cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blackout (film fra 1986)
Filmen vant to priser under Amandaprisen 1986: beste foto ved og beste faglige innsats i film for scenografi ved Frode Krohg. Den var også nominert i klassene beste norske kinofilm, beste mannlige hovedrolle (Henrik Scheele) og beste originalmusikk (Øistein Boassen og Morten Halle).
Handling
Privatetterforskeren Werner må forholde seg til en attraktiv og dødelig femme fatale, en brutal politimester, og en gangster som bare går under kallenavnet «spanjolen» samtidig som han forsøker å slåss mot kriminalitet og korrupsjon.
Proud (Tamara Todevska-sang)
Bakgrunn
«Proud» skulle opprinnelig ha blitt utgitt 4. mars 2019, men ble utsatt med fire dager, slik at utgivelsen sammenfalt med den internasjonale kvinnedagen. Sangen handler om å være stolt over den du er og ikke la deg affisere av andre som mener du ikke er god nok.
Eurovision Song Contest
I januar 2019 ble Nord-Makedonia trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel torsdag 16. mai, og Nord-Makedonia hadde startnummer 17 – nest sist ut på scenen. I avstemningen ble sangen blant de ti beste i semifinalen, og kvalifiserte seg dermed til finalen lørdag 18. mai. Dette var første gang siden 2012 at Nord-Makedonia kvalifiserte seg til finalen.
I finalen vant «Proud» juryavstemningen foran Sverige. Den ble nummer tolv i telefonavstemningen og endte på syvendeplass sammenlagt med 305 poeng. Dette var Nord-Makedonias beste plassering i konkurransen.
Hekseprosessene i Torsåker
Hekseprosessene i Torsåker var en rettsprosess som fant sted i Torsåkers socken i Ångermanland (Sverige). Prosessen var den største hekseprosessen under heksehysteriet som er kjent som «Det stora oväsendet» 1668–1676, og den største hekseprosessen noensinne i Sverige. 71 personer, 65 kvinner, 2 menn og 4 gutter, ble brent etter å ha blitt halshugget.
I 1674 hadde det heksehysteriet som hadde ført til hekseprosesser i flere svenske landskap etter rettssaken mot Märet Jonsdotter i Lillhärdal i 1668, nådd Ångermanland. 15. oktober 1674 begynte en rettssak på gjestgiveriet i Hammar i Torsåkers pastorat (Härnösands stift). Rundt sytti innbyggere fra sognene Torsåker, Dal og Ytterlännäs ble anklaget for hekseri. En av de sentrale personene bak hekseprosessene var presten Laurentius Hornaeus.
Innbyggerne ble anklaget for å ha utøvet trolldom og for å ha bortført barn til Blåkulla. Totalt ble 71 personer henrettet ved halshugning og brenning 1. juni 1675. 65 var kvinner (hver 5. kvinne i Torsåkers pastorat), 2 menn og 4 gutter. Noen kilder hevder at 9 personer ble henrettet allerede 28. mars, mens de resterande 62 ble henrettet 1. juni på Häxberget i Kramfors kommun for reiser de skulle ha foretatt til Blåkulla og seks med djevelen.
Jean Bolinder
Jean Bolinder (født 5. desember 1935 i Linköping i Sverige, død 7. juni 2020 i Flädie nær Malmø) var en svensk forfatter, dramatiker og kunstner. Han skrev også under pseudonymene Elisabeth Schalin og Jesper Borghamn.
Hekseprosessene i Torsåker
Dette er Sveriges største dokumenterte massehenrettelse i fredstid som har blitt gjennomført med støtte i gjeldende lovverk. Under heksejakten 1668–1676 ble cirka 300 mennesker henrettet for trolldom i Sverige. Videre ble rundt hundre anklaget og dømt til lavere straffer. Først da barnevitnene ble avslørt som upålitelige under prosessene i Stockholm i 1676 avtok hekseprosessene.
Loven om straff for trolldom ble ikke avskaffet før i 1779.
Jean Bolinder
Bakgrunn
Bolinder ble født på Laggarps säteri i Östergötland, men flyttet senere med sin familie til Enköping. Han gikk på gymnaset i Motala, en by hvis historie han senere skulle skrive. Bolinder studerte ved Uppsala universitet og tok deretter graden licentiatus philologiæ i historie ved Lunds universitet.
Karriere
Han var lektor i historie, svensk og drama i Lund ved gymnasene Katedralskolan og Polhemskolan i Lund og arbeidet med film og teater.
Han var redaktør for forlaget Hermods/Liber. Han skapte da Libers idrottslexikon og Motalas officiella historia. Som sjef for Libers teaterböcker utgav han blant annet tre stykker av Astrid Lindgren. Som forfatter er han mest kjent for sine kriminalromaner. Han fikk Svenska Deckarakademins pris för bästa svenska kriminalroman to ganger, i 1985 for För älskarns och mördarns skull og i 1990 for Dödisgropen. Han var en del av forfatterkollektivet Bo Lagevi og var æresmedlem av Svenska Deckarakademin. I 2012 fikk han foreningens Grand Master-diplom.
Utover sitt kriminallitterære forfatterskap skrev Bolinder drama, hørespill, skjønnlitterære romaner, lokalhistorie, litteraturhistorie og barnebøker. Som forsker arbeidet han med å klarlegge detaljene omkring August Strindbergs død (Strindbergina 1922).
NRK Radioteatret har sendt to av Bolinders kriminalhørespill: Klassefesten, fire episoder, 1980 og Den onde sirkelen, også fire episoder, 1984.
Giambattista Costaguti
Giambattista Costaguti (genoveser, født i 1636 i Roma i Italia, død 8. mars 1704 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i februar 1690 av pave Alexander VIII.
Han var bror til kardinal Vincenzo Costaguti (kreert 1643).
William Lewis (sjakkspiller)
William Lewis (1787–1870) var en engelsk sjakkspiller, -forfatter og -organisator.
Liv og virke
William Lewis var elev av Jacob Henry Sarratt, og ble etter lærerens død i 1819 den ledende britiske sjakkmester. Ved to anledninger rundt 1819 skal Lewis ha ført «sjakktyrkeren» på Johann Nepomuk Mälzels anmodning.
I april 1821 reiste Lewis til Paris for å spille en match mot Alexandre Deschapelles. Lewis fikk bonde og trekk i forgave av Deschapelles, og vant ett parti, de to andre endte remis. I 1823 tapte Lewis en match mot La Bourdonnais, med seier i ett parti og fire tap. Lewis ledet i 1824 London Chess Club-laget i en korrespondansematch mot Edinburgh.
Alexander McDonnell ble elev av Lewis i 1825. Etter at Lewis forsto at yngre spillere var i ferd med å overstråle ham, trakk han seg gradvis tilbake fra aktivt spill, liksom Deschapelles gjorde etter at han tapte for La Bourdonnais.
I 1827 gikk Lewis konkurs, men etter tre vanskelige år fikk han i 1830 en lukrativ jobb som sikret ham finansielt for resten av livet. Han ble nå i stand til å konsentrere seg om å skrive sine hovedverk: Series of Progressive Lessons (1831) og Second Series of Progressive Lessons (1832). Den første delen var av relativt elementær karakter beregnet på nybegynnere, men i den andre delen dybdeanalyserte han alle kjente åpningsvarianter, blant annet med den første publiserte beskrivelsen av evansgambit.
Lewis fortsatte å skrive sjakkavhandlinger også at han hadde trukket seg tilbake, men siden han nå var isolert fra det aktive sjakkmiljøet, klarte han ikke å ta inn over seg den nye generasjonens posisjonelle ideer. Ifølge Hooper og Whylds  var det siste store verket til Lewis, A Treatise on Chess (1844), derfor foreldet allerede ved utgivelsestidspunktet.
KA Arbeidsgiverorganisasjon for kirkelige virksomheter
Hovedorganisasjonen KA er en arbeidsgiver- og interesseorganisasjon for virksomheter med kirkelig forankring. KA har som formål å ivareta medlemmenes felles interesser og yte dem service i deres virksomhet.
KA er forkortelsen for organisasjonens navn ved etableringen i 1990, Kirkens Arbeidsgiverorganisasjon. Senere har navnet vært KA - Kirkelig arbeidsgiver- og interesseorganisasjon og KA Arbeidsgiverorganisasjon for kirkelige virksomheter før det ble endret til Hovedorganisasjonen KA i april 2023.
Medlemmene i KA
Den norske kirkes rådsorganer og enheter under disse. Kristne kirker, trossamfunn og menigheter og organer/enheter under disse. Virksomheter med et kirkelig/kristelig formål. Diakonale, pedagogiske og øvrige virksomheter med kirkelig forankring.
KAs oppgaver
KA bistår sine medlemmer arbeidsgiverspørsmål, økonomiske spørsmål, lover og regelverk, styring og ledelsesutvikling, oppgave- og ansvarsdeling, forvaltnings- og organisasjonsutvikling, virksomhets- og kvalitetsutvikling, strategi- og planarbeid og innenfor opplæring og informasjon.
Organisering
KAs øverste organ er landsrådet. KAs styre er ansvarlig for driften, mens en kontrollkomité skal føre kontroll med at organisasjonen og styret følger lover og regler, samt organisasjonens egne vedtekter, som til en hver tid gjelder. Organisasjonen har også en valgkomité som skal foreslå medlemmer av styre og kontrollkomité til landsrådet.
William Lewis (sjakkspiller)
Liv og virke
En korrespondent i George Walkers sjakkspalte i søndagsavisa Bell’s Life (1838) omtalte Lewis som «our past grandmaster», og brukte med det for første gang termen «stormester» om en høyt rangert sjakkspiller.
Lewis viste seg lite takknemlig overfor sin lærer Sarratt. Til tross for at han omtalte Sarratts Treatise on the Game of Chess (1808) som «poorly written», publiserte han boka i et andre opplag i 1822, tre år etter Sarrats død. Lewis' utgave sto i et direkte konkurranseforhold til en posthumt utgitt revidert utgave av samme bok med Sarratts egne utmerkede revisjoner, som Sarrats fattige enke var økonomisk avhengig av. I 1843 opprettet sjakkspillere et hjelpefond for henne, men navnet til den da velstående Lewis finnes ikke på lista over givere.
Oswald Carver
Oswald Armitage Carver (født 2. februar 1887, død 7. juni 1915) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker i 1908 i London.
Carver vant en olympisk bronsemedalje i roing under Sommer-OL i 1908 i London. Han var med på den britiske åtteren som kom på tredjeplass bak en britisk og en belgisk åtter. De tapte semifinalen til den belgiske båten som siden tapte finalen mot en annen britisk åtter. Begge tapende semifinalister fikk bronsemedaljer.
Furesø
Furesø er en innsjø nordøst på Sjælland i Danmark. Den ligger nordvest for København, og er med en dybde på 37,7 m landets dypeste.
Jim Fowler
Jim Fowler (født 9. april 1932 i Albany i Georgia, død 8. mai 2019) var en zoolog som har vært vert i TV-programmet Wild Kingdom.
Furesø
Furesø hører til kommunene Furesø, Lyngby-Taarbæk og Rudersdal. Innsjøen har et areal på 9,41 km². Furesø hører til vassdraget Mølleåen, som munner ut i Øresund.
Surnadal Golfklubb
Surnadal Golfklubb ble etablert i 2000. Golfparken på Mo ved Kvanne ble åpnet som 6-hulls bane i 2006, og utvidet til komplett 9-hulls bane sommeren 2008. Lengde er 4094m fra gul tee. Par 66 over 18 hull.
Banen ligger i lett skrånende dyrkamark og omkringliggende skogsterreng, med utsikt mot fjord og fjell. Ble nummer tre i kåring «Norges golfperle» i 2007.
Paraprotomocerus
Paraprotomocerus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Prosopocerini er middelsstore til nokså store, brunlige trebukker. Antennene er vanligvis lengre enn kroppen. Pronotum har en butt tann midt på hver side. Dekkvingene har ofte lyse tegninger.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Arten er utbredt i Zimbabwe.
Vincenzo Costaguti
Vincenzo Costaguti (genoveser, født 1612 i Roma i Italia, død 6. desember 1660 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert til kardinal i februar 1643 av pave Urban VIII.
Han var bror til kardinal Giambattista Costaguti (kreert 1690).
Mali Lilleås Næss
Mali Lilleås Næss (født 5. mai 1994) er en norsk fotballspiller fra Orkdal i Trøndelag. Hun spiller for toppserielaget Rosenborg, tidligere Trondheims-Ørn. Hun har i mange sesonger vært kaptein i klubben.
Næss ble rangert som nummer 324 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa Nidaros sin kåring i 2022.
Garntangen
Garntangen er fysisk en tange og en historisk fiskeplass som stikker ut i Steinsfjorden ved Vik i Hole kommune, Buskerud. Plassen ligger langs E16 (Holeveien), mellom tettstedet Sundvollen og kommunesenteret Vik. Det er bare tilkomst med bil i nordlig retning.
Garntangen lå opprinnelig under den gamle storgården Nordre Gjesval (Nordigarden, gnr. 193/1), men den ble etter hvert en husmannsplass. Tangen var en gammel fiskeplass, der det ble satt ut og ordnet med garn. Husmannen som bodde der i 1865, Nils Gulbrandsen, var en 49 år gammel enkemann, husmann med jord og fisker. Plassen ble imidlertid solgt ut som en selvstendig eiendom i 1869, og kjøper var en Nils Svendsen, født i 1800 i Valdres. Bruket fikk gnr. 193/3. I dag er adressen Holeveien 1669, 3530 Røyse.
Steinsfjorden har alltid vært et populært rekreasjonssted, sommer som vinter, og Garntangen en populær badeplass om sommeren og et bra utgangspunkt for isfiske (spesielt pilking) om vinteren. I 1956 satte eierne av plassen, Ingeborg og Gunnar Elvigen, opp en kiosk der, som raskt ble populær, både blant lokalbefolkningen og tilreisende turister. Den har byttet eierskap og utviklet seg til et moderne gatekjøkken gjennom årene, og 2011 omsatte stedet mer enn 66,000 hamburgere og 50,000 pølser.
Langs E16 ligger det et fredet og geologisk svært viktig område for forståelse av Oslofeltets fossilførende bergarter, kjent som Garntangen naturminne. Det har vært et populært tilholdssted for geologer gjennom mange år. Like bak bygningsmassen til gatekjøkkenet Steinsfjorden biotopvernområde, et nytt stor verneområde som ble opprettet 22. juni 2018 og strekker seg langs hele vestbredden og nordenden av fjorden, like til Åsatangen i Ringerike kommune. Like utenfor brygga (som ligger der på sommertid) ligger dessuten Braksøya, som ble opprettet som naturreservat alt i 1988. Hele øya er fredet, men den er populær som rekreasjonsområde for såvel isfiskere som båtfolk.
Filosofiåret 1814
Filosofiåret 1814 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1814.
Fødsler
(François-Jules Suisse) || fransk || filosof og politiker ||align=center|  ||align=center|1896 ||
Eric Powell
Eric Walter Powell (født 6. mai 1886, død 17. august 1933) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Powell vant en olympisk bronsemedalje i roing under Sommer-OL 1908 i London. Han var med på den britiske åtteren som kom på tredjeplass bak en britisk og en belgisk åtter. De tapte semifinalen til den belgiske båten som siden tapte finalen mot en annen britisk åtter. Begge tapende semifinalister fikk bronsemedaljer.
Rosesbukta
Rosesbukta (katalansk: Golf de Roses, spansk: Golfo de Rosas) er den nordøstligste bukta på den katalanske kysten av Spania.
Bukta er 16 km bred og er dannet av dalen El Fluvià og dens tilhørende elv. Her ligger også elvemunningene til Manol og La Muga. Disse elvene drenerer sørsiden av den østlige enden av Pyreneene og Alberes. Området blir ofte rammet av den kraftige vinden tramontane. Ved bukta ligger feriestedene Roses, Castelló d'Empúries/Empúriabrava, Sant Pere Pescador, Empúries og L'Escala. Naturparken Cap de Creu ligger i nord med utsikt over bukta. Ved bukta ligger også den kjente spanske restauranten El Bulli.
Bukta var opprinnelig bosatt av grekere som grunnla en handelsstasjon ved Empúries som senere ble en romersk by. Byen ble forlatt etter vikingenes og muslimenes plyndringer langs kysten. Området ble i middelalderen en del av grevskapet Empúries. Gjennom mesteparten av middelalderen var området et myrområde med malaria. Drenering omgjorde myrområdet til et jordbruksområde. I 1960-årene førte den økende turismen til videre utvikling av området med kanaler og villaer bygget på kunstige øyer mellom kanalene. En del av myrområdet finnes fremdeles og er et viktig stoppested for trekkfugler. Dette området er i dag kjent som naturparken Aiguamolls de l'Empordà.
Pronomaea
Pronomaea er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.
Cristophyllarthrius
Cristophyllarthrius er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Pronomaea
Utseende
Små (gjerne ca. 3-4 millimeter), slanke, blankt svarte kortvinger.
Cristophyllarthrius
Utseende
Phyllarthriini er middelsstore, avlange trebukker. Antennene er kortere enn kroppen, i alle fall hos noen er de kraftig sagtakkede, leddene utvidete. Pronotum er rundet uten pigger eller knøler på sidene. Dekkvingene er parallellsidige, spissen rundet.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Slektslisten følger
Sadam Ali
Sadam Ali (født 26. september 1988 i New York) er en amerikansk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen lettvekt, og som fikk sin olympiske debut da han representerte USA under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i første runde av Georgian Popescu fra Romania i vektklassen lettvekt.
The Lure
The Lure er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av Alice Guy Blaché.
Handling
Charlotte Baker blir dopet ned og fraktet til et bordell av Paul, hennes forlovede - som i virkeligheten er en hallik.
I håp om å finne henne igjen kontakter Charlottes familie den berømte detektiven Bob Macauley.
Dois Córregos
Dois Córregos er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Valg i Norge
Valg i Norge vedrører den demokratiske staten Norges valg og valgordning, samt historisk perspektiv og nærliggende forhold.
Norge er et demokratisk konstitusjonelt monarki og befolkningen velger menn og kvinner på lokalt, regionalt og nasjonalt nivå samt verv i Den norske kirke og representanter til Sametinget. På nasjonalt nivå velges representanter for parlamentet gjennom proporsjonal representasjon i 19 valgkretser (fylkene) hvert fjerde år, som videre avgjør den utøvende makts sammensetning. Som konstitusjonelt monarki er Norges statsoverhode Kongen dog kun som symbolsk makt. Regjeringssjefen, Norges statsminister er som oftest lederen av det politiske partiet med størst oppslutning, men trenger ikke å være det. Statsministeren er den utøvende makt sin høyeste autoritet og innehar i Norge størst myndighet og bestemmelsesrett. Regionale og lokale valg skjer parallelt to år etter stortingsvalgene hvilket gjør at Norge har politiske valg hvert andre år. I tillegg holdes det ekstraordinære folkeavstemninger i Norge, men dette er ikke lovfestet til forskjell fra ordinære valg av politiske representanter.
For å sørge for at de som bor langt unna får like mye å si i rikspolitikken som de som bor i Oslo og omegn, får fylkene i spredtbebygde områder flere mandater i forhold til antall innbyggere enn mer tettbebygde områdene i byene. Dette for å sikre god representasjon i Stortinget, og unngå at urbane interesser overkjører distriktene. Flerpartisystemet gjør at partiene ofte må samarbeide og danne koalisjonsregjering for å regjere. Det er allmenn stemmerett fra året man fyller 18 (forsøksordning med stemmerett for 16- og 17-åringer ved lokalvalget i 2011). Bare norske statsborgere kan stemme ved stortingsvalg, mens utlendinger som har bodd i Norge sammenhengende i tre år kan stemme ved lokalvalg. Kvinner fikk allmenn stemmerett i 1913. Norge er et monarki, og Kongen personlig har formelt sett øverste politiske myndighet, men han har ikke utøvet politisk makt siden parlamentarismen ble innført i 1884. Derimot har han utvilsomt hatt en viss innflytelse også etter 1884. Et prominent eksempel er kongens nei til de tyske kravene etter den tyske okkupasjonen i 1940. Stortinget, på sin side, godtok de tyske kravene.
Valgordningen ved stortingsvalg er proporsjonal representasjon i flermannskretser etter St. Laguës modifiserte metode. Prinsippet er at andelen av mandatene skal være så nær som mulig den andelen av stemmene partiet oppnår i det aktuelle valget. Det er to viktige unntak ved stortingsvalg: Utjevningsmandater og distriktstillegg. Utjevningsmandatene skal rette opp den skjevheten som kan skapes når et parti får et antall stemmer totalt, men ikke nok i et fylke til å vinne mandat. Partiet må ligge over sperregrensen på 4 % oppslutning på landsbasis for å komme med i fordelingen av utjevningsmandatene. Valgordningen i Norge har endret seg over tid og valg har forekommet i Norge siden 1814.
Overblikk
I Norge skjer det valg på mange arenaer. Den demokratiske fremgangsmåten er lovfestet i flere råd, utvalg, på arbeidsplasser og i politikken. På fem forskjellige administrative områder velges det representanter i Norge i dag. De fem er: Stortingsvalg, kommunevalg, fylkestingsvalg, sametingsvalg og kirkevalg. Det førstnevnte velges nasjonalt og er Norges nasjonalparlament. De to neste bestyrer landets administrative ledelse på de to underliggende nivåene under det nasjonale, nemlig fylkeskommunen og kommunen. Hos disse to finnes tilsvarende folkevalgte og «regjering» på lavere nivå og disse to valgene holdes samtidig hvert 4. år. Stortingsvalget holdes også hvert 4. år, med to års avvik fra kommunestyre- og fylkestingsvalget.
I tillegg har Norge i nyere tid fått ytterligere to valg. I 1989 ble Sametinget offisielt åpnet av Kong Olav V, med det formål å tjene samenes sak gjennom etablerte institusjoner. Sametingsvalg holdes samtidig som stortingsvalg hvert 4. år, men er helt uavhengige av hverandre. I 2008 fikk Norge sitt femte og hittil siste valgsystem. Valget av menighetsråd, bispedømmeråd og andre ledelsesposter i Den norske kirke (statskirken) ble opprettet av et samlet Storting og allerede året etter ble kirkevalget 2009 holdt samtidig som stortingsvalget. Det har imidlertid vært holdt flere tidligere.
Valgordning
Med Norges Grunnlov i 1814 innførte Norge indirekte flertallsvalg og denne ordningen bestod helt frem til unionsoppløsningen i 1905. Ved indirekte representasjon valgte de stemmeberettigede (menn over 25 år av en viss økonomisk klasse) valgmenn som videre valgte stortingsrepresentantene. Denne totrinnsprosedyren ble begrunnet av Riksforsamlingen med at det krevdes en viss kompetanse for å gjøre det riktige politiske valget. Det var heller ikke like enkelt å vite hvem en skulle stemme på, da det før 1884 ikke fantes politiske partier i Norge. Representantene i valgkollegiet var ikke forpliktet til å ha et politisk program å forsvare i forhold til velgerne, men formålet var å representere fellesskapet.
I 1884 ble både Venstre og Høyre stiftet (kalt parlamentarismen), og etterhvert som partiene fikk større innflytelse og skapte klare politiske skillelinjer ble det klart at flertallsvalget førte til urimelige skjevheter i mandatfordelingen. I teorien kunne et parti med knapt flertall i alle valgkretsene få samtlige mandater på tinget. I dag er denne ordningen mindre brukt enn direkte valg. Eksempelvis velger amerikanske velgere et valgmannskollegium som videre velger representanter. I 1905 ble valgordningen i Norge endret fra indirekte flertallsvalg til direkte flertallsvalg i enmannskretser. I første valgrunde var representanten nødt til å få rent flertall (< 50 %) for å vinne mandatet. Hvis dette ikke skjedde ble det holdt en andre valgrunde der vanlig flertall (flere stemmer enn noen annen representant) var nok for å vinne mandatet. Ettersom det nystiftede Arbeiderpartiet fikk økende oppslutning på begynnelsen av 1900-tallet, var denne ordningen fordelaktig for Venstre og Høyre da de kunne samarbeide mot Ap i den andre valgrunden. Dette gjorde ifølge enkelte at Arbeiderpartiet fikk mindre oppslutning enn de «burde».
Valghistorikk
Norge har historisk lenge vært underlagt andre nasjonalstater, som under Danmark-Norge (1537-1814) og Unionen mellom Sverige og Norge (1814-1905) og det var først ved Norges Grunnlov i 1814 at landet innførte sin egen valgordning og holdt nasjonale valg bestemt ved lov. Det ble avholdt stortingsvalg både i 1814, 1815 og 1817, men etter dette ble valg avholdt hvert tredje år frem til 1936 (med en forskyvning i 1870). Under andre verdenskrig ble det ikke avholdt valg da Norges regjering fungerte fra London. Siden valget avholdt i 1945 har stortingsvalg blitt avholdt i Norge hvert fjerde år. Det som nå heter kommune- og fylkestingsvalg ble først avholdt i 1898 med begrenset utstrekning til folkemassene (rundt 10 % hadde stemmerett). Frem til andre verdenskrig ble lokalvalg avholdt året etter stortingsvalg, men dette endret form etter krigen da det først ble avholdt valg i 1945 (samme år som stortingsvalget) for så igjen i 1947. Siden dette har lokalvalgene gått med to års avstand til de nasjonale valgene slik at Norge i praksis har valg hvert andre år hva gjelder politiske representanter. Lokalvalgene har endret karakter gjennom historien spesielt da fylkeskommunen ble etablert som eget administrativ ledd der velgere skulle velge sine representanter direkte. Det var også ved kommunestyrevalg kvinner først fikk tilgang i begrenset form før stemmeretten offisielt stod i 1913 for nasjonale valg.
Antiokensk ritus
Den antiokenske ritus er den kristne ritus som har sitt opphav i det oldkirkelige patriarkatet Antiokia. Ritusen betegnes også som vestsyrisk eller syrisk ritus (i motsetning til den kaldeiske ritus, som også omtales som østsyrisk).
Valg i Norge
Valghistorikk
Etter krigen har samtlige stortingsvalg gitt størst oppslutning til Arbeiderpartiet. Høyre har tilsvarende vært nest størst siden krigen frem til og med 1993, hva gjelder prosentvis oppslutning (Senterpartiet fikk flere mandater enn Høyre i 1993). I 1997, 2005 og 2009 var Fremskrittspartiet større enn Høyre.
System
Da Norge avholder valg på flere administrative nivåer er det også muligheter for flere valgordninger. I hovedsak er dog systemene like. Norges valgsystem for Stortinget baseres på forholdstallsvalg i flermannskretser (også kalt proporsjonal representasjon) og en åpen partiliste. Valgkretsene i Norge er inndelt etter den vanlige administrative inndelingen, altså ved fylkesgrenser og kommunegrenser. Hvor mange mandater hver valgkrets skal ha er festet ved lov og avhenger av innbyggertallet i de respektive valgkretsene. Ved stortingsvalg er det også slik at størrelsen på fylkene er med i vurderingen av antall mandater til fylkene og dette revurderes hvert åttende år.
Antiokensk ritus
Ritusen er i dag i bruk i to orientalske ortodokse kirker og tre orientalske katolske kirker:
Valg i Norge
System
Et valgsystem kan i enkelhet inndeles i to trekk; (1) mandatfordeling og (2) kandidatkåring. Utregningen for mandatfordelingen gjøres gjennom Sainte-Laguës modifiserte metode, utformet av André Sainte-Laguë med første deletall som 1,4 og ikke 1 som metoden opprinnelig la til grunn. Dette gjelder for både stortings-, fylkestings- og kommunestyrevalg, men sistnevnte benytter ikke stemmer direkte, men listestemmer. Denne metoden baserer seg på kvotienter, altså stemmetallet til et parti dividert med et gitt deletall.
Etter at mandatene er fordelt på partier/lister og på valgkretser skal det gjøres en kandidatkåring. Dette innebærer å vurdere hvem fra partiet som skal få de tildelte mandatplassene. I sin enkleste form får de øverste fem kandidatene på partilisten plass hvis partiet er tildelt fem mandater. I Norge er det imidlertid mulig med listepreferanser. Dette innebærer at man kan endre rekkefølgen på kandidatene på listen til partiet/gruppen de stemmer på, eller gi personstemmer til enkeltkandidater. Førstnevnte kalles rangering og brukes ved stortingsvalg. Sistnevnte med personstemmer brukes ved lokalvalg. I tillegg til mandatfordeling og kandidatkåring har stortingsvalg to tillegg som ikke finnes ved lokalvalg: utjevningsmandat og sperregrense.
Valgkretser
Valgkretsene ved Stortingsvalg følger Norges generelle administrative inndeling ved bruk av fylkene som valgkretser. Ved kommune- og fylkestingsvalg brukes tilsvarende kommunene og fylkene som valgkretser.
Fra 2005 har det blitt valgt 169 representanter til Stortinget. Av disse velges 150 som distriktsrepresentanter og 19 som utjevningsrepresentanter. Hvert fylke har ett utjevningsmandat til fordeling blant de partiene som kom over sperregrensen og som ble underrepresentert ved mandatfordelingen. Stortingsrepresentantene blir fordelt mellom fylkene med en formel hvor en innbygger teller ett poeng og en kvadratkilometer teller 1,8 poeng. Dette blir deretter delt på antall distriktsrepresentanter (150). Denne ordingen er for å sikre representasjonen til fylker med svakt befolkningsgrunnlag og gjør at det i 2009 var 19 007 stemmer bak hver Oslorepresentant, mens tilsvarende tall for Finnmark var 7419 stemmer. Denne ordningen har høstet kritikk fra Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE). Fordelingen av mandater per fylke blir justert hvert åttende år som følge av befolkningsendringer, neste gang i forkant av stortingsvalget i 2021 basert på befolkningstallene fra 1. januar 2020. Da arealet står fast vil befolkningsutviklingen få større betydning med mindre systemet forandres.
Til fylkestingene og kommunestyrene er det også regler for hvor mange de skal være. I Kommunelovens § 7 står det følgende lovverk for kommunestyrets og fylketingets sammensetning:
Også valget av Sametinget og kirkerådene er inndelt i valgkretser. Det er 7 samiske valgkretser i Norge. Ved Kirkevalg velges det representanter til de 1258 menighetsrådene og de 11 bispedømmerådene.
Sperregrense
I Norge kalles «sperregrensen» det prosentnivået politiske partier på Stortinget trenger for å få tilgang til fordelingen av utjevningsmandater ved stortingsvalg. Vanligvis er sperregrensen det prosentnivået det kreves for å komme inn i parlamentet overhodet, men på Stortinget er det altså mulig å være representert uten å ha over det respektive prosentnivået. Sperregrensen i Norge er på 4 % som definert i Grunnloven. Forskjellen på hvorvidt en kommer over eller under grensen kan være meget avgjørende, sist vist med Venstres fall fra stortingsvalget 2005 til 2009 da Venstre falt under sperregrensen og gikk samtidig ned fra å ha 10 til å ha 2 stortingsrepresentanter. Et annet eksempel er fra stortingsvalget 2001 da Steinar Bastesen fra Kystpartiet kom inn på Stortinget med bare 1,7 % på landsbasis, men 10,9 % av stemmene i Nordland.
Sperregrensen gjelder ikke ved fordelingen av de 150 distriktsrepresentantene. I praksis gjelder det likevel en sperregrense ved tildeling av distriktsrepresentanter ettersom divisoren ved tildeling av førstemandatet er 1,4 og ikke 1 (St. Laguës modifiserte metode). Dette for å hindre et for fragmantert partistruktur som vanskeliggjør styringsdyktige regjeringsalternativer.
Utjevningsmandater
Likt resten av Skandinavia har Norge de siste årene fordelt såkalte utjevningsmandater til forskjell fra distriktsmandatene på de politiske partiene representert på Stortinget. I Norges offentlige utredning av 2001 forklares det at «formålet med utjevningsmandatene er å sikre en forholdsmessig fordeling av mandatene på de politiske partiene». For å gi en tilnærmet proporsjonal fordeling av stemmenes tyngde regnes det ut hvor mange mandater hvert parti ville fått dersom hele landet var én valgkrets. De partiene som har fått flere mandater enn den nasjonale oppslutningen skulle tilsi beholder disse, mens de som har fått færre får tildelt utjevningsmandater etter samme prinsipp som for distriktsmandatene i et fylke. De 19 utjevningsmandatene fordeles først mellom partiene og deretter ett til hvert fylke.
Ordningen ble innført i 1989, da med åtte utjevningsmandater til forskjell fra dagens 19 (innført i 2005). Det ble da også spesifisert i grunnlovens § 59 at utjevningsmandater kun skal tildeles de partiene som på landsbasis får over fire prosent av stemmene (populært kalt «sperregrensen»). Det er imidlertid ingen sperregrense for utdelingen av distriktrepresentantene (de resterende 150 stortingsrepresentantene), hvilket gjør sperregrensen i Norge til noe litt ulikt andre lands sperregrenser der sperringen gjelder alle representanter.
Ordningen med utjevningsmandater kan medføre at et parti som oppnår lav oppslutning i et fylke likevel mottar et utjevningsmandat der på grunn av oppslutningen i resten av landet. Eksempelvis fikk Venstre ved valget i 2005 5,9 % av stemmene på landsbasis og i alt 10 mandater, hvorav fire utjevningsmandater. Et av Venstres utjevningsmandater gikk til Finnmark, hvor representanten Vera Lysklætt ble valgt inn selv om partiet i fylket kun mottok 826 stemmer, eller 2,2 % av stemmene. Med andre ord ble Lysklætt innvalgt av Venstres velgere i andre fylker enn Finnmark da partiet hadde et stort antall reststemmer i det sentrale østlandsområdet som virket inn her. Høyre mottok til sammenligning 3 439 stemmer i Finnmark, en oppslutning på 9,3 % og fikk ikke mandat. Utdelingen av utjevningsmandatene gjøres av Riksvalgstyret.
Utregning av mandatfordeling
Det finnes mange måter å regne ut hvor mange mandater hvert politisk parti skal få. I Norge brukes en modifisert utgave av Sainte-Laguës metode der den første divisoren er endret fra 1 til 1,4. Metoden fungerer slik at antall stemmer til hvert parti divideres på 1,4 for så å gi det første mandatet til det partiet som etter første dividering har høyest tall. Videre deles stemmetallet på 3, så 5, så 7 osv. Etter at stemmetallet er delt på 1,4 finner en ut hvilket tall som er høyest. Nedenfor er listet hvordan denne metoden ga mandater i valgkretsen Oslo ved stortingsvalget i 2017. Det første mandatet gikk til Ap. Det neste mandatet utregnes ved å se hvilket parti har høyest tall, etter at det første mandatet er utdelt (og dermed er det øverste tallet til Ap ikke lenger med i beregningen). Det nest høyeste tallet er å finne hos Høyre, som er både høyere enn Aps neste tall og de andre partienes tall.
Listepreferanser
I Norge foregår det både valg av lister (partier/grupper) og valg av kandidater til disse listene. Førstnevnte er den mest kjente prosessen som består i å velge en stemmeseddel som har det aktuelle partiet for en velger. Da det imidlertid også går an for velgere i Norge ved både stortingsvalg og lokalvalg å påvirke hvilke kandidater innenfor en liste som blir valgt er det et system som kalles åpen liste eller listepreferanse. Dette foregår på tre ulike måter for henholdsvis stortings-, fylkestings- og kommunestyrevalg. Hovedtrekkene er listet nedenfor. Les mer under artikkelen om valgordningen i Norge.
Lovverk
Valgloven i det norske lovverket samt tilhørende forskrift setter rammene for gjennomføringen av demokratiske valg i Norge.
Stemmerett
Stemmerett i Norge er gitt alle myndige personer som oppfyller kravene i Valglovens § 2 som blant annet sier at personen skal «ha fylt 18 år innen utgangen av valgåret» og ikke mistet retten i henhold til Grunnlovens § 53 som fratar personer som har gjort straffbare handlinger retten i soningstid samt personer som går i «fremmed Magts Tjeneste uden Regjeringens Samtykke». Videre kan statsborgere i de andre nordiske landene (Sverige, Danmark, Island og Finland) også stemme i Norge hvis de er registrerte som bosatt i landet innen 30. juni i valgåret (valg skjer i september). Andre utenlandske statsborgere må være registrert som bosatt i Norge i folkeregisteret i tre år. Kongen og resten av kongefamilien har stemmerett, men det er kutyme at de ikke bruker den.
Da Norges Grunnlov ble skrevet i 1814 av Riksforsamlingen på Eidsvoll ble stemmerett gitt alle menn over 25 år og av en viss økonomisk klasse. En kilde hevder at rundt 40 % av alle menn over 25 hadde stemmerett i 1814, men andre kilder hevder at så lite som 7-10 % av den mannlige befolkningen hadde stemmerett. Den gruppen som fikk stemmerett i 1814 ble ifølge samme kilde også en mindre andel av resten av befolkningen da husmenn og eiendomsløse vokste. Ved parlamentarismens innføring i 1884 vedtok Stortinget en utvidelse av stemmeretten, men fremdeles hadde kun personer av en viss økonomisk klasse retten. Da Venstre i 1898 oppnådde grunnlovsflertall (66,6 %) vedtok Stortinget å innføre allmenn stemmerett for menn over 25 år. Fremdeles var kvinner og personer støttet av fattigkassen utelatt. I 1907 fikk kvinner av høyere økonomisk klasse stemmerett og i 1910 fikk kvinner stemme ved kommunevalg. Etter mye press fra feminisme-bevegelsen, Venstre og Arbeiderpartiet vedtok regjeringen i 1913 å gi kvinner stemmerett på lik linje som menn. I 1919 fikk også personer med støtte fra fattigkassen stemmerett. Utover 1900-tallet gikk stemmeretten til stadig yngre mennesker og i 1978 fikk 18-åringer stemmerett som også er dagens myndighetsalder.
Norge var blant de landene der kvinner fikk stemmerett forholdsvis tidlig. Blant de nordiske landene var det i Finland denne demokratiske reformen først ble gjennomført, der fikk både menn og kvinner allmenn stemmerett i 1906. I Danmark fikk kvinnene denne rettigheten i 1915, på Færøyene i 1916, og i Sverige i 1919. Kvinner i Sveits fikk ikke stemmerett før i 1971, og i Liechtenstein først i 1984.
Ved Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 ble det eksperimentert med å gi stemmerett til 16-åringer ved forskrift av 18. mars 2011. Formålet var «å prøve ut hvordan nedsatt stemmerettsalder til 16 år påvirker ungdoms politiske deltakelse og engasjement i lokalsamfunnet» og det ble forsøkt i 20 kommuner: Marker, Lørenskog, Hamar, Vågå, Sigdal, Re, Porsgrunn, Grimstad, Mandal, Gjesdal, Stavanger, Austevoll, Luster, Ålesund, Osen, Namdalseid, Tysfjord, Kåfjord, Hammerfest og Kautokeino ifølge § 1 av 18. mars 2011.
Norge har i dag allmenn stemmerett for norske borgere over 18 år. Ved kommunevalg kan i tillegg nordiske statsborgere stemme dersom de har vært folkeregistert i Norge siden 30. juni i valgåret samt andre statsborgere dersom de har vært folkeregistert i Norge de tre siste årene før valgdagen.
<!-- FRA VALGORDNING I NORGE Stemmerett har blitt gradvis utvidet siden 1814, sist i 1978 ved senking av stemmerettsalderen til 18 år.
Oversikt over endringene for stemmerett ved stortingsvalg:
1814: Etter grunnloven av 1814 hadde bare enkelte stemmerett
Denne ordningen førte til at bare rundt 10 % av landets befolkning hadde stemmerett.
1884: Mannlige borgere som har en inntekt på 500 kroner (på landet) og byborgere med en inntekt på 800 kroner og som betaler skatt oppnår stemmerett.
1898: Alle menn over 25 år som har bodd 5 år i landet får stemmerett.
1907: Kvinner over 25 år med en inntekt over 300 kroner (på landet) eller 400 kroner i byene eller var gift med en mann som betalte slik skatt og var over 25 år fikk stemmerett.
1913: Allmenn stemmerett for kvinner innført.
1946: Alder for stemmerett senket til 21 år.
Wang Tiexin
Wang Tiexin (født 24. februar 1989) er en kinesisk roer som spesialiserer seg i firer, lettvekt. I Sommer-OL 2012 i London representerte han landet sitt, der han ble nummer 10.
Retten (Den europeiske union)
Retten eller Underretten (engelsk: General Court) er en selvstendig domstol i Den europeiske union. Den er overinstans for Personalretten og underinstans til Domstolen. Samlet utgjør de tre domstolene EUs samlede domstolsystem. Retten holder til i Luxembourg, sammen med de øvrige domstolene i EU.
Retten avgjør blant annet klager direkte fremsatt av borgere i EU-land og saker som reises av medlemsland mot Europakommisjonen. Den er ankeinstans for saker behandlet av Personalretten. Retten består av 27 dommere, en fra hvert medlemsland.
Inntil Nice-traktaten i 2005 ble Retten kalt Domstolen i første instans. Navnet ble endret da EU fra samme tidspunkt gjorde det mulig å opprette spesialdomstoler på lavere nivå. Hittil (2012) er det av slike spesial- eller fagdomstoler kun Personalretten som er opprettet.
Valg i Norge
Stemmerett
1967: De som har fylt 20 år valgdagen oppnår stemmerett.
1972: De som i løpet av valgåret fyller 20 år oppnår stemmerett.
Dagens tekst i grunnloven:
Tap av stemmerett er gitt av | Grunnlovens § 53. Tidligere var det en paragraf (§ 52) som omhandlet midlertidig tap.
I dag er det bare ved landsforræderi, forsøk på statskupp og valgfusk som kan føre til tap av stemmerett i maksimum 10 år. Flere i landssvikoppgjøret mistet stemmeretten for en periode.
Før mistet man stemmeretten dersom man
Man mistet stemmeretten midlertidig dersom man -->
Registrering
I Norge er ikke velgerne pålagt å registrere seg før valgdagen. I flere land, blant annet i de fleste statene i USA er dette pålagt velgeren for at stemmen skal telle som gyldig. Alle myndige personer i Norge er automatisk registrert som stemmeberettigede i den kommunen de er folkeregisterert bosatt 30. juni i valgåret. Imidlertid finnes det flere forhold et politisk parti må følge: Det må være registrert i Partiregisteret hos Brønnøysundregistrene innen 2. januar i valgåret. Alle partier som vil ha enerett til partinavn eller som ønsker å stille liste etter «forenklede regler», må la navnet sitt registrere. Søknaden partiet sender må inneholde følgende: et stiftelsesdokument, opplysning om hvem som utgjør partiets utøvende organ med rett til å representere partiet sentralt i saker etter valgloven, vedtekt som fastsetter hvem som velger partiets utøvende organ og erklæring fra minst 5 000 personer med stemmerett ved stortingsvalg.
Det er et vilkår for registrering av partiet at navnet ikke skal kunne forveksles med navnet på annet partinavn registrert i Partiregisteret eller samepolitisk enhet registrert hos Sametinget. Dersom særlige grunner foreligger, kan registreringsmyndigheten også ellers nekte å registrere et partinavn.
Tidlig- og forhåndsstemmegivning
I 1892 ble det første gang åpnet adgang for en slags forhåndsstemming. Den som hadde «lovlig forfall» fra å møte på valgtinget, kunne da sende skriftlig stemmeseddel til valgstyret. I 1930 ble forhåndsstemming av dagens type innført. Det var imidlertid krav om å oppgi forfallsgrunn, og om denne ikke ble godkjent av valgstyret, ble stemmen å forkaste. I 1979 ble kravet om å oppgi grunn (og vurdering av denne) fjernet, men ordningen med forhåndsstemming var fortsatt beregnet på dem som ikke kunne møte til ordinært valgting. I dag har alle lov til å forhåndsstemme, selv uten å oppgi grunn.
Siden valget i 2009 er velgere i Norge gitt muligheten for såkalt tidligstemmegivning. Det betyr at velgerne kan stemme innenriks fra 1. juli og frem til 9. august. Fra 10. august begynner den ordinære forhåndsstemmingen som varer frem til valgdagen. Forhåndsstemmegivning kan gjøres i utland som i innland og det er gjerne på ambassader stemmegivningen foregår. Begge ordningene er nedfelt i valgloven og valgforskriften med krav om universell utforming. Retten til å stemme i forkant av valgdagen var tidligere forbeholdt de som ikke hadde mulighet til å stille på valgdagen, men retten er nå gitt alle som ønsker det. Over 700 000 forhåndsstemte ved stortingsvalget i 2009.
I kommunene er det valgstyret som oppnevner stemmemottakere og organiserer forhåndsstemminga. På Svalbard er det Sysselmesteren. Ved utenriksstasjoner med personell er det alltid forhåndsstemming; annen stemming skjer etter beslutning i Kommunal- og regionaldepartementet. Utenriks kan en også – etter nærmere regler – stemme ved å sende stemmeseddel i brev til stasjonen. Ved valg til Sametinget reguleres forhåndsstemming av forskrift om valg til Sametinget gitt med hjemmel i sameloven. Reglene er i det alt vesentlige de samme som for stortingsvalg. I kommuner med færre enn 30 manntallsførte samer er det imidlertid bare mulig å forhåndsstemme. Det kan ikke stemmes på valgdagen. Slike stemmer telles opp samla i valgkretsen for ikke å undergrave bestemmelsen om hemmelig valg.
Forhåndsstemming i utvalgte lokaler kan skje utenriks og fra Svalbard fra 1. juli og innenriks fra 10. august i valgåret. Forhåndsstemmer kan senest avlegges fredagen før valgdagen.
Valgkort
Alle stemmeberettigede borgere i Norge skal motta et valgkort før valget. En er ikke pålagt å ha dette kortet med til valglokalet for å kunne stemme, men legitimasjon er obligatorisk. Valgkortet skal i henhold til valgforskriften inneholde opplysninger om blant annet hvilket valglokale velgeren skal benytte, manntallsnummeret og generelle opplysninger om velgeren selv.
Valgdag
I motsetning til de fleste andre land der den lovpålagte valgdagen er vanligvis søndag, avstemmer man i Norge på mandag (sammenlign: Danmark på tirsdag, Island på lørdag; i Sverige, Finland og de baltiske statene avstemmer man på søndag).
Klagerett
Alle med stemmerett har klagerett og kan klage på «forhold i forbindelse med forberedelsen og gjennomføringen av valget», både stortingsvalg og kommune- og fylkestingsvalg. Det er Riksvalgstyret som behandler klagene, men Stortinget er klageinstans når det gjelder «klager om stemmerett og retten til å avgi stemme». Kommunal- og regionaldepartementet er klageinstans for klager vedrørende kommune- og fylkestingsvalg. Her har departementet endelig bestemmelsesrett og dermed kan ikke klagene bringes inn for domstolene til overprøving.
Typer
Norge er et konstitusjonelt monarki og har derfor en monark som statssjef. Denne rollen er serimoniell, hvilket vil si at Kongen ikke sitter med stor reell makt selv om grunnloven og lovverket tilsier det. Sedvanen er heller at makten ligger hos regjeringssjefen som innehas av Norges statsminister. Statsministeren velges ikke direkte slik en president ofte gjør, men er i Norge utpekt av det politiske parti eller koalisjon som skal danne regjering som følge av et godt valg. Velgerne har dermed bare én stemme på nasjonalt plan, stemmen til nasjonalparlamentet (Stortinget).
Parlament
Den myndige befolkningen i Norge velger sin nasjonalforsamling, Stortinget, hvert fjerde år. De 19 fylkene sender et ulikt antall mandater til parlamentet avhengig av befolkningsstørrelse og areal. I tillegg deles det ut 19 utjevningsmandater fordelt likt på de 19 fylkene.
Dagens stortingsrepresentanter representerer ni politiske partier, Rødt, Sosialistisk Venstreparti (SV), Arbeiderpartiet (A), Senterpartiet (Sp), Miljøpartiet De Grønne (MDG), Venstre (V), Kristelig Folkeparti (KrF), Høyre (H) og Fremskrittspartiet (Frp). De største partiene er Arbeiderpartiet og Høyre, med henholdsvis 49 og 45 representanter.
I parlamentet sitter ikke representantene partivis slik det ofte illustreres, men fylkesvis.
Lokale valg
Norge har to viktige administrative nivåer under det nasjonale: fylkeskommunen og kommunen. Til disse nivåene velges fylkesting og kommunestyre som representerer de regionale parlamentene. Valget av disse to er slått sammen slik at velgere stemmer på begge ved samme valgdato.