cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pallium
Et pallium er et verdighetstegn for erkebiskoper i Den katolske kirke. Det skal normalt overrekkes av paven personlig til hver ny metropolitanerkebiskop. Dersom spesielle forhold tilsier det kan det i stedet bringes til erkebiskopen av en pavelig delegat. Når en ny pave innsettes er det dekanus for kardinalkollegiet som overrekker palliet til ham.
Pallier er en form for stola, et bånd som legges rundt nakken på personen som bærer det. Det er formet som en ring med en snor hengende ned foran, og er hvitt med svarte kors. Det er vevet av ull fra lam som holdes ved et kloster viet til St. Agnes utenfor Romas bymurer. 21. januar hvert år blir lammene velsignet i en spesiell seremoni. Ullen blir tatt med til benediktinersøstrene ved kirken Santa Cecilia in Trastevere, som vever pallier. Palliene blir så lagt på Apostelen Peters grav, hvor de ligger inntil de skal deles ut.
Marion Dönhoff
Marion Hedda Ilse Gräfin Dönhoff (1909–2002) var en tysk journalist og sakprosaforfatter. Hun var sjefredaktør og utgiver (Herausgeber) av avisen Die Zeit. Dönhoff tilhørte en østprøyssisk adelsslekt og var aktiv i motstandsbevegelsen under nasjonalsosialismen. Under Den røde armés innrykking i Øst-Preussen flyktet hun vestover til hest. Hennes hjemsted Friedrichstein slott ble ødelagt av russerne. Etter andre verdenskrig ble hun en av de mest fremstående journalistene i Tyskland. Dönhoff sto for en humanistisk liberalisme, med konservative innslag. Hun arbeidet for at Tyskland i sin Ostpolitik skulle innta en forsonende holdning overfor de tidligere kommunistiske statene, og var i særlig grad opptatt av forholdet til Polen.
Bakgrunn og unge år
Dönhoff ble født på Schloss Friedrichstein i Øst-Preussen, og dermed som medlem av huset Dönhoff, en av de eldste adelsfamilier i regionen. Hun var det yngste av sju barn, og vokste opp i et halvveis føydalt samfunn. Hennes far var grev August von Dönhoff, medlem av Preußisches Herrenhaus og riksdagsmann, og hennes mor Maria von Lepel, hoffdame hos keiserinne Auguste Viktoria. Hennes farfar var den prøyssiske utenriksministeren August Heinrich Hermann von Dönhoff. Hun tok abitur i 1928 og studerte sosialøkonomi i Frankfurt am Main fra 1932. Valget av studier var blant annet for å forstå den økonomiske krisen i 1920-årene. På universitetet prøvde hun å rive hakekorset ned fra taket, og rev plakater av veggen når de viste bilder av professorer merket som jøder eller venstreorienterte. Hun ble kjent som «den røde grevinnen» på grunn av sine opprørske holdninger. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelsen flyttet hun til Basel i Sveits, for å hindre forfølgelse. I Basel tok hun doktorgrad med en avhandling om etableringen og forvaltningen av sitt gods Dönhoff.
Fra 1935 foretok hun lange reiser gjennom Europa og til Afrika og USA. Etter å vendt tilbake til Tyskland, gikk hun i 1938 inn i administrasjonen av familieeiendommene Friedrichstein og Quittainen. Da hennes bror i 1939 ble innkalt til krigstjeneste, ble ansvaret for godset hennes alene. I 1941, etter at krigen mot Sovjetunionen hadde begynt, foretok hun en vandring på hesteryggen sammen med sin kusine Sissi Lehndorf. Reisen resulterte i boken Ritt durch Masuren (Ritt gjennom Masuren).
Motstandskamp og flukt
Under andre verdenskrig levde hun et dobbeltliv som regimetro grevinne i det ytre og som motstandskjemper i det skjulte. Hun samarbeidet i motstandskampen med blant andre Helmuth James Graf von Moltke, Peter Graf Yorck von Wartenburg og Claus Schenk Graf von Stauffenberg. Hennes arbeid besto i å gi meddelelser til utenlandske diplomater i Sveits, holde forbindelsen mellom medlemmer av motstandsbevegelsen og knytte kontakter til andre sympatisører av motstandsbevegelsen. Samtidig med at dette arbeidet foregikk, gjorde flere medlemmer av hennes familie karriere i NSDAP.
Dönhoff deltok i forberedelsene til 20. juli-attentatet 1944, og hadde kontakt med den såkalte Kreisau-kretsen. Nesten alle hennes venner ble drept i forfølgelsene som fulgte. Dönhoff ble også arrestert, men slapp fri etter å ha vært avhørt av Gestapo.
Da Den røde armé rykket inn i Øst-Preussen i januar 1945, bestemte hun seg for å flykte. Med knappe 30 kilometers forsprang på russerne la hun i vei på hesteryggen. På veien plukket hun opp den 15 år gamle sønnen til sin skogforvalter og satte ham på den ekstra hesten hun hadde med. De to tilbakela ti kilometer om dagen, noen ganger med russerne bare fem kilometer unna. Etter sju uker hadde hun og gutten passert tre elver, blant dem Oder, tilbakelagt 1200 kilometer, og ble tatt imot av grev Metternich på slottet Vinsebeck i Steinheim i Westfalen. Hun skrev om flukten i boken Namen, die keiner mehr nennt: Ostpreußen – Menschen und Geschichte (direkte oversatt til norsk: Navn som ingen mer nevner – mennesker og historie) som utkom i 1962. I mellomtiden var hennes hjem Schloss Friedrichstein fullstendig ødelagt av russerne.
Journalist under rettsoppgjøret
Tysk presse ble fra 1945 til 1949 utgitt på lisens fra de allierte. Den britiske okkupasjonsmakten kunne derfor i 1946 invitere henne til å begynne å skrive for avisen Die Zeit. Hun hadde i 1945 gjort seg bemerket med memorandumer til de britiske okkupasjonsmyndighetene om bakgrunnen for fremveksten av nasjonalsosialismen. Hun kritiserte de allierte for det hun oppfattet som et ensidig bilde av Tyskland. I likhet med andre kvinnelige motstandskjempere som Annedore Leber og Freya von Moltke krevde hun større anerkjennelse for motstandsbevegelsen som hadde eksistert i Tyskland.
Die Zeit var ledet av sjefredaktør Richard Tüngel og hadde de første årene etter starten i 1946, et politisk ståsted langt til høyre for forbundskansler Konrad Adenauers CDU. Også Dönhoff fulgte denne redaksjonelle kursen. Hun hevdet at bare noen ganske få på toppen hadde pådratt seg skyld under nasjonalsosialismen, og at mange derfor led urett under rettsoppgjøret. I 1949 gikk hun inn for et generelt amnesti for krigsforbrytelser. Konkret viste Dönhoff forståelse for de som medvirket i eutanasiprosjektene og de utkommanderte ved massedrapene. Hun forsvarte general Wilhelm Speidel som var øverste ansvarlig for massakrene i Lyngiades og Kalávryta. Dönhoff hevdet at dersom rettsoppgjøret var blitt utsatt, ville det sett annerledes ut. Okkupasjonsmakten opptrådte ifølge Dönhoff ikke som «rettens majesteter», men som «oppdragere». Så sent som i 1951 hevdet hun at seiersmaktene hadde tatt giften fra nazitiden og brakt den videre inn i dagens samfunn. Her møtte hun i redaksjonen motstand fra sin kollega Ernst Friedlaender som mente at «en øverstkommanderende hadde plikt til å vurdere en forbryterstat som en forbryterstat, og handle deretter».
Vinteren 1945 til 1946 fulgte Dönhoff Nürnbergprosessene sammen med Richard von Weizsäcker og Axel von dem Bussche. Det dreide seg om prosessene mot Julius Streicher, Hermann Göring og Joachim von Ribbentrop. Som de øvrige to mente Dönhoff at de tiltalte ikke bare skulle dømmes for overgrep mot andre folk, men også for forbrytelser mot sitt eget folk.
Historiker og Die Zeit-redaktør fra 1963 til 1998 Karl-Heinz Janßen, stilte femti år etter avisens etablering spørsmålet om Dönhoff burde tatt sterkere avstand til de «brune», enn det hun faktisk gjorde. Han besvarte selv spørsmålet med å vise til at Die Zeit med rette hadde gitt uttrykk for det mange tyskere følte på det aktuelle tidspunkt.
Hennes kritikk mot de alliertes påtalemyndighet ble nedtonet etter at hun hadde vært til stede under prosessen mot de ansvarlige for massakren i Oradour-sur-Glane. I 1954 ble det til slutt for meget for Dönhoff, da redaktør Tüngel offentliggjorde en artikkel fra nasjonalsosialisten Carl Schmitt. Det kunne hun ikke akseptere og sa opp sin stilling i avisen. I året som fulgte arbeidet hun blant annet for The Guardian.
Østpolitikken og tysk samfunnsliv
I 1955 skjedde et redaktørskifte i Die Zeit og Dönhoff ble leder av den politiske redaksjonen og stedfortredende sjefredaktør. Avisens kurs ble dreid i liberal retning. I 1968 ble hun avisens sjefredaktør og i 1973 medlem av utgiverkollegiet, som hun tilhørte frem til sin død i 2002. Hun var en av de mest innflytelsesrike journalister i Tyskland i etterkrigstiden.
Forbundskansler Willy Brandt inviterte i 1970 Dönhoff med til Warszawa for undertegning av Warszawa-avtalen om normalisering av forholdene mellom Tyskland og Polen. Det var meningen hun skulle dra, men kort tid før avreise meldte hun avbud, med grunnlag i sine personlig tap. Hun møtte stor forståelse for dette. Hun forsto på et tidspunkt at «å drikke et glass ved inngåelsen av avtalen», var mer enn hun kunne klare,
Foran presidentvalget i Tyskland 1979 foreslo Brandt for henne at hun skulle stille som kandidat mot Karl Carstens. Hun avslo dette og foreslo i stedet Richard von Weizsäcker. Til slutt ble det Annemarie Renger som stilte, men tapte for Carstens. Etter Tysklands gjenforening var forsoningen mellom øst og vest i Tyskland et av hennes viktigste interesseområder.
I 1981 stiftet hun Marhoff, en forening i Hamburg for reintegrasjon i samfunnet av straffedømte etter soning.
Dönhoff bidro i 1992 til å reise et minnesmerke over Immanuel Kant i Kaliningrad, det tidligere Königsberg.
Ettermæle
Dönhoff ble beskrevet som å stå for en fri, humanistisk liberalisme, som kanskje ikke var fri for konservativ påvirkning, men at det i hvert fall ikke var gjørlig å sette noen ideologisk merkelapp på henne.
Blant de fremste utmerkelser hun mottok i sin levetid var Friedenspreis des Deutschen Buchhandels i 1971. Hun ble også utnevnt som æresborger av byen Hamburg. Hun slo seg ned i Hamburg etter fordrivelsen fra Øst-Preussen.
Dönhoff grunnla i 1988 en stiftelse i eget navn, og etterlot alle sine prispenger og inntekter fra bøker til denne stiftelsen. Stiftelsen deler ut stipendier på inntil to måneder á 1500 euro (per 2022) til blant annet ungdomsarbeid, støtte til østeuropeiske kunsntere og kulturformål. University of Nottingham hadde per 2022 et eget forskningsprosjekt knyttet til Dönhoffs etterlatte skrifter. Dönhoff døde på Crottorf slott i Rheinland-Pfalz.
Marion Dönhoff Preis für internationale Verständigung und Versöhnung (Marion Dönhoff-prisen for internasjonal forståelse og forsoning) ble grunnlagt i 2003 av avisen Die Zeit, ZEIT-Stiftung og Marion Dönhoff Stiftung, og utdeles årlig.
Det ble oppkalt skoler etter Dönhoff i Brühl/Ketsch, Hamburg, Lahnstein, Moelln, Nienburg, Pulheim, Wilhelmshaven, Wissen samt i Mikolajki (Polen) og Besut (Nangahar, Afghanistan). Skolen i Mikolajki i Polen, kalt Lyceum Marion Dönhoff har som hovedformål å skape forståelse mellom ungdommer i Polen og jevnaldrende ellers i Europa. Skolen har flere partnerskoler i Frankrike, Italia Tyskland og England. Tysklands regjering preget ved 100-årsjubileet for Dönhoffs fødsel en minnemynt på 10 euro i sølv.
Hun regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte som en av de viktigste personer som i løpet av de siste 200 år har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Bokutgivelser (utvalg)
I sin erindringsbok ''Namen, die keiner mehr nennt. Ostpreußen – Menschen und Geschichte (norsk: Navn som ingen mer nevner. Øst-Preussen - mennesker og historie)'' skildrer Dönhoff familiens historie, sin egen ungdomstid, krigens redsler og flukten på hesteryggen i januar 1945.
Portrettboken ''Um der Ehre willen. Erinnerungen an die Freunde vom 20. Juli (norsk meningsoversettelse: Om å ville det ærefulle. Minner om vennene fra 20. juli)'' inneholder sju portretter av venner og familie som kjempet mot nazismen og arbeidet om attentatet mot Adolf Hitler. Det dreide seg om Albrecht Graf von Bernstorff, Axel von dem Bussche, Fritz-Dietlof Graf von der Schulenburg, Helmuth James Graf von Moltke, Peter Graf Yorck von Wartenburg, fetteren Heinrich Graf Lehndorff og Adam von Trott zu Solz.
Debattboken Ziviliziert den Kapitalismus, Grenzen der Freiheit (norsk meningsoversettelse: Sivilisér kapitalismen, frihetens grenser) ble først skrevet som en artikkel og deretter utviklet til en bok. I boken tar Dönhoff for seg kapitalismens utvekster.
Londons bydeler
Londons bydeler (boroughs) er 32 administrative områder som sammen med City of London danner Greater London. Dagens struktur har eksistert siden 1965.
Bakgrunn
I 1855 ble om lag 300 lokale myndigheter i London redusert til 38. London Government Act av 1899 reduserte antall bydeler (metropolitan boroughs) i det som nå er indre London til 28. Nåværende struktur ble etablert 1. april 1965, da London Government Act av 1963 trådte i kraft. Av loven fremgår det at det skal etableres nye administrative områder som skal kalles London boroughs. I loven blir 32 bydeler listet opp, og hvilke tidligere områder som skulle inngå i hver nye bydel. Bydelene ble ikke navngitt i 1963-loven. Ansvaret for navngivningen ble gitt til de nye bydelene. Området som ble dannet av de nye bydelene og City of London fikk navnet Greater London. I 1972 ga The Local Government Act bydelene lov til å endre navn. 12 bydeler har status som indre bydel, mens 20 bydeler har status som ytre bydel. Den overordnete bymyndigheten i perioden 1965 - 1986 var Greater London Council (GLC), mens det i perioden 1986 - 2000 ikke var noen overordnet bymyndighet. I 2000 ble Greater London Authority (GLA) etablert, samtidig med ordningen med en direkte valgt ordfører og London Assembly.
Valg til bydelsråd
I den opprinnelige London Government Act av 1963 fremgår det at første valg til bydelsrådene skulle skje i mai 1964. Det holdes valg hvert fjerde år til alle plassene i bydelsrådene. Alle borgere over 18 år i UK, EU og Samveldet som er bosatt i bydelen har stemmerett. Hver bydel er delt inn i valgkretser (electoral wards), som hver har tre representanter i bydelsstyret. Bydelene og City of London består av til sammen 649 valgkretser (desember 2011). 29 av bydelene har et system der de valgte representantene velger en leder. Fire bydeler (Lewisham, Newham, Hackney og Tower Hamlets har et annet system, der lederen av bydelsstyret blir direkte valgt av innbyggerne. Den direkte valgte ordføreren blir valgt for en periode på fire år. Han eller hun velger så et bydelsstyre på ikke mer enn 10 medlemmer. Medlemmene trenger ikke være fra samme parti. I mai 2010 ble det 13. valget til bydelsrådene avholdt. Valget var det første som ble avholdt samtidig med parlamentsvalget, noe som kan bidra til å forklare en betydelig høyere valgdeltakelse enn tidligere (62 prosent i 2010 mot 38 prosent i 2006). I 2010-valget kjempet 6 828 kandidater om 1 861 plasser.
Oppgaver
Bydelene (og the City of London) ivaretar mange av de daglige tjenestene i London. Blant annet eier og vedlikeholder bydelene nærmere en halv million boliger, de håndterer plansøknader og er ansvarlig for biblioteker, avfallshåndtering og løyver til puber, klubber og restauranter. Bydelene vedlikeholder 95 prosent av Londons veier og håndhever parkeringsregler. Bydelene har også ansvar for kultur- og fritidstjenester.
Åssiden kirke
Åssiden kirke er en arbeidskirke fra 1967 i Drammen kommune, Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Drammen prosti i Tunsberg bispedømme.
Liste over Norges fylkesordførere
Denne siden viser en liste over Norges fylkesordførere.
Åssiden kirke
Byggverket er i rød murstein og har 350 plasser. Kirken er inndelt i kirkesal, ungdomsrom, menighetssal, 2 kjøkken, kontorer, barnehage og seniorsenter med servering. Ved inngangspartiet til kirken står det et frittstående klokketårn med tre klokker levert av Olsen Nauen klokkestøperi med innskriftene: «Av Guds nåde», «Til Guds ære» og «Evig glade skal vi være». I 1987 ble kirken utvidet for å bygge et eldresenter i forbindelse med kirken.
Det er ikke kirkegård ved kirken, men Åssiden gravlund er 1700 meter unna. I 1997 fikk Drammen kirkelige fellesråd den gamle tømmerkirken som den gang sto i Rømers vei av den katolske kirke i Drammen, St. Laurentius som skulle bygge nytt på tomten.
Liste over Norges fylkesordførere
Fotnoter
1 Oslo er både et fylke og en kommune, hvor ordføreren for Oslo kommune også fungerer som fylkesordfører.
Prestvannet
Prestvannet og parkområdene rundt er et turmål i Tromsø, sommer som vinter. Vannet har et rikt fugleliv med ender, måker og andre fugler, og på grunn av dette er deler av vannet fredet i hekketiden. Vannet ligger på Tromsøya, 96 moh, og dekker ca 75 dekar.
Liste over Norges fylkesordførere
Fotnoter
2 Nord-Trøndelag og Sør-Trøndelag ble slått sammen til Trøndelag 1. januar 2018.
Prestvannet
Rikt dyreliv
Prestvannet har et rikt dyreliv. Blant fugleartene finnes smålom, stokkand og toppand, fiskemåke, hettemåke, makrell- og rødnebbterne. En av årsakene til artsrikdommen er de mange flytende torvøyene i vannet som sikrer beskyttede hekkeplasser. I den senere tid har det vært diskutert om vannet gror igjen, og at det kanskje bør settes i gang tiltak for å holde vannet åpent for å beskytte det varierte dyrelivet. Nødvendigheten og riktigheten av dette er imidlertid omstridt.
Fisk
Etter at Prestvannet var demmet opp, prøvde man å sette ut røye og ørret, men de døde hver vinter av oksygenmangel. Så prøvde man å sette ut den sentraleuropeiske arten karuss, som klarte seg. Karussen har en spesiell egenskap; om vinteren legger den seg i mudderet på bunnen. På grunn av oksygenmangelen utvikler den alkohol i blodomløpet. Skulle Prestvannet bunnfryse om vinteren, vil også alkoholen senke frysepunktet i blodet, og karussen har en større sjanse for å overleve vinteren. I tillegg til karuss finnes det også trepigget stingsild i vannet, men denne fisken har en mye større dødelighet på grunn av oksygenmangelen.
Liste over Norges fylkesordførere
Fotnoter
3 Damman meldte seg ut av Høyre i desember 2018 og var partiløs resten av perioden.
David Fisher
Han skrev manusene for fire Doctor Who-historier. Hans første er The Stones Blood og den andre The Androids of Tara. Han skrev begge for den 16. sesongen av serien. For den 17. sesongen skrev han The Creature from the Pit. Han holdt også på med et manus kalt A Gamble with Time for den 17. sesongen, men han rakk ikke å bli ferdig med det på grunn av at han holdt på å ta ut skilsmisse fra sin første kone. Historien ble derfor gjort ferdig av manusredigerer Douglas Adams og produsent Graham Williams. Den fikk tittelen City of Death og ble vist med psevdonymet David Agnew. Hans siste Doctor Who-historie er The Leisure Hive fra sesong 18.
Han skrev også bøkene basert på The Leisure Hive og Create from the Pit for Target Books og han har stilt opp til intervju for DVD-utgivelsen av førstnevne historie. Han ble også intervjuet i forbindelse med DVD-utgivelsen av City of Death.
Nord-Trøndelag fylkesting 2011–2015
Nord-Trøndelag fylkesting 2011–2015 bestod av 35 representanter. Fordelingen mellom partiene var 15 fra Arbeiderpartiet, 7 fra Senterpartiet, 5 fra Høyre, 3 fra Fremskrittspartiet, 2 fra Sosialistisk Venstreparti, 2 fra Venstre og 1 fra Kristelig Folkeparti.
Arne Larsen (langrennsløper)
Arne Larsen (født 7.  juli  1909) var en norsk langrennsløper og friidrettsutøver fra Hamar.
Arne Larsen deltok sammen med Ragnar Ringstad, Olav Økern og Lars Bergendahl på det norske laget på 4 x 10 km stafett som vant sølvmedaljen i VM i 1938 i Lahtis.
Larsen vant NM-sølv på 5 000 m og 10 000 m løp i 1938 og 1939, og NM-bronse i terrengløp i 1937 og 1938. Som friidrettsutøver representerte Larsen idrettslagene Hamar IL i 1937 og Ottestad IL fra 1938. I 1939 ble han tildelt Egebergs Ærespris.
Klatrefører
En klatrefører er, innen fjellklatring, en samling rutebeskrivelser. Hver klatrerute er angitt med vanskelighetsgrad, lengde i antall meter og antall taulengder og omtrentlig antall timer det tar å klatre ruten. På kartene er det en rekke spesielle symboler som viser ting som er relevante for en fjellklatrer. Det finnes egne symboler for standplasser, bivuakker, løse steiner, gress, snø og is, renner, kaminer, riss, diedere, sva, hyller, overheng, varder, klemblokker, pendeltraverser m.m.
Dieder
Et dieder er, innen fjellklatring, en fjellformasjon som er som et innvendig hjørne. Denne formasjonen gir mulighet for stemming, dvs. at all tyngde hviler på begge ben, slik at en kan avlaste armene.
Kai Olav Ryen
Kai Olav Ryen (født 10. september 1978 på Tynset) er en norsk fotballspiller, som fra 2002 har spilt for Kongsvinger.
Chen Maiping
Chen Maiping (tradisjonell kinesisk: 陳邁平; forenklet kinesisk: 陈迈平; pinyin: Chén Màipíng, født 4. november 1952 i Changshu i Jiangsuprovinsen i Kina) er en kinesisk forfatter kjent under kunstnerpseudonymet Wan Zhi (万之). Han har særlig skrevet noveller og har også oversatt litteratur fra engelsk og svensk til kinesisk.
Chen flyttet til Sverige i 1990. Han har i Sverige blant annet undervist i kinesisk på Stockholms universitet og arbeidet som oversetter. Han er også viseordfører og generalsekretær for den uavhengige kinesiske PEN-klubben.
Zhang Shicheng
Zhang Shicheng (forenklet kinesisk: 张士诚, tradisjonell kinesisk: 張士誠, pinyin: Zhāng Shìchéng; født 1321 i dagens Dafeng i Yancheng i Jiangsu i Kina, død 1367） var en av anførerne for De røde turbaners opprør under Yuandynastiets Kina. Han etablerte senere kongedømmet Dazhou og tok regjeringsnavnet Tianyou (天佑).
Thomaslenninga (Brønnøy)
Thomaslenninga er en gate i Brønnøysund som er oppkalt etter handelsmannen Thomas Hermansen fra Sømna som etablerte seg med forretning i byen i 1850.
På midten av 1800-tallet var det ingen veier helt frem til Brønnøysund. I stedet rodde folk over Trælvikosen og dro båtene sine på land i Thomaslenninga. Også i dag benyttes området til fortøyningsplass og båtopptrekk.
Thomaslenninga er nå navnet på gaten i bydelen. Bebyggelsen består for en stor del av eldre hus, bortsett fra et boligkompleks, bygd for noen få år siden, med 24 leiligheter rundt et åpent torv med parkeringsanlegg under.
Liste over kjente tromsøværinger
Lista viser et utvalg kjente personer med tilknytning til Tromsø.
Vjasna
Vjasna (belarusisk: Вясна, «vår», årstiden) er en menneskerettighetsorganisasjon fra Belarus med sete i Minsk. Organisasjonen ble grunnlagt i 1996 av Aljes Bjaljatski for å yte politiske fanger og deres familier finansiell og juridisk hjelp.
Organisasjonen ble senere forbudt, og Aljes Bjaljatski ble den 24. november 2011 dømt for skatteunndragelser til fire og et halvt års straffeleir.
Vjasna er medlem av International Federation for Human Rights.
Negerkonge
Negerkonge (originalt på svensk: negerkung) var en av «yrkestitlene» som Astrid Lindgrens barnebokheltinne Pippi Langstrømpe brukte om sin far Kaptein Efraim Langstrømpe i tidligere utgaver av bøkene.
Rettighetshaverne, Lindgrens datter Karin Nyman, bestemte i 2015 at ordet «negerkonge» ikke skal brukes i bøkene lenger. Det var en beslutning i tråd med Astrid Lindgrens eget ønske.
I forbindelse med en nyinnlesning av teksten for NRK Radio i 2006 ble uttrykket negerkonge i den norske teksten erstattet med sydhavskonge.
NRKs endring vakte reaksjoner. Anne Oterholm som er leder av forfatterforeningen sa ifølge NRK: «Det går ikke an å forandre et åndsverk på den måten. Man kan ikke gjøre et åndsverk politisk korrekt». Leder av kritikerlaget Trond Haugen var enig med Oterholm. Finn-Erik Vinje mente at «Man er så livredd for ord og uttrykk som for en moderne voksen kan virke støtende, og man vil skåne barna for det. Selv sympatiserer jeg ikke med den tanken». Dagbladets Andreas Wiese mener derimot at språket i tekster som dette bør moderniseres.
Wimbledon-turneringen 1996
Wimbledon-turneringen 1996 ble spilt i juni i London og er en Grand Slam-turnering i tennis på gress. Richard Krajicek vant singletittelen i Wimbledon for herrer. Singleturneringen for damer ble vunnet av tyske Steffi Graf som dermed vant sin sjuende singletittel i Wimbledon. Double-turneringen for herrer ble vunnet av det australske paret Mark Woodforde / Todd Woodbridge og damedouble av tsjekkiske Helena Sukova og Martina Hingis fra Sveits. Helena Sukova vant også mixed double, sammen med landsmannen Cyril Suk.
Scooter (band)
Scooter er et tysk techno-band som ble dannet i 1993. Bandet har til sammen solgt over 25 millioner plater og har vunnet mer enn 80 gull -og platina sertifiseringer. Bandets medlemmer i dag er Hans-Peter Geerdes (H.P. Baxxter), Hendrik Stedler (Rick J. Jordan) og Michael Simon. Scooter har eksperimentert med mange forskjellige sjangere. Mest kjent er de kanskje for sin Happy Hardcore-stil, også kjent som Hard trance. Innen, den noe mer populære, dance sjangeren har de fokusert på Hardstyle og Jumpstyle. Bandet har også prøvd seg på hiphop, hardrock og house.
Celebrate the Nun og The Loop
I 1986 møttes H.P. Baxxter og Rick J. Jordan for første gang i Hannover i Tyskland. Sammen dannet de synthpop bandet “Celebrate The Nun”. I 1988 ga bandet ut Meanwhile, Allmusic skrev da “top-drawer songwriting and consistently cachy hooks lifted” løftet gruppen over alle de andre Depeche Mode wannabeesene på den tiden. Will You Be There sin beste plassering var på nummer 5 på Bilbord sin Dance/Club liste på den 23. juni 1990. Gruppen fortsatte suksessen med en tolvtenotering på den samme listen med She’s a Secretary/Strange den 8. desember. I 1991 ga bandet ut ‘’Continuous’’, men hadde mindre suksess, på grunn av synthpopens popularitet sank. I 1990 forlatte Slin Tompson bandet for å starte et eget prosjekt. Vokalisten var Baxxter og de kvinnelige vokalene var av Baxxters søster Britt Maxime. Bandet fikk ikke den suksessen de hadde håpet på, men Baxxter fortsatte å jobbe for det tidligere Hamburg indie plateselskapet (i dag Edel Records) innen distribusjon og salg. I denne jobben møtte han Scooters fremtidige manager Jens Thele. Sent i 1993 gikk de tidligere medlemmene av Celebrate the Nun sammen med Baxxters fetter Ferris Bueller, under managemet av Jens Thele, sammen og skapte et remiks team kjent som The Loop. The Loop ble etter hvert et av de beste remiks teamene i Tyskland, der de ga ut remikser for artister som Adeva, Holly Johnson, The Tag Team og RuPaul.
Starten på Scooter
Scooter startet som et prosjekt i 1994. Deres debutsingel “Vallée De Larmes” (fransk for Tårenes Dal) nådde åttendeplass på den offisielle tyske dance listen. I april spilte Scooter sitt første live show på “The Palladium” i Hamburg. På det tidspunktet ble prosjektet offisielt endret fra å være et prosjekt til å være et band, på det tidspunktet ble Baxxters “rapping” til bandets kjennetegn.
Singelen “Hyper Hyper” var ventet å være en liten hit innen klubbscenen, men viste seg å bli en platinaselgende hit, da den solgte over 700 000, og endte opp som nummer to på den tyske singellisten. Scooter sin tredje singel “Move Your Ass” nådde senere nummer tre på den samme listen etter bare noen uker etter at den ble utgitt. De etterfølgende singlene, “Friends” og “Endless Summer” endte opp på de samme plassene.
Bandet hadde de samme kjennetegnene gjennom sit andre album, Our Happy Hardcore, inntil musikkstilen ble tydelig endret med deres 1996 singel “I’m Raving” (fra det tredje albumet Wicked!) da tempoet gikk ned til 138 BPM. Tidligere hadde tempoet ligget mellom 160 og 190 BPM. Singelen nådde gullstatus og beste notering som nummer 4 i Tyskland.
Scooter sitt fjerde album, Age of Love solgte til gull, da det solgte over 250 000 kopier i løpet av de første fire ukene innen det ble utgitt.
Medlemmer
Tidligere
Gjester
Diskografi
Studioalbum
Franz Josef Müller
Franz Josef Müller (født 8. september 1924 i Ulm, død 31. mars 2015 i München) var en tysk mann som ble kjent for sin tilknytning til «Ulmer Abiturentengruppe», en tysk motstandsgruppe som under andre verdenskrig var tilknyttet Den hvite rose.
Müller samlet inn penger til frimerker og konvolutter som ble brukt til å sende ut Den hvite roses løpesedler, og han var også involvert i utsendingene. Sammen med Hans og Susanne Hirzel planla han utdeling av løpesedler i postkasser i byen. Møtene fant sted bak orgelet i Martin-Luther-Kirche, der Hirzel-søsknenes far var sogneprest.
I 1943 ble han arrestert mens han var i tjeneste som soldat i Frankrike. Bevisene mot ham var ikke sterke, men i Volksgerichtshof var ikke beviser alltid avgjørende. En faktor som bidro til at han slapp unna med fem års fengsel, mens andre som hadde gjort tilsvarende fikk dødsstraff, var at rettspresidenten Roland Freisler ikke kunne tro at den blonde og blåøyde Müller av hele sitt hjerte kunne være motstander av nasjonalsosialismen. Han ble løslatt da naziregimet falt.
I 1947 planla han å emigrere til USA, men overborgermesteren i Ulm, Robert Scholl, overtalte ham til å bli. Scholl var faren til Hans og Sophie Scholl, som begge ble henrettet i 1943. Müller studerte rettsvitenskap i Tübingen, og engasjerte seg i denazifiseringen av Tyskland.
I 1986 startet han sammen med andre overlevende og etterlatte fra Den hvite rose et prosjekt i regi av Weiße Rose Stiftung, utstillingen Ulmer DenkStätte Weiße Rose. Han holdt regelmessig foredrag for tyske skoleklasser om Den hvite rose og motstandsarbeidet, og var æresformann for stiftelsen.
Rune Bolseth
Rune Bolseth (født 4. juli 1980) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er toppspillerutvikler og assistenttrener for den norske klubben Sogndal Fotball.
Han spilte for Sogndal Fotball og Hønefoss Ballklubb.
Bolseth gikk på idrettsfag ved Firda videregående skole fra 1996 til 1999 og spilte da for ungdomsklubben Sandane Turn og Idrettslag. Etter videregående skole gikk han til Sogndal Fotball i 1999. Han skåret 52 mål for Sogndal på sine 359 kamper over ti år. Han var kaptein for laget i en periode. Etter 2009-sesongen gikk han til den nyopprykkede eliteserieklubben Hønefoss. Bolseth regnes som en taktisk dyktig midtbanespiller, med en god pasningsfot.
Bolseth er sønnesønn av grunnleggeren av familieselskapet Bolseth Glass AS, Magnus Bolseth.
Militærtjeneste
Militærtjeneste kan vise til:
Heinrich von Gagern
Heinrich Wilhelm August Freiherr von Gagern (født 20. august 1799 i Bayreuth i Bayern, død 22. mai 1880 i Darmstadt) var en tysk liberal politiker. Han var aktiv under 1848-revolusjonen, og ble valgt som den første president for Frankfurtparlamentet. Gagern var en periode leder av den midlertidige sentralregjering.
Bakgrunn
Heinrich von Gagern var en av seks sønner av politikeren, diplomaten og kulturhistorikeren Hans Christoph Ernst Freiherr von Gagern. Den katolske moren Karoline, kalt Charlotte, var hoffdame i Mannheim og giftet seg som 17-åring med sin protestantiske mann. Paret fikk ti barn. Slekten var adelig og forfedrene hadde vært offiserer, blant annet for republikken Venezia og for Frankrikes væpnede styrker.
Tidlig karrière
Etter gymnaset gikk Gagern inn i militærvesenet i Nassau, og kjempet siden i slaget ved Waterloo. Etter krigens slutt studerte han rettsvitenskap, blant annet ved Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg. Heinrich von Gagern var bare 21 år gammel da han ble øverste embetsmann i fyrstedømmet Nassau-Weilburg. I 1821 gikk han inn i statsadministrasjonen i storhertugdømmet Hessen. Han ble regjeringsråd (Regierungsrat) i Hessen i 1829 og i 1832 innenriks- og justisminister.
Revolusjonsårene 1848/49
I 1848 var han medlem av marsregjeringen i Hessen, og deltok i forparlamentet til Frankfurtparlamentet.
Gagern var politisk liberal og aksepterte folkesuverenitetsprinsippet. Han ble i 1832 pensjonert i Hessen-Darmstadt som følge av sine liberale meninger. I forparlamentet i mars 1848 møtte han imidlertid motstand i de mer radikale politikerne, Gustav Struve og Friedrich Hecker. Gagern vant kampen, og hverken Struve eller Hecker kom med i Frankfurtparlamentet.
I Frankfurt var han delegat for valgkretsen Zwingenberg i Hessen, og tilhørte den nasjonalliberale Casino-fraksjonen. Den 19. mai 1848 ble han valgt som Frankfurtparlamentets første president.
I Frankfurtparlamentet arbeidet Gagern for et konstitusjonelt monarki under den prøyssiske kongen Fredrik Vilhelm IV (en såkalt lilletysk løsning). Da han i 15. desember 1848 ble regjeringssjef («Reichsministerpräsident») fortsatte han denne linjen. Sammen med sin far og sine brødre fikk han stor innflytelse på forfatningen vedtatt av Frankfurtparlamentet i 1849. Da fredrik Vilhelm IV avslo å stille som konge, gikk Gagern av som Reichsministerpresident 22. mars 1849.
Senere år
Gagern var fra 1863 til 1866 Hessen-Darmstadts representant i Wien, og fra 1872 medlem av Hessens landdag.
Lofot-stormen 1849
Lofot-stormen 1849 er rapportert å ha funnet sted utenfor Lofoten den 11. februar 1849.
Hans H.S. Schulzes reiseskildring fra Nordland utgitt i 1865 omtaler en storm denne dagen der 500 mann skulle ha druknet: ''«Det gaar intet Aar hen, uden at Havet fordrer sine Offre under Vinterfisket; men et Par Baades Mandskab anses kun som en ringe Tribut til Bølgerne. Enkelte Aar indtræffe derimod større Ulykker, som i lang Tid bevare sig i Fiskernes Erindring. I 1848 den 11te Februar, saavidt jeg mindes, indtraf en saadan Ulykkesdag, og selv de djærveste Fiskere blegne, naar de omtale denne Dag. Hvor mange Folk der gik under, er ikke godt at vide, da Værene staa i liden Forbindelse med hverandre; men man dømte saa, at en 500 Mand omkom ...»''
I Tromsø Tidende for 25. februar 1849 heter det i ei melding på første side: ''«I Lofoten er Fisket begyndt godt, og slaar til baade i Øst- og Vestlofoten. Veiret var meget haardt, og mangfoldige Baade skulle have sat til under Stormen.»''
Professor Narve Fulsås viser i Historisk Tidsskrift (2001) til at undersøkelser i aviser fra det aktuelle tidspunktet trekker i tvil både datering og tapstall og mener at et så stort antall som 500 omkomne sannsynligvis er en overdrivelse. Han mener Schulze i sin bok utgitt 16 år senere må ha tatt feil årstall.
Tromsø-avisen bekrefter imidlertid at det har vært en storm i 1849 og at svært mange båter har forlist. Det er umulig å få eksakte opplysninger om ulykka. Fulsås mener at ingen i samtida var i stand til å ha et slikt samla oversyn. Dessuten er det i dag vanskelig å foreta en etterkontroll siden både kirke- og klokkerbøker i Vågan ble ødelagt i brannen i Vågan kirke i 1865. I kirkeboken for Buksnes kommune Nordland (1849) er liste over 24 omkomne på sjøen den 11. februar. Det satt igjen 17 enker i kommunen etter denne tragedie.
Ove Gjedde
Ove Gjedde (født 17. desember 1594 på Tommerup i Skåne, død 19. desember 1660 i København ) var en dansk embetsmann. Familienavnet skrevet Gjedde er en moderne skriveform, ettersom det i samtiden skrevet Giedde eller Gedde.
Bakgrunn
Ove Gjedde var sønn av Brostrup Giedde og Dorthe Pallesdatter Ulfeldt.
Tidlig virke
I 1618 ble han satt i ledelsen av en ekspedisjon til India av Christian IV. Danmark hadde Trankebar og Dansk India som koloni i 200 år på grunn av Gjedde.
Virke i Norge
Ove Gjedde kom deretter til Norge, der han i 1622 ble lensherre over Brunla og Numedal, i 1637 byttet han og fikk Tønsberg len. Fra 1626 og helt frem til 1640 var han også lensherre på Eker, og Bratsberg len fra 1640.
Ove Gedde eide flere jerngruver og var medeier i Kongsberg sølvverk, han var mye på Kongsberg og sterkt opptatt av bergverket. Fra Sem kunne han ha oversikt over transporten til og fra sølvverket, etter som kongeveien gikk over tunet på gården, og på Sem lå også et laboratorium for undersøkelse av malm fra gruvene i Kongsberg. Gedde var også engasjert av å organisere tømmerfløtning og tømmerdragning i Drammensvassdraget.
Ove Gjedde var gift med Dorte Knudsdatter Urne, hun og de tolv barna bodde noe på Sem, hvor mye han selv bodde der er uvisst for han reiste mye og hadde mange andre fine gårder. Han skal ha bodde mye i Tjølling der han opprettet Halsen hovedgård, hvor han må ha bodd en tid. Men lengst bodde han visstnok på hovedgården Tislegård ved Kongsberg.
Dorotea Urne skjenket to alterstaker av messing til Haug kirke til minne om ektemannens hjemkomst fra reise til India i 1618 – 1622. Hennes våpenskjold finnes bl.a på altertavla og en lysestake i Tjølling kirke samt over Tomarps kungsgårds inngangsportal.
Sammen med sin svoger Preben von Ahnen grunnla han i 1657 Ulefos Jernværk.
Under Hannibalsfeiden ble han 17. januar 1644 utnevnt til riksadmiral og sjef for den norske forsvarsflåten. Han ble utnevnt til dansk riksråd, men i 1648 ble han alvorlig syk, og ble derfor satt til lendsmann av Helsingborg slott. Men da Hannibal Sehested og Ulfeldt falt i 1651 ble Gjeddes politiske posisjon i København svekket.
Etter freden i Roskilde tapte Danmark-Norge Skåne til svenskene. Men svenskekongen Karl X Gustav brøt fredsavtalen i 1658 da tok de Gjedde som fange. Han ble først sendt til fengsel i Helsingborg slott, men ble senere sent til Malmö. I 1660 ble Gjedde løslatt i en fangeutveksling mellom Sverige og Danmark. Da var Gjedde en gammel og en fysisk svak mann. Han hadde allerede et gravmonument i den gamle danske byen Helsingborg. Sagnet sier at «hans ben etter Roskildefreden aldri fant hvile etter at Skåne ble svensk».
Dorte og Ove Gjedde var foreldre til amtmann Knud Ovessøn Gjedde.
Han Shantong
Han Shantong (kinesisk: 韓山童, pinyin: Hán Shāntóng, født i Yingzhou i Henan i Kina, død 1351) var en av De røde turbaners første opprørsledere. Han hevdet å være etterkommer av Song Huizong (1082–1135), den siste keiser av det nordlige Song-dynasti, og kjempet mot Yuandynastiet.
Møllefossen kraftverk
Møllefossen kraftverk ligger i Herlandsvassdraget i Osterøy kommune i Vestland. Vannkraftverket bruker vann fra Herlandsfoss kraftverk og ligger i sentrum av Fotlandsvåg.
Kraftverket startet produksjonen i 1991.
Nedslagsfeltet er på 73,7 km²; tilsiget er på 174 millioner m³. Kraftverket utnytter et fall på 9 m.
Kraftverket har installert en kaplanturbin med ytelse på 950 kW. Midlere årsproduksjon er på 3,5 GWh.
Kraftverket ble eid av BKK. I 2017 overtok Småkraft AS seks småkraftverk fra BKK.
Hvalrådet
Hvalrådet hadde sitt utspring i Hvalkomiteen som ble etablert i 1924, under ledelse av professor Johan Hjort, med spesielt mandat å koordinere norske og britiske interesser i den pågående reforhandlingen rundt interessene i Antarktis (1926–29). Som et ledd i reguleringen av fangsten på bardehval (lov av 21. juni 1929), ble så Hvalrådet etablert. I 1929 hadde imidlertid de fleste hvalfangstselskapene begynt med pelagisk hvalfangst og hadde ikke lenger det samme behovet for de engelske konsesjonene. Derfor ble Hvalloven mer innrettet på å sikre hvalbestanden enn å tilfredsstille engelske interesser, og Hvalrådet forvaltet lovverket.
Hvalrådet ble organisert i to avdelinger. Den ene var vitenskapelig og ble til Statens institutt for hvalforskning ved Universitetet i Oslo. Den andre var administrativ instans som først var underlagt Handelsdepartementet, men ble overflyttet først til Industridepartementet og så til Fiskeridepartementet. Gjennom denne organiseringen arbeidet rådet for økt kunnskap om hval og hvalfangst samtidig som det en samordnende offentlig instans i spørsmål som vedrørte hval. Blant annet arbeidet rådet for å opprette International Whaling Statistics og forhandle frem internasjonale fangstavtaler for hval.
Initielt hadde Hvalrådet tre medlemmer, utvidet til syv i 1936 da Birger Bergersen antok lederrollen, som ble utvidet til å også gjelde internasjonal representasjon under forhandlinger på hvalfangstkonferansene i London, Berlin og Oslo (1936–39), hvilket ledet til den første fangstavtale internasjonalt (1936). Bergersen satt som leder til 1954, etterfulgt av Gunnar Jahn 1954–60, Gustav Sjaastad 1960–64 og Hans Th. Knudtzon fra 1964.
Heiahornet
Heiahornet er et fjell i Strand kommune i Rogaland. Det har en høyde på 775,5 meter over havet og er det høyeste fjellet i Strand kommune. Fra toppen av fjellet kan man i nord se helt til Napen og Folgefonna, mens man i sørvest kan se til Stavanger. Fjellet er et turmål, et av flere som starter ved Liarvatnet. Ut.no graderer turen «middels».
Hvalrådet
Hvalrådet utga den årlige International Whaling Statistics, samt skriftsserien Hvalrådets skrifter/Scientific results of marine biological research, i hovedsak drevet av Biologisk laboratorium ved Universitetet i Oslo og Statens Institutt for hvalforskning (opprettet 1937).
Rezj (by)
Rezj (russisk: Реж) er en by i Sverdlovsk oblast i Russland. Den ligger ved elva Rezj (i Obs nedslagsfelt) 83 km nordøst for Jekaterinburg. Innbyggertall: 39 881 (folketelling: 2002); 43 429 (folketelling: 1989).
Byen ble grunnlagt i 1773 som en bosetning rundt en metallfabrikk. Bystatus ble innvilget i 1943.
Antispila metallella
Antispila metallella er en sommerfugl som tilhører familien bladhullmøll (Heliozelidae). Denne sjeldne og antatt truede arten er bare funnet én gang i Norge, i Oslo (Christiania) i 1848. Larvene lever på blader av kornell (Cornus spp.). Den er listet som regionalt utdødd (RE) i Norsk rødliste for arter fra 2021.
Utseende
En liten (vingespenn 7 – 9 mm), slank møll, vingene forholdsvis brede for kroppsstørrelsen. Gode kjennetegn er forvingenes varmt rødbrune fargetone og de to tydelig metallskimrende tverrbåndene. Antennene er perlekjede-formede og rundt halvparten så lange som forvingen. Hodet, kroppen og forvingene er varmt rødbrune med en kobberaktig glans. Forvingen har en smal, gullfarget tverrstripe ca. 1/4 ut i vingen. Ca 2/3 ut i vingen er det en trekantet, gullglinsende flekk ved bakkanten og en tilsvarende flekk rett overfor denne ved forkanten, disse når gjerne nesten sammen. Bakvingen er tilspisset med lange, gråbrune hårfrynser, tynt skjellkledt, brunlig med tydelig purpurglans. larven er gråhvit eller lyst grågrønn, med brun hodekapsel, lysbrun ryggplate på det første kroppsleddet og en mørkkantet plate på det bakerste kroppsleddet.
Levevis
Arten finnes i skog der det vokser villkornell (Cornus sanguinea). Hunnen legger egg på unge blader, ett egg på hvert blad. Larven minerer inne i bladet og lager en stor flekkmine. Et karakteristisk trekk er at larvens ekskrementer er spredt jevnt utover og ikke danner noe mønster som hos mange andre bladminerere. Når larven er fullvoksen, skjærer den ut et rundt bladstykke og lager en hylse av dette. Dette etterlater et omtrent 7 mm langt, ovalt hull i bladet. Larven firer seg ned på bakken der den forpupper seg inne i en glatt kokong om høsten. De voksne sommerfuglene flyr i mai – juni i solskinn, helst på ettermiddagen.
Utbredelse
Den er utbredt i Sør- og Mellom-Europa, og de sørligste delene av Nord-Europa. I Norden er den stort sett meget sjelden, blant annet fordi vertsplanten er ganske sjelden her. Unntaket er Öland og Gotland der den er forholdsvis vanlig. Fra Norge kjenner man bare ett funn, fra Oslo i 1848, og det er ikke sannsynlig at arten har bestander her i dag.
Rudolf Broby-Johansen
Rudolf Kristian Albert Broby-Johansen, ofte omtalt som R. Broby-Johansen (født 25. november 1900 i Aalborg, død 9. august 1987 i København) var en dansk kommunistisk kunstpedagog, forfatter, skribent og kulturdebattant. Han debuterte i 1922 med diktsamlingen Blod, utgav tidsskrifter og skrev avisartikler, men ble særlig kjent for en rekke populære fagbøker der han fra et sosiologisk og marxistisk utgangspunkt formidlet kunst og kulturhistorie for «vanlige folk».
Bibliografi
Lista viser bøker som er utgitt på norsk. Mange av bøkene ble også oversatt til svensk.
Woburn Abbey
Woburn Abbey er et gods og tidligere kloster i Buckinghamshire, England. Det ligger like ved både byen Woburn i Bedfordshire og landsbyen Woburn Sands i utkanten av Milton Keynes.
Stedet ble grunnlaget i 1145 som da Hugh de Bolevec inviterte cisterciensermunker til å etablere et kloster. Det er nesten ingen spor av kloster, men man vet at dagens nordfløy ligger over klosterkirken. I 1538, etter reformasjonen ble den siste abbeden, Robert Hobbes, funnet skyldig i høyforræderi. Han ble hengt, angivelig fra et eiketre som fortsatt står i parken, og eiendommen ble konfiskert som krongods.
Kong Edward VI ga godset til John Russell, som senere ble jarl av Bedford. Familien bosatte seg foreløpig ikke på stedet. I 1619 døde den tredje jarlen av Bedford uten arvinger, og hans fetter Francis Lord Russell arvet tittel og gods, og flyttet dit med sin familie. I 1683 ble William Lord Russell d.y. henrettet for høyforræderi. Man fant noen år senere ut at han var uskyldig, og som kompensasjon etter justismordet utnevnte kongen hans far, William Lord Russel d.e. til hertug av Bedford.
Både dronning Elizabeth I og dronning Victoria har overnattet på godset.
I 1953, da den tolvte hertugen døde, var huset i svært dårlig stand. Hans arving John, trettende hertug av Bedford, åpnet det for publikum i 1955, og fikk dermed mulighet til å foreta omfattende restaureringsarbeider. Blant annet ble østfløyen, som var i svært dårlig stand, revet.
Godset er i dag hjem for den femtende hertugen av Bedford og hans familie, og store deler av det er åpent for publikum. Hovedbygningen inneholder en av Englands største portrettsamlinger i privat eie, med bilder tilbake til 1600-tallet; det er også mange andre kunstverk utstilt. På den store eiendommen går over 4000 hjort fra ti forskjellige raser fritt; flere av dem er av raser som var utrydningstruet, men som nå har levekraftige bestander.
Woburn Abbey Antiques Centre er den største antikvitetshandel i Storbritannia utenfor London.
Steel Challenge
Steel Challenge er en skytesport utelukkende med stålmål i forskjellige størrelser og plasseringer. Sporten organiseres i Norge av Dynamisk Sportsskyting Norge (DSSN), og internasjonalt av Steel Challenge Shooting Association. Det er om å gjøre å bruke kortest mulig tid på å treffe alle skivene, og konkurransen består av åtte forskjellige standardiserte løyper.
Steel Challenge har mange likheter med IPSC, men har et mer TV- og publikumsvennlig format på grunn av faste løyper og enklere regler. Siden de samme løypene skytes hvert år er Steel Challenge et sted hvor fartsrekorder settes og slås.
Gjennomføring
Tidligere ble det brukt en spesiell «stopp-skive» som måtte treffes til slutt for at tidtakeren skulle stoppe, men nå brukes i stedet vanlige skytetimere. Skyter man på andre skiver etter stopp-skiven får deltakeren tilleggstid.
Løyper
De åtte offisielle løypene er:
Grunnet plassmangel kan løypene av og til avvike noe fra reglene, enten ved at avstanden mellom målene blir kortere eller at enkelte løyper kuttes ut. Arrangøren kan også ha med egne uoffisielle stager på level 1 matcher.
Verdensmesterskap
Skytegrenen oppstod i USA, og VM i Steel Challenge har blitt arrangert siden 1981. Verdensmesterskapet kalles World Speed Shooting Championship (WSSC), og har vært arrangert i Piru, California fra 1981 til 2011 (bortsett fra 1994, 1995 og 1996). Fra 2012 har VM blitt arrangert i Frostproof, Florida.
Verdensrekorder
Verdensrekorder kan bare settes i VM.
Norgesmesterskap
NM i Steel Challenge har vært arrangert årlig siden 2011, bortsett fra i 2013.