cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bjerkreim
Landformer
Dalførene ligger i nordøstlig retning. De største dalførene er Ørsdalen og Austrumdalen. Disse dalene er preget av store vann og høye fjell. Det største vannet Ørsdalsvatnet er 18 km langt. I nordvest er Gloppedalsuren, den største steinuren i Nord-Europa.
I Bjerkreim ligger Bjerkreimselva. De fleste vann, bekker og elver som finnes i kommunen hører til dette vassdraget, som munner ut i havet ved Egersund.
Historie
Funn fra steinalderen dokumenterer at det har vært bosettinger i Bjerkreim så langt tilbake som for 5000–6000 år siden. Uadalsområdet på Storrsheia, 2–3 km nord for Vikeså sentrum ved E39, er et eksempel på gammel gårdsdrift og bosetting hvor folk har bodd fra 350 og fram til svartedauden i 1349.
I det samme område ligger Auglend med tydelige merker etter langhus.
Disse anleggene viser at folk var bønder som dyrket korn og levde av jakt, fiske og enkelt jordbruk. På 1800-tallet var bygda bosatt på gårdsbruk som ble fraflyttet og nedlagt på slutten av 1800-tallet og første del av 1900-tallet. Alle disse brukene er nå fraflyttet.
I krigsårene 1940–45 var Bjerkreim arena for flere krigshendelser. Slaget i Gloppedalsuren i aprildagene i 1940 står som symbol på den norske motstandkraften, hvor flere tyskere mistet livet. Flere Bjerkreimbuer engasjerte seg i motstandsarbeidet, og høsten 1944 gikk tyskerne til angrep på Gjedrem der flere norske flyktninger var i skjul. Senere er denne hendelsen blitt kalt Slaget på Gjedrem. Om lag 100 bjerkreimbuer ble tatt som tyske krigsfanger, men alle kom hjem igjen.
Næring
Næringslivet i Bjerkreim har alltid vært preget av bønder, og sauehold har spesielt vært en sentral næring. Bjerkreim kommune er den 2. største sauekommunen i Norge med 18 812 vinterfora dyr (Oppdal kommune hadde per 1. januar 2006 19 037 dyr). Men ifølge en artikkel i Stavanger Aftenblad om VM i saueklipping 2008 som ble arrangert på Vikeså i Bjerkreim fra 2. til 5. oktober har kommunen godt over 19 000 sauer, hele 19 621 ifølge ordfører Marthon Skårland. Bygda har endret seg mye, særlig de siste 40 årene. Sentrene Vikeså og Bjerkreim har utviklet seg til små «bygdebyer» med egne boligområder. Folketallet har økt fra vel 1,800 innbyggere til i dag (2012) nærmere 2,800. I denne perioden har skoler, barnehager, sykehjem (1982) og kommunehus (1977) blitt reist, og bygda har fått et annet tjenestetilbud enn tidligere. Det har i tillegg til de arbeidsplassene som ble skapt i offentlig sektor, også blitt skapt mange nye arbeidsplasser innen industri og service. Jordbruket har også hatt en positiv utvikling og framstår i dag som en moderne næring på høyde med andre distrikter i Rogaland. Bjerkreim er ikke lenger en bygd med ensidig næringsliv knyttet til jordbruket, selv om denne næringen fremdeles betyr mye for mange.
Kultur
Kulturen har også hatt en positiv utvikling i denne perioden, med nye bygg og stor aktivitet i frivillige lag og organisasjoner. Bygda har fått en idrettshall med Bjerkreimshallen.
Gode kommunikasjoner som ble bygget for 30–40 år siden med E39 som livsnerve gjennom bygda, har gjort det lettere for folket både når det gjelder arbeid, utdanning og fritid.
Kommunen har valgt en plass i Bjerkreim sentrum som sitt tusenårssted. Denne ligger ved avkjøringen til skolen og kirken, vis-à-vis gamle Bjerkreim Varesenter. Nå er det en fiskebutikk der. Der er lagt opp en fin steinmur, lagt belegningsstein, beplantet pent og plassen har benker til å sitte på.
Kirke/religion
I Bjerkreim er det tre kirker/kapell. Bjerkreimskirken ble reist i 1835 og er en linstovkirke.
Senere ble det reist kapell på Ivesdal og i 1977 kombinert skole og kapell i Ørsdalen. Likevel ble ikke Bjerkreim eget prestegjeld før i 1988, og egen prestebolig oppført i Røyslandsdalen. I mange år var Bjerkreim og Helleland felles prestegjeld og sognepresten var bosatt på Helleland. I bygda har det vært sterke religiøse og kristne tradisjoner. Knud Spødervold var født i bygda og levde lenge her. Salmedikteren Trygve Bjerkrheim var også født i bygda, men familien flyttet til Østlandet da han var bare 7–8 år. Flere misjonærer har og denne bygda som hjemsted.
Milij Balakirev
Milij Aleksejevitsj Balakirev (russisk:Милий Алексеевич Балакирев, Milij Alekseevič Balakirev) (født  i Nizjnij Novgorod, død  i St. Petersburg) var en russisk pianist, dirigent og komponist, i dag mest kjent for sitt arbeid med å fremme en nasjonal russisk musikk.
Virke
Balakirev var en skolert pianist som i ungdommen skrev briljante salongstykker etter modell av Frédéric Chopin. Inspirert av Mikhail Glinka begynte han å konsentrere seg om å skape en original russisk nasjonal stil. Stilen hans karakteriseres framfor alt av bruken av russiske sanger og danser, noe som resulterte i en til da ukjent bruk av kirketonearter og uvanlige harmonier. Han hadde også en forkjærlighet for det orientale, særlig for melodier fra Kaukasus. Formmessig (men ikke stilistisk) var Balakirev påvirket av Franz Liszt, noe som kommer til uttrykk i valg av musikkformer, i temabearbeidingen og i klaversatsen. Med utgangspunkt i Glinka utviklet Balakirev en særegen russisk musikk han betraktet som en motsats til vestlig musikk, og da i særdeleshet italiensk. Ideene sine brakte han videre til de andre i komponistgruppa «De Fem», og sammen satte de et varig preg på russisk musikk.
Balakirev hadde ikke fått komposisjonsundervisning, men tilegnet seg det grunnleggende ved å lese partiturer. Som lærer frarådde han musikkteori og tekniske øvelser, fordi han mente det hindret inspirasjonen og ledet til en «vestliggjøring» av musikken. For elevene hans kunne manglende tekniske ferdigheter skape store problemer seinere.
Betydning
Balakirev fikk stor betydning som grunnlegger av en hel epoke, men hans originale og bemerkelseverdige komposisjoner oppføres knapt lengre. Grunnen er sannsynligvis historisk: Fra 1860-årene av satset han mest på å hjelpe sine meningsfeller fram, han komponerte lite og lot ofte være å fullføre påbegynte verk. Rundt 1870 fikk han en krise som blant annet gav seg utslag i religiøs fanatisme, han trakk seg helt tilbake fra musikklivet og tok seg jobb som jernbanefunksjonær. Først i 1880-årene begynte han å komponere igjen, og fullførte da flere av de verkene han hadde latt ligge uferdig. Poblemet var at han fortsatte i samme musikkstil som før, og i 1880-årene var denne stilen allerede passé. Om Balakirev hadde oppført disse verkene i 1860-årene ville de gått inn i musikkhistorien som pionérstykker.
Jan de Jong
Han var erkebiskop av Utrecht 1936–1955 (hadde overdratt styringsansvaret som koadjutor i 1951). Han var en leder for den katolske nederlandske opposisjon mot den tyske okkupasjon under andre verdenskrig.
Prest
Jan de Jong studerte katolsk teologi i Culemborg en Rijsenburg, og mottok ordinasjonssakramentet 15. august 1908. Etter videre studier i Roma i historie (doktorgrad i 1910) og kirkehistorie (doktorgrad i teologi i 1911) jobbet han fra 1912 til 1914 som pastor i Nederland. Fra 1914 til 1935 underviste han i kirkehistorie ved seminaret i Rijsenburg, som han ledet fra 1931 til 1935 som rektor.
Erkebiskop
I 1935 ble Jan de Jong utnevnt til titulærerkebiskop av Rhusium og koadjutor-erkebiskop i erkebispedømmet Utrecht. Han ble konsekrtert til biskop den 12. september 1935 av biskopen av Breda, msgr. Pieter Adriaan Willem Hopmans.
I 1936 ble han erkebiskop i Utrecht.
Under okkupasjonen av Nederland under andre verdenskrig organiserte erkebiskop de Jong den katolske kirkemotstanden, med koordinering med kalvinistenes Koeno Gravemeijer. De Jong utstedte for eksempel et forbud utformet av karmelitt pater Titus Brandsma mot NSB-annonser (NSB=Nationaal-Socialistische Beweging, Den nasjonalsosialistiske bevegelsen i Nederland) i de romersk-katolske aviser.
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1946 av pave Pius XII, med San Clemente som tittelkirke.
Jan de Jong døde 8. september 1955 i Amersfoort og ble gravlagt på «Sint Barbara» kirkegården i Utrecht.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hertugdømmet Limburg
I romersk tid lå Limburg i den romerske provinsen Germania Inferior og var bebodd av galliske stammer inntil germanske også bosatte seg i området, noe som også betydde slutten på det romerske keiserstyret.
De viktigste byene var Limbourg og Eupen.
Historie
Hertugdømmet Limburg, som lå i Nederlandene mellom elvene Maas og byen Aachen, var en stat i det tysk-romerske riket og det tyske forbund. Hertugdømmet ble dannet på 1000-tallet rundt byen Limbourg i dagens Belgia. Etter at Irmgard, den siste hertuginnen av Limburg, døde barnløs i 1283 brøt det ut en krig om etterfølgen. Hertugen av Brabant var seierherre i slaget ved Woeringen i 1288 og fikk da kontroll over hertugdømmet Limburg. Hertugdømmet forble en eget enhet både under hertugdømmet Burgund etter 1430 og under habsburgmonarkiet etter 1477. Kombinert med Landen van Overmaas (landområdene over Maas: Dalhem, Rolduc og Valkenburg), ble det en av De sytten nederlandske provinsene. Betydelige byer i Limburg var Herve, Montzen, Lontzen, Eupen, Baelen og Esneux.
Ved freden i Westfalen i 1648 som avsluttet åttiårskrigen ble området kjent som Staats-Limburg og besto av deler av Limburg og Overmaas, og ble avgitt til De forente Nederlandene. I 1661 ble Nederlandene og Spania om delingen av landet Dalhem. Det som var igjen av hertugdømmet forble under spansk styre som en del av De spanske Nederlandene, ble gitt videre til østerriksk styre ved freden i Utrecht i 1713.
Da regionen var okkupert av franskmennene i 1794 ble Staats-Limburg en del av departementet Meuse-Inférieure. Det østerrikske hertugdømmet Limburg ble oppløst og ble en del av departementet Ourte.
Ende einer Dienstfahrt
Ende einer Dienstfahrt er en fortelling av den tyske forfatteren Heinrich Böll. Böll har satt «Erzählung» som undertittel på verket, men det kan like gjerne kalles en roman; førsteutgaven fra 1966 på Kiepenheuer & Witsch i Köln har 252 sider. Fortellinga kom i norsk oversettelse ved Morten Ringard med tittelen Slutten på en tjenestereise i 1970 – i antologien Slutten på en tjenestereise og andre fortellinger.
Handlinga finner sted i samtida, og åstedet er en liten by i Nordrhein-Westfalen. Det meste av fortellinga finner sted i byretten i den vesle byen Birglar, der to menn – far og sønn Gruhl – står tiltalt for en spesiell forbrytelse: De har sammen tent på en militær jeep som unge Gruhl hadde tatt med hjem på en tjenestereise. Ikke bare tent på – nedbrenninga var ledsaget av et hjemmelaga fyrverkeri, samtidig som far og sønn oppførte en slags dans og resiterte litanier.
Aktor ser handlinga som et uttrykk for opprør og undergravende virksomhet, og vil nedlegge påstand om flere års fengsel. Under rettssaken blir det imidlertid klart for statsadvokaten at noen har snakka sammen og blitt enige om at saken bør bagatelliseres og dysses ned, og at den ikke skal omtales i pressen eller føres for en høyere instans. Ved forsvarers og dommers felles innsats – og ved hjelp av en kunstprofessor som innkalt sakkyndig, lykkes det å omdefinere gjerningen til kunsthappening, og de tiltalte blir dømt på mildest mulig måte. Under rettsforhandlingene blir det tydelig dokumentert hvor ørkesløst og meningsløst hele det militære systemet er, og hvor ødeleggende det virker på unge menneskers virketrang og kreativitet. Unge Gruhl, som er en dyktig snekker med kunstneriske evner, blir i Bundeswehr satt til å lage barinnredninger for offisersmesser, slik faren i sin tid ble brukt til det samme i sin tjenestetid i Wehrmacht. Tjenestereisen som til slutt ender med en happening, er et eksempel på en såkalt «speedometerutligningstur», som går ut på å ta biler ut på landevegen og kjøre på dem et visst antall kilometer, slik at de har den foreskrevne kilometerstand ved neste inspeksjon. Utsagnene fra de militære vitnene blir selvfølgelig holdt for lukte dører.
Et hovedpoeng for aktor er å få avdekka Gruhl seniors karakter, og eventuelt opprørske sinnelag. Det som kommer fram, er at han alltid har vært et hjelpsomt menneske og en meget dyktig snekker, men med liten sans for økonomiske realiteter. Dermed har han i åras løp sunket ned i ei økonomisk hengemyr, med skattekrav hengende over seg som gjør at han ikke lenger kan ta seg betalt for arbeid i annet enn naturalier til livsopphold. En innkalt sosialøkonom demonstrerer hvordan skattesystemet virker til ugunst for mindre næringsdrivende som lever av sine henders arbeid.
I tillegg til å demonstrere hvordan staten gjennom det økonomiske systemet og rettsapparatet gjør sin makt overfor jevne folk gjeldende, er Ende einer Dienstfahrt en kollektivroman som tegner et muntert bilde av småbyen Birglar der alle kjenner alle og hjelper hverandre som best de kan. Böll bruker stort sett en utenforstående forteller til å framstille et stort antall menneskeskjebner – ofte en forteller som stiller seg uforstående til «den rhinske munterheten» – mens den implisitte forfatteren tydelig solidariserer seg med de samme menneskene. Av de to utenforstående – statsadvokat Kugl-Egger og den juridiske observatøren Bergnolte fra den nærliggende storbyen – ser det ut til at den ene begynner å fatte noe av det som utspiller seg mellom menneskene i Birglar. Den andre forlater byen like forstokka og dum som han kom.
Are Sende Osen
Are Sende Osen (født 8. september 1970 i Trondheim) er en norsk journalist, humorist, forfatter og programleder kjent fra det humoristiske radioprogrammet Are og Odin, som han leder sammen med Klaus Joacim Sonstad.
Osen vokste opp på Sverresborg i Trondheim.
Han studerte ved Universitetet i Trondheim. Omtrent samtidig begynte han sin journalistkarriere i Adresseavisen, der han blant annet skrev for helgemagasinet Ut. Også her samarbeidet han med Klaus Joachim Sonstad.
I 1995 fikk han sommerjobb i radiokanalen NRK P3, og har vært tilknyttet NRK Radio siden da. Han fikk etter hvert et fast innslag som «Ensomme Are» i Espen Thoresens humorprogram XL. Dette utviklet seg til programmet Bare Are, hvor sauebonden Odin Jensenius etter hvert ble et fast innslag. Derfra var veien til radioprogrammet Are og Odin kort. Dette programmet gikk på hverdager fra 2002 til 2005. I perioden 2006 til 2008 ledet han programmet Osenbanden på NRK P3. Fra 2015 har han atter vært programleder i Are og Odin etter at programmet gjenoppstod, denne gang på lørdager på P1. Han er også programlederen i På Tro Og Are.
Høsten 2020 kom også den populærhistoriske podkasten Kongerekka som Are Sende Osen har produsert sammen med Ragnhild Sleire Øyen.
Kjellern
Kjellern er en kristen ungdomsklubb lokalisert til Fjellhamar kirke i Lørenskog kommune. Klubben har faste samlinger onsdagskveldene og arrangerer noen større arrangementer for ungdommer i Lørenskog prestegjeld.
Are Sende Osen
Osen har også skrevet bøkene Are (2003), Are Sende Osen parodierer sin far (2007) og Kongerekka - blot, svette og tårer - hvordan Norge ble Norge (2021)
Natalia Kuipers
Natalia Jean Kuipers (født 13. juni 2002) er en svømmer fra De amerikanske Jomfruøyer.
I 2021 representerte hun De amerikanske Jomfruøyer under Sommer-OL 2020 i Tokyo der hun ble utslått på 400 meter fri i forsøksheatet på 26. plass med tiden 4.39,42.
Afrikamesterskapet i håndball for menn 1983
Afrikamesterskapet i håndball for menn 1983 ble arrangert i Kairo i Egypt i 1983.
Norway Pelagic
Norway Pelagi var en norsk produsent og eksportør av pelagisk fisk, som sild, makrell og lodde, fanget hovedsakelig i Nordsjøen, Norskehavet og Barentshavet.
Norway Pelagic ASA var notert på Oslo Børs, og hadde sitt hovedkontor i Ålesund.
Virksomhet
Norway Pelagic hadde eierskapsinteresser i femten produksjonsanlegg langs norskekysten. Selskapets hovedvirksomhet var produksjon av rundfrossen og fileter av sild, rundfrossen makrell og lodde. Andre produkter var hestmakrell, makrellfilet, og rogn fra sild og lodde. Nesten hele produksjonen gikk til eksport, og de ​​viktigste markedene var Japan, Russland, Ukraina og Tyskland. I 2009 ble Marine Stewardship Council-sertifisering tildelt Norway Pelagic for sin Chain of Custody Standards. I april 2012 ble imidlertid sertifiseringen av makrell suspendert, på grunn av kvotekonflikt mellom Norge/EU og Island/Færøyene.
Historikk og begivenheter
Norway Pelagic ASA ble etablert i 2007 gjennom en fusjon mellom Domstein Pelagic, Global Fish, Bergen Fiskeindustri, Koralfisk og Bernt Hansens Eftf.
I 2009 kjøpte Norway Pelagic Fryseriet i Lødingen, en produsent av sildeprodukter og lodde. I 2010, kjøpte Norway Pelagic også Emy Fish og Brødr Myhre.
I juli 2010 kjøpte Austevoll Seafood ASA Domstein ASAs aksjer, og ble største aksjonær. I juni 2011 ble Austevoll Fisk AS fusjonert med Norway Pelagic AS som i praksis integrerte Austevolls pelagiske virksomhet for menneskemat i Norway Pelagic. Fusjonen ble gjennomført med oppgjør i Norway Pelagic-aksjer
I august 2011 ble hovedkontoret flyttet fra Måløy til Ålesund.
I 2014 fusjonerte Norway Pelagic ASA med Egersund Fisk AS og Welcon Invest AS til Pelagia ASA. Hovedkontoret til Pelagia ASA ble lagt til Bergen.
Nattmennesket
Nattmennesket er en kriminalroman av André Bjerke, utgitt i 1941 under psevdonymet Bernhard Borge. Romanen er hans første under dette psevdonymet, og den første av tre romaner der «detektiv-psykologen» Kai Bugge er med. Romanen er skrevet i en periode da psykoanalysen var et populært fenomen i Oslos borgerskap. Modell for Kai Bugge var psykiateren Trygve Braatøy, men André Bjerke skal ikke ha kjent Braatøy personlig. Kai Bugges beskrivelse av "nattmennesket" høres som en variant av dissosiativ identitetsforstyrrelse, basert på hans tolkning av drømmetydning og fortrengninger som røpes ved kryssordløsningen.
Nattmennesket har mye i seg av Dr. Jekyll og Mr. Hyde med en natt- og en dagside i samme person. Det hevdes at André Bjerke med Nattmennesket var den første som fullt ut lot psykoanalyse står for oppklaringen av et kriminalmysterium. Romanen er oversatt til en rekke språk, til og med japansk.
Handling
En sommer før krigen oppholder en gruppe unge mennesker seg i villaen «Sjøsus». De er blitt invitert av eieren Helge Gårholm til å tilbringe sin sommerferie der. De inviterte er forfatteren Bernhard Borge (Gårholms fetter), den forsofne journalisten Arnold Kvam, legen Arne Lundmo, fekteren Storm-Jensen, skuespillerinnen Sonja Lundmo, medisinstudenten Eva Lundmo, skuespillerinnen Saisa Sjøstrøm, prestedatteren Vesla Kramer og maleren Kåre Gårholm (Helges bror). Oppholdet går fint helt til en dag det blir en amper stemning mellom flere av gjestene. Og det ender med et mord, som Kai Bugge oppklarer.
I likhet med alle Bjerkes kriminalromaner kombinerer også denne en kriminalgåte-lek med ironi over samtidsfenomener og fascinasjon over irrasjonelle krefter i menneskesinnet. Personene i romanen drøfter psykoanalysens relevans, og forfatteren lar flere stemmer komme til orde, samtidig som psykoanalysen brukes som en logisk kodenøkkel for å oppklare forbrytelsen.
Arvid Bryne
Arvid Bryne (født 1. september 1938) er en norsk journalist og forfatter.
Bryne har mellomfag i historie, fransk og norsk fra Universitetet i Oslo. Han var programsekretær i NRK og journalist i Associated Press før han i 1970 begynte i Dagbladet. Fra 1981 til 1985 var han USA-korrespondent for avisa, og fra 1986 til 1997 var han utenriksredaktør.
Han har utgitt flere bøker, blant annet om rusmiddelavhengighet, amerikanske presidenter og nordmenn under andre verdenskrig. Bryne har også skrevet portrett av Erik Bye, samt gitt ut en bok hvor han kritiserer behandlingen Milorg-offiseren Oliver H. Langeland fikk etter krigen.
I februar 2015 ble Bryne tildelt Litauens fortjenstorden for på begynnelsen av 1990-årene å ha hjulpet litauerne med å arrangere deres første diplomatiske reise mot vesten.
Associated Board of the Royal Schools of Music
Associated Board of the Royal Schools of Music (ofte forkortet ABRSM) er et London-basert institutt for musikkeksamener og -evalueringer. Instituttet har avdelinger og partnere i mer enn 90 land og vurderer årlig over 600,000 musikere i åtte prestasjonsnivå.
Historie
Instituttet ble grunnlagt i 1889 av Sir George Grove (fra Royal College of Music) og Sir Alexander MacKenzie (fra Royal Academy of Music) og het opprinnelig kun «Associated Board». Formålet var å sette istand en vurderingsinstitusjon for musikere uavhengig av finansielle interesser.
Ved de første evalueringene ble 1141 kandidater fra 46 områder i Storbritannia vurdert i to klasser: «Junior» og «Senior». Derefter ble vurderingskategoriene tilpasset erfaringenen og behovene til kandidatene. I 1933 fikk man et «ytelsesklassesystem» som fortsatt er i bruk.
Palästinalied
Palästinalied (norsk: Palestinasangen) er en sang av Walther von der Vogelweide som ble brukt av ridderne under korstoget, men også over Europa på 1100-tallet. Sangen er overlevert som 13 strofer på middelhøytysk språk, og forteller om en mann som bor i det kristne land på 1100-tallet.
Palestinasangen er Walther von der Vogelweides eneste verk som har blitt fullstendig overlevert med en melodi. Den tidligste kjente kilden for melodien er Das Münstersche Fragment, en håndskrift fra første halvdel av det 14. århundre, rundt 100 år etter Vogelweides død. Man vet derfor ikke om melodien hadde blitt forandret eller ikke.
Tor Skjønsberg
Tor Skjønsberg (født 27. april 1903, død 8. september 1993) var en norsk advokat, industrileder, politiker og motstandsmann. Han var den reelle lederen for Hjemmefronten til 1944 og en kort periode skipsfartsminister like etter krigen. I etterkrigstiden var han virksom som advokat, styremedlem og styreleder i en rekke store industriforetak og som forsvarsvenn, og han var den første formannen for Folk og Forsvar.
Leder for Hjemmefronten
Tor Skjønsberg var utdannet jurist i 1927. I 1941 var han med på å organisere «Grimelundsmøtene» på Grimelund gård. Disse møtene anses som starten på organisert motstand i Norge, og Skjønsberg har blitt kalt «hjernen bak Hjemmefronten». Han var den reelle lederen av Hjemmefronten i Norge inntil han måtte flykte til Sverige i november 1944. Etter at Skjønsberg måtte flykte, tok Jens Christian Hauge over som leder for motstandsbevegelsen.
Statsråd
Skjønsberg var skipsfartsminister i Einar Gerhardsens samlingsregjering fra juni til november 1945.
Senere virke
I november 1945 gikk Tor Skjønsberg ut av regjeringen. Hans ønske om et mer anonymt liv ble respektert av de andre lederne i hjemmefronten, og hans rolle under krigen var derfor lite kjent frem til hans død.
I etterkrigstiden var han virksom som advokat og industrileder. Skjønsberg var styremedlem i Hafslund i 30 år, 20 av disse som styreformann. Han var også styremedlem i blant annet Frydenlunds Bryggeri, Dyno Industrier, Norsk Jernverk, Den norske Amerikalinje og Verdens Gang.
Skjønsberg var også forsvarsvenn og var den første formannen for Folk og Forsvar fra 1950 til 1955.
Tor Skjønsberg hadde en naturlig beskjedenhet og ønsket ikke offentlig oppmerksomhet; Aftenposten skrev at han var «svært tilbakeholden med å snakke om sin fremtredende rolle i krigsårene – og om sine senere topp-posisjoner i norsk næringsliv for den saks skyld».
Han var halvbror av Kari Skjønsberg og far til bistandsarbeideren Else Skjønsberg.
Haruna Matsumoto
Haruna Matsumoto (født 26. juli 1993 i Sapporo) er en japansk snøbrettkjører, som tok sølvmedalje i halfpipe under VM i freestyle og snøbrett 2017 i Sierra Nevada og ble tatt ut til å representere Japan under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang.
Germania Inferior
Germania Inferior var en provins i Romerriket på vestbredden av Rhinen, i dag sørlige og vestlige Nederland, nordlige deler av Flandern og den delen av Nordrhein-Westfalen i Tyskland som ligger vest for Rhinen. Hovedstaden var Colonia Claudia Ara Agrippinensium (CCAA), dagens Köln. Den lå nord for Germania Superior, og øst for Gallia Belgica. Tilnavnet «Inferior» viser til at ned lå i nedstrøms i Rhinen
Hæren i Germania Inferior, kjent fra inskripsjoner som kun EX.GER.INF. (Exercitus Germania Inferior), hadde flere legioner i tjeneste: av disse legionene var I Minervia og XXX Ulpia Victrix de viktigste. Den romerske marinens Classis Germanica som patruljerte Rhinen og Nordsjøkysten hadde sin base i Castra Vetera, senere i Colonia Agrippinensium.
De første konfrontasjoner mellom en romersk hær og folkene i Germania Inferior skjedde under Julius Cæsars gallerkrig. Cæsar invaderte regionen i år 57 f.Kr. og i de neste tre årene tilintetgjorde han flere germanske stammer, blant annet eburonene og meapiene.
Germania Inferior hadde romersk bosetning siden rundt år 50 f.Kr. og var i begynnelsen en del av Gallia Belgica; den ble etablert som en romersk provins i år 90 e.Kr. og ble senere keiserlig provins.
Innlemmelsen av den store resten av Germania øst for Rhinen var planlagt og påbegynt inntil slaget ved Teutoburgerskogen i år 9 e.Kr., som kostet romerriket tre hele legioner, stoppet det for alltid. Rhinen forble rikets østgrense nord for Moseldalen. Germania Inferior var under stadig trussel fra de germanske stammer østfor, men også indre opprør som Batavienes opprør i 69 e.Kr forekom. Området var et av de første som ble offer for rikets nedgang og ble overfalt av Frankere i 275 og måtte gis opp i løpet av 300-tallet.
John Smith (fotballspiller)
John Smith (født 12. august 1855 i Mauchline, Ayrshire, død 15. desember 1937) var en skotsk fotballspiller på 1870- og 1880-tallet.
Dr. John Smith begynte å spille for Mauchline FC, før han byttet til Edinburgh University mens han studerte ved University of Edinburgh. Etter at han var utdannet tidlig på 1880-tallet, gikk han til Queen's Park. Da hadde han allerede spilt flere landskamper for Skottland.
Med Queen's Park vant han den skotske cupen i 1881, 1882 og 1884. I 1881 vant Queen's Park 3-1 over Dumbarton i finalen, og Smith ble historisk ved å scoret tidenes første hat-trick i en skotsk finalekamp. I 1882 ble ikke Smith tatt ut på finalelaget. To år senere ble det ikke spilt noen finale, men Queen's Park ble tildelt seieren, ettersom Vale of Leven ikke møtte opp til kampen.
Smith spilte ofte under pseudonymet J. C. Miller. Han hadde også noen gjesteopptredener for Corinthians, Swift London FC og Liverpool Ramblers FC. I 1885 brøt han de skotske amatørreglene ved å spille for Corinthians mot et profesjonelt lag fra England. Dermed fikk han ikke lov til å spille for eller mot skotske lag eller det skotske landslaget. Han endte til slutt opp med ti landskamper for Skottland, og scoret ti mål.
I tillegg til fotball spilte han også rugby for Edinburgh University RFC og Murrayfield Wanderers RFC. I 1876 var han innbytter for Skottlands herrelandslag i rugby union.
Han var utdannet lege, og praktiserte i Brycehall. Han var også fotballdommer.
Puyang kullkraftverk
Puyang kullkraftverk er et kullkraftverk i provinsen Henan, i det sentral-nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 420 MW fordelt på to enheter a 210 MW hver.
Olga Rotsjeva
Olga Vladimirovna Moskalenko-Rotsjeva (russisk: Ольга Владимировна (Москаленко) Рочева; født 4. juli 1978) er en russisk langrennsløper.
Hun debuterte i verdenscupen 28. november 1998, ved å bli nummer 20 på 5 km fristil i finske Muonio. Per mars 2008 er hennes beste individuelle plassering i verdenscupen en 4.-plass på 10 km fristil, som hun oppnådde 15. desember 2005 i Canmore i Canada.
Arnaud Bingo
Arnaud Bingo (født 11. oktober 1987) er en fransk profesjonell håndballspiller som spiller for den franske håndballklubben Tremblay-en-France. Han spiller i posisjonen høyreback, og er også en del av det franske håndballandslaget.
Han ble tatt ut til å representere Frankrike under Håndball-EM 2012 for menn i Serbia.
Eat Me, Drink Me
Eat Me, Drink Me er det sjette studioalbumet til det amerikanske bandet Marilyn Manson. Det ble spilt inn i et hjemmestudio i Hollywood, California høsten 2006 og våren 2007, og ble utgitt på plateselskapet Interscope den 5. juni 2007. Mottakelsen av platen var blandet, både i pressen og på hitlistene.
Albumet er et samarbeidsprosjekt mellom Marilyn Manson og det tidligere bandmedlemmet Tim Skold. Det er mikset av lydteknikeren Sean Beavan, som i tillegg til tidligere utgivelser av Marilyn Manson har jobbet med blant andre Nine Inch Nails og Slayer.
Ard-galen
Ard-galen (Grønn region), senere kalt Anfauglith, var et landområde i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Ard-galen var de vide grønne slettene som lå nord for Dorthonions høyland og sør for Morgoths festning Angband i Jernfjellene i det første tidevervet.
I de første dagene etter solens komme til Midgard var Ard-galen en grønn slette med mye frodig gress, som strakte seg fra Hithlum og Ered Wethrin i vest helt til Ered Luin i øst, og helt ned til Dorthonions høyland i sør. Men disse slettene ble lagt øde og dødt av elver med ild og giftige gasser i slaget Dagor Bragollach og fikk det nye navnet Anfauglith (Gispende støv).
Slaget Nirnaeth Arnoediad ble utkjempet på disse slettene, og de døde ble lagt i en haug midt på disse slettene, navngitt Haudh-en-Ndengin, De dreptes ås, av alvene, og Haudh-en-Nirnaeth, Tårenes ås, og gresset grodde igjen på denne haugen, men ikke noe annet sted i Anfauglith.
Slik som de andre landene rundt, Anfauglith sank i under bølgene etter Vredens krig på slutte av det første tidevervet.
Liste de lieux du Beleriand
The Convention
The Convention (ofte forkortet til TC) er et av Norges datatreff.
Arrangementet ble startet allerede i 1996 i Caroline Kinosenter, men har siden 2000 blitt holdt hver vinterferie i Braatthallen i Kristiansund og varer fem dager i strekk. Siden 2008 har The Convention kun brukt halve Braatthallen, for å spare penger. The Convention trekker idag rundt 700 deltagere som hovedsakelig består av unge mennesker med interesse for data. Det arrangeres kompoer i de fleste populære videospill.
KODE5
The Convention fikk som det første LANet i Norge mulighet til å holde en Kode5-kvalifisering i 2009. Kvalifiseringen fant sted mellom 7. og 11. oktober 2009 i Braatthallen. Vinnerlaget fikk betalt reise og opphold til en plass i Kode5-finalene 2009/2010.
Jukeboks
Jukeboks eller jukebox er en maskin som er automatisert, vanligvis med myntinnkast og knappestyring, kan spille singelplater eller CD-er. Jukebokser ble masseprodusert allerede fra 1889 og ble gjerne plassert på offentlige steder som kaféer etc. De var svært populære før de bærbare musikkspillerne ble lansert, men er fortsatt i bruk på noen serveringssteder i Norge.
Jukeboksens historie
Den klassiske jukeboksen har knapper, med bokstaver og tall, slik at man kan velge fra en liste over melodier ved at man ved å trykke på en bokstav og et tall kan angi hvilke melodi man velger å spille.
Myntdrevne musikkbokser og spillerpianoer var de første formene for automatiserte myntdrevne musikalske automater. Disse enhetene brukte papirruller, metallskiver eller metallsylindere for avspilling av musikken. På 1890-tallet fikk disse automatene selskap av maskiner som brukte opptak i stedet for faktiske fysiske instrumenter. De fleste automatene kunne spille kun en melodi, men noen inneholdt karuseller eller andre mekanismer som gjorde det mulig å velge mellom flere melodier etter eget ønske. For i 1918 patenterte Hobart C. Niblack en ny mekanisme og den første selektive jukeboksen ble introdusert i 1927 av Automated Musical Instrument Company, senere kjent som AMI. I 1928 kombinerte Justus P. Seeburg, som produserte spillerpianoer, en elektrostatisk høyttaler med en platespiller som var myntdrevet. Denne lydtelefonmaskinen var bred og klumpete fordi den hadde åtte separate platespillere montert på en roterende pariserhjullignende enhet, slik at man kunne velge mellom åtte forskjellige melodier. Senere versjoner av jukeboksen inkluderte Seeburgs Selectophone med 10 platespillere montert vertikalt på en spindel. Ved å manøvrere tonearmen opp og ned, kunne kunden velge mellom 10 forskjellige melodier. Mange produsenter startet produksjon av jukebokser, inkludert: 1890-tallet Wurlitzer, slutten av 1920-tallet Seeburg, 1930-tallet "Rock-Ola" (hvor navnet faktisk er basert på firmaets grunnlegger, David Cullen Rockola), Sound Leisure og Crosley.
Ordet "jukebox" kom i bruk i USA fra 1940. Utsende utviklet seg fra de vanlige trekassene tidlig på tretti-tallet til vakre lysshow med marmorert plast og fargeanimasjon i Wurlitzer 850 Peacock i 1941. Etter krigen begynte jukeboksene å bli visuelle attraksjoner med bobler, bølger og sirkler med skiftende farge når musikken ble spilt.
Selv om jukeboksen ofte er forbundet med tidlig rock and roll-musikk var det i jukeboksens barndom klassisk musikk, opera og swingmusikk som ble spilt. Jukebokser var mest populære fra 1940-tallet til midten av 1960-tallet.
Ageha Tanigawa
Ageha Tanigawa (谷川亜華葉, Tanigawa Ageha, født 15. juni 2003) er en japansk svømmer.
I 2021 representerte hun landet sitt på 400 meter individuell medley der hun ble utslått i forsøksheatet på 12. plass med tiden 4.41,76.
Grytøya-ulykken
Grytøya-ulykken var en flyulykke som inntraff den 11. juli 1972 da et militært DHC-6 Twin Otter-fly med kjennetegnet «67-056» på tur fra Bardufoss på den såkalte «Finnmarksruta», kolliderte med fjellsiden om lag 20 meter fra toppen av fjelltoppen Litjetussen på Grytøya ved Harstad. Det var 17 personer ombord i flyet, derav flere barn. Alle omkom.
Ved Bardufoss ble piloten tilrådd å skjære av utenfor Stokmarknes lufthavn, Skagen på grunn av dårlig vær, og i stedet fortsette rett til Bodø lufthavn. Flyet fortsatte likevel til Skagen. Under stigning traff flyet Lille Tussen.
Etterspill
Det kom frem i ettertid at piloten hadde hatt utilstrekkelig hvile etter en fest natten før. I tillegg var alkoholkonsentrasjonen i blodet for høy (1,0 – 1,5 ‰). Den 5. mai 2005 ble den militære havarirapporten frigitt etter krav fra de pårørende. Der fremkom det at flykapteinen på ulykkesflyet skal ha vært sjefen for 719 skvadron ved Bodø hovedflystasjon. Han var også blant offiserene som fløy den militære charterruten mellom Bodø og Tromsø.
I Luftforsvaret skal det etter at ulykken inntraff ha vært alminnelig kjent at flykapteinen var alkoholpåvirket da flyet tok av ulykkesdagen, siden flykapteinen skal ha festet hele natten før han satte seg ved spaken i ulykkesflyet, men dette ble holdt internt, slik det var vanlig under den kalde krigen. Vedkommende hadde store alkoholproblemer og var en tid også tatt ut av tjeneste som flyver.
KS
Leder av Landsstyret og Hovedstyret er fra 14. oktober 2021 Gunn Marit Helgesen (Høyre). Hun ble formelt valgt som ny leder av KS 2. november 2021.
Organisasjon og ansvarsområde
KS' øverste organ er Landstinget, som holdes hvert fjerde år. Delegatene til Landstinget er politisk valgt blant landets kommunestyre- og fylkestingsrepresentanter. Landstinget velger et landsstyre på 53 medlemmer og et hovedstyre på 15 medlemmer som leder virksomheten mellom landstingene. I tillegg til den politisk valgte ledelsen har KS et rådmannsutvalg som rådgivende organ sentralt og på fylkesnivå.
KS er kommunesektorens organisasjon og utviklingspartner. KS er landets største offentlige arbeidsgiverorganisasjon og forhandlingspart i lønnsoppgjørene. (Kommunale og interkommunale foretak har en egen organisasjon, Samfunnsbedriftene.)
KS har hovedkontor i Oslo og fylkeskontorer i hele landet. Fylkeskontorene er koordinert gjennom åtte regionkontorer. I tillegg er KS representert med eget kontor i Brussel.
I KS-konsernet inngår selskaper som yter faglig bistand til medlemmene, så som konsulenttjenester, konferansetjenester og kursvirksomhet. Ukeavisen Kommunal Rapport, KF (tidligere Kommuneforlaget) hører også til i KS-konsernet.
KS tildeler KS-medalje til kommunalt folkevalgte og ansatte med minst 24/25 års fartstid.
Ian Briggs
Ian Briggs er en manusforfatter som har skrevet for serier som Casualty og Doctor Who.
Han skrev også novellen The Celestial Harmony Engine for Doctor Who-antologiboken Short Trips: Defining Patterns, som ble utgitt av Big Finish Productions i mars 2008.
Den provisoriske IRA
Den provisoriske irske republikanske armé (PIRA, irsk Óglaigh na hÉireann, engelsk Provisional Irish Republican Army, også kalt Provos) er en paramilitær organisasjon med hovedtyngde i Nord-Irland og en del medlemmer i Irland. Den ble dannet i 1969 som en følge av en splittelse i det opprinnelige IRA, og var den klart største av de irske, republikanske, paramilitære grupperingene. En britisk undersøkelse som evaluerte den britiske hærens operasjoner i Nord-Irland, beskrev PIRA som en "profesjonell, målrettet, meget kompetent og motstandsdyktig" organisasjon. Den konstaterte også at britene ikke hadde lykkes i å beseire IRA militært.
PIRA har tre hovedmål:
Det opprinnelige IRA: 1919-1969
Det opprinnelige IRA ble dannet tidlig på 1900-tallet, og IRA kjempet da mot britiske soldater under den irske uavhengighetskrigen 1919-1921. Den anglo-irske traktat avsluttet den irske borgerkrigen, men forårsaket en splittelse i IRA og førte til en irsk borgerkrig. Den delen av IRA som støttet traktaten, ble til den irske fristatens hær, mens den delen av IRA som motsatte seg traktaten, fortsatte sin motstand, fremdeles under navnet IRA. IRA nektet fremdeles å anerkjenne den irske fristaten (senere republikken), og fortsatte sin kamp for å opprette en uavhengig, irsk republikk som skulle omfatte hele øya Irland.
På slutten av 1950-tallet innledet IRA en grensekampanje mot sikkerhetsstyrker i Nord-Irland, i den hensikt å fremtvinge en gjenforening av Irland. Denne kampanjen slo feil, og den ble avsluttet i 1962. Konsekvensen var et svært svekket IRA, og mange republikanere ønsket andre, ikke-voldelige metoder for å oppnå målet om et gjenforent Irland. Ledelsen i IRA gikk mer og mer bort fra å anse IRA som en ren militant, republikansk organisasjon, og forsøkte å endre organisasjonen til å bli en politisk bevegelse med en marxistisk ideologi. Dette forarget store deler av IRA, som anså kommunisme som en "ukristelig" ideologi, og som så på IRA som en militær organisasjon, ikke en politisk. Kimen til splittelse var dermed sådd.
Borgerrettsbevegelse og økt uro i Nord-Irland: 1968/1969
Katolikker i Nord-Irland var på 1960-tallet utsatt for betydelig diskriminering. Dette var tydelig både innen tilgang til jobb og bolig, men var spesielt tydelig gjennom den nordirske valgordningen, som medførte at katolikker hadde langt mindre representasjon enn protestanter. Mot slutten av 1960-tallet ble borgerrettsbevegelser stadig mer aktive i Nord-Irland, inspirert av amerikansk borgerrettsbevegelse og Martin Luther King. Disse bevegelsene arrangerte store borgerrettsmarsjer gjennom hele Nord-Irland, for å oppnå likestilling mellom katolikker og protestanter. Disse marsjene ble utsatt for omfattende aggresjon fra unionistisk side, og sivile borgerrettighetsaktivister ble ved flere anledninger angrepet av protestanter bevæpnet med klubber. Katolikkene oppfattet det nordirske politiet (som nesten utelukkende bestod av protestanter) som partiske og til dels delaktige i volden mot katolikker. Samtidig tiltok unionistisk aggresjon mot katolikker. UVF ble dannet i 1966 og gjennomførte flere sekteriske angrep mot katolikker i tiden som fulgte. Opptøyene i Nord-Irland tiltok også kraftig. Katolske samfunn ble utsatt for voldsomme angrep fra protestanter, spesielt i Belfast og Derry, og flere familier ble brent ut av sine hjem.
I 1969 var det spesielt voldsomme opptøyer flere steder i Nord-Irland, og i løpet av kort tid ble over 1500 katolske familier brent ut av sine hjem i Belfast alene. IRA hadde tradisjonelt hatt rollen som katolikkenes forsvarere i Nord-Irland, men var i 1969 ikke i stand til å beskytte katolikkene mot unionistisk aggresjon. Veteraner i IRA la skylden på den Dublin-baserte ledelsen, som ønsket å presse IRA mer mot en politisk, ikke-voldelig rolle. De hevdet at det i flere år hadde vært åpenlyst at det ville komme til store sekteriske opptøyer og angrep i Nord-Irland, og mente at ledelsen ikke hadde forberedt forsvaret av katolikkene godt nok. Etter denne fiaskoen ble Cathal Goulding (daværende øverstkommanderende i IRA) i september konfrontert av ledende IRA-medlemmer fra Nord-Irland. Dette resulterte i at IRAs avdelinger i nord i stor grad disassosierte seg fra ledelsen i Dublin, og de begynte arbeidet med å forberede forsvaret av katolikker uavhengig av ledelsen. IRA hadde i folkets øyne tapt ansikt som en følge av 1969, men var likevel fremdeles en samlet organisasjon.
Splittelse i IRA 1969: Det provisoriske IRA opprettes
På slutten av 1969 ble det avholdt en ekstraordinær IRA-konvensjon i Irland. Ledelsens hensikt med konvensjonen var å endre konstitusjonen til IRA, for å endre IRA fra en militær til en politisk organisasjon. Resultatet av konvensjonen var en dramatisk endring i konstitusjonen, slik at medlemmer i IRA kunne sitte i folkevalgte forsamlinger, dersom de ble valgt inn. IRA anerkjente på det tidspunktet hverken parlamentet i Dublin, «an Dail», eller Stormont, og heller ikke det britiske parlament. Medlemmer kunne stille til valg, men skulle altså avstå fra å ta setene, dersom de ble valgt inn. Dette var en svært dramatisk endring for mange republikanere. Mange republikanere var allerede fremmedgjort av ledelsens kommunistiske ideologi, og disillusjonert etter IRAs manglende evne til å forsvare katolikker i Nord-Irland i 1969. Etter denne endringen i konstitusjonen var splittelse uunngåelig. Etter IRAs konvensjon samlet Seán MacStiofán flere IRA-medlemmer i Nord-Irland, avholdt en egen konvensjon og opprettet dermed Den Provisoriske IRA. Den gjenværende IRA under Cathal Goulding ble heretter kjent som Den Offisielle IRA(OIRA). De fleste IRA-avdelingene i Nord-Irland valgte å gå over til PIRA, og flere konverterte etterhvert fra OIRA til PIRA.
Etter splittelsen fikk OIRA kallenavnet "Stickies", på grunn av klistermerkene de delte ut for å minnes påskeopprøret i 1916. PIRA på sin side vedtok å droppe "Provisiorisk" fra organisasjonsnavnet i 1970, og gikk tilbake til å hete IRA. Imidlertid var kallenavnet "Provos" så utbredt at de uformelt fremdeles ble kalt PIRA.
Aktivitet 1969-1986
Etter erfaringene fra opptøyene i 1969 og splittelsen fra det gamle IRA hadde PIRA i starten av 1970 3 mål. Det klart viktigste var forsvar av katolske områder i Nord-Irland før sommeren, da protestantene startet sin marsj-sesong. Det var av avgjørende viktighet å avverge en gjentagelse av 1969, da katolikker hadde blitt utsatt for omfattende voldshandlinger. Deretter skulle IRA gjennomføre gjengjeldelsesangrep mot britiske styrker dersom disse trakasserte den katolske befolkningen. Til slutt, når IRA hadde vokst seg sterke nok, skulle de gjøre seg klar for en offensiv mot britiske styrker for å presse britiske soldater ut av Nord-Irland, men dette var enda ikke en prioritert målsetning.
Den første målsetningen ble satt på prøve sommeren 1970, da katolske områder igjen ble angrepet av unionistiske gjenger med brannbomber og skytevåpen. IRA var denne gangen bedre forberedt, og stanset unionistiske angrep mot flere katolske områder i Belfast. Dette var av avgjørende viktighet for PIRAs videre eksistens, ettersom de igjen ble plassert i rollen som katolikkenes forsvarer i Nord-Irland. I befolkningens øyne var tilliten i stor grad reparert igjen etter fiaskoen i 1969.
Britiske tiltak som portforbud og internering bidro også til økt rekruttering til IRA. I 1972 ble 14 sivile demonstranter skutt og drept av britiske soldater i det som skulle bli kjent som Bloody Sunday. Dette bidro også sterkt til å vende den katolske befolkningen mot de britiske soldatene, og førte igjen til en ytterligere økning i rekruttering til IRA.
Etterhvert som IRA vokste seg sterkere, ble de også mer offensive og gjennomførte en rekke angrep mot britiske soldater og andre sikkerhetsstyrker. Slike angrep ble gjennomført i byer som Belfast og Derry, men spesielt effektiv var denne taktikken i rurale områder med hovedsakelig katolske innbyggere. Spesielt Armagh var beryktet for bakholdsangrep, og i lange perioder var britiske soldater forhindret fra å patruljere disse områdene uten å bli flydd inn med helikopter. IRAs største suksess mot britiske styrker kom i 1979 ved Warrenpoint, der 18 britiske soldater ble drept i ett bakhold.
I 1972 begynte også IRA å ta i bruk bilbomber. Disse bombene ble som oftest brukt for å ramme økonomiske mål, innledningsvis i Nord-Irland, deretter også i Storbritannia. Hensikten med angrepene var å forårsake størst mulig økonomisk tap for britene, for å gjøre det for kostbart for dem å opprettholde nærvær i Nord-Irland. Underavdelingene som gjennomførte angrepene hadde strenge ordre om å unngå sivile tap. Imidlertid mistet flere sivile livet som en følge av disse angrepene, ofte fordi IRA overvurderte sikkerhetsstyrkenes evne til å hurtig evakuere sivile fra angrepsstedet etter at advarselen var ringt inn, og dermed ringte inn advarslene for sent. Derry og Belfast ble spesielt utsatt for kraftige bombeangrep, som under Black Friday eller angrepet på La Mon.
Siden bilbombene spredte deler av biler langs asfalten var amputasjon av ben en vanlig skade for de som var i nærheten. Innbyggerne i Belfast lærte seg å høre forskjell på lyden av en bilbombe og andre bomber.
Avisen An Phoblacht støttet IRA, og hadde en ukentlig spalte under tittelen «War news» hvor organisasjonens siste aksjoner ble presentert og hyllet.
Armalite and Ballot Box, ny splittelse: 1986
IRA hadde håpet på en kortvarig krig som skulle være over innen midten av 70-tallet. Etterhvert ble det imidlertid klart at IRA og britene befant seg i en fastlåst situasjon hvor ingen av partene så ut til å være i stand til å slå den andre militært. Mange republikanere etterlyste en ny strategi for å løse situasjonen. Flere republikanere, blant annet Gerry Adams, hadde i lengre tid argumentert for å oppheve den selvpålagte abstensjonismen som forhindret medlemmer av IRA/Sinn Féin å delta i folkevalgte forsamlinger. Dette var det samme forslaget som hadde splittet det gamle IRA i 1969.