cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reinsfjellet
Fra toppen kan en ifølge tradisjonen se sju kirker.
Den katolske kirke
Oppbygning og struktur
Den katolske kirke har både en liturgisk, en hierarkisk og en regional struktur:
Troslære
Katolsk tro er oppsummert i den nikenske trosbekjennelse og er nøyere detaljert i katekismen til den katolske kirke. Basert på løftene til Jesus Kristus i Evangeliene, mener kirken at den ledes gjennom Den hellige ånd og at kirkens dogmatiske ufeilbarlighet derfor er beskyttet fra vranglære. Den katolske kirke lærer at Den hellige ånd åpenbarer Guds sannhet gjennom De hellige skrifter, Den hellig tradisjon og Magisteriet.
Hinnerjoki
Hinnerjoki er en tidligere kommune i landskapet Satakunta i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1963. Hinnerjoki var en finskspråklig kommune.
I 1970 ble kommunene Hinnerjoki og Honkilahti slått sammen med Eura kommune.
Den katolske kirke
Troslære
Sentralt i troslæren er de syv sakramentene, med dåp og nattverd som de aller viktigste. De andre sakramentene er konfirmasjon (i katolsk sammenheng ofte kalt ferming), skriftemål, ektevigsel, ordinasjon og sykesalving. Katolsk lære skiller seg fra protestantisk både i antall sakramenter, og i sakramentenes innhold.
DS «John Knudsen»
DS «John Knudsen» ble bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 64. Skipet ble overlevert til skipsreder John August Knudsen, Haugesund i januar 1911. Solgt videre til Det Bergenske Dampskibsselskab i januar 1915 og omdøpt DS «Canis»
Den katolske kirke
Troslære
Det som for utenforstående gjerne er det mest synlige trekk ved Den katolske kirke er forholdet til helgenene, og spesielt til jomfru Maria. Den lærer at de hellige, personer som etter sin død kom rett til Himmelen, går i forbønn for de levende. Helgenene æres derfor gjennom festdager, ikoner og relikvier. Under reformasjonen var en av hovedanklagene mot Den katolske kirke at dette utgjorde avgudsdyrkelse. Katolsk lære definerer på sin side den pietet som tilkommer helgenene (lat. venerare) som essensielt helt annerledes enn den som tilkommer Gud alene (lat. adorare).
DS «John Knudsen»
Krigsforlis
DS «John Knudsen» var lastet med kull da hun forlot Tyne på reise til Bergen. 30. juli 1917 ble hun angrepet mens hun gikk i konvoi, og torpedert av den tyske ubåten U-60, bare 20 nautiske mil vest av Holmengrå fyr. To mann omkom.
Den katolske kirke
Økumenikk og samfunnsmessige spørsmål
Pave Johannes XXIII og Andre Vatikankonsil innførte en ny praksis som heller skulle fremme gode forhold til medkristne framfor å stå fast på ulikheter i læren. Bønn med ikke-katolikker ble tillatt i motsetningen til tidligere kirkelover.
Den 29. juni 2007 ble det utgitt et dokument av Vatikanets Troskongregasjonen som berørte det økumeniske samarbeidet med de protestantiske og ortodokse kirkene. Dokumentet, benevnt som Responsa ad quaestiones, bar kardinal William Joseph Levadas signatur, henviste til hva som ble besluttet ved Andre Vatikankonsil og deretter slo atter fast av Vatikanet gjentatte ganger, senest i dokumentet Dominus Iesus (2000). Dokumentet slår fast at, i henhold til den katolske kirke, kan kirker utenfor den katolske kirke, ikke bli ansett for være kirker i egentlig mening. Unntaket er de ortodokse kirker, noe som opprettholder det katolske synet på sakramentet og presteembetet.
Det ble også slått fast at i henhold til den katolske kirke har de protestantiske kirkesamfunnene ikke de riktige sakramentet. Når det gjelder økumeniske diskusjoner skrives det i dokumentet at «dialog er bare konstruktivt om deltagerne viser troskap til den katolske identiteten».
Den katolske kirke ønsker fortsatt ikke å ha felles nattverdfeiring med protestantiske kirkesamfunn på grunn av ulike syn på hva denne innebærer; den katolske kirke betoner transsubstansiasjonen, mens de lutherske kirkene ser på nattverdens mer som en symbolsk handling. Den katolske kirken ønsker ikke bruk av prevensjon, da den mener at muligheten for nytt liv ikke skal hindres på kunstig måte, og godtar bare seksuell avholdenhet som virkemiddel for ikke å få barn. «Barn er viktig» sa paven under et mediaopptak fra messen jula 2008. Paven mener kondomer ikke hjelper mot aids-epidemien, men tvert imot kan gjøre situasjonen verre i afrikanske land hvor sykdommen er utbredt, og mener problemet primært er et fattigdomsproblem som de vestlige landene ikke er villige til å ta opp og erkjenne. Kirkens kondomforbud er kontroversielt, og enkelte innen kirken hevder at dette gir store belastninger for verdens fattige ved manglende familieplanlegging, setter unge kvinners liv i fare og øker faren for hiv-smitte.
Den katolske kirken, som de protestantiske kirkene, har også strid med spørsmålet om homofili. Kirken regner homofili som et brudd på den naturlige orden, og pave Benedikt XVI sammenlikner kampen mot homofili med arbeidet for å redde regnskogene, ettersom også homoseksuelle forhold er en ødeleggelse av skaperverket. Den katolske kirken er motstander av homofile og lesbiske ekteskap og ser på homofile handlinger som en synd.
Statistikk
Tall pr 2010: Medlemmer: 1 196 000 000 (2010) (økning på 15 000 000 fra 2009)
Endinger fra 2009:
Pustertal
Pustertal (italiensk Val Pusteria) er en av Tirols største daler og en av Alpenes viktigste ferdselsårer. Dalen strekker seg i vest–øst-retning fra Brixen og til Lienz. Det italienske delen av Pustertal er også navnet på et distrikt i provinsen Syd-Tirol.
Pustertal er et sjeldent eksempel på en dal som ikke skifter navn ved et pass eller vannskille (se også Wipptal). I vest er Pustertal således dalen til elven Rienz (italiensk Rienza), som drenerer vestover til Eisack (Isarco). I øst er den derimot dalen til Drau (Drava), som drenerer østover til Donau. Vannskillet mellom disse to elvene er ikke noen fjellpass, men et forholdsvis flatt platå (Toblacher Feld).
Viktige tettsteder i Pustertal er, fra vest til øst, Brixen (Bressanone, som ikke ligger i, men ved inngangen til Pustertal), Bruneck (Brunico), Welsberg (Monguelfo), Toblach (Dobbiaco), Innichen (San Candido), Sillian, Mittewald og Lienz. Byene ligger mellom 559 og 1256 moh.
Pustertal begrenses av mektige fjell på begge sider: I nord ligger Sentral-Alpene med Zillertal-Alpene (opptil 3510 m), Hohe Tauern og Defereggengebirge; i syd Dolomittene, som også når over 3000 m. Pustertal har flere sidedaler, de største er Tauferer Ahrntal i nord, og det nesten rent ladinskspråklige Val Badia (tysk Gader- eller Abteital) i syd.
Historie
Fra 788 utgjorde Pustertal en gau i Frankerriket. På denne tiden var dalen fremdeles ladinsktalende i vest og slavisktalende i øst. Gauene ble forvaltet av gaugrever, men lite er kjent om hvem disse var før det 11. århundre, da grevene ble stilt av huset Spanheim. I 1091 ble fyrstbiskopen av Brixen innsatt som Pustertals greve av keiser Henrik IV. I løpet av 1200-tallet klarte grevene av Tirol og Görz å overta mesteparten av fyrstbiskopens territorier. Da dette grevskapet ble delt i 1271, falt Pustertal til den görziske linjen og forble ved denne frem til 1500. Dalen omfattet imidlertid en rekke geistlige enklaver som lå under fyrst(erke)biskopene av Brixen (Assling, Bruneck, Val Badia) respektive Freising (Innichen). Disse kom ikke til Tirol før i 1803.
Distriktet Pustertal
Kommunene i den italienske delen av Pustertal samt dens sidedaler utgjør et forvaltningsdistrikt som heter Bezirksgemeinschaft Pustertal (ladinsk Comunità raionela Puster, italiensk Comunità comprensoriale Val Pusteria). Dets forvaltningssenter er Bruneck.
Distriktet Pustertal har 26 kommuner:
Paris–Bourges
Paris–Bourges er et fransk endags-sykkelritt som foregår i midten av oktober. Rittet går fra Paris til Bourges i departementet Cher. Den første utgaven ble avholdt i 1913 og fram til 1949 var det et ritt for amatører. Siden 1990 har rittet blitt arrangert årlig.
Kullsyremaskin
Kullsyremaskin, noen ganger kalt brusmaskin, er et husholdningsapparat som tilsetter kullsyre i vann fra springen (karbonisering) ved hjelp av en innebygd kullsyrepatron. Maskinen leveres gjerne med smaksstoffer som kan tilsettes vannet for å lage brus, for eksempel appelsin, sitron eller cola. Dermed får husholdningen et alternativ til å kjøpe kullsyreholdig vann og brus på flaske utenfor hjemmet.
Eksempler på kjente produsenter er israelske «SodaStream» og «Aqvia» som produseres av svenske selskapet AGA.
Kullsyremaskinen kan kobles til en egen vannkran i boligen eller være frittstående. Enkelte moderne kjøleskap leveres med en innebygd kullsyremaskin og oppgis da å ha en såkalt kullsyrefunksjon.
Oppbygning
Brusmaskiner bruker vanligvis en utskiftbar gasspatron som avhengig av modell er fylt med rundt 300–500 gram karbondioksid. Vannet som skal karboneres fylles i spesielle trykkresistente flasker og skrues deretter fast på holderen på en trykktett måte. Gassen føres så inn i vannet via et rør og ventilsystem ved å trykke på en knapp. Den resulterende mengden karbonsioksid bestemmes av trykket i CO2-beholderen og hvor lenge man holder knappen nede. Hvis trykket blir for stort frigjøres noe av trykket gjennom en dumpventil.
Fordeler
Avhengig av størrelsen til gasspatronen som brukes kan det produseres opptil nær 100 liter kullsyrevann per gasspatron. Sammenlignet med å kjøpe ferdig kullsyrevann i butikk eliminerer man emballasje- og transportkostnader, samt at man får mindre avfall og bruker mindre lagringsplass. Gassbeholdere og kompatible brusflasker fås kjøpt i mange dagligvarebutikker/supermarkeder. De trykkresistente flaskene kan brukes til å lagre det kullsyreholdige vannet. Noen av de nyere modellene kan brukes med en glassflaske. Det produserer nå PEN-flasker (polyethylen naphthalate) som kan vaskes i oppvaskmaskin.
Smakstilsetning
Produsentene av brusmaskiner tilbyr ofte også et utvalg av smakstilsetninger som kan tilsettes etter at vannet har blitt karbonert. Noen av disse er sukkerfrie. Eventuelt kan vanlig saft brukes.
Tannskader
Kullsyrevann har lav pH-verdier, og mye drikking av vann med kullsyre kan derfor føre til syreskade på tennene, på samme måte som ved inntak av annen sur drikke og mat (for eksempel brus, juice og frukt). Sugerør kan brukes for å forebygge syreskader ved at drikken i mindre grad kommer i kontakt med tennene.
Bakterier
I en studie gjort av instituttet for hygiene og miljømedisin ved universitetet i Mainz, Tyskland, ble koliforme bakterier funnet i 39% av prøvene da vann ble boblet opp, sammenlignet med 12% av prøvene i vann rett fra springen. I tillegg til den nevnte forurensningen fra gasspatronen eller apparatet, ble også den mikrobiologiske kvaliteten på vannet påvirket av en biofilm på innsiden av flaskene.
Personlighetspsykologi
Personlighetspsykologi er den del av psykologien, som beskjeftiger seg med menneskets personlighet, følelser, forestillinger og viljesliv.
Ubikvist
En ubikvist (latin ubique, overalt) er en plante- eller dyreart som har en sammenhengende utbredelse over et stort område. Einer og gullris er for eksempel ubikvister i Norge, og rødrev er en ubikvist i Holarktis.
Det blir ofte skilt mellom ubikvister, som forekommer i mange ulike miljøer, og kosmopolitter, som har en vid utbredelse, men som er begrenset til et spesielt habitat eller voksested.
Med støv på hjernen
Med støv på hjernen er den norske forfatteren Eva Ramms debutroman. Den kom ut i 1958, fikk et opplag på 55000 eksemparer og ble oversatt til flere språk. Den ble filmatisert året etter under tittelen Støv på hjernen.
I romanen møter vi en drabantbyhusmor som er så opptatt av å være perfekt husmor at hun til slutt neglisjerer både seg selv og sin ektemann. Situasjonen endres når en kvinnelig nabo med andre prioriteringer dukker opp.
Pirin Blagoevgrad
Pirin Blagoevgrad kan referere til:
Hormizd IV av Persia
Hormizd IV eller Hormozd, var sønn av Khosrau I og regjerte som sasanidenes konge av Perserriket fra 579 til 590. Han var utpekt av sin far til hans etterfølger, dels på grunn av personlige egenskaper, men også politiske ettersom hans mor var datter av de vestlige göktürkernes khagan Sijin (Sinjibu eller Istämi) mens hans (halv)brødre hadde mødre av lavere rang.
Da han kom på tronen drepte han sine brødre. Fra sin far arvet han en krig mot Østromerriket og mot tyrkere i øst. Fredsforhandlinger med Tiberius II Konstantin hadde så vidt begynt, men Hormizd nektet å avgi noen av sin fars erobringer. Derfor er beretningene om ham av bysantiske forfattere, som ga full beretning fra forhandlingene, langt fra positive.
I 588 beseiret hans general Bahram Chobin tyrkerne, men i det neste året ble han slått av romerne. Og da kongen overstyrte ham gjorde han opprør med sin armé. Dette var signalet for en generell oppstand. Stormennene avsatte og blindet Hormizd, og utropte hans sønn Khosrau II til konge. I krigen som nå fulgte mellom Bahram Chobin og Khosrau II ble Hormizd drept av noen tilhengere av hans sønn.
Singapore under Sommer-OL 1968
Singapore under Sommer-OL 1968. Fire sportsutøvere fra Singapore deltok i tre sporter, friidrett, skyting og vektløfting under Sommer-OL 1968 i Mexico by. De vant ikke noen medaljer.
Gråhodealbatross
Gråhodealbatross (Thalassarche chrysostoma) er en stor sjøfugl i albatross-familien. Navnet kommer av de jevne, nesten røykfargede fjærene på hodet.
Ethiopian Airlines
Selskapet begynte å fly til Oslo 27. mars 2017.
Ethiopian Airlines har blitt kåret til Afrikas beste flyselskap 2 år på rad (2017 og 2018) på Skytrax Awards.
Historie
Selskapet ble etablert ved et dekret av keiser Haile Selassie I i slutten av 1945 som Ethiopian Air Lines Inc. (EAL). Selskapet var et samarbeid mellom den etiopiske staten og det amerikanske flyselskapet Trans World Airlines (TWA). Fem Douglas C-47 Skytrain militære transportfly ble kjøpt inn fra USAs overskuddslagre. Den første flyvningen fant sted 8. april 1946 og gikk fra Kairo til Addis Abeba via Asmara. Flyruten til Kairo var en suksess, og i 1947 ble ytterligere tre Douglas C-47 kjøpt inn. I løpet av 1940-tallet hadde Ethiopian Air Lines interkontinentale ruter til blant annet Saudi-Arabia og India. Utover 1950-tallet vokste rutenettet, og nye og større fly ble kjøpt. Flytypen DC-3/C-47 utgjorde imidlertid fortsatt ryggraden i innelandsrutene. I 1957 etablert selskapet sitt eget vedlikeholdssenter i Addis Abeba. Samme år åpnet Ethiopian Air Lines direkterute til Frankfurt am Main i Tyskland. I 1959 hadde EAL omkring 900 ansatte. I januar 1963 startet selskapet sin første jetdrevne flyrute med to nyanskaffede Boeing 720.
I 1965 ble selskapsstrukturen endret og omgjort til aksjeselskap. Navnet ble samtidig endret til Ethiopian Airlines. Selskapsstrukturen ble nok en gang endret etter statskuppet og den etiopiske borgerkrigen i 1974. Ethiopian Airlines' overskudd ble snudd til underskudd, og effektiviteten gikk ned. I 1980 gjennomgikk selskapet en nedbemanning der 10% av de ansatte ble sagt opp. I 1991 ble den marxistiske regjeringen ledet av Mengistu Haile Mariam styrtet i et kupp, og EALs fly måtte midlertidig flyttes til Nairobi i Kenya da kampene nærmet seg Addis Abeba. Ethiopian Airlines ble etter kuppet omorganisert og drevet videre etter kommersielle prinsipper, men fortsatte som statseid flyselskap.
I juli 1998 åpnet selskapet sin første direkterute til USA da flyvninger til Washington D.C. startet opp. Samme år måtte selskapet igjen flytte flyene sine til Nairobi da det brøt ut kamper langs grensen til Eritrea. Til tross for ekstrakostnadene de to årene med krigføring påførte Ethiopian Airlines, greide selskapet å drive uten underskudd. I 2003 ble fly-dekoren og logoer endret for første gang siden 1947. I 2009 bestilte selskapet 35 nye fly fra forskjellige flyfabrikanter. I desember 2011 ble Ethiopian Airlines medlem i Star Alliance.
Flyflåte
Passasjerfly: Fraktfly:
Kalevi Kotkas
Olympiske leker
I OL 1932 kom han på 7.-plass i diskos med et kast på 45,87. Fire år senere, i OL 1936, ble han utslått i diskoskvalifiseringen. I høydehopp vant Cornelius Johnson USA gullmedaljen med olympisk rekord på 2,03 m. Kotkas hoppet 2,00, samme høyde som amerikanerne David Albritton og Delos Thurber. Etter omhopping endte Kotkas på 4.-plass.
Europamesterskap
I det første europamesterskapet i friidrett i 1934 ble Kotkas nr. 10 i diskos, i høyde ble han europamester med resultatet 2,00 m. I EM 1938 kom Kotkas på fjerdeplass i diskos med 48,63, bare 9 centimeter fra bronsemedaljen. I høydefinalen, som ble arrangert like etterpå, tok Kotkas sølv med et hopp på 1,94, slått av svenske Kurt Lundqvist, som hoppet 1,97.
Den store komet av 1811
Oppdagelse
Kometen ble oppdaget 25. mars 1811 av Honoré Flaugergues på en avstand på 2.7 astronomiske enheter (AE) fra solen i det tidligere stjernetegnet, Argo Navis. Etter å ha vært skjult i flere dager av månelys, ble den også funnet av Jean-Louis Pons 11. april, mens Baron Franz Xaver Von Zach var i stand til å bekrefte Flaugergues oppdagelse samme natt. Den første foreløpige omløpsberegningen ble gjort i juni av Johann Karl Burckhardt. Basert på disse kalkulasjonene, gjorde Heinrich Wilhelm Matthäus Olbers en forutsigelse om at kometen ville bli ekstremt lyssterk senere samme år.
I kulturen
Den store komet av 1811 ser ut til å ha hatt en spesielt stor innflytelse på ikke-astronomer. Kunstnerne John Linnell og William Blake var begge vitner til den, førstnevnte lagde flere skisser og den andre inkluderte den muligens i sitt kjente verk The Ghost of a Flea fra 1820.
I romanen Krig og fred, beskriver Leo Tolstoj karakteren Pierre mens han observerer en enorm komet. Kometen var også populært ansett å ha advart om Napoleons felttog i Russland 1812 (den var til og med omtalt som "Napoleons komet") og Den britisk-amerikanske krig i 1812, samt en rekke andre hendelser.
Friedrich Fröbel ble inspirert av kometen til å se på stjernehimmelens skjønnhet og begynte med et planetstudie. Han kom senere fram til at hele universet støttes av en guddommelig lov, og at menneskets formål er å leve i harmoni med naturen.
Referanser
Öman, B.-L. (1991). Frøbels lekteori och lekgåvor. Lund: Studentlitteratur.
Norge under Sommer-OL 1908
Norge under Sommer-OL 1908. Sekstini sportsutøvere fra Norge deltok i sju sporter, bryting, fekting, friidrett, roing, seiling, skyting og turn under Sommer-OL 1908 i London. Norge kom på åttendeplass med to gull-, tre sølv- og tre bronsemedaljer. Turneren Oskar Bye var Norges flaggbærer under åpningsseremonien.
Medaljer
==Medaljevinnerne ==
Royal Liverpool Golf Club
Royal Liverpool Golf Club er en aktet golfklubb i Merseyside i det nordvestre England. Den ble grunnlagt i 1869 og fikk betegnelsen Royal (Kongelig) i 1871 da hertugen av Clarence, en av dronning Victorias yngre sønner, ble klubbens beskytter.
Til tross for navnet ligger klubbens bane i den lille byen Hoylake på Wirral-halvøya, som er skilt fra Liverpool av munningen til elven Mersey. Banen er derfor også kjent som Hoylake. Klubben har én 18-hullsbane, som er en links.
Store turneringer
Klubben har også vært vert for flere profesjonelle turneringer på Europatouren, og for mange dame-, senior- og junior-turneringer. Klubben var vert for The Open for første gang på 30 år i 2006.
Walker Cup Match
Walker Cup Match er en serie golfmatcher som spilles annet hvert år mellom lag bestående av ledende amatørgolfere fra USA og Storbritannia og Irland. Konkurransen organiseres i samarbeid mellom Royal & Ancient Golf Club of St. Andrews (R&A) og United States Golf Association (USGA), og er oppkalt etter George Herbert Walker (farfar og navnebror til George H.W. Bush og oldefar til George W. Bush), som var president i USGA da konkurransen fikk sin oppstart i 1920.
Austad kirke (Lyngdal)
Austad kirke er en laftebygget korskirke bygget i 1803. Kirken har 400 sitteplasser.
Austad kirke ligger i Austad i Lyngdal kommune. Sognet ligger i Lister og Mandal prosti og hørte tidligere til Lyngdal prestegjeld.
For noen år siden ble det oppdaget at eiketømmeret som ble brukt til byggingen av kirken stammet fra en stavkirke som ble reist sent på 1100-tallet.
I 2003 ble det feiret 200-årsjubileum av kirken. Det ble ved denne anledningen utgitt en 100 siders historiebok om kirken.
Saimen
Saimen (finsk: Saimaa) er Finlands største innsjø. Den ligger i den sørøstlige delen av landet. Av byer langs innsjøen finner en blant annet Villmanstrand, Imatra, Nyslott og S:t Michel. Saimen har sitt utløp i Vuoksen, som renner ut i Ladoga.
Innsjøen Saimen, den «egentlige» Saimen eller Södra Saimen (fi. Suur-Saimaa), har et areal på 1,377 km² og er dermed Finlands største innsjø. Den er forbundet med tallrike innlandsfjorder og viker og danner sammen med disse en sterkt forgrenet innsjø som kalles Storsaimen (fi. Iso-Saimaa). Denne har et areal på rundt 4,380 km² og er dermed Europas fjerde største naturlige innsjø.
Geografi
De største innlandsfjordene som er forbundet med Saimen, er Pihlajavesi, Orivesi, Haukivesi, Puruvesi, Pyhäselkä og Enonvesi. Storsaimens strandlinje har en lengde på 14,850 km. I innsjøen ligger 13,710 øyer.
Saimen ligger 76 m over havet. Største dybde er 82 m, men midlere dybde er bare 7 m. Den største tilførselselven er Pielis älv (fi. Pielisjoki) som kommer fra innsjøen Pielisjärvi.
Saima kanal forbinder Saimen med Finskebukten og går fra Villmanstrand til Vyborg som nå ligger i Russland. Den ble åpnet i 1856 da Viborg lå i Finland, men stengt i 1944 da den nedre del av kanalen havnet på russisk side av grensen. Etter at kanalen ble gjenåpnet i 1968, har godstrafikken på innlandshavnene økt kraftig.
I Saimen lever en egen ringselart, saimensel, som bare lever i ferskvann. Selarten er utrydningstruet og ble vernet i 1955.
Historie
Den russiske forfatter Maksim Gorkij dro i eksil i skogen, nær en foss, ved Saimens bredder i en tid etter hans leilighet i Moskva ble raidet av De svarte hundrer i kjølvannet av det mislykkede Moskva-opprøret i 1905. Han skrev i et brev til sin fraskilte kone Jekaterina, og fortalte at «det er vakkert her, som i et eventyr.»
Se også
Liste over innsjøer i Europa
Liste over mayiske språk
Liste over mayiske språk er en oversikt over inndelinga av den mayiske språkfamilien og hvilke språk og språkvarianter som er en del av denne familien. Talla på antall talere er basert på Ethnologues estimater, og stammer fra rundt 2000. De bruker en relativt vid definisjon på en taler, så talla er høyere enn andre estimater. Mayabefolkninga øker imidlertid stadig, så talla kan også være høyere i dag enn de var da estimatene ble gjort.
Tigerpyton
Tigerpyton (vitenskapelig navn Python molurus) er en slange som lever i Sør- og Sørøst-Asia.
Den deles inn i to underarter; burmesisk pyton (Python molurus bivittatus) og indisk pyton (Python molurus molurus). Indisk pyton blir normalt tre-fire meter lang, mens burmesisk pyton blir fra fem til sju meter lang.
Et rekordeksemplar fra en reptilpark i Gurnee, Illinois, USA ble målt til 8,2 meter og 183 kilo i 2005.
Tigerpytoner trives best i nærheten av vann, for eksempel i sumpområder.
Jonas Oppøyen
Jonas Ruud Oppøyen (født 20. januar 1991 i Oslo) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han spilte løper for Vålerenga fra 2007 til 2022.
Brindisi Sud kraftverk
Brindisi Sud kraftverk, også kjent som Federico II, er et varmekraftverk beliggende i regionen Puglia i Italia. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 640 MW fordelt på 4 like store blokker / turbiner. Anlegget ble utbygd omkring 1991–1993. Brenselstypen er kull og råolje, og operatør er energiselskapet Enel SpA. Utslippene av CO2 er 14,4 millioner tonn årlig. De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 14 915 000 tonn, som var det høyeste i Europa for anlegg utenom kullkraftverkene.
Jonas Oppøyen
Moderklubben er Jutul IL, men Oppøyen har spilt hele sin elitekarriere spilt i Vålerenga og har per 12. juli 2022 spilt 466 A-kamper for klubben, og er med det en ekte Vålerenga-gutt. Men har sju offisielle kamper for Norges herrelandslag i ishockey, og noen få juniorkamper for Norge. Jonas Oppøyen var den første Vålerenga-spilleren som scoret to offisielle målene under åpningen av Nye Jordal Amfi 10. oktober 2020.
Jonas Oppøyen er autorisert regnskapsfører.
Pausefisken
Pausefisken er et norsk humorprogram med Hilde Hummelvoll som gikk på NRK1 i 2005. Programmet var en kavalkade over morsomme reklamefilmer. Mange av klippene var fra samtidige reklamefilmer, men det ble også gitt plass til en del gamle norske reklamefilmer. Flere av de gamle klippene var med kjente skuespillere som Harald Heide-Steen jr, Rolv Wesenlund og Wenche Foss. Hver episode hadde et gjennomgangstema. Programmet gikk på fredagskvelder.
Selve tittelen spiller på den perioden da NRK brukte å vise opptak fra akvariefisker som pausefyll mellom hvert program.
Trossamfunn
Et trossamfunn er en organisert gruppe mennesker innen en religion.
Livssynssamfunn er en organisert gruppe mennesker med en felles livsfilosofi, spesielt når det gjelder de spørsmål religioner tradisjonelt befatter seg med.
Trossamfunn i Norge
I oktober 2003 var nærmere 86 prosent av befolkningen i Norge medlemmer av Den norske kirke, et luthersk trossamfunn. Omtrent 8 prosent var medlemmer i tros- og livssynssamfunn utenfor den norske kirke, og tallet øker. De fleste av disse var medlemmer av andre kristne trossamfunn. Per 2018 er andelen av befolkningen som er medlem av Den norske kirke sunket til 71 prosent av befolkningen.
Tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke kan søke om registrering hos fylkesmannen i det fylket hvor trossamfunnet har sitt hovedssete. Registrerte samfunn kan søke om vigselsrett. Dessuten kan de få økonomisk støtte fra stat og kommune. Denne støtten skal tilsvare overføringene til Den norske kirke; det regnes ut hvor mye Den norske kirke har fått pr. medlem, og det samme beløp gis til tros- og livssynssamfunnene ut fra deres medlemstall. Lovverket som gjelder for tros- og livssynssamfunn er siden 1969 nedfelt i lov om trudomssamfunn og ymist anna.
Flere tros- og livssynssamfunn i Norge har sluttet seg til Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn (STL) for å ivareta felles interesser og bedre kommunikasjonen mellom forskjellige religioner og livssyn. STL er et konsensusorgan, og kan dermed ikke binde noen deltagende trossamfunn ved uttalelser eller overenskomster uten at disse i hvert tilfelle går inn for det. Den norske kirke er med i rådet som observatør.
Liste over noen tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke
Organisasjoner merket (*) får statstilskudd.
Mette Elisabeth Nergård
Mette Elisabeth Nergård (født 1951) er en norsk forfatter og filolog.
Nergård er ansatt som dosent ved Fakultet for lærerutdanning og internasjonale studier ved Oslomet.
Hun har utgitt både skjønnlitterære og faglitterære bøker samt artikler og essays om retorikk, språkdidaktikk og litteratur. Hun debuterte i 1986 med novellesamlingen Frosne roser. I 1995 konverterte hun til katolisismen og utgav bok om dette i 2011. Hun skildret sin egen barndom i selvbiografien Barndom under nordlyset (2020).
Sør-Korea under Sommer-OL 1968
Sør-Korea under Sommer-OL 1968. Femtifire sportsutøvere fra Sør-Korea deltok i elleve sporter under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Sør-Korea kom på 36.-plass med en sølv- og en bronsemedalje.
Flavius Aëtius
Aëtius er ofte blitt beskrevet som «den siste romer», selv om han selv hadde avstamming blant barbarerne. Aëtius’ militære og politiske dyktighet var hva som mellom den evige by og de barbariske horder. Hans store seier over hunerne ved Chalons har plassert ham blant de store romerske hærførerne, men han var også en nådeløs politisk deltaker som kaldblodig søkte makt.
Torres City Santa Fe
Torres City Santa Fe er to skyskrapere under bygging i Santa Fe i Mexico by. De skal stå ferdig i slutten av 2011, og blir blant byens høyeste bygninger. Tårn 1 blir 200 meter høyt, mens tårn 2 blir hele 235 meter, noe som vil overgå dagens to høyeste bygninger i Mexico, Torre Mayor og Torre Ejecutiva Pemex. Skyskraperen vil tåle jordskjelv på opptil 8,5 på Richters skala. Bygginga starta i 2009.
Flavius Aëtius
Opphav og familie
Aëtius ble født ved Durostorum i Moesia Inferior (i dagens Silistra, Bulgaria) en gang rundt 391. Hans far, Flavius Gaudentius, var en romersk general av skytisk opprinnelse. Betegnelsen «skytisk» ble jevnlig brukt i senantikken som samlebetegnelse for østgermanske stammer, Joseph Cummins mener at Gaudentius var muligens av gotisk opprinnelse. Aëtius’ mor, navnet er ukjent, var en rik aristokratisk kvinne av italiensk opphav. En gang før 425 giftet Aëtius seg med datteren til Carpilio, som fødte ham en sønn, også kalt Carpilio. Senere giftet Aëtius seg med Pelagia, enken etter Bonifacius, som fødte ham en sønn, Gaudentius, født i Roma. Det er mulig at han også hadde en datter, hustru av Thraustila, som hevnet Aëtius’ død ved å drepe keiser Valentinian III.
Første år og tjeneste for Joannes
Som gutt tjenestegjorde Aëtius ved det keiserlige hoff, innrullert i den militære enhet av Protectores Domestici og ble deretter forfremmet til posisjonen som tribunus praetorianus partis militaris, noe som ga ham muligheten til å velges inn i en politisk posisjon. Mellom 405 og 408 ble han holdt som gissel ved hoffet til Alarik I, vestgoternes konge. I 408 anmodet Alarik om å få beholde Aëtius som gissel, men det ble avslått da han var blitt sendt til Uldin, hunernes konge, hvor han ble værende gjennom det meste styret til Kharaton, Uldins etterfølger. I henhold til en del historikere var det Aëtius’ oppvekst blant militære folk som ga ham kjennskap til fysisk kamp og strid som ikke lenger var vanlig blant romerske generaler på denne tiden
I 423 døde den vestromerske keiser Honorius. Den mest innflytelsesrike mann i Vestromerriket på denne tiden var Castinus og han fikk gjennomført at keiserens etterfølger ble Joannes, en offiser av høy rang. Joannes var ikke en del av det theodosiske dynasti og fikk heller ikke anerkjennelse ved det østromerske hoffet. Den østromerske keiser Theodosius II organiserte en militær ekspedisjon vestover, ledet av Ardaburius og hans sønn Aspar, for å få plassert sin fetter og en nevø av Honorius, den unge Valentinian III på den vestromerske tronen. Aëtius gikk i tjeneste hos Joannes som cura palatii og ble sendt til hunerne for å anmode om deres støtte. Joannes selv manglet en sterk hær og befestet seg i hovedstaden Ravenna hvor han ble drept sommeren 425. Ikke lenge etter kom Aëtius tilbake til Italia med en stor hunisk hærstyrke kun for å oppdage at makten i Vestromerriket var nå havnet i hendene på Valentinian III og hans mor Galla Placidia. Etter å ha kjempet mot Aspars hær, greide Aëtius å få til et kompromiss med Galla Placidia. Han sendte hjem sin hær av hunere og fikk i bytte rangen som comes et magister militum per Gallias, øverstkommanderende av den romerske hæren i Gallia.
Første galliske krig
I 426 ankom Aëtius sørlige Gallia og tok kommandoen over felthæren. På denne tiden var Arelate (dagens Arles), en viktig by i Narbonensis nær munningen av Rhône, under beleiring av vestgoterne, ledet av deres konge Teoderik. Aëtius beseiret vestgoterne, fjernet beleiringen av Arelate, og fordrev vestgoterne tilbake deres besittelser i Aquitania.
I 428 kjempet han mot saliske frankere, beseiret deres konge Klodio og gjenerobret en del av de områdene frankerne hadde okkupert langs Rhinen. I 429 ble han forfremmet til rangen av magister militum; det var antagelig junior av de to offiserer som var comes et magister utriusque militiae, da senior er kjent for å ha vært patrisieren Flavius Constantinus Felix, en av de mest innflytelsesrike på denne tiden, og en støttespiller for Galla Placidia. I 430 ble Arelate angrepet av vestgoterne igjen, ledet av Anaolsus, men Aëtius beseiret dem på nytt.
I mai 430 ble den eldre Felix anklaget av Aëtius og hæren for å ha sammensverget seg mot ham, og Aëtius fikk ham nådeløst drept sammen med sin hustru og en tjener. Med Felix fjernet var Aëtius blitt den med høyest rang blant magistri militiae, selv om han ennå ikke var blitt gitt tittelen patricius eller en seniorkommando. I løpet av 430-tallet var Aëtius i Raetia og Noricum, beseiret bagaudere (lokale opprørsgrupper) i Augusta Vindelicorum (dagens Augsburg), gjenopprettet romersk autoritet ved grensen av Donau, og drev krigføring mot juthungere, en germansk stamme. I 431 var han tilbake i Gallia hvor han tok imot Hydatius, biskop av Aquæ Flaviæ (dagens Chaves i Portugal), som klagde på angrep fra svebere. Aëtius beseiret frankerne, og gjenerobret Tournacum (dagens Tournai) og Cambriacum (dagens Cambrai). Han sendte Hydatius tilbake til Hispania.
Krig med Bonifacius
Mens Aëtius drev krig i Gallia var det en pågående maktkamp mellom Aëtius, Felix, Bonifacius og keiser Valentinians mor og regent Galla Placidia. Etter at Felix var blitt henrettet sto Aëtius og Bonifacius igjen som de to dominerende, innflytelserike generalene, begge forsøkte hele tiden å få gunst hos Placidia. I 427 mens Bonifacius var guvernør (comes) av provinsen Africa greide Felx å sørge for at han mistet Placidias gunst. Bonifacius greide til sist å innynde seg, men først etter at Felix hadde sendt general Sigisvultus og to andre hæravdelinger imot ham da Aëtius’ advarte ham om Felix’ hensikt. I 429 utnyttet vandalene denne maktkampen, krysset over fra Hispania og til nordlige Afrika.
I 432 var det Aëtius som holdt konsulatet, men Bonifacius tilbakekalt til Italia og ble varmt mottatt av Placidia. Han ble gitt rangen som patrisier og gjort til senior comes et magister utriusque militiae mens Aëtius ble fratatt sin militære kommando. Aëtius, som trodde at hans fall var umiddelbart forestående, marsjerte med hæren mot Bonifacius og kjempet imot ham i slaget ved Rimini. Boniface vant slaget, men ble selv dødelig såret og døde noen få måneder senere. Aëtius slapp unna til Pannonia og reiste til hoffet til sin venn Rua, konge av hunerne. Med hunisk hjelp kunne han komme tilbake til makten i Italia, mottok tittelen comes et magister utriusque militiae, og fikk deretter Bonifaces svigersønn, Sebastianus, som hadde etterfulgt sin svigerfar som magister militum, forvist fra Italia og til Konstantinopel, kjøpte eiendommene til Bonifacius og giftet seg med Bonifacius’ enke Pelagia.
Krig mot barbarer
Fra 433 til 450 var Aëtius den dominerende personligheten i Vestromerriket, fikk rangen som magnificus vir parens patriusque noster den 5. september 435 og spilte rollen som «beskytter» av Galla Placidia og Valentinian III mens keiseren fortsatt var umyndig. På samme tid måtte han fortsatt ha oppmerksomhet på utviklingen i Gallia. I 436 ble burgundernes konge Gundahar (omtalt som Gunnar Gjukason i norrøn mytologi og myter) ble beseiret og tvunget til å godta en fredsavtale med Aëtius og Avitus, men året etter sendt han huniske foederati for å utslette burgunderne. Etter sigende skal 20 000 burgundere ha blitt drept i en massakre som antagelig ble grunnlaget for det tyske eposet Nibelungenlied (Vølsungesagnet).
Det samme året var Aëtius antagelig i Armorica med sin general Litorius for å undertrykke et opprør fra bagaudere under ledelse av en viss Tibatto. I 437 fikk han sitt andre konsulat og opplevde bryllupet mellom Valentinian III og den østromerske prinsesse Licinia Eudoxia, datter av Theodosius II, i Konstantinopel. Det er sannsynlig at Aëtius var tilstede ved seremonien som markerte begynnelsen på keiserens direkte styre. På samme tid brøt Litorius beleiringen av Narbona (dagens Narbonne) og hadde snudd krigen til romernes fordel. De to påfølgende årene var opptatt av en krig med svebere og av krigen mot vestgoterne. I 438 vant Aëtius et stort slag, men i 439 kom tilbakeslaget da vestgoterne beseiret og drepte hans general Litorius og hans huniske foederati. Aëtius kom tilbake til Gallia etter at Vetericus hadde stabilisert situasjonen, og beseiret vestgoterne og fikk en fredsavtale. Tilbake i Italia ble han æret med en statue reist av senatet og folket i Roma på ordre fra keiseren; dette var antagelig også anledningen til et panegyrisk skrift av poeten Merobaudes.
I 443 bosatte Aëtius i gjenværende burgundere i Sapaudia (dagens Savoie), sør for Genèvesjøen. Hans mest presserende bekymring på 440-tallet var problemene i Gallia og Hispania, hovedsakelig med lokale opprør og misnøye. Han bosatte alanere rundt Valence i 440 og langs Loire, inkludert Aurelianum (dagens Orléans), i 442 for å bøte på uroen i Armorica. I Hispania mistet han gradvis taket på situasjonen. I 441 utnevnte han Asturius som Magister Militum per Hispanias for å slå ned lokalt opprør i Tarraconensis. Han ble kalt tilbake og general Merobaudes (ikke til å forveksles med poeten) beseiret i 443 et opprør i byen Aracellitanus i provinsen Hispania Baetica. I 445 fikk romerne vandalene til å angripe Turonium (dagens Turonio i Portugal) i Gallaecia, fulgt av Vitus som drev krig med en kombinert styrke av romere og gotere i 446, men som til sist ble beseiret.
Bagauderne i Armorica, som romerne kalte lokale opprørsgrupper, gjorde opprør på nytt i 447 eller 448, og ble slått ned av alanere under ledelse av Goar. Som et resultat flyktet opprørernes leder Eudoxius til hoffet til Attila, hunernes konge. I 449 var et opprør i Hispania som herjet Tyriasso (dagens Tarazona), Caesaragusta (Zaragoza), og Illerdensus (Lleida). Sveberne dro inn i Tarraconensis for å delta i opprøret.
Hunernes invasjon
Før 449 hadde Aëtius signert en avtale med hunerne som tillot en del av dem å bosette seg i Pannonia langs elven Sava. Han sendte også en kalt Constantius til Attila som sekretær. I 449 var Attila rasende over et påstått tyveri av en gullplate, og Constantius ble korsfestet. Aëtius sendte ham en ambassadør for å berolige hunerkongen. Attila sendte ham en dverg ved navn Zerco som gave. Han hadde tidligere tilhørt Aspar, og Aëtius lot dvergen komme tilbake til sin opprinnelige eier.
I 445 var Attila ble lei av å dele makten med sin bror, og fikk ham myrdet for å bli enehersker av hunerne. Antagelig ønsket Aëtius denne endringen velkommen. Han hadde blitt venn med Atilla den tiden han selv var gissel i Rugilas leir, og han hadde senere samarbeidet med huneren ved en rekke kriger mot Romas fiender. Aëtius hadde gitt Atilla ærestittelen som magister militum, noe ga Atilla en god lønn og jevnlig tilgang på korn til sine tropper.
Aëtius, med hjelp fra den innflytelsesrike gallo-romerske senatoren Avitus, overbeviste vestgoternes konge Teoderik, om å delta mot en felles fiende. Han lyktes også å Sangiban, alanernes konge, om å delta. I tillegg fikk han med seg krigere fra Armorica, saliske frankere, en del saksere, og burgundere fra Savoie. Den allierte hæren av romere og germanere forflyttet seg mot Aurelianum for å tvinge hunerne til å avbryte beleiringen og trekke seg ut på åpent landsskap.
Den 20. juni 451 gikk Aëtius og Teoderik i konfrontasjon mot Attila og hans allierte i slaget ved Chalons. Jordanes' De origine actibusque Getarum (Om goternes opprinnelse og gjerninger), forkortet til Getica, skrevet kort tid etter 551 i Konstantinopel, er hovedkilden til hendelsene ved slaget. Jordanes hevder at Teoderik ledet sin menn mot gotere og ble drept, enten kastet fra hesten og trampet til døde eller drept av et spyd. Da Teoderik ble drept skal Aëtius ha forslått til hans sønn Torismund om trekke seg tilbake til Tolosa (dagens Toulouse) for å sikre seg farens trone, foruten at Aëtius overtalte Merovek om å vende tilbake til frankernes land. Av denne årsak er det sagt at Aëtius beholdt krigsbyttet for sin egen hær. De primære kildene gir få detaljer om slagets resultat, men det synes å ha enten vært en romersk seier eller uavklart, bortsett fra Attila og hans menn trakk seg tilbake fra Gallia. Det er ikke gitt noen forklaring på hvorfor han gjorde det, men det er mulig at Aëtius og Attila inngikk en avtale. Slaget ble uansett siden tolket som avgjørende for å slå hunerne tilbake.
Attila kom tilbake i 452 for å legge press på sitt krav på å ekte Honoria. Aëtius greide ikke å forhindre at Attilas hær marsjerte gjennom De juliske Alper. Isteden valgte han å befeste Aquileia mot direkte angrep fra Attila. Hunerkongen invaderte og herjet Italia, plyndret tallrike byer og raserte Aquileia fullstendig, og etterlot bevisst ingenting igjen. Valentinian III flyktet fra hoffet i Ravenna og til Roma. Aëtius forble på post, men han manglet en sterk nok hær til at han tok sjansen på å gå i direkte konfrontasjon, og isteden posisjonerte han hæren ved Bononia for å blokkere veiene gjennom Appenninene til Ravenna og Roma. Edward Gibbon mente at Aëtius aldri viste sin storhet mer klart i håndtere Attilas framgang ved å trakassere og sinke fienden med kun en underlegen styrke. Attila slo til sist ro ved elven Po og møtte der ambassadører som omfattet prefekt Trygetius, tidligere konsul Gennadius Avienus, og pave Leo I. Etter å ha møtt disse, beordret Attila hæren sin tilbake til tross for at han ikke hadde fått Honoria eller de områdene han traktet etter. Historikere i antikken og middelalderen har tendert til å henvise til pavens overnaturlige kraft for å ha fått Attila til å snu,  men et antall praktiske faktorer er nok mer sannsynlig for å overtale Attila til å rekke seg tilbake: hans hær klarte ikke å skaffe seg nok mat, forsyninger og fôr, og var utsatt for sykdommer, samtidig drev Aëtius aktiv med å plage hunerne med geriljakrig, og til sist hadde endelig den østromerske keiser Markian sendt tropper nord for Donau for å angripe hunernes hjemland og deres vasaller.
Attentat
Selv om Aëtius hadde greid i 453 å forlovet sin sønn Gaudentius til Valentinians datter Placidia, hadde Valentinian III følt seg skremt av Aëtius, som en gang hadde støttet Joannes imot ham og som Valentinian III trodde ønsket å plassere sin egen sønn på keisertronen. Den romerske senatoren Petronius Maximus og kansleren Heraclius greide derfor å overtale Valentinian III til å bli med i en sammensvergelse for å få Aëtius drept. Den antikke historikeren Priskos fra Panion har rapportert at den 21. september 454, mens Aëtius var i Ravenna for å avlevere en finansiell rapport, hoppet plutselig Valentinian III opp fra sitt sete og erklærte at han ikke lenger ville være offer for Aëtius drukne fordervelser. Han holdt Aëtius ansvarlig for rikets vanskeligheter og anklaget ham for å stjele riket fra keiseren. Da Aëtius forsøkte å forsvare seg selv, trakk Valentinian III sverdet og sammen med Heraclius ble Aëtius truffet i hodet, noe som drepte ham. Senere, da Valentinian III skrøt over hvor bra han hadde klart å kvitte seg med Aëtius, var det etter sigende en ved hoffet som hadde svart: «Om det var bra eller ikke, vet jeg ikke, men vit at du har hogd av din høyre hånd med din venstre.» Edward Gibbon har kreditert Sidonius Apollinaris for denne berømte replikken.
Maximus forventet å bli gjort til patrisier istedenfor Aëtius, men ble blokkert av Heraclius. Da Maximus søkte hevn, sørget han for at to hunere, venner av Aetius, ved navn Optila og Thraustila, til å drepe både Valentinian III og Heraclius. Den 16. mars 455 stakk Optila keiseren i brystet i det tempelet i Campus Martius som han var i prosessen av å demontere og forberedte på å øve på bueskyting. Da den overraskende keiseren snudde seg for å se hvem som hadde rammet ham, drepte Optila ham med å stikke sverdet i ham på nytt. I mellomtiden hadde Thraustila hoppet fram og drept Heraclius. De fleste soldatene som sto rett ved var trofaste tilhengere av Aetius og ingen løftet en hånd for å komme keiseren til hjelp.
Militært ettermæle
Aëtius er generelt vurdert som en stor militær leder, faktisk var han priset så høyt av Østromerriket at han ble omtalt som den siste sanne romer i vest. Tradisjonelt har historikere også vurdert slaget ved Chalons av avgjørende betydning da det lemlestet Attila ved å ødelegge hans aura av å være uovervinnelig. Gibbon har støttet dette synet ved å uttale at Attilas tilbaketrekning over Rhinen var den siste seier som ble oppnådd i navnet til Vestromerriket.
Mens historikeren John Bagnell Bury vurderte Aëtius som en stor militær leder og framstående figur i historien, betraktet han ikke slaget i seg selv som av avgjørende betydning. Han argumenterte for Aëtius angrep hunerne da de allerede holdt på å trekke seg tilbake fra Orléans slik at faren for Gallia var uansett i ferd med løses, og at han avsto fra å angripe hunerne på nytt dagen etter for å beholde maktbalansen. Bury antyder at den germanske seieren over hunerne i slaget ved Nedao, tre år senere, var av større betydning ved at hunerriket gikk i oppløsning. For Bury var resultatet av Châlons at Attila tilbrakte sitt siste år i å herje i nordlige Italia framfor Gallia.
Senere historikere har i stor grad sett forbi slaget og fokusert på den større innvirkningen av Aëtius’ karriere. Han er generelt forstått som en av de største romerske militærledere gjennom alle tider, foruten en utmerket diplomat og administrator. Meghan McEvoy har uttrykt at Châlons er mer et vitnemål til hans politiske evner enn hans militære dyktighet grunnet hans framsyn som skaffet avtaler og forpliktelser. John Julius Norwich referert sarkastisk til attentatet på Valentinian III ved hans egne livvakter som en handling som keiseren påførte seg selv ved hans tåpelige henrettelse av Aëtius, Vestromerriket «største general». Hugh Elton har bemerket at Aëtius og hans hær var en av de mest effektive romerske hærer som har eksistert med dens hastighet og mobilitet som vitner om et meget effektiv logistikk og system for arbeidskraft, noe som ikke er direkte påvist i kildene. Den raske fragmenteringen og sammenbruddet for Vestromerriket etter hans død er generelt sett på som et vitnemål på Aëtius’ evne til å holde riket sammen.
Kontroverser
Aëtius’ ettermæle har vært preget av kontroversen noe lik den til Stilicho ved at begge etterlot seg riket betydeligere svakere da de døde. Som Stilichos kritikere har pekt mot hans manglende evner eller uvillighet til håndtere usurpasjon i Britannia, Gallia og Hispania, og for invasjonen over Rhinen i 406. Kritikere av Aëtius har pekt på innbyrdeskrigene i tiden 427-433 som gjorde det mulig for vandalene å krysse over fra Hispania og til nordlige Afrika med det påfølgende tapet og Aëtius’ manglende evne til å gjenerobre Kartago. Hughes har forsøkt på å svare på dette ved å peke på at Flavius Constantius Felix var ansvarlig for krigen som gjorde det mulig for vandalene å gripe muligheten til å invadere nordlige Afrika. Samtidig forsøkte romerne flere ganger å håndtere situasjonen, inkludert Bonifatius i 429-432, Aspar fra 430-435, og Aëtius selv i 441. Heather hevder at Attilas framvekst ført til sist til at nordlige Afrika gikk tapt da den østromerske hæren og flåten ble tilbakekalt til Balkan. Halsall har argumentert at det svarte merke på Aëtius’ karriere var hans blandete suksess i Hispania hvor flertallet av provinsene gikk tapt ved 449, skjønt han senere utbedret dette. Tapet av rikets skatteinntekter og kornkammer i nordlige Afrika var det største tilbakeslaget i hans karriere. Hughes hevder at
Leif Terje Løddesøl
Leif Terje Løddesøl (født 24. april 1935 i Oslo, død 18. november 2021 ) var en norsk forretningsmann, 2000–2002 president i Norges Rederiforbund og 2002–2003 styreleder i Statoil.