ordene for skapelse som skapte urvannet Naunet fra Nu (det himmelske hav). Naunet inneholdt alt i uutviklet tilstand, som i embryoisk form. Dette livet tok til i formen av et egg og fra dette egget kom Ra, Guds lys som ble årsaken til at alt liv oppsto. Ra var representert av den egyptiske soldisken (også symbolisert germansk, norrøn, gresk og vedisk tradisjon av en solvogn foruten også referert til i bibelske tekster ved profeten Elia). Ra, Guds lys i naturen, ble senere manifestert på jorden gjennom soldisken (eten) og framsto i form av dosher – soloppgangen som begynnelsen av livet på jorden.
Antikkens greske skapelsesmyte
Antikkens Hellas blir regnet som den viktigste grunnleggeren den vestlige sivilisasjons kultur. Gresk mytologi omfatter en mengde mytologiske fortellinger som handler om de antikke grekernes guder og helter. Gresk religion er polyteistisk i sitt vesen, og det preger også dens forestillinger om verdens opphav.
Filosofen Platon beskriver en skapelsesmyte som involverer et vesen kalt demiurg («verdensskaperen») i sin dialog Timaios.
Dikteren Hesiod forteller i diktverket Theogonien (Gudens fødsel) at i begynnelsen eksisterte kaos i form av Khaos som deretter ga fødsel til Gaia (jorden), Tartaros (underverden), Eros (begjæret), Nyx (nattens mørke) og Erebos (underverdens mørke). Gaia frambrakte Uranos, himmelen, hennes like, som dekket henne, fjellene og sjøens ufruktbare dyp, Pontos, «uten kjærlighetens deilige forening», ut av seg selv. Men etterpå, forteller Hesiod, lå hun med Uranos og ble gravid med Okeanos (urstrømmen eller havene som dekket jorden), Koios og Krios, og titanene Hyperion og Iapetos, Theia og Rhea, Themis og Mnemosyne og Foibe og havgudinnen Tethys.
«Etter dem ble Kronos, den slu, yngste og mest forferdelige av alle hennes barn, og han hatet sitt lystige opphav». På Gaias anbefaling kastrerer Kronos sin far Uranus og gifter seg med Rhea som føder ham andre generasjon av guder; Hestia, Demeter, Hera, Hades, Poseidon, og Zevs. Zevs og hans brødre velter Kronos og de andre titanene, og trekker deretter lodd om hva hver av dem skal være hersker over. Zevs trekker himmelen, Poseidon havet og Hades underverden.
Den jødisk-kristne skapelsesmyte
Jødedommen er den eldste av de tre store monoteistiske verdensreligionene, og moderreligion for kristendommen. Den jødisk-kristne redegjørelse for skapelsen har sitt grunnlag i Første Mosebok, også kalt Genesis (hebraisk בראשית Bereshit «I begynnelsen», gresk Γένεσις Génesis «Begynnelse») er den første bok i Bibelen, både den jødiske Tanakh og kristendommens gamle testamente. Trosforestillinger om skapelsen skiller seg en del fra hverandre blant jødisk-kristne grupper, både i dag og i fortiden. Ordlyden i åpningsverset i Første Mosebok var tvetydig i den opprinnelig teksten, og som i den norske standardoversettelsen lyder: ''«I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden. Jorden var øde og tom, og mørke lå over havdypet. Men Guds Ånd svevet over vannet»''. I en lesning eller tolkning kan man anta et allerede eksisterende kosmos som Gud benytter som råmateriale for sitt arbeid, en tolkning som blir foretrukket av de fleste forskere. At Gud skapte «himmelen og jorden» blir vanligvis assosiert med å forme noe fra noe allerede eksisterende.
Faktisk er det to skapelsesberetninger i Bibelen. I den første (Første Mosebok 1:1-2:3) skaper Gud fasetter av verden hver dag i løpet av syv dager. Skapelsen skjer ved guddommelig kommando: «Da sa Gud: «Det bli lys!» Og det ble lys.» Menneskeheten i form av mann og kvinne ble skapt samtidig både i den hebraiske Bibelen som i den norske standardoversettelsen (noe som åpner for muligheten for mer enn et par), og menneskene ble skapt etter at hele verden er forberedt for dem. De ble skapt i Guds bilde, noe som sannsynligvis bærer meningen om at menneskeheten var Guds representanter på jorden og overherre over alle andre vesener. Den siste dagen markerer helliggjørelsen av sabbaten som hellig for Gud.
Den andre beretningen (Første Mosebok 2:4-25) er i en mening en etiologi av sedelighetens og moralens opprinnelse: den begynner med skapelsen av mann og kvinne som blir skapt hver for seg i motsetningen til den første fortellingen. Et tema i den andre beretningen er ekteskapets opprinnelse og hankjønnets overherredømmet over hunkjønnet i Edens hage. Adam og Eva lever i harmoni med Gud inntil de får «kunnskap om godt og ondt». I den hebraiske Bibelen er det en annen frase enn «godt og ondt» som ikke indikerer en moralsk kunnskap: «kunnskapen om alt». Etter denne kunnskapen blir de utvist fra Guds nærvær og paradiset.
Til tross for de to skapelsesberetninger nevnt over, kan det diskuteres om det ikke finnes flere. I Ordspråksboken, Proverbia, 8:22-31, har en personifisert fortelling. Denne personifiserte visdommen opptrer som Guds medhjelper. Og selve teksten gir en mer detaljert skildring av hvordan forfatteren kanskje forestilte seg måten Gud skapte verden på. Noen påpeker at teksten bærer preg av egyptiske og babylonske skapelsesmyter. Men den generelle oppfattningen av dette er at det kanskje er mer snakk om en poetisk forestilling.
Den fjerde skapelsesmyten i Bibelen har urkamp som motiv. I denne skapelsesberetningen finnes splittet og oppdelt ulike steder i Det gamle testamente. Det er derfor ikke en beretning man kan finne i sin helhet. I disse beretningene finner vi forestillinger om verdens opphav som blir til gjennom en kosmisk urkamp mellom to ulike elementer. Denne urkampen har foregått siden tidenes morgen og ender med at det gode, i Bibelen Gud, går seirende ut av kampen ved enten å undertrykke eller drepe uhyret. Etter seieren, blir så verden skapt. Dette udyret som blir drept eller undertrykket går under mange navn som Leviatan, Rahab, Jam, Nahar og Tannin. Og i flere av disse navnene finnes etymologier for kaosvannene. Urvannet, for eksempel, som fremstilles som en fiendtlig drake som Gud dreper. Med restene av denne draken, skaper Gud verden. Man mener at det er snakk om en skapelsesberetning som var en rimelig populær utenombibelsk skapelsesberetning. Og man mener at det tidligere var en mer sammenhengende versjon av denne i Bibelen tidligere. Dessverre har ikke denne blitt bevart, da prestenes skapelsesberetning, Genesis, har og fortsatt er den offisielle. Til sammenligning bør den babylonske skapelsesberetningen Enuma Elish nevnes. I denne går to navn igjen som også går igjen i Det gamle testamente; Marduk og Tiamat. Beretningen dreier seg om at guden Marduk og Tiamat kjemper mot hverandre, hvor så Marduk vinner. Man kan også se likheter med andre myter som finnes i indisk, gresk, nordisk og kinesisk kultur. Eksempler på henvisninger i Bibelen hvor vi kan finne stykker av skapelsesberetning med urkamp som motiv, er blant annet: Job 3:8, Jesaja 27:1, Jesaja 30:7, Jesaja 51:9-10, Salmene 74:13-17, Salmene 89:10-11,  Salmene 93.
Det finnes ingen enkel eller sammenhengende kosmologi i den hebraiske Bibelen slik at det er vanskelig å uttrykke hvordan den verden som ble skapt av den hebraiske Gud så ut. Jobs bok nevner søylene som støtter jorden, verdens grunnvoll, «porten» som lukker havene og markerer dens grense, de himmelske lagerrom av snø og hagl, og kanalene gjennom som regnet kan tømme seg ut av himlene (som er i flertall, andre bibelvers gjør det klart at det er tale om tre himler hvor stjernene er i den ene, og Jahve har sin trone i den som ligger høyest).
Kristendommens store nyvinning var læren om skapelse ex nihilo, skapelse «ut av intet». I sine første århundrer skrev og tenkte den katolske kirken i greske baner heller enn hebraiske, og trakk sin forståelse fra gresk filosofi som ble fremmet av Filon fra Alexandria (død ca 50 e.Kr.), en jødisk tenker som forsøkte å forlike jødedommen med platonismen. Kirken tapte den hebraiske tekstens tvetydighet og erstattet den med gresk klarhet og «I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden» som ble den aksepterte tolkningen av Første Mosebok for både kristne og jøder. Kirken var dog ikke bokstavelig, og bibelske kommentatorer har gjennom årene diskutert i hvilken grad redegjørelsene for skapelsen burde bli lest bokstavelig eller allegorisk. Maimonides og Gersonides kommenterte spesielt at redegjørelsene om skapelsen ikke burde bli tatt bokstavelig. I nyere tid har lærde i Tora som rabbi Eliyahu Eliezer Dessler også støttet en tilnærming til åpningskapitlene av Første Mosebok som ikke er bokstavelig.
Islams skapelsesmyte
Islam er en monoteistisk religion, og den yngste blant de store verdensreligionene. Islam baserer seg på profeten Muhammeds (født ca. 570 e.Kr.) lære, som han forkynte på Den arabiske halvøya fra omkring 610. Islams fortelling er splittet i mange vers i Koranen, men er tilsvarende til den jødisk-kristne redegjørelsen. I henhold til Koranen ble himlene og jorden føyd sammen som en «skapelsesenhet» etter hvor de ble «kløyvd fra hverandre». Etter at begge ble skilt fra hverandre fikk de begge samtidig sin nåværende form etter å ha gått gjennom en fase hvor de begge var røyklignende. Koranen slår fast at skapelsesprosessen skjedde i løpet av seks dager, eller avhengig av tolkningen, epoker.
Koranen hevder at Gud (Allah) skapte verden og kosmos, gjorde det slik at alle skapninger som gikk, svømte, kravlet, og fløy på overflaten av jorden fra vann. Han skapte engelene, og solen og stjernene som fikk bolig i universet. Han tømte ned regnet i fosser, og brøt opp jorden for å fram kornet, druene og andre vekster, oliven og palmene, frukttrærne og gresset. Gud formet leire, jord, sand og vann til en modell av en mann. Han pustet liv og kraft i det og det sprang øyeblikkelig til liv. Denne første mannen ble kalt for Adam. Gud tok med Adam til paradiset og der skapte Gud Eva (eller Hawa) fra Adams side (tilsvarende hva som er redegjort i den andre skapelsesberetningen i Første Mosebok). Gud lærte Adam navnene på alle vesener og kommanderte alle englene til å bøye seg for Adam. Men Iblis, en av djinnene, nektet å gjøre dette, og var således ulydig mot Gud.
Den norrøne skapelsesmyte
I norrøn mytologi er det de mannlige gudene som opptrer i verdens skapelse, først og fremst Odin, men skaper ikke ut av intet, ex nihilo, og heller ikke alene. Han har sine to brødre med seg, Vile og Ve (som betyr «vilje» og «helligdom»), skjønt de kalles for Høne og Lodur i det storslåtte diktet Voluspå. Kvinnelig fødsel spiller en underordnet rolle, men et kvinnelig vesen, Gjevjon, har også vært en skaper. I tillegg ble guden Heimdall født av ni jotunkvinner i fellesskap uten at en mannlig gud var involvert.
I henhold til Snorre Sturlason var urjotnen Yme det første vesen i kosmos og oppsto en gang i urtiden i Ginnungagap, det store kaotiske intet. I sør oppsto verden Muspelheim, som er lys og varm, deretter Nivlheim i nord, kuldens verden, og herfra strømmer tolv elver som fylte opp Ginnungagap. Da heten fra Muspelheim møtte kulden fra Nivlheim oppsto det en kraft som var Yme. Yme skapte liv på egen hånd. Fra den ene armen vokste det ut et barn og fra beinet et annet barn, som igjen avlet nye vesener med hverandre, rimtusser eller jotnevesener.
Sammen med Yme oppsto det ei ku, Audhumbla, «den melkerike kua», som Yme kunne ernære seg fra. Samtidig slikket kua saltet av steiner, og en dag slikket hun fram et hode. Han var Bure som betyr «sønn». Bure avlet Bor, som også betyr «sønn». Bure og Bor var av en annen ætt en Yme. Bor avlet avkom med Bestla fra Ymes avkom, men da de to ættene blandet seg oppsto det en ny ætt, gudene. Derfor kalles Odin og brødrene hans for «Bors sønner».
Som i andre mytologier gjorde andre generasjon opprør mot den første. Sønnene drepte faren og omskapte deretter verden slik de ville ha den. Odin og brødrene hans drepte Yme, og fra den parterte kroppen hans skapte de verden. Beina ble til fjell, kjøttet til jord, blodet til hav, sjøer og elver. Hodeskallen ble løftet opp og ble til himmelvelvingen og øyenbrynene til skyer. Verden ble skapt på grunnlag av et drap, og denne spenningen ligger i bunnen av den norrøne mytologien og fram til verdens avslutning i Ragnarok.
Snorre Sturlason gjenfortalte og systematiserte skapelsemytene i Den yngre Edda, men den er også fortalt i Voluspå. Her fortelles det om de andre vesener som oppsto. Urkvinnene, jotunkvinnene kom og forstyrret den første gullalderen til gudene. Kvinnene kunne føde og var således skapere uavhengig av gudene. Som en reaksjon skapte gudene dverger og mennesker. Menneskene ble skapt av jord i henhold til Voluspå, mens Den yngre Edda sier at de ble formet av to trestammer. I henhold til sistnevnte ble en mann formet av ask og en kvinne av en alm: Ask og Embla. Odin pustet liv i dem, Høne ga dem forstand og evne til å bevege seg, og Lodur ga dem blod og ytre likhet med gudene. Til sist ga gudene menneskene en skjebne ved at tre kvinnelige vesener ble skapt, nornerne. Men den norrøne mytologien inneholder ingen fallmyte. Det finnes ingen spor av at menneskene setter seg opp mot gudene, heller ikke at de er underordnet, og i tillegg skapes de to kjønnene, Ask og Embla, samtidig, og de utstyres likt og er ikke underordnet hverandre, men er likestilte.
De siste menneskene som overlevde Ragnarok er Liv og Livtrase.
Augusto
Augusto et mannsnavn av latinsk opprinnelse. Det er en kortform av tilnavnet Augustus som betyr «stor» og som er dannet av det latinske ordet augere, «å øke».
August er en vanligere norsk variant av navnet.
James Tomkins (fotballspiller)
Han skåret sitt første mål for klubben i 2-0 seieren mot Sunderland den 4. april 2009.
Englandsruten
Englandsruten var det populære navnet på Det Bergenske Dampskibsselskaps og Det Nordenfjeldske Dampskibsselskabs passasjer- og postrute mellom Vestlandet og Newcastle.
Ruten ble opprettet sist på 1800-tallet, og var i lang tid den raskeste forbindelse fra Vestlandet til England. Kombinert med nattoget til Bergen var den også den raskeste forbindelsen mellom Oslo og England.
Nikolaos Plastiras
Nikolaos Plastiras (født 4. november 1883, død 26. juli 1953 i Athen, Hellas) var en gresk general og politiker som ble utnevnt til statsminister i Hellas i hele tre omganger.
Han hadde et rykte som en svært distingvert soldat som ble kjent for sitt personlige mot. Han hadde tilnavnet «O Mavros Kavalaris» («den svarte rytteren») under den gresk-tyrkiske krigen som varte mellom 1919 og 1922. Etter det greske nederlag i denne krigen gjennomførte han sammen med en rekke andre greske offiserer et statskupp mot kong Konstantin I av Hellas og hans regjering.
Den militærledede regjeringen styrte i Hellas frem til januar 1924, da makten ble overlevert til en folkevalgt nasjonalforsamling, som senere erklærte den andre selvstendige Republikken Hellas. For å avverge fremveksten av det rojalistiske Folkepartiet og deres planlagte gjeninnføring av det greske monarkiet, så ledet han to kuppforsøk til i 1933 og 1935. Begge disse statskuppene mislyktes og han ble tvunget til å flykte fra Hellas og han levde de neste årene eksil i Frankrike.
Under Aksemaktene sin okkupasjonen av Hellas under den andre verdenskrig var han den nominelle lederen av en gresk motstandsgruppe, selv om han fremdeles bodde i eksil i det franske Marseille.
Ved statskuppet i 1922 hadde han den militære graden oberstløytnant. Han hadde støtte fra militæret og det meste av den greske befolkningen. Revolusjonen tok raskt kontroll over hele Hellas og kong Konstantin ble tvunget til å gå av.
Etter statskuppet hadde de nye lederne mange utfordringer som de måtte ta seg av og de måtte ta hensyn til i at Hellas hadde en mer eller mindre ødelagt økonomi, landet var internasjonalt svært isolert og i tillegg var internt splittet. Etter parlamentsvalget i desember 1923 der den nye nasjonalforsamlingen ble valgt, trakk han seg fra hæren den 2. januar 1924 og han valgte å pensjonere seg, både fra militæret og det politiske liv.
National Marine Fisheries Service
National Marine Fisheries Service, forkortet NMFS, er en avdeling i National Oceanic and Atmospheric Administration (NOAA) med ansvar for forvaltning av havfiskerier og marine ressurser og deres habitat innenfor USAs økonomiske sone.
Kommunismens svartebok
Oversikt
Introduksjonen, skrevet av Courtois, hevder at «kommunistregimer gjorde masseforbrytelser til et fullstendig styresett». Boken kommer frem til at 94 360 000 mennesker døde som følge av kommunismen, deriblant 20 millioner i Sovjetunionen, 65 millioner i Folkerepublikken Kina, 1 million i Vietnam, 2 millioner i Nord-Korea, 2 millioner i Kambodsja, 1 million i kommuniststatene i Øst-Europa, 150 000 i Latin-Amerika, 1,7 millioner i Afrika, 1,5 millioner i Afghanistan og 10 000 dødsfall som følge av internasjonale kommunistiske bevegelsers og ikke-regjerende kommunistpartiers aktiviteter.
Anslagene i boken er forholdsvis moderate; andre har ment tallet på ofre var høyere. I boken Mao: The Unknown Story hevdes det blant annet at mellom 70 og 75 millioner kinesere døde som følge av Maos styre. Særlig fra kommunistisk hold blir anslagene derimot bestridt og boken kraftig angrepet.
Boken ble brukt som hovedkilde for kommunismens forbrytelser i forbindelse med resolusjonsforslaget som ledet til Europarådets resolusjon 1481 i 2006, Need for international condemnation of crimes of totalitarian communist regimes.
Kritikk
To av forfatterne, Nicolas Werth og Jean-Louis Margolin, var uenig i Stéphane Courtois sammenblandinger og metodeproblemer i det innledende kapitlet, særlig i et forsøk på å assimilere nazisme og kommunisme. De følte at han var besatt på å beregne antallet døde som følge av kommunisme til 100 millioner. Selv anslo de tallet til et sted mellom 65 og 93 millioner dødsfall. Boka i seg selv foretar ingen komparativ studie av dette temaet.
Oversettelser
Boken er oversatt til en rekke språk. Den ble utgitt på engelsk i 1999 av Harvard University Press under tittelen The Black Book of Communism: Crimes, Terror, Repression. Samme år kom en oversettelse til svensk, Kommunismens svarta bok, på Bokförlaget DN. I 2000 kom boken på finsk med tittelen Kommunismin musta kirja: Rikokset, terrori, sorto, 2003 på dansk med tittelen Kommunismens sorte bog: forbrydelser, terror, undertrykkelse og 2009 på islandsk med tittelen Svartbók kommúnismans: Glæpir, ofsóknir, kúgun. Boken kom på tysk i 2004 av Piper Verlag under tittelen Das Schwarzbuch des Kommunismus – Unterdrückung, Verbrechen und Terror.
Boken er foreløpig ikke utgitt på norsk.
Kjenningsmelodi
Kjenningsmelodi eller kjenning er en melodi eller sang som brukes fast som av en gruppe, et band, en skole, et korps, et radio- eller TV-program med mer og over tid får signaturkarakter. Noen kjenningsmelodier kan kalles vignetter og brukes som innledende «lydplakater» for for eksempel et fast radioprogram. En variant av disse, oftest spesialkomponerte, kalles gjerne jingler når de brukes i radio- eller tv-reklame.
Radioprogram (NRK)
Noen nåværende og tidligere radioprogrammer har brukt og bruker følgende kjenningsmelodier:
TV-reklame
Noen nåværende og tidligere reklamefilmer for TV og deres kjenningsmelodi er
Museum Berggruen
Museum Berggruen (inntil 2004 Sammlung Berggruen) i ortsteilen Charlottenburg i bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin er et museum for klassisk, moderne kunst. Det bærer sitt navn etter kunsthandleren og samleren Heinz Berggruen. Museet har verker av bl.a. Pablo Picasso, Alberto Giacometti, Georges Braque, Paul Klee og Henri Matisse. Samlingen tilhører Berliner Nationalgalerie.
Giuseppe Ottavio Pitoni
Giuseppe Ottavio Pitoni (1657–1743) var en italiensk barokk-komponist.
Liv
Pitoni begynte å studere musikk i Roma som femåring, åtte år gammel var han korsanger i kirken S. Giovanni de Fiorentini, senere ved SS. Apostoli. Til hans senere lærere regnes Francesco Foggia. I 1673 ble Pitoni kapellmester i Monterotondo og 1674 i Assisi. Der fordypet han seg i Palestrinas verker. Året etter var han ved kollegiatskirken S. Marco i Roma, hvor han virket til sin død. Samtidig var han aktiv ved andre romerske kirker, eksempelvis ved S. Apollinare, kirken til Collegium Germanicum, fra 1692 som organist og fra 1696 som kapellmester i S. Lorenzo i Damaso, fra 1708 til 1719 i S. Giovanni i Laterano, deretter ved Cappella Giulia i Peterskirken.
Fra 1696 til 1731 var han også i tjeneste hos kardinal Pietro Ottoboni. I 1709 avviste han et tilbud om å bli Alessandro Scarlattis etterfølger som kapellmester ved S. Maria Maggiore.
Til Pitonis mest kjente elever hører Leonardo Leo, Francesco Feo, Francesco Antonio Bonporti, Girolamo Chiti, António Teixeira og Francesco Durante.
Pitoni forfattet en rekke musikkteoretiske skrifter. I sine siste leveår engasjerte han seg i en intensiv brevveksling med den Bologna-baserte Padre Martini.
Verk
Pitoni var en svært produktiv komponist og etterlot seg mer enn 3500 kirkemusikalske verk, mange i Palastrinas stil. Mange av Pitonis manuskripter oppbevares i «Santinisamlingen» i Diözesanbibliothek Münster. Svært få av hans instrumentalverk er bevart.
Musikk
<div style="">
Wushe-demningen
Wushe-demningen er en demning med vannkraftverk på Taiwan, anlagt i elva Wushe Xi. Effekten er på 20,7 MW.
Da Vinci-koden
Da Vinci-koden (engelsk The Da Vinci Code) er en roman skrevet av den amerikanske forfatteren Dan Brown. Boken mottok både gode og dårlige kritikker da den kom ut i 2003. Boka har blitt utgitt på over 40 forskjellige språk, og det er solgt over 80 millioner eksemplarer rundt om i verden. Robert Langdon er hovedpersonen i boka, Dan Brown har (pr. 2021) totalt skrevet fem bøker med Langdon som hovedperson, som er Da Vinci-koden, Engler og demoner, Det tapte symbol, Inferno og Origin.
Handling
Ikonograf Robert Langdon er i Paris for å holde et foredrag på det amerikanske universitetet. Samtidig har han fått en invitasjon til samtale av sin franske fagkollega Jacques Saunière. Før han rekker å treffe Saunière får han melding om at han er drept. Fordi Saunière i sin dødskamp får skrevet en melding som refererer til Langdon, får han denne mordmistanken rettet mot seg. Sammen med politikryptolog Sophie Neveu, som også er kjent som barnebarn av Saunière, starter Langdon en kombinert jakt etter Den hellige gral og flukt fra politiet i Paris. Flukten ender i England, hvor Sophie Neveu etterhvert får vite hva som skjedde med hennes foreldre og bror som angivelig var omkommet i en trafikkulykke. Det ender med at Robert Langdon finner ut hva Den hellige gral egentlig er.
I likhet med romanen Engler & demoner finner handlingen sted i løpet av ca. ett døgn.
I Norge
I Norge er romanen første gang blitt utgitt i 2004 på Bazar Forlag i Peter A. Lorentzens oversettelse. Romanen er også utgitt som illustrert praktutgave på samme forlag i 2005.
Bibelteori
Boken setter spørsmålstegn ved en rekke punkter i bibelhistorien, og sentralt står en teori der Jesus var en dødelig mann som var gift og fikk barn med Maria Magdalena. Romanen hevder også at Bibelen selv ble konstruert som en del av maktspillet mellom keiserdømmet, kirken og «konkurrerende» trosretninger.
Nattverden
Maleriet det tas utgangspunkt i er Leonardos Nattverden.