cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Shadow of Your Smile
Wenche Myhre spilte inn sangen og ga den ut på b-siden av singelen Love a GoGo i 1967. Sangen ble også gitt ut på albumet Wenche på topp i 1973.
Konfliktåret 1305
Konfliktåret 1305 er en oversikt over hendelser som har med konflikter i vid forstand å gjøre som kriger, revolusjoner og opprør i 1305.
The Shadow of Your Smile
Barbra Streisand spilte inn også en versjon av låten på studioalbumet My Name Is Barbra, Two....
Hopen (andre betydninger)
Hopen kan vise til:
Svagdricka
Svagdricka er en gjæret maltbasert drikke med lavt alkoholinnhold. Svagdricka var hverdagsdrikke i store deler av Europa allerede i middelalderen og ble tradisjonelt brygget i hjemmene. Høysesong for svagdricka var i slåtten om sommeren og ved store høytider som jul og påske.
Sverige
I Sverige har svagdrickan i dag et alkoholinnhold på cirka 2,0 volumprosent (før 2,8 volumprosent alkohol og nå også noen ganger 0,8 eller 2,1 ) smaksatt med humle og søtet med sakkarin.
På begynnelsen av 1900-tallet fantes det lokale svagdricksbryggerier rundt omkring i Sverige og forbruket var da ca 35 liter per år/person. Svagdrick var, spesielt i Sør-Sverige en gjengs drikk til måltider, som også kunne blandes med melk til så kalt «drickablandning». Kokt svagdricka med brødbiter eller grøt kaltes «ölsupa» eller «drickasupa», oppvarmet drikke blandet med melk ble «ölost».
I dag finnes det bare et fåtall bryggerier igjen, og produktet er ujevnt tilgjengelig i dagligvarebutikkene; vanligst er den i desember.
Norderhov kirke
Norderhov kirke, lokalt også kalt «Ringeriksdomen», er et automatisk fredet kulturminne og tilhører gruppen av norske bevarte middelalderkirker i stein. Kirken er reist med lokal sand- og kalkstein som ei romansk enskipet langkirke med vesttårn, trolig i cirka år 1170. Kirken ligger i nåværende Ringerike kommune i tidligere Buskerud, nå Viken. Kirken har vært hovedkirken på Ringerike siden den ble reist, og prostesete fram til Hønefoss kirke av praktiske årsaker overtok ansvaret for prosteembetet i Ringerike prosti 1990.
Frem til ombyggingen i 1881–1882 var både vesttårn, skip, kor og apside bevart, men i forbindelse med ombyggingen ble koret og apsiden revet. Skipet ble også utvidet med et tverrskip, slik at kirken nå framstår som korskirke. Av middelalderkirken er tårnet, deler av skipet, tårnets vestportal og skipets vest og sørportal bevart. I dag regner man med sitteplasser til cirka 550 besøkende. Adkomst dit går via Norderhovsveien og Norderhovsbakken.
Tvers over veien for kirken ligger Norderhov gamle prestegård, som nå er synonym med Ringerikes Museum. Både kirken og prestegården er kjent for sin nære tilknytning til prestefruen Anna Colbjørnsdatter (ca. 1667–1736), som sagnet sier skal ha lurt svenskene i forbindelse med det såkalte slaget på Norderhov i 1716. Hun var gift med historiker og sogneprest Jonas Ramus (1649–1718). Både hun og ektemannen hviler i krypten under kirken.
Datering og 850-årsjubileum
Det er vanlig å datere de eldste delene av kirken til cirka år 1170,   men noen nøyer seg også med å si siste halvdel av 1100-tallet. Ringerike kirkelige fellesråd feirer imidlertid Norderhov kirkes 850-årsjubileum søndag 23. oktober 2022, med blant annet biskop Jan Otto Myrseth tilstede. Myrseth var sogneprest i Norderhov kirke i årene 1991–2005, og etter det var han prost i Ringerike prosti i perioden 2005–2011. At det ble i 2022 skyldes trolig utbruddet av covid-19-pandemien.
Historie og geografi
Kirken ble anlagt på et tidligere hedensk hov, guden Njords hov, og har fått navn etter dette og urgården Norderhov (norrønt Niarðarhof ), også skrevet som Njardarhof og Norderhoug med mer. Norderhov ble trolig krongods relativt tidlig.
Norderhov kirke har i historisk tid vært den mest betydningsfulle kirken på Ringerike. Det første vi hører om den i skriftlige kilder er fra 1297, da hertug Håkon Magnussøn kunngjør at krikene på Gran og Norderhov skal oppbevare normalvekter av stein (NgL III: 27; RN II 882), så bøndene ikke blir lurt til å skatte mer enn hva de egentlig skal. Ei tilsvarende samtidig kunngjøring om det samme er også kjent fra «Ullinshov» (som trolig er synonym med enten Ullensaker kirke eller Nes kirke) på Romerike (standa aa Vllinshofue a Raumariki), men slike standardvekter er ikke kjent fra andre kirker. Norderhov kirke nevnes ellers i en retterbot for Ringerike utstedt av hertug Håkon Magnussøn i 1298.
Det er også funnet belegg for å hevde at Norderhov ble eget kannikegjeld alt før 1350, noe som også understreker at kirken var hovedkirke og prostekirke. Det eldste belegget for dette er imidlertid et diplom fra 1402 (DN XXIII 69, 1402). Flere diplomer identifiserer også Norderhov som tingsted for hele Ringerike som landskap, det første datert i 1361 (DN XVI 22). Ringerike fikk også egen sysselmann i 1346 (DN IV 297).
At området der kirken ble anlagt har vært betydningsfullt, vitner også den store gravplassen Stavhella på Tanbergmoen om. Den ligger en knapp kilometer nord for kirken og inneholder et tjuetalls rundhauger som i hovedsak stammer fra jernalderen. Gravfeltet har aldri blitt skikkelig utredet. Det er også gjort en rekke mindre funn i nærområdene rundt kirken. Under kirken er det også gjort funn som tyder på minst ett tidligere byggverk der, kanskje både ei tidligere stolpegravd trekirke eller et enda tidligere hedensk gudehus eller en gildehall.
I et slags butt triangel mellom kirken og den forhistoriske gravplassen ligger også den tidligere storgården Tanberg. Gården var lendmannsgård på 1200-tallet og blir blant annet nevnt av Snorre Sturlasson i Heimskringla, som Tornberg. På denne gården har det også stått ei kirke, men det er uklart om det var ei lita stavkirke eller ei steinkirke. Kirken blir også nevnt i en kunngjøring av kong Håkon V Magnusson i 1304, da som et kapell Tanbergmennene hadde bygget seg til. Kirka var trolig uansett ei privat kirke, og ifølge kongen var det «hæghendis huus» svært forfallent, samtidig som han erklærer at alt inventar skulle legges til Mariakirken i Oslo. Man skal her huske på at Tanberg-ætten var kommet i konflikt med kongehuset på denne tiden. I 1743 nevner også fogd Ivar Wiel kirken, eller rettere sagt restene av den. Han sier : «... Paa Gaarden findes Grunden af en grundmuret Bygning i en temmelig Circumferance og mange stykker av Tag- og Mursten ...», hvilket skulle bety at han mente kirken måtte ha vært ei steinkirke.
I 1817 dukket det opp en runestein på gården Hønen, like ved kirken. Steinen, som siden fikk navnet Hønensteinen, var trolig fra 1000-tallet, men den har dessverre siden forsvunnet. Den ble imidlertid avtegnet i 1823 av antikvar L. D. Klüwer før den forsvant noen år etter. Kunstneren Harald Vibe (1877–1965) skrev en artikkel om denne steinen, på side 30 i det lokalhistoriske tidsskriftet Heftet Ringerike i 1954.
Legg merke til de uforholdsmessig store og mange vinduene og den utradisjonelle dekoren rund vestportalen i vesttårnet. Dette ble for en stor del enten fjernet eller tilbakeført til mer normale størrelser og stilarter under restaureringen i 1953–1956.
Historisk bakgrunn
Kirken ble opprinnelig reist som langkirke av stein i cirka 1170. Nybyggingen av kirker på denne tiden hadde trolig sammenheng med opprettelsene av Nidaros erkebispedømme i 1152/1153 og Hamar bispedømme i 1153, som kirkene på Ringerike ble lagt inn under. Norderhov kirke var stor og skulle trolig være ei av de tre tridjungkirkeene (av norr. þriðjungkirkjur = tredingskirker) i Haðafylki, altså ei hovedkirke i en del av det geografiske området som dette fylket omfattet. Dette eksisterer det imidlertid ikke noe samtidig dokumentasjon for, som kan bekrefte dette i dag, men samtidig praksis fra andre fylker eller fylkeslignende områder bekrefter praksisen med tridjungkirker. At det ikke lenger finnes dokumentasjon på disse kirkene i Haðafylki kan ha sammenheng med både reformasjonen i Norge i 1536–1537 og den nordiske sjuårskrigen i 1567, da svenskene totalt ødela daværende Hamar domkirke.
Trolig var Nikolaikirken på Gran og Hoff kirke på Toten de to andre tridjungkirkene, og begge er trolig samtidige kirkebygg. Begge disse kirkene og Ringsaker kirke hører dessuten til den samme stiltradisjon som Norderhov, men sistnevnte er enskipet og har vesttårn, mens de tre andre har basilikalt skip og sentraltårn. Størrelsen og likheten med basilikaene har også gitt Norderhov kirke tilnavnet «Ringeriksdomen», noe også ringeriksdikteren Elling M. Solheim (1905–1971) kalte diktet sitt, som er tilegnet prost Oluf Ludvig Jenssen (1886–1975) i forbindelse med restaureringen av kirken i 1953–1956. . I så måte ble det også bygget en sommerresidens for Hamarbispen på Storøen gård på Storøya i Tyrifjorden, der rester etter klosterkjellere fortsatt finnes.
Grunnplan og kontraksjonen
En oppmåling av arkitekt Christian Christie (1832–1906) i 1865 viser det opprinnelig middelalderske grunnplanet til Norderhov kirke, som var cirka 31,9 meter lang. Tårnfoten har et utvendig grunnplan som måler 6,5 x 6,5 meter, mens skipet målte 16 x 11,3 meter, koret var kort og bredt og målte 5,4 x 9 meter, og apsiden målte 4 x 6,8 meter. Blant kirkene i det gamle Buskerud var opprinnelig bare Haug kirke i Øvre Eiker såvidt litt større. Skipets kor med apsidal avslutning var ikke like vanlig før cirka 100 år senere. Byggearbeidet bærer også preg av å være gjort av meget dyktige håndverkere, i det konstruksjonsarbeidet i kirken skiller seg klart fra andre kirker med en tilsvarende tidlig datering. Murarbeidene er nøyere utført enn vanlig var på den tiden.
Kirkebygget består av blågrå kalkstein og rødbrun sandstein som ble brutt lokalt. Det er nærliggende å tro at den karakteristiske rødbrune sandsteinen kanskje er hentet fra steinbruddet på Ulvøya i Steinsfjorden. Da må den være hentet vinterstid og bragt over isen med hest og slede. Også den blågrå kalksteinen kan være hentet fra området rundt Steinsfjorden. I skipet er murene omkring 1,4 meter tykke og i tårnet 1,6 meter. Dette er betydelig tynnere enn for de fleste andre bygdekirker som ble reist med stein på den tiden.
Steinmaterialet har god kløv og er murt som liggere. Kalkstein danner fundamentet i kirken, som over sokkelen for det meste er murt opp av sandstein i alle rette flater. Murflatene har lave skift med gjennomgående skiftegang. I bueåpninger og hjørnekonstruksjoner er det benyttet kalkstein (med innslag av sandstein). Buesteinene i vinduene har trolig opprinnelig vært fint tilhogget og har hatt lik høyde, men disse gikk tapt under ombyggingen i 1881–1882. En slik vindusform, med smyg både ute og inne, er ellers ikke kjent på Østlandet, annet enn fra middelalderkirkene i Råde og Rygge i Østfold, samt fra kirkeruinen på den gamle kongsgården Stein like ved. Trolig ble det også benyttet kalkstein i konstruksjonen av middelalderkorets apsidale avslutningen, men dette er tapt.
Utvendig er kirken hvitkalket og har saltak over både skipet, tverrskipet og koret, mens den apsidale avslutningen på koret har et kort halvtak som slutter rett av inn mot korveggen. Sakristiet på nordsiden av kirken har skråtak. Takene er belagt med rød dobbeltkrummet takstein.
Portalene
Alle portalene i kirken er enkle og har rundbuede portalrammer av hogget kalkstein. Murerarbeidene bærer preg av høy håndverksmessig kvalitet. Vestportalen i tårnfoten har doble jernbeslåtte dører som fører inn til et våpenhuset i tårnfoten, der vestportalen åpner seg inn mot skipet. Vestportalen i skipet, som på sin side åpner seg mot våpenhuset i tårnfoten, er en praktportal med frisøyler på hver side, med baser og terningkapitél. Vest i skipsveggen mot sør er det også en rundbuet sørportal med recess, men denne er ikke i bruk. Denne ble avdekket under restaureringsarbeider i 1953–1956 og ser ut til å være opprinnelig. Det opprinnelige koret hadde også rundbuet sørportal. Det er dessuten en portal mot vest i det «nyoppførte» søndre tverrskipet.
Det har også opprinnelig vært to vinduer i skipets sørvegg, men de som står der i dag er ikke opprinnelige. De forsvant under ombyggingen i 1881–1882, da de ble gjort mye større. Disse vinduene ble imidlertid fjernet igjen under restaureringen i 1953–1956, og forsøkt ført tilbake til en mer opprinnelig form.
Vesttårnet
Vesttåret er opprinnelig og har høyt spir og fire mindre sidespir plassert i hvert sitt hjørne av tårnhjelmen. Tårnet er cirka 19,6 meter høyt, men om det hadde spir opprinnelig er usikkert i dag. Tårnfoten har et grunnplan på cirka 6,5 x 6,5 meter. Både spiret og sidespirene ble beslått med plater av kobber under ombyggingen i 1881–1882. Tårnfoten er kvadratisk, og fra våpenhuset i tårnfoten går det en smal trapp opp til klokkestua, der kirkeklokkene henger. Klokkestua er utrustet med fire par med buede lydglugger, ett par i hver himmelretning.
Det har blitt antydet at vesttårnet kan ha blitt oppført først på 1300-tallet, samtidig som skipet kan ha blitt forlenget mot vest, men dette har det aldri blitt ført beviser for. Både Christie & Christie (1986) og Ekroll (1997, 2004) mener at det er opprinnelig,  og murerarbeidene i tårn og skip er da også nærmest identiske.
Tårnhjelmen, som har et oktogonalt spir omkranset av fire små tårn med spir, ble trolig først gjort i 1581 eller, mer sannsynlig, i 1622, da den den øvre delen av tårnet enten ble ombygd eller nyoppført. Samtidig med endringene av tårnet i 1622 er det også framsatt en teori om at vindfløyen (også kalt skipsfløy), nå kjent som Norderhovfløyen og Hallvardsmerket (datert til omkring år 1300), ble fjernet fra kirken og anbragt på prestegården, nå Ringerikes Museum, der originalen fortsatt oppbevares.
I tårnet, som har fire par med rundbueglugger, henger det tre kirkeklokker, hvorav den ene var spesielt gammel og har følgende inskripsjon på latin: ME DEDIT ECCE NORDF SIGVARDUS AMORE QVI MANET HAMARIE PSUL VIRTUTIS HONORE. Oversatt til norsk skulle det bli omtrent slik: Meg skjenket Sigurd til Norderhovs kirke av kjærlighet, han lever som biskop på Hamar, aktet som en bra mann. Sigurd var biskop på Hamar i årene 1381–1419, noe som kan passe med teorien om at vesttårnet eller deler av det ble bygget eller restaurert på 1300-tallet, og da kanskje i løpet 1380- eller 1390-årene. I 2006 sprakk denne klokken, og den ble flyttet til en støpul ved Ringerike Museum, rett over veien for kirken. Den andre av klokkene ble omstøpt i 1777 av E. Røning i Christiania. Den tredje av klokkene, som også er den minste av dem, ble laget av M. C. Trochell i København og ble omstøpt i 1767 og 1881.
På spiret over vesttårnet henger det ei kule nær toppen. Der skulle ifølge sagnet presten Daniel Ramus ha etterlatt et brev til sine etterkommere, som blant skulle inneholder opplysninger om da han kjøpte kirken av danskekongen, de byggearbeider som ble utført på kirken under ham, og mer generelle opplysninger om slekten hans. Denne kulen ble åpnet under en restaurering i 1834, og der fant man hva sagnet sa. Nytt tak på spiret ble lagt i årene 1722–1727 og var gjort av byggmester Hans Olsen Haug. Samtidig nevner han også en inskripsjon han fant, på en bjelke over kirkeklokkene. Der sto det, med gammel skrivemåte: ''Anno 1622. Christofer Mas-søn vor mester for dete toren''.
Nyere restaureringer
Gravkammeret under sakristiet ble innredet på første halvdel av 1700-tallet, for familien Jonas Ramus. Kirken ble renovert i 1771, 1796 og 1809–1810. Skipet ble utvidet mot øst og fikk nye større vinduer og nytt lavere tak, korsarmer og nytt kor med apsidal avslutning og to sakristier (et for presten og et for dåpsbarn) i 1881–1882. Samtidig ble tårnspiret tekket med kobberplater og kirken ble restaurert innvendig. Et nytt gravkapell ble oppført på kirkens nordside i 1910–1912.
Kirken ble restaurert på nytt i 1926 og 1953–1956. Under sistnevnte restaurering ble noen av endringen fra 1881 til 1882 ført tilbake til sin opprinnelige form, blant annet vinduene og taket. Gravkapellet fra 1910 til 1912 ble også erstattet med et nytt i 1967.
Interiøret og inventaret
Prekestolen i Norderhov kirke har himling (gjort i moderne tid) og er fra 1582. Den regnes som en av Norges eldste bevarte prekestoler. Den ble opprinnelig fjernet som «verdiløst skrap» under restaureringen og ombyggingen av kirken i 1881–1882, men den ble restaurert og satt på plass igjen under restaureringen av kirken i 1953–1956. Rundt på stolen står det flere inskripsjoner på latin, blant annet en i toppen og en langs midten. Den langs midtlisten lyder slik: ''«Factus est hic suggestus superint DM Johannes Nicolai præp. d. Nicolao Cervino Johanne Pet Qver. Past. 1582.» Dette kan oversettes slik: Gjort da Jens Nielssøn var biskop, Rasmus Hjort var prost og Hans Pedersen var sogneprest. 1582.'' Nederst på prekestolen står også inskripsjonen «I Lagesøn», som må være referanse til den som gjorde prekestolen, uten at noen i dag vet hvem han var. Tilsvarende prekestoler finnes også i Tingelstad kirke på Gran og Skedsmo kirke på Lillestrøm. Jens Nielssøn (1538–1600) og Rasmus Hjort (1525–1604) var forøvrig svogere, gift med døtrene til superintendent (biskop) Frants Berg (1504–1591) som Jens Nielssøn etterfulgt som superintendent (biskop) i 1580.
Alteret er fra 1956 og er murt av store kvadre. Alterplaten er av marmor og skal ha tilhørt det middelalderske alteret som ble fjernet i 1881. Platen har vært benyttet som dørhelle og var blitt avslått et hjørne.
Døpefonten er et arbeide i klassisk stil, utført i tre av snekker Ole Rødningen i 1823. Døpefonten har 4-kantet postamentform med fylling i sidene og profilert fotlist, samt profilert belistning under dekkplaten. Rund list for dåpsfatet. Døpefonten ble malt av Jørgen Erichsen samme året: Grå marmorering. Staffering i gull og grønt. På hver side en stor girlande i grønt. Innvendig er den malt med sort. Høyden er 77 cm og dekkplaten måler 56 x 56 cm.
Skipet har vestgalleri som med årene ble utrustet med et pipeorgel (kirkeorgel). Det første orgelet ble opprinnelig gitt i gave av prestefruen Anna Colbjørnsdatter omkring 1727. Det skal ha hatt sju stemmer og var ganske sikkert preget av sin barokke samtid. Det ble erstattet av et nytt tysk orgel i 1830. Det hadde opprinnelig fem stemmer og havnet i Tyristrand kirke etter at det ble erstattet av et nytt orgel, bygget av Anders Gulbrandsen Gomnæs i 1853. Gomnæs-orgelet hadde opprinnelig åtte stemmer, men det ble tilført to nye stemmer under ombygningen av kirken i 1881–1882. Det ble også restaurert av Olsen & Jørgensen Orgelfabrik i Kristiania i 1913, da halvparten av stemmene skal ha blitt byttet ut med nye. Gomnæs-orgelet ble i sin tur erstattet av et nytt orgel, bygget av J. H. Jørgensens orgelfabrikk i 1956. I dette orgelet inngikk seks stemmer fra det gamle orgelet.
I tillegg til ovennevnte er det også bevart et stort krusifiks av tre, et røkelseskar og en dørring (ca. 18 cm i utvendig diameter), formet som to drager som biter mot festet og er sammenslyngede i halen, fra middelalderen. Disse gjenstandene oppbevares ved Oldsaksamlingen i Oslo.
Gravkammeret i krypten
På nordveggen i våpenhuset i tårnfoten henger det ei gravplate til minne om Ramus-slekten. I krypten under sakristiet ble det på begynnelsen av 1700-tallet anlagt et gravkammer for familien Ramus, trolig etter at sønnen Daniel Ramus døde 1727. Han var også ordinert som prest og overtok embetet som sogneprest til Norderhov etter sin far.
I 1722 kjøpte Daniel Ramus (1684–1727) både Norderhov sognekirke og de tre annekskirkene i sognet (Haug, Lunder og Viker, med underliggende gårder, av kronen, som hadde kommet i alvorlig økonomisk nød etter den langvarige krigen mot svenskekongen Karl XII. For det betalte han 828 riksdaler og 77 skilling, mot lovnad om å holde kirkene i ordentlig stand.
Når det så ble innredet et gravkammer i krypten under kirken, må man altså forstå at dette var for den som eide kirken. Etter sønnen Daniels død overtok nemlig enkefru Anna kirkene, og etter henne arvet datterdatteren det hele. Trolig ble sønnen Daniel og hans foreldre og søsken stedt til hvile i krypten, men i 1866 ble gravkammeret tømt for kister. Kun kistene etter det man mener er Anna Colbjørnsdatter og ektemannen Jonas Ramus fikk bli stående der, og der står de den fag i dag. Krypen var lenge åpen for publikum, men er nå stengt. I spesielle tilfeller kan folk få lov til å komme ned der og kikke på kistene, som etter restaureringen i 1881–1882 ble utstyrt med glasslokk. Under restaureringen i 1953–1956 ble imidlertid kistene også reparert og glasslokkene byttet ut med tette lokk, slik at man ikke lenger kan se de mumifiserte skikkelsene.
I ettertid er det også reist tvil om disse skikkelsene faktisk er de personene man har trodd de var. Professor Per Holck tok i 2002 initiativet, til en gang for alle å få fastslått om det er ekteparet Ramus eller ikke som ligger i krypten. En prosjektgruppe fra distriktet søkte derfor i 2003 om tillatelse til å ta DNA-prøver fra nålevende etterkommere av Anna Colbjørnsdatter for sammenligning med DNA-prøver fra krypten i Norderhov.
I sin konklusjon på de vitenskapelige undersøkelsene sier Holck at, siden Annas linjer synes å stoppe på midten av 1900-tallet, kan man ikke gi en hundre prosent sikker identitet, om det da ikke siden skulle dukke opp etterkommere man ikke kjenner til nå. Likevel mener Holck at det var så mange kjente trekk ved levningnene i krypen, at han mener å kunne si at de er Anna Colbjørnsdatter og Jonas Ramus. For Jonas Ramus' vedkommende stemmer også tannundersøkelsen med hans alder da han døde. En såkalt superimposisjon (digitaliserte bilder gjort delvis gjennomsiktige og ført over hverandre for sammenligning) av portrettbildet av Anna og et fra hennes antatte legeme i krypen stemmer også meget godt overens.
Kirkegården
Kirkegården er fra middelalderen og har egen leggplass som er utvidet flere ganger, både østover og nordover. Rundt den gamle delen er det et steingjerde som har portaler mot vest og sør. Kirkegårdsmuren ble omfattende reparert i 1810, da det også ble opplyst at den var 118 favner og 1 alen lang (cirka 220 meter). Vestre og østre side utgjorde 31 favner og 1½ alen lang, mens nordre og søndre side var 27 favner og 2 alen lang.
På begynnelsen av 1800-tallet hadde kirkegården tre innganger. En i vest, en i sør og en mot nord. Man antar at alle var overbygget og forsynt med porter. Nordre port kan sees på tegninger av Johannes Flintoe, men ikke på Fr. Borgens maleri fra 1880. Man antar derfor at denne ble fjernet før den tid.
Irland (øy)
Irland (irsk: Éire; ulster-gælisk: Airlann) er den tredje største øya i den nordlige delen av Atlanterhavet. Den ligger i Irskesjøen, vest for Storbritannia. Øya er adskilt fra Storbritannia i øst av North Channel («Nordkanalen») i nord, Irskesjøen i øst, og St. George's Channel («Sankt Georgs kanal») i sørøst. Irland er den nest største øya i De britiske øyer, den tredje største i Europa, og 20. største på jorden.
Norderhov kirke
Kirkegården
På kirkegården finnes det også en rekke gravminner fra tidligere tider. Det eldste minnet er en middelaldersk gravstein, antagelig fra en barnegrav, som nå står like innenfor vestportalen i våpenhuset i tårnfoten. Steinen er «husformet» og har markert sokkel langs veggene, der det er innrisset tre rundbuede portaler langs hver langside. På den ene kortveggen er det hugget ut en trekant i relief. Taket er sadltakformet og har fire rader med tydelig uthogde takspon. Gravsteinen er 64 cm lang, 26,5 cm bred og 24 cm høy. Typen er ellers kjent fra engelsk gravkunst.
Irland (øy)
Politisk er øya er delt mellom republikken Irland i sør, som dekker fem-sjettedeler av øya, og Nord-Irland, en konstituerende del av Storbritannia, i nordøst. I 2011 hadde øya Irland en befolkning på rundt 6,4 millioner, således den nest største øya i Europa etter Storbritannia. Av disse er det litt under 4,6 millioner som bor i republikken Irland og litt over 1,8 millioner som bor i Nord-Irland.
Norderhov kirke
Annet
Ved kirken er det registrert tre runeinskripsjoner, hvorav to med såkate yngre runer.
Irland (øy)
Klimaet på øya er mildt, men varierende året rundt. Varmerekorden er 33,3 ℃, i County Kilkenny 26. juni 1887. Den laveste temperaturen som er målt er −19,1 ℃ i County Sligo 16. januar 1881. Det faller nedbør året rundt, men den er vanligvis lett, spesielt øst på øya. Vestsiden av øya er generelt mer utsatt for nedbør og stormer i Atlanterhavet, spesielt i høst- og vintermånedene, da det i blant kan falle hagl og snø. Vedvarende snø er imidlertid uvanlig, og forbeholdt den nordlige delen av øya.
Norderhov kirke
Annet
Sistnevnte inskripsjon ble i sin tid oppdaget av Jonas Ramus på et gravminne, og han beskrev den som: «en lang flad Steen, paa Kanten staaer denne Skrift med RuneBogstaver: Her hviler Cal Halvars Son Vitiol». Stenen var imidlertid forsvunnet da fogd Ivar Wiel gjorde sin beskrivelse i 1743. Benevnelsen «Vidihol» er senere blitt tolket som «Viul», et sted langs med Randselva vest for Haugsbygd.
Irland (øy)
Irland har vært bebodd i minst 12 000 år. Ved inngangen til det siste årtusenet grunnla norrøne vikinger fra hovedsakelig Norge flere havner og begynnelser på byer på øya, inklusive Dublin.
Norderhov kirke
Annet
Norderhov kirke er sognekirke i Norderhov og Ask kirkesogn og var hovedkirke i Norderhov prestegjeld, inntil prestegjeldene ble faset ut i Norge rundt 2004. I årene 1345–1384 var prestegjeldet kannikegjeld. Den var tidligere prostesete i Ringerike prosti, som ligger i Tunsberg bispedømme, men i tidligere tider også har ligget under både Hamar bispedømme og Oslo bispedømme. Etter kommunesammenslåingen i 1963/1964 ble imidlertid prosteembedet lagt til Hønefoss kirke.
Irland (øy)
Etymologi
Navnene Irland og Éire er begge avledet fra gammelirsk Ériu, en gudinne i irsk mytologi som først ble skriftlig registrert på 800-tallet. Etymologien til Ériu er omstridt, men én forklaring er at det kan stamme fra den urindoeuropeiske rotordet *h2uer, som refererer til rennende vann. En annen er at det rekonstruerte opphavet til ordet kommer fra gammelkeltisk *Iveriu, og eldre fra urindoeuropeisk *pi-wer- i betydningen «fruktbar», bokstavelig talt «fett», fra rotordet *peie- , «å være feit, svelle». I eldre tider var fet mat og overflod tegn på velstand.
Norderhov kirke
Annet
Rett over veien i vest ligger også den gamle ærverdige prestegården, der de eldste delene av hovedhuset kan dateres tilbake mot slutten av 1500-tallet. I prestegården, som i dag er distriksmuseum for Hole og Ringerike kommuner, kan man fortsatt besøke den sagnomsuste «Svenskestua», der Anna Colbjørnsdatter ifølge tradisjonen lurte svenskene kvelden før slaget på Norderhov natten til 29. mars i 1716, og beskue kulehullene i veggen etter trefningen.
Sridevi Kapoor
Sridevi Kapoor, mest kjent under kunstnernavnet Sridevi, (født Shree Amma Yanger Ayappan; 13. august 1963 i Sivakasi i Tamil Nadu i India, død 24. februar 2018 i Dubai i De forente arabiske emirater ) var en indisk Bollywood-skuespillerinne. Sridevi begynte sin filmkarriere ved fire års alder og medvirket i mer enn 250 indiske filmer.
Irland (øy)
Geografi
Øya ligger ved Atlanterhavet nordvest i Europa. Havet er ansvarlig for den opprevne vestlige kystlinjen, som også har mange øyer, halvøyer og bukter. Det viktigste geografiske kjennetegnene ved Irland er lave sentrale sletter omgitt av en ring av fjell langs kysten. Det høyeste fjellet er Carrauntuohill (irsk: Corrán Tuathail), som er 1041 meter over havet. Det er flere større innsjøer langs elvene i Irland, med Lough Neagh som den største på øya. Den lengste elven i Irland er Shannon som fra utspringet i Cavan til og med utløpet i Atlanteren sør for Limerick er 340 km lang.
Norderhov kirke
Sogneprester til Norderhov
Det norske riket kollapset i årene 1502–1537 og ble etter reformasjonen et lydrike under Danmark. Vi fikk den protestantiske læren trædd nedover ørene på oss av danskekongen, Christian 3.. Etter reformasjonen fortsatte imidlertid flere katolske prester i en tid som sogneprester. Så langt det har latt seg verifisere var den første lutherske sognepresten i Norderhov magister Peder Clemmetssønn, som virket der fra 1560. Listen av sogneprester, fra Clemmetssønn og opp til i dag, er å finne på en tavle i Norderhov kirke.
Sridevi Kapoor
Bakgrunn
Hun ble født som Shree Amma Yanger Ayappan i den daværende indiske delstat Madras (som nå heter Tamil Nadu). Farens morsmål var tamil, morens var telugu. Sridevis førstespråk var tamil i og med hvor hun vokste opp, men hun vokste opp nærmest tospråklig.
Irland (øy)
Geografi
Øya Irland er politisk delt mellom den selvstendige Irland og provinsen Nord-Irland, (som er del av Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland) i nordøst. Øya har et totalt areal på 84 079 km², hvorav 83 % (70 280 km²) tilhører staten Irland. Øya har kyst mot Atlanterhavet i nord og vest og sør. Mellom Irland og øya Storbritannia i øst ligger Irskesjøen.
Norderhov kirke
Etter reformasjonen
I Norge pågikk motreformasjonen i perioden 1575–1622, som på skandinavisk nivå ble ledet av Laurids Nielsen (1538–1622) fra Tønsberg, populært kalt Klosterlasse, men ofte referert til som Laurentius Nicolai Norvegus. Han virket i Danmark og Sverige, men kom aldri tilbake til Norge etter sine studier i Europa. Det var stor uvilje i befolkningen mot den nye lutherske læren, og en katolsk undergrunnskirke av både lekfolk og prester fantes her i mange år. Prestene fikk fortsette med sine katolske messer til et generasjonsskifte kom i 1550-åra, men da ble lutherdommen tvunget hardhendt gjennom. Det er bevart få kilder, men de som er bevart, røper en kompromissløs tvang for å gjennomføre reformasjonen. Noen prester konverterte, men mange fortsatte også sine katolske ritualer i skjul.
Sridevi Kapoor
Bakgrunn
Hun begynte som barneskuespillerinne i sørindiske filmproduksjoner.
Karriere i voksen alder
Da hun begynte å spille voksenroller hadde hun allerede medvirket i rundt 200 filmer. Hun opptrådte i filmer på de sørinsiske språkene tamil, telugu og malayalam, og fra 1983 var hun også med i hindifilmer. Med Kamal Haasan ble hun i 23 filmer del av et av de mest fremgangsrike filmparene i sørindisk film.
Særlig betydningsfull ble i 1983 en av Hrishikesh Mukherjee redigert film, Sadma, et filmdrama om en kvinne som led av hukommelsestap etter en bilulykke. Den regnes som en særlig viktig hindifilm. Et høydepunkt i hennes karriere kom i 1991 med hovedrollen i dramaet Lamhe av Yash Chopra. Hun fikk priser for sin prestasjon der, blant annet en Filmfare Award som beste hovedrolleskuespillerinne.
Etter sitt ekteskap med filmprodusenten Boney Kapoor, en bror av skuespillerne Sanjay og Anil Kapoor, og etter å ha født to døtre, trakk hun seg tilbake fra filmen.
Hun ledet et fjernsynsshow som ble vist hver 14. dag, og opptrådte i fjernsynsreklamer. I 2012 hadde hun et vellykket comeback i filmen English Vinglish. Hun fikk i 2013 utmerkelsen Stardust Award for dette.
Sridevi var medlem av styret i Asian Academy of Film and Television.
Hun døde 54 år gammel av et hjerteinfarkt, mens familien var gjester ved et bryllup i Dubai. Senere rapporter tyder på at hun druknet etter et illbefinnende i badekaret på et hotell i Dubai.
Ra Province
Ra Province er en provins nord på den største øya i Fiji, Viti Levu. Den er en av Fijis fjorten provinser, og en av åtte på Viti Levu. Ra er en del av divisjonen Western på Fiji, en av landets fire regioner.
Administrasjonssenter er Vaileka.
Humler
Humler er en slekt av store, hårete insekter som tilhører biene, og er plassert i familien Apidae, sammen med blant annet honningbier. Humler kjennetegnes på sin noe tykke og brede, vanligvis tett behårete kropp; vingene virker små i forhold til kroppen. Bare dronninger og arbeidere hos humler har stikkebrodd. Flere av artene i slekten er såkalte gjøkhumler og lever som snyltere i bolet til de sosiale humlene. Disse ble inntil nylig regnet som en egen slekt.
Viveka Teräs
Viveka Helen Elisabeth Wikholm Teräs (født 1974 i Finland) er en norsk lokalpolitiker (H). Hun var varaordfører i Evenes kommune i Nordland fra 2015 til 2019. Teräs er fra Esbo i Finland, og flyttet til Evenes som 18-åring hvor hun arbeider som hjelpepleier.
Humler
Humler regnes som viktige for pollinering av mange planteslag, og i senere år har bruken av «ferdiglagde» humlebol i veksthus økt. Humlebestanden lar seg lett påvirke av landbruk, skogbruk, hagebruk og diverse aktiviteter. Humlenes hovedernæring er nektar, og de samler pollen som mat til avkommet.
Utbredelse
Det er ca. 250 humlearter i verden, de fleste på den nordlige halvkule, og ofte i kjølige strøk langt mot nord eller høyt til fjells. Selv langt nord på Ellesmere Island finnes humler. Noen forekommer også i Sør-Amerika, og humler er innført på New Zealand og Tasmania. Noen få arter finnes i tropene. Man regner med at det er 35 arter i Norge.
Utseende og identifisering
Fargene på pelsen er av betydning når en skal finne artens navn. Men variasjonene er store, så skal man være mest mulig sikker, må man nok frem med lupe og få tak i en god bestemmelsestabell. Skal man ha sikker bestemmelse av hanner, er det faktisk mikrostrukturer på genitaliene som kan fortelle oss hvilken art man har foran seg. Og for hunner er det innerkanten av broddslirens struktur som kan være til stor hjelp. Men stort sett vil man kunne gjøre en rimelig god grovbestemmelse ved hjelp av farge og kroppsform.
Vinger
Vingene er normalt transparente (gjennomsiktige), kanskje med et brunskjær. Noen humler har imidlertid mørke vinger som taigahumlen (Bombus sporadicus). Steingjøkhumlen (Bombus rupestris) har brunsvarte, nesten helt ugjennomsiktige vinger.
Humlenes vinger er små i forhold til kroppen, og det er nesten et mysterium at humler i det hele tatt kan fly. Men som hos de fleste andre insekter er det ikke vingenes areal som er avgjørende. Vingene beveger seg slik (i åttetall) at de virker som små propeller som gir en kraftig oppdrift og framdrift. Vingekonstruksjonen er slik at humler, i tillegg til å bære sin egen vekt, også kan bære med seg en tilsvarende tyngde i form av nektar- og pollen som den flyr tilbake til bolet. Vingene slår anslagsvis 130-240 slag i sekundet når humla flyr. .
Brodd
Som hos f.eks. honningbier og stikkeveps har bare dronninger og arbeidere stikkebrodd. Hanner mangler brodd. Stikkebrodden er «omdannet» fra eggleggingsrøret. Den er normalt trukket inn i bakkroppen. Brodden er glatt, uten mothaker, derfor kan samme humle stikke flere ganger i motsetning til honningbiene, som har mothaker så de bare kan stikke én gang.
Humlestikket oppleves som en brennende smerte. Denne brennende smerten har resultert i oppfatning om at «humlene ikke stikker, de brenner». Men humlene har brodd, og de stikker smertefullt. Men stikket er ikke farlig med mindre man reagerer allergisk. Dersom humlene får være uforstyrret, er de svært fredelige.
Størrelse
Humlenes størrelse kan variere fra ørsmå arbeidere til kjempestore dronninger. Også det enkelte individs lengde kan variere mye, siden bakkroppen kan strekkes ut og trekkes sammen.
Temperatur
Et merkelig fenomen hos humler er at de er «varmblodige». De er i stand til å regulere kroppstemperaturen sin ved å forbrenne fett og, ikke minst, karbohydrater i form av sukker fra nektar. Den tykke pelsen og kompakte kroppen reduserer varmetapet. Aktive humler har en temperatur i brystpartiet (thorax) på 35 – 40 °C. Ved stor aktivitet kan temperaturen komme opp i godt over 40 °C. Humlene har velutviklede mekanismer som sørger for å holde temperaturen hos aktive humler over 30 °C og under 44 °C.
Skal humlen kunne fly må temperaturen i brystpartiet være over 30 °C. En nedkjølt humle må derfor bruke en god del tid på å varme seg nok opp til at den kan fly. Humler ruger på yngelen i bolet, og ved ruging ledes varme fra brystet og ut i bakkroppen. Blir temperaturen i brystet for høy som ved flyving, så ledes overskuddsvarme ut i bakkroppen.
Humlenes evne til å holde kroppen varm gjør dem også i stand til å fly ved lave temperaturer. I høyfjellet er det ikke sjelden å se en stor humledronning fly i snøvær, med lufttemperaturer rundt null grader. Når humlene er i ro og inaktive, setter de ned «termostaten» og blir «vekselvarme» og kroppstemperaturen tilpasser seg omgivelsene.
Blir en hvilende humle forstyrret, så prøver den raskt å få opp temperaturen; blant annet ved å aktivere de store vingemusklene. Vingene vil da i hvilestilling vibrere lett, og man vil gjerne høre en brummelyd. Når den er varm nok, vil den kunne ta til vingene og fly sin vei.
Planter
Humler finner man stort sett alle steder der man finner blomsterplanter som er tilpasset humler og bier. De forskjellige artene har forskjellige «blomsterpreferanser», men preferansene er kanskje ikke så sterke som man skulle tro. Mye skyldes trolig konkurranse artene i mellom. Når konkurrentene forsvinner eller blir redusert i antall, ser man ofte at andre humlearter «overtar» preferansen. Dette ser man tydelig hos lushatt. I fravær av lushatthumle finner man ofte andre arter på denne planten. Men er lushatthumlebestanden stor, er det nesten utelukkende denne arten man observerer på lushatt.
Planter der arten klarer seg godt i konkurransen om ressursene blir ofte foretrukket. Mange arter har også klare preferanser til hvilken habitat de foretrekker. Et eksempel på dette er lushatthumla, som helst oppsøker planter i hjelmslekta (Aconitum).
Bolet
Ulike humlearter stiller ulike krav til plasseringen av bolet. Noen arter foretrekker åker og eng, andre barskog. Noen arter plasserer bolene over bakken, andre i underjordiske ganger.
Menneskelig påvirkning
Humlebestanden lar seg lett påvirke av landbruk, skogbruk, hagebruk og diverse aktiviteter. Ved massiv brenning av gressmark reduseres humlens mulighet til å finne egnede bolplasser. Når man slår gressletter og grøntområder, mister humlene mye av det naturlige næringsgrunnlaget. Effektivt skogbruk reduserer mengden blåbær, tyttebær og de planteartene som humlene er avhengige av. Sprøyting og brenning av veikanter og lignende, dreper også mange humler og ødelegger deres muligheter til å finne bolpasser i disse områdene.
I senere år har bruken av humlebol i veksthus påvirket humlene. Det er i hovedsak Bombus terrestris. som er brukt i veksthus. Store mengder humlebol blir årlig sendt ut fra humlebol produsentene til bruk i veksthus til pollinering av planter, da i første rekke tomater. Store mengder humler flyr ut gjennom luftelukene. Arbeiderne returnerer til bolet, men dronninger og hanner stikker av. Dette påvirker den lokale humlebestanden med blant annet genetisk forurensing. Men også for å hindre import av parasitter og sykdommer. For å unngå dette har man i Norge hatt forbud av import av humler og bol. I Norge har man derfor etablert egen produksjon av humlebol basert på innfangede Bombus terrestris dronninger i Norge.
Sosiale humler
Det finnes 35 arter sosiale humler i Norge. Disse humlene danner eusosiale samfunn med flere kaster, dronninger, arbeidere og hanner som har forskjellige oppgaver. Humlesamfunnet er som regel betydelig mindre enn vepsenes og bienes, og består ofte kun av noen få hundre individer. Et slikt samfunn varer bare ett år, til forskjell fra de samfunnene honningbier og maur danner, som varer i flere år. Det finnes imidlertid noen humlesamfunn som er flerårige. Disse humlene danner svermer på samme måte som biene. En slik humleart er for eksempel den brasilianske arten Bombus atratus.
Samfunn
Dronningene er store hunner som kan pares, som kan overvintre og etablere nye humlebol. Arbeiderne derimot er hunner som ikke kan pares, og som mangler evnen til å kunne overvintre. Men arbeiderne kan ta del i eggleggingen dersom dronninga dør eller mister sin dominerende status i kolonien. Arbeidernes egg utvikler seg imidlertid bare til droner (hanner).
Dronningene parer seg om høsten og overvintrer på et litt lunt sted, og det er bare dronningene som overvintrer for å anlegge nye humlebol neste vår. Dronene kommer normalt litt senere enn arbeiderne. Stort sett finner man dronene fra midtsommer til langt ut på høsten. Arbeidere og hanner dør i løpet av sensommeren og høsten.
Som hos alle andre vepser, er alle hunner diploide (har et dobbelt sett med kromosomer), mens alle hannene er haploide (har et enkelt sett med kromosomer). Alle ubefruktede egg utvikles til hanner, mens alle befruktede egg utvikles til hunner. Dronninga kan selv regulere hvilke egg som skal befruktes. Siden ingen arbeidere kan pares, vil alle egg som arbeiderne legger, utvikles til hanner.
Humlebolet
De sosiale humlenes samfunn lever i bol som dronningene påbegynner om våren. Om våren, når dronningene (de befruktede hunnene) våkner etter vinterdvalen, spiser de seg litt opp på nektar og pollen fra blomstrende planter, som selje som begynner å blomstre svært tidlig. Disse humlene er enkle å kjenne igjen, store som de er. De flyr rundt og «snuser» på alle små mørke åpninger, for å finne en fin plass til bolet.
Bolets oppbygning
Helt ytterst har bolet et isolerende lag som består av diverse egnede materialer med god isolasjonsevne, slik at humlene klarer å holde riktig temperatur i bolet. Innenfor dette finner vi selve bolet, som består av bolkaka, og ofte også av frittstående honningkrukker som er bygget i voks. Bolkaka består av kokonger; både nye og tomme kokonger som er laget av humlelarvenes silkespinn. Videre består bolkaka av larvekammer og eggceller som er bygget av humlevoks ispedd med pollen, for å gi voksen rette konsistensen. De tomme kokongene brukes til å lagre nektar, og hos noen arter også pollen. Blandingen av voks/pollen brukes også til å tette bolet, gjøre isolasjonsevnen bedre og til å få et bedre vern mot parasitter og plyndring. Noen arter kan også bygge med voks rundt innflyvingshull og derved gjøre denne passasjen mindre. Andre arter igjen kan fjerne isolasjon og bygge egne vokstak over bolkaka.
Bolets plassering
Humlene samler eller bygger svært sjelden isolasjonslaget selv, men overtar som regel musebol og lignende til dette formålet. Denne isolasjonen er svært viktig og helt avgjørende for at humlene skal kunne lykkes i å formere seg. Humlene søker inn i museganger på jakt etter musebol. Forsøk har vist at humlene av og til jager bort den opprinnelige innehaveren av bolet. Har en humle først slått seg ned i et musebol, gir den ikke så lett bolet tilbake til musa.
En del humlearter som trehumla Bombus hypnorum tar også gjerne i bruk meisereir. Når meisene er borte, endevender den på reiret, og når meisen kommer tilbake klarer ofte humla å fordrive meisen fra reiret. Humlenes bol plasseres alle steder hvor de kan finne egnet isolasjon i form av musebol, fuglereir og andre ansamlinger av isolerende materiale. Ikke sjelden finner vi humlebol i isolasjonsmaterialet i hus. Humler som åkerhumla Bombus pascuorum kan bygge opp bolet helt fra grunnen av. Den drar da tørt gress og annet egnet isolerende materiale sammen til et bol. Trehumla kan bruke treflis eller isolasjon til hus i form av glassvatt eller steinull til sine bol. Men aller helst foretrekker de musebol eller meisereir. Bol kan derfor ligge under steiner, under en rot, i jorden eller i et morkent tre, i fuglekasser eller i isolasjonen i hus.
Etablering
Så snart bolet er klart, begynner dronninga å samle inn pollen som legges i en klump på bunnen av bolet. Når denne klumpen er på størrelse med en liten ert, bygger dronninga en eggcelle med en blanding av voks og pollen, hvor hun legger 5-15 egg. Samtidig begynner hun å bygge en krukke i voks, som hun etter hvert fyller med nektar. Dronninga ruger så på eggene til de klekkes, og bruker nektaren til å produsere varme med. Så lenge dronninga ruger på eggene, tar hun kun nødvendige turer ut når været er bra for å etterfylle nektar og pollen.
Humlenes bol skiller seg sterkt fra vepsebol og «bikuber». Mens larvene til veps og bier lever i separate «sekskantede» celler, lever larvene til humlene i store felles larvekamre. Før humlelarvene skal forpuppe seg, spinner de en silkekokong som omslutter hver enkelt larve fullstendig. Det er disse kokongene som feilaktig blir omtalt som humleceller, etter at humlene er klekket ut og har forlatt kokongen. En slik «celle» brukes kun en gang og gjenbrukes ikke som hos biene. De tomme humlekokongene blir imidlertid brukt til å lagre nektar/honning i. Voksen blir brukt om og om igjen på stadig nye steder i bolet.
Hos pocket makers (lommebyggerne – se figuren) lagres pollen i egne lommer som sitter på larvekammeret, mens hos pollen storers (pollenlagrerne) lagres pollen direkte i de tomme kokongene. Hos pollen storers blir larven foret med en blanding av pollen og nektar som hunnene gulper opp til dem. Hos pocket makers blir larvene liggende på en pute av pollen som humlene dytter ned i lommene og inn under larvene. Larvene blir hos disse liggende på et teppe av pollen som de kan spise direkte av.
Kull
De første humlekullene er normalt arbeidere. Senere kommer som regel nye dronninger litt før det kommer hanner. Men dette varierer sterkt. Imidlertid er nesten alltid de siste kullene hanner.
Et humlebol brukes bare i ett år. Så hvis man har fått noen utrivelige humler i nabolaget, kan man trøste seg med at bolet er tomt og forlatt neste år. Men det er ikke uvanlig at nye bol bygges like i nærheten, dersom humlene finner musebol, fuglereir eller annet egnet bolmateriale.
Boltyver
Ikke alle sosiale humler bygger egne bol. Noen arter, slik som tundrahumle Bombus hyperboreus, ser ut til å oppføre seg som en gjøkhumle, ved at den overtar bolet til andre arter. Hos denne arten er det nesten aldri arbeidere, men dronninga har pollenkurver og deltar selv i arbeidet med å sanke nektar og pollen; i motsetning til hos gjøkhumlene.
Temperatur i bolet
Humlebol med nok individer og god nok isolasjon holder en ganske konstant temperatur på ca. 30 °C. Faller temperaturen under 30 grader begynner humlene å ruge på egg, larver og pupper for å få opp temperaturen. De forbrenner da mye nektar. Populært sagt kan man si at nektaren – eller honningen – er humlenes fyringsolje. Stiger temperaturen for mye over 30 grader vil arbeiderne begynne å vifte med vingene for å oppnå luftsirkuasjon. Blir temperaturen faretruende høy, vil alle arbeidere og dronninga ta del i å vifte i og rundt bolet, for å oppnå best mulig kjøling.
Arbeidsfordeling
De forskjellige humlene har forskjellige arbeidsoppgaver i bolet. Det er stort sett bare hunnene som gjør arbeidsoppgaver i bolet. Noen humler er utearbeidere som samler inn pollen og nektar, andre mater og steller egg og yngel. Andre forsvarer bolet, og atter andre sørger for frisk luft ved å vifte med vingene. Men arbeidsoppgavene glir ofte over i hverandre; eller kan variere i løpet av en humles liv. Arbeidsoppgavene styres også av humlenes status i kolonien.