cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sovjetisk språkpolitikk
Utskiftingen av det arabiske alfabetet
Før oktoberrevolusjonen ble Det arabiske alfabetet brukt for alle muslimske folk i Sentral-Asia, dvs. både for språk fra svært ulike språkfamilier (indoiransk, kaukasisk, tyrkisk) og for nært beslektede språk i samme språkgruppe (de ulike tyrkiske språkene). Det faktum at det arabiske alfabetet i utgangspunktet ikke har separate symboler for vokaler, og at det er relativt få symboler for friksjonslyder, gjorde det svært lite egnet som alfabet for de fleste av disse språkene. På grunn av dette var det allerede før revolusjonen flere reformbevegelser i sving, men uten at de hadde oppnådd praktiske resultater.
Så tidlig som i 1917, i begynnelsen av februarrevolusjonen, hadde den jakutiske lingvisten S.A. Novgorodov utviklet et latinsk alfabet for jakutisk, bygd på det internasjonale fonetiske alfabetet (IPA). Novgorodov hadde kjennskap til IPA etter studier hos L. V. Sjtsjerba og Jan Baudouin de Courtenay. Skriftspråket (som ikke brukte store bokstaver og ikke skilletegn) ble godkjent i 1921 og var i bruk i over 10 år.
Initiativet til reformprosessen kom på et møte i Baku i 1922. Senere kom det resolusjoner frå lærermøte o.l. til støtte for at alle arabisk-baserte skriftspråk skulle skifte alfabet. Den første all-union-kongressen for turkologer ble avholdt i Baku i februar 1926, og den kongressen gikk inn for opprettingen av en Sentralkomite for det nye tyrkiske alfabetet. Dette skjedde etter grundige diskusjoner der alle syn kom frem (for eksempel var særlig delegatene frå Tatarstan for å fortsette med det arabiske alfabetet). (jf. det stenografiske referatet fra kongressen, sitert i Crisp, op.cit.).
Rettskrivingsreformer i språk som allerede var skriftfestet
Sentralkomiteen for det nye tyrkiske alfabetet ble flyttet fra Baku til Moskva i 1930, og samtidig delt opp i fire sektorer: Kaukasisk, turko-tatarsk, finsk-ugrisk, og en teknografisk sektor. I 1935 hadde komiteen 35 lokale underkomiteer, og den var involvert i dannelsen av 70 nye skriftspråk.
De fleste store ikkeslaviske språkene i Volgaområdet hadde allerede kyrilliskbaserte skriftspråk før revolusjonen. Av disse fikk komi og udmurtisk latinske skriftspråk, mens de mariske og mordvinske språkene holdt på sine kyrilliske alfabeter. Den kyrilliske ortografien til språk som marisk og mordvinsk ble forbedret i tiden frem mot 1937. Etter 1937 ble de ortografiske prinsippene endret til mer russiske prinsipp, og dermed mindre egnet til språkene de var beregnet for.
Skriftfestingen av nye språk
Før revolusjonen satt flere kommunister i fengsel i Sibir, noe som i flere tilfeller resulterte i lingvistiske arbeider: V:I.Jokhelson om korjakisk, jukagirsk og aleutisk, V.G. Bogoraz-Tan om tsjuktsji, itelmensk og lamutisk, og Lev Jakovlevitsj Shternberg om giljakisk og ainu. På initiativ fra Bogoraz-Tan og Shternberg ble det satt i gang undervisning i nordlige språk ved det nordlige fakultetet ved Universitetet i Leningrad i 1926.
Etter den tiende partikongressen ble det nordlige fakultetet ved Leningrads institutt for østlige saker grunnlagt. Senere, da arbeidet med å lage nye skriftspråk ble intensivert rundt 1930, ble Institut Narodov Severa (INS) oppretta. INS var en sentral institusjon i arbeidet med å gjennomføre den sovjetiske språkpolitikken, i løpet av 1930-tallet arbeidet det ca. 300 personer ved INS med skriftfastsettelse av språk, og utarbeiding av skolebøker og annen litteratur.
1937 og overgangen til kyrillisk skrift
I 1937 gikk Sovjetunionen over til å bruke kyrillisk i stedet for latinsk for alle de språkene som hadde fått nytt alfabet etter revolusjonen (eldre skriftspråk ble ikke skiftet ut). I vest er det dessverre denne hendelsen som er best kjent, selv om det å i det hele tatt analysere og skriftfeste så mange språk var det som virkeleg var en bragd. Her er det Isajev sier om saken:
Og hvorfor var dette så viktig? Isajev starter et kapittel i boken sin med overskriften The conversion to the Russian script as a factor promoting convergence among Soviet peoples. (s. 255). Han siterer også partirapporter fra 1936 som kritiserer den pågående latinifiseringen (rapport til SK SUKP om den østsibirske regionkomiteen i Kommunistpartiet):
11. februar 1937 vedtok Sovjetunionens sentrale eksekutivkomites nasjonalitetsråd en resolusjon om en overgang til det russiske alfabetet for alle språkene til de nordlige folkene. Det er likevel ingenting i de samtidige kildene som avslører slike hemmelige planer om å gå over til russisk etter en stund allerede fra starten av. Tvert i mot er det vanskelig å tolke den veldige entusiasmen for arbeidet som noe annet enn ærlige planer, for alle de som var involverte i det.
1937–1960
Selv om skriftspråkspolitikken ble lagt om fra kyrillisk til latinsk, og selv om lånord ble importert fra russisk i stor skala (på samme måten som norsk får lånord fra engelsk i dag) lå hovedtrekkene i den sovjetiske språkpolitikken fast fram til ca. 1960, dvs. frem til Khrustsjov. Minoritetene fikk skoleopplæring på morsmålet sitt. Unntakene var de deporterte nasjonalitetene, elever som bodde utenfor de nasjonale områdene «sine», visse folk i grenseområdene mot vest, som kildinsamene, og minoriteter med færre enn ca. 1000-2000 talere.
1960 fram til slutten av Sovjetperioden
Det som gjør at 1960 er et sentralt skille er at Khrusjtsjov kom med nye skolelover. Khrusjtsjovs maktovertagelse resulterte i en markant omlegging av den sovjetiske språkpolitikken, til en mer russiskdominert politikk. Dette kom klart frem i et sitat fra paragraf 19 i den nye skoleloven:
For å forstå innholdet i denne paragrafen gjelder det å tolke begrepet «valgfrihet» riktig. I den gamle loven hadde skolen plikt til å gi undervisning på morsmålet til barna. Etter den nye loven kunne barna «frivillig» velge russisk. Valgfriheten var med andre ord frihet for planleggerne til å bruke russisk, og ikke frihet for individet til å velge selv. Resultatet av den nye loven kom umiddelbart, nye læreplaner ble gjennomført i tidsrommet 1960-63. Effektene av loven ser man i den russiske skolen i dag. Bare to nasjonaliteter (tatarene og basjkirene) har morsmålet sitt som opplæringsspråk gjennom hele skoletiden, mens alle andre enn de aller minste nasjonalitetene hadde opplæring på morsmålet sitt før 1959. For alle de andre minoritetene, også for de finsk-ugriske folkene, er det i beste fall opplæring på eget morsmål bare i småskolen. For de små folkegruppene i nord er det ikke opplæring på morsmål i det hele tatt.
Napo (elv)
Napo er ei elv som renner inn i Peru fra Ecuador, og videre østover og inn i Amazonasvassdraget litt inne på territoriet til Brasil. Den er 1 130 km lang. Utspringet er i Ecuador, hvor også den strie sideelven Aguarico oppstår. Her inne har Ecuadors hær en stasjon i byen Puerto Francisco de Orellana. Fra Amazonas i Brasil er elva seilbar 350 km oppover. Nedbørfeltet er anslagsvis 251 700 km² stort.
Det utvinnes råolje i området, og dette har vakt strid mellom oljeselskaper og lokale indianere, som blant annet har blokkert elveløpet.
Britz-Süd undergrunnsstasjon
Britz-Süd undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Britz-Süd er på linjen U7.
Trolleybuss
En trolleybuss (uttales trållibuss) er en elektrisk drevet buss som via en strømavtaker henter strøm fra kontaktledninger over veibanen. Trolleybusser kjører på likestrøm og kan holde en fart opp til 80 km/t. Kjøreledningen på fortausiden er som regel negativ, og kjøreledningen på gatesiden er positiv.
Musikkåret 1444
Musikkåret 1444 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1444.
Trolleybuss
Norge
I Norge er det kun Bergen som har trolleybusser i rutetrafikk. Den første norske byen som fikk trolleybuss var Drammen, i 1909. Oslo fikk i 1940, mens Stavanger og Bergen fikk etter andre verdenskrig i henholdsvis 1947 og 1950. Stavangers trolleybuss ble nedlagt i 1963, Drammens i 1967 og Oslos i 1968.
En liten forhistorie
Trolleybussen er en nær slektning av trikken, noe som også gjenspeilte seg ved at trolleybusselskapet i Drammen, Drammen Bane, ble kalt «Trikken». Tyskeren Ernst Werner von Siemens regnes som oppfinneren av begge. 29. april 1882 begynte han sine forsøk med «Elektromote» i en forstad til Berlin. Andre forsøk ble gjort i USA. Mens trikken fikk rask utbredelse fra 1884, skjedde lite med trolleybussene før 1900 – det året Lombard Gérin åpnet en forsøkslinje på verdensutstillingen i Paris. Da var også luftgummihjulene kommet på markedet, noe som gjorde kjøretøyene mer komfortable. 10. juli 1901 åpnet så Max Schiemann en trolleybussrute i Bielathal ved Dresden i Tyskland. Det var han som utviklet det strømforsyningssystemet som etter hvert ble bransjestandarden for trolleybusser, med to parallelle kjøreledninger og med strømavtagere som hadde kontakt med disse. Fra da av gikk utviklingen raskt, og de fleste av dagens systemer har sine røtter fra ekspansjonsperioden tidlig på 1900-tallet.
Et transportmiddel mellom bybuss og trikk
Fra 1930-årene av fikk trolleybussene skjerpet konkurranse fra bensin- og senere dieseldrevne busser. Både komfort, fleksibilitet, investerings- og driftskostnader og optimal kapasitet gjorde at trolleybussene etablerte en nisje mellom buss og trikk. En rekke nye systemer og nye linjer ble anlagt, ikke minst da mange byer i Europa skulle gjenoppbygges etter andre verdenskrig. De fleste byer med trolleybuss valgte dette fremfor trikk – enten på enkelte ruter, eller i hele byen – fordi utbyggingen var billigere. Det siste var tilfelle i f.eks. Leeds, som fikk trolleybuss i 1911. Andre ganger ble trikken erstattet med trolleybuss.
Trolleybussen var lite konkurransedyktig mot tunnelbaner. Tunnelbyggingen var så kostnadskrevende at det bare ble gjort der trafikkgrunnlaget var stort, og da var tunnelbane bedre egnet uansett. På lengre distanser klarte trolleybussene sjelden å konkurrere med jernbanen; de ble stort sett anvendt til nærtrafikken i byene. Et unntak er verdens visstnok lengste trolleybusstrekning, fra Simferopol til Jalta på Krim i Ukraina. I motsetning til de fleste andre trolleybusstrekninger går denne 110 km lange forbindelsen utenfor bebygget område. Forklaringen er at den ikke er bygget som et miljøfremmende tiltak, men fordi det finnes overskudd av elektrisitet fra atomkraftverket i Simferopol. I tillegg er den godt egnet i det kuperte terrenget på halvøya.
Lønnsomhetsgrensen
Trolleybusser krever større investeringer enn dieselbusser, men er billigere i drift. Derfor er de mest lønnsomme på de mest trafikkerte linjene. Beregninger basert på energi- og lønnskostnader i Polen tyder på at trolleybusser er lønnsome fremfor dieselbusser ved minst 190 avganger pr. arbeidsdag (i begge retninger) for nyanlegg og minst 95 avganger pr. arbeidsdag hvis infrastrukturen allerede finnes. Da er alle drifts- og avskrivningskostnader og eksterne kostnader medregnet. Med dyrere diesel enn pr. 2012 blir lønnsomhetsgrensen lavere. I Norge, med lavere energikostnader pga. vannkraften – og mange byer med kupert terreng – kan lønnsomhetsgrensen ligge lavere. I tillegg er trolleybusser mer komfortable enn busser med forbrenningsmotorer, med mindre støy og rystelser. Bussrute 37 i Oslo har ca. 270 avganger på en hverdag.
Nedgangstiden
Trolleybuss-systemet hadde en nedtur i 1960-årene fordi stadig flere skaffet seg privatbil, og fordi billig olje også gjorde dieselbusser mer konkurransedyktige. Denne utviklingen begynte tidligere i USA enn i Europa. De mange privatbilene var også ofte til hinder for fremkommeligheten. Det var tross alt billigere å la dieselbussene stå i de samme bilkøene, iallfall så lenge en ikke regnet med kostnadene for helse og miljø ved de stadig økende forurensningene. I tillegg flyttet stadig flere ut i forstedene, hvor bebyggelsen ofte var slik at det var vanskelig å tilby noen tilfredsstillende kollektivtransport i det hele tatt, slik at folk ble stadig mer avhengige av biler. I denne perioden ble derfor trolleybussene nedlagt i mange byer.
I Storbritannia ble antall byer med trolleybuss redusert fra 50 til null – Bradfords system holdt seg lengst, til 1972. Også på kontinentet ble en rekke trolleybussystemer nedlagt – bl.a. i København, Antwerpen og Brussel). Ofte ble veiarbeider eller overårig materiell (og i Sverige overgangen til høyrekjøring) brukt som påskudd for å nedlegge ruter. En del byer beholdt likevel trolleybussen – særlig i Øst-Europa, hvor massebilismen kom senere enn i vest. Nord-Amerika har hatt 123 trolleybussystemer, men bare syv av dem er fortsatt i drift: Fem i USA, ett i Canada og ett i Mexico; hertil fikk Guadajara i Mexico trolleybusser i 1977. I Norge ble alle trolleybussruter utenom Bergen nedlagt i 1963-68.
I USA skyldtes trolleybussenes nedgang også fiendtlige oppkjøp og infiltrasjon fra et konsortium hvor bl.a. General Motors (GM), Standard Oil of California, Phillips Petroleum og Firestone Tire deltok. I 1936 begynte dette å kjøpe opp sporveisselskapene, for så å nedlegge dem eller selge dem videre til selskaper som forpliktet seg til å erstatte trikkene med busser – fra General Motors (Snell 1974). Denne virksomheten foregikk frem til begynnelsen av 1960-årene. På den måten ble ikke bare mesteparten av USAs sporveisnett ødelagt. Virksomheten blokkerte også for at trikkene ble erstattet med trolleybusser, da GM offisielt ikke fremstilte slike. Konsernet har riktignok produsert 100 trolleybusser, men konsernledelsen ønsket ikke at GM skulle forbindes med slike transportmidler, og kjøretøyene ble derfor kalt «BBCs» etter leverandøren av den elektriske utrustningen.
Renessansen
Oljekriser (i 1973-74 og flere ganger senere) og voksende miljøinteresse har gitt trolleybussen en renessanse – riktignok noe i skyggen av den økende interessen for trikker, bybaner, tunnelbaner og høyhastighetstog. Både kjøretøyene og infrastrukturen blitt forbedret, til dels parallelt med utviklingen for annen kollektivtransport:
Trolleybusser både var og er fortsatt svært utbredt i Øst-Europa og finnes bl.a i: Budapest, Debrecen, Gdynia, Kaunas, Riga, Plzeň, Tallinn, Vilnius og Chișinău, samt Varna, Sofia, Sliven, Stara Zagora, Pleven, Plovdiv, kazanlak, Ruse, Vratsa, Viliko Tornovo, og Burgas i Bulgaria og Sarajevo i Bosnia.
Trolleybussen i Bergen - og i Landskrona
Bergen hadde den eneste gjenværende trolleybusslinjen i hele Norden fram til september 2003 da det ble startet en linje i Landskrona. Trolleybussen ble i sin tid bygget som erstatning for trikken. Den første linjen, linje 5, ble åpnet i 1950, og gikk mellom Mulen og Møhlenpris, mens strekningen fra sentrum til Landås, linje 2, ble åpnet i 1957. Linje 5 ble nedlagt i 1995 i forbindelse med veiarbeider på Møhlenpris, og luftledningene ble fjernet noen år senere. Linje 2 går i dag mellom Strandkaiterminalen i sentrum og Birkelundstoppen dit den ble forlenget i 1985, og eies og drives av Tide Buss.
Bussene på denne linja går ikke bare på strøm, en del går også på diesel. Grunnen er at ikke alle førere har opplæring på trolleybuss og at man ikke har nok trolleybusser å sette inn. Bergen har i dag totalt 7,5 km linje, der linje 2 (eneste operative linje) går som følger:
Det har også blitt vurdert å forlenge trolleybusslinjen fra sentrum til Fyllingsdalen.
Landskrona er en by og kommune i vestre Skåne. Kommunen hadde 41 267 innbyggere pr. 31. mars 2010. Stedet fikk trolleybuss i 2003, med én linje på ca. 3 km mellom sentrum ved Skeppsbron og den nye jernbanestasjonen, med fem holdeplasser underveis. Linjen har avganger hvert 8. minutt i rushtidene og hvert 12. minutt på dagtid hverdager, og alt i 2007 hadde den ca. 500 000 passasjerer. Den trafikkeres med tre trolleybusser; en fjerde er bestilt for levering i september 2010.
Cité internationale
Cité internationale er et kvarter i den franske byen Lyon. Det finnes mellom Rhônes venstre bredd og parken Parc de la Tête d'Or og var tidligere Lyons messeområde. Det er nå bebygd med bl.a. Palais des congrès de Lyon, tegnet av Renzo Piano, Lyons samtidskunstmuseum og Interpols hovedkvarter.
Junlian
Junlian (kinesisk: 筠连县; pinyin: Jūnlián Xiàn) er et fylke i byprefekturet Yibin i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina.
Fylket hadde 376,547 innbyggere i 1999.
Baranja
Baranja eller Baranya kan sikte til:
Lucheng (Changzhi)
Lucheng (kinesisk: 潞城; pinyin: Lùchéng) er et byfylke i byprefekturet Changzhi i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 203,866 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Yuanqitempelet (Yuanqi si, 原起寺) og Dragekongetempelet i landsbyen (Dongyi longwang miao, 东邑龙王庙) er oppførte på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 207 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.
Shirley Temple
Shirley Temple Black (født 23. april 1928 i Santa Monica i California, død 10. februar 2014 i Woodside i California) var en amerikansk skuespiller og diplomat. Hun regnes som tidenes største barneskuespiller.
Bakgrunn
Shirley Temple var datter av George Francis Temple (1888–1980) og hans hustru Gertrude Amelia Krieger (1893–1977). Allerede som treåring begynte hun på danseskole i Los Angeles. Der ble hun oppdaget av Charles Lamont, og ble en såkalt barnestjerne.
Karriere
En av Temples første filmroller var i musikalen Bright Eyes (1934), som hun vant en Oscar for. Hun medvirket i et stort antall filmer i 1930-årene, og var en av de største filmstjernene på den tiden. Temple trakk seg tilbake fra rampelyset i begynnelsen av tjueårsalderen.
Da Temple var 16 år gammel giftet hun seg med skuespilleren John Agar, og de fikk en datter. De skilte seg ganske snart, og i 1950 giftet hun seg med forretningsmannen Charles Alden Black som hun fikk to barn sammen med.
Temple ble senere politisk interessert og ble medlem av Det republikanske parti. I 1967 prøvde hun å bli innvalgt i Kongressen, uten å lykkes. Hun fikk i stedet flere diplomat-oppdrag, da hun blant annet deltok ved flere internasjonale konferanser og møter som USAs delegat. Hun var ambassadør i Ghana, og senere i Tsjekkoslovakia. I 1976 ble hun protokollsjef for USA og var i denne stillingen ansvarlig for alle USAs seremonier, besøk og gaver til utenlandske dignitærer. Temple var også styremedlem i flere større foretak, som The Walt Disney Company og Del Monte Foods.
Temple har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 1998 ble hun tildelt Kennedy Center Honors. I 1999 ble Temple kåret til tidenes 18. største kvinnelige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet.
Filmografi
Temple var en skuespillerinne som var aktiv i filmindustrien fra til. Hun var med i flere kortfilmer om hennes liv og til andre skuespillere som hun arbeidet med i løpet av sin karriere.
Kortfilmer
De fleste filmene i perioden fra 1933 til 1934 ble produsert som en del av serien Baby Burlesks.
Niğde (provins)
Niğde er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 7 318 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Niğde.
Provinsen ligger vest i Tyrkia og grenser til provinsene Kayseri, Adana, Mersin, Konya, Aksaray og Nevşehir.
Distrikter
Provinsen Niğde består av seks distrikter:
Cæcilius Statius
Cæcilius Statius, eller Statius Cæcilius (født ca. 219 f.Kr., død 168 eller 166 f.Kr.) var romersk forfatter av komedier. Han var en samtidig og nær venn av Ennius. Han ble rangert meget høyt av sine samtidige, men den informasjon som er bevart om hans stykker er for mager til at de kan bli vurdert tilfredsstillende utover at han imiterte tett den greske forfatteren Menander.
Cæcilius var av fødsel en insubrer, en gallisk stamme i nordlige Italia og ble sannsynligvis tatt med til Roma som fange en gang mellom år 200 f.Kr. og år 194 f.Kr. Som slave tok han i henhold til romersk skikk navnet Cæcilius etter sin eier. Som frigitt slo han seg sammen med tragedieforfatteren Ennius og levde deretter av å skrive, omskrive og tilpasse greske skuespill, spesielt Menander, for det romerske teater. Om det er riktig hva Suetonius skriver i et utsagn i et verk om Terents skal Cæcilius’ vurdering og dømmekraft ha stått høyt i kurs, så høyt at han ble beordret å høre Terents’ Andria (utgitt 166 f.Kr.), lese og gi sin uttale om det.
Cæcilius kom ikke lett til suksessen. Etter flere feilslag skal hans omdømme ha vokst meget. Den dramatiske kritikeren Volcacius Sedigitus plasserte ham øverst blant de komiske poeter. Varro krediterer ham for å konstruere sin handling med patos og dyktighet. Horatius setter hans verdighet innenfor kunsten lik den til Terents (i Epistler, ii. I. 59). Quintilianus taler dog noe uensartet om ham (Inst. Orat., x. I. 99), og Cicero innrømmer med en viss nøling at Cæcilius kan ha vært den fremste blant de komiske poeter (De Optimo Genere Oratorum, I), og betrakter ham som bedre enn Terents i stil og evne til å skrive latin (Ad Alt. vii. 3).
Verkene er gått tapt, men fragmenter av hans skuespill er bevart av Aulus Gellius som siterer flere avsnitt fra stykket Ploczum (Halskjede) sammen med det opprinnelige greske til Menander. Oversettelsen som er uklar og på ingen måten i nærheten mislykkes i å fange originalens ånd. I sitt Laelius de Amicitia (Om vennskap) refererer Cicero til Cæcilius’ komedie Epicleros (Den kvinnelige arvingen) og siterer to linjer og er den en av noen få fragmenter vi kjenner fra denne komedien.
Følgende sitater er bevart:
Hidetoshi Nakata
Hidetoshi Nakata (中田 英寿) (født 22. januar 1977 i Kofu, Yamanashi) er en japansk tidligere fotballspiller.
Han la opp etter VM 2006 da ble slått ut etter at de endte sist i sin gruppe.
Biffsnadder
Biffsnadder er typisk hurtigmat servert på gatekjøkken og veikroer.
Retten består av stekte oksekjøttbiter/strimler som serveres med pommes frites eller ris, béarnaisesaus og en salat. Begrepet er ikke beskyttet, og hvilken stykningsdel som faktisk selges eller serveres kan derfor ikke garanteres. Begrepet biff er en norsk oversettelse av engelsk «beef», som kun betyr oksekjøtt.
Arne Erlandsen
Erlandsen var mangeårig trener i Lillestrøm Sportsklubb, men har også vært trener i IFK Göteborg, Hamarkameratene, Ull/Kisa og Moss. Erlandsen ble 20. mai 2015 ansatt som trener i Fredrikstad Fotballklubb. 20. september 2016 ble Arne Erlandsen på nytt ansatt i Lillestrøm SK. Det siste oppholdet varte frem til 26.06.18 hvor han ble fjernet fra stillingen.
Karriere som trener
Etter ett år som trener i Bærum SK ble Erlandsen ansatt som trener i Lillestrøm høsten 1995. I 1996-97 var han assistent trener. Hovedtrenerjobben fikk han i 1998. Den han hadde i sju sesonger. Erlandsen ledet LSK til seriesølv i 2001.
Han ble ansatt i IFK Göteborg foran 2005-sesongen. I den første sesongen førte han laget til en solid andreplass i serien, rett bak Djurgården. De kom også til finalen i Royal League. I 2006 ble han kåret til årets trener i Sverige, til tross for at han forlot svensk toppfotball i september. Den 13. november samme år ble han på en pressekonferanse presentert som ny hovedtrener for Hamarkameratene, og fikk samtidig med seg Vegard Skogheim som spillerutvikler og assistenttrener. HamKam rykket opp til Tippeligaen i 2007. Den 11. juni 2009 ble HamKam og Erlandsen enige om å avslutte samarbeidet.
Erlandsen ble ansatt av Ull/Kisa høsten 2010. Erlandsen reddet klubben fra nedrykk, og bestemte seg for å fortsette samarbeidet den neste sesongen, og skrev en kontrakt ut 2011. 2011-sesongen ble et bemerkelsesverdig år for både Arne Erlandsen og Ull/Kisa. Jessheim-klubben presterte å vinne sin avdeling i 2. divisjon, noe som medførte opprykk til Adeccoligaen for første gang i klubbens historie. Den påfølgende 2012-sesongen startet forrykende, og klubben lå lenge og knivet om en direkte opprykksplass til Tippeligaen. Men høstsesongen ble ikke like god som vårsesongen, og klubben endte til slutt på sjetteplass. Ull/Kisa slo både Sandefjord og Bodø/Glimt i kvalifisering, men måtte gi tapt for Sandnes/Ulf  i kampen om opprykk til Tippeligaen. Erlandsens kontrakt utløp ved sesongslutt.
6. juli 2013 ble Erlandsen ansatt som hovedtrener i Moss FK etter at Michael Frank fikk sparken etter kun to seire på tretten kamper, og klubben stod i fare for nedrykk til 3. divisjon. Erlandsen fikk fort gode resultater, og på de tretten siste seriekampene fikk Erlandsen laget til åtte seire, tre uavjort og to tap. Etter sesongen ble kontrakten med trener Erlandsen først forlenget en måned i en sonderingsfase, før Erlandsen signerte en ettårskontrakt med utløp i 2014. Moss endte på 3.-plass med 53 poeng, den beste plasseringen laget har hatt i 2. divisjon.
20. mai 2015 ble Erlandsen enig med Obos-laget Fredrikstad FK om en kontrakt som hovedtrener ut sesongen 2015. Laget lå på nedrykksplass med én seier etter ni kamper. Med 28 poeng på de neste 21 kampene klarte Erlandsen å fornye klubbens kontrakt i Obos-ligaen. Dette var forøvrig tredje gang på rad Erlandsen reddet lag som lå på direkte nedrykk ved kontraktsinngåelse fra nedrykk.
20. september 2016 ble Arne Erlandsen ansatt i gamleklubben LSK. Klubben lå nest sist på tabellen med 23 poeng, og med kun seks kamper igjen av sesongen.
Klubben ble nummer 12 etter 11 poeng på de siste 6 kampene, og kunne dermed feire sitt 100-årsjubileum med fortsatt spill i Eliteserien.
Barnefotball
Erlandsen har også hatt trenerverv i Lillestrøms ungdomsavdeling, hvor han trente LSK «Løve» (2007) og LSK «Kobra» (2010).
Meritter
Tippeligaen. Tippeligaen.
VM i turn 1996
Det 32. verdensmesterskapet i turn ble arrangert i perioden 15. til 20. april 1996, i San Juan på Puerto Rico.
Lagkonkurranse og individuell mangekamp var ikke en del av dette VM, kun enkeltapparater, akkurat som i 2002. Det ble konkurrert i tre runder; innledende runde, som var åpen for alle, deretter semifinale for de 16 beste i hvert apparat, og til slutt apparatfinaler for de 8 beste.
Parchimer Allee undergrunnsstasjon
Parchimer Allee undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Parchimer Allee er på linjen U7. Stasjonen ligger i Britz under krysset mellom Parchimer Allee og Fritz-Reuter-Allee.
Bröllopet på Ulfåsa II
Bröllopet på Ulfåsa II er en svensk film fra 1910 regissert av Gustaf «Muck» Linden. Filmen har aldri blitt vist offentlig.
Handling
Filmen handler blant annet om flere frierier og problemstillingen med lav byrd i den forbindelse.
Om filmen
Filmen har ikke blitt vist offentlig, den ble spilt inn i løpet av juli måned ved Svenska Biografteaterns ateljé i Kristianstad av Robert Olsson. Filmmanuset var basert på Frans Hedbergs teaterstykke Bröllopet på Ulfåsa som ble uroppført på Kungliga Stora Teatern i Stockholm 1865. I 1910 ble det spilt inn ytterligere en film på grunnlag av samme teaterstykke, se Bröllopet på Ulfåsa
Fusa kirke
Fusa kirke er en langkirke fra 1962 i Bjørnafjorden kommune i Vestland fylke.
Byggverket er i betong og har 350 plasser. Arkitekt for kirken var Ole Halvorsen.
Tidligere kirker
Dagens kirke er den fjerde på stedet. Den første var en middelalderkirke, sannsynligvis en stavkirke, omtalt i Bergens kalvskinn. Prestegården er nevnt i 1325 i forbindelse med at Ragnhild Tregagås i november 1324 avga tilståelse der for å ha øvd trolldom mot sin slektning Bård.
I 1600 ble middelalderkirken erstattet av en ny, ifølge en innskrift på kordøren (nevnt i kapellan Andreas Christies opptegnelser). Ved besiktigelsen i 1686 ble også denne beskrevet som en trekirke.
Fusa ble eget prestegjeld i 1855, da det ble bestemt at det skulle bygges en ny kirke. Denne tredje kirken ble reist ved siden av den gamle etter tegninger av arkitekt Frederik Hannibal Stockfleth og innviet 24. november 1861. Deretter ble den gamle kirken solgt på auksjon og revet.
Ouverture
Ouverture (fra fransk ouverture, «åpning») i musikk var opprinnelig den instrumentale introduksjonen til en ballett, opera eller et oratorium på 1600-tallet. I løpet av den tidlige romantiske perioden begynte komponister som Beethoven og Mendelssohn å komponerte ouverturer som var uavhengige, selveksisterende instrumentale og programmatiske verk som var forløpere til sjangre som tonediktet. Disse var «først utvilsomt ment å bli spilt i spissen for et program».
17. århundre
Ideen om en instrumental åpning for opera eksisterte i løpet av 1600-tallet. Peris opera Euridice åpner med en kort instrumental ritornello, og Monteverdis L'Orfeo (1607) åpner med en toccata, i dette tilfellet en fanfare for dempete trompeter. Viktigere var imidlertid prologen, som omfattet sunget dialog mellom allegoriske karakterer som introduserte de overordnede temaene i historiene som er avbildet.
Fransk ouverture
Som en musikalsk form dukker den franske ouverturen imidlertid først opp i hoffballetten og operatiske ouverturer av Jean-Baptiste Lully, som han utarbeidet fra en lignende todelingsform kalt Ouverture, funnet i de franske ballets de cour så tidlig som i 1640. Denne franske ouverturen består av en langsom introduksjon i en markert «prikket rytme» (dvs. overdrevet jambisk, hvis den første akkorden blir ignorert), etterfulgt av en livlig sats i fugato-stil. Overturen ble ofte fulgt av en rekke dansemelodier før sceneteppet steg, og ville ofte komme tilbake etter prologen for å introdusere selve handlingen. Denne ouverturestilen ble også brukt i engelsk opera, særlig i Henry Purcells Dido and Æneas. Den særegne rytmiske profilen og funksjonen førte dermed til den franske ouvertstilen som finnes i verkene til sene barokkomponister som Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel og Georg Philipp Telemann. Stilen brukes oftest i preludier til suiter, og finnes i ikke-iscenesatte vokalverk som kantater, for eksempel i åpningskoret til Bachs kantate Nun komm, der Heiden Heiland, BWV 61. Handel bruker også den franske ouverture-formen i noen av hans italienske operaer som Giulio Cesare.
Italiensk ouverture
I Italia oppstod en distinkt form kalt «ouverture» på 1680-tallet, og ble etablert spesielt gjennom operaene til Alessandro Scarlatti, og spredte seg over hele Europa, og erstattet den franske formen som standardoperatisk ouverture ved midten av 1700-tallet. Dens stereotypiske form er i tre generelt homofoniske satser; rask - langsom - rask. Åpningssatsen var normalt i dobbelmeter og i en dur-toneart; den langsomme satsen i tidligere eksempler var vanligvis ganske kort, og kunne være i en kontrast-toneart; den avsluttende satsen var danseaktig, oftest med rytmer fra giguen eller menuetten, og returnerte til åpningsdelens toneart. Etter hvert som formen utviklet seg, inkluderte den første satsen ofte fanfare-lignende elementer og tok mønsteret til den såkalte «sonatine-formen» (sonateform uten en utviklingsdel), og den langsomme delen ble mer utvidet og lyrisk. Italienske ouverturer ble ofte løsrevet fra operaene deres og spilt som uavhengige konsertstykker. I denne sammenhengen ble de viktige i symfoniens tidlige historie.
18. århundre
Før 1700-tallet var symfonien og ouverturen nesten utskiftbare, med ouverturer hentet fra operaer for å fungere som frittstående instrumentverk, og symfonier ble merket foran operaen som ouverturer. Med reformen av opera seria begynte ouverturen å skille seg fra symfonien, og komponister begynte å koble innholdet i ouverturer dramatisk og følelsesmessig til operaene sine. Elementer fra operaen er forhåndsskygget i ouverturen, ifølge reformideologien der musikken og alle andre elementer på scenen tjener til å forbedre handlingen. En slik ouverture var La Magnifique av André-Ernest-Modeste Grétry, der flere av ariene er sitert.
Opera fra 1800-tallet
I operaer fra 1800-tallet er ouverturen (Vorspiel, Einleitung, introduksjonen), eller hva det nå kan kalles, generelt ikke noe mer bestemt enn den delen av musikken som finner sted før sceneteppet stiger. For eksempel er Richard Wagners forspill til Lohengrin er en kort, frittstående sats basert på gralens musikk.
I italiensk opera etter ca. 1800 ble «ouverturen» kjent som sinfonia. Fisher bemerker også begrepet Sinfonia avanti l'opera (bokstavelig talt «symfonien før operaen») var «et tidlig begrep for en sinfonia som ble brukt for å starte en opera, det vil si som en ouverture i motsetning til en som tjener til å innlede en senere del av verket».
Tidlig 1800-tall
Selv om operaen på slutten av det attende århundre allerede begynte å bli fremført som separate elementer i konserthuset, begynte «konsertouverturen», ment spesielt som et individuelt konsertstykke uten referanse til sceneopptreden og generelt basert på et litterært tema, å dukke opp tidlig i romantikken. Carl Maria von Weber skrev to konsertouverturer, Der Beherrscher der Geister (1811), en revisjon av ouverturen til hans uferdige opera Rübezahl fra 1805 og Jubel-Ouvertüre (1818), som inkorporerer God Save the King på sitt høydepunkt. Imidlertid blir overturen til En midtsommernattsdrøm (1826) av Felix Mendelssohn generelt sett på som den første konsertouverturen. Mendelssohns andre bidrag til denne sjangeren inkluderer hans Meeresstille und glückliche Fahrt-ouverture (1828), hans ouverture Hebridene (1830); også kjent som Fingalshöhle (Fingal's Cave på engelsk) og ouverturen Die schöne Melusine (1834) og Ruy Blas (1839). Andre bemerkelsesverdige tidlige konsertåpninger ble skrevet av Hector Berlioz (f.eks. Les Francs juges (1826) og Le corsaire (1828)).
Senere 1800-tall
På 1850-tallet begynte konsertouverturen å bli erstattet av det symfoniske diktet, eller tonediktet, en form utarbeidet av Franz Liszt i flere verk som begynte som dramatiske ouverturer. Skillet mellom de to sjangrene var friheten til å forme den musikalske formen i henhold til eksterne programmatiske krav. Det symfoniske diktet ble den foretrukne formen for de mer «progressive» komponistene, som César Franck, Camille Saint-Saëns, Richard Strauss, Aleksandr Skrjabin og Arnold Schoenberg, mens mer konservative komponister som Anton Rubinstein, Tsjajkovskij, Johannes Brahms, Robert Schumann og Arthur Sullivan forble trofast mot overturen.
I en tid da det symfoniske diktet allerede hadde blitt populært, skrev Brahms sin Akademische Festouvertüre, op. 80, i tillegg til hans Tragische Ouvertüre, op. 81. Et eksempel tydelig påvirket av det symfoniske diktet er Tsjajkovskijs 1812-ouverture. Hans like kjente Romeo og Julie er også merket som en «fantasi-ouverture».
Det 20. århundre
I europeisk musikk etter 1900 er et eksempel på en ouverture som viser en forbindelse med den tradisjonelle formen Dmitrij Sjostakovitsjs Festlige ouverture, op. 96 (1954), som er i to sammenhengende seksjoner, «Allegretto» og «Presto». Malcolm Arnolds A Grand, Grand Overture, op. 57 (1956), er en parodi fra 1900-tallet på konsertouverturen fra slutten av 1800-tallet, komponert for et enormt orkester med orgel, ekstra messingblåsere og obligato-deler for fire rifler, tre Hoover-støvsugere (to stående i B-dur, en liggende med avtagbar suger i C), og en elektrisk gulvvaskmaskin i Ess-dur; den er dedisert «til president Hoover».
Atle Thowsen
Atle Thowsen (født 24. november 1940 i Bergen) er en norsk historiker og tidligere direktør ved Bergens Sjøfartsmuseum. Han hadde denne stillingen fra 1993 til 2011. Som historiker har Thowsen publisert tallrike bøker og artikler.
Tigre (elv)
Tigre (Rio Tigre) er ei elv i Peru som renner inn i Marañon like ovenfor der denne renner inn i Amazonas, helt øst i Peru. Elva er seilbar for havgående skip helt opp her til Tigres munning, og 170 km oppover elva. Rio Tigre er 598 km lang.
1795 Woltjer
1795 Woltjer er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Dora. Den ble oppdaget 24. september 1960 av Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld og Tom Gehrels ved Palomar Observatory i San Diego County i California.
Styring (bil)
Bilens styring overfører sjåførens bevegelser til styrehjulene. Nesten alle biler i dag styres på forhjulene. Lastebiler med fire aksler styres som regel. Tidlige biler ble styrt med styrepinne, men i dag er ratt enerådende. Flere bilprodusenter, blant annet Saab, har i senere år eksperimentert med joystick, men dette har ikke kommet i produksjon. Joystick er i bruk som spesialtilpassing i biler for sjåfører med bevegelseshemming.
I tillegg til å endre kjøretøyets retning har styringen også flere oppgaver. Den ene er å ivareta førerens komfort, ved å ikke overføre alle ujevnheter i veibanen «opp i hendene», men allikevel formidle hva som skjer på underlaget. Styringen skal også være forutsigbar, og tilpasset bilens bruksområde. For å ivareta sikkerheten til «folk flest» så er de fleste gatebiler i dag satt opp til å understyre, det vil si at bilen har en naturlig tendens til å gjøre en sving med større radius enn hva forhjulenes vinkel skulle tilsi.
Fra rattet går det en rattaksel ned til en styresnekke eller tannstagstyring. Rattstammen på moderne biler er som regel laget for å vippe oppover ved frontkollisjon for å unngå å spidde føreren. Fra 1. januar 1971 ble også deformerbare rattstammer påbudt som sikkerhetstiltak i Norge. Moderne biler har også som regel regulerbar rattstilling. Rattstammen går gjennom flere ledd.
Servostyring hjelper føreren ved å minske kraften som behøves på forhjulene. Som regel er mekanismen hydraulisk, men i senere år har flere biler fått elektrisk servostyring. Eksempler er Toyota Yaris og Volkswagen Golf.
Noen standarddimensjoner i styregeometrien er camber, caster, spissing, Ackermannvinkel og bump-/roll-steer.
Firehjulsstyring
Biler som har brukt firehjulsstyring (på fire hjul totalt på bilen) inkluderer GMC Sierra (2002), Honda Prelude (1988), Mazda 626 (1988), Mitsubishi GTO og Nissan Skyline GT-R.
VM i skiskyting 1997
Det '''32. verdensmesterskapet i skiskyting''' ble arrangert i Brezno-Osrblie i Slovakia i 1997.
Geologisk kretsløp
Det geologiske kretsløpet eller bergartenes syklus er et fundamentalt konsept i geologi som beskriver omdanningen av bergarter i sammenheng med en geologisk tidsskala. Det er tre typer bergarter i denne syklusen; sedimentær bergart, metamorf bergart og eruptiv bergart.
Slik som bildet til høyere illustrerer blir en bergart ødelagt og omdannet når den blir presset ut av sitt miljø. Et miljø kan være en viss dybde under jorda eller eksempelvis ved en vulkan. Grunnet krefter som det geologiske kretsløpet, platetektonikk og vannets kretsløp, vil ikke en bergart være på samme plass, men endre sitt miljø kontinuerlig.
Historisk utvikling
James Hutton blir vanligvis hedret som den første personen som laget konseptet på 1800-tallet. Han regnes i dag som «geologiens far». Bergartenes syklus var en del av Hutton sitt aktualitetsprinsipp og hans kjente sitat: «no vestige of a beginning, and no prospect of an end» hendviste spesielt til bergartenes syklus. Dette konseptet av en gjentakende ikke-evolusjonær bergarts syklus forble dominant frem til platetektonikken revolusjonerte geologien i 1960-årene. Med utviklingen og forståelsen av platetektonikken forsto man at bergartenes syklus ikke var uendelig og gjentagende, men en gradvis utviklende prosess. Wilson syklusen (en platetektonikk basert på bergarts syklus) ble utviklet av John Tuzo Wilson i 1950- og 1960-årene.
Omformingen til eruptive bergarter
Når en bergart blir presset dypt under jordskorpen, kan de smelte og bli magma. Hvis forholdene ikke eksisterer lenger for magmaen til å fortsatt være i sin flytende form, vil den avkjøles og bli til en eruptiv bergart. En bergart som avkjøles inne i jordkloden er kalt intrusjon og vil avkjøles veldig tregt, noe som skaper en grov-kornet struktur i bergarten. Som et resultat av vulkansk aktivitet, lava (magma ved jordskorpen) vil avkjøles veldig raskt mens den er på jordskorpen. Disse steinene er fin-kornet og noen ganger avkjøles de så raskt at ingen krystaller blir formet, noe som resulterer i naturlig glass som obsidian. Noen av de tre typene bergarter kan smelte inn i magmaen og avkjøle eruptive bergarter.
Fámjinserklæringen
Fámjinserklæringen er en felles prinsipperklæring mellom Danmarks regjering og Færøyenes regjering om Færøyenes innflytelse og medvirkning i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Erklæringen ble underskrevet i Fámjin på Færøyenes sydligste øy, Suðuroy, 29. mars 2005.
Sakarya (provins)
Sakarya er en av Tyrkias 81 provinser. Provinsens areal er 4 895 km². Administrasjonssenteret ligger i byen Adapazarı.
Provinsen ligger vest i Tyrkia og grenser til provinsene Düzce, Bolu, Bilecik, Kocaeli og Bursa og i nord har den kystlinje mot Svartehavet.
Distrikter
Provinsen Sakarya består av tretten distrikter:
Geologisk kretsløp
Omforming til metamorfe bergarter
Bergarter som blir utsatt for høy temperatur og/eller sterkt press kan bli forandret fysisk eller kjemisk til en annen bergart, som er metamorf. Regional metamorfisme refererer til effekten store masser av stein over store arealer, typisk assosiert med fjell skapt ved fjellkjedefolding. En annen hovedtype av metamorfe bergarter er skapt masse av bergarter kommer i kontakt med en eruptiv bergart som varmer opp bergarter i området rundt. Denne kontakten resulterer i at bergarten re-krystalliserer seg av den ekstreme varmen fra magmaen. Alle tidligere eksisterende typer av bergarter kan bli omdannet til metamorfe bergarter.
Omforming til sedimentær bergart
Bergarter utsatt for atmosfæren er ustabile og et subjekt for prosesser som forvitring og erosjoner. Forvitring og erosjoner sliter ned steinene til små fragmenter som sand.
Platetektonikk
Hoveddrivkraften til syklusen er platetektonikken. Starten til denne syklusen kan være ved midthavsrygger hvor ny magma blir produsert av mantelen. Eller ved en subduksjonssone hvor nye bergarter dannes enten ved jordskorpen eller under jordskorpen.
Vann
Vannet spiller en stor rolle for det geologiske kretsløpet. Mest fordi vannet driver prosesser som forvitring og erosjoner, som skaper sedimentære bergarter.
Ulabrand
Anders Jacob Johansen (født 1815, død 1881), kjent som Ulabrand, var en navngjeten los bosatt i Ula i Vestfold. Han tjenestegjorde som los i Ula fra ca. 1850 til han omkom i en høststorm i 1881 da losbåten hans forliste i åpent hav syd for Tjøme uten kjent årsak.
På slutten av 1800-tallet måtte losene selv praie skuter som skulle ha los. Lospenger ble utbetalt til den som kom fram først og som førte skuta trygt i havn. Losene hadde derfor utkikksteder med vidt utsyn for tidlig å kunne oppdage båter på vei inn Oslofjorden.
Det var en rå konkurranse losene imellom, ofte med livet som innsats, for å nå fram til skutene og Ulabrand var kanskje den råeste av dem alle. Losene berget mang en skute trygt i havn under stormer i Skagerrak. Ulabrand er oppfattet som et symbol på godt sjømannskap og den viktige tjenesten losene gjorde for sikkerheten på havet.
Det er mange historier om Ulabrand og hans bravader, de fleste er nok overdrevne. Han blir beskrevet som en sjømann av den rette støpningen, dristig når det gjaldt, modig og snarrådig, men også glad i en tår, godhjertet og godmodig som få.
Ulabrand-monumentet
Det er reist et monument over Ulabrand utført av billedkunstneren Hans Holmen på det stedet ulalosene hadde sin utkikkspost.
Radio102
Kanalen gir daglige oppdateringer på trafikk, underholdning, kultur, sport og lokale nyheter. Radio 102 er, per 2022, landets 12. største lokalradio, og har sine lokaler i mediehuset Haugesunds Avis.
Radio102 startet opp på Eide i Kopervik i 1985, før de senere fikk lokaler på Vorrå like nord for byen. Etter at Mediehuset Haugesunds Avis kjøpte opp Radio102 flyttet de ut av Kopervik og Karmøy, og ble samlokalisert med resten av Mediehuset i Haugesund.
I 2007 vant radiokanalen hedersprisen under Prix Radio-utdelingen på Radiodager 2007.
I 2009 fikk radiokanalen fortsette i sin 24/7 konsesjon.
Nordre Bølene
Nordre Bølene er en ås i Skien og Siljan kommuner i Telemark. Åsen har flere toppunkter; de to høyeste ligger på Skienssiden, henholdsvis 658 og 656 meter over havet. Det er også et toppunkt på Siljansiden, 649,4 moh. Denne ligger ca. 70 meter fra kommunegrensa mot Skien og er Siljans høyeste punkt.
Blaschkoallee undergrunnsstasjon
Blaschkoallee undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Blaschkoallee betjener linjen U7. Stasjonen ligger i Britz under Blaschallee som har gitt stasjonen sitt navn.
Stasjonen var den første stasjonen på den sørlige utvidelsen av U7 etter krigen.
Gatekjøkken
Gatekjøkken er et utsalgssted hvor man selger hurtigmat.
Gatekjøkken ligger ofte i bysentra eller langs trafikkerte veier (derav navnet), ved parker eller på rasteplasser.
En SIFO-undersøkelse fra 1980-tallet viste at den typiske gatekjøkken-kunde var en mann under 30 år.
Montepulciano
Montepulciano er en by og kommune i provinsen Siena sydøst i Toscana i Italia. Byen ligger på en kalkstenshøyde øst i Siena, og er omringet av gamle bymurer.
Området har lange tradisjoner for produksjon av rødvin av høy kvalitet (Vino Nobile di Montepulciano). Det er gode muligheter for å smake, eller kjøpe, de lokale vinene i en av byens mange enoetecaer. Andre nytelsesmidler som er verdt å sjekke ut er olivenolje, salami og pecorino-oster. Ellers har man gode håndverktradisjoner, blant annet i lærarbeid.
Fraflytting etter andre verdenskrig førte til at vinproduksjonen mistet status og kvalitet, men har gradvis vokst til gamle høyder fra 1980 til idag.
Måbødal-ulykken
Måbødal-ulykken var en bussulykke som skjedde 15. august 1988 ved utløpet av Måbøtunnelen på riksvei 7 i Måbødalen i Eidfjord. En buss med skolebarn og foreldre fra Kista i Sverige var på skoletur underveis til Bergen for å ta båt til Shetland. Ulykken skyldtes bremsesvikt. Bremsene var slitt, de virket på bare to av fire hjul, og nedbremsningen fra Hardangervidda hadde ført til varmgang slik at bremsevirkningen var helt vekk i tunnelen. Under forsøk på å gire ned, koblet giret i kardangen ikke inn, og drivverket på bussen gikk i fri. Dermed virket ikke hjelpebremsen, og sjåføren fikk ikke girt ned og redusert farten i bakken som har 8 prosent stigning. Sjåføren valgte selv å legge bussen i tunnelveggen, siden farten økte og en ville vært sjanseløs i hårnålssvingene lengre nede. I et valg mellom to onder valgte sjåføren å begrense ulykken i tunnelmunningen i Måbøtunnelen. Bussen kjørte inn i den betongkledde veggen på høyre side ved tunnelutløpet. Hastigheten ble anslått til å være mellom 64 og 100 km/t da ulykken skjedde. Totalt omkom 16 mennesker, hvorav 12 barn i 11–12-årsalderen og fire voksne (foreldre og bussjåføren). 18 mennesker ble skadet.
C.F. Hansen
Christian Frederik Hansen (født 29. februar 1756 i København, død 10. juli 1845 på Rolighed, Frederiksberg) var en dansk klassisistisk arkitekt, kongelig hoff­byggmester, professor og direktør for Kunstakademiet. Han regnes som en av de betydeligste arkitekter i Danmark.