cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Danmarks historie (1536–1660)
Keiserkrigen
Danmarks deltakelse i tredveårskrigen fra 1625–29 kalles også keiserkrigen. Tredveårskrigen startet i Praha i 1618 da tsjekkiske protestanter gjorde opprør mot den tyske keiseren som var katolikk. Selv om Christian IV gjennom sin søster Annas datter var i familie med opprørernes fyrste, Fredrik V av Pfalz, grep han ikke inn da sistnevnte ble angrepet av keiserens styrker året etter. I 1621 sluttet Christian IV en vennskapskontrakt med England og Nederlandene vendt mot den tyske keiseren.
I 1624 ønsket engelskmennene Fredrik av Pfalz gjeninnsatt og oppfordret Christian IV og Gustav II Adolf til å lede en allianse mot keiseren. Gustav II Adolf hadde stor suksess østpå hvor han i 1621 hadde erobret den viktige baltiske handelsbyen Riga. Hans planer var derfor å fortsette sydover. Da Christian IV ville styrke sin posisjon i Nord–Tyskland og i hvert fall ikke ville la Gustav II Adolf komme ham i forkjøpet, sa han ja til oppfordringen. Det danske riksrådet nektet imidlertid å godkjenne kongens krigsplaner og kongen benyttet igjen sitt knep fra Kalmarkrigen og lot seg i mars 1625 velge til øverstkommanderende i den nedersachsiske kretsen i egenskap av holstensk hertug. Denne kretsen var en sammenslutning av nordtyske fyrstedømmer og var opprettet for å holde fred i regionen og holde keiserens katolske tropper borte. Den engelske og nederlandske støtten uteble imidlertid og de tyske hertugene forholdt seg avventende. I juni 1626 rykket Christian IV over Elben og frem mot Weser mens keiserens hær erobret den sydøstlige delen av den nedersachsiske kretsen. Et forsøk på megling ble avslått og England og Nederland lovet aktiv støtte, så Christian IV gjorde seg klar til en offensiv. Målet var å forhindre en sammenslutning av keiserens to hærer under ledelse av generalene Tilly og Wallenstein. 17. august støtte den danske kongens hær sammen med general Tillys tropper ved Lutter am Barenberg i utkanten av Harz. Slaget ble en katastrofe for de danske styrkene.
I Danmark kunne man se hvor det bar hen. Selv om riksrådet ikke hadde tatt del i krigen, grudde det seg for følgene av et nederlag. På stendermøtet i Odense i januar 1627 bevilget riksrådet derfor en krigsskatt og den skattefrie adelen lovet å yte en femtedel av sin inntekt og 2% av sine rentepenger.
Kongens nederlag ved Lutter am Barenberg ble fulgt av et nytt til Wallensteins tropper ved elven Oder. Nå overga en del av alliansen seg til den tyske keiseren, men kongen holdt stand. I begynnelsen av august rykket Tilly inn i Holsten og senere samme måned nådde Wallenstein Lauenborg, hvoretter de begge rykket opp gjennom Holsten og Slesvig; i oktober var hele Jylland erobret. Området ble herjet og plyndret av både Wallensteins tropper og de landsknektene som hadde vært i dansk tjeneste.
Året etter ble Wallenstein forlenet med Mecklenburg og utnevnt til «general over det oceanske og baltiske hav» og i sine bestrebelser på å oppnå herredømmet over Østersjøen begynte han en beleiring av hansastaden Stralsund i Vorpommern. Danmark og Sverige besluttet seg for å komme byen til unnsetning, men det ble den svenske kongen som tok byen under sin beskyttelse. Etter Gustav II Adolfs inntreden i krigen ble det med hertug Frederik av Gottorp og kurfyrsten av Sachsen som meglere, innledet fredsforhandlinger i Lübeck 6. januar 1629. Samtidig arrangerte danskene et toppmøte mellom Christian IV og Gustav II Adolf i Ulvsbäck prestegård på den svenske siden av grensen mellom Halland og Småland. Møtet førte imidlertid ikke til en allianse mellom de to land og ble mest av alt brukt av Christian IV til å påvirke de pågående fredsforhandlingene. Det fikk betydning da Wallenstein etter hvert gikk fra sitt krav om avståelse av hertugdømmene, overdragelse av Jylland til kurfyrsten av Sachsen som pant for keiserlig gjeld til han, oppgivelse av Frederiks nordtyske stift, en stor krigserstatning til keiseren samt sperring av Øresund for keiserens fiender.
Freden i Lübeck ble avtalt 12. mai 1629 og ble svært gunstig for Danmark tatt i betraktning de danske nederlagene i krigen. Christian IV måtte oppgi de tyske stiftene og avstå fra å blande seg i tyske forhold. Kongen lot i første omgang som om han var misfornøyd med avtalen og han fikk riksrådet til å bevilge ham ti tønner gull til erstatning for hans personlige tap før han ratifiserte traktaten. Denne ekstraregningen ble betalt via skatter og la et ekstra press på de krigsplagede bøndene.
Etterspill til keiserkrigen
De jyske bønder og borgere hadde lidd mest under krigen, men bare representanter fra de jyske kjøpstedene utarbeidet en klage til kongen over adelens opptreden under krigen. Selv om kongen lyttet til klagene hadde han ingen intensjoner om å inngå en allianse med borgerne og protestbevegelsen løp ut i sanden. Adelen fikk nå innført at klager i fremtiden skulle gå gjennom lensmennene og ikke direkte til kongen. Samme år kom kongen opp i et ekteskapelig oppgjør med Kirsten Munk, som han hadde giftet seg med i 1615. Kongen anklaget Kirsten Munk for å ha en elsker, leietroppføreren rhingreve Otto Ludvig av Salm. I januar 1630 forlot hun hoffet og tok opphold på Jylland. Kongen var lei seg over skilsmissen og forsøkte resten av livet å vinne henne tilbake med løfter, men kom samtidig med selvmotsigende anklager.
1629 må alt i alt sies å ha vært et dårlig år for kongen. Han hadde tapt en stor krig, bønder og borgere var utilfredse og ekteskapet knaket i sammenføyningene. I tillegg til dette brant Kronborg og dette så han på som et varsel. Varsler ble tatt meget alvorlig og kongen ante at det var nedgangstider i vente.
Mens Christian IV var blitt kastet ut av Tyskland, hadde den svenske kongen stort hell med sin offensiv inntil den gikk i stå i 1634 og Christian IV hadde hell som megler; han fikk til og med sin sønn Frederik innsatt i de tyske stift. Samme år kunne den eldste sønnen, den utvalgte prins Christian, feire bryllup med prinsesse Magdalena Sibylla av Sachsen med en overdådig og prangende fest. Christian IV kunne her demonstrere at Danmark stadig var en stor og mektig maktfaktor.
Kongen ønsket samtidig å ruste opp igjen for å gjenvinne sin europeiske maktposisjon. Riksrådet var imidlertid motstander av en stående vervet hær som kongen foretrakk fremfor utskrevne bønder. Medlemmene av Riksråderne mente at en stående leiet hær både var dyr å opprettholde og til sjenanse for rikets innbyggere. I 1638 fikk kongen viljen sin, men det ble i tillegg skrevet ut bønder til soldattjeneste. Bevillinger til landmilitsen skulle forvaltes av særlige landkommissærer valgt av adelen. På den måten mistet kongen kontrollen over en stor del av skatteinntektene.
Ettersom kongens økonomi skrantet valgte han i 1640 å heve Øresundstollen, som gikk direkte i hans kasse. Dessuten ble skip fra de nye svenske besittelsene tvunget til å betale toll, da kongen mente de ikke var omfattet av den avtalte svenske tollfriheten. Det førte straks til et femtenårig forbund mellom Sverige og Nederland, som året etter tvang Christian IV til en vesentlig nedsettelse av tollen. Kongen prøvde å øke sine inntekter i Holsten ved å kreve toll av alle skip som seilte på Elben til og fra Hamburg. For å sikre inndrivelsen av tollen og som sikring av grensen mot syd anla Christian IV byen Glückstadt, som han håpet kunne utkonkurrere Hamburg kommersielt. Tollen førte til gjentatte konflikter med hansestaden og til slutt blokkerte kongen i 1643 simpelthen Hamburg, som inntil videre måtte anerkjenne kongen som sin overherre. Situasjonen skiftet imidlertid drastisk 12. desember da den svenske generalen Lennart Torstenson uten forutgående krigserklæring gikk over grensen til hertugdømmene sydfra.
Hannibalfeiden
Torstenson erobret hertugdømmene på to uker og den gottorpske hertugen Frederik III forhandlet seg til nøytralitet mot visse ytelser til svenskene. I løpet av januar 1644 angrep og besatte Torstensons tropper Jylland. Nå ble Skåne angrepet og bare Malmø kunne holde stand. Et angrep på Norge mislyktes og en svensk-nederlandsk flåte led nederlag ved et slag i Listerdyb utenfor kysten av Slesvig. Den 1. juni seilte den svenske hovedflåten ut fra Stockholm for å seile Torstensons tropper til Sjælland. Da flåten nådde frem var det ingen tropper der og flåten erobret i stedet Fehmarn. 1. juli møttes den danske og svenske flåten i slaget på Kolberger Heide. Slaget endte uavgjort, men det lyktes den danske flåten å sperre den svenske inne i Kielerfjorden utenfor festningen Christianspris, grunnlagt av Christian IV. Svenskene klarte å unnslippe 1. august og den danske flåtens admiral Peder Galt, som kongen anklaget for grov forsømmelse, ble dømt til døden og henrettet tross innsigelser fra riksrådet.
Sjøslaget på Kolberger Heide ble berømt fordi kongen falt sammen på dekk på skipet Trefoldigheden etter en skade og mistet synet på høyre øye. Han reiste seg straks igjen og oppfordret til videre kamp, noe som ga Johannes Ewald inspirasjon til kongesangen Kong Christian stod ved højen mast.
13. oktober 1644 led den danske flåten et sviende nederlag til en svensk-nederlandsk flåte i farvannet mellom Fehmarn og Lolland. Nederland arbeidet samtidig for en fred ettersom de ikke hadde interesse av å se et dansk Østersjø– og Øresundsherredømme bli avløst av et svensk ditto. I desember tok partene initiativ til fredsforhandlinger og de ble innledet 8. februar 1645 på øya Brömsebro på grensen mellom det danske Blekinge og det svenske Småland. Svenskene krevde frihet for Øresundstoll og rett til å la svenske krigsskip seile gjennom Øresund. Likeledes krevde de avståelsen av Skåne, Halland og Blekinge og avgivelse av den danske konges høyhetsrett over Øresund samt avskaffelse av Elbtollen.
Danskene fikk en særavtale med nederlenderne. Ved Christianopeltraktaten av 12. juni satte danskene ned Øresundstollen og den ble lavere enn den hadde vært i 1628. 13. august ble freden i Brömsebro sluttet med Sverige. Danmark måtte avstå øyene Gotland og Øsel, de norske landsdelene Jämtland og Härjedalen samt Halland for en 30-års periode. Sverige og Nederland ble i tillegg kvitt Elbtollen. Dessuten kom hertug Frederik III til å avstå Bremen og Verden til Sverige.
Tronskifte og styrking av adelen
I juni 1647 døde den utvalgte prins Christian. Kongen prøvde å få sin eneste gjenlevende sønn med dronning Anna Kathrine valgt som tronfølger. Det var hertug Frederik, tidligere to ganger biskop i Bremen og Verden. Kongens posisjon var alvorlig svekket; fysisk etter Kolberger Heide og økonomisk etter krigen mot Sverige, samt politisk ettersom riksrådet ifølge håndfestningen hadde rett til å velge kongens etterfølger.
Christian IV hadde sørget for å gifte døtrene han hadde med Kirsten Munk med den danske høyadelens sønner i håp om å danne en kongelojal adelsfraksjon som kunne demme opp for riksrådets makt. Den mest innflytelsesrike av svigersønnene var Corfitz Ulfeldt, gift med Leonora Christina. Han ble i 1637 stattholder for København og rikshovmester i 1643, men i stedet for å være svigerfarens allierte tok han litt etter litt makten fra ham. Christian IV hadde i 1644 anklaget ham for å la store summer gå utenom statskassen og på mange andre måter gjøre som det passet ham. Etter anklagen meldte Ulfeldt seg syk og anmodet om avskjed. Da kongen ikke ønsket en regjeringskrise midt under krigen, bøyde han seg og Ulfeldt kunne fortsette i sine embeter. Etter flere gnisninger nektet kongen i 1647 å betale for Corfitz Ulfeldt og Leonora Christinas trekvart år lange diplomatiske reise til Nederland og Frankrike. Det fikk igjen Ulfeldt til å nekte å fungere i sine embeter.
Prins Christians død ga Ulfeldt en enestående mulighet for å komme tilbake. Han og riksrådet krevde en fullstendig oppreisning som betingelse for å utpeke hertug Frederik som tronfølger. Ifølge Ulfeldt utferdiget kongen et brev den 18. november som renvasket Ulfeldt og han gjenopptok sine embeter.
Ulfeldt hadde ikke det beste forhold til kongens øvrige svigersønner i riksrådet, men nå fant de sammen om å få sine ektefeller brakt rangmessig på linje med kongens og dronning Anna Katrines barn for å styrke sin egen stilling. Kongen hadde ikke tenkt å tilgi sin tidligere ektefelle, Kirsten Munk; han hadde til og med forbudt døtrene å besøke henne i husarresten. Men for å få sønnen Frederik valgt måtte kongen igjen kapitulere og Kirsten Munk fikk i tillegg noe av sin frihet tilbake. Til slutt måtte kongen gi opp en plan om bortforpaktning av de len adelen tjente gode penger på. Etter alle innrømmelsene innkalte riksrådet til stendermøte for å velge hertug Frederik som tronfølger og møtet ble berammet til april 1648.
Den 28. februar 1648 døde Christian IV. Hans elskerinne, Vibeke Kruse, ble straks forvist fra slottet. Hun døde ikke lenge etter og ble i april samme år begravet i all stillhet utenfor vollene. Riksrådets adelige fikk i all hast bekreftet Christian IVs ekteskap med Kirsten Munk slik at deres barn ble anerkjent som ekte, men det ble samtidig fastslått at det ikke måtte stå i veien for hertug Frederiks rettigheter. Selv om riksrådet ikke var glad for Ulfeldts og de øvrige svigersønnenes store innflytelse, ble det enig om en håndfestning som skulle forelegges hertug Frederik. Denne håndfestningen var den strengeste noen dansk konge har underskrevet. I tillegg til å sikre adelens privilegier innebar den at kongen ikke kunne reise utenlands uten riksrådets samtykke. Han måtte ikke forringe lensvilkårene og skulle innkalle til årlige herredager. Han kunne ikke selv velge hvem som skulle sitte i riksrådet. Når et medlem døde skulle adelen i den aktuelle provinsen velge ut seks til åtte kandidater som kongen så kunne velge mellom. I tillegg ble det bestemt at riksrådet alltid skulle bestå av 23 medlemmer; kongen kunne ikke la rådet forsvinne ved ikke å utnevne nye medlemmer. Den siste paragrafen gjorde i realiteten Danmark til et adelskonstitusjonelt kongedømme: Hvis kongen var uenig med riksrådet og etter to forhandlinger ikke fulgte dets innstilling, kunne riksrådet forordne det det ville.
Alle disse innstrammingene var et ønske om å unngå en gjentakelse av Christian IVs forsøk på å regjere utenom riksrådet. Hertug Frederik måtte godta alt for å bli valgt som konge. 8. mai underskrev han den foreløpige og 6. juli den endelige håndfestningen. De var likelydende. 23. november 1648 ble Frederik III kronet. Kronen hadde vært pantsatt til en kjøpmann fra Hamburg og var blitt innløst av Corfitz Ulfeldt mot utstedelse av et gjeldsbrev på 15–000 riksdaler. Den danske adel sto på maktens tinde.
24. serierunde i Premier League 2021/22
24. runde i Premier League 2021/22 startet torsdag 18. januar kl. 21:00 med oppgjøret mellom og  på Amex Stadium i Brighton, runden avsluttet med to kamper torsdag 10. februar.
Danmarks historie (1536–1660)
Oppgjør med svigersønnene
Mens kongen gikk etter Ulfeldt, forsøkte riksrådet å få has på den neststerkeste av svigersønnene, Hannibal Sehested, gift med kongedatteren Christiane. Siden han ble utnevnt til stattholder for Norge i 1642 hadde han strebet etter økonomisk uavhengighet fra Danmark. Inntektene fra det norske riket kom ikke lenger til Danmark og riksrådet anklaget han for å putte pengene i egen lomme. Frederik var som utgangspunkt ikke ivrig etter å gi slipp på Sehested, ettersom han gjerne så Norges uavhengighet opprettholdt. På den måten kunne han understreke det som han og tidligere konger hadde fastholdt, nemlig at Norge var et arverike i motsetning til valgriket Danmark, noe riksrådet ikke var enig i. På grunn av de klare bevisene og fordi han tilhørte svigersønnenes parti, lot Frederik III ham falle. Som betingelse for at han ikke ble rettsforfulgt måtte Sehested forlate både stattholderstillingen og sin plass i riksrådet. Dessuten måtte han forlate rikene og se sitt store norske gods konfiskert.
Ulfeldt kunne ikke slappe av lenge, for bare to dager senere kom kongen med en serie anklager mot ham overfor riksrådet. Han ble både beskyldt for å ha utnyttet sitt embete til egen vinning og for å disponere uten kongens vitende. Cortitz Ulfeldt kunne se hvor dette bar hen og fryktet å ende som Sehested. Allerede dagen etter anklagene reiste han og familien til Hellebæk, hvor de gikk ombord på et bestilt skip. De flyktet via Holland til Sverige hvor de oppholdt seg ved det svenske hoffet mellom juni 1652 og mai 1655. Frederik III benyttet Ulfeldts flukt til å føye flere punkter til anklagene. Nå ble han også beskyldt for å ha holdt Frederik fra farens dødsleie, for egenhendig å ha gjennomsøkt den dødes gemakker uten riksrådets samtykke samt å ha fjernet en æresport på Amagertorv, så dronning Sophie Amalie under sin kroning ikke hadde kunnet dra til og fra kirken med ære.
Da svigersønnene nå var vekk hadde Frederik III tross den strenge håndfestningen styrket sin posisjon ettersom han nå hadde et mer medgjørlig riksråd. Han støttet seg i det daglige regjeringsarbeidet til de tyske rådgiverne han hadde tatt med seg fra sin tid som biskop i Bremen og Verden.
På avgrunnens rand
I England var man ikke begeistret for den avtalen Ulfeldt hadde inngått med Nederland og da det kom til krig mellom Nederland og England i 1651–53, var Danmark i henhold til 1649-avtalen nødt til å yte sin forbundsfelle støtte. Danmark beslagla derfor alle engelske skip i Københavns havn og som motsvar beslagla engelskmennene alle danske og norske skip på Themsen. Etter dette ble alle danske streder sperret for engelske skip. Sverige forble nøytralt tross press fra Ulfeldt og England, selv om de heller ikke syntes om den dansk-nederlandske traktaten om tollavløsning. For å formilde Sverige ønsket den danske regjeringen å oppheve traktaten og da nederlenderne heller ikke syntes de hadde fått nok ut av den, ble den hevet i 1653. Etter krigen mellom England og Nederland inngikk Danmark en traktat med England om gjensidig handelsfrihet.
I juni 1654 abdiserte den svenske dronning Kristina og hun ble etterfulgt av sin fetter Karl X Gustav, som var interessert i å utvide Sveriges maktområde. Siden slutten av tredveårskrigen med freden i Westfalen i 1648 hadde Sverige vært i besittelse av Vorpommern med Rügen og Stettin samt Wismar, Bremen og Verden. Derfor måtte Sverige, ifølge Karl X Gustav, enten presse Danmark ytterligere eller sikre de nordtyske posisjonene mot Polen og Russland. Da han fikk nyss om et snarlig russisk angrep på Polen, kom han det i forkjøpet og angrep Polen i 1656 og erobret Warszawa og Kraków. Det lyktes også Karl X Gustav å slå ned et katolsk-nasjonalt opprør. Det fikk Russland til å søke forbund med Danmark og Frederik III ante en mulighet til å få revansje mot Sverige.
Nederland fikk han ikke med da de ble nøytralisert av en traktat med den svenske kongen om handelen på Østersjøen. Den tysk-romerske keiseren antydet imidlertid muligheten for en traktat på betingelse av et angrep på det egentlige Sverige (ikke de tyske besittelser). I desember 1656 fikk Frederik III riksrådets tilslutning til opprustning og inngåelse av allianser med Polen, Russland og keiseren. Riksrådet ønsket også en avtale med Nederland innen et angrep, men de sto fast på sin avtale med Sverige. På et stendermøte i Odense ble pengene til opprustningen bevilget og 22. april 1657 ga riksrådet kongen tillatelse til å erklære krig mot Sverige. Krigserklæringen kom 1. juni.
Karl Gustav-krigene
Den 16. juni angrep alliansen Bremen og man klarte i første omgang å erobre mesteparten av Holstein, men man klarte hverken å seire over de svenske troppene eller Karl X Gustav, som befant seg i Polen. Den svenske hovedstyrken marsjerte mot Holstein og krysset grensen i slutten av juli, i august nådde den Kolding og festningen Frederiksodde, det senere Fredericia. Festningen var blitt anlagt i 1650 og den var så ny at den svenske etterretningstjenesten ikke kjente til dens eksistens. Svenskene beleiret den mens en del av den svenske hæren ble satt til å erobre resten av Jylland. På tross av forbundene med Polen, keiseren og Brandenburg og at keiseren angrep svenskene i Polen, endret det ikke Karl X Gustavs fremferd. Den 24. oktober ble Frederiksodde overtatt. Karl X Gustav hadde dermed i starten av 1658 hele Jylland under seg og valgte å slå til mot resten av det danske riket.
Til alt hell for ham var vinteren 1657-58 så streng at de indre danske farvannene frøs til og det viste seg at isen var tykk nok til at hele den svenske hæren kunne marsjere fra Frederiksodde over Lillebælt til Fyn og via Tåsinge, Langeland og Lolland-Falster til Sjælland. Danskene var lamslått og skyndte seg å sende en delegasjon for å innlede forhandlinger med svenskene. Forhandlingene ble innledet 11. februar i Vordingborg med en svensk delegasjon som blant annet besto av Corfitz Ulfeldt. Imens fortsatte den svenske hæren fremrykningen på Sjælland og sto snart 20 km fra København. Etter flere forhandlinger underskrev Danmark og Sverige freden i Roskilde den 26. februar 1658. Den innebar at Danmark måtte avstå Skåne, Halland, Blekinge og Bornholm samt Båhus og Trondhjems len. Videre skulle Danmark sperre beltene for svenskfiendtlige flåter, bespise svenske tropper i landet inntil 2. mai og levere tilbake Corfitz Ulfeldts konfiskerte verdier.
Karl X Gustav var ikke tilfreds med avtalen. Da han så en mulighet for helt å kvitte seg med det besværlige Danmark fortsatte han krigen etter bare seks måneders fred. Den 7. august ankom Karl X Gustav til Korsør og allerede 11. august innledet han beleiringen av København. Kronborg falt i september og dermed var København den eneste delen av selve det danske riket som ikke var okkupert av svenske tropper. Det styrket motstandsviljen og byen holdt stand.
Byens forsvarere fikk nytt håp da en nederlandsk flåte ankom i slutten av oktober. Nederlenderne hadde skiftet side igjen av frykt for total svensk dominans i Norden og Østersjøområdet. I København mottok de nyheten om at polske og brandenburgske tropper hadde befridd Jylland. På samme måte ble svenskene slått tilbake ved Trondheim og på Bornholm. Natten til 11. februar 1659 prøvde svenskene å storme København, men ble slått tilbake. Det førte til at England, Frankrike og Nederlandene i mars 1659 innledet forhandlinger i Haag om en avslutning på krigen. Partene valgte å opprettholde freden i Roskilde med unntak av den paragrafen som sa at Øresund skulle sperres for svenskfiendtlige skip. Etter at Frederik III selv forgjeves hadde prøvd å få til et møte med svenskene, gikk han med på betingelsene fra Haag–møtet. Engelskmennene og nederlenderne var på et nytt møte blitt enige om å bruke makt mot det av de to landene som ikke ville gå med på betingelsene. Derfor slo nederlenderne og danskene seg sammen og angrep de svenske styrkene på Fyn. Her tilføyde de svenskene et stort nederlag 14. november og fikk renset øya for svenske tropper.
Den endelige slutten kom da Karl X Gustav døde under et opphold i Gøteborg 13. februar 1660 og den 27. mai 1660 kunne freden i København omsider sluttes. Den liknet freden i Roskilde, men Danmark beholdt Trondhjems len og Bornholm, hvor befolkningen også hadde gjort opprør mot svenskene. Danmark skulle for fremtiden heller ikke sperre danske farvann for fremmede orlogsskip.
De fire taler mot Catilina
De fire taler mot Catilina eller De catilinske taler (M. Tullii Ciceronis Orationes in Catilinam), var fire berømte taler som ble holdt i år 63 f.Kr. av Marcus Tullius Cicero, konsul av Roma, som redegjorde for det romerske senatet om en sammensvergelse ved Lucius Sergius Catilina og hans venner med den hensikt å kuppe den romerske republikken. Kupplanene er også kjent som den catilinske sammensvergelse.
Sammensvergelsen
Catilina var av gammel patrisierslekt, og tilhørte således Romas adel. Likevel tilhørte han populistene i romersk politikk, som gikk inn for jordreformer og andre tiltak til støtte for Romas lavere klasser. Han stilte som kandidat til å bli konsul for andre gang etter å ha tapt den første gangen. Deretter forsøkte han å sikre seg seieren ved omfattende bestikkelser. Cicero utstedte i selvrettferdig indignasjon en lov som forbød renkesmeder av denne typen å operere. Det var opplagt for alle at loven var rettet direkte mot Catilina, som i sin tur konspirerte med enkelte av sine sammensvorne for å få myrdet Cicero og flere nøkkelmenn i senatet på valgdagen, mens de hadde en hær samlet i Etruria klar for å marsjere mot Roma. Cicero oppdaget planen. Dermed fikk han utsatt valget for å gi senatet tid til å diskutere forsøket på statskupp.
Dagen etter at valget skulle vært holdt informerte Cicero senatet om saken med Catilina tilstede i salen. Sistnevntes reagerte rent voldelig, og slik at senatet utstedte en senatus consultum ultimum som svar på oppførselen, en form for erklæring om riksrett. Formålet var å sette i verk en prosess dersom senatet og den romerske republikk sto i umiddelbar fare fra forræderi eller oppvigleri. De ordinære lover og rettspraksis ble satt til side, og Cicero fikk som konsul absolutt maktmyndighet.
Da valget endelig fant sted og det var åpenbart at Catilina ville tape, samlet konspiratørene en hær, hovedsakelig bestående av Sullas veteransoldater. De medsammensvorne fikk dessuten støtte fra enkelte senatorer som etter sigende hadde misbrukt sin stilling til utsvevende liv og lastefulle utskeielser. Planen var å innlede et opprør over hele Den italienske halvøya, sette Roma i brann og få myrdet så mange senatorer som mulig.
Med en handlekraftig manøver hadde Cicero fått vite hva som var i emning. Den 8. november sammenkalte Cicero til senatsmøte i Jupitertempelet på Kapitol, som utelukkende ble brukt om store farer truet. Catilina utviste det overmot å ta føringen, og det var her han ga sin berømte tale rettet direkte til Catilina med de berømte ordene:«Quo usque tandem abutere, Catilina, patientia nostra? Quam diu etiam furor iste tuus nos eludet? quem ad finem sese effrenata jactabit audacia?» [= ''Hvor lenge, Catilina, skal du egentlig misbruke vår tålmodighet? Hvor lenge skal dette ditt vanvidd ennå få drive sitt spill med oss?''
Oratio in Catilinam Prima in Senatu Habita
Cicero holdt en relativt kort tale – 317 linjer på latin, men gikk rett på sak. Etter å ha brent av denne salven mot Catilina, fortsatte han: ''Hvor lenge akter du å gå i din tøylesløse frekkhet? Gjør det nattlige vakthold i Palatinen slett ikke noe inntrykk på deg, ikke vaktene i byen, ikke folkenes frykt, ikke oppslutningen mot deg av alle sanne patrioter, ikke denne vel beskyttende møteplass for senatet, ikke alle disse blikk og minner? Forstår du ikke at dine forbryterske planer er åpenbare? Ser du ikke at sammensvergelsene er lamslåtte av at alle disse kjenner til den? Tror du at en eneste av oss er uvitende om hva du foretok deg i natt og i går natt, hvor du var, hvem du hadde med deg, og hvilke beslutninger du fattet? Hvilke tider! Hvilke seder! (O tempora, o mores!)''...
Da Catilina kom til Jupitertempelet og skulle finne sitt sete, flyttet alle de andre senatorene seg unna og lot ham sitte fullstendig alene på benken. Etter Ciceros tale forsøkte Catilina å gi sitt svar, men de andre avbrøt ham og ropte taktfast at han var en forræder. Catilina løp så ut av tempelet mens han slengte ut trusler mot senatet. Senere forlot han Roma og dro til militærleieren til Manlius som hadde ansvaret for opprørene. Den neste morgenen samlet Cicero folket og talte til dem:
Oratio in Catilinam Secunda in Senatu Habita ad Populum
I talen til folket informerte Cicero Romas borgere at Catilina hadde forlatt byen, ikke i landflyktighet (slik ryktene fortalte), men for å slutte seg til sin illegale hær. Han beskrev hans medsammensvorne som gjeldtyngede rikmenn, som var grådige etter makt og rikdom. Sullas veteraner omtalte han som ruinerte menn som håpet på en forandring, men fremhold at de liksom Catilina var kriminelle, ryggesløse menn. Videre forsikret han Romas befolkning om at de ikke hadde noe å frykte så lenge han selv, konsulen, og gudene ville beskytte staten.
I mellomtiden hadde Catilina nådd fram til opprørsstyrkene. Senatet erklærte dermed Catilina og Manlius for å være fiender av staten. Marcus Antonius tok med sine tropper, som var lojale mot Romas styre, opp forfølgelsen av Catilina, mens Cicero ble igjen for å vokte byen. I løpet av det slaget som fant sted mellom 2. og 3. tale innså Catilina at han ville tape. Dermed kastet han seg inn midt mellom de romerske soldatene og ble drept. Etterhvert fikk Cicero samlet dokumenter og tilståelser fra mange av konspiratørene og hele saken ble presentert for folket i hans tredje tale.
Oratio in Catilinam Tertia ad Populum
I sin tredje tale erklærte Cicero at byen skulle glede seg over at den var blitt frelst fra det blodige opprøret, og framviste bevis for at alle av Catilinas medsammensvorne hadde tilstått sine forbrytelser. For egen del krevde han ingenting annet enn byens takknemlighet, og borgernes visshet om at seieren hadde vært vanskeligere enn mot et fremmed land ettersom fiendene denne gang var romere liksom dem selv.
Oratio in Catilinam Quarta in senatu habita
I Ciceros fjerde og siste tale la han grunnlaget for andre talere (hovedsakelig Cato den yngre), og argumenterte for henrettelse av konspiratørene. Selv om han som det romerske senatets konsul ikke var tillatt å ha noen formell mening om spørsmålet omgikk Cicero spørsmålet ved finurlig retorikk. Selv om svært lite er kjent av debatten, bortsett fra Ciceros argumenter, som sannsynligvis også er blitt redigert senere, var senatet sannsynligvis av flere grunner imot dødsdom: en av grunnene var at det var adelen som var anklaget. Eksempelvis hadde Julius Cæsar argumentert for at eksil og tap av rettigheter kunne være straff nok for Catilina og hans medsammensvorne, men etter kombinerte anstrengelser fra Cicero og Cato skiftet stemmegivningen i deres favør.
Mens de fleste historikere er enige om at hans handlinger, og spesielt de siste talene for senatet, var republikkens redning, har de også reflektert over Ciceros opphøyelse av seg selv. Den bærer i seg en viss grad misunnelse, som sannsynligvis berodde på det faktum at han ble betraktet som en homo novus, dvs. en romersk borger uten adelig byrd.
1805
1805 (MDCCCV) i den gregorianske kalender var et år uten skuddag som begynte på en tirsdag.
Sabrina Crognale
Sabrina Crognale (født 8. august 1985) er en italiensk moderne femkjemper. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble nummer 27.
Trillo kjernekraftverk
Vandellòs kjernekraftverk er et spansk kjernekraftverk som ligger ved byen Trillo i provinsen Guadalajara. Det eies av Endesa SA.
Verket har én reaktor, som ble tatt i bruk 1988. Det er installert en total effekt på brutto 1066 MW. I 2006 leverte verket 7,69 TWh elektrisk kraft. Produksjonen utgår etter eksisterende planer i 2028. Byggingen av en andre reaktor ble innstilt i 1983.
Cuttack
Historikk
Cuttack ble grunnlagt av Kesharidynastiet rundt 989 e.kr. I 1803 ble byen underlagt Britisk India og i 1816 ble den administrasjonssenter for Orissadistriktet.
Restene av et eldre fort kalt Barabati ligger fremdeles i bysentrumet, i nærheten av den moderne cricketstadioen Barabati Stadium.
Klima
Sommerklimaet er varmt og fuktig med temperaturer over 40°C. Vinterklimaet er tørt og kaldt med temperaturer ned i under 10°C. Sommeren begynner i slutten av mars og varer frem til monsunsesongen begynner i juni. Vinteren varer fra Monsunen gir seg i november og frem til januar og er preget av kald vind og lange netter.
Utdanning
Cuttack har tre universiteter Ravenshaw University, Sri Sri University og National Law University, Cuttack.
Samferdsel
Cuttack ligger på riksvei 5 mellom Kolkata og Chennai. Cuttack er også en viktig knutepunkt for jernbanen på østkysten av India. Den nærmeste flyplassen er innenriksflyplassen Biju Patnaik lufthavn i Bhubaneshwar. Det foreligger planer for å utvide denne til en større internasjonal lufthavn.
Alan Johnson
Alan Arthur Johnson (født 17. mai 1950 i London) er en britisk politiker (Labour Party), som fra juni 2009 var innenriksminister i regjeringen til Gordon Brown. I 2003 ble Johnson undervisningsminister og fra 2007 til 2009 var han helseminister.
Han var postmann og jobbet senere på supermarked før han ble fagforeningsleder. Johnson ble i 1997 medlem av det britiske Underhuset. I 2004 ble han den første tidligere fagforeningsleder siden Frank Cousins (1964) som ble minister i en britisk regjering.
Referanser
<References/>
Jon Cruddas
Jonathan Cruddas (født 7. april 1967 i Helston i Cornwall i England) er et britisk parlamentsmedlem for Labour. Han er en av representantene for ideene som kalles Blue Labour.
Ungdomsasiamesterskapet i friidrett
Ungdomsasiamesterskapet i friidrett er det regionale mesterskapet i friidrett for asiatiske U18-utøvere, dvs utøvere som fyller 16 eller 17 år det året mesterskapet arrangeres.
Mesterskapet ble første gang arrangert i 2016, og var det fjerde regionale mesterskapet i ungdomsklassen som ble etablert, etter Sør-Amerika, Oseania og Afrika.
Musikkåret 1952
Fødsler
|| musiker, produsent og låtskriver (The Stranglers) ||align=center| ||align=center| ||
MS «Sjernarøy» (1959)
MS «Sjernarøy» var en lokalrutebåt som tilhørte Den hvite flåte og som trafikkerte Stavangerskes ruter i Ryfylkefjordene i årene 1959-1992. Den var søsterskip til MS «Rennesøy».
Bygging og overtakelse»
Skipets skrog og overbygg ble bygget ved Brødrene Lothe AS Flytedokken i Haugesund som byggenummer 7 og sjøsetting og dåp var 30. august 1958 med fru Valde som gudmor. Skipet ble deretter slept til Stavangerskes eget verksted Klasaskjæret i Stavanger for innredning, montering av motor og annen utrustning. Den 20. april 1959 ble «Sjernarøy» overlevert som bilførende lokalrutebåt av sjøbusstype til Det Stavangerske Dampskibsselskab, Stavanger. I likhet med flere andre nyere skip i Den hvite fåte, hadde «Sjernarøy» bakk og lasterom med lossebom forut, to lyse salonger over hverandre i overbygg midtskips, og bildekk akter med plass til ni personbiler.
I fart
Den første tiden etter overtakelsen ble «Sjernarøy» benyttet som avløser i ulike ruter, mens Stavangerskes øvrige lokalrutebåter var inne til vårpuss. Den 1. juni 1959 ble skipet satt inn Stavangerskes lokalrute på Sjernarøyane: fra Stavanger til Sør-Hidle, Talgje, Reilstad, Judaberg, Helgøysund, Eik, Sjernarøy, Hinderåvåg og Muslandsvåg, med retur til Stavanger neste dag. Dette var skipets faste rute i en årrekke, men i noen år byttet den rute med MS «Skudenes» og gikk til Kvitsøy og Skudeneshavn om sommeren. Grunnen til dette var at «Sjernarøy» kunne frakte flere biler.
I oktober 1975 ble «Sjernarøy» satt inn i ruten Stavanger-Kvitsøy; fra 1979 en alternerende rute Stavanger-Kvitsøy og Mekjarvik-Kvitsøy. Da Kvitsøy-ruten ble endret til fergesamband Mekjarvik-Kvitsøy i juli 1982 og overtatt av Stavangerskes nyinkjøpte bilferge MF «Vollsøy», «Sjernarøy» ble satt inn i Stavangerskes lokalruter på Lysefjorden og Fisterøyene, hvor den alternerte med søsterskipet «Hidle».
Den 1. januar 1990 ble driften overtatt av Rogaland Trafikkselskap AS, Stavanger, men «Sjernarøy» fortsatte i de samme rutene. I desember 1991 ble skipet solgt til Rogalandturist, v. Endre Endresen, Sandeid inkludert 12 måneders timecarter tilbake til Rogaland Trafikkselskap AS og fortsatte i de samme rutene.
Jonathan Hermansson
Jonathan Hermansson (født 5. oktober 2000 i Umeå, Sverige) er en norsk ishockeyspiller som spiller løper for Stjernen Hockey. har også spilt for Sparta Warriors. Moderklubben er Leksands IF.
Friidrett under Panamerikanske leker 2019 – 200 meter kvinner
Øvelsen 200 meter kvinner under friidrettskonkurransene ved Panamerikanske leker 2019 fant sted 8. og 9. august i Lima, Peru. Den forsvarende mesteren var Kaylin Whitney fra USA.
Rekorder
Før konkurransen var gjeldende rekorder som følger:
Finale
Resultatene var som følger:
Vind: -0.1 m/s
1804
1804 (MDCCCIV) i den gregorianske kalender var et skuddår som begynte på en søndag.
Prix Radio
Prix Radio er en årlig prisutdeling og -fest for alle som jobber i og med radio i Norge. Prisene blir utdelt under Radiodager.
Det deles nå ut 13 priser i forskjellige kategorier som: «Årets programleder», «Årets radioprogram», «Årets direktesending», «Årets feature- og temaprogram», «Årets humorinnslag», «Årets promo», «Årets radio-DJ», «Årets anker», «Årets nyhets- og aktualitetsreportasje», «Årets hederspris» og «Årets radionavn» (kåret av VGs lesere).
Strykeinstrument
Strykeinstrument er musikkinstrument med strenger og resonanskasse der lyden og tonen blir fremstilt ved hjelp av en bue av tre med hestehår spent over. Buen strykes over strengene og fremkaller vibrasjonen. De vanligste strykeinstrumentene er fiolinen, bratsjen, celloen og kontrabassen.
Frank Samuelsen og George Harbo
Frank Samuelsen (født Gabriel Samuelsen 26. februar 1870 i Farsund i Vest-Agder i Norge, død 1946 i Farsund, Norge) og George Harbo (født Gottleb Harbo Ragnhildrød 14. september 1864 i Sandar i Vestfold i Norge, død 1909 i USA) var to norske emigranter til USA som i 1896 ble de første til å ro over Atlanterhavet.
George Harbo var fisker og Frank Samuelsen var handelsmann. De fanget kamskjell ved Atlantic Highlands på New Jersey-kysten da de bestemte seg for å skape seg et navn ved å ro over Atlanterhavet.
Med støtte fra utgiveren av Police Gazette, Richard Fox, som hadde støttet flere lignende prosjekter tidligere, fikk de bygget en 18-fots klinkbygd robåt i eik med vannfaste spanter i sedertre, et par vanntette flyte­tanker og to tofter. Båten var utstyrt med håndtak for å hjelpe dem å snu båten hvis den kantret, noe som reddet livet deres ute på havet. Om bord hadde de et kompass, en sekstant, et eksemplar av Nautical Almanac, oljehyrer og tre ekstra sett årer. De satte ut fra The Battery i New York 6. juni 1896 og ankom Scillyøyene utenfor kysten av Cornwall i England etter 55 dager i sjøen.
Arthur von Gwinner
Arthur von Gwinner (født 6. april 1856 i Frankfurt am Main, død 29. desember 1931 i Berlin) var en tysk bankier, politiker og kunstmesén.
Frank Samuelsen og George Harbo
Partnerne feiret suksessen og lastet så robåten ombord på en dampbåt for turen tilbake. Damperen gikk tom for kull utenfor kysten av Cape Cod, og da kapteinen beordret alt tremateriale ombord til å lage damp for resten av turen, låret Samuelsen og Harbo båten sin og rodde tilbake til New York.
Arthur von Gwinner
Han var sønn av en renommert Frankfurt-familie, og gikk i banklære, blant annet i utlandet. I 1888 ble han eneeier av bankhuset Riess & Itzinger i Berlin. Men i 1894 nedla han sitt eget bankhus for å få en plass i styret i Deutsche Bank, hvor han samarbeidet nært med Georg von Siemens. Han tilhørte styret til 1919, fra 1910 som styretalsmann. Fra 1919 til 1931 tilhørte han Deutsche Banks Aufsichtsrat.
Frank Samuelsen og George Harbo
Samuelsen og Harbo oppnådde aldri noen stor berømmelse eller formue på senere foredragsturneer, og de fikk aldri noen premiepenger fra Fox, kun et par gullmedaljer. Rekorden for kryssing av Nord-Atlanteren i robåt uansett type i klassen for to personer står fortsatt den dag i dag. Til sammenligning er rekorden for raskeste kryssing over Atlanterhavet for to roere med moderne båt 40 dager. For fire roere er rekorden 29 dager. Norsk rekord for kryssing av Nord-Atlanteren av fire roere i en moderne båt er 35 dager.
Arthur von Gwinner
Gwinner spilte en viktig rolle i finansieringen av Bagdadbanen, AEG og Siemens. På grunn av sin utenlandserfaring arbeidet han særlig med Deutsche Banks utenlandsaffærer.
Frank Samuelsen og George Harbo
Loggboken deres og en journal diktert av Harbo eksisterer fortsatt. I 1985 skrev folkesangeren Jerry Bryant The Ballad of Harbo and Samuelsen. I 2016 gav Ingvild Koksvik ut sangen "Gabriel" som omhandler ferden over Atlanteren.
Arthur von Gwinner
I 1910 ble han av keiser Wilhelm II gjort til medlem av det prøyssiske overhuset (Preußisches Herrenhaus). I de følgende årene gjorde han seg kjent som motstander av å ta opp statslån.
Maksims Ponomarenko
Maksims Ponomarenko (født 23. april 1997 i Liepaja, Latvia) er en latvisk ishockeyspiller som spiller back for Sparta Sarpsborg. Han har også spilt for Timrå IK,Lørenskog IK og Stjernen Hockey Moderklubben er Metalurgs Liepaja og har spilt på  latvisk landslaget.
Fylkesvei 474
Fylkesvei 474 går mellom Hald og Malmøy (Malmø) i Lindesnes. Veien danner en ringvei i Mandal med fylkesvei 477, og møter derfor denne veien to separate steder.
Ulster Volunteer Force
Ulster Volunteer Force (UVF) er en nordirsk lojalistisk paramilitær organisasjon. Den er regnet som en illegal terrororganisasjon i Storbritannia og USA.
Fylkesvei 474
Denne veien var en del av daværende E18, nå E39, frem til Kirkeheitunnelen med Skarvøybroene ble åpnet i 1992. Mange hus lå da rett inntil veien uten støyskjermer, men trafikken har sunket vesentlig siden da.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 205 (Vest-Agder).
Britt Johansen
Britt Johansen (født 1954) er en norsk tidligere håndballspiller fra Stord. Hun har 156 kamper for Norges kvinnelandslag i håndball i perioden august 1978 til november 1985 og gjorde 140 mål.
Ulster Volunteer Force
Den har samme navn som Ulster Volunteer Force som ble opprettet i 1912 for å kjempe mot home rule, men det er ingen direkte tilknytning mellom de to organisasjonene. Det nåværende UVF ble opprettet i mai 1966.
Britt Johansen
Johansen var aktiv i Sverresborg IF i tidsrommet 1973-88, et lag hun vant tre cupmesterskap og et seriemesterskap med.
Ulster Volunteer Force
Opphav
UVF ble dannet først og fremst for å kjempe mot IRA. Den fikk sterkest tilslutning i det østlige Antrim, Armagh og i Shankillområdet i Belfast. Den 21. mai 1966 kom UVF med sin første offentlige uttalelse, hvor de erklærte krig mot IRA og omtalte seg selv om «tungt bevæpnede protestanter viet til denne saken».
Britt Johansen
Johansen var linjespiller. Gjennom en periode på 15 år var hun en sentral aktør da Sverresborg vant tre NM-finaler og et seriemesterskap i tidsrommet 1982-86. Senhøstes 1982 deltok ho i Handball-VM 1982, et mesterskap der Norge ble nummer 7. Fra 1988 var Johansen aktiv i Nidelv IL på lavere nivå.
Ulster Volunteer Force
Opphav
De fulgte opp sin uttalelse med mordet på en katolsk barkeeper i juni samme år. Dette mordet førte til at UVFs første leder, Gusty Spence, ble arrestert og dømt til tyve års fengsel. Krigserklæringen mot IRA kom på et uventet tidspunkt, ettersom republikanerne hadde slitt seg helt ned under den mislykkede Border Campaign som ble avsluttet i 1962, og hadde svært liten aktivitet i årene etter.
UVF utførte også en rekke angrep mot infrastruktur i Nord-Irland i 1969. Det var meningen at skylden for dette skulle legges på IRA, noe som kunne få moderate unionister til å komme mer i opposisjon mot de reformene Terence O'Neills regjering hadde foreslått.
Etterhvert som konflikten i Nord-Irland ble intensivert gjennom opptøyer og voldsbruk begynte UVF å utføre sekteriske mord på tilfeldige sivile katolikker. I sine pressemeldinger sa UVF at mordene var et svar på vold fra den nylig opprettede Den provisoriske IRA (PIRA), resultatet av en splittelse i IRA. Dermed oppstod en ond sirkel av angrep fra PIRA mot nordirske institusjoner, Royal Ulster Constabulary (RUC) og British Army som ble fulgt opp av angrep fra UVF. Begrunnelsen for å drepe tilfeldige katolikker var at det ifølge UVF var disse som var «vertskap» for PIRA.
Enkelte av UVFs angrep ble utført i samarbeid med Ulster Protestant Volunteers, og det var en viss overlapping i medlemsmassene.
1970-årene
I begynnelsen av 1970-årene økte volden i Nord-Irland, og UVFs angrep krevde stadig flere liv. Et av de verste eksemplene er McGurk's Bar-bomben i New Lodge i Belfast den 4. desember 1971, som krevde femten sivile katolikkers liv. UVF la først skylden for denne bomben på republikanske paramilitære, men tok senere på seg ansvaret En gruppe UVF-medlemmer kjent som Shankillslakterne utførte en serie brutale mord på sivile katolikker, der ofrene ble slått og torturert før de ble drept. En annen undergruppe var ansvarlig for Dublin og Monaghan-bombene den 17. mai 1974, som drepte 33 mennesker.
Mordene fortsatte utover i 1970-årene, blant annet med mordene på tre medlemmer av musikkgruppen Miami Showband den 31. juli 1975, som ble utført ved at falske politimenn stoppet bandets bil på veien. To medlemmer av gruppen overlevde og kunne senere vitne mot gjerningsmennene. Under dette angrepet ble to medlemmer av UVF drept av sin egen bombe da den gikk av for tidlig. Det kom også anklager, som aldri ble bevist, om at Secret Intelligence Service-agenten kaptein Fred Holroyd og offiseren Robert Nairac fra 14 Intelligence Company hadde deltatt i organisering av angrepet. To av de som ble dømt for mordene var også medlemmer av Ulster Defence Regiment (UDR), og det er omfattende mistanker om at UDR-personell var innblandet i en rekke av UVFs aksjoner. UDR var en reservestyrke for British Army, og disse mistankene gjorde styrken enda mer upopulær blant nasjonalister.
Gruppen ble forbudt allerede i juli 1966, men dette forbudet ble hevet i april 1974 i et forsøk på å få UVF med på en demokratisk prosess. I juni samme år ble det opprettet en politisk gren, Volunteer Political Party, som i valget i oktober 1974 fikk 2690 stemmer i det vestlige Belfast, hvilket utgjorde 6%. Men UVF valgte å fortsette med drapene, og ble derfor forbudt igjen den 3. oktober 1975. To dager senere ble 26 antatte medlemmer arrestert. De ble stilt for retten, og ble i mars 1977 dømt til gjennomsnittlig 25 år hver.
1980- og 1990-årene
I 1980-årene ble UVFs kapasitet redusert av en rekke informanter. Den første var Joseph Bennett, en supergrass som i 1983 gav opplysninger som førte til at fjorten ledende medlemmer ble arrestert.
I 1984 forsøkte UVF å drepe den nordirske redaktøren for Sunday World, Jim Campbell.
Den 10. november 1986 ble gruppen Ulster Resistance opprettet av Ian Paisley, Peter Robinson og Ivan Foster. Deres mål var å hindre at den anglo-irske avtale kunne fungere etter intensjonen. Organisasjonen klarte å importere våpen, som ble delt mellom dem selv, UVF og Ulster Defence Association (UDA). Lasten, som bestod av PLO-våpen som var tatt av kristen milits i Libanon og hadde blitt fraktet via Sør-Afrika, bestod av blant annet: