cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Søramerikanske leker
Søramerikanske leker, også kjent som ODESUR Games, tidligere kalt Southern Cross Games (spansk: Juegos Cruz del Sur) er en regional multisportkonkurranse som arrangeres for land i Sør-Amerika. Konkurransen arrangeres av den søramerikanske sportsorganisasjonen ODESUR (Organización Deportiva Sudamericana).
Rosendalsbanen
Det ligger en fotballbane av grus og en av gress inntil den gamle banen.
Anlegget er hjemmebane for Brandbu Idrettsforening og tidligere Gran Idrettslag. Gran Idrettslag har fått ny hjemmebane på Gran idrettspark.
Søramerikanske leker
De første søramerikanske lekene ble arrangert i 1978 i Bolivia. Lekene arrangeres hvert fjerde år, og lekene har en symbolsk flamme, tilsvarende OL-ilden, som fraktes fra Tiahuanaco i Bolivia til arrangørbyen ved hjelp av en stafett.
Rosendalsbanen
Nord for banen ligger nye Brandbu barneskole som bruker banen i undervisningen. I tilknytning til stadionet ligger også Granshallen. Garderobene i hallen fungerer også som garderober for stadionet. Nedenfor stadionet ligger nye Brandbu ungdomsskole som skoleåret 2016/2017 er stengt for oppussing, men som ellers også bruker stadionet i undervisningen.
Søramerikanske leker
Fra 2014 er det også arrangert Søramerikanske paraleker for funksjonshemmede, fra 2013 Søramerikanske ungdomsleker for ungdom (U18), og fra 2009 er det arrangert Søramerikanske strandleker (South American Beach Games).
Medaljetabell
Medaljetabellen for alle søramerikanske leker til og med 2018 er som følger:
Rosendalsbanen
Banemester er Bjørn Egge.
Arrangement
Det ble også arrangert et internasjonalt løp, tirsdagen drøye uken etter Allround-NM i 1967 med kjente løpere, den gang: Dianne Holum (USA), Keiichi Suzuki (JPN), Johan Lind (NOR) og Ivar Eriksen (NOR).
Keramikk (antikken)
Keramikk fra antikken henviser til greske svart- og rødfigur dekorerte vaser, og fra romerske terra sigillata. Disse representerer bare et mindre utvalg av den totale mengden og bredden som fantes, og som det i dag finnes rester av fra denne perioden. For mer generelt, se keramikk.
I antikken hadde keramikkproduksjonen stor bredde, og det ble produsert alt fra store lagrings- og transportkrukker (pithos, amfora), kokekar, til vinbeger (kylix, skyfos, kantharos).
Keramikk er gjerne en fellesbetegnelse på en samling av ulike gjenstander laget av brent leire. Det er også den beskrivelsen som gis til leire etter at den har gjennomgått en formingsprosess (vanligvis) og blitt brent ved en minimumstemperatur på 500℃. Keramikk kan sies å være det første syntetiske materialet som ble skapt av mennesker og i sin brente tilstand er det nærmest som stein. Dette er årsaken til at det er funnet keramikk som er flere tusen år gammelt.
I arkeologisk sammenheng er det ikke vanlig å finne hele keramikkgjenstander, men det er desto vanligere å finne keramikkskår, og disse utgjør ofte den største funnkategorien ved utgravninger. Selv om noen av disse har ligget begravet i mange hundre år, kan de likevel finnes i svært god tilstand. Det finnes mange typer av keramikk, men primært deles de inn i kategoriene finkeramikk og grovkeramikk, også i arkeologien.
Perioder
Til antikken regnes følgende perioder: Arkaisk tid, ca. 700 f.Kr til slutten av perserkrigen f.Kr., hvor vi finner geometrisk og korintisk keramikk; klassisk tid: Fra slutten av perserkrigen til ca. 300 f.Kr., svart- og rødfigur keramikk; hellenistisk tid: Ca. 300 f.Kr til ca. 30 f.Kr., hellinistisk keramikk; romersk tid: Ca. 30 f.Kr. til ca. 500 e.Kr., primært romersk keramikk i terra sigillata stil.
Finkeramikk
Finkeramikken har svært ren tekstur og har sjelden eller aldri noen inklusjoner (f.eks. mineraler eller organisk materiale), og ofte har gjenstander tynne vegger. Bruksområdene er oftest servering eller personlig bruk.
Dekorasjon
Det er den dekorerte finkeramikken som har blitt tillagt størst oppmerksomhet, og som er årsaken til at den oftere settes i kunsthistorisk perspektiv enn i for eksempel historisk eller arkeologisk. Men, det meste av keramikken var enkel, og moderat til lite dekorert, om den var dekorert i det hele tatt. Noe bemalning kan settes i sammenheng med funksjon, for eksempel at en mugge fikk et enkelt lag med maling eller glasur på innsiden for å forhindre lekkasje.
Primært skilles det mellom to ulike former for dekorasjon, hvor den ene består av for eksempel innskjæring, stemple, heving eller punktering av overflaten, og den andre er at overflate/innsiden ble bemalt. Disse teknikkene kunne bli benyttet sammen eller separat. En annen form for dekorasjon var å forme selve gjenstanden til en figur, om det var menneske eller dyr. For mer om dekorasjon, se Greske vaser.
Keramikk som arkeologisk materiale
En av de største funnkategoriene innenfor klassisk arkeologi er keramikk, og det er derfor nødvendig å ha gode rutiner for innsamling og behandling, samt utvelgelse av det materialet som skal publisere. På grunn av den store mengden funn er det erken hensiktsmessig eller mulig å publisere alt funnmaterialet. Det lages kataloger av funn, men disse vil ikke inneholde alt av materiale. Ved prosessering av funnmateriale skilles det mellom diagnostisk og ikke-diagnostisk materiale, og dekorert og udekorert for begge disse. Med diagnostisk menes det: Hank, rand og base for en gjenstand, og ikke-diagnostisk er da alt annet, altså skår fra kroppen til en gjenstand. Det siste har ikke nødvendigvis noen dekorasjon heller, og det er ikke uvanlig at skår fra ett kar kan finnes spredt over store områder. Det er ikke en prioritet ved en utgravning å finne flest mulig, eller alle deler til et kar, bare for å sette det sammen.
Det blir ofte laget kataloger over funn som er interessante, og disse publiseres sammen med feltrapporter og forskningsresultater. Det er ikke vanlig å publisere funnstatistikk, men fra en utgravning ved Svartehavet, utført av Danish National Research Foundation's Centre for Black Sea Studies ble en slik statistikk publisert (i BSS Vol. 13). Der kan en lese at den totale funnmengden var på 432 609 enkeltfunn for sektor “NGS” (tabell 1). Disse funnene stammer fra perioden mellom det sjette århundre f.Kr. til det fjerde århundre e.Kr.
Arkeologiske studier av keramikk (også utenfor den antikke perioden) kan være: klassifisering (kronologi), dekorasjons- og sammensetningsanalyser. Men, det kan også være opprinnelse- og distribusjonsstudier (basert på for eksempel kjemiske og mineralogiske undersøkelser, og teknologisk utvikling, og for eksempel funksjonell analyse.
Datering av keramisk materiale
I arkeologien skilles det mellom: relativ datering, basert på gjenstandens plassering enten stratigrafisk, eller i en typologisk sekvens ; og absolutt datering, hvor en ved hjelp av for eksempel radiokarbondatering kan tillegge et funns dets estimert alder.
Andre relative dateringsmetoder er: seriation (eng.), lingvistisk, dyphavs kjerner og iskjerner og pollendatering. Andre absolutte dateringsmetoder er: kalendere og historiske kronologier, dendrokronologi, genetisk datering, radiokarbondatering inkludert: potassium-argon og uranium-serie datering, thermoluminescenes og optisk luminescense (optically stimulated luminescence), Electron spin resonance (ESR), og rehydroxylation datering.
Klassifiseringsstudier benyttes ofte til å utarbeide en historisk kronologi. Kronologien til gresk keramikk benyttes ikke bare innenfor Hellas, men brukes også for å datere keramikkfunn i andre geografiske områder. Den greske keramikk-kronologien er basert på både relative og absolutte dateringsmetoder, men da radiokarbondatering ble utført førte dette til at den veletablerte kronologien ble utfordet. I dag eksisterer det forskjellige kronologier basert på ulike forskningsresultater, disse kalles lav og høy kronologi.
== Keramikktyper (i utvalg, fra Sparkes ) ==
Have Germanerne invandret til Skandinavien fra nord eller fra syd?
Have Germanerne indvandret til Skandinavien fra nord eller syd? var en forelesning holdt av Ludvig Kristensen Daa under det nordiske naturforskermøtet i Christiania i 1868. Den kom senere på trykk.
Avhandlingen var Daas bidrag til kritikken av innvandringsteorien til P.A. Munch og Rudolf Keyser. Daa tok i bruk etnologiske og geografiske kilder i sin argumentasjon mot at den norrøne stammen skulle ha innvandret til Skandinavia fra nord og øst omkring 6-700 år før Kristi fødsel. Han mente at topografien i de aktuelle innvandringsområdene gjorde det umulig for en stamme på vandring å ta seg frem. Han satte bl.a. spørsmålstegn ved hvorvidt en stamme på vandring fra Russlands indre kunne tilegne seg den maritime kunnskapen som ville ha vært nødvendig for å ta seg fram langs kysten av Hålogaland og over Ålandshavet.
Foredraget har blitt kalt en gravtale over Keyser og Munchs innvandringsteori. Foredraget bidro sterkt til at fagfolk i stor grad var gått bort fra teorien innen tiårets slutt.
Monteroni di Lecce
Monteroni di Lecce er en italiensk kommune som ligger i regionen Puglia.
Den har 13 923 innbyggere (2018) og dekker et areal på 16,74 km².
Villaverla
Villaverla er en italiensk kommune i provinsen Vicenza i Veneto. Kommunen har 6,167 innbyggere (2013).
Tolmezzo
Tolmezzo er en italiensk by og kommune som ligger i regionen Friuli-Venezia Giulia.
Den har 10 051 innbyggere (2021) og dekker et areal på 64,62 km².
VM i halvmaraton 2012
VM i halvmaraton 2012 (verdensmesterskapet i halvmaraton) ble arrangert i Kavarna i Bulgaria i 2012.
Keidy Kaasiku
Keidy Kaasiku (født 3. oktober 2001 i Tallinn) er en estisk langrennsløper som debuterte i verdenscupen i Lahti 24. januar 2021. Hun ble nasjon mester på 10 km fri teknikk i 2021.
Hun er tvillingsøster til Kaidy Kaasiku, som også driver med langrenn.
Sesongen 2016/17
Kaasiku deltok i sitt først FIS-renn den 10. desember 2016, i Lapinlahti. Hun deltok i det estiske mesterskapet i langrenn, og kom der på tiendeplass på 10 km klassisk.
Sesongen 2017/18
Hun deltok ikke i noen større mesterskap denne sesongen.
Sesongen 2018/19
Første del av det estiske mesterskapet i langrenn 2019 ble arrangert i desember 2018, og Kaasiku kom der på femteplass på 5+5 km skiathlon. I januar fikk hun bronse på 5 km fri teknikk i det estiske U23-mesterskapet i langrenn, og hun ble tatt ut til å delta i Junior-VM på ski 2019, og der hun på 49.-plass på 5 km fri teknikk. Under det estiske mesterskapet i februar i Otepää kom hun på femteplass på sprinten.
Sesongen 2019/20
Hun gikk sitt første Skandinavisk Cup-renn i desember 2020, og endte der på 46.-plass. Hun fikk sølv på 5 km fri teknikk under det estiske mesterskapet i langrenn, bak Anastasia Kazakul. Under Junior-VM på ski 2020 i Oberwiesenthal kom hun på 30.-plass på sprinten, 33.-plass på 5 km klassisk og 37.-plass på 15 km fellesstart. På stafetten kom Estland på 12.-plass. Hun deltok også i renn i Balkan Cup i langrenn, og gikk der inn til to andreplasser i Tyrkia - en i 5 km klassisk og en i 5 km fri teknikk.
Sesongen 2020/21
Under Verdenscupen på rulleski 2020 fikk hun en fjerde- og en femteplass i august, og endte på niendeplass totalt med 95 poeng.
Hun deltok i det estiske mesterskap et i langrenn, og kom på sjuendeplass på 5 km klassisk stil. Hun vant 10 km fri teknikk, 29 sekunder foran sin tvillingsøster Kaidy. På sprinten kom hun på fjerdeplass. Den 24. januar 2021 debuterte hun i verdenscupen i langrenn, da hun deltok på stafetten i Lahti. Estland kom der på tiendeplass på 4 x 5 km stafett.
I februar deltok hun i Junior-VM på ski 2021 i Vuokatti i Finland. Hun startet mesterskapet med en 24.-plass på sprinten, der hun ble slått ut i kvartfinalen. Hun kom på 16.-plass på 5 km fri teknikk, og deltok på det estiske laget som kom på sjuendeplass på på 4 x 3,3 km stafett. Avalutningsvis kom hun på 19.-plass på 15 km fellesstart i klassisk stil. Hun deltok også i Ski-VM 2021, og kom der på 68.-plass på sprinten og 51.-plass på 10 km fri teknikk, og Estland kom på 14.-plass på 4 x 5 km stafett. Hun avsluttet sesongen med deltakelse i Balkan Cup i Tyrkia, og fikk der tre andreplasser, i 5 km klassisk, 5 km fri teknikk og sprint.
Sesongen 2021/22
Kaasiku kom på 27.-plass med 69 poeng under Verdenscupen på rulleski 2021, etter en sjetteplass som beste enkeltresultat. I desember kom hun på andreplass på 5 km fri teknikk under det estiske mesterskapet i langrenn.
Eocorythoderus
Eocorythoderus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Keidy Kaasiku
Sesongen 2021/22
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 62 på sprinten.
Eocorythoderus
Utseende
En liten (2,8 - 3 millimeter), blank, rødbrun bille. Hodet er stort, skovlformet med rundet forkant og markert forrand. Fasettøynene er ganske små, ikke synlige ovenfra. Pronotum er kraftig uthulet på sidene, også bakover, i midten med to grunne lengdefurer. Scutellum fortsetter som en tunge bakover fra pronotum, hevet over dekkvingene rot. Dekkvingene er korte og hvelvede, inntrykt ved roten, med fine lengdefurer (ingen synlige punkter i furene). Beina er kraftige, særlig midt-beina som er lengre enn de to andre parene.
Keidy Kaasiku
Referanser
<References />
Eocorythoderus
Levevis
Artene er knyttet til termitter i slekten Macrotermes.
Mandalskameratene i 2017
Sesongen 2017 spiller Mandalskameratene i 4. divisjon, etter å ha rykket ned fra 3. divisjon sesongen før. Lagets trener er Per Gunnar Laudal.
VM i halvmaraton 2014
VM i halvmaraton 2014 (verdensmesterskapet i halvmaraton) ble arrangert i København i Danmark i 2014.
Mandalskameratene i 2017
Målscorere
{|
Serie
14 mål: 9 mål: 8 mål: 6 mål: 5 mål: 3 mål: 2 mål: 1 mål:
Cupen
1 mål:
Kort
{|
Serie
Lars Henrik Fredriksen
Peter Kjellby
Anders Kvinen
Arian Gundersen
Nils-Haakon Lundevik
Endre Omland
Mads Sveindal
Simon Valand
Håkon Reisvaag Lindland
Almin Dacic
Behrouz Habib
Bård Høksaas
Vegard Kvanvig
Luis Yovanny Peralta
Cupen
Bård Høksaas
Almin Dacic
Mandalskameratene 2
Reservelaget til Mandalskameratene spiller i 2017 i 6. divisjon.
Eneste kvinne ombord
Eneste kvinne ombord (originaltittel: Nie wieder Liebe) er en tysk musikal-komedie fra 1931 med Lilian Harvey, Harry Liedtke og Felix Bressart i hovedrollene og regi av Anatole Litvak.
Filmen ble samtidig innspilt i en fransk-språklig versjon med tittelen Calais-Dover.
Handling
En velstående amerikansk playboy Sandercroft er endelig lei av kvinner, etter å flere ganger ha blitt skuffet over kvinner de siste årene. Han sverger derfor å ikke bli forelsket igjen, i løpet av de neste fem årene. Hans like velstående kamerat Jack satser på at Sandercroft aldri kommer til å klare dette, og begge mennene går med på å vedde en halv million dollar på et veddemål. Fordi Sandercroft ikke ønsker å tape under noen omstendigheter, og falle for alle fristelsene til damer på land, bestemmer Sandercroft seg for å reise på flotte seilturer over de syv hav sammen med en rekke likesinnede kamerater - inkludert hans trofaste tjener Jean, med sin luksus-yacht kalt «Odysseus»
Jean får også et spesielt oppdrag fra sjefen sin, om å holde Sandercroft unna kvinner under alle omstendigheter - hvis det blir nødvendig for dem å gå i land. Men flere av de ansatte på båten vil gjerne holde en kvinne i armene sine igjen, men Sandercroft har ingen planer om å gi seg enda. Sandercrofts mannskap, en samling skurker, blir etter hvert slitne - og det kommer et snev av mytteri i luften. Men ved en tilfeldighet oppdager mannskapet en vakker forlist kvinne i Den engelske kanal, mellom Dover og Calais. Den søkkvåte kvinnen har bare på seg en badedrakt, og kaller seg Gladys. Den ungre, vakre kvinnen får lov til å bli værende bord etter mannskapets ønsker, og med sin sex-appeal og sjarm opprører hun alt og alle om bord. Sandercroft må også bruke all sin viljestyrke, for ikke å gi etter for Gladys sine gjentatte forsøk på forførelse.
Men en dag forsvinner den unge damen, sammen med Sandercrofts formue i kontanter. Den amerikanske millionæren antar umiddelbart at den engelske kvinnen kan være en bedrager. Sandercroft møter senere Gladys igjen, ved det elegante hotellet «Negresco» i Nice. Dermed blir også hennes mystiske forsvinning endelig avklart: Hans tjener Jean hadde tatt henne vekk fra skipet midt på natten, for å beskytte sjefen hans mot ytterligere fristelser. Sandercroft, som i mellomtiden hadde forelsket seg i den herlige Gladys, ønsker å begynne et forhold med henne - men så stikker Gladys av igjen. Det viser seg at Sandercrofts kamerat Jack hadde ansatt Gladys, for å forføre vennen Sandercroft i løpet av fristen på fem år.
Enkeltdistanse-NM på skøyter 2003
Enkeltdistanse-NM på skøyter 2003 ble avholdt på Furumo kunstisbane på Geithus i Modum den 20., 21. og 22. desember 2002.
Geithus Idrettslag var vertsarrangør av mesterskapet.
Filosofiåret 1126
Filosofiåret 1126 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1126.
Punta Ala
Punta Ala er en italiensk frazione til byen Castiglione della Pescaia som ligger i regionen Toscana.
Holsetgata
Holsetgata (2-131) er en gate på Hamar. Den går fra Furnesvegen ved Hamar domkirke til Børstadalleen i bydelen Børstad, og har fått navn etter garden Holset, som avsto 200 mål til Hamar da byen ble grunnlagt i 1849.
Castiglione della Pescaia
Castiglione della Pescaia er en italiensk by som ligger i regionen Toscana.
Den har 7 289 innbyggere (2018) og dekker et areal på 209,28 km².
Tomas Kral
Tomás Kral (født 29. mai 1989 i Banská Bystrica) er en slovakisk handikappet bocciaspiller, som konkurrerer i klassen BC2, som er en av klassene for utøvere med cerebral parese.
Karriere
Kral debuterte internasjonalt ved EM i boccia 2005 i portugisiske Póvoa de Varzim. Der kom han på 25.-plass i den individuelle konkurransen. Året etter deltok han ved VM i boccia 2006 i Rio de Janeiro, der han kom på 21.-plass. Her kom Slovakia på 8.-plass i lagkonkurransen. Han kom på 33.-plass ved World cup i boccia 2007, og i 2007 var han rangert som nummer 24 i verden i klassen BC2.
Ved Paralympiske sommerleker 2012 i London deltok han i den individuelle konkurransen. Her ble han imidlertid slått ut av Frantisek Serbus i 1/16-finalen.
Filosofiåret 1198
Filosofiåret 1198 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1198.
Taanak
Taanak (i dag Ta'annek, eller Tell Tianik) var en befestet bystat som sto på en høyde i Kanaan i nordlige Israel i sørenden av Jisreeldalen på sørvestlige side. Den fikk sin betydning ved å ligge strategisk langs handelsvegen mellom Syria og Egypt, og ved krysningen på vegene fra Akko i nord, Jerusalem i sør og kysten ved Middelhavet i vest. Langs den samme handelsvegen lå Megiddo rundt 8 km sørøst for Taanak.
I Bibelen
Den tidligste omtalen av Taanak finnes i en redegjørelse av erobringen av Megiddo i 1468 f.Kr. av farao Thutmosis III. Den nevnes også i Amarnabrevene. Småkongen i Taanak opptrer på en liste av 31 konger som ble beseiret av den israelittiske lederen Josva, i henhold til Josvas bok, men andre bibelske omtaler hevder at Taanak ikke ble erobret av israelittene. I den tiden da Israel var mektige nok til å kreve tributt (skatt) fra de kanaanittiske byene, var Taanak fortsatt ikke erobret. Det synes å ha vært først ved slagene til Debora, den kvinnelige israelittiske lederen, at Taanak ble erobret, hvilket skal ha skjedd «i Taanak ved Megiddos vann». Den ble utsett til en levittby. I kongetiden til Salomo var Taanak i samme distrikt som de befestede Megiddo og Beit She'an. Byen ble ødelagt av farao Sjisjak (hebraisk: ) og er omtalt i en relieff i hans tempel i Karnak ved Teben (se illustrasjon).
Arkeologi
I ruinhaugen etter byen, som er mellom 40 til 49 meter høy og dekker 16 acre, ble det gjort utgravninger fra 1892 av østerrikske arkeologer, men resultatene var relativt begrenset. Det har blitt funnet levninger fra tidlig bronsealder og fram til den arabiske perioden. Forsvarsmuren var av ubrent murstein på et steinfundament. Hærførerens arkiv ble gjenfunnet hvor det var brev med trusler fra den egyptiske kommandanten i Megiddo.
Borgen synes å ha blitt ødelagt to ganger og deretter gjenoppbygd. Den eldste var kanaanittisk (omkring 1300 f. Kr.), den andre oldtidsisraelittisk (omkring 950 f. Kr.), den yngste senisraelittisk (omkring 500 f. Kr.). Det er ikke funnet noe bevis på brudd mellom den kanaanittiske sivilisasjon og den senere israelittiske. Utgravningene viser en gradvis israelittisk assimilering. Det er også funnet 12 leirtavler med akkadiske kileskriftinskripsjoner her. Det stammer antagelig fra assyrisk invasjon og okkupasjon.
De synlige levningene i dag er fra et arabisk herskapshus tilhørende abbasidene på 1000-tallet.
Fragiliella
Fragiliella er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En nokså liten, avlang, brun trebukk. Antennene er tynne og noe lengre enn kroppen. Pronotum er tønneformet, litt bredere enn langt. Dekkvingene er jevnbrede. Beina er middels lange, lårene fortykkede.
Utbredelse
Slekten er kjent fra Laos.
Reinhold Ziegler
Reinhold Ziegler er navnet til flere personer:
Det Harmoniske Akademis Tegneskole
Det Harmoniske Akademis Tegneskole ble opprettet av Det Harmoniske Selskab i Bergen i 1772. Dette regnes som den første norske fagskole i bygningstegning, selv om det både ved Den frie mathematiske Skole i Christiania og på Bergseminaret i Kongsberg ble undervist i bygningskunst og –tegning. Det ble også undervist i annen form for tegning ved skolen, blant annet landskapstegning og karttegning. En egen klasse for bygningstegning, også omtalt som en arkitekturklasse, ble opprettet høsten 1779. Denne klassen hadde fra starten seks elever, som alle var håndverkere. Skolen ble nedlagt etter 14–15 års drift, i 1786, på grunn av pengemangel.
Det Harmoniske Selskab var opprinnelig et musikalsk selskap, men to av selskapets ledende menn, Jens Boalth og Claus Fasting, ønsket å omdanne det til et akademi for «de skjønne kunster». Boalth hadde vært initiativtager til selskapet, og tok også initiativ til tegneskolen, der han selv ble rektor. I 1775, tre år etter at tegneskolen var opprettet, fikk selskapet kongelig bevilling på at det heretter skulle hete «De frivillige Harmonisters Academie».
Ute i verden var tegneundervisning nærmest blitt en motesak mot slutten av det attende århundre. Mange av de store kunstakademiene ble etablert på denne tiden, for eksempel Kunstakademie Düsseldorf (1773), Royal Academy of Arts i London (1768) og Det Kongelig Danske Skildre- Bildhugger- og Bygnings-Academi i Kiøbenhavn (1754). Denne strømningen ga seg også spredte utslag i norske byer, blant annet ga malerne, «skildrerne», som selv malte portretter, landskap og bygninger, tegneundervisning.
Skolen var i første rekke beregnet på medlemmer av Det Harmoniske Selskab og deres «forvante». I Boalths beskrivelse av skolens innhold og mål fra 1772, er forvanter definert slik: «ved Forvante forstaaes en Harmonists Børn, eller naar Han ingen haver, en i nær grad beslægted, hvis Fader maatte være død eller fraværende og desuden af gode Egenskaber». Elevene kunne være fra 12 år og oppover.
Det fremgår av Boalths plan for tegneskolen, som ble vedtatt av selskapets styre i november 1772, at tanken var å etterligne akademiet i København, så langt forholdene tillot. Dette akademiet hadde gjennomgått omfattende strukturendringer under Johann Friedrich Struensee i 1771, og skulle nå også være en skole for håndverkere, ikke bare for kunstnere. Dette var i pakt med rasjonalismens og det opplyste eneveldes filantropiske ideer. Dokumenter fra 1775 viser at det også ved Det Harmoniske Akademis Tegneskole var undervisning for håndverkere, «professionister», ved skolen, men det er ikke kjent om det gjaldt allerede fra starten av. Håndverkselevene fikk kveldsundervisning, mens forvanterne ble undervist på dagtid.
Normalside
Normalside (forkortet ns) er en uformell standard for antall tegn på en normert side. Betegnelsen anvendes blant annet på danske utdanningsinstitusjoner. På universitetene og andre utdanningssteder brukes normalsider til å bestemme omfanget på pensum og oppgaver, også ved større oppgaver på videregående.
Det Harmoniske Akademis Tegneskole
Disse lærerne ved tegneskolen, eller «tegneakademiet», som skolen gjerne ble kalt, kjenner man ved navn:
Normalside
Det er ulike størrelser på en normalside, men typisk menes det 2000 eller 2400 anslag for oppgaver på dansk eller alminnelig litteratur. Ifølge SRP-boken er det 2400 anslag inkl. mellomrom for en normalside på nivå med videregående. Valget av nettopp 2400 anslag, eller mer korrekt typeenheter (eller nå Unicode code points), er en standard som oppstod med mekaniske skrivemaskiner. Oppgaver og manuskript ble tidligere levert på A4-papir og med 40 linjer per side (dvs.linjeavstand 1,5) og 60 anslag per linje. Dette ga sider som var godt lesbare, dvs. hverken for tettskrevne eller med for smal margin til sensorenes håndskrevne kommentarer. Standarden var uformell, men ble etter hvert formalisert i enkelte land.
Det Harmoniske Akademis Tegneskole
De første årene foregikk undervisningen i selskapets konsertsal, men høsten 1773 inngikk selskapet en kontrakt med byskriver Jan Frøchen, som var villig til å innrede en konsert- og tegnesal i sitt byhus «Altona».
Normalside
På danske universitet regnes en normalside som 2200 anslag uten mellomrom, eller 2400 anslag med mellomrom. På både danske folkeskoler og videregående benyttes normalsider når pensum skal sammenstilles. Ifølge folkeskoleloven i Danmark defineres en normalside som 1300 bokstaver for prosa, uansett teksttype, og 30 verselinjer for poesi.
Det Harmoniske Akademis Tegneskole
Da vitenskapsmannen Johan Christian Fabricius foretok en reise i Norge i 1778, besøkte han også Bergen, og skrev rosende om tegneskolen: «Endelig besøgte vi endnu det saa kaldte harmoniske Akademie. Det er et Selskab, som ved kongelig allernaadigst Bevilling har faaet det Navn Akademie. For at være deres Valgsprog: til Nytte og Fornøielse, troe, har de ikke allene oprettet en Koncert af Lysthavende, men ogsaa en Skole til Tegnekunstens Befordring. En Indretning, som engang kan blive nyttig, da den udbreder nogen Smag imellem unge Folk af Borgerstanden, hvilket endnu synes meest at fattes os ved vore Haandverker og Manufakturer […]»
Normalside
En normalside kan også defineres utfra antall ord. En variant gir at «en side er 250 ord på internasjonale kurs». Aalborg universitet bruker en omregningsfaktor på 360 ord. En normalside poesi er likevel satt til 30 verselinjer.
Illustrasjoner tas ofte med i utregning av antall tegn på en normalside, og en illustrasjon kan etter vurdering av innhold og kompleksitet f.eks. settes til 750 anslag av en normalside på 2400 anslag.
Manucodia
Manucodia (manucoder) er en slekt med paradisfugler (Paradisaeidae) som sorterer i underfamilien Phonygamminae (paradiskråker og manucoder) og består av fire arter, som alle er endemiske for Ny-Guinea.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Frith et al. (2017). Alle norske navn følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008), med unntak for navn gitt i parentes. Disse har fortsatt ikke fått avklart sitt norske navn og må derfor kun betraktes som beskrivende artsuttrykk.
Wappesoeme
Wappesoeme er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
En middelsstor, avlang, gulbrun trebukk. Oversiden er tett kledt med korte hår. Antennene er tynne og noe lengre enn kroppen. Pronotum er rundet. Dekkvingene er jevnbrede, rundede i spissen. Beina er middels lange, lårene litt fortykkede.
Utbredelse
Arten finnes i Bolivia.
Systematisk inndeling
Oemini blir ofte slått sammen med Xystrocerini.
Ebersjøen
Ebersjøen (tyrkisk Eber Gölü) er en innsjø i Tyrkia øst for byen Bolvadin.
Den ligger i samme avløpsløse bekken som Akşehirsjøen lenger sørøst, og de to innsjøene er forbundet med en kanal. Vannet er litt salt og alkalisk, og vannstanden svinger mye i løpet av året. Ebersjøen er grunn med store sivbelter og mange små øyer og er omgitt av grassletter. I Ebersjøen og Akşehirsjøen finnes det til sammen 67 vannfugler; 23 av dem er bare i området om sommeren, og 21 er vintergjester. Av fugleartene i Ebersjøen kan nevnes hvitpelikan, skjestork, enghauk, stylteløper og smalnebbmåke. Mange ender fra nordlige strøk overvintrer i innsjøen og blir jaktet på av lokalbefolkningen.
Ōtani Kōzui
Ōtani Kōzui (japansk: 大谷 光瑞, budhistisk navn: 鏡如 Kyōnyo, født 27. desember 1876 i Kyoto, død 5. oktober 1948) var den 22. abbed av tempelet Nishi Honganji innenfor Jōdo Shinshū i Kyoto, Japan. Han er kjent for sine ekspedisjoner til buddhistiske steder i Sentral-Asia, deriblant Subashitempelet.
Geir Tangen
Geir Tangen (født 15. januar 1970) er en norsk krimforfatter, skribent, lærer og bokblogger.
Han debuterte på eget forlag med romanen Maestro i januar 2016, og har etter overgangen til Gyldendal Norsk Forlag våren 2016 også gitt ut to kriminalromaner til i samme serie med handling fra Haugesund. Hjerteknuser (2018) og Død manns tango (2018). Rettighetene til hans to første romaner er solgt til 15 land, mens tredje og siste bok i serien er solgt til Danmark, Italia, Nederland, Sverige og Tyskland. I 2020 byttet forfatteren agentur, og tilhører nå Gyldendal Agencys portefølje av forfattere. I januar 2021 kom første bok i en helt ny krimserie, også den med handling fra Haugesund. Boken har fått tittelen Vargtimen, og er så langt solgt for utgivelse til det italienske og danske markedet i tillegg til Norge. Andre bok i serien Hundedager kom i mars 2023, og er også solgt til Danmark.
Bakgrunn
Geir Tangen er født og oppvokst i Øystese i Hardanger. Hans far, Ivar Tangen (1919–2012) var motedesigner og hans mor Dagny Målfrid Tangen (1930–2015) kjøkkenassistent. Familien flyttet til Hardanger i 1966. Han har gått på Øystese gymnas, studert statsvitenskap i Molde, og gått på Stord lærarhøgskule. Han har bodd i Haugesund siden 1996. Tangen er gift med Agnes Lovise Matre som også er forfatter. Han jobber som lærer på Håvåsen ungdomsskole i tillegg til å skrive bøker.
Fra 1998 til 1990 ledet han ungdomsradioen i Hardanger Bygderadio, fra 1992 til 1993 var han programleder i Studentradioen i Molde. Fra 1993 til 1996 jobbet han som frilansjournalist for bladet Sunnhordland på Stord, og fra 1996 til 2009 som frilansjournalist i Haugesunds Avis. Han har også vært programleder for morgenradioen på Radio Haugaland (1999–2001), og programleder for fotballsendinger på TV Haugaland i 2011. Han var fredagsspaltist i Haugesunds Avis fra 2017 til 2018.
Forfatterskap
Forfatteren har skrevet seks kriminalromaner, flere noveller, to lydserier for Fabel, og i tillegg til det skriver Geir Tangen en bokblogg med fokus på kriminallitteratur.
Hvorledes jeg blev detektiv
Hvorledes jeg blev detektiv er en stum tysk kriminalfilm fra 1916 regissert av Joe May. Filmen er én av en rekke stumfilmer som omhandler Joe Deebs, en slags tysk etterligning av Sherlock Holmes.
Handling
Joe Deebs forklarer vennene sine hvorfor han begynte som detektiv. Kort tid etter dette blir hans tilkommende brud arrestert, mistenkt for å ha myrdet sin biologiske far, som resten av familien ikke hadde vært i kontakt med på lenge. Hennes mors nye ektemann var hennes stefar.
Deebs begynner umiddelbart å etterforske denne saken. Han oppdager også at en gjenstand av tre har blitt stjålet fra den døde mannen. En liten hund setter Deebs på sporet av en sirkusartist. Forkledd som klovn blir Deebs likevel gjenkjent av den mistenkte, og Deebs blir låst inne i en kjeller.
Frank Johnston
Francis Hans (Frank) Johnston også kalt Franz Johnston (navneskifte i 1927) født i Toronto 19. juni 1888, - død samme sted 19. juli 1949, var en kanadisk maler som var medlem av kunstnergruppen Group of Seven.
Han var utdannet i Toronto og Pennsylvania Academy of Fine Arts, der han var ferdig 1912. Han arbeidet deretter som formgiver og illustratør, og fikk jobb ved Royal Air Force Aerial Gunnery School i Beamsville, Ontario i 1918 som dokumentator for Canadian War Memorials.
Selv om han var med på turer til Algoma med gruppemedlemmer allerede i 1918 og 1919, og deltok med flest bilder på startutstillingen i 1920, dro han allerede i 1921 til Winnipeg for å bli leder ved kunstskolen der.
Han var forøvrig den eneste i gruppen som benyttet tempera som malemedium. Dette hadde virkning på stilen hans, som var mere på den dekorative siden enn kollegenes. Han ble gjennom karrieren mere og mere opptatt av lysets innvirkning på reflekser i vann og snø. Han malte over 250 bilder i løpet av livet, og fikk solgt de fleste, noe som var sjelden for kanadiske kunstnere på den tid.
Han tok forøvrig avstand fra gruppen noe senere.
Tahani al-Gebali
Tahani al-Gebali  (تهاني الجبالي; 1950–2022) var en egyptisk dommer som var visepresident før Egypts høyeste konstitusjonsdomstol (Høyesterett). I 2003 ble hun utnevnt til dette embede av president Hosni Mubarak, og ble den første kvinne i dommerembede i Egypt. Hun forble den eneste, til det i 2007 ble utnevnt 32 andre egypiske kvinner til dommerstillinger.
Hun stammet fra enkle familiekår fra guvernementet Gharbia. I 1968 begynte hun på sine juridiske studier i Kairo. Al-Gebali arbeidet i 30 år som advokat, og representerte da også arbeidere etter brødopprøret i 1977 og tok på seg langvarige skilsmissesaker. Før hun ble kalt til dommer, var hun aktiv i arbeid for kvinners rettigheter. Hun hadde også diplom i islamsk rett.
Etter revolusjonen i 2011 forble hun i embetet, til tross for kritikk i løpet av de første månedene av den nye president i Mohamed Morsi s tid – han tillot hennes motstandere å utøve ekstra-parlamentarisk press for at Høyesterett skulle validere en grunnlovstekst vedtatt av Den egyptiske folkeforsamlingen med et fundamentalistisk flertall og motarbeidet av de «liberale» eller i det minste antifundamentalistiske elementer som fordømte de strukturelle modifikasjoner krevd av det muslimske brorskap som behersket flertall i parlamentet, også uten å medregne de temmelig nærstående salafistene i al-Nur-partiet.
Ørgenvika stasjon
Ørgenvika åpnet som krysningsspor i forbindelse med Bergensbanens åpning den 1. desember 1909. Det ble deretter stoppested fra 1. februar 1911 og stasjon fra 1918. Fram til 1921 het stasjonen «Ørjenviken».
Tahani al-Gebali
Hun var president i «Ligaen mot rasisme og sionisme».
I juli 2012 skrev The New York Times at Tahani al-Gebali rådet Det øverste militærrådet til ikke å avgi styringsmyndighet til den sivile sektor innen en konstitusjon var blitt utarbeidet. Dommer al-Gebali nektet for dette, og truet med å saksøke avisen.
Al-Gebali døde av covid-19 den 9. januar 2022, i en alder av 71 år.
Ørgenvika stasjon
I 1914/1915 reiste 1998 passasjerer fra stoppstedet. I 1919/1920 hadde det gått litt opp, til 2330.
Stasjonen fikk sikringsanlegg den 18. september 1970.
Persontrafikken ble nedlagt den 23. mai 1983, og stasjonen gjort ubetjent den 4. april 1986 fordi den nybygde, fjernstyrte stasjonen Trolldalen litt lenger vest tok over som krysningsspor. Siden Ørgenvika stasjon har tunnel i begge ender av stasjonen, var det vanskelig å forlenge krysningssporet der. På Trolldalen ligger det ene av stasjonens to spor i tunnel.
Rue Saint-Honoré
Rue Saint-Honoré er en gate i 1. arrondissement i Paris. Ger lå en gang klosterkirken Saint-Honoré. Langs gater ligger en rekke museer og luksusforretninger. Det er ikke langt til Jardin des Tuileries og Saint-Honoré-markedet. Gateløpet er fra middelalderen.
Gatens forlengelse mot vest løp ut i forstedene, og heter rue du Faubourg Saint-Honoré.
Rue Saint-Honoré har i løpet av sin lange historie hatt mange navn:
Prærieindianernes handelsnettverk
Prærieindianernes handelsnettverk oppstod forut for europeernes ankomst, møtte de første europeerne og skulle da til å bli kraftig påvirket av handelen med de europeiske makter. Trass i dette ble dets grunnleggende struktur bevart helt til tidlig 1800-tall, da omfattende kopperepidemier på prærien og det amerikanske Louisianakjøpet i 1803 for alltid endret forutsetningene for relasjonene mellomn indianere og ikke-indianere. Handelen var ikke lenger mediet for de viktigste kontakter, for nå ble præriens indianere snart betraktet som hindre, først for den amerikanske pelsjakten, så for de indianerfolk øst for Mississippi som den amerikanske regjering tvangsflyttet vestover og til slutt for landhungrige kvegeiere og nybyggere.
Handelssystemet
Det handelssystem som fantes på prærien på tiden for de første europeiske kontakter var basert på et antall handelssentra som fungerte som nav i et utviklet handelsnettverk. Alle viktige sentra var hos halvnomadiske hakkebrukskulturer, som produserte et overskudd av jordbruksprodukter som kunne omsettes. Verdifulle handelsvarer som havmuslingskall, obsidian og turkis ble fraktet tusentalls kilometer fra sitt opphav.
De viktigste handelssentra i systemet var ved mandanenes og hidatsas samt arikaras byer ved Missouriflodens midtre løp. En fordelaktig geografisk beliggenhet kombinert med en overskuddsproduksjon av jordbruks- og håndverksprodukter utgjorde grunnlaget for denne rolle. I historisk tid ble disse sentra besøkt av cree, assiniboine, kråkeindianere, cheyenner, arapahoer, kiowa, prærieapacher og comancher. Arikarabyene fikk også besøk av siouxindianere av dakotafolket. På den midtre prærie fungerte pawnees, kansaenes og osagenes byer som sentra av mer lokal betydning. Sør for arikarabyene samlet siouxindianerne seg til et årsmarked eller rendezvous, ved James River i nåværende South Dakota, der man byttet varer som man hadde ervervet ved handel med andre indianerfolk.
Som viktige mellommenn i dette handelssystem fungerte assiniboine og cree som knyttet mandanenes, hidatsas og arikaras handelssentra med den nordlige prærien og med skogsfolkene nord for Lake Superior. Dakotaindianerne var mellommenn mellom siouxindianernes rendezvous og arikara, mens kansa formidlet handelsvarer mellom osager og pawnee. Cheyenner var mellomledd mellom på den ene side comancher og prærieapacher, og mandan-hidatsa og arikaras handelssentra, som derved ble knyttet an til puebloindianernes sentra i Taos og Pecos. Kråkeindianerne var midlere med arapahoene og fungerte som midlere mellom mandan-hidatsas sentra og shoshonenes rendezvous i sørvestre delen av nåværrnde Wyoming.
Den europeiske infiltrasjon
Europeernes etterspørsel etter pelsverk, framfor alt bever, endret ikke bare prærieindianernes økonomiske forhold fra selvhushold til markedsøkonomi, det forandret også relasjonene mellom stammene i retning mot økte konflikter, idet gruppene kjempet om kontrollen over handelen med europeerne. Hesten erstattet hunden som trekkdyr, øket bøffeljaktens effektivitet og var av stor militær betydning. Den store spredning av hester til prærieindianerne skjedde etter puebloopprøret i 1680 da tusentalls hester begynte å spres nordover og så via shoshonenes rendezvous til prærieindianernes handelssystem og mandan-hidatsa og arikaras handelssentra og siouxindianernes rendezvous og videre over prærien. Ved slutten av 1700-tallet hadde alle prærieindianere gått over til en hestebasert kultur.
Den sørlige prærien
Det puebloindianske handelssystem fortsatte å fungere også etter at Nuevo México i 1582 kom under spansk kontroll. Kommunikasjonene ble bedre ved spansk veibygging og de tradisjonelle markedplassene i Taos, Pecos og Picuris ble stilt under den spanske krones beskyttelse. Spanjolene etterspurte pelsverk og huder og tilførte europeiske handelsvarer til systemet. En del av denne etterspørsen ble møtt fra den sørlige prærie. Trass i stor spredning av de europeiske varene kom ikke den spanske handelssfære til å bevirke radikale endringer av indianernes kultur. Spanjolene aksepterte fra misjonssynspunkt en oppdeling i sameksisterende men separate europeiske og indianske livsstiler.
Etter puebloopprøret vokste det puebloindianske handelssystemets omsetning og betydning ved comanchernes handel. I 1720-årene var den blitt en viktig del av Nuevo Méxicos økonomi. Ved midten av 1700-tallet begynte franskmennene å forsyne comanchene med ildvåpen, som et ledd i kampen mellom Frankrike og Spania. De så velbevæpnede comancher presset apachene fra prærien mot puebloindianernes og spanjolenes bosetninger. For å motvirke dette endret spanjolene sin handelspolitikk og begynte å selge musketter og krutt til comanchene for å vinne deres vennskap og gjøre dem avhengige av en teknologi som de ikke kunne reprodusere. I 1786 sluttet spanjonene i Nuevo México fred med comanchene. Disse fortsatte imidlertid og gjennomføre raids sørover, mot Texas og Coahuila, og byttet ble omsatt i det puebloindianske handelssystem. Freden i 1786 muliggjorde at en etnokulturell gruppe og en yrkesklasse som tidligere hadde eksistert, nå kunne vokse seg sterke på den sørlige prærien: de handlende comancheros og de bøffeljagende ciboleros.
Den sentrale prærien
Frankrike var det europeiske land som først skulle dominere den sentrale prærie. Slik som annetsteds i Nord-Amerika var franskmennene vanligvis fremgangsrike i sine forsøk på å opprette vennskapelige forbindelser og handel med indianerne fordi de rettet seg etter det sosiale beteende som var forventet ved varebyttet og ikke prøvde å erstatte eksisterende mellomhender i handelen. Dertil kom raffinert diplomati kjennetegnet av generøse gaver av handelsvarer og musketter til utvalgte indianske ledere og deres familier. De første franske kontakter med prærieindianerne i dette område ble tatt sent på 1600-tallet. Fremgangen lot imidlertid vente på seg til Nouvelle Orléans ble grunnlagt i 1718. Den økte franske aktivitet førte til at den spanske guvernøren i Nuevo México sendte militær ekspedisjon til den sentrale prærie i 1720. Da denne ble massakrert av pawneeindianere markerte det slutten for det spanske innflytelse på den sentrale prærien. Bourgmont grunnla Fort Orléans nær dagens Kansas City i 1724. Pawnee og osager ble franskmrnnenrs viktigste allierte og handelspartnere på den sentrale prærien og franskmennene var avhengige av deres medvirkning for å oppnå sine handelspolitiske mål og disse indianerfolk var ikke villige til å la franskmennene handle direkte med vestligere prærieindianere.
Syvårskrigen medførte at Frankrike avtrådte Canada til Storbritannia og Louisiana til Spania i 1763. De franske kjøpmenn fortsatte å kontrollere handelen med prærieindianerne, nå med Saint Louis som base. De spanske myndigheter strevet fremfor alt etter å opprettholde den spanske suverenitet over området og motvirke inntrengning fra britiske og kanadiske handelsselskap. De fortsatte med de velprøvde franske diplomatiske metoder.
Den nordlige prærien
Selv om større delen av den nordlige prærie tilhørte først franske og så spanske Louisiana, lyktes verken Frankrike eller Spania å omsette sin formelle territorielle overhøyhet i kontroll av handelen med prærieindianerne nord for osagene. Det var istedet det engelske Hudson's Bay Company som nordfra fikk dominere den nordlige prærie kommersielt. Denne delen av prærien var ikke den gang delt av noen grense mellom USA og Canada, og omfatter det som kalles den kanadiske prærie og prærien nord i USA. Engelske musketter ble en ettertraktet handelsvare og endret maktbalansen blant prærieindianerne. På 1700-tallet hadde ridende shoshoner i kraft av sin militære overlegenhet behersket nordprærien, men med assiniboiner som mellommenn kunne også svartfotindianere, gros ventre og sarcee bevæpne seg med engelske ildvåpen og drev så shoshonene tilbake til fjellene. På slutten av 1700-tallet forsøkte spanske ekspedisjoner forgjeves å opprettholde den spanske territorielle overhøyhet på den nordlige prærien. Mandanenes, hidatsas og arikaras handel ble bedrevet fremst med Hudson's Bay Company, over Brandon House, vest for nåværende Winnipeg. Da Hudson's Bay Company møtte virkelig konkurranse var det ikke fra Saint Louis, men fra det Montréalbaserte North West Company.
Cree og assiniboine ble allerede sent på 1600-tallet mellomhender i handelen mellom Hudson's Bay Company og lengre bort liggende indianerfolk og opprettholdt denne posisjon med hjelp av engelske musketter. De begge folkene dannet en nær allianse, der siouxindianernes og franskmennenes fiendtlighet hjalp til med å styrke båndene. På 1700-tallet ble siouxindianerne gradvis presset vestover av muskettbevæpnede creer og ojibwa. Handelsvarene fra Hudson's Bay Company og North West Company nådde siouxene i hovedsak gjennom indianske mellomhender. I slutten på 1700-tallet skjedde handelsbyttet ved Dakota Rendesvouz ved James River som erstattet tilsvarende møter lengre øst. Siouxene presset i sin tur bort cheyennene og gikk mer og mer over til en prærieindiansk kultur.
Insula (bygning)
en insula (flertall: insulae) var en murleiegård for vanlige innbyggere i antikkens Rom og andre byer i Romerriket, mens domus, énfamiliehuset, var for den velstående overklassen. Ordet insula kommer fra latin og betyr opprinnelig øy, og blokkene var ofte store og bygd sammen så de kunne fylle et helt kvartal, nesten som en øy i byen.
Allmuen i Rom var trengt sammen på et relativt lite område, bymuren begrenset utvidelse på bakkenivå, og det var nødvendig å bygge tett og høyt for å få boliger til alle, dette ga også best inntjening for huseierne. Blokkene var gjerne oppført i flere etasjer, og kunne ha kommersielle virksomheter, som butikker og tavernaer, i første etasje og leieboere i rom og leiligheter i de øvre etasjene. De nederste etasjene var mest solid bygget, og inneholdt leiligheter for bedrestilte borgere. Disse leilighetene hadde pumpeanordninger som sørget for vannforsyning, mens leieboerne i de øvre etasjene måtte bruke offentlige vannkilder og avtreder.
Den romerske dikteren Martial refererte flere ganger til seg selv og andre fattige som måtte bo aller øverst i de dårligste rommene i leiegårdene. I et av diktene skriver han om en kjenning som måtte gå 200 trappetrinn for å komme hjem. Dette kan være en satirisk poets overdrivelse, men faktum er at flere keisere innførte lover som skulle begrense høydene på leiegårdene. Augustus bestemte at en insula kunne være maksimum 70 romerske fot høy, det vil si rundt 21 meter, eller minimum sju etasjer. Dette tyder på at denne høyden var overskredet mange nok ganger til å kreve en regulering.