cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baskisk-islandsk pidgin
Ordlistenes historie
Det baskisk-islandske pidginspråket er dokumentert i fire baskisk-islandske ordlister, alle av ukjente forfattere. To av dem – Vocabula Gallica («Franske ord») og Vocabula Biscaica («Bizkaiiske ord») – befinner seg i dokumentet AM 987 4to, som oppbevares hos Árni Magnússon-instituttet for islandske studier i Reykjavík. De inneholder henholdsvis 517 og 229 ord, fraser og korte setninger, hvorav mange er baskiske fraser med innslag fra engelsk, fransk, nederlandsk, spansk og tysk, og som derfor viser at de er snakk om et pidginspråk. Det fins ingen islandsk innflytelse i språket, og begrepet «baskisk-islandsk» viser til at det ble skrevet ned på Island og oversatt til islandsk. Den tredje ordlista gikk tapt på 1800-tallet, men ble før dette beskrevet av Sveinbjörn Egilsson, som også kopierte 11 av orda. Denne informasjonen er bevart på ei løs side i dokumentet JS 284 8vo på Islands nasjonal- og universitetsbibliotek. På begynnelsen av 2000-tallet oppdaga man dessuten ei fjerde baskisk-islandsk ordliste i Houghton-biblioteket ved Harvard University. Denne inneholder enkelte forenkla fraser på baskisk. Den er to sider lang og inngår i den delen av den tyske rettshistorikeren Konrad von Maurers samlinger som er innskaffa av biblioteket.
Det eksemplaret av Vocabula Biscaica som er bevart, er ei avskrift som Jón Ólafsson fra Grunnavík gjorde av en eldre original som er gått tapt. Avskrifta ble gjenoppdaga sammen med Vocabula Gallica på midten av 1920-årene av den islandske filologen Jón Helgason ved Den arnamagnæanske samlinga ved Københavns Universitet. Han skrev av ordlistene, oversatte de islandske orda til tysk og sendte deretter kopiene til professor Christianus Cornelius Uhlenbeck ved Universitetet i Leiden i Nederland. Uhlenbeck hadde gode kunnskaper i baskisk, men da han slutta ved universitetet i 1926, overlot han ordlistene til studenten Nicolaas Gerardus Hendricus Deen. Denne tok en doktorgrad på dem i 1937. Avhandlinga het Glossaria duo Vasco-Islandica og var skrevet på latin, men hadde også større deler av ordlistene oversatt til tysk og spansk. I 1986 ble dokumentet med Jón Ólafssons avskrift flytta fra Danmark til Island, hvor det nå oppbevares.
Restene av den tredje, forsvunne ordlista fins i et brev som ble skrevet av språkforskeren Sveinbjörn Egilsson. I brevet nevnte han et åttesiders dokument, hvor de to siste sidene var fylt med for ham «helt ubegripelige gloser», hvorav han skrev av elleve eksempler. Brevet blir oppbevart på Islands nasjonal- og universitetsbibliotek.
British Airways Flight 38
British Airways Flight 38 (kallesignal: Speedbird 38) er en internasjonal flygning som opereres av British Airways på ruten mellom Beijing Capital internasjonale lufthavn og London Heathrow lufthavn. Den 17. januar 2008 krasjlandet Boeing 777-flyet som ble brukt på flygningen på gressrabatten rett før rullebanen på London Heathrow lufthavn, etter å ha tilbakelagt en 8 100 km lang reise. Det lyktes piloten, John Coward (som egentlig var styrmann), å unngå å treffe motorveien A30. Ingen av de 152 personene om bord omkom i ulykken, men 47 pådro seg skader, én av dem alvorlig. Flyet på 150 tonn var det første Boeing 777-200ER som ble avskrevet i flytypens historie, samt også det aller første Boeing 777-flyet uansett variant som gikk tapt.
Baskisk-islandsk pidgin
Pidgininnslag i Vocabula Biscaica
Ordnummereringa i tabellen er den samme som i AM 987 4to. Tabellens pidgin-baskiske og islandske fraser er henta fra Deen (1937), side 102–105. De norske oversettelsene tar utgangspunkt i de islandske frasene, som ikke alltid tilsvarer de baskiske. For eksempel skiller det baskiske ordet sagarduna «eplevin» seg fra den islandske oversettelsen syrdryck «kulturmelk».
Andre innslag av fremmedspråklige ord
Også i resten av Vocabula Biscaica og de andre baskisk-islandske ordlistene finnes det mange franske og spanske innslag. For eksempel er baskiske eliza «kirke» i begynnelsen av ordlista beslekta med franske église eller spanske iglesia. Dette er imidlertid ikke et tegn på pidginspråket, men et resultat av fransk og spansk påvirkning på baskisk gjennom tidene, ettersom baskisk har lånt inn mange ord fra nabospråka. Mange i de baskiske besetningene som kom til Island, kan dessuten ha vært flerspråklige og snakka fransk og/eller spansk. Det forklarer i så fall for eksempel hvorfor både det baskiske bai og det franske vÿ (moderne staving oui) i betydninga «ja» forekommer mot slutten av Vocabula Biscaica.
Pidginspråkets struktur
I likhet med andre pidginspråk viser de blanda frasene i Vocabula Biscaica en forenkla struktur, for eksempel gjennom fraværet av ergativendelser, som fins i baskisk. Adjektiva plasseres før substantiva, noe som er vanlig i germanske språk, men verken i romanske språk eller baskisk. Man ser det for eksempel viss man sammenligner pidginfrasen «berrua usnia eta berria bura» med baskiske «esne beroa eta gurin berria» (adjektiva i kursiv). Baskisk har den grunnleggende ordstillinga substantiv–objekt–verbal, mens andre språk som har hatt innflytelse på det baskisk-islandske pidginspråket, som oftest benytter en SVO-struktur. Det er ikke mulig å foreta en sikker klassifisering av pidginspråket i dette henseendet, men fraser som «for mi presenta for ju biskusa» og «bocata for mi attora» (verba i kursiv) tyder på at verba ble passert før objekta, i motsetning til i baskisk.
Sportsåret 1926
Sportsåret 1926 er en oversikt over hendelser, resultater, fødte og avdøde personer med tilknytning til sport i 1926.
Herrer
Davis Cup: USA beseirer Frankrike med 4 – 1
Bankers (album)
Bankers er et musikkalbum med Børge Rømma. Albumet ble utgitt den 15. september 2015.
Blue Christmas (sang)
«Blue Christmas» er en julemelodi skrevet av Billy Hayes og Jay W. Johnson i 1948.
Sangen ble for alvor kjent i november 1957 da den var et av sporene på Elvis Presleys første julealbum, Elvis' Christmas Album. Elvis spilte sangen inn hos Radio Recorders i Hollywood 5. september 1957.
Andre artister som har spilt inn sangen er:
Shabti
Shabti (også skrevet ushabti eller shawabti, gammelegyptisk: ushabtiu) var små statuetter og gravfigurer som benyttet i oldtidens Egypt. Shabtier ble lagt i graver sammen med annet gravgods. Enkelte av disse representerte den døde og fungerte som erstatning for mumien. Andre hadde til hensikt å være til hjelp for den avdøde, å være tjenere eller hjelpere for å gjøre manuelt arbeid, og fungerte som substitutter (erstatninger) for virkelig mennesker som i tidligere tider ble slått i hjel for å følge sin herre i døden. Figurene bar vanligvis en hakke på skulderen og en kurv på ryggen. Praksisen med shabtier begynte i det gamle rike, ca. 2600 til 2100 f.Kr., med legemsstore reservehoder gjort av kalkstein som ble gravlagt med mumien. De fleste var små av størrelse og mange framstilt i stort antall slik at de tidvis kunne dekke gulvet rundt en sarkofag.
Neobolitobius
Neobolitobius er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien Tachyporinae i den store familien kortvinger (Staphylinidae). De er middelsstore, glatte og blanke, broket fargede biller med et stort og bredt brystskjold (pronotum) og et forholdsvis lite, rundt hode. Kroppsformen er langstrakt.
Utseende
En liten (ca. 4 millimeter), slank, blank, rødbrunlig kortvinge. Pronotum er blankt og hvelvet. Bakkroppen er lang, forholdsvis jevnbred, blank. Beina er middels lange, hos hannen er for- og midtføttene være noe utvidet.
Levevis
Arten lever i skog, der de trolig er knyttet til sopp.
Sykling under Sentralamerikanske og karibiske leker 1986
Sykling under Sentralamerikanske og karibiske leker 1986. Sykling var en av flere sporter i de femtende sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Santiago de los Caballeros i Den dominikanske republikk i perioden 24. juni til 5. juli 1986. Det var tolvte gangen som sykling var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det var sju øvelser, kun for menn. Cuba ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran Trinidad og Tobago med to.
Neobolitobius
Utbredelse
Slekten er utbredt i det vestlige Nord-Amerika (fra British Columbia i nord til Oregon i sør).
Shabti
Shabtier ble framstilt i alt fra voks til tre, leire, stein, elfenbein, fajanse og til og med glass. Shabtier ble framstilt i nær alle tidsepoker i oldtidens Egypt, og som med skarabéer ble shabtiene produsert i et høyt antall. Ettersom alle museer verden over ønsker seg egyptiske kunstobjekter, er shabtier blant de mest vanlige av alle oldtidsobjekter fra Egypt i museene, også i Norge hvor Universitetsmuseet i Bergen har en samling.
Betydning og anvendelse
Den eldste forekomsten av ordet «shabti» er datert i en grav fra det ellevte dynasti hvor šзbty er betegnelsen for et medlem av husholdningen som bringer et fjærkre. På kister fra mellomriket er stavingen šзbtyw, tilsynelatende i flertall, men rekonstruert som entall. Etymologien av ordet har vært diskutert. Det kan være en forbindelse med ordene for mat, som i šзbw, šзbt, šзw, šзt, skjønt en teori fremmet at det kunne være en avledning fra šзd, en semittisk lånord for «stokk/stav».
Den moderne anvendelsen av begrepet shabti (eller ushabti) er spesifikt benyttes på figurer fra før det tjueførste dynasti, men etter den første mellomperioden, og til de figurer som er blitt innskrevet med kapittel seks fra Dødeboken. For alle andre figurer er generelt beskrevet som gravstatuetter.
Brummenæs & Torgersen
Brummenæs & Torgersen var et norsk skipsrederi, det utmerket seg ved å være Europas - muligens også verdens - første skipsrederi opprettet av kvinner. Rederiet ble etablert og drevet av Hanna Brummenæs (1860-1942) og Bertha Torgersen (1864-1954). Rederiet Brummenæs & Torgersen kjøpte sitt første skip i 1909 og hadde i sin mest aktive periode totalt 15 skip med rundt 200 ansatte, det ble nedlagt i 1954.
Under første verdenskrig gikk alle skip som rederiet Brummenæs & Torgersen, men med erstatningssummene ble det kjøpt inn flere, brukte skip. Under andre verdenskrig ble igjen alle, unntatt ett, av rederiets skip senket, det siste gikk tapt høsten 1945 og ved det opphørte selve driften av skip.
Ved Bertha Torgersens død i 1954 ble boet etter de to gjort opp, halvparten av formuen gikk til slektningene mens den andre halvparten på rundt 6 millioner ble fordelt på fire legater til gode formål; kvinner som ikke klarte seg selv, ubemidlede fra handelsstanden, trengende sjøfolk og støtte til utdanning. Legatene er fremdeles aktive og deler ut midler.
Shabti
Betydning og anvendelse
Begrepet ushabti ble innarbeidet etter det tjueførste dynasti og forble i bruk fram til ptolemeisk tid. Det er antatt begrepet hadde betydningen «[den som] følger» eller «[den som] svarer», hvilket var deres hensikt. Egypterne selv hadde flere navn på disse figurene. Før det nye riket ble de hovedsakelig kalt shabti, under det nye riket shawabti og deretter ushebti. Navnene er sannsynligvis beslektet med det egyptiske ordet for å svare, wsb, eller måltid, sabu, og blir derfor knyttet til figurenes oppgave som tjenere som skulle svare når den døde ble anropt for å produsere mat gjennom jordbruksarbeid.
Historisk anvendelse
Betegnelsen er kjent fra magisk tekst 472 fra sarkofagtekstene. Disse ble inkludert blant gravgodset til den døde sammen med små statuetter siden styret til farao Mentuhotep II i ellevte dynasti. Shabtier skilte seg fra andre statuetter ved å få innskrevet navnet på den avdøde, hans titler og ofte med tekst 472, eller med talen til shabtifigurene i kapittel seks i Dødeboken. I det attende dynasti under farao Amenhotep IV fikk figurene en innskrift med ofringer rettet mot soldisken Aton fram den tradisjonelle talen.
Brummenæs & Torgersen
Dokumentarfilm og -teater
I 2014 ble skuespillet Rederinnene om de to damene satt opp av teaterkompaniet Scenekraft i samarbeid med Haugesund Teater.
Shabti
Historisk anvendelse
Det er antatt at shabtifigurene ble oppfattet at de på magisk vis ble levende etter at den døde hadde blitt dømt, og deretter arbeide for den døde som en erstatningsarbeider på Osiris' marker. Fra det nye rike og framover ble de ofte omtalt som tjenere.
Fra tjueførste dynasti og framfor ble ushabtis både vanlig og tallrike i gravene. I en del graver var hele gulvet dekket med mange store statuetter; i andre var de behendig pakket sammen i egne bokser. Til tider var flere hundre plassert i gravene, men faraoene hadde betydelig flere av disse tjenerne enn sine undersåtter, og farao Taharqa hadde mer enn tusen. En del graver inneholdt reis, formannen eller overoppsynsmannen, beholdning av statuetter og hvor en del av disse holdt en pisk og var ansvarlig på ti ushabtier hver (ti var den vanlige administrative fordelingen, eksempelvis i hæren). Disse overoppsynsmennene ble derimot sjeldnere i senepoken.
I graven til Tutankhamon var det et stor antall av shabtier, men disse var ulike størrelser, og de fleste var utsmykket med hieroglyfiske utsagn. Tutankhamons shabtier var i flere grupper; en del æret Osiris og var gullbelagte; en del var av ganske enkelt gjort av tre eller av keramisk fajanse.
Form og materiale
Shabtier eller ushabtier var hovedsakelig i mumieform, men på det attende dynasti under Tuthmosis IV, begynte de å bli framstilt som tjenere med kurver, sekker, og andre landbruksredskaper. En del var svært vakkert utformet, og fargelagt i emalje. De ble framstil av leire, tre, eller stein; de eldste var tidvis gjort i voks. Senere statuetter ble som regel gjort i mindre forgjengelig materiale: stein, terrakotta, metall, glass, og som oftest, av glasert keramikk med fajanse. Mens de som ble framstilt for rike ofte var framragende miniatyrkunstverk, er den store massen både enkle og billig framstilt, standardiserte og gjort fram en støpeform uten større detaljer.
Mario Lemina
Mario René Junior Lemina (født 1. september 1993) er en fransk-gabonsk‌ fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Den 29. april 2016 skrev han under en fireårskontrakt til 30. juni 2020 med Juventus. Overgangssummen er på 9,5 millioner euro.
Thea Leora
Thea Leora Oskarsen (født i Oslo) er en norsk artist. Oskarsen startet sin musikalske karriere som 14-åring i popgruppen Fixx, og har også samarbeidet med bl.a David Eriksen og Jaa9 & OnklP.
I 2014 deltok Thea Leora, sammen med Hilda Stenmalm, i den første semifinalen av Melodi Grand Prix med melodien Best Friend's Boyfriend, som er skrevet av Martin Kleveland, Lisa Desmond Linder og Jesper Jakobsen. Sangen ble ikke blant de tre med flest SMS-stemmer, og kvalifiserte seg derfor ikke til finalen.
Fanø Bryghus
Fanø Bryghus er et mikrobryggeri og en kafé på Fanø i Danmark.
Fanø Bryghus åpnet opprinnelig i 2006 i et tidligere el-verk på Strandvejen i Nordby av meieriingeniør Kai Holm. Bryggeriet måtte imidlertid melde oppbud 23. desember 2008.
I sommeren 2018 overtok Erik Bank Lauridsen Holding A/S sammen med den lokale forretningsmannen, Henrik Styrup, driftsselskapet bak Fanø Bryghus, og ansatte i den forbindelse en ny direktør - Sofie Jansen, som bl.a. a. skal stå for en transformasjon og relansering av bryggeriets bar- og kaféområde og og Styrup Holding fra Fanø driver også bryggeriet.
Bryggeriets bar har et fast sortiment av øl som består av:
Otto er et neshorn (animasjonsfilm)
Otto er et neshorn er en 3D-animert familiefilm basert på Ole Lund Kirkegaards historie om neshornet Otto i boken med samme navn fra 1972.
VM i aking 1958
VM i aking 1958 (verdensmesterskapet i aking) fant sted i Krynica-Zdrój i Polen i 1958.
Otto er et neshorn (animasjonsfilm)
Filmen er en del av en trilogi som i tillegg til denne også inneholder Ola Froskesnapper (2011) og Gummi T (2012). Trilogien er produsert av Crone Film.
Dolores Claiborne (film)
Dolores Claiborne er en amerikansk psykologisk thriller fra 1995, regissert av Taylor Hackford. Kathy Bates, Jennifer Jason Leigh og David Strathairn spiller hovedrollene. Filmen er basert på Stephen Kings roman Dolores Claiborne og handler om forholdet mellom en mor tiltalt for mord og hennes datter. Historien blir i stor grad fortalt med tilbakeblikk for å binde sammen nåtid og fortid. Manuset til Dolores Claiborne ble skrevet av Tony Gilroy, og filmen ble spilt inn i Nova Scotia i 1994.
Otto er et neshorn (animasjonsfilm)
Handling
På vei hjem fra skolen oppdager Topper en magisk blyant, som han bruker til å skrive en kjærlighetserklæring. Men kort tid senere har alt han har skrevet forsvunnet sporløst. Etter at han kommer hjem begynner Topper å tegne et veldig stort neshorn, men denne gangen forsvinner ikke tegningen slik Topper hadde trodd.
Dolores Claiborne (film)
Filmen har fått god kritikk, og Gary Susman fra magasinet Time kåret den til en av de ti beste filmene basert på Kings romaner. Susman skrev: «Regissør Taylor Hackford finner en feilfri måte å håndtere filmens hyppige hopp fram og tilbake i tid på; i filmens visuelle språk er fortiden alltid luskende i bakgrunnen og ser over nåtidens skulder. Filmen tilhører likevel Bates. Det er hennes show, selv mer enn i Misery, og hun fortjener mer anerkjennelse for den enn det hun fikk.»
Handling
Den gamle damen Vera Donovan (Judy Parfitt) blir funnet død, og husholdersken Dolores Claiborne (Kathy Bates) blir pågrepet for drapet. Dolores' datter Selena (Jennifer Jason Leigh) vender motvillig tilbake til hjembyen for å hjelpe sin mor. Veras død vekker en rekke fortrengte følelser og minner.
Otto er et neshorn (animasjonsfilm)
Handling
I stedet kommer neshornet plutselig til live i leiligheten hans, og Topper gir dyret navnet Otto. Men det oppstår snart en rekke komplikasjoner.
Stabben
Stabben er et fjell på øyen Stabblandet i Aure kommune på Ytre Nordmøre. Det har en høyde på 827 meter over havet. Fjellet er det nordligste av fjellene på øyen, fra toppen går det en fjellrygg til Innerbergsalen. Gården Stabben ligger ved foten av fjellet på vestsiden, ved Sålåsundet. På nordsiden ligger Soleimsgårdene, og dalføret Soleimsdalen er på østsiden av fjellet.
Stabben har gitt navn til øyen den ligger på, Stabblandet, men også betegnelsen på fjellene som hørte under tidligere Tustna kommune; Tustnastabban.
Stabben er regnet som det vanskeligste fjellet av Tustnastabban å bestige, og de fleste velger å ha med kjentmann.
Niels Griis Alstrup Dahl (offiser)
Niels Griis Alstrup Dahl (født 1777, død 1834) var en norsk offiser og stortingsmann.
Han var gift med Cecilie Sophie Muller Segelcke.
Edvard Sem
Edvard Sem (født 21. mars 1859 i Blaker, død 19. september 1946 i Halden )  var en norsk bokhandler og politiker for Høyre.
Sem var handelsutdannet i Kristiania og fra 1880-tallet drev han bok- og papirhandel i Fredrikshald. Han engasjerte seg også i politikken, var medlem av bystyret i Fredrikshald i 16 år. Han var suppleant for Fredrikshald til Stortinget i 1898–1900, 1901–1903 og 1904–1906. I 1901 møtte han fra 15. februar til ca. 1. april i stedet for August Hansen og i 1906 fra 6. april i stedet for Wilhelm Christian Suhrke.
Fra 1917 til 1919 var han ordfører i Fredrikshald.
Li Gui
Li Gui (, pinyin: Lǐ Guǐ; henrettet 27. juni 619), stilnavn: Chuze (處則), var keiser for det kortlivede riket Liang (涼, Liáng) som han etablerte mot slutten av det kinesiske Sui-dynastiets tid. Han regjerte i de deler av den moderne provinsen Gansu som ligger vest for Gulelven. I 618 vurderte han en kort tid å underkaste seg keiser Gaozu av Tang (Li Yuan), som de begge to mente å være fjernt i slekt med, men til slutt avviste han tanken. I 619 gjorde Tang-embedsmannen An Xinggui (安興貴) som om han underkastet seg ham, men gikk så til opprør mot ham i hans hovedstad Wuwei (武威, i det moderne Wuwei), styrtet ham, og utleverte ham til keiser Gaozu, som henrettet ham.
Som fyrste
Li Gui kom fra kommanderiet Wuwei (武威, omtrent det moderne Wuwei), og var offiser i lokalregjeringens milits. Hans familie var velstående, og han brukte dette for å hjelpe de fattige. Dette fav ham et godt omdømme. Han var også belest og god i debatter og med logiske resonnementer. Sommeren 617, da Xue Ju gikk til opprør mot Sui-dynastiets styre i Jincheng (金城, i det moderne Lanzhou), drøftet Li med sine frender Cao Zhen (曹珍), Guan Jin (關謹), Liang Shuo (梁碩), Li Yun (李贇) og An Xiuren (安修仁) muligheten for et eget opprør for Sui – resonnementet var at de fryktet at Xue ville plyndre i Wuwei med mindre noen stod ham i mot, og at Sui-lederne ikke ville være i stand til det. De bestemte seg for å utføre denne plan. Da tiden var inne for å velge leder, foreslo Cao at ettersom profetier hadde tilsagt at den neste keiser ville være av navnet Li, skulle Li Gui bli deres leder.
Høsten 617 fikk Li An sammenkalle regionens xiongnu-høvdinger, mens han selv samlet de ledende han-familier. De gjorde så felles sak og arresterte Sui-embedsmennene Xie Tongshi (謝統師) og Wei Shizheng (韋士政). Li tok tittelen den store fyrste av Liang vest for elven (Gulelven), og etablerte en regjeringsstruktur lignende den som Sui-grunnleggeren keiser Wen i sin tid hadde skapt. Guan mente at Sui-embedsmennene skulle drepes og deres eiendom deles opp. Li svarte: «Du tvang meg til å bli leder, så du skulle lytte til mine ordrer. Vi gikk til rettferdig opprør dor å berge folket; dersom vi dreper for pengers skyld, er vi bar erøvere, og hvordan kan vi da få utrettet store ting?». Han innbød Xie og Wei til å slutte seg til hans administrasjon. -- General Ashina Kandu (阿史那闞度) av vestlige Tuyue, som kalte seg Kan Khan (闞可汗), underkastet seg også.
Snart etter sendte Xue sin general Chang Zhongxing (常仲興) over Gulelven for å angripe Li Gui. Li Gui sendte Li Yun mot Chang, og Li Yun beseiret Chang og tok hele hans hær til fange. Li Gui ville løslate Changs soldater men Li Yun ville ikke, i den tro at de i så fall ville flykte tilbake til Xue og angripe på nytt. Li Yun forelo at de skulle slaktes ned, alle mann. Li Gui svarte, «Hvis Himmelen beskytter meg, vil jeg etterhvert ta deres leder til fange, og så vil de alle være mine. Hvis Himmelen ikke beskytter meg, er det nyttesløst for meg å holde på den.» Så løslot han dem.
Li Gui erobret så raskt fire andre kommanderier – Zhangye (張掖, omtrent det moderne Zhangye i Gansu), Dunhuang (敦煌, omtrent det moderne Dunhuang i Gansu), Xiping (西平, omtrent det moderne Xining i Qinghai), og Fuhan (枹罕, omtrent det moderne Linxia i Gansu), g kontrollerte dermed områdene vest for Gulelven. Men ikke lenge etter gikk Ashina Kandu ril opprør; Li Gui klarte imislertid å beseire og knuse ham.
I mens hadde keiser Gaozu, som hadde opprettet Tang-dynastiet våren 618, og han ville alliere seg med Li Gui for å angripe Xue Jus etterfølger Xue Rengao. Han sendte budbringere til Li Gui og kalte ham «yngre nevø». Li Gui likte dette, og sendte sin bror Li Mao (李懋) til Tang-hovedstaden Chang'an med hilsninger til keiser Gaozu. Keiser Gaozu på sin side sendte embedsmannen Zhang Qide (張俟德) til Wuwei for å kommisjonere Li Gui som kommandant av prefektuert Liang (det vil si Wuwei) og utnevne ham til fyrste av Liang. Men før Zhang hadde ankommet Li Guis land, hadde Li tatt seg keisertittel (som keiser av Liang) vinteren 618. Han gjorde sin sønn Li Boyu (李伯玉) til kronprins.
Som keiser
Straks Li Gui hadde utroipt seg til keiser, begynte det å gå nedover med hans styre. Han satte opprinnelig sin lit til Liang Shuo, som han anså som intelligent, som sin viktigste strateg. Men da Liang Shuo innså at xiongnu-høvdingene ble stadig mektigere, rådet han Li Gui til å tøyle deres makt, og dermed gjorde han xiongnu-høvdingenes anfører An Xiuren til motstander. Og da Li Guis sønn Li Zhongyan (李仲琰) besøkte Liang Shuo, ville ikke Liang Shuo gi ham respekt. Da beskyldte Li Zhongyan og An begge for forræderi, og Li Gui fikk så forgiftet og tatt livet av Liang Shuo.
Også rundt denne tiden fortalte en soåmmen Li Gui at Himmelen snart skulle sendte ham en guddinne. Li Gui bygde så et tårs som skulle så klart til å ta imot guddinnen. På samme tid led Li Guid rike under en hungersnød. Cao Zhen foreslo at de sultende skulle få matforsyninger. Men Xie Tongshi, som ille undergrave Li Guis styre, fortalte i stedet Li Gui at de sultende allerede var så svekkede at han ikke burde kaste bort mat på noen så svake – han hevdet at det Cao forsøkte på, var å vinne personlig popularitet. Li Gui gikk med på dette og holdt matrasjonene tilbake. Dermed mistet han folkets respekt.
Våren 619 kom Zhang Qide til Liang-området. (På dette tispunkt hadde keiser Gaozus sønn Li Shimin ellerede knust Xue Rengao.) Da Li Gui fikk høre keiser Gaozus tilbud, tilkjennegav han sin interesse – ettersom han betraktet keiser Gaozu som en slektning; han kunne gost tenke seg tittelen fyrste av Liang.
Cao var uenig og fremholdt at han ikke motte underkaste seg Tang - hvis han ønsket å gi etter skulle han heller gjøre bruk av den modell som keiser Xuan av det vestlige Liang brukte da han innordnet seg under Det nordlige Zhou – han fortsatte å benytte keisertittelen, selv om han erklærte seg som en undersått. Li Gui var enig, og stendte sin embedsmann Deng Xiao (鄧曉) til Chang'an. Så selv om han erklærte sin underordning under keiser Gaozu, kalte han seg nå «Deres undersått og ynre keiserlige nevøm Li Gui keieren av Liang.» Kaiser Gaozu mislikte dette, og holdt Deng tilbake. Han begynte så å planlegge angrep mot Li Gui. Han sendte budbringere for å inngå fredsavtale med Tuyuhuns Busabuo Khan, Murong Fuyun, med tilbud om å sende tilbake Murong Fuyuns sønn Murong Shun (som var blitt holdt som fange av Sui). Murong Fuyun likte dette, og angrep Liang slik Tang hadde bedt om, for å svekke Li Gui.
Nederlag og død
Sommeren 619 tilbød An Xiurens bror An Xinggui (安興貴), som var embedsmann under keiser Gaozu, at han skulle reise til Liang for å forsøke å overtale Li Gui til å underkaste seg. Han meddelte keiser Gaozu at hans plan var først å forsøke å overbevise Li Gui, men at hvis han mislykkes, ville han gjøre opprør mot Li Gui og styrte ham. Keiser Gaozu gikk med på planen.
Li Gui klarte ikke å stå imot angrepet, og trakk seg tilbake til Wuwei. An Xinggui beleiret Wuwei og oppfordet dets innbyggere til å overgi seg. Folket i Wuwei dorlot byen i hopetall og overgav seg til An Xinggui. Li Gui skjønte at håpet var ute, og klatret opp i det tårnet han hadde bygd for guddinnen, og sammen med sin keiserinne holdt han en siste avskjedsfest.
An Xinggui rykket kort tid etter inn i byen og tok ham til fange, og utleverte ham til Chang'an. Keiser Gaozu henrettet ham og hans sønner og brødre.
Disse dristige menn i de farlige fly
Disse dristige menn i de farlige fly, eller How I Flew from London to Paris in 25 Hours 11 Minutes er en britisk komediefilm fra 1965 med Stuart Whitman, Sarah Miles, Robert Morley, Terry-Thomas og James Fox, regissert. Den var skrevet av Ken Annakin.
Filmen er basert på manuset Flying Crazy, og handlingen er satt til året 1910, der Lord Rawnsley, en engelsk avismagnat, setter opp en pris på 10 000 pund (tilsvarte 920 000 pund i 1955) til vinneren av Daily Posts air race fra London til Paris for å bevise at Storbritannia er nummer én i luften.
Prolog
En kort fortelling beskriver menneskets første forsøk på å fly siden steinalderen inspirert av fuglenes flukt vist med opptak fra stumfilmens tid, og man blir presentert for en «testpilot» (Red Skelton) som stadig møter ulykke i sine forsøk.
Historien
Den pompøse britiske avismagnaten Lord  Rawnsley (Robert Morley) nekter sin ville datter, den kommende aviatrix og brennende suffragette Patricia (Sarah Miles), å fly. Flyveren Richard Mays (James Fox), en ung offiser og (i hvert fall i egne øyne) Patricia's forlovede unnfanger idéen om et air race fra London til Paris for å bevse at britisk luftfart (og hans karriere), er den ledende. Med Patricia's støtte overtaler han Lord Rawnsley til å sponse løpet som et publisitetsstunt for sin avis. Rawnsley, som tar hele æren for idéen, kunngjør arrangementet i avisen, og sjokkerer alle med det store premiebeløpet.
Invitasjoner og avisannonsering går ut over hele verden, og mange av deltakerne kommer til England med sine fly. Flyene blir plassert og vedlikeholdes i hangarer på flyplassen Brookley Motor Racing Track (som faktisk er en rimelig historisk fremstilling av dagens Brooklands), hvor pilotene øver i dagene før løpet. I løpet av denne tiden utvikler en forutsigbar patriotisk motvilje seg raskt. De fleste av deltakerne er, alle i samsvar med nasjonale stereotyper, inkludert «etter boken» med monokkel den prøyssiske offiser, oberst Manfred von Holstein (Gert Fröbe), den heftige italienske Count Emilio Ponticelli (Alberto Sordi), en testflyver som vraker det ene flyet etter det andre, og den amorøse franskmannen, Pierre Dubois (Jean-Pierre Cassel), og Yujiro Ishihara som ankommer sent som en japansk marineoffiser, Yamamoto med en perfekt (dubbet) engelsk aksent. Den rivalisering som utvikler seg mellom de respektive nasjoner utarter til en latterlig duell med varmluftsballong mellom en tysker og en franskmann, og de vanvittige handlinger av flyveren, baronetten, sir Percy Ware-Armitage (Terry-Thomas), en skruppelløs britisk flyger som «aldri overlater noe til tilfeldighetene». Med sin mobbete tjener, Courtney (Eric Sykes) saboterer han to fly, medisinerer en pilot, (med lakserolje) og jukser ved å sende sitt fly over kanalen med båt på kvelden. Flere komplikasjoner oppstår da den robuste amerikanske cowboy Orvil Newton (Stuart Whitman) faller for Patricia, danner en trekant med henne og Mays.
Med ønsker om «lykke til løpesedler» før løpet starter, klager Lord Rawnsley til sin medarbeider: «problemet med disse internasjonale saker er at de tiltrekker utlendinger». Fjorten konkurrenter faller fra, én etter én, motorer svikter, flyene havarerer. Til slutt er bare fire igjen (kun tre fly kommer til Paris). Newton mister tid da han lander for å redde Ponticelli fra sitt brennende fly, og kommer på andreplass. Mays vinner for Storbritannia, men han erkjenner Newtons heltemot og insisterer på å dele ære og premie med den fattige amerikaner. Den andre vellykkede flyver, Dubois, fullfører løpet for Frankrike. Newtons og Patricia's siste kyss blir avbrutt av en merkelig støy. De og de andre på feltet ser opp og ser en overflyving av seks English Electric Lightning- jagerfly, nå flyttes tiden til «nåtid» (1955).
Epilog
For å vise at det fortsatt er farer ved moderne fly, til tross for dagens avanserte teknologi, blir en nattflyvning med et sivil fly over Den engelske kanal avlyst på grunn av kraftig tåke. En av de forsinkede passasjerer (Red Skelton) får idéen om å lære å fly med sin egen kraft, videreføre menneskets pionerånd ved å flakse med armene.
Opprinnelse
Regissøren, Ken Annakin hadde vært interessert i luftfart fra sine tidlige år da den banebrytende flyver, Sir Alan Cobham tok ham opp i et fly i en dobbeldekker. Senere, under andre verdenskrig, tjenstgjorde Annakin i RAF da han hadde begynt sin karriere i dokumentarfilmer. I 1963 arbeidet han sammen med tekstforfatter Jack Davies med en eventyrfilm om transatlantiske flyvninger da produsentens konkurs avbrøt produksjon. Frisk fra sin rolle som leder av det britiske smale segmentet i Den lengste dagen (1962), foreslo Annakin en film fra luftfartens barndom til Darryl F. Zanuck, hans produsent på Den Lengste Dagen. Annakin ble født i 1914, en tid senere enn den beskrevet i filmen, og selv om filmen er en farse, beskriver filmen de ulike flyveree oppførsel og spenningen mellom de europeiske land før første verdenskrig og en form for sivilisasjon mellom England og Frankrike,, kalt Entente cordiale.
Etter å ha blitt satt til musikk av Ron Goodwin, ble "Disse dristige menn i de farlige farlige fly"-melodien utgitt som singel i 1965 på Stateside Records, sammen med et tilhørende soundtrack album.
Et internasjonalt klipp av filmens deltakere åpner med en kort, tegneserieprolog på flyvningens historie, fortalt av James Robertson Justice, og med den amerikanske komiker Red Skelton i en rekke sort/hvitt vignetter som omhandler opptak av mislykkede forsøk på tidlig flyvning. Skelton avbildes som en gjentagende karakter, hvis opplevelser spenner over flere århundrer. En tiidlig sekvens av luftfartens historie begynner filmen, etterfulgt av en lunefull animert åpningssekvens tegnet av karrikaturtegneren Ronald Searle, ledsaget av tittelsporet.
Disse dristige menn i de farlige farlige fly avsluttes med en epilog på en London-flyplass i 1960 som er stengt på grunn av tåke og kanselleringer av fly til Paris blir annonsert. Fortelleren bemerker at i dag «gjør en jet gjør turen på syv minutter, men det kan ta lengere tid». En frustrert passasjer (Skelton, igjen) starter vinge-flagrende bevegelser med armene, og scenen forvandles til en animasjon fra rulleteksten. Dette var Skelton siste spillefilm. Han kom til Europa filmsesongen 1964-65 for sin TV-serie, The,Red Skelton Show. En av styrkene med filmen var britiske og internasjonale skuespillere som vekkr til live svakheter i hver deltakers nasjonalitet. Underholdning kommer fra dialog, karakteriseing og flystunt, med både heltemot og ufin oppførsel. Topp britiske komedie skuespillere, Benny Hill, Eric Sykes, Terry-Thomas og Tony Hancock, blant andre iverksatte galskapsuhell. Mens Terry-Thomas hadde en betydelig ledende rolle som en «julsemaker», spilte Hill, Sykes og Hancock mindre betydelige roller. Selv om Hancock hadde brukket benet utenfor settet to dager tidligere, skrev Annakin hans skrøpelighet i historien, og hans gipsede ben figurerte i en rekke scener.
I en gjentagende scene, foreslått av Zanuck, flørter Irina Demick med den franske piloten som forskjellige kvinner. For det første, hun er Brigitte (fransk), så Marlene (tysk), Ingrid (svensk), Françoise (belgisk), Yvette (bulgarsk), og til slutt, Betty (britisk).
Et annet aspekt var vanskeligheten å skrive og regissere med Annakin og Davies sammen. De hadde spilt sammen i Very Important Persons (1961), Fast Lady (1962) og Crooks Anonymus (1962). Annakin og Davies fortsatte å utvikle manus med sprø tolkninger. Når den tyske karakter, Gert Fröbe funderer på hvordan han skal klatrer inn i cockpit og henter en manual og følger den slavisk til han lander, snur han bladet i manualen, leser, og så sår han av tenningen. Selv om en komedie med elementer av Annakin's dokumentar i bakgrunnen var det tydelig med autentiske kulisser, rekvisitter og kostymer. Mer enn 2 000 tilbehør og autentiske kostymer og biler i det klassiske billøp London to Brighton Veteran Car Run ble invitert på settet med sine kjøretøyer, et uventet kupp å få med så mange biler fra perioden.
En plagsom distriktsjon på settet skjedde da de to ledende aktørene, Stuart Whitman og Sarah Miles falt tidlig ut i produksjon. Direktor Ken Annakin kommenterte at det begynte med en dårlig timet vits av Whitman. Miles «hatet hans guts» og sjelden nedverdiget seg til å snakke til ham etterpå, mindre samtale var nødvendig etter manuskriptet. Annakin gjorde en rekke endringer for å sikre at produksjonen fortsatt gikk greit. Stjernene sluttet fred med hverandre til filmingen var avsluttet; deres interaksjoner var mormale under siste re-opptak av scener og lydopptak.
Steder
Filmen bruker periodens nøyaktige, life-size flymodeller og kopier for å skape en tidlig 20. århundre flyplass, i Brookley Motor Racing Track (formet etter Brooklands hvor tidlig bilsport og flyvere delte fasiliteter for testing er rimelig lik dagens Brooklandsbane). Alle Brookley strukturer, fly og kjøretøy (inkludert en sjelden 1908 Rolls-Royce Silver Ghost, anslått å være verdt 50 millioner dollar ) var en del av de ytre sett på Booker-Airfield, High Wycombe, Buckinghamshire, England. Den ferdige settet inneholdt en vindmølle med et utsiktstårn og tjente som en restaurant ("Old Mill Cafe"). En sirkulær bane ble også bygget og brukt i en forrykende motorsykkelsekvens i filmen. Vindmøllen ble brukt lå på Turville, Buckighamshire i nærheten. I tillegg, feltet i tilknytning til vindmøllen ble brukt som location for en rekke av nærbilder av pilotene i luften. Hangarer ble bygget i rekker med navn av reelle og fiktive produsenter: A.V. Roe & Co., Bristol: The British and Colonial Aeroplane Company, Humber, The Sopwiths hangarer, Vickers og Ware-Armitage Production Co. & Works. En tribune ble bygget for tilskuere.
Da produksjonen var i stand til å skaffe rettigheter til filming av de viktigste sekvenser over Paris, ble modeller av fly og et lite parisisk sett spilte en fremtredende rolle i sekvenser som skildret Paris. En mock-up av Calais ble også bygget. Interiør og studiodsett, bygget i Pinewood Studios ble brukt for blåskjerm og spesielle effekter, mens eksteriør og interiøropptak av Rawnsley's Manor House ble tatt ved Pinewood Studios i Iver Heath, Buckinghamshire. Andre opptaksplasser var i Kent, i Dover Castle, sammen med De hvite klippene ved Dover og Dover beach. (I scenen hvor flyet starter i nærheten av Dover, for å fortsette racet var moderne ferger synlig havnen).
Der hvor sir Percy lander på et tog er nå lukket linje fra Bedford til Hitchin. Tunnelen som de fløy gjennom er den gamle Warden Tunnel i nærheten av landsbyen med samme navn i Bedfordshire. Tunnelen hadde nylig blitt stengt og kjøletårnet til det nå nedrevne Bedford kraftstasjon kan sees. Lokomotivet er et tidligere Highland Railway Jones fra 1910.
Kameraplattformer, inkludert en modifisert Citroën sedan, kameralastebil, helikoptre og fly var konstruert av Dick Parker. Parker hadde bygget det for modell sekvenser i Strategic Air Command (1955). Riggen besto av to bygningskraner og en hydraulisk operert enhet for å vippe og posisjonere en modell, sammen med 61 meter kabler. Parker's rigg tillot skuespillerne å sitte inne full-skala modeller, opphengt 15 m over bakken, men ga sikkerhet og realisme for trinnvise flysekvenser med himmelen realistisk i bakgrunnen. En ytterligere hydraulisk plattform gjorde unna med mattbilder av fly i luften. Plattformen var stor nok til å montere et fly og Parker eller stunt piloter kunne manipulere sine kontroller for realistiske blåsljermsekvenser. Kompositt-fotografering ble brukt når scener som kalles for vanskelig skudd, og disse ble avsluttet ved Pinewood Studios. Noen bilder ble tatt med rudimentære cockpiter og neser festet til et Alouette helikopter. En scene over Paris var iscenesatt med små modeller, da Paris nektet en overfyvning. Men for de meste av de flygende scener, var det full-skala fly som ble brukt.
Flyene
Filmen er kjent for sine reproduksjonen av fly fra 1910-tallet fly, inkludert en tredekker, endekkere, Dobbeltdekkere, og også Horatio Phillips's 20-vingede fly fra 1904. Wheeler insisterte på autentiske materialer, men tillot bruk av moderne motorer og endringer som var nødvendig for å ivareta sikkerheten. Av 20 typer bygget i 1964 for 5 000 pund hver var seks fly flyvedyktige. De ble fløyet av seks stuntpiloter og vedlikeholdt av 14 mekanikere. Løpets take-off scene hvor syv fly er i luften på en gang er en sammensatt scene med ett fly. Flyforholdene ble overvåket nøye, og flyscener ble filmet før kl. 10 på formiddagen eller i tidlig kvelden når luften var minst turbulent. Kopier lik originalene var spinkle, og vanskelig å fly. Når været var dårlig, ble interiør eller andre tilfeldige sekvenser filmet i stedet. Wheeler tjente til slutt ikke bare som teknisk rådgiver, men også som flyveileder gjennom hele produksjonen, og skrev senere en omfattende bakgrunnsberetning om film og kopier som ble konstruert for å beskrive periodens fly.
Autentisitet
De flydyktige kopier ble spesielt valgt ut til å være forskjellig nok til at en vanlig publikummer kunne skille dem. De var alle typer kjent for å ha fløyet bra, i eller rundt 1910. I de fleste tilfeller fungerte dette bra, men det var et par overraskelser. For eksempel, i sin tidlige form, kopien av Santos-Dumont Demoiselle, en forløper til dagens mikrofly, var ute av stand til å lette, bortsett fra i korte hopp. Utvidet vingespenn og montering av en mer kraftig 50 hk motor produserte bare marginal forbedring. Da Doug Bianchi, en ansatt som bygde kopien, konsulterte med Allen Wheeler, fortalte han at Demoiselle ble designet for den første pilot, Alberto Santos-Dumont, som var en veldig kort, tett bygget mann. En passende liten pilot, Joan Hughes, et tidligere medlem av Air Transport Auxiliary ble brukt. Med redusert last og den nye pilot fløy Demoiselle veldig bra, og Hughes viste seg å være en dyktig stuntpilot, i stand til å gjennomføre krevende operasjoner. I 1960 hadde Bianchi skapt en Vickers 22 (Blériot-type) Monoplan ved hjelp av Vickers-selskapets tegninger beregnet for Vickers Flying Club i 1910, kjøpte  20th Century Fox den ferdig kopi selv om det krevde en ny motor og modifikasjoner, deriblant skifte treskroget med sveiste stålrør, samt å installere balanseror i stedet for vinge-bøying. Denne Vickers 22 var den siste typen som ble brukt av den italienske deltaker. . Denne Vickers ble solgt til en kjøper i New Zealand. Den antas å ha fløyet en gang, på Wellington flyplass styrt av testpiloten, Keith Trillo. Den finnes nå på Southward Car Museum, Otaihanga, New Zealand.
Peter Hillwood fra Hampshire Aero Klubb bygde en Avro Triplane Mk IV ved hjelp av tegninger levert av Geoffrey Verdon Roe, sønn av A.V. Roe, den opprinnelige konstruktør. Byggingen fulgte A.V. Roe spesifikasjoner og var den eneste kopi som benyttet vinge-bøying vellykket. Med en mer kraftfull 90 h/k Cirrus II i stedet for den opprinnelige 20 h/k Green motoren Avro Triplane viste seg å være en livlig utøver selv med en stuntmann dinglende fra ned fra skroget.
Filmmodellen av Antoinette IV var dyktig kopiert, den slanke, grasiøse endekker var svært nær det første flyet til å fly over den Den engelske kanal i hendene på Hubert Latham, og vant flere priser i tidlig konkurranser. Da Hants og Sussex Airtransport fra Portsmouth bygde det, fulgte de den opprinnelige strukturelle beregning nøye, selv om dagens de Havilland Gipsy motoren ble brukt. Antoinette's vingestruktur viste seg imidlertid å være svært fleksibel, og horisontalkontrollen svært dårlig, selv etter at vingen ble forsterket, og den opprinnelige vinge-bøying ble erstattet med balanseror. Likevel, selv i sin endelige konfigurasjon var Antoinette marginal med hensyn til stabilitet og lateral kontroll og stor forsiktighet måtte tas i løpet av de siste flysekvenser, de fleste flyvninger var litt «humpete». Realismen og oppmerksomheten til detaljer i reproduksjoner av veteranflyene var en stor bidragsyter til at filmen ble likt, og selv om et par av enkelte stunts ble oppnådd gjennom bruk av modeller og smart forkledde fly, var de fleste flyscener gjort av faktiske flygende fly. De få ekte veteranfly som ble brukt omfatter en Deperdussin brukt som sist var flygedyktige 1912 og Blackburn Monoplan "D" (det eldste ekte britiske fly som fortsatt flyr tilhørte Shuttleworth Trust, utstilt  på Old Warden, Bedfordshire. Da filmingen var ferdig ble  "1910 Bristol Boxkite" og "1911 Roe IV Triplane" plassert  i Shuttleworth-Samlingen. Begge kopier er fortsatt i flygedyktige tilstand, om enn flyr med forskjellige motorer. For sin rolle i å promotere filmen, ble det ikke-flygende "Passat Ornithopter" gitt til flyekonservator  Cole Palen som stiller det ut det på sin Old Rhinebeck Aerodrome, New York, hvor det fortsatt står til utstilling. I løpet av salgsfremmende visninger for filmen i 1965, ble en rekke veteranføy og filmkopier brukt i produksjonen,,fløyet i både Storbritannia og USA. Pilotene som hadde vært en del av filmteamet lette å overtale til å ta en tur for å få en sjanse til å fly disse flyene igjen.
Mottakelse
Disse dristige menn i de farlige fly hadde sin Kongelige verdenspremiere 3. juni 1965 på Astoria Teater i West End i London i med tilstedeværelsen av H. R. H. Prins Philip. Avisanmeldeldere beskrev Disse dristige menn i de farlige fly ...som gøy, og til og med den vanligvis hyper-kritiske New York Times anmelder Bosley Crowther var overstrømmende i at filmen var «et morsomt bilde, svært fargerikt».Crowther Bosley i Variety hadde en lignende reaksjon: «Så fantasifull og nostalgisk et stykke smart bilde-noe som er vist på lerrettet i de siste årene, dette tilbakeblikk inn luftfartens pioneerdager, da de fleste flyene ble bygget med lim og ståltråd er en oppvarmende underholdning» Da filmen dukket opp på TV for første gang i 1969, oppsummerte TV-Guide de mest kritiske anmeldelser: «God, ren moro, med rask og rasende handling, god kinematografi, skarp dialog, fantastiske fly, og en rekke, noen av de morsomste menneskene filmen har skapt»
I over to timer ble Disse dristige menn i de farlige fly ... (de fleste kinoer forkortet den fulle tittelen, til slutt re-lansert med kortere tittel) ble behandlet som en stor produksjon, som er ett av bare tre full-lengde 70 mm Todd-AO Fox utgivelser i 1965 med et avbrekk og musikalsk mellomspill som ble skjøtt inn i den opprinnelige på grunn av Todd-AO prosessen. Filmen var en eksklusiv funksjon som bare ble vist i deluxe Cinerama saler der kundenes behov med reserverte seter måtte kjøpes i forkant av tid. Et av de mest populære eksempler på '60 "epic komedie" sjanger, det ble en kassasuksess, langt ut over den store lignende bil-race komedie The Great Race (1965). Det sto seg godt mot en flerårig favoritt, For en gal, gal, gal, gal verden (1963). Publikums reaksjon både i første utgivelse, og selv i dag, er nesten universelle i vurderingen av filmen som en av de «klassiske» flyfilmer.
Aenictocupidus
Aenictocupidus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.
Utseende
En liten, rødbrun kortvinge som er en svært god etterligning av en maur. Antennene er ganske kraftige, knebøyde, over halvaprten så lange som den påfallende korte kroppen. Hodet er kort og bredt med store fasettøyne. Pronotum er rundet og hvelvet. Dekkvingene er nokså korte. Bakkroppen har to smale fremre ledd (etterligner maurenes propodeum og petiolus), resten er bredt oval og holdes oppoverbøyd over kroppen. Beina er lange og tynne.
Levevis
Disse billene lever knyttet til maur (såkalte myrmekofiler), spesielt hærmaur i slekten Aenictus.
Ratnagotravibhāga
Ratnagotravibhāga (sanskrit) og dens kommentar, vyākhyā, også kjent som Uttaratantraśāstra, er et kompendium til Tathāgatagarbhasūtraene. Teksten ble opprinnelig skrevet i sanskrit; teksten og dens kommentar er også bevart i tibetanske og kinesiske oversettelser. Teksten beskriver gotra eller linjen av buddhaer, som er buddha-naturens nærvær i alle levende vesener. Den er en Yogācāra-tekst som har vært spesielt populær innen Fǎxiàng-zōng eller østasiatisk Yogācāra.
Den farlige Mrs. Cheyney
Den farlige Mrs. Cheyney (originaltittel: The Last of Mrs. Cheyney) er et amerikansk komedie-drama fra 1937 regissert av Edward H. Griffith etter Frederick Lonsdale sitt skuespill "The Last of Mrs. Cheyney".
Samiske geografiske navn i Indre Fosen
Samiske geografiske navn i Indre Fosen (knr 5054) angir stedsnavn i Indre Fosen kommune som har en alternativ samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner.