cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antikkens greske komedie
Den nye komedie
I 1958 ble det utgitt et skuespill av Menandros som ble avdekket fra en papyrus fra 200-tallet e.Kr. Det var et nesten komplett drama kalt Grinebiteren (gresk: Dyskolos). Selve funnet ble gjort i 1905 hvor det også ble avdekket deler av fem komedier av Menandros. Før denne tiden var han kun kjent som et navn og noen få fragmenter. Forfatteren vant førsteprisen med Grinebiteren ved den dionysiske festivalen i 316 f.Kr. Stykkets handling utspiller seg blant velstående mennesker utenfor Athen og tar utgangspunkt i en ung manns forelskelse. Hennes far er nettopp den grinebiteren som tittelen bærer bud om. I motsetningen til tragedien går det bra til sist, de unge får hverandre, og grinebiteren må angre sin oppførsel.
Forskerne er ikke i tvil om at dette stykket er representativt for sjangeren i denne epoken. Menandros' komedie er «stille komedie». Den fokuserer på figurer, naturalisme og handlingsgang framfor farse og teatralske vitser. Preget av mange brede figurtyper formet Menandros en type komedie som var sentrert rundt realistiske figurer som til en viss grad minnet om gjennomsnittsmennesket på hans tid. For å skape humor plasserte han dem i svært spesielle og latterlige situasjoner.
Filamon, som det ikke finnes tilsvarende kunnskap om, synes å ha tatt opp filosofiske spørsmål, mens Difilos var kjent for sine brede, voldelige komikk. Filamon kjennes kun i fragmenter, men Difilos ble oversatt og tilpasset av latinske Plautus. Blant disse komediene er Plautus' Asinaria og Rudens. Det er via det latinske filteret at man kan vurdere Difilos. Det var likevel Menandros som var den største og hans anseelse i antikken var stor. Quintilianus anbefalte ham det varmeste og mange sitater fra hans stykker har fått videre liv som ordtak. Til og med apostelen Paulus siterer ham i første brev til korinterne: ''La dere ikke føre vill! «Dårlig selskap ødelegger gode vaner.»''
Dora Boothby
Penelope Dora Harvey Boothby, gift Geen, (født 2. august 1881 i Finchley i Middlesex, død 22. februar 1970) var en britisk tennisspiller.
Bernardo Maria Conti
Bernardo Maria Conti (født 29. februar 1664 i Roma i Italia, død 23. april 1730 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var biskop av Terracina 1711–1720. Han ble kreert til kardinal i juni 1721 av sin bror pave Innocens XIII, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke.
Dora Boothby
Året derpå, i 1910, tapte Boothby sin tittel til Dorothea Douglass Chambers som vantChallenge Round med 6-2, 6-2 og tok sin fjerde singletittel i Wimbledon. I 1911 møttes de på nytt i Challenge Round, etter at Boothby hadde vunnet alle sine kamper i All Comers Round uten å tape et sett. Også denne gang ble Chambers en for tøff motstander, hun vant med 6-0, 6-0 i en kamp som kun varte i 25 minutter.
Boothby vant doubleturneringen i Wimbledon 1913 sammen Winifred McNair, de beseiret Chambers og Charlotte Sterry i finalen, (4-6, 2-4 oppgitt).
Boothby ble sølvmedaljevinner i singleturneringen under Sommer-OL 1908 i London, hun tapte finalen til Dorothea Douglass Chambers.
Lion Feuchtwanger
Lion Feuchtwanger (født 7. juli 1884 i München i Tyskland, død 21. desember 1958 i Pacific Palisades i California) var en betydningsfull tysk forfatter.
Liv
Feuchtwanger skrev, etter sitt studium i historie og germanistikk i München og Berlin, teaterkritikker for Siegfried Jacobsohns tidsskrift Die Schaubühne. Han grunnla 1908 sitt eget kulturtidsskrift Der Spiegel, som samme år ble slått sammen med Die Schaubühne. Han flyttet til Berlin i 1927. Under en foredragsreise gjennom USA ble han i 1933 overrasket av nasjonalsosialistenes maktovertagelse, og vendte på grunn av sin jødiske avstamning ikke tilbake til hjemlandet. I februar 1933 holdt han tale på hotell Commodore i New York. Han påpekte da at det fantes rundt 450.000 jøder i Tyskland, et land med rundt 65 millioner innbyggere. Likevel utkom det daglig atten millioner eksemplarer av antisemittiske aviser, det vil si førti eksemplarer per jøde. I mars 1933, da han oppholdt seg i Sveits, gikk nazistene til angrep på huset hans i Berlin. De stjal med seg hans kones bil og et halvferdig romanmanuskript, og rev i stykker et portrett av Eleanor Roosevelt. «Jeg tror de hadde tenkt å skyte meg, men mislyktes fordi jeg ikke var der,» uttalte Feuchtwanger selv.
Feuchtwanger skrev en rekke romaner, fortellinger, dramaer og essays.
Spinefarm Records
Spinefarm Records er et plateselskap basert i Helsingfors med hovedfokus på heavy metal-artister. I 1990 ble et sub-selskap med navn Spikefarm Records startet av Sami Tenetz fra Thy Serpent. Spinefarm er velkjent og respektert blant metalfans, siden grupper kategorisert som underground har hatt kommersielle fremganger takket være plateselskapet. Blant de mest kjente av bandene finner man Nightwish, Sentenced og Children of Bodom.
Helen Bannerman
Helen Bannerman (født 25. februar 1862, død 13. oktober 1946) var en skotsk forfatter som skrev barnebøker, blant annet Lille Sorte Sambo.
Hun var født i Edinburgh, og ettersom kvinner ikke hadde adgang til universitetene i Storbritannia måtte hun studere privat. Hun bodde i mange år i India, hvor hennes mann arbeidet.
Chunghwa
Chunghwa (Chunghwa kun) er et fylke i provinsen Nord-Hwanghae i Nord-Korea.
Fylket ble en del av Pyongyang-regionen i mai 1963 da det ble fradelt Sør-Pyongan. Chunghwa inkluderer blant annet loakiseringen til noen severdigheter fra revolusjonen og fra før den japanske okkupasjonen startet, i tillegg til noen enheter fra hæren.
I 2010 ble fylket flyttet tilbake til Nord-Hwanghae, trolig for å bedre matvaresituasjonen i Pyongyang.
Alfred Hitchcock
Hitchcock ble kjent for et stort publikum over hele verden med TV-seriene Alfred Hitchcock Presenterer og The Alfred Hitchcock Hour. Før og etter hver episode kommenterte han episoden på humoristisk og ofte smågrotesk vis.
Hitchcock ble i 1980 utnevnt til Knight Commander av Order of the British Empire og dermed slått til ridder. Han hadde etter dette rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn.
Han har to stjerner på Hollywood Walk of Fame, en for sine bidrag til filmen, og en annen for sine bragder innen TV.
Barndom og oppvekst
Alfred Hitchcock ble født 13. august 1899 i Leytonstone, London som ett av tre barn i familien, med grønnsakshandleren William Hitchcock og hans kone Emma Jane Hitchcock som foreldre. Familien var irske katolikker og Hitchcock ble sendt på en katolsk kostskole i London. Etter at Hitchcock var ferdig der ble han tegner og reklamedesigner for et kabelselskap. På den tiden ble Hitchcock mer interessert i fotografi og begynte etterhvert å jobbe med film i London. I 1920 fikk han en heltidsjobb hos Islington Studios under deres amerikanske eiere, Players-Lasky, og senere deres britiske etterfølgere, Gainsborough Pictures, der han laget tittelsekvensene til stumfilmer. Han første forsøk på regi kom med filmen Number 13 i 1922, en film som aldri ble fullført på grunn av økonomiske vansker. Hans egentlige debut kom i 1925 da Michael Balcon lot Hitchcock regissere sin første film hos Gainsborough Pictures, The Pleasure Garden.
Karriere i England før krigen
De to første filmene hans var kommersielt mislykkede, men hans talent i den nye filmindustrien ga han likevel rask framgang. Hans tredje film, The Lodger hadde premiere i 1927. Dette var den første filmen i det som etterhvert skulle bli kjent som «Hitchcock-stilen», og filmen ble en suksess i Storbritannia. I 1926 hadde Hitchcock giftet seg med den assisterende regissøren Alma Reville og de fikk datteren Patricia i 1928. Alma var Hitchcocks nærmeste medarbeider, hun skrev noen av manusene og arbeidet med ham på alle filmene han lagde. I 1929 begynte Hitchcock å jobbe med filmen Blackmail, hans tiende film. Mens filmen var under produksjon bestemte studioet at filmen skulle lages som den første britiske lydfilmen.
I 1933 arbeidet Hitchcock nok en gang med Michael Balcon, denne gang på Gaumont-British Picture Corporation. Hans første film for dette selskapet, Mannen som visste for meget (1934) blev en suksess. Hans andre film for selskapet, Mannen som visste alt (1935), regnes av mange som en av de beste filmene fra hans tidlige filmperiode. Hans neste store suksess kom i 1938, En Kvinne Forsvinner, som handlet om letingen etter en eldre engelsk kvinne (May Whitty) som forsvant ombord på et tog i det fiktive landet Vandrika (en referanse til datidens Tyskland).
Utover 1930-tallet skapte Hitchcock seg et godt rykte som regissør med en rekke spenningsfilmer. Sent på tiåret inviterte produsent David O. Selznick han over til Hollywood for å lage filmer der.
Etter krigen
Han dro tilbake til hjemlandet sitt tidlig på 70-tallet og lagde sine to siste filmer der.
Filmer om Hitchcock
I 2012 kom det to biografiske spillefilmer om Alfred Hitchcock; Hitchcock og The Girl.
Overflatespenning
[[Fil:2006-01-15 coin on water.jpg|thumb| Overflatespenning er en væskes evne til å motstå endringer i væskens overflate. Det er definert som mengden energi nødvendig for å øke overflatearealet med 1 cm².
Overflatespenning gjør her at mynten flyter på vannet, selv om dens massetetthet tilsier at den burde ha sunket.]] Overflatespenning er en effekt som oppstår i væsker, og som gjør at lette objekter kan flyte selv om de har er større massetetthet enn vannet. Overflatespenning bidrar også til å trekke væske opp i tynne rør, og er hovedgrunnen til at f.eks store trær kan frakte vannet fra bakkenivå og opp til de øverste bladene. Dette kalles kapillæreffekten. Overflatespenningen er forårsaket av tiltrekking av væskemolekyler som følge av forskjellige intermolekylære krefter.
Erik Varming
Erik Varming (født 26. juli 1942 i Vejle) er en dansk billedhugger. Han er utdannet ved Det Kongelige Danske Kunstakademi i 1960-66. Hans tidligste arbeider var naturalistiske skildringer av dyr og mennesker, men i de senere år har han utviklet seg mer i abstrakt retning og store formater. Av enkeltarbeider kan nevnes utsmykkingen av Grundtvigskirken i Esbjerg i 2009.
I 2011 ble han tildelt Eckersbergmedaljen for «sit enestående og konsekvente arbejde med skulpturens væsen.» Varming mottar Statens Kunstfonds hædersydelse.
Hubble Deep Field
Hubble Deep Field (HDF, norsk Hubbles dype område) er en betegnelse på et lite område i stjernebildet Store bjørn som det er skapt et bilde av på grunnlag av en rekke enestående observasjoner ved hjelp av Hubble-teleskopet. Området er 2,5 bueminutter i diameter, ca. én 24 milliondel av hele himmelen, noe som tilsvarer i vinkelstørrelse en 65 mm tennisball på en avstand av 100 m. Bildet ble satt sammen fra 342 separate eksponeringer tatt med romteleskopets Wide Field and Planetary Camera 2 i løpet av ti påfølgende dager mellom 18. og 28. desember 1995.
Feltet er så lite at bare noen få forgrunnsstjerner i Melkeveien ligger innenfor det – dermed er nesten alle de 3,000 objektene i bildet galakser, hvorav noen er blant de yngste og fjerneste man kjenner til. Ved å avdekke så store mengder med unge galakser har HDF blitt et landemerke i studien av det tidlige universet, og de la grunnlaget for over 800 vitenskapelige artikler innen utgangen av 2008.
Tre år etter at HDF-observasjonene ble utført, ble en region i den sørlige himmelsfæren avbildet på en lignende måte og gitt navnet Hubble Deep Field South. Likhetene mellom de to regionene styrket troen på at universet er ensartet over store skalaer og at jorden befinner seg i et typisk område av det – det såkalte kosmologiske prinsipp. En videre, men grunnere undersøkelse ble også gjort som en del av Great Observatories Origins Deep Survey. I 2004 ble et dypere bilde, kjent som Hubble Ultra Deep Field (HUDF) satt sammen fra totalt elleve dagers observasjoner. HUDF-bildet var på den tiden det mest følsomme astronomisk bildet som noen gang var laget i det synlige rom, helt til Hubble Extreme Deep Field (XDF) ble sluppet i 2012.
Konsept
Et av nøkkelmålene til astronomene som designet Hubble-teleskopet var å bruke den høye optiske oppløsningen til å studere fjerne galakser på et detaljnivå som ikke lot seg gjøre fra bakkenivå. Siden Hubble-teleskopet befinner seg over atmosfæren, unngår teleskopet airglow, og det er derfor mulig å ta mer følsomme bilder i både synlig og ultrafiolett lys enn det som kan oppnås fra bakkebaserte teleskoper. Når gode adaptiv optikk-korreksjoner ved synlige bølgelengder blir mulig, kan 10 meters bakketeleskoper kanskje bli konkurransedyktige. Selv om teleskopets speil ble utsatt for en sfærisk aberrasjon under oppskytningen i 1990, kunne det fremdeles brukes til å ta bilder av fjernere galakser enn hva som tidligere hadde vært mulig. Siden lyset bruker milliarder av år på å nå jorden fra svært gjerne galakser, ser vi dem slik de var milliarder av år siden. Økningen av omfanget av slik forskning på stadig fjernere galakser bidrar til en bedre forståelse av hvordan de utvikler seg.
Jonas Åkerlund
Åkerlund var den opprinnelige trommeslageren i bandet Bathory i perioden 1983–1984, men forlot bandet før de spilte inn noen album.
Han står også bak musikkvideoen til «Smack My Bitch Up» av elektronikabandet The Prodigy.
Pirapora
Pirapora er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Winston Tubman
Winston A. Tubman (født 1941) er en liberisk jurist og politiker. Han har arbeidet mange år som FN-diplomat, har tidligere sittet som landets justisminister, og leder i dag partiet Congress for Democratic Change (CDC). I valget i 2011 stilte han som presidentkandidat, men tapte mot sittende president Ellen Johnson Sirleaf.
Biografi
Tubman er født i Pleebo, Maryland, Liberia i 1941. Hans far utvandret fra USA, mens hans mor er Grebo.
Han er nevø av William V.S. Tubman, Liberias president fra 1944 til 1971. Tubman har studert ved London School of Economics, Cambridge University og Harvard University, og startet advokatkontor i 1968. Han fungerte som juridisk rådgiver i sin onkels administrasjon, og 1982-1983 var han justisminister under president Samuel Doe. I 1990 reiste han til USA for Samuel Doe for å forsøke å få amerikanske myndigheter til å gripe inn i den første liberiske borgerkrigen, men mislyktes.
Han har mangeårig bakgrunn som FN-diplomat, og 2002 til 2005 var han FNs spesialutsending for Somalia.
Postmodernisme
Postmodernisme er en bevegelse sent på 1900-tallet innen kunst, litteratur, arkitektur, og litterære kritikk som var et oppbrudd fra modernismen. Postmodernisme artikulerte at verden er i en tilstand av vedvarende ufullstendighet og konstant uløselig. Postmodernisme fremmet oppfatningen om radikal pluralisme; at det er mange veier for kunnskap, og mange sannheter i et faktum. Fra et postmodernistisk perspektiv er kunnskap artikulert fra ulike perspektiver, med alle dets usikkerheter, kompleksiteter og paradokser. Postmodernisme var også en bevegelse innenfor arkitektur som avviste modernismen og avantgarden, og her forstått som et prosjekt, i henhold til James Morley, for å avvise tradisjon til fordel for å gå «hvor ingen har gått tidligere», eller: å skape former for ingen annen hensikt enn at det er nytt. Postmodernisme inkluderer skeptiske tolkninger av kultur, litteratur, kunst, filosofi, historie, økonomi, arkitektur, fiksjon, og litterær kritikk. Den er ofte assosiert med dekonstruksjon og poststrukturalisme ettersom dets behandling som et begrep fikk betydelig popularitet på samme tid som 1900-tallets poststrukturelle tanker.
Utviklingen av postmodernistisk tenkning
Postmodernismen kan sies å hvile på to grunnforestillinger: For det første at menneskelig forståelse bare er mulig gjennom språket; for det andre at enhver forståelse vil være avhengig av sosial, historisk og kulturell kontekst. Postmodernister vil derfor ofte ta utgangspunkt i tekstlige fremstillinger, snarere enn i tradisjonell empiri (det er imidlertid viktig å innse at en postmodernistisk definisjon av «tekst» vil være mye videre enn den tradisjonelle). Postmodernismen avviser all essensialisme og all totalisering. I praksis innebærer postmodernismen ofte overskridelse av 1900-tallets etablerte faggrenser.
Den franske poststrukturalismen fra slutten av 1960-tallet var avgjørende for utviklingen av postmodernismen. Selv om de selv nølte med å kalle seg «postmodernister», la idé– og kulturhistorikeren Michel Foucault (1926–84) og filosofen Jacques Derrida (1930–2004) premissene for videre teoriutvikling. Begreper som diskurs og navn som Friedrich Nietzsche, Ferdinand de Saussure, Antonio Gramsci, Mikhail Bakhtin, Martin Heidegger, Hans-Georg Gadamer, Paul Ricoeur, Louis Althusser og Jacques Lacan blir nevnt i forbindelse med retningen. Postmodernismen har også vært inspirert av kunst og litteratur, som Cervantes, Rabelais, Laurence Sterne, Jorge Luis Borges og Samuel Beckett.
Postmodernismen har møtt, og møter fortsatt sterk motstand, både innenfor humaniora og naturvitenskapene. På enkelte felter har postmodernismen likevel langt på vei blitt normalperspektivet. Eksempler kan være ulike kulturstudier, postkoloniale studier og feminisme. Blant fagfolk som har bidratt til postmodernismen eller benyttet postmodernistiske innfallsvinkler innenfor ulike fagområder, kan nevnes Jean-François Lyotard, Jean Baudrillard, Richard Rorty, Fredric Jameson, Gilles Deleuze, Stuart Hall, Ernesto Laclau og Chantal Mouffe, Gayatri Chakravorty Spivak og Homi Bhabha.
Kritikk mot postmodernisme
Begrepet postmodernisme («etter modernismen») brukes ofte om en ideologi som er kritisk til modernitetens ideologier, for eksempel troen på fremskrittet, på at ett livssyn er riktigere enn andre livssyn, og på kjernefamilien, demokratiet og andre institusjoner som er blitt selvfølgelige under moderniteten. De postmoderne jakter ikke på sin egen identitet, men spiller ulike roller i ulike situasjoner. De melder seg ikke inn i livssynssamfunn, men plukker religiøse og ideologiske tanker fra mange kilder, uten å bry seg om hvorvidt de passer logisk sammen.
I mange lærebøker fremstilles gjerne postmoderniteten negativt, blant annet fordi den synes å innebære en relativistisk holdning: Alt er relativt – alt kan være like riktig – og det er ikke så nøye hva du tror, bare det fungerer for deg. Selv om vi har livssynsfrihet i Norge, ønsker både stat og skole at ungdom skal oppdras til å ha visse faste verdier i livet, og relativismen tenkes å gjøre dette vanskelig. Det hevdes at faste verdier trenger faste forestillinger å forankres i. «Det er en oppløsning av distinksjoner, en sammenslåing av subjekt og objekt. ... Det er en sarkastisk lekfull parodi på vestlig modernitet og «John Wayne»-individualisten og en radikal, anarkistisk avvisning av alle forsøk på å definere, konkretisering eller presentere på nytt det menneskelige subjekt.»
Litteraturteori og skjønnlitteratur
Selv om postmodernistiske innfallsvinkler på andre fagområder ofte assosieres med litteraturvitenskapen, har postmodernistiske tanker bare i liten grad fått innpass i litteraturvitenskapen selv. Begrepet er kanskje først og fremst knyttet til dekonstruksjonen, Paul de Man (1919–83) og Yale-skolen. Denne «skolen» knyttet imidlertid dekonstruksjon til et snevert, modernistisk tekstbegrep.
Et videre tekstbegrep, i tråd med det vi finner i postmodernisme på andre fagfelt, ble introdusert i litteraturvitenskapen av bibliografen D.F. McKenzie på 1980-tallet. Gerard Genette valgte imidlertid å beholde det snevre tekstbegrepet, og behandle andre elementer under samlebegrepet «paratekst». Julia Kristevas begrep «intertekstualitet» er hentet fra Bakhtin, men knytter også an mot poststrukturalistisk teori.
Foruten i bibliografien finnes postmodernistiske impulser innenfor postkoloniale og feministiske litteraturstudier. Det samme er tilfellet med nyhistorismen og enkelte genrestudier. En markant motreaksjon mot postmodernisme i litteraturvitenskapen fulgte Harold Blooms Vestens litterære kanon (1994).
I skjønnlitteraturen hadde postmodernismen en glanstid på 1980-tallet, med forfattere som Paul Auster og Umberto Eco. Jorge Luis Borges skrev fortellinger med klart postmodernistisk preg allerede på 1940-tallet. Vladimir Nabokov og Samuel Beckett nevnes også ofte som tidlige eksempler. Salman Rushdie, John Fowles, David Foster Wallace, Thomas Pynchon og Julian Barnes er forfattere fra vår tid som assosieres med begrepet. Også mye av kriminallitteraturen må kunne sies å ha klare postmodernistiske trekk.
Et postmodernistisk litteratursyn er kanskje mer utbredt innenfor filmdramatikken, enn innenfor litteraturen selv. Filmskapere som brødrene Joel og Ethan Coen, David Lynch, Terry Gilliam, Quentin Tarantino og Jake Kasdan (Zero Effect, 1998) kan stå som eksempler.
I et postmodernistisk perspektiv kan også rock– og popmusikken betraktes som en litterær genre. Artister og grupper som The Beatles, Kinks, David Bowie, Brian Eno, David Byrne/Talking Heads, Prince, Blur, Manu Chao og andre låner og leker med elementer fra ulike «høye» og «lave» tradisjoner – både musikalske og litterære.
Kunst
Postmodernisme kan ses som en reaksjon mot modernismens formalisme, dens strenghet og purisme, elitepreget og kravet om universialisme. Stikkord kan være nykonseptualismen og relativismen, en forestilling om at ikke noe samfunn eller noen kultur er viktigere enn noen annen. Kunsten skal ikke være universal og tidløs, men ufullkommen, folkelig, tilgjengelig, kortvarig, lokal og midlertidig. Et vesentlig kjennetegn er at forskjellene mellom kunst og populærkultur forsvinner.
Arkitektur
Som arkitektonisk stil er postmodernismen preget av hyppig bruk av referanser og at arkitekturen blander elementer fra eldre perioder.
I løpet av 1950- og 1960-tallet kom det frem en kritikk mot modernismen i arkitekturen særlig rettet mot internasjonal stil. I 1966 kom Robert Venturis bok Complexity and Contradiction in Architecture som kan oppfattes som et manifest mot modernismen.
Begrepet er brukt fra midten av 1970-tallet av blant annet av arkitekten Charles Jencks. Han definerer postmodernisme som dobbel koding: kombinasjonen av moderne teknikk med noe annet (vanligvis tradisjonelle bygninger) for å få arkitekturen til å kommunisere med publikum og et opplyst mindretall, vanligvis andre arkitekter.
Begrepet har overlevet fordi det kan oppfattes som et fikserbilde som omskriver vårt behov for å navngi en ny erfaring. Vår tid har et diagnostiseringsbehov som omgir og holder i live begrepet om det postmoderne, som et uttrykk for en kriseerfaring, det vil si en erfaring av endring av eventuelt (og forhåpentlig) å bli annerledes.
Postmoderne arkitektur kan inndeles i tre faser: I den første fasen er den pluralistisk, så inntrer en eklektisk periode før postmodernismen blir mer klassisistisk rundt midten av 1980-tallet.
Simon Fraser University
Simon Fraser University er et canadisk offentlig universitet i Burnaby i provinsen Britisk Columbia, Canada. Det ble opprettet i 1965, og regnes idag for å være et av Canadas aller beste universiteter. På 1960-tallet og 1970-tallet var det kjent for ha radikale studentbevegelser.
Det er et marinvitenskapelig forskningssenter, Bamfield Marine Sciences Centre, i Bamfield (Britisk Columbia), som deles med en rekke andre universiteter. Universitetet er også tilknyttet en fysisk cyklotron for partikkelforsøk.
Ved universitetet var det 28 207 studenter, hvorav 3 200 på høyere grads studier, i 2008. Det gis studier opp til doktorgradsnivå.
USS America
Tre amerikanske orlogsfartøyer har blitt kalt USS «America» gjennom tidene:
Centenario (Uruguay)
Centenario er en by i Durazno-departementet i det sentrale Uruguay.
Befolkning
Kilde:
Transport
Ruta 5 Brigadier General José Fructuoso Rivera forbinder Centenario med Durazno, Florida, Sarandí Grande og Paso de los Toros.
Recreativo de Huelva
Recreativo de Huelva er et spansk fotballag fra Huelva i Andalucía grunnlagt 23. desember 1889 og dermed Spanias eldste fotballklubb. Recreativo spiller i Liga Adelante. Klubbens spiller sine hjemmekamper på Nuevo Colombino.
NATOs flagg
NATOs flagg har ett marineblått felt (farge Pantone 280) med ett hvitt kompassroseemblem, ut fra dette stråler det fire hvite streker. Det ble godkjent av Det nordatlantiske rådet den 14. oktober 1953.
Utførelse
Følgende tall er oppgitt som flaggets måltall:
Captorhinider
Se tekst
Captorhinidene var en familie av primitive urreptiler som fantes fra slutten av karbon og frem til siste del av perm. Gruppen var anatomisk konservativ og hadde et kompakt og solid kranium. De siste representantene fra perm er stort sett like de tidlige formene. Flere av gruppens medlemmer ernærte seg på planteføde, og den største kjente arten, Moradisaurus grandis, kunne bli opptil 2 meter lang.
Bygning og levevis
Alle capthorinidene var ganske like av bygning. De eldste formene var små dyr 15 til 30 cm, og så ut som litt kompakte firfisler. Selv om små firfisleliknende dyr finnes blant andre, samtidige grupper, hadde capthorinidene en del bygningstrekk som skiller dem fra andre krypdyr:
Hos de eldste cathorinidene var tennene delvis labyrinthodonte med tilløp til foldet emalje slik som hos panserpaddene, og hos en del var de 2 eller 3 fremste tennene på maxillebeinet i overkjeven større og lengre enn de andre, og utgjorde en form for huggtenner. Dette trekket finner vi igjen hos de eldste pattedyrliknende krypdyrene, men har gått tapt hos øvrige krypdyrgrupper.
Klassifisering
Følgende klassifisering følger Reisz et al., 2011 og Sumida et al., 2010 bortsett fra der andre autoriteter er oppført.
Piraúba
Piraúba er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Knappom
Knappom er ei grend i Åsnes kommune i Innlandet. Den ligger på østsiden av elva Flisa, 4-5 kilometer nordøst for tettstedet Flisa.
Hovednæringen i Knappom er jordbruk. Fylkesvei 2082 går gjennom grenda.
Sju brødre
Sju brødre (finsk: Seitsemän veljestä) er en finsk roman fra 1870 av Aleksis Kivi. Syv brødre var den første romanen som ble skrevet på finsk av en finsk forfatter for et finsk publikum. Den regnes derfor som en hjørnestein i finsk litteraturhistorie.
I boken følger vi livet til syv brødre gjennom ti år i Jukola, Impivaara og Toukola. Brødrene er Juhani, tvillingene Tuomas og Aapo, Simeoni, tvillingene Timo og Lauri,og Eero. De bor i Jukola sammen med sin mor, og etter morens død tvinges de til å vokse opp og bli samfunnstilpassede medborgere.
Romanen kan tolkes som en allegori over problemene som den moderne industrialiseringen ga i form av konflikter mellom middelklassen og de tradisjonelle bøndene gjennom jernbanens fremvekst. Spørsmålet om hvordan uutdannede beboere på landsbygda kan overleve i utviklingen av en urban sivilisasjon og sentralmakt ble et gjennomgangstema i senere finske noveller.
Boken kom ut på norsk første gang i 1939 med tittelen De syv brødrene oversatt av Johan Borgen, senere oversettelser ved Hartvig Kiran (Sju brør, 1960) og Nøste Kendzior (Sju brødre, 1997).
Winifred McNair
Winifred Margaret Slocock McNair (født 9. august 1877, død 28. mars 1954) var en britisk tennisspiller.
Hun ble olympisk mester under Sommer-OL 1920 i Antwerpen, sammen med Kathleen McKane vant hun damedoubleturneringen. I 1913 vant hun damedoublen i Wimbledon sammen med Dora Boothby. Hun var også i finalen i singleturneringen, men hun tapte den til Dorothea Douglass Chambers.
Herrebøe
Herrebøe Fajansefabrikk (Herreböe) ble anlagt på gården Herrebøe i Idd ved Halden i 1759. Grunnlegger og gårdeier var Peter Hofnagel (1721–1781), som fikk kjøpt gården på auksjon den 29. oktober i 1753. Litt senere fikk han også kjøpt gården Mellom Bø, og i 1757 også gården Søndre Bø, som var den største av de tre gårdene, som lå tett sammen. Siden det ikke var hus på gårdene måtte de bygges opp fra grunnen av. Også jorden lå brakk. Hofnagel betraktet de tre som én gård.
Fajansefabrikken
I 1757 grunnla og bygget Hofnagel også opp et teglverk på Furuvarp, et underbruk som lå nede ved Iddefjorden. Like etter grunnla og bygget han en kakkelovnsfabrikk og et pottemakeri på gården sin Herrebø, som ligger like ved Idd kirke. Dette potteriet ble utvidet i de to påfølgende årene og ble altså til Herrebøe Fajansefabrikk.
Hoffnagel måtte imidlertid av økonomiske årsaker selge fabrikken til et konsortium (interesseselskap) i Christiania i 1761. Datoen er ikke nøyaktig kjent, men det går fram av et notat av Magnus Theiste, datert 8. september 1761, at eierne av fajansefabrikken bor i Christiania. Den 26. oktober samme år blir det også utferdiget en skriftlig spesifikasjon over de tre Bø-gårdene, fajansefabrikken og teglverket, sammen med utstyr og lagerbeholdning, som overleveres de nye eierne i interesseselskapet. Skjøte blir imidlertid ikke utferdiget før den 28. oktober i 1762. De drev fabrikken i noen år, men økt konkurranse og dårlige tider førte til at fabrikken i praksis måtte nedlegge produksjonen i 1770, da kun ei enslig kasse med fajanse ble skipet ut til Fredrikstad. Det siste normale året var 1768. Den siste annonsen kom ut den 2. mai 1770. Hele eiendommen ble lagt ut på auksjon i april 1772. Tre Herrebøe-terriner og tre kasser med «porselen» ble imidlertid sendt til København i 1774, men produksjonsstedet ble ikke angitt.
Hoffnagel selv dro til til Danmark og grunnla en ny fajansefabrikk ved Østerbro i København i 1762. Denne ble imidlertid nedlagt alt i 1769.
Gjenstander fra Herrebøe kan i dag sees ved Kunstindustrimuseet i Oslo (som har den største samlingen) og ved Borgarsyssel museum i Sarpsborg, samt på Gottorp slott ved byen Slesvig i den nordtyske delstaten Schleswig-Holstein. Omkring 400 Herrebøe-fajanser er bevart.
DevilDriver
DevilDriver er et amerikansk heavy metal-band fra Santa Barbara i California.
Bandet ble startet i 2002 under navnet Deathride, men måtte av opphavsrettslige grunner endre det til DevilDriver, som er bjeller som italienske hekser bruker til å drive bort onde ånder.
Bandet gå først ut et selvtitulert musikkalbum i 2003. Oppfølgeralbumet The Fury of Our Maker's Hand kom i 2005. Bandet ga så ut album i 2007, 2009 og 2011,
Per Liland
Per Kristian Liland (født 19. april 1931 i Fredrikstad, død 19. desember 1996 i Fredrikstad) var en norsk mann som ble uskyldig dømt for to drap julaften 1969. Han ble frikjent i 1994, etter at fengselsdommen var sonet ferdig.
Biografi
Per Lilands far drev et såpekokeri under krigen. Begge Lilands foreldre var medlemmer i Nasjonal samling alt før krigen. Faren beordret også sønnen inn i hirden, men tolv år gamle Liland ville ikke og fikk juling for det. Blant de tyske soldatene fant han venner, «men du blir ikke nazist av det». På skolen ble han utskjelt som «nazist-ungen», hjemme fikk han juling for det motsatte. En gang ble han dradd ned til hirdhuset og banket opp, etter sin egen fars ordre. Han ble også tvangssendt til en hirdleir i Vestfold der han ble kledd i uniform og kastet i vannet, slik hans far hadde gitt beskjed om. Hjemme i Fredrikstad stjal han tre tyske geværer, men ble tatt av Gestapo. Da var det faren som gjennom sine forbindelser fikk sønnen løslatt. Som voksen drev Liland både som hvalfanger, murer, vakt på bensinstasjon i Australia og som direktør for et lite tivoli hans mor hadde arvet. I 1958 ønsket han å gifte seg med Else Løkken, men hun var bare femten år, og moren hennes satte seg sterkt imot forholdet. Else fikk likevel sønnen Rune med Liland. Senere giftet hun seg med en italiensk forretningsmann, mens Liland under fengselsoppholdet ble gift med den svenske grevinnen Margoda Rive. Ekteskapet ble kortvarig, og Liland og Else Løkken fant sammen igjen og fikk datteren Gina.
«Lilandsaken»
Julaften 1969 ble to personer, John Olav Larsen og Håkon Edvard Johansen, funnet drept på Larsens hybel i Glemmengaten 73, et kjent tilholdssted for et belastet miljø i Fredrikstad og omtalt som «Lille helvete». Begge hadde store hodeskader forårsaket av en øks. Tre personer ble påtruffet på vei til åstedet i løpet av den første timen og innbrakt til politikammeret. Den ene var Per Liland som på den tid var en del av rusmiljøet som frekventerte stedet.
Liland ble i Eidsivating lagmannsrett i 1970 dømt til livsvarig fengsel og sikring i inntil ti år. Liland sonet 24 år frem til han etter flere forsøk på gjenopptagelse ble frikjent i 1994.
Hans forsvarer Alf Nordhus hadde anket både saksbehandlingen og straffeutmålingen til Høyesterett, men anken ble forkastet 28. november 1970.
Utmålingen av oppreisningsbeløpet ble påklaget av påtalemyndigheten til Høyesterett. Avgjørelsen ble deretter påklaget av Liland. Ved Høyesteretts kjennelse av 3. juli 1995 ble begge kjæremålene forkastet.
Etter soningen
Liland døde av en leversykdom i 1996. I senere år hadde han bodd på Eketoppen i Fredrikstad. Da en ny vei ble anlagt i nabolaget, ble det av respekt for Liland og hans skjebne protestert mot at den nye gaten var tiltenkt navnet Øksveien. Saken ble da tatt opp til ny behandling, og gatenavnet ble aldri vedtatt.
Ujezd
En ujezd (russisk: уе́зд) var en admistrativ inndeling innen Kievriket, Storfyrstedømmet Moskva og Det russiske keiserriket. Det ble brukt fra 1200-tallet av, og beskrev opprinnelig grupper av flere voloster dannet rundt de viktigste byene. En ujezd ble styrt av representanter (namestniker) til fyrsten (knjaz), og fra 1600-tallet av vojvoder.
I 1708 gjennomførte Peter den store en administrativ reform, som delte Russland inn i åtte gubernija (russisk: губерния). Inndelingen i ujezder ble samtidig avskaffet, men ble gjeninnført i 1727, som følge av en ny administrativ reform, denne gang av Katarina I.
Mencius
Mencius (kinesisk: 孟子, pinyin: Mèngzǐ; levetid etter de mest aksepterte oppfatninger fra 372 til 289 f.Kr. (andre mulige datoer er 385 til 303/302 f.Kr.) var en kinesisk filosof og tilhenger av konfucianismen. Han mente at menneskenaturen var moralsk, men at mennesket korrumperes av samfunnet.
Mencius er også kjent under fødenavnet Meng Ke eller Ko, og levde i staten Zhou (周朝, zhōu cháo, chou ch`ao. Den lå rundt der den nåværende fylkesnivå-byen Zoucheng (邹城, opprinnelig Zou eller Zouxian) i provinsen Shandong, bare tretti kilometer sør for Qufu, Konfucius' fødested. Han var en omreisende kinesisk filosof og vismenn, og en av de fremste fortolkere og utformere av den klassiske konfucianisme. Likesom Konfucius skal han ifølge legendene har reist rundt i Kina i førti år og tilbudt sine råd om samfunnsforbedringer til de forskjellige makthavere i de kinesiske småstater. Han var embedsmann i De stridende staters tid (403–221 f.Kr.) i staten Qi (齊;  qí) fra 319 til 312 f.Kr.. Han uttrykte sin sterke sønnlige hengivenhet ved at han tok tre års fri fra sine offentlige oppgaver i Qi for å sørge over sin avdøde mor.
Full av skuffelse over at hans anstrengelser ikke førte til de etterlengtede forandringer i samfunnet trakk han seg til slutt tilbake fra det offentlige liv.
Som en disippel av konfucianismen gikk Mencius inn for det enkelte menneskes uendelige iboende godhet (性善, xìngshàn -- Konfucius selv hadde ikke etterlatt seg noe eksplisitt om det spørsmålet), og mente at det var samfunnets innflytelse som ved sin manglende positive integrering som førte til negative karakteregenskaper hos mennesket. Han gikk også inn for at det var akseptabelt for folk å styrte og til og med drepe en hersker som ignorerte folkets behov og regjerte med brutalitet. Mencius mente at mennesket er født med en iboende moralsk sans som samfunnet har korrumpert, og at den moralske formasjon må ha som mål å fremelske dette indre medfødte moralske i mennesket igjen.
Mencius begrunnet sin hypotese om menneskets godhet med at alle mennesker ligner grunnleggende på hverandre, idet de tilhører samme art levevesener. Han argumenterer med de menneskelige sanser. Alle mennesker holder lignende slag mat som velsmakende, øynene finner lignende skuer for velbehagelige, og ørene foretrekker den samme slags musikk. Mencius spør derfor om det kan være sannsynlig at mennesker skulle være forskjellige fra hverandre bare i ett, nemlig i ånden.
Mencius forklarer at fire menneskelige evner kan finne gjenklang hos alle mennesker:
Disse fire fører i sin tur til fire menneskelige dygder:
Mencius' tolkning av konfucianismen har generelt vært ansett som den ortodokse versjon av påfølgende kinesiske filosofer, særlig av Song-dynastiets neokonfucianere. Den bok som kalles Mencius (også stavet Mengzi eller Meng-tzu), en bok med filosofens samtaler med den tids konger og herskere, er en av de fire bøker som utgjør kjernen i ortodoks konfuciansk tenkning. Til forskjell fra Konfucius' utsagn som er heller knappe i stilen, består Mencius av lange dialoger med godt utviklet prosa. En oversettelse til norsk er foretatt av Ole Bjørn Rongen (Læra om det gode mennesket).
Firetegnsidiomet
Det tradisjonelle kinesiske firetegnsidiomet 孟母三遷 (mèng mǔ sān qiān, eller ㄇㄥㄇㄨㄙㄢㄑ一ㄢ eller kana: もうぼさんせん, mou bo san sen) = «Mencius' mors tre flyttinger» går tilbake til en legende som forteller at Mencius' mor flyttet hjemmet tre ganger: Fra ved siden av et gravfelt til en markedsplass og så til ved siden av en skole, før hun fant et sted som egnet seg for oppdragelsen av sønnen. Idiomet har som hensikt å uttrykke hvor viktig gode omgivelser er for den rette barneoppdragelse.
Mosterhamn
Mosterhamn er et tettsted i Bømlo kommune i Sunnhordland i Vestland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Stedet ligger på øya Moster sørøst i Bømlo kommune. Det var hurtigbåtforbindelse til Bergen, Stavanger og Sunnhordland fram til 31.desember 2013. Riksvei 541 gir forbindelse til resten av Bømlo. Frem til trekantsambandet åpnet i 2001 gikk det ferje mellom Mosterhamn-Valevåg.
Moster gamle kirke
Snorre forteller at Olav Tryggvason lot bygge en kirke på Moster i 995. Tidligere antok man at Moster gamle kirke er den eldste i landet, men grundige undersøkelser i 1872 klarte ikke å bevise dette. Men sikkert er det at kirken ble bygget før slutten av 1100-tallet, og den er en av de enkleste kirkebygningene i Norge. Steinkirken har kvadratisk kor og rektangulært skip. Innvendig er korbuen det eneste som har ornamentikk, og veggene er dekket av etter-reformatoriske kalkmalerier, det eldste fra ca. år 1600. Utvendig er de gamle pusslagene på nordre og østre vegg bevart. På loftet henger en klokke fra høymiddelalderen, og i koret er det murte alteret bevart. Prekestolen er fra 1637, mens altertavlen kan være noen eldre. Døpefonten og dåpshuset er fra 1722. Fortidsminneforeningen kjøpte kirken i 1874, og den er lite forandret etter det. Omvisninger daglig i sommerhalvåret.
Landemerket Siggjo
Fjellet Siggjo (474 moh) er et kjent landemerke og det høyeste fjellet i Bømlo kommune. Fjellet er godt synlig langt til havs, og det var inntegnet på gamle kart. For de sjøfarende har Siggjo vært viktig å navigere etter til alle tider. Også Roald Amundsen på polarskuta «Fram» fikk sin første landkjenning med fedrelandet da ''utkiken rapporterte land i sikte. Det var «Siggen på Bømmeløen''». Dette sammen med at Mosterhamn er en naturlig, trygg havn, førte til Mosters viktige stilling i middelalderen. Siggjo er et populært turmål med god sti helt til topps. Herfra har man utsikt i alle retninger. Fra P-plassen ved foten er fjellet er turen 1,8 km med en høydeforskjell på 300 meter.
Moster Amfi
Moster Amfi er en gammel kalkgruve fra middelalderen. Antakelig var det klosteret på Halsnøy som stod for kalkbrenningen på den tiden. Fra 1870 og fram til første verdenskrig utviklet kalksteinsdriften seg til å bli en stor næring på Moster. Flere kalkovner ble bygget både i Mosterhamn og på Grindheim. Den siste kalksteinen ble hentet ut fra gruva på slutten av 1960-tallet. Deretter stod gruva tom, inntil man så muligheten for å gjøre denne om til en friluftsscene og amfi for et historisk spill. Friluftsteateret regnes for et av Nord-Europas vakreste og har sitteplass til 1200 tilskuere. I 1984 hadde Bømloteateret, et amatørteater, premiere med spillet Kristkongane på Moster også kalt Mostraspelet. Historien strekker seg over et tidsrom på ca. 30 år, fra den tiden hvor Moster stod i sentrum for viktige historiske hendelser. Spillet har deretter vært vist hvert år i overgangen mai/juni. Det består av ca. 100 aktører, hvor de 12 hovedrollene fordeles på amatører og profesjonelle skuespiller. I tillegg er det 40 musikere. Inne i Moster Amfi ligger utstillingen Frå heidendom til kristendom, en vandring gjennom den norrøne mytologien, samfunnet i vikingtida  og overgangen til kristen tro og livsforståelse. I Amfisalen vises lysbildespillet1000 år-ei messe. Amfikafeen holder åpet hele sommeren, og her serveres vikingsodd og nystekte vafler.
1000-årsjubileet
I 1995 ble det holdt et stort kirkejubileum på Moster; "Kyrkja i Noreg 1000 år. Moster 995-1995". Bispemøtet i Den norske kirke gjorde et vedtak om at jubileet, med utgangspunkt i hendelsene på Moster, skulle markeres som et rikskirkelig jubileum. 1000-årsjubileet fant sted i pinsehelga og markerte at det hadde gått 1000 år siden Olav Tryggvason kom seilende over havet og gikk i land på Moster med biskop og prestefølgeje. Aldri har det tidligere vært holdt et lignende kirkemøte i Norge. Geistlige fra hele Europa, kongeparet, stortingspresident, statsminister, patriarken fra Konstantinopel, en kardinal fra Vatikanet, kirkeledere fra hele Norden og et samlet norsk bispekollegium var til stede. En egen bok ble utgitt: "1000 år – Ein sommardag", av Kristine Sele og Morten Eriksen.
Musikal i Moster Amfi
Bømlo Musikallaug hadde i 2003 og 2004 stor suksess med musikalen Les Misérables i Moster Amfi som ble sett av til sammen 23 000 tilskuere. I 2006 fulgte de opp med Chess som samlet 15 000. Bømlo Musikallaug ble stiftet i 1998 og er et ungt ensemble med mange frivillige ildsjeler som arbeider for å fremme musikk, sang, dans og drama for de unge på Bømlo og i Sunnhordlandsområdet. Deres første oppsetning i Moster Amfi var Jesus Christ Superstar i 1999 og 2001. I 2009 satte de opp Miss Saigon i amfiet som til sammen ble sett av 13 000.
Kjente personer
Kenneth Sivertsen ble født i Mosterhamn i 1961, hvor han også bodde hele livet. Han var en multikunstner, hovedsakelig selvlært, gitarist, sanger, artist, komponist og humorist. Som frilansmusiker turnerte han med ulike ensembler, men viet mye av sin tid til komposisjon. Han døde julaften 2006, 45 år gammel. Han er begravet på kirkegården til Moster gamle kirke, den nedre delen.
Birger Røksund var født på Moster og bodde hele sitt liv ved Røyksundkanalen. Han skrev en rekke bøker og diktsamlinger med lokale tema.
Trygve Lund Guttormsen
Trygve Lund Guttormsen (født 20. juli 1933, død 6. november 2012 ) var en samisk billedkunstner og lokalpolitiker bosatt i Masi i Kautokeino kommune i Finnmark. Trygve Lund Guttormsen var en av initiativtakerne til den såkalte Masi-gruppen, som representerte en nyorientering og internasjonalisering innen samisk kunst. Guttormsen var selvlært som billedkunstner.
Guttormsen har vært en ledende skikkelse innen det organiserte, samiske kunstlivet, og var æresmedlem av Samisk kunstnerforbund. Guttormsen var dessuten sentral i den samiske motstanden under Alta-konflikten.
Biografi
Trygve Lund Guttormsen vokste opp i Kåfjord i Alta. Under krigen ble han og familien først evakuert til Mo og endte etterhvert opp på Nesodden, hvor de bodde frem til 1948. Guttormsen gikk først på folkehøgskolen, så på realskole og gymnas i Alta, for deretter å ta Kristelig Gymnasium i Oslo. I 1957–58 begynte han som vikarlærer i Alta, hvor han senere også fullførte lærerskole med eksamen i 1961.
Trygve Lund Guttormsen var rektor ved Mási skole i 12 år, og har vært i kommunestyret i Kautokeino kommune i til sammen 20 år. Trygve Lund Guttormsen var et sentralt medlem i den såkalte Masi-gruppen som hadde sine lokaler på det gamle skoleinternatet i Masi. Disse lokalene er nå gjesteateliér i regi av Samisk kunstnersenter.
Han har vært aktivt medlem for Samisk kunstnerforbund, hvor han i flere år har vært med i styret som både medlem og styreleder. Fra mars 2007 var han en periode styreleder for Samisk kunstnersenter. Han er æresmedlem av Samisk kunstnerforbund.
Cullen-tall
Christopher Hooley viste i 1976 at den aritmetiske tettheten til de positive heltallene n \leq x er o(x) for x\to\infty, hvis Cn er et primtall. Dermed er nesten alle Cullen-tall sammensatte tall. Hooleys bevis ble igjenarbeidet av Hiromi Suymama for å vise at det virker for alle tallrekker n · 2n+a + b hvor a og b er heltall, særlig også for Woodall-tall. Den eneste kjente Cullen-primtallene er: Ennå er det antatt at det er uendelig mange slike.
I august 2009 er det høyeste kjente Cullen-primtallet 6 679 881 × 26 679 881 + 1. Det er et megaprimtall med 2 010 852 sifre og ble oppdaget av en PrimeGrid-aktør fra Japan.
Et cullen-tall Cn er dividerbar med p = 2n - 1 hvis p er et primtall av formen 8k - 3, videre følger det fra Fermats lille teoem at hvis p er et oddetall og primtall, divideres p med Cm(k) for hver m(k) = (2k − k) (p − 1) − k (for k > 0). Det har også blitt vist at primtallet p deler C(3p − 1) / 2 når Jacobi-symbolet (2 | p) er +1.
Det er ukjent hvorvidt det eksisterer et primtall p som Cp også er primtall. Noen ganger er et generalisert Cullen-tall definert som et tall i formen n · bn + 1, hvor n + 2 > b, og hvis et primtall kan bli skrevet sånn, kalles det et generallisert Cullen-primtall. Woodall-tall kalles noen ganger Cullen-tall av andre sort.
Eurovision Song Contest 1988
Til sammen deltok 21 land i konkurransen. Opprinnelig var 22 land påmeldt, men Kypros måtte trekke seg noen uker før finalen. Årsaken var at det kypriotiske bidraget hadde vært offentliggjort tidligere, og dermed brøt konkurransereglene.
Avstemningen ble en av de mest spennende og nervepirrende i konkurransens historie. Lenge så Storbritannias «Go» ut til å vinne, men helt på tampen gikk Sveits forbi og vant med ett poeng. Sveits var representert av den da ukjente Céline Dion, som sang bidraget «Ne partez pas sans moi». Seieren var med på å lansere Dions internasjonale karriere, og hun ble senere en av verdens mestselgende artister gjennom tidene. Per er dette siste gang en franskspråklig sang vant konkurransen, etter at franske sanger hadde dominert konkurransen tiårene før. Danmark ble nummer tre, Luxembourgs Lara Fabian ble nummer fire, mens Norge kom på femteplass. Det norske bidraget var «For vår jord», fremført av Karoline Krüger og komponert av Anita Skorgan og Erik Hillestad. Femteplassen var Norges fjerde beste plassering i konkurransen til da, og utenom seieren i 1985, var det Norges beste plassering siden tredjeplassen i 1966.
Bakgrunn
Etter Johnny Logans seier med «Hold Me Now» året før, var den irske kringkasteren RTÉ vert for tredje gang. Kanalen la finalen til hovedstaden Dublin, slik de også hadde gjort i 1971 og 1981. Som i 1981 var RDS Simmonscourt Pavilion vertsarena.
De 22 landene som deltok året før, meldte seg også på dette året. Kypros måtte imidlertid trekke seg fra konkurransen da det viste seg at låten deres, «Thimáme» fremført av Jánnis Dimitríou, hadde blitt sendt inn til den kypriotiske finalen i 1984. Dette var et brudd på både Kypros' og EBUs konkurranseregler. Dermed sank deltakerantallet til 21 dette året.