cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Barbra Streisand
1980–1986: Guilty, Yentl og The Broadway Album
Streisand inngikk et samarbeid med artisten Barry Gibb fra musikkgruppa Bee Gees om å lage studioalbumet Guilty. Albumet ble utgitt i september 1980 og ble Streisands bestselgende album noensinne med et salg på 15 til 20 millioner eksemplarer på verdensbasis. Hun fikk også flere hitsingler på albumet, blant annet «Woman in Love», «Guilty» og «What Kind of Fool». Albumet ble Streisands eneste studioalbum som gikk til toppen av VG-lista i Norge, og sangene «Woman in Love» og «Guilty» lå på henholdsvis første- og fjerdeplass på den tilsvarende singellisten. Streisand ble nominert til fire Grammy Awards for albumet, blant annet for årets beste plate, og hun vant én for duetten «Guilty» med Gibb. Hun vant også publikumsprisen American Music Award for arbeidet. William Ruhlmann fra AllMusic skriver at albumet var en av Streisands minst karakteristiske, men mente at sangen «Woman in Love» har «en buktende følelse som både er riktig og nytt for Streisand».
I 1981 spilte hun i komedien Ville netter på super'n. Filmen handler om en middelaldrende mann som forlater kona og forelsker seg i en ny kvinne (Streisand). Kvinnen er imidlertid også involvert med sønnen hans. Streisand fikk blandet kritikk for skildringen. Det året slapp hun også samlealbumet Memories, som solgte til fem platinaplater i USA. Platen inneholdt tre nye innspillinger: «Memory», «Comin' In and Out of Your Life» og «Lost Inside of You». Albumet ble også en suksess i Storbritannia under tittelen Love Songs, hvor den vant en Brit Award for årets beste album. I Norge lå platen på 6.-plass på VG-lista.
Barbra Streisands regidebut Yentl hadde premiere i 1983. Allerede i 1968 hadde Streisand planlagt å velge novellen «Yentl: The Yeshiva Boy» av Isaac Bashevis Singer som sin neste film etter Funny Girl. Hun planla å spille hovedrollen, men bestemte seg etter hvert for å regissere filmen i stedet. Hun inngikk et samarbeid med Orion Pictures om å finansiere Yentl, men da filmselskapet gikk i underskudd i 1980, ble filmplanene avlyst. I februar 1981 offentliggjorde United Artists at de skulle finansiere filmen med Streisand som regissør. Hun var også medforfatter på manuset og skulle spille hovedrollen. Filmen handler om jøden Yentl Mendel, som må kle seg ut som en gutt for å kunne studere talmud. Hun blir underveis forelsket i medstudenten Avigdor, som er forelsket i en annen.
Streisand fikk god kritikk for arbeidet med Yentl. David Denby fra New York skrev: «Barbra Streisand er en flink regissør. [...] Hun tar mange sjanser, [men] er avhengig av banalitetene til mange Hollywood-filmer. Men hun faller aldri utenfor kompetansen, og hun har utviklet en måte å integrere sang og handling på som vil skrive seg inn i historiebøkene. Ettersom hun valgte et tema som tydeligvis betyr mye for henne – en kvinnes ønske om å utmerke seg i noe som bare menn har lov til å gjøre – kan Yentl tolkes [...] som en parabel til Streisands frustrasjoner og ambisjoner. [...] det er en god film.» Streisand vant to Golden Globes for filmen, henholdsvis for beste musikal eller komedie og for beste regi. Hun er den eneste kvinnen til dags dato som har vunnet prisen for beste regi. Streisand ble ikke nominert til noen Oscar-priser, men filmen vant én for beste originalmusikk.
I 1984 slapp hun studioalbumet Emotion, som solgte til platina i USA og gikk til 13.-plass på VG-lista. Albumet ble kritisert for sin ujevne kvalitet og mangel på helhet, og The New York Times skrev at «ingen av sangene rettferdiggjør artistens spennende, dramatiske sopranstemme». I 1985 slapp hun studioalbumet The Broadway Album, som besto helt og holdent av teatermusikk. Denne markerte et skifte i Streisands sangkarriere (det siste tiåret hadde hun stort sett sunget rock og disco). Sju av låtene var skrevet av teaterkomponisten Stephen Sondheim, og på Streisands forespørsel skrev han om to av låtene. På platen sang hun blant annet «Send in the Clowns» fra A Little Night Music, «Can't Help Lovin' That Man» fra Show Boat og «Somewhere» fra West Side Story. The Broadway Album fikk god kritikk og blir ansett som en av artistens beste plater. AllMusic skriver at albumet «viste at Streisand fortsatt var på sitt beste når hun tolket teaterlåter», mens musikkforfatteren Tom Santopietro kalte det artistens beste innspilling noensinne. Hun vant sin åttende Grammy Award for sangarbeidet, og albumet i sin helhet ble nominert til årets beste plate.
1986–1991: Flere filmprosjekter som regissør
I 1986 kjøpte Streisand filmrettighetene til Larry Kramers teaterstykke The Normal Heart om hiv- og aids-spredningen i begynnelsen av 1980-årene. Hun samarbeidet med Kramer om å skrive manuset, men andre prosjekter kom i veien for henne. Streisand ansatte en ny manusforfatter som kunne holde seg trofast til teaterstykket og samtidig gjøre manuset filmvennlig. Dette manuset sto ferdig i 1995, og HBO tilbød seg å finansiere filmen. Ifølge Streisand tilbød ikke filmselskapet nok penger til å imøtekomme Kramers krav, og da regisserte hun Speilets to ansikter (1996) i stedet. I 2007 ble hun spurt om å gjenoppta arbeidet med filmen, men kun med Kramers manus. Streisand takket nei: «Som filmskaper kunne jeg ikke være bundet til manuset på den måten. Hva om jeg ville endre noe?».
I kjølvannet av Tsjernobyl-ulykken 26. april 1986 bestemte Streisand seg for å holde en konsert som skulle bli sponset av Hollywood Women's Political Commitee for å samle inn penger til fem demokratiske presidentkampanjer. Hun mente at president Ronald Reagan og Det republikanske partiet var delvis skyldig i spredningen av kjernekraftverk og stridshoder. Konserten «One Voice» ble holdt 6. september 1986 med Robin Williams som åpningstaler. Innimellom sangene oppfordret hun publikum til «å finne nye måter å snakke sammen på». Pengemålet ble innfridd, og hun samlet inn halvannen million dollar, som blant annet gikk til opprettelsen av Streisand Foundation. Konsertalbumet One Voice ble sluppet i april 1987, og hun ble nominert til to Grammy Awards for arbeidet.
I 1987 spilte hun hovedrollen i dramafilmen Dere får meg ikke gal om en prostituert som må bevise at hun ikke er gal etter at hun drepte en kunde i selvforsvar. Streisand fikk blandet kritikk for rolleskildringen. Noen kritikere mente hun endelig viste frem sin «dramatiske natur», mens andre mente at hun fremførte rollen i stedet for å spille den. Hun ble nominert til to Golden Globes for arbeidet, henholdsvis for beste dramafilm (som produsent) og beste kvinnelige hovedrolle i en dramafilm. I april 1988 spilte hun inn låter til et nytt Broadway-album, blant annet «On My Own» fra Les Misérables og «All I Ask of You» fra The Phantom of the Opera. Platen ble imidlertid skrinlagt fordi den manglet «begeistringen» til forløperen The Broadway Album. I stedet slapp hun konseptalbumet Till I Loved You i oktober 1988, som dreide seg om et kjærlighetsforhold fra begynnelse til slutt. Den inneholdt blant annet «All I Ask of You» fra den skrinlagte Broadway-platen.
I september 1989 slapp hun samlealbumet A Collection: Greatest Hits... and More. Albumet inneholdt i likhet med Memories to nye låter som ikke hadde vært utgitt tidligere, «We're Not Makin' Love Anymore» og «Someone That I Used to Love». I 1997 gikk den til førsteplass på VG-lista og solgte til gull i Norge. Streisands første samleboks, Just for the Record..., ble utgitt i 1991. Den inneholdt fire CD-er fordelt på tre tiår (60-, 70- og 80-årene), som blant annet inneholdt Streisands første demo, konsertinnspillinger og flere låter ikke som ikke hadde vært utgitt tidligere.
Streisands neste regiprosjekt var Tidevannets fyrste. Det var en filmatisering av Pat Conroys bok Tidevannets fyrste, om Tom Wingo, en ulykkelig alkoholiker som ikke kommer overens med verken kona eller moren. Da søsteren forsøker å begå selvmord, kommer han i kontakt med hennes psykolog, Susan Lowenstein. Etter hvert kommer Lowenstein til bunns i den forferdelige hemmeligheten som ligger gjemt i Toms barndom. Streisand forsøkte å dra ut «essensen» av boken, og 9. april 1989 ble hun gitt grønt lys til å regissere filmen. Hun valgte Nick Nolte til hovedrollen etter at Robert Redford trakk seg, og skulle selv spille Susan Lowenstein. Filmprosjektet slet i likhet med Yentl med finansielle problemer, men til slutt fikk den støtte av Columbia Pictures. Streisand gjorde noen endringer fra boken; hun fokuserte mer på rollefigurene Tom Wingo, Susan Lowenstein og romansen i mellom dem enn det romanen gjorde. Filmen hadde premiere i desember 1991.
Streisand fikk god kritikk for arbeidet med Tidevannets fyrste. Roger Ebert skrev: «Streisand viser seg som en regissør som liker emosjonelle historier – men som ikke forenkler dem, og [som] tar hensyn til de menneskelige særhetene og til rollefigurenes eksentrisitet». Variety skrev at hun ga rollefiguren «sin vanlige karakterstyrke», og at hun «markerer hvert bildeutsnitt med intensiteten og omsorgen til en filmskaper som har forpliktet seg til et inderlig, skamløst, følelsesladd forhold til rollefigurene». Streisand ble den tredje kvinnen i historien til å bli nominert til en regipris for spillefilm av Directors Guild of America (DGA), og ble nominert til to Golden Globes for beste dramafilm (som produsent) og beste regi. Filmen ble nominert til sju Oscar-priser, og Streisand ble nominert som produsent til Oscar for beste film. Utelatelsen av en beste regi-nominasjon ga store medieoppslag, og National Organization for Women kalte det «et åpenbart bevis på kjønnsdiskriminering».
1992–1999: Konsertturné og Speilets to ansikter
22. februar 1992 var Streisand med på sketsjen «Coffee Talk» i en episode av det amerikanske humorprogrammet Saturday Night Live. I februar 1992 vant hun også æresprisen Grammy Legend Award, overrakt av Stephen Sondheim, for sin «vedvarende innsats i musikkbransjen». Streisands neste studioalbum, Back to Broadway, ble utgitt 29. juni 1993. Platen debuterte på toppen av Billboard 200. Albumet fikk blandet kritikk, og USA Today skrev: «Selv om Streisand nok en gang beviser at hun synger Broadway-musikk bedre enn så å si alle, er den stemmemessige tilbakegangen som ble antydet i One Voice for fem år siden nå unektelig. De høye tonene er tynne, vibratoen nervøs og stemmen blomstrer ikke så mye på høyt volum.» Hun ble nominert til to nye Grammy Awards for albumet. I 1993 spilte hun også inn duetten «I've Got A Crush On You» med Frank Sinatra til albumet hans Duets.
På nyttårsaften 1993 og 1. januar 1994 holdt hun to konserter som dannet grunnlaget for konsertturneen Barbra Streisand in Concert, Streisands første på 28 år (etter An Evening with Barbra Streisand i 1966). Nyttårskonsertene fikk god kritikk, og Robert Hilburn fra Los Angeles Times mente at «Streisand har kombinert alt hun har lært som en artist på disse to timene. Hun drar nytte av erfaringen i film og musikk og tilbyr en regissørs sans for atmosfære og anledning, en skuespillers sans for karakter og fortrolighet og en sangers stemmeprakt og befaling.» Hun holdt henholdsvis fire konserter i London og 20 i USA.
Streisands siste konsert i Anaheim ble spilt inn og sendt på HBO 21. august 1994. Hun stod som regissør og produsent for denne TV-spesialen og vant to Primetime Emmy Awards for arbeidet. Hun ble også nominert til to Grammy-priser for arbeidet på konsertalbumet Barbra: The Concert, og platen solgte til platina i USA. I 1995 produserte hun TV-filmen I stillhetens tjeneste om oberst Margarethe Cammermeyer, som ble tvangsdimittert fra Nasjonalgarden fordi hun var lesbisk. Ifølge Streisand var motivet bak filmen å gi seerne et nytt syn på homofili ved å skape sympati med hovedpersonen. Hun ble nominert til en ny Emmy for arbeidet. Det året vant hun også en Grammy Lifetime Achievement Award for sitt «kunstneriske og betydningsfulle bidrag til musikkbransjen».
Streisands neste film som regissør var komedien Speilets to ansikter i 1996. Den handler om professoren Rose Morgan (Streisand) som faller pladask for kollegaen Gregory (Jeff Bridges). De gifter seg, men har ulike syn på ekteskapet. Streisand beskrev filmen som «en sjarmerende kjærlighetshistorie» med «seriøse overtoner om forfengelighet og skjønnhet, det ytre mot det indre». Hun fikk blandet kritikk for arbeidet, og Los Angeles Times skrev at «Streisands manglende evne til å vise seg selv i et mindre smigrende lys undergraver den dramatiske strukturen i historien hun visstnok prøver å fortelle».
Streisand komponerte og sang låten «I Finally Found Someone» med Bryan Adams i forbindelse med Speilets to ansikter, og ble nominert til Golden Globe og Oscar for beste sang for denne. Artisten Céline Dion sang låten under Oscar-utdelingen på vegne av Streisand, og det var oppstarten til et samarbeid mellom de to. Balladen «Tell Him» med Dion ble utgitt i november 1997, og solgte til gull i Norge. Sangen ble med i studioalbumet Higher Ground, som var dedisert til og inspirert av Bill Clintons mor. Albumet solgte til tre platinaplater i USA. Hun ble nominert til to nye Grammy Awards for «I Finally Found Someone» og «Tell Him».
I 1997 og 1998 var hun utøvende produsent for Rescuers: Stories of Courage, en samling på seks kortfilmer om kristne som risikerte livet sitt for å redde jøder under Holocaust. I 1998 produserte hun også TV-filmen The Long Island Incident, om skuddvekslingen på Long Island Rail Road i desember 1993. Streisand giftet seg med skuespilleren James Brolin i juli 1998, og ekteskapet ble en stor drivkraft bak studioalbumet A Love Like Ours, utgitt 20. september 1999. Låten «I've Dreamed of You» fra albumet var komponert av norske Rolf Løvland for debutplaten til Secret Garden, egentlig under tittelen «Heartstrings». Musikkforfatteren Tom Santopietro mente at sangene på albumet ble for like hverandre, og at de manglet særpreg. Platen gikk til 6.-plass på VG-lista.
2000–2009: Timeless-turneen og Love Is the Answer
Barbra Streisand gjentok strukturen til Barbra Streisand in Concert for sin tredje konsertturné, Timeless. Hun holdt to konserter ved århundreskiftet 1999/2000 i Las Vegas og fulgte opp med åtte konserter fordelt på byer i USA og Australia. TV-spesialen Timeless ble sendt på FOX i februar 2001, mens konsertalbumet Timeless: Live in Concert ble utgitt i september 2000. Hun vant en Primetime Emmy Award for TV-spesialen og ble nominert til en Grammy Award for albumet. Platen solgte også til platina i USA. I 2000 vant hun æresprisen Cecil B. DeMille Award av Golden Globe-akademiet for sitt «fremragende bidrag til underholdningsverdenen». I seierstalen diskuterte hun sitt syn på regi og hvilke temaer som tar oppmerksomheten hennes:
Streisand vant sin første Daytime Emmy Award i 2001 for produsentarbeidet på dokumentarfilmen Reel Models: The First Women of Film om filmhistoriens første kvinnelige filmskapere. I 2000 og 2001 var hun gjennom filmselskapet Barwood Films utøvende produsent for TV-filmene Frankie & Hazel, Retten til familie og Varians kamp. Hun produserte også miniserien The Living Century om livet til utvalgte amerikanere som var fylt 100 år. I februar 2001 fikk hun en ærespris fra det amerikanske filminstituttet. 30. oktober 2001 slapp hun julealbumet Christmas Memories. Albumet fikk blandet kritikk. Dagbladet skrev at «Streisand synger vakkert som alltid, (...) men den noe pompøse og glatte produksjonen gir den et vel svulstig preg».
I 2002 slapp hun to samlealbum, The Essential Barbra Streisand og Duets. The Essential Barbra Streisand inneholdt to nye låter, «Someday My Prince Will Come» og «You’ll Never Walk Alone». AllMusic mente at dette var Streisands beste samlealbum. Den gikk til 4.-plass på VG-lista. Duets var en samling av duetter med andre artister og inneholdt også to nye låter: «I Won't Be the One to Let Go» med Barry Manilow og «All I Know of Love» med Josh Groban. Streisand slapp det neste studioalbumet The Movie Album i oktober 2003. Den besto av tolv filmlåter. Verdens Gang var fornøyd og skrev at hun tolket sangene «med elegant innlevelse og entusiasme. (...) Barbra Streisands tolkninger gir sangene et nytt liv og en nærhet som imponerer.»
I 2004 spilte hun i komedien Svigers er aller verst, som var en oppfølger til Slekten er verst fra 2000. Filmen handler om et par som skal gifte seg, og Streisand spilte moren til brudgommen. Hun fikk god kritikk for rolleskildringen, og Washington Post skrev: «Hun har alltid hatt en hendig komisk timing og en evne til å gjøre seg selv stor, og som jordnære Roz, en sexterapeut for de eldre, er hun en av de beste elementene i filmen.» I februar 2004 fikk hun sitt eget innspillingstudio hos Sony Pictures Entertainment oppkalt etter seg, «Barbra Streisand Scoring Stage». Hun har spilt inn flere av platene sine i dette studioet. Det året kåret det amerikanske filminstituttet filmhistoriens 100 beste sanger, og fire av Streisands låter lå blant de 50 beste på listen.
Streisand gjenopptok arbeidet med Barry Gibb på platen Guilty Pleasures i 2005, oppfølgeralbumet til Guilty. I likhet med Guilty skrev Gibb alle låtene og var Streisands duettpartner i to av dem. Bergens Tidende var fornøyd og skrev at Streisand «redder flere enkle komposisjoner i land med sin virtuose stil». I oktober 2006 begynte hun på sin fjerde konsertturné, Streisand. Turneen gikk gjennom USA, Canada og noen utvalgte land i Europa og varte fra 4. oktober 2006 til 25. juli 2007. Konserten i Florida ble spilt inn og sendt på CBS i april 2009. Konsertalbumet Live in Concert 2006 inneholder opptak fra utvalgte konserter under turneen.
I september 2009 slapp hun studioalbumet Love Is the Answer, som var en samling av jazz-standardlåter. Albumet ble Streisands niende som gikk til toppen av Billboard 200, og med denne platen ble hun den første artisten i historien til å ha minst ett nr. 1-album på denne listen i hvert av de fem siste tiårene. Love Is the Answer solgte også til gull i USA og ble nominert en Grammy Award. Streisand fikk god kritikk for arbeidet med platen. Joan Anderman fra The Boston Globe roste «Streisands nydelige toner og tolkningsevne», mens John Bush fra AllMusic kalte henne «en artist som synger som om hun har opplevd hver eneste linje av sangene sine». I forbindelse med utgivelsen av albumet holdt hun en konsert i jazzklubben Village Vanguard i New York. Konsertfilmen One Night Only: Barbra Streisand and Quartet at The Village Vanguard ble utgitt på DVD og Blu-ray i mai 2010. Musikkfilmen solgte til platina i USA.
2010–2019: Encore, Walls og nye turneer
I 2011 slapp hun studioalbumet What Matters Most med låter skrevet av Alan Bergman og Marilyn Bergman, som begge har skrevet flere låter for Streisand tidligere i karrieren. Hun fikk god kritikk for arbeidet. Los Angeles Times roste åpningssporet «The Windmills of Your Mind» og skrev at Streisand «presist doserer munnfullen av metaforer (...) i sine sikre, vakre toner, uskadd av alderen». Dette året ble hun også kåret til MusiCares Person of the Year, og det ble holdt en veldighetskonsert til ære for henne. Lea Michele, Kristin Chenoweth, Leona Lewis og Stevie Wonder tolket noen av låtene hennes. I 2012 slapp hun samlealbumet Release Me med skrinlagte sanger som ble spilt inn for andre album. Hun spilte også hovedrollen Joyce Brewster i komedien The Guilt Trip mot Seth Rogen.
I oktober 2012 bega Streisand seg ut på sin femte konsertturné, Barbra Live, med henholdsvis åtte konserter i USA, fire i Canada, seks i Europa og to i Israel. Den siste konserten ble holdt 22. juni 2013 i Tel Aviv. De to konsertene i Brooklyn ble holdt ved åpningen av Barclays Center og ble sendt på PBS i november 2013. Den ble også utgitt på DVD med konsertalbumet Back to Brooklyn. Hun fikk god kritikk for turneen. Side3 ga konsertfilmen terningkast 5 og skrev at «Barbra Streisand er utstyrt med en stemme så personlig og varm som vel tenkelig og med ei scenepersonlighet som ikke er mulig å lære seg noe sted».
I 2013 slapp hun samlealbumet The Classic Christmas Album med utvalgte låter fra juleplatene A Christmas Album (1967) og Christmas Memories (2001). Det nye studioalbumet Partners ble utgitt i september 2014. Den inneholdt duetter med blant andre Andrea Bocelli, Billy Joel, Michael Bublé, John Legend, sønnen Jason Gould og en restaurert innspilling av Elvis Presley. Albumet gikk til topps på Billboard 200 og dermed ble Streisand den første og eneste artisten som har toppet albumlisten i USA i hvert av de seks siste tiårene. Platen solgte også til platina, og Streisand ble nominert til en ny Grammy Award for arbeidet.
Studioalbumet Encore: Movie Partners Sing Broadway ble utgitt 26. august 2016. Den inneholdt låter fra Broadway som Streisand tolket med utvalgte filmskuespillere, blant annet Anne Hathaway, Daisy Ridley, Hugh Jackman og Chris Pine. Mark Kennedy fra Associated Press kalte utgivelsen «ujevn» og mente at duettene «ikke lyder organiske». Kennedy roste imidlertid noen av låtene og kalte «Climb Ev'ry Mountain» med Jamie Foxx et høydepunkt. Streisand ble nominert til en Grammy Award for albumet. I august 2016 bega hun seg ut på konsertturneen Barbra: The Music, The Mem'ries, The Magic, med konserter i USA og Canada. Los Angeles Times roste den første konserten i Los Angeles og skrev at «sanger som «Being Alive» og «Children Will Listen» viste hvor kraftig sangstemmen fortsatt er; hvordan hun kan gå inn i en melodi og føle dens emosjonelle ytterpunkter.» Konserten i Miami ble spilt inn og gjort tilgjengelig på strømmetjenesten Netflix 22. november 2017. Streisand ble også nominert til en Grammy-pris for konsertalbumet The Music…The Mem'ries…The Magic!.
I 2018 slapp Streisand et nytt studioalbum, Walls, som kritiserte USAs samtidspolitikk og spesielt president Donald Trump. Albumet inneholdt en rekke nyskrevne sanger, blant annet «Don't Lie to Me» og «The Rain Will Fall», samt coverlåtene «Imagine» og «What the World Needs Now Is Love». Damien Morris fra The Guardian kalte platen betimelig og lidenskapelig, og kommenterte «Streisands sterke formidling av enkle, poengterte sangtekster». Hun ble nominert til en Grammy for arbeidet. I juli 2019 holdt hun en konsert i Hyde Park i London som en del av musikkfestivalen British Summer Time. Dette var Streisands første utendørskonsert siden A Happening in Central Park i 1967.
2020–i dag: Kommende prosjekter
I august 2021 kom samlealbumet Release Me 2, som var en oppfølger til Release Me fra 2012. Den inneholdt i likhet med sin forgjenger låter innspilt for andre album, men som av ulike årsaker ble skrinlagt. Duettene «I'd Want It To Be You» med Willie Nelson og «Rainbow Connection» med Kermit the Frog ble sluppet i forkant av utgivelsen. Konsertalbumet Live at the Bon Soir ble utgitt i november 2022 i anledning 60-årsjubileet til Streisands platekontrakt med Columbia Records. Albumet inneholdt innspillinger av artistens opptredener på nattklubben Bon Soir i New York over tre kvelder i november 1962; disse skulle egentlig bli utgitt som Streisands debutalbum, men prosjektet ble senere erstattet med The Barbra Streisand Album.
Barbra Streisand arbeider også for tiden med sine memoarer.
Stemmestil
Streisand er en mezzosopran som kan synge tre oktaver og to noter fra B2 til D6. Whitney Balliett fra The New Yorker beskrev henne imidlertid som «en kontraalt med et par oktaver ved sin side, og hun imponerer lytterne med sin smarte dynamikk (...), sin dyktige klatringsevne, sin rullende vibrato og den enslige Streisand-hjemlige nasalkvaliteten ved stemmen sin – en stemme som gjenkjennes umiddelbart, på samme måte som [vi kan gjenkjenne] Louis Armstrongs». Linda Pohly, som skrev boken The Barbra Streisand Companion: A Guide to Her Vocal Style and Repertoire, skrev at lettheten og fleksibiliteten til stemmen minner mer om en lyrisk sopran.
Barbra Streisand er hovedsakelig en popartist, men Stephen Holden fra The New York Times kalte stemmen «operaaktig» på grunn av styrken og tonekvaliteten. Hun er kjent for evnen til å holde på relativt høye toner med sterk intensitet, både med høyt og lavt toneleie. Pianisten Glenn Gould kalte seg selv en «Streisand-frik» på grunn av denne kvaliteten. Hun er også kjent for å legge til små ornamenter på melodien.
Fagpedagog
Fagpedagog er en uoffisiell betegnelse som ofte brukes av pedagoger som har universitets- eller høgskoleutdanning i pedagogikk på hovedfagsnivå, mastergradsnivå, pedagogisk embetseksamen eller doktorgrad og som i sitt yrke arbeider innenfor lærerutdanning, pedagogisk forskning, undervisning eller oppdragelse. Dette skiller dem fra pedagoger, faglærere, adjunkter, lektorer og andre som jobber skoleverket. Disse har gjerne sin faglige fordypning i akademiske fag som realfag, filologiske fag eller samfunnsfag, og ikke fordypning i faget pedagogikk utover den praktisk-pedagogiske utdanningen.
Barbra Streisand
Stemmestil
I senere tid har flere musikkritikere lagt merke til at stemmens styrke har blitt redusert, og fått en tidvis hes lyd. Holden mener at Streisands unike tone og musikalske instinkter holdes intakt, og at hun fortsatt «innehar evnen til å formidle en primitiv menneskelig lengsel i én vakker lyd». Paul Taylor fra The Independent skrev at artisten har fått en mer «skrapete og frynsete» stemme, men at hun bruker en «suveren teknikk» til å overvinne disse utfordringene. Gil Naveh fra Haaretz beskrev stemmen som «fløyelsaktig, klar og kraftig ... og årene som har gått har gitt den en fascinerende dybde og råhet».
Privatliv og sosialt engasjement
Barbra Streisand har vært gift to ganger. Første gang var med skuespilleren Elliott Gould. De giftet seg i 1963, ble separert i 1969 og skilte seg i 1971. De fikk ett barn sammen, Jason Gould (født 29. desember 1966), som spilte sammen med henne i filmen Tidevannets fyrste. Streisand var sammen med den canadiske statsministeren Pierre Trudeau i 1969 og 1970. I 1974 ble hun sammen med filmprodusenten Jon Peters, som hun også samarbeidet med etter at forholdet tok slutt. Hun er gudmoren til de to døtrene hans. I begynnelsen av 1990-årene var hun sammen med tennisspilleren Andre Agassi. 1. juli 1998 giftet hun seg med skuespilleren James Brolin. De har ikke fått noen barn sammen, men Brolin har to barn fra andre ekteskap, blant andre skuespilleren Josh Brolin.
Streisand er medlem av Det demokratiske parti og støtter mange av sakene deres. Hun er også feminist og skrev i mars 2016 en artikkel for nettstedet The Huffington Post om «kjønnsdiskrimineringen i amerikansk politikk». Streisand pekte på politikeren Hillary Clinton som et eksempel og skrev at «det er på tide at en kvinne med styrke, erfaring og medfølelse leder nasjonen vår i denne usikre tiden». Under en tale for organisasjonen Women in Film i juni 1992 sa hun: «Jeg ser frem til et samfunn som er farge- og kjønnsblindt, som dømmer oss etter arbeidet og ikke lengden på beina.»
Streisand har også drevet med filantropi. I 1984 donerte hun «The Emanuel Streisand Building for Jewish Studies» til Det hebraiske universitetet i Jerusalem til minne om sin far. Streisand støtter de homofiles rettigheter, og i 2008 samlet hun inn penger for å bekjempe forslaget om å tilbakestille loven om likekjønnet ekteskap i California. Hun har selv samlet inn 25 millioner dollar gjennom veldedighetskonsertene sine til organisasjonen Streisand Foundation, som hun grunnla i 1986 etter konserten One Voice. Streisand Foundation har bidratt med over 16 millioner dollar til «nasjonale organisasjoner som arbeider med bevaring av miljøet, valgopplæring, beskyttelse av borgerfriheter og borgerrettigheter, kvinnespørsmål og kjernefysisk nedrustning». I 1994 vant Streisand æresprisen Harry Chapin Humanitarian Award fra American Society of Composers, Authors and Publishers (ASCAP) for sitt humanitære arbeid.
Utmerkelser
Barbra Streisand er en av 16 personer som har vunnet de fire store bransjeprisene i USA (Oscar, Tony, Emmy og Grammy). Hun har vunnet to Oscar-priser for beste kvinnelige hovedrolle for Funny Girl og beste sang for «Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)» fra En stjerne blir født. Hun ble også nominert til tre andre, blant annet som produsent på Tidevannets fyrste. Streisand er til dags dato den eneste kvinnen som har vunnet en Golden Globe for beste regi. Den vant hun for arbeidet på Yentl i 1987. Utover dette har hun vunnet ti andre Golden Globes; blant dem fire Henrietta World Film Favorite-priser og æresprisen Cecil B. DeMille Award. Streisand har vunnet fem Emmy-priser: fire Primetime Emmy Awards og én Daytime Emmy Award. Hun vant sin første Emmy i 1965 for arbeidet på TV-spesialen My Name Is Barbra. Streisand har vunnet elleve Grammy-priser fra over 40 nominasjoner, blant annet årets beste plate for debutalbumet The Barbra Streisand Album. Hun har også fått æresprisene Grammy Legend Award og Grammy Lifetime Achievement Award. Streisand ble nominert til to Tony-priser for arbeidet på I Can Get It for You Wholesale og Funny Girl og har vunnet æresprisen Broadway's Star of the Decade.
Arv og innflytelse
Barbra Streisand har vært en inspirasjon for et flertalls artister og skuespillere. Hun er en av de viktigste inspirasjonene til sangeren Lea Michele, som dedikerte et helt kapittel til henne i selvbiografien Brunette Ambition. Michele diskuterte viktigheten av å ha en rollemodell og begynte hvert kapittel med et sitat av Streisand. «Jeg elsker henne. Hun har alltid vært en rollemodell for meg. Hun er en som har bygget karrieren sin på å fokusere på det som gjør henne unik og det som gjør henne spesiell.» Streisand har også påvirket andre sangartister og skuespillere som Céline Dion, Idina Menzel, Meryl Streep, Alicia Keys, Adele, Jennifer Lopez, Christina Aguilera, Elisabeth Andreassen, Sissel Kyrkjebø og Carola Häggkvist.
Streisand har hatt stor innvirkning på de tilsidesatte i samfunnet, spesielt kvinner og homofile. Forfatteren William J. Mann skrev en artikkel for Huffington Post hvor han påsto at homofile hadde bidratt til å forme Streisands karriere, noe som senere førte til at hun ble et homoikon. Neal Gabler skrev boken Barbra Streisand: Redefining Beauty, Femininity, and Power for Yale University i april 2016 og beskrev Streisands innvirkning på samfunnets tilsidesatte. Han kalte henne «jødenes jøde», og skrev at Streisand var pioneren som lykkes på grunn av at hun var jøde, ikke til tross for det. Gabler kommenterte også Streisands arv i en artikkel for Los Angeles Times:
I 2003 saksøkte Streisand kunstfotografen Kenneth Adelman og Pictopia.com for 50 millioner dollar fordi Adelman hadde tatt et flyfoto av huset hennes som en del av en serie på 12,000 bilder av kystlinjen i California. Adelman hevdet at han hadde fotografert kystlinjen for å dokumentere kysterosjon som en del av California Coastal Records Project. Streisands søksmål ble avvist, men saken førte til at bildet av huset hennes ble massivt spredt på internett. Mike Masnick innførte uttrykket «Streisand-effekten» om forsøk på å sensurere eller fjerne informasjon som i stedet fører til massiv oppmerksomhet rundt denne informasjonen.
Streisand har også påvirket film og TV og har blitt parodiert i en rekke komiserier, blant annet Familien Griffin og South Park. Flere av sangene hennes har blitt sunget i musikalserien Glee, og Streisand er forbildet til seriens hovedfigur Rachel Berry (spilt av Lea Michele). DJ-duoen Duck Sauce komponerte sangen «Barbra Streisand» i 2010 med et Guilty-inspirert coverbilde. Låten ble en salgsuksess og gikk til topps i VG-lista. Streisand har også hatt innvirkning på motebransjen. Med En stjerne blir født introduserte hun trendfrisyren «permanenten», og den moderne kreppetangen ble laget for håret hennes. Kvinnebladet Marie Claire skrev at «hun har etablert seg som et moteikon takket være sin fryktløse sans for stil».
Teaterforfatteren Jonathan Tolins skrev teaterstykket Buyer & Cellar, som tar utgangspunkt i Streisands bok My Passion for Design. I boken beskriver Streisand et lite kjøpesenter hun bygde i kjelleren til våningshuset sitt, og dette ble settingen for skuespillet. Buyer & Cellar er et enmannsshow om Alex, en skuespiller som jobber i kjøpesenteret, og Barry, Alex’ kjæreste som irriterer seg over Streisands forhold til hjemstedet Brooklyn. Tolins skrev at «stykket handler om den Barbraen vi aldri får se – på privaten, livet med berømmelsens velsignelser og byrder». Skuespillet hadde premiere på off-Broadway 3. april 2013 og visningene varte til 12. mai 2013. Den ble regissert av Stephen Brackett, mens Michael Urie spilte alle rollene. Teaterstykket fikk god kritikk.
Filmografi (utvalg)
– Fanny Brice – Dolly Levi – Daisy Gamble – Judy Maxwell – Katie Morosky – Fanny Brice – Esther Hoffman (også utøvende produsent) – Hillary Kramer (også produsent) – Yentl Mendel / Anshel (også regissør, manusforfatter og produsent) – Claudia Draper (også produsent) – Susan Lowenstein (også regissør og produsent) – Rose Morgan-Larkin (også regissør og produsent) – Rosalind «Roz» Focker – Rosalind «Roz» Focker – Joyce Brewster (også utøvende produsent)
Brit Berggreen
Brit Berggreen (født 16. mai 1940 i Re) er professor emerita i etnologi ved Universitetet i Bergen. Som etnolog og sakprosaforfatter har hun særlig forsket på kystkultur og kjønnsroller i norsk folkelig kultur. Hun er oppvokst i Horten.
Karriere
Hun har studert engelsk og nordisk filologi og har magistergrad i etnologi fra Universitetet i Oslo (1972) med avhandling om seilmakerhåndverket på Skagerrakkysten i siste del av seilskutetida. Hun har også doktorgrad (1991) fra samme sted, med avhandlingen Idealmønstre og realmønstre – kryssing av kjønnsrollegrenser i norsk bondekultur ca. 1850 – 1920. Hun har drevet med forskning innen maritim kultur, barneforskning, nasjonal identitet, og siden 2005, antikkens betydning for europeisk modernitet.
Hun har tidligere vært ansatt ved Norsk Maritimt Museum, Institutt for etnologi ved Universitetet i Oslo og var forsker og prosjektleder ved Norsk Senter for Barneforskning ved NTNU. I tillegg har hun vært vikarierende forskningsleder ved Senter for tverrfaglig kjønnsforskning ved Universitetet i Oslo. Hun har vært professor emerita ved Universitetet i Bergen siden 2004.
Hun har vært gjesteforsker ved University of Washington, Burke Museum of Natural History and Culture og University of North Carolina at Chapel Hill i USA, samt Etnologiska institutionen ved Lunds universitet i Sverige. Hun var bosatt i Hellas i fem år som forsker ved Det norske institutt i Athen.
Peru under Sommer-OL 1996
Peru under Sommer-OL 1996. Tjueni sportsutøvere, femten menn og fjorten kvinner fra Peru deltok i åtte sporter i 1996 i Atlanta. De vant ingen medaljer. Skytteren og sølvmedaljevinneren fra forrige OL, Juan Giha, var Perus flaggbærer under åpningsseremonien.
Hansastad
Hansastad, (fra tysk Hansestadt) eller hansaby, er betegnelsen på de nordeuropeiske byene, først og fremst i Tyskland og langs kysten av Østersjøen, som i middelalderen var tilsluttet handelsforbundet hansaen, som hadde hovedsete i Lübeck.
Hansaen var et svært løst forbund, uten noen traktat e.l., slik at det i mange tilfeller er vanskelig å fastlegge nøyaktig hvilke byer som var å regne som hansastader eller ikke. Det ble da heller ikke ført noen offisiell liste over de aktuelle byene ved hovedkvarteret i Lübeck.
Betegnelsen hansastad («Hansestadt»)
Enkelte av de gamle tyske hansabyene har av historiske grunner valgt å beholde betegnelsen «Hansestadt» som en del av det offisielle bynavnet. Inntil Tysklands gjenforening i 1990 gjaldt dette bare de tre vesttyske byene Hamburg, Bremen og Lübeck. Selv om betegnelsen i dag ikke lenger har noen praktisk betydning, danner den historiske statusen som politisk mektige handelssentre noe av bakgrunnen for at de to førstnevnte, Hamburg og Bremen, er de eneste byene i Tyskland ved siden av hovedstaden Berlin som også er egne delstater. (Bremen riktignok sammen med havnebyen Bremerhaven, som ikke henger sammen med Bremen som ett geografisk område.)
Bergen
Den såkalte «hansabyen» Bergen i Norge var for eksempel strengt tatt ingen hansastad, men hadde sammen med Brugge, London og Novgorod sete for ett av 4 «hanseatiske kontorer».
Ved forbundets oppløsning i 1669 var bare de følgende 9 byene representert ved den siste såkalte «Hansadagen» (Hansaforsamlingen) i Lübeck:
Lübeck, Hamburg, Bremen, Braunschweig, Danzig, Hildesheim, Köln, Osnabrück og Rostock.
I det gamle Øst-Tyskland
Etter den tyske gjenforeningen har så en rekke øvrige byer gjenopptatt den historiske betegnelsen hansastad («Hansestadt»). Først kom 6 byer langs Østersjøkysten i den nye delstaten Mecklenburg-Vorpommern : Rostock, Wismar, Stralsund, Greifswald, Anklam og Demmin. Så fulgte Lüneburg i Niedersachsen i slutten av 2007, og i mai 2008 byene Salzwedel, Stendal, Havelberg, Osterburg, Gardelegen og Werben, alle i delstaten Sachsen-Anhalt. Dermed er det til sammen 16 tyske byer som offisielt har betegnelsen «Hansestadt» i bynavnet.
Skåkleiva
Skåkleiva er et fjell i Rindal kommune på indre Nordmøre, nord for Trollheimen. Det har en høyde på 786 meter over havet. Toppen har en god utsikt tross sin lave høyde. Kjente topper som Snota og Trollhetta kan sees i sør, mens kysten skimtes i nord.
Mažeikiai
Mažeikiai (samogitisk Mažeikē) er en by i Telšiai fylke i Samogitia i Litauen, ikke langt fra grensen til Latvia.
Mammoth Cave nasjonalpark
Berggrunnen i området er kalkstein toppet med et lag sandstein, noe som gir stabile grunnforhold.
Det har vært menneskelig aktivitet i området i mer enn 6 000 år. Arkeologiske utgravninger, kombinert med C14-datering av godt bevart menneskelig avfall viser at hulene har vært bebodd/brukt både under tidlige jeger/samler-kulturtrinn og senere jordbrukende tid.
Mažeikiai
Bydeler i Mažeikiai
I Mažeikiai er det 9 seniūnijos (bydeler).
Mammoth Cave nasjonalpark
Under krigen i 1812 var gruvene interessant på grunn av forekomstene av salpeter og kalsiumnitrat. Interessen for grottene som turistmål begynte i 1830-årene. Jenny Lind besøkte grottene i 1851, og Ole Bull skal ha gitt en konsert her. Det ble anlagt jernbane hit i 1886 og dampskipskai i 1906.
De første initiativene for fredning startet i 1926. Nasjonalparken ble opprettet i 1941; den ble verdensarvområde i 1981 – som landets fjerde, og biosfærereservat i 1990.
Dyrelivet i grottene omfatter flere arter flaggermus, salamandre, blinde fisker, gresshopper og Palaemonias, albino reker. Det er aldri funnet fossiler eller rester av mammuter i grottene, og navnet viser til grottenes størrelse.
Overskuddstall
Innen matematikken er et overskuddstall et positivt heltall der summen av tallets divisorer (tallet selv ikke medregnet, men tallet 1 medregnet) er større enn tallet selv. For eksempel er 20 et overskuddstall fordi divisorene i 20 (unntatt 20 selv) er 1, 2, 4, 5 og 10, og vi har 1 + 2 + 4 + 5 + 10 = 22 > 20.
De første overskuddstallene er:
Det første odde overskuddstall er 945.
Hvis et tall er et overskuddstall, gjelder det samme for ethvert multiplum av tallet. Så når 20 og 945 er overskuddstall, får vi lett nye overskuddstall: Det er derfor lett å finne store overskuddstall. Det følger av dette at det finnes uendelig mange like og odde overskuddstall.
Lundfly
Lundfly (Lacanobia spp.) er en slekt av nattfly som tilhører underfamilien Hadeninae. Fire arter er funnet i Norge, alle er vanlige i Sør-Norge. De utgjør en nokså enhetlig gruppe.
Neseape
Neseape (Nasalis larvatus), også kjent som bekantan (av malayisk), er en monotypisk rødbrun bladape (Colobinae) i slekten Nasalis, som tilhører familien av dyreaper (Cercopithecidae). Arten er endemisk for kystskogene på øya Borneo og lever i enten ei haremorientert gruppe ledet av en dominerende hann eller (andre hanner) i ei ungkarsgruppe. Begge kjønn har store, framtredende neser. Hos fullvoksne hanner blir nesene ekstra store og henger ut fra snutepartiet i ansiktet som et stort, hudfarget blad. Den dominerende hannen (lederhannen) utvikler størst nese.
Lundfly
Utseende
Middelsstore (vingespenn 36 – 42 mm), kraftige nattfly, mer eller mindre brune på farge. Et karakteristisk trekk er at den hvite bølgelinjen, som går langs forvingens ytterkant, danner en w i midten. Ellers har de vanligvis de vingetegningene som er typiske for nattfly, bortsett fra mørke eksemplarer, særlig av hagelundfly. Bakvingene er grå. Larven er naken, ofte grønn.
Neseape
Typearten ble beskrevet av Friedrich von Wurmb i 1787, etter et eksemplar fra Pontianak i provinsen Vest-Kalimantan (Indonesia). Ingen underarter anerkjennes, men flere er beskrevet. Dette gjelder capistratus (Kerr, 1792), nasica (Lacépède, 1799) , orientalis Chasen 1940 , og recurvus Vigors and Horsfield, 1828. Alle har blitt synonymisert med typearten.
Inndeling
Inndelingen under følger i hovedsak Mammal Species of the World og er i henhold til Groves (2005). Norske navn og beskrivelser i parentes er nødvendigvis ikke offisielle navn og beskriveler.
Lundfly
Levevis
Disse artene har larver som kan leve på en rekke ulike planter, både løvtrær, busker og urter. De voksne sommerfuglene flyr om natten, mest tidlig på sommeren. De kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Denne slekten finnes bare i den palearktiske sone og Nord-Amerika.
Kilinochichi forening for rehabilitering av funksjonshemmede
Kilinochichi forening for rehabilitering av funksjonshemmede eller KAROD er en ikke-kommersiell og ikke-statlig organisasjon som ble dannet i 1990. Formålet ble gruppen er å gi fysisk, psykososial og sosialøkonomisk bistand og rådgivning til funksjonshemmede personer i alle aldersgrupper.
Gruppens hovedkvarter ligger i Kilinochchi på Sri Lanka, og mye av pengene blir brukt til å forberede levevilkårene til personer som er blitt skadd av landminer, skuddskader, luftbårne bomber eller artilleri.
Ådalsfjellene
Ådalsfjellene (eller Ådalsfjella) er et fjellområde i Ringerike kommune som strekker seg nordover fra Skollerud i Ådal og Vælsvatna i Soknedalen til Vidalen i nordvest og Vassfarfoten på grensen mot Vassfaret og Sør-Aurdal i Innlandet i nord. Fjellkjeden ligger mellom Sperillen i øst og Strømsoddbygda i Soknedalen i vest.
Ådalsfjellene består av en rekke mindre topper og fjell, med Vikerfjellmassivet som det største og høyeste. Gyranfisen (1 127 moh.) er det høyeste punktet på Vikerfjell, med Treknatten (1 101 moh.) i nord som det nest høyeste punktet. Her finnes dessuten Vikerfjell naturreservat, et cirka 80 186 daa naturreservat.
Sør for Vikerfjell ligger også Urdevassfjellet (953 moh.) og Høgfjell (1 010 moh.). I sørvest for ligger Tjuvenborgen (en gammel bygdeborg).
Urdevassfjellet
Urdevassfjellet (også skrevet Ulevassfjellet og Urdevassfjell) er et fjell i Ringerike kommune i Viken fylke. Det har flere toppunkter, hvorav det høyeste ligger 959 meter over havet. Fjellet tilhører Ådalsfjellene og ligger vest for nordenden av Høgfjell i Ådal og øst for Eidvatnet i Strømsoddbygda i Soknedalen.
Bruland
Bruland er ei grend i Sunnfjord kommune i Vestland, mest kjent for Futegarden og Sunnfjord Betong. Vest for Bruland ligger Indre Hafstad.
Hvorfor de kongelige ikke har krone på hodet
Hvorfor de kongelige ikke har krone på hodet er en norsk barnebok skrevet av prinsesse Märtha Louise. Det er hennes debut som forfatter. Illustrasjonene i boken er av Svein Nyhus.
Eventyret er en fri fantasi over historiske hendelser og handler om Kong Haakon, Dronning Maud og Kronprins Olav som kommer til Norge i 1905 og de oppdagelser kongefamilien gjør når Olav utforsker norske tradisjoner og væremåter.
Boken ble trykt i tre opplag på tilsammen 30 000 eksemplarer første året, noe som er svært mye for en barnebok i Norge. Utgivelsen vakte for øvrig en viss debatt omkring forfatterens kommersielle bruk av prinsesse-tittelen i markedsføringen av boken.
En engelsk oversettelse ble utgitt av det norsk-amerikanske forlaget Skandisk i Minnesota i USA i 2005, og i 2006 i Danmark. Boken er ellers solgt til Ungarn, Bangladesh, Sør-Korea, Sverige, Finland og en rekke andre land.
Annet
Hvorfor de kongelige ikke har krone på hodet ble omarbeidet til figurteater av Hordaland teater som viste forestillingen fra høsten 2006, blant annet i en turne finansiert av Den kulturelle skolesekken.
Porto Lucena
Porto Lucena er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Lake Clark nasjonalpark
Lake Clark nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Alaska, USA. Parken ble etablert 2. desember 1980, og er på 16 308 km². De viktigste naturattraksjonene i nasjonalparken er elvene og innsjøene som utgjør habitatet for laksebestanden i Bristol Bay.
Nasjonalparken ble etablert i 1980 som et av i alt femten verneområder som ble opprettet samtidig gjennom Alaska National Interest Lands Conservation Act.
Det et ingen veier som fører til parken og den kan bare nås med små fly, sjøfly eller med båt. Parken er en av de minst besøkte parkene i det amerikanske nasjonalparksystemet og har i gjennomsnitt litt over 5 000 besøkende hvert år.
Karen-Marie Flagstad
Karen-Marie Flagstad (født 24. november 1904, død 25. desember 1992) var en norsk operasanger, kjent som en av landets ledende i sin tid. Hun var søster til den verdenskjente Kirsten Flagstad og datter av Michael Flagstad og Maja Flagstad.
Blant hennes roller nevnes i hovedstaden, der hun med familien var innrullert i det gryende operamiljø som Opera Comique og etterhvert fikk sin scenedebut (1926). Blant hennes tidligste roller var i Eduard Künnekes Fetteren fra Batavia og Emerich Kálmáns Bajaderen. Sin første store rolle var som Amor i Christoph Willibald Glucks Orfeus (Centralteatret, 1935) og Giuiletta i Jacques Offenbachs Hoffmans eventyr (Nationaltheatret, 1938) der Olav Kielland dirigerte.
Tidvis oversatte hun operaer (blant annet Carl Maria von Webers Die Jägerbraut, Beethovens Fidelio og Eugen d’Alberts Tiefland; for NRK), deltok i radio med blant annet broren Lasse Flagstad ved klaveret (1946), var styremedlem i Norsk Operaforbund og virket ved Folketeatret. Hun var tilsatt ved den (av hennes søster ledete) Den Norske Opera (1958–61) der hun gjorde furore som Ågot i Waldemar Thranes Fjeldeventyret (1960) og senere var repetitør (som sin mor).
Thomas Kronenes
Thomas Kronenes (født ), også kjent under artistnavnet «Pest», er en norsk black metal vokalist, mest kjent for sitt arbeid i det norske bandet Gorgoroth.