cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Odd Grønmo
Mellom 1956 og 1963 var han innvalgt i Bodin kommunestyre og formannskap, hvor han var varaordfører 1956–1959 og ordfører 1960–1963. Etter kommunesammenslåingen med Bodø var Grønmo medlem av bystyret 1972–1975. Grønmo var medlem av fylkestinget 1960–1983, medlem av fylkesutvalget 1964–1967 og 1972–1983 samt Nordlands fylkesordfører 1976–1983. Grønmo var også medlem av representantskapet Norges Bank i 12 år.
Han var sønn av stuert Oskar Grønmo og Henriette Iversen. Han giftet seg i 1947 med Wilhelmine Karlsen (f. 1920, d. 1994).
Fylkesvei 2596
Fylkesvei 2596 går mellom Byrbrua og Sødorp skole i Nord-Fron kommune.
Elisabeth Schwarzhaupt
Emma Sophie Elisabeth Schwarzhaupt (født 7. januar 1901 i Frankfurt am Main død 30. oktober 1986 samme sted) var en tysk politiker (CDU). Hun var helseminister i den føderale regjeringen fra 1961 til 1966, og dermed Tysklands første kvinnelige føderale minister.
Fylkesvei 2596
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 410 (Oppland).
Elisabeth Schwarzhaupt
Utdannelse og yrke
Etter Abitur i 1920 studerte Elisabeth Schwarzhaupt jus i Frankfurt, og tok i 1930 den andre juridiske statseksamen. Samme år ble hun dr. jur. med avhandlingen Fremdwährungsklauseln nach deutschem Schuldrecht (Valutaklausuler etter tysk pengekravsrett). Hun arbeidet frem til 1932 som rådgiver i en rettshjelptjeneste for kvinner i Frankfurt. Hun ble så utnevnt til dommer i Dortmund og Frankfurt. I 1933 ble hun avskjediget som dommer fordi den nye nasjonalsosialistiske justisministeren mente kvinner ikke kunne være dommere.
Hun arbeidet kortvarig for den tyske pensjonistforeningen i Berlin og var så juridisk rådgiver i kanselliet til den protestantiske kirke i Berlin.
I 1947 reiste hun tilbake til Frankfurt, hvor hun frem til 1953 arbeidet for den protestantiske kirkens utenlandskontor, bl.a. som forretningsfører for det protestantiske kvinnearbeidet.
Elisabeth Schwarzhaupt mottok 10. desember 1965 som første kvinne storkorset av Bundesverdienstkreuz. Fra 1970 til 1972 var hun leder for det tyske kvinnerådet. Hun er begravet på Hauptfriedhof Frankfurt.
Familie
Elisabeth Schwarzhaupt var datter av overskoleråd Wilhelm Schwarzhaupt, som fra 1918 til 1933 var medlem av den prøyssiske landdag for det liberale DVP. Hennes mor stammet fra en velhavende handelsslekt. Elisabeth Schwarzhaupt var forlovet med en jødisk lege, som på grunn av yrkesforbud emigrerte til Sveits og senere USA.
Parti
Under Weimarrepublikken var Elisabeth Schwarzhaupt medlem av det liberale DVP. Etter 1945 tilhørte hun det kristeligdemokratiske CDU.
Parlamentsmedlem
Fra 1953 til 1969 var hun medlem av Forbundsdagen. Der var hun fra 1957 til 1961 nestleder for CDU/CSU-fraksjonen.
Offentlige verv
Etter valget i 1961 ble hun den 14. november utnevnt til helseminister i Konrad Adenauers kabinett. Hun fortsatte som minister i Ludwig Erhards regjering frem til 30. november 1966.
Abdelkader Laïfaoui
Abdelkader Laïfaoui (født 29. juli 1981 i Alger) er en algirsk profesjonell fotballspiller som spiller for den algirske fotballklubben ES Sétif. Han spiller forsvar, og er også en del av. Laïfaoui har spilt for to andre klubber i sin karriere, NA Hussein Dey og CR Belouizdad fra Algerie.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Nordvågen
Reinen har sitt sommerbeite her, om sommeren er det også samer med mange reinsdyr her.
Nordvågen ligger ca. 3,7 mil fra Nordkapp. Øya her har fastlandsforbindelse med tunnel under sjøen, det er lett å reise til nabostedene Hammerfest og Alta herfra.
Alpinanlegg Nordvågen har Norges nordligste alpinanlegg, med heisens avgangspunkt på ganske nøyaktig 71 gr nord, traseen går ned det som tidligere var "Lilledalen".
Lulua (provins)
Lulua er en provins i Den demokratiske republikken Kongo. Før konstitusjonen av 2006 var Lulua en del av provinsen Kasaï-Occidental. Hovedstad i Lulua er byen Kananga. Provinsen ligger syd i Kongo ved elven Lulua.
Jolly Jumper
Jolly Jumper er en fiktiv hest fra tegneserien Lucky Luke, skapt av den belgiske tegneserietegneren Morris. Jolly Jumper blir beskrevet som «den smarteste hesten i verden», og er i stand til å spille sjakk og balansere på slakk line. Han reiser sammen med sin eier igjennom ville vesten.
Publikasjonshistorikk
Jolly Jumper opptrådte for første gang sammen med Lucky Luke i historien Arizona 1880, publisert i et nummer av tegneserieheftet Spirou den 7. desember 1946
Figuren
Jolly Jumper er en hvit hest med en brun flekk på venstre side. Han misliker hunder, og spesielt hunden Rattata, en uintelligent fengselshund som av og til opptrer i Lucky Luke-historiene.
Eksterne lenker
Lucky Luke
Fylkesvei 1998
Fylkesvei 1998 går mellom Kjerret og riksgrensen ved Skoglund i Kongsvinger.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 361 (Hedmark).
Berte Rognerud
Berte Rognerud (født 29. mars 1907 på Østre Toten, død 27. januar 1997) var en norsk politiker (H). Hun satt på Stortinget for Oslo fra 1954 til 1973.
Rognerud var utdannet med Vinterlandbruksskolen (1928) og fra Statens kvinnelige industriskole (1928). Mesteparten av sitt yrkesaktive liv arbeidet hun som bestyrer ved Oslo arbeidskontors landbruksavdeling.
Ved siden av stortingsplassen hadde Rognerud en rekke tillitsvev i Høyre-systemet. Hun var blant annet medlem i arbeidsutvalget 1958–1975 og leder for Høyrekvinners Landsforbund 1966–1975.
1936 ble Rognerud ansatt som avdelingsbestyrer i landbruksavdelingen ved Oslo arbeidskontor, som eneste kvinnelige søker blant 110 menn.
I politikken fikk hun tidlig klengenavnet «Mase-Berte», fordi hun aldri gav opp kampen for det hun trodde på. Opprinnelig var nok ikke tilnavnet bare positivt ment, men det ble en hedersbetegnelse. Det sier noe om hennes posisjon at hun bare ble tiltalt som Berte – lenge før det ble vanlig å bruke fornavn på politiske ledere.
Berte Rognerud var en av de fremste forkjempere for lov om barnehager og skattefradrag for hjelp i hjemmet. Dette var viktige bidrag til at kvinner kunne kombinere omsorgsrollen med en yrkesaktiv karriere utenfor hjemmet.
I alle år utviste Berte Rognerud et sterkt engasjement for organisasjonsarbeid og organisasjonsfrihet. Derfor ble tillitsvervene mange.
Campina do Simão
Campina do Simão er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Leo I
Leo I kan vise til:
Berghumle
Berghumle (Bombus monticola) er skilt ut som egen humleart fra den nærstående lapphumla (Bombus lapponicus) ved hjelp av feromonanalyser. Vi finner den i fjellområdene og den er mer sjelden nedover i lavlandet.
Kjennetegn
Berghumla er sort med to gule striper på brystet. De første leddene på bakkroppen er sorte, mens mesteparten av bakkroppen er rustrød til gulaktige, mest hos hunnene.
Bolet
Små bol på og under jordoverflaten.
Utbredelse
I fjellstrøk over det meste av Norge.
Tromsa (Ringebu)
Tromsa er ei elv i Innlandet fylke. Elva har kommer fra nordøst mot Gudbrandsdalslågen.
Geografi
Den 37,2 km lange elva har utspring 1134 moh. ved Gopollfjellet/Høgtinden i Austfjellet (Ringebufjella) i Øyer kommune like innenfor grensa mot Ringebu sør for Rondane og har et nedbørsfelt på ca 290 km². Elva renner først mot nordøst i Ringebu kommune før den dreier sørøst, gjør en liten sving innom Øyer før den dreier nordvest på sin lange vei gjennom Ringebu mot utløpsstedet i Gudbrandsdalslågen ved tettstedet Fåvang. På sin vei tar den opp to middels store elver; Breida (24,3 km) som har sitt utspring i Indre Breitjønnet (1168 moh.) øst i Ringebufjellet og den 19,7 km lange Vetåa som kommer fra et myrområde (1140 – 1160 moh.) 2,7 km vest for fjelltoppen Store Kvien på Fåvangfjellet, og et tyvetalls større bekker.
Vernestatus
Elva ble i 1993 vernet mot kraftutbygging gjennom Verneplan IV for vassdrag.
Reinhard Bredow
Reinhard Bredow (født 6. april 1947 i Ilsenburg, Landkreis Harz i Sachsen-Anhalt), er en østtysk tidligere aker som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble og 1972 i Sapporo.
Bredow ble olympisk mester i aking under Vinter-OL 1972 i Sapporo. Sammen med Horst Hörnlein kom han på delt førsteplass i toer for menn. De fikk samme tid som det italiensk paret Paul Hildgartner og Walter Plaikner. Bredow ble verdensmester i aking 1973 i Oberhof i toer for menn.
Wien Air Alaska
Wien Air Alaska ble dannet som en sammenslutning mellom Northern Consolidated Airlines og Wien Alaska Airways. Selskapet var berømt for å være det første flyselskap i Alaska, og et av de første i De forente stater.
Før Wien Air gikk inn i 1985, var det kjent for å være det nest eldste flyselskap i USA.
Flytyper benyttet
På 1920-tallet:
På 1930-tallet:
På 1940-tallet:
På 1950-tallet:
På 1960- og 1970-tallet
På 1980-tallet:
Lord of the Manor
Lord of the Manor (løst oversatt «godsherre») er en britisk tittel som oppsto i England under føydalsystemet etter normannernes erobring tidlig på 1000-tallet. Tittelen er fortsatt i bruk, og de som har den tiltales som The Lord/Lady of the Manor of... eller The Lord/Lady of... I det moderne England og Wales er det anerkjent som en form for eiendom, et av tre elementer av et gods er at det må eksistere adskilt eller være kombinert og holdt i andeler:
Wien Air Alaska
Navnehistorie
Selskapet ble kjøpt opp i 1981 av dets nåværende president, Jim J. Flood, etter konkursen 23. november 1984. Flood skaffet seg en betydelig fortjeneste og mer enn 1 500 ansatte mistet arbeidet.
Lord of the Manor
En tittel tilsvarende britiske lord/lordship er kjent på fransk som seigneur du manoir, walisisk som breyr, på tysk som gutsherr, på norsk (og svensk) som godsherre, nederlandsk som ambachtsheer, og på italiensk som signore eller vassallo. I Italia, særskilt i kongedømmet Sicilia før 1812 var den føydale tittelen signore ofte benyttet; som dens engelsk ekvivalent, kom den i bruk under normannerne som seigneur, hvis herskerfamilie hadde sin opprinnelse på Sicilia.
Tidlig historie
Siden angelsaksisk tid hadde det meste av jordeiendommene i England vært i mektige lokale beskytteres eie. Til gjengjeld for at bønder betalte leie til dem gav de beskyttelse. De som sverget troskap til godsherren ble kalt vasaller. Etter normannernes invasjon endret eierforholdet seg dramatisk. All jord tilfalt monarken, som så lot andre bruke den med militærtjeneste som motytelse. Formelt sett eksisterer fortsatt denne ordningen i landet. Den som fikk føydaleiendommer direkte fra monarken ble kalt en tenant-in-chief.
Militærtjenesten var basert på enheter av ti riddere. En viktig tenant-in-chief måtte skaffe en hel enhet, mens de mindre viktige slapp med en halv enhet. Noen av dem valgte å leie deler av eiendommen videre til en sub-tenant, og disse kunne i sin tur dele opp eiendommen ytterligere. Hver del var da bare verdt en brøkdel av en ridderlønn. En sub-tenant måtte som betaling stille med en ridder, eller betale for en del av en ridders utrustning. For svært små eiendommer kunne dette erstattes med en nominell sum. I 1291 ble adgangen til videreinndeling begrenset gjennom Quia Emptores. Riddertjenesten ble avskaffet gjennom Tenures Abolition Act i 1660.
Det var også mulig å være Lord of the Manor for flere eiendommer; slike ble kalt mesne lords, og hadde rang mellom en vanlig Lord of the Manor og en adelig lord (hvis personen ikke selv var adelig).
Domstolsmyndighet
En vanlig manor omfattet en landsby med en kirke, og jordbruksområdet rundt. Normalt hadde godsherren en stor del av jordbruksområdet til eget bruk, mens de andre innbyggerne kunne være villeins, leilendinger, som var bundet til eiendommen, mens andre var freeholders som ikke var tvunget til å arbeide for godsherren.
The ble regelmessig holdt manorial courts, kjent som Courts Baron, hvor Lord of the Manor eller hans stedfortreder ledet en lokal domstol. Sakene kunne dreie seg om leietageres rettigheter og plikter, overdragelse av eiendommer og disputter mellom leietagerne. Noen slike domstoler hadde også status som court leet, slik at de valgte embetsmenn og fungerte som magistratsdomstoler for mindre forseelser.
Senere historie
Etter svartedauen var det vanskelig å skaffe nok arbeidskraft, og det ble dermed vanskelig å pålegge leilendingene plikter. De formelle vilkårene forble de samme, men mange leilendinger fungerte i praksis som freeholders. I det 16. århundre var denne uformelle ordningen så utbredt at monarken begynte å beskytte deres innarbeidede rettigheter. De ble kjent som copyholders, fordi de fikk en kopi av den kongelige domstolens vedtak som bekreftelse på sine rettigheter.
I det 19. århundre ble manorial courts utfaset, og i 1925 ble copyholders formelt avskaffet ved at ''Law of Property Acts av 1922 og 1924 ble satt i verk.
Nåværende status
Siden 1926 har Historical Manuscripts Commission vedlikeholdt to Manorial Document Registers. Et av dem er sortert etter sogn, mens det andre er sortert under den enkelte manor og viser hvor de historiske dokumentene knyttet til eiendommen befinner seg (eller det siste stedet man vet at de befant seg; mange dokumenter har gått tapt). De som eksisterer er ofte i grevskapenes arkiver, eller eieren har dem fortsatt.
I engelsk og irsk lovgivning er tittelen behandlet som noe distinkt fra den faktiske eiendommen. Den regnes som et inkorporalt arvestykke (incorporeal heriditament); man kan altså arve tittelen selv om eiendommen ikke lenger er i slektens eie. Ettersom det enkelte ganger følger med privilegier, som rett til å ta avgift for bruk av en vei over eiendommen, kan slike titler være innbringende. På den annen side kan det også ligge forpliktelser til tittelen, som vedlikehold av sognekirken. Flere har opplevd å kjøpe en gammel gård med tittel, for så å finne ut at de må bruke store summer på å restaurere en forfallen kirke.
Fylkesvei 2090
Fylkesvei 2090 går mellom Linna og Rundmyra i Åsnes kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 459 (Hedmark).
Campo Bonito
Campo Bonito er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
De Havilland Canada DHC-2 Beaver
De Havilland Canada DHC-2 Beaver er et enmotors, propelldrevet STOL-fly, utviklet av de Havilland Canada.
Det brukes primært som frakt- og passasjerfly, til jordbruksformål og blir også benyttet av US Army Air Force som søke- og redningsfly.
Bautzen
Bautzen (sorbisk: Budyšin) er en tysk by i Sachsen. Byen har 42 000 innbyggere.
Historie
Byen nevnes første gang 1002 under navnet civitas Budusin, og var en viktig handelsby i middelalderen. Bautzen lå under den kalde krigen i DDR og var beryktet for sine straffeanstalter. Bautzen I ble brukte som offisielt fengsel og hadde klengenavnet Gelbes Elend (Den gule elendighet), mens det hemmelige Bautzen II ble brukt for samvittighetsfanger. Bautzen I er fortsatt brukt som fengsel mens Bautzen II har vært et minnested siden 1993.
Impregnering av trevirke
Trykkimpregnering av treverk er bruk av impregneringsmidler for å beskytte mot sopp- og insektangrep og øker trevirkets levetid. Sammensetningen av impregneringsmidlene påvirker produktegenskapene til de ulike treproduktene. I dag er kobbersalt mest brukt, tidligere ble kreosot brukt.
Nordiske impregneringsklasser
Impregneringsklasser og standarder for trykkimpregnert tre i Norden finnes som en frivillig kontrollordning. Disse er basert på Norsk Standard NS-EN 351 – ''Tre og trebaserte produkters holdbarhet. Heltre behandlet med trebeskyttelsesmiddel''.
Kvalitetskravene harmoniseres av Nordisk Trebeskyttelsesråd (NTR). Kontrollert, trykkimpregnert tre deles inn i fire nordiske kvalitetsklasser avhengig av bruksområdet. De fire klassene betegnes med bokstavene: M, A, AB og B og er definert i NTR-dokument nr. 1 "Nordiske Trebeskyttelsesklasser, Del 1: Furu og andre lett impregnerbare bartrearter".
Selv om de fire trebeskyttelsesklassene er nordiske, bygger kravspesifikasjonen på utdrag av NS-EN-standardene NS-EN 335, NS-EN 350, NS-EN 351, NS-EN 460 og NS-EN 599 for impregnert trevirke.
Det kreves full inntrengning av yteveden i klasse M, A og AB. Inntrengingskravet til klasse B er 6 mm fra alle sider i yteveden. Impregneringsmidlene må være godkjent av Nordisk Trebeskyttelsesråd (NTR) etter gjeldende krav i NTR-dokument nr. 2. For å kunne produsere i henhold til de nordiske impregneringsklassene må produsenten være tilsluttet Norsk Impregneringskontroll.
Bearbeiding av trevirke
Bearbeiding av trykkimpregnert trevirke (for eksempel kløyvsaging) bør unngås, da dette svekker impregneringskvaliteten. Klasse M, A og AB kan bearbeides lett ved for eksempel kapping eller hullboring, men kappflater bør etterbehandles med et trebeskyttelsesmiddel. Hvis det skjer større bearbeiding skal virket impregneres på nytt for å beholde egenskapene. Klasse B-virke får ikke bearbeides etter impregnering.
Merking
Alt kvalitetskontrollert, trykkimpregnert tre etter NTR-dokument nr. 1 skal merkes med Nemko AS sitt NS-merke, klassebetegnelse og firmanummer. Merkingen skal påføres hver virkesbit. Hvis det er praktisk umulig å merke stykkvis med klassebetegnelse, er det tillatt å benytte fargekode:
Fargekodene er ens i de nordiske land. Gjerdestolper er unntatt fra stykkmerking, men skal buntmerkes. Ved siden av stykkmerking skal pakkene/buntene merkes med pakkemerker.
Saltbaserte impregneringsmidler (CCA)
CCA, det vil si et impregneringsmiddel basert på kobber, krom og arsen, er rimelig og svært effektivt. Dette har vært det overlegent mest brukte impregneringssaltet i Norge.
Helse- og miljømessig er alle de tre aktive stoffene kobber, krom og arsen er problematiske: Enkelte kobberforbindelser er giftige, særlig for vannlevende dyr. Kromforbindelser er tungt nedbrytbare og kan akkumuleres i organismer. Noen er meget giftige for vannlevende dyr, mens andre er allergifremkallende og kreftfremkallende. Arsenforbindelser er giftige for mange organismer i små konsentrasjoner og kan forårsake kreft.
Restriksjoner mot CCA
I 2002 ble det innført restriksjoner på bruk av CCA til impregnering av trevirke. Kobbersalt er fremdeles tillatt og brukes i dag i nesten 90 prosent av alt impregnert trevirke. I tillegg blir det benyttet noe kreosot og oljeløste impregneringsmidler med metallfrie soppdrepende midler, såkalte fungicider.
I kjølvannet av restriksjonene mot CCA har det kommet nye, alternative midler på det norske markedet. Kobberbaserte midler som Wolmanit CX og Tanalith E har eksistert i det europeiske markedet en stund og er nå tatt i bruk ved norske impregneringsverk.
CCA historie
De første saltimpregneringene var enkle, vannløselige metallsalter, som fort lekket ut av veden hvis den ble fuktig. Heinrich Brüning oppdaget at vannløselige metallsalter kunne bindes i tre ved hjelp av krom, og i 1926 klarte Gilbert Gunn hos britiske Celcure å fiksere kopper i tre. I 1933 fikserte Sonti Kamesam både kopper og arsen i tre ved hjelp av krom. Kopper-krom-arsen-salter ble etter hvert dominerende, selv om det hele tiden har vært andre saltmidler i bruk.
Mannen bak K33 (etter Kjemikurs '33 ved Kungliga Tekniska Högskolan i Stockholm), som har vært det dominerende midlet i Norden, var Bror Häger, som også oppfant Royalimpregneringen. Det ble satt ut feltforsøk med K33 allerede i 1948, og enkelte av stolpene står fortsatt – over 50 år senere.
På 1930-tallet var Tyskland langt framme med utvikling av impregneringsmidler. Dr. Wolman GmbH begynte med impregnering allerede i 1903, og patenterte det første impregneringssaltet i 1907. Etter hvert kom produkter som Tanalith (fluor, krom, arsen, fenol) og Wolmanit CB (kopper, krom, bor). Bayer Chemie utviklet Basilit CFK (kopper, krom, fluor). Britiske Celcure (nå Rentokil/Osmose) og Hickson (nå Arch timber) har også tilbudt andre midler enn CCA. I 1960 var alle disse inne på det norske markedet med forskjellige salter.
Fra 1970-tallet til 2002 har norske impregneringsverk stort sett ikke brukt andre saltmidler enn CCA. Unntaket er Royalimpregnering, som ble utviklet på 1970-tallet og som kombinerer trykkimpregnering med kobbersalt og etterbehandling med olje. Marnar bruk produserte Royalimpregnering på lisens tidlig på 1970-tallet, og MøreTre, som siden har videreutviklet teknologien noe, startet opp i 1982.
Kreosot
Kreosot er tjære fra steinkull og benyttes til trykkimpregnering av tre.
Kreosot i sviller og stolper
Kreosotimpregnering hang lenge tett sammen med utbygging av toglinjer og elektrisitetsnett, og fram til 1960 var hovedvekten av det impregnerte virket sviller og stolper. For eksempel hadde NSB flere impregneringsverk, blant annet et stort anlegg på Lillestrøm som var i drift til etter 2. verdenskrig.
Ettersom betong tok over svillemarkedet og kablene ble gravd ned, har impregneringsindustrien mer og mer gått over til impregnering av trelast. Dette har også sammenheng med at vannbaserte impregneringsmidler, som for eksempel kobberbaserte impregneringsmidler, har gjort impregnert trelast mer tiltalende. I dag er det bare noen få verk som impregnerer med kreosot, og størsteparten av volumet er stolper.
Restriksjoner mot kreosot
Enkelte av stoffene i kreosot, så som benzo[a]pyren og enkelte av fenol-forbindelsene, har vist seg å være kreftfremkallende. Tidligere lå konsentrasjonen av benzo[a]pyren på opp mot 1700-1800 andeler per million (ppm), 35 ganger over dagens grenseverdier. Ifølge Europakommisjonens vedtak fra 1994 skal mengden fenoler i kreosot brukt til impregnering være under tre prosent (basert på vekt) og under 50 ppm for benzo[a]pyren.
Kreosot historie
Steinkulltjærens råtehemmende egenskaper har vært kjent siden slutten av 1600-tallet. Ordet stammer sannsynligvis fra en sammensetning av det greske ordet «kreat», som betyr kjøtt, og «soter», som betyr preservering. Opphavet henspiller på lukten av røkt kjøtt som oppstår under destillering av trekull.
Bruken av kreosot som impregneringsmiddel ble patentert av den tyske kjemikeren Franz Moll i 1836. Det var imidlertid Bethells, Ruepings og Lowrys impregneringsmetoder som gjorde bruken av kreosot så utbredt.
Fram til tidlig på 1990-tallet var kreosotkvaliteten ujevn, og produsentene hadde liten oversikt over hva den inneholdt. Med den voksende miljøbevegelsen på 1970-tallet kom kravet om mer kunnskap, og produsentene fikk etter hvert bedre styring med selve destillasjonsprosessen.
Andre impregneringsmidler
Andre viktige stoffer som har vært brukt til impregnering er organiske klor-, fosfor- og metallforbindelser.
Norske impregneringsverk
Med noen få unntak, står i dag de fleste impregneringsanleggene i Norge som videreforedlingsledd på sagbruk.
Northwest Arctic Borough
Northwest Arctic Borough er en borough i den amerikanske delstaten Alaska. Den ligger i nordvestlige delene av staten og det grenser mot North Slope Borough i nord, Yukon-Koyukuk i øst og mot Nome Census Area i sør.
Bykommunen ligger rundt Kotzeboesundet og nordover langs kysten av Tsjutsjerhavet til Kivalinalagunen. I den østlige delen ligger Schwatka- og Sheklukshukfjellene. Det totale arealet er 105 539,3 kvadratkilometer, hvorav 13 406,7 km² er vann og 92 132,6 km² land. Nasjonalparken Kobuk Valley og deler av Gates of the Arctic nasjonalpark ligger i Northwest Arctic Borough.
Bykommunen har 7 523 innbyggere (2010), og administrasjonssenteret er byen Kotzebue. Området ble etablert som valgdistriktet Kobuk i 1958. I 1972 ble deler av områdene i nord overført til North Slope Borough. Kobuk ble organisert som Northwest Arctic Borough den 2. juni 1986.
Live in Europe
Live in Europe er et konsertalbum med The Snakes.
Djamel Mesbah
Djamel Eddine Mesbah (født 9. oktober 1984) er en algirsk fotballspiller som spiller for den sveitsiske fotballklubben FC Lausanne-Sport.
Han er opprinnelig venstreback, men kan også brukes høyere oppe på banen. Han er også en del av. Mesbah har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet FC Luzern, FC Basel, UC Lecce og A.C. Milan
Han ble klar for Milan 18. januar 2012, men ble solgt til Sampdoria i 2014. Han er regnet å være den beste algirske venstrebacken gjennom landets fotballhistorie.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika og Fotball-VM i 2014 i Brasil.
Militært sjelesorgspersonell
Militært sjelesorgspersonell er en kategori av personell i militærvesenet i flere land. Disse personene har som oppgave å bistå soldaters utøving av religion, for eksempel ved gudstjenester eller feiring av høytider. Bistand i forbindelse med soldaters forhold til døden er også en av sjelesørgernes oppgaver.
Sjelesorgen kan skje i form av soldaters samtale med sjelesørger, deltagelse/bistand ved begravelser og gjennom gudstjenester.
Den enkelte stats militærvesen kan ha ett eller flere korps av sjelesørgere, der den enkelte sjelesørger kan tilhøre 1 religion/trossamfunn som er ulik den til kolleger. I det norske Forsvaret arbeider sjelesørgerne i Forsvarets tros- og livssynskorps.
MS «Color Viking»
MS «Color Viking» er et passasjerskip i eie av Color Line som frem til 20. november 2022 trafikkerte strekningen Sandefjord–Strömstad. Skipet ble bygd i 1985 og bygd om i 2005 og fremstår som et «moderne» skip. MS «Color Viking» er det minste av Color Lines skip på strekningen etter at MS «Bohus» ble skiftet ut med verdens største plug-in hybridskip, MS «Color Hybrid», som hadde sin jomfrutur den 16. august 2019. 13. januar 2011 var det en brann om bord i MS «Color Viking». Det var røykutvikling i maskinrommet. Ingen ble skadd.
I november 2022 kunngjorde Color Line at skipet skulle tas ut av drift sammen med lasteskipet MS «Color Carrier» på ruta Oslo-Kiel på grunn av økende energi- og drivstoffpriser. Color Line kunngjorde at begge skipene skulle legges ut for salg. 20. november 2022 gikk MS «Color Viking» sin siste tur på ruten, med 1500 passasjerer.
Live at Montreux 2003
Live at Montreux 2003 er et konsertalbum fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i 2007. Albumet inneholder innspillingen av bandets konsert under Montreux Jazz Festival i 2003, og er også utgitt på DVD med samme sporliste som CD-utgivelsen.
Campo Largo
Campo Largo er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Live at Montreux 2003
Dette er det første konsertalbumet der den «klassiske» besetningen med Jon Anderson, Steve Howe, Rick Wakeman, Chris Squire og Alan White medvirker siden Keys to Ascension i 1996.
Fjorten dager før frostnettene
Fjorten dager før frostnettene er en roman av den norske forfatteren Sigurd Hoel, utgitt i 1935.
Som flere andre av Hoels bøker er dette en selvoppgjørsroman, og Øystein Rottem beskriver den som «prototypen på en mannlig krise- eller sammenbruddsroman.» Som i flere av Hoels romaner er det bondestudentens livsveier og klassereise som skildres. Hovedpersonen er legen Knut Holmen. I forbindelse med sin 40-årsdag, som han feirer i stor stil, føres han til ettertanke. Ettertanken følger ham gjennom tre faser i livet: oppveksten i en pietistisk bondefamilie, fattige studentår i Kristiania, og etterhvert overklasselivet som mondén lege. Det sies at et hovedtema i Hoels forfatterskap er angst, og at dette uttrykkes i Knut Holmens replikk «Glemt angst for glemte forgåelser ligger som skygger over vårt liv.»
Romanen inneholder også fine miljøskildringer fra Oslo og en engstelig, bittersøt kjærlighetshistorie i hovedpersonens jakt på kvinnen han en gang elsket og sviktet.
Filmatisering
Romanen ble filmet i 1966, med tittelen Før frostnettene.
Gård
En gård eller et gårdsbruk (fra norrønt garðr) er en eiendom det drives landbruk og/eller dyrehold på.
Gården inkluderer som regel innmark og utmark samt våningshus og driftsbygninger. Eieren av gårdsbruket kalles helst en bonde og vil normalt også bo på eiendommen, men kan også forpakte bort hele eller deler av den. En gård kalles derfor ofte også for en bondegård. Den som driver gården kalles en gårdbruker og kan være enten bonden selv eller en forpakter, tidligere også en leilending. Gårder kan også eies og driver av et sameie eller et firma. Gårdsbruk defineres som næringseiendommer i Norge.
Begrepet gård kan også brukes i betydningen bygård, en eiendom i byen, en kjøpmannsgård eller en håndverkergård.
Internasjonal utvikling og utbredelse
Gårdsbruk som en personlig drifts- og eierform har vist seg svært effektivt i internasjonal økonomi og utvikling. Størrelsen på gårdsbruk varierer etter beliggenhet og driftsformer, herunder også fra land til land. For å bli definert som et gårdsbruk må gjerne eiendommen ha en viss størrelse, men også dette kan variere. På grunn av rasjonaliseringer og mekaniseringen i landbruket, har antallet gårder i industrialiserte land hatt en kraftig nedgang siden 1950-tallet, mens størrelsen på brukene har økt betydelig. Da et gårdsbruk etter definisjonen er et geografisk avgrenset område med et eget eier- og brukerforhold, kan man hevde at gårdsbruk bare finnes i industrialiserte land. Utviklingsland i Asia, Afrika og Sør-Amerika|Sør- og Mellom-Amerika har ikke noe eiendomsregister, og det er derfor heller ikke mulig å pantsette området som brukeren driver for å foreta nyinvesteringer og derved øke verdien og avkastningen. Ifølge Hernando de Soto er dette årsaken til at disse landene har liten eller ingen økonomisk vekst.
Europa
I Gulatingsloven var seks kuer minimum for at en bonde skulle bidra til religiøs sambæringsøl, så dette må ha vært regnet som et lite bruk. I Frostatingsloven skulle en blindet mann som erstatning få et bu på tolv kuer og to hester, så trolig var dette en trøndersk normalgård i norrøn tid.
Matrikulering av gårdsbruk i Europa startet i middelalderen, men skjøt først fart etter reformasjonen, da kirke- og statsmakt måtte selge deler av sine eiendommer til brukerne, og da det ble opprettet eiendomsregistre i de ulike landene. Hensikten med eiendomsregistrene var å kreve inn skatt fra brukerne. I Norge begynte denne utviklingen for fullt først etter at den store nordiske krigen endte i 1721, da kronen trengte penger etter krigen og solgte unna kirker og kirkegods for å rette opp igjen den skakk-kjørte økonomien.
Etter andre verdenskrig ble landene i Øst-Europa kommunistiske, og de enkelte brukene ble nasjonalisert og innlemmet i kollektivbruk. I mange av disse landene (f.eks. Polen, Tsjekkia, Estland, Latvia og Litauen) blir nå gårdene ført tilbake til etterkommerne av de opprinnelige eierne med bakgrunn i de eiendomskartene som landene hadde før nasjonaliseringen.
Europa har tradisjonelt hatt mange små bruk.
USA
I USA startet etableringen av gårdsbruk ved at nybyggere slo seg ned i et område på landet, og krevde et landareal som sin eiendom. Utviklingen startet på østkysten i 1790-årene og fortsatte vestover helt til slutten av 1800-tallet. Etableringen av gårdsbruk i USA var ikke uproblematisk, da den skjedde til fortrengsel av de opprinnelige brukerne, urfolket.
Ligue 1 2008–2009
Ligue 1 2008-2009 var den 71. sesongen siden ligaen startet. De nyopprykkede lagene var Le Havre, Nantes og Grenoble. Bordeaux ble seriemester. Caen, Nantes, Le Havre rykket ned ved sesongslutt.
Gård
USA
Brukene i USA karakteriseres ved at de er store, spesialiserte, og med ensidig produksjon.
Australia
Selv om de første nybyggerne etablerte seg i Australia på 1790-tallet, ble det først fart i immigrasjonen og etableringen av gårdsbruk fra 1850-tallet, da det også ble funnet gull.
Noen av verdens største gårdsbruk i utstrekning finnes i Australia.
Urgårdene
De eldste gårdene i Norge kalles gjerne urgårder. De eldste av disse kan være nærmere 3 000 år gamle. Slike gårder særpreges av sin sentrale beliggenhet i landskapet og (for de eldste av dem) et usammensatt beskrivende naturnavn. Det heter i Stadnamnleksikon s. 34 at de eldste navna "... kan innehalde førnordisk, kanskje førgermansk språktilfang, Dette veit vi ... ikkje større om." Eksempler som nevnes er Horr, Tjøtta, Sola og Tasta.
De eldste naturnavna er slike som Berg, Fjell, Haug, Ås, Stein, Lund, Bjørk, Eik, Ask, Os, Vik og By m.fl. En litt yngre type urgård har sammen[satte beskrivende naturnavn, som Gjøvik, Hesleberg, Jevnaker, Sætrang, Tanberg, Stavanger og Tønsberg.
Gårdsdeling
Navnet Sander i Eidsvoll viser til sandjorden på stedet, så navnet ville ikke gi mye mening om det fantes andre gårder i samme området da gården fikk navn. I dag ligger det over hundre gårder på dette sandjordområdet, mange med navn så gamle at de må være fra de første århundrer av jordbrukets tid i Norge. En del navn er uforklarte: Hogne, Tomle, Dynna, Hå, Hunn, Kvitne, Måge, Aga, Utne, Lote, Ljone, Rogne, Tasta, Goa, Sola. Slike navn finnes ofte i vestlandske kystbygder med funn tilbake fra keltisk jernalder eller bronsealderen. Det kan være navn så gamle at de var navn på boplasser mer enn gårdsnavn. Men også lettforståelige navn som Vik, Nes, Dal og Sander kan være eldre enn vår tidsregning. Boplassene med ansamling av flere familier utviklet seg jevnt til atskilte gårdsbruk. Driften var knyttet på de åpne engene kalt vin, flertall vinjar, der dyrene gikk på beite. I norrøn tid ses ordet vin (eng, gressgang, beiteland) i sammensetninger som vinjarspann og vinjartoddi om avgifter til kongen, henholdsvis et spann og et stykke okselår for hver eng. Omkring 850 bruker Brage Boddason ordet vin-ey («eng-øy») om Sjælland. Ordet gjenkjennes i gammelengelsk wynn med betydningen «lyst og glede». I årene 0-400 ble på mange steder de enkelte vinjar ryddet for å gi plass til en jordvei stor nok for trafikk til og fra en gård.
De yngste vin-navnene, som kan gjenkjennes fordi de har beholdt v-en (motsatt Bruvin som er blitt til Bryn ) kan ha kommet til så sent som i vikingetiden. Men fraværet av slike stedsnavn i de norske bygdene på Vesterhavsøyene tyder på at de aller fleste er eldre. Rundt 40 % av de navnene som kan dateres, har hatt i-omlyd, og da er de eldre enn 600-tallet.
Gårdene fra eldre jernalder var så digre at gårdsanlegg i Rogaland og på Lista fra folkevandringstiden svarer til Edda-diktigens salr. Dominerende blant disse er de omkring tusen med navn sammensatt med -vin. De er iblant så gamle at førsteleddet er ord som ikke finnes igjen i norsk i historisk tid, slik som det uforklarte Bjorðsin (nå Bjølsen i Oslo). Ofte er førsteleddet uttrykk for prakt, rikdom og glede. Fagr-, Gla-, Leik- (42 eksempler på Leikvin). Glaum- (glaumr = moro), Teit- (teitr = glad, lystig), og en rekke ord for våpen: Skjald-, Hjalm-, Hjalt-, Sax- og for kamp og kraft og styrke: Þrott-, Veig-. Da kristendommen kom, ble vin-gårdene oftere valgt til kirkesteder enn noen annen gårdsnavn-type.
Særlig tett lå vin-gårdene i Aker og Voss. Landskylden for disse gårdene var for det meste høyere enn for gårder med andre navnetyper. Eksempler på navn som stammer fra slike gårder er Bjørgvin, Økern, Sinsen, Grefsen, Bergen, Halden og Veien.
Også gårdsnavn sammensatt med -heimr (= hjem) er i stor grad dannet i de første århundrer e.Kr., selv om hovedtyngden av de vel tusen -heim-navnene er fra folkevandringstiden. Typisk for heim-gårder er at folk ryddet skog og steingrunn, og satte bo på steder som ikke tidligere hadde vært åpent land eller naturlig eng. Dette var nybrottsgårder, og ordet «heim» viser til at dette er menneskeverk og ikke naturgitt område. Men liksom -vin-gårdene bærer -heim-gårdene preg av velstand og fremgang, skapt av jernet.
Av heim-gårdenes senere historie fremgår at de stort sett utgjør et høyt sosialt nivå. Ofte ble de høvdingseter eller kongsgårder, og flere norrøne æser bodde på gårder med denne navnetypen: Tor i Trudheim, Frøy i Alvheim. Eksempler på slike navn er Skoppum, Modum og Bærum.
De neste gårdene var -stad-gårdene som er mest typiske i de indre bygdene på Østlandet. På Sørlandet gikk det i folkevandringstiden en strøm av nyrydningsmenn opp gjennom dalene. Det typiske gårdsnavnet på Sørlandet er sammensatt med -land, som betyr «markstykke under en gård». Først var det bare innhegnet åker; neste steg var et bolighus; og til slutt ble det en gård. Navnet viser ofte hva som var typisk for driften: Byggland, Akrland, Hloðuland (nå Løland), Hrossaland (av hross = hest, som i Roskilde).
Rundt to tusen norske gårdsbruk har et -land-navn. Noen ligger nær maktsentra i bygdene, og i flere tilfeller er det funnet arkeologiske spor helt tilbake fra bronsealderen. I mer sentrale bosetningsområder ble det i folkevandringstiden grunnlagt gårder med -land-navn mellom de gamle gårdene, jfr gårdsnavnet Meland av norrønt meðal (= mellom), dvs. gården på de mellomliggende jordene. Denne ekspansjonen ble muliggjort av jernredskaper. Mange av utkantgårdene ble fraflyttet i kuldeperioden fra etter 535. Ingen annen type gårdsnavn har så mange mulige minner om førkristen kult (Frøysland, Nærland av «Njords land», Totland av «Tors land»), men mange slike tolkninger er usikre. Iallfall finnes det ingen minner om kristen kultur i norske -land-navn, men slike finnes på Island (Krossaland, Kirkjuland). På Shetland forekommer Houlland minst 16 steder, og Holland minst 10 steder på Orknøyene, begge av norrønt hár (= høy), jfr norsk Høland og Håland.
Etter dette kom gårdsnavn som ender med -set, -tveit, -bø/-by og -rød/-rud.
Rundt tre tusen gårder med navn som ender på -rud, ble grunnlagt i de første tre kristne hundreårene, de fleste små og fattige, avsidesliggende i skogstrøk med dårlig jord. Mange ble ryddet i utmarken til en eksisterende gård som et leilendingsbruk under denne, mens andre ble ryddet i allmenninger der alle hadde hatt rett til beite og vedhogst. Disse gårdene måtte svare leie til kongen som hevdet å ha eiendomsrett til alle allmenninger. Eksempler på slike navn er Torbjørnrud, Buskerud, Tolpinrud, Rød og Rud. -rød/-rud-gårdene var mest typiske på Østlandet, med «-rud» i nord og «-rød» i sør. -set-gårdene var mest typiske fra Sunnfjord og nordover, mens -tveit-gårdene typisk finnes fra Telemark til Hordaland. -bø/-by-gårdene er mest typiske sør for Trøndelag, men kan være svært vanskelige å tidfeste.
Eierskap
Utviklingslinjene i norsk eiendomshistorie henger nøye sammen med den historiske utviklingen i samfunnet forøvrig. Det er dessuten viktig å være klar over at begrepet eiendom ikke nødvendigvis er det samme som et avgrenset geografisk område der en og samme person har alle rettigheter. På det samme arealet kunne skogen ha et eierforhold, mens beiterettighetene tilhørte en annen eiendom. I enkelte områder er også deler av utmarka eid av flere eiendommer i fellesskap. Slike sameier skal etter den nye matrikkelloven matrikuleres og bli gitt betegnelsen jordsameie. Dessuten har noen bygder såkalte bygdeallmenninger, der rettighetene til jakt, fangst og beite er knyttet til minst halvparten av gårdene i bygda.
Helt fra vikingtiden har man hatt et omfattende eier/leier forhold i Norge. Eieren krevde inn en avgift for bruken av et areal, mens leieren (leilendingen) dyrket og utnyttet grunnen. Hvem som har vært grunneier og krevd inn leie har forandret seg opp gjennom historien. Dette forholdet henger også nøye sammen med hvem som hadde «makt» i samfunnet. Fra småkonger i vikingtiden til staten, kirken, adel og bønder.
I dansketiden bygde det seg opp en viss form for adel, men denne fikk aldri noen omfattende betydning her i landet.
Etter hvert som befolkningen økte og selveiende bønder ble en maktfaktor, fikk vi en periode der gårdsarbeidere og huseiere etablerte seg med et leieforhold til en bonde. Dette kunne gjelde større, skyldsatte arealer eller mindre husmannsplasser (som ikke var egne skyldsatte bruk). I mange deler av landet var husmannsplasser vanlige fra 1600-tallet og fram til siste del av 1800-tallet. Husmennene hadde gjerne et håndverksyrke eller var landarbeider også for andre bønder, eller de var fiskere eller sjøfolk. Ved folketellingen i 1801 utgjorde husmennene (med familie) ca. 30 % av befolkningen.
Antall bruk var økende fram til siste verdenskrig, med utvikling av mange små bruk. Etter krigen, og da mekaniseringen kom på 1950- og 1960-tallet ble antallet bruk drastisk redusert. Denne utviklingen har fortsatt, og i de seneste år forsterket seg. Til gjengjeld har størrelsen på de gårdene som er i drift økt betydelig, dels ved kjøp av tilleggsarealer, eller ved leie av arealer fra gårder som ikke lenger drives. Mange norske bønder bruker ikke bare sitt eget areal, men leier også jord som tilhører en eller flere av naboene.
Skattlegging
Fra middelalderen og frem til siste del av 1800-tallet, ble gårdene skattlagt etter eiendommens antatte verdi og avkastning, i henhold til den tildelte matrikkelskyld for eiendommen. I noen deler av landet ble det foretatt en forenkling av skattleggingen ved at gårdene ble klassifisert som andeler av en «fullgård» ( = ca. 4 huder = ca. 12 skylddaler (1838) = ca. 24 skyldmark) (1886) :
Arv og odel
I Norge har man hatt en ganske spesiell ordning for hvem som skulle overta et gårdsbruk. Eldste sønn på gården hadde odelsretten. Dersom han ikke kunne, eller ville, gikk retten videre til nest eldste sønn, og videre etter samme retningslinje. Hensikten var å holde gården i familiens eie. Først i 1975 er odelsloven blitt endret slik at der er likestilling mellom kjønnene.
Teigblanding og jordskifte
Fra tidligere tider og fram til ca. 1850 var gårdene blitt endret etter at arveskifter og medgifte førte til at store landområder ble stadig mer oppdelt i teiger (teigblanding). Dette var urasjonelt og førte til behov for rasjonalisering. I 1823 ble så «lov om utskifting» vedtatt. Det viste seg imidlertid at denne loven ikke fikk den tilsiktede virkning. Først ved «jordskifteloven» som ble innført i 1859 («Lov om Jords og Skovs Udskiftning af Fællesskab av 12. oktober 1857») ble det fart i utskiftningsarbeidene på landet, og innføringen av loven ble også en viktig milepel i kartfesting av eiendomsgrenser. Særlig i perioden 1860 – 1890 ble det laget mange store og kunstferdige utskiftningskart av høy kvalitet. Fremdeles foretar jordskifteverket årlig mange større utskiftningsforretninger etter ønske fra gårdbrukerne.
Livet på gården
Gårdens arealer var delt i innmark og utmark. Innmarka var dyrket; jorda ble bearbeidet og tilsådd med korn og andre vekster etter faste mønstre. Jorda som ikke dyrkes - dvs pløyes og tilsåes - omtales som utmark. Utmarka ble først og fremst brukt til beite for husdyr i sommerhalvåret. I utmarka kunne en også finne større og mindre grasflater (utslåtter), som ble slått og høyet tørket på stedet. Der der var nok tilgang på høy eller større avstander ble der satt opp uteløer.
Tradisjonelt har en gård holdt dyr som storfe, småfe, gris, fjærkre og hest. Man dyrket selv så mye som mulig av maten som gikk med, både til folk og fe.
Arbeidsrytmen på gården ble i stor grad bestemt av årssyklusen i naturen og på åker og eng. Det var gjødsling, pløying og såing i våronna, høyonn og etter hvert innhøsting og slakt utover høsten. Vinteren var preget all slags transport med hest og slede, og av skogsarbeid eller fiske, avhengig av hvor man befant seg i landet.
Parallelt gikk dyreholdet sin gang. Fra å slippes på bøen om våren, gikk kyrne i utmarka daglig, så lenge beiteforholdene tillot det. Noen ble sluppet til seters sammen med sau og geit. Melkes måtte de to ganger daglig. Vinterstid var dyra i hus, bortsett fra utegangersau. Hesten var med til alle oppgaver der drakraft var nødvendig.
På noen av de største gårdene, særlig på Østlandet og i Trøndelag, var det matklokke, eller stabbursklokke, som ble brukt til å signalisere måltider. For arbeidsfolk på gårdene var maten en del av betalingen. Dette tok slutt midt på 1900-tallet. De største gårdene med god jord klarte å dyrke mer enn til eget behov. Overskuddet ble byttet mot andre varer eller tjenester eller mot penger. De mindre gårdene dyrket gjerne noe ekstra, men det var mange steder nødvendig med attåtnæring.
I nyere tid er store deler av landbruket blitt betydelig endret. Vi har fått større spesialisering, der en dyrker bare poteter, en dyrker løk eller purre, en dyrker fôrraps, en satser på melk, mens naboen forer opp slaktekalver.
Ralph de Diceto
Ralph de Diceto (død 22. november ca. 1202), domprost av St. Pauls katedral i London, og krønikeskriver. Første gang han nevnes er i 1152 når han mottar erkediakonembete i Middlesex.
Liv og virke
Han ble antagelig født en gang mellom 1120 og 1130. Om hans nasjonalitet, bakgrunn, og foreldre vet vi ingenting. At han fikk sitt etternavn fra Diss i Norfolk er kun en antagelse da Dicetum like gjerne kan ha vært en latinsk form for Dissai, eller Dicy, eller Dizy, stedsnavn som finnes i Maine, Picardie, Burgund og Champagne.
I 1152 var Ralph de Diceto allerede magister av humanistiske fag og antagelig hadde han studert i Paris. Hans omdømme for læring og rettskaffenhet sto høyt. Han ble respektert og favorisert av Arnulf av Lisieux og Gilbert Foliot av Hereford (senere London), to av de mest framstående biskopene i hans tid. Ganske naturlig tok erkediakonen i spørsmålet om Thomas Becket den samme side og posisjon som hans venner.
Selv om hans fortellerstil er fargeløs, og selv om han var en av de som viste en del symapti for Becket ved kirkemøtet i Northampton (1164) viser hans brevveksling at han betraktet erkebiskopenes atferd som uoverveid, og at han ga råd til de som Becket betraktet som sine viktigste fiender.
En gang rundt 1180 ble han domprost ved St. Pauls katedral i London. I denne posisjonen utmerket han seg selv ved forsiktig forvaltning av dens besittelser, ved å gjenopprette disiplinen ved ordenskapittelet, og ved egne omkostninger bygge et domprosthus. En lærd og en mann av betydelig lærdom som viste særlig interesse for historiske studier. På den tiden da han ble utnevnt ved St. Pauls begynte han også å samle materiale for sin egen tids historie.
Hans venneskap med Richard Fitz Nigel, som etterfulgte Foliot i setet i London, med William Longchamp, kansler hos Rikard I av England, og med Walter de Coutances, erkebiskop av Rouen, gikk han gode muligheter til å samle verdifull informasjon.
Hans to viktigste verker, Abbreviationes Chronicorum og Ymagines Historiarum, dekker verdenshistorien fra Jesus’ fødsel og fram til år 1202. Det førstnevnte verket, som avsluttes i 1147, er et verk om læring og industri, men er helt og holdent basert på bestående kilder. Det sistnevnte verket begynte som en samling fra Robert de Monte og på brevene til Foliot blir etterhvert en selvstendig autoritet ved år 1172, og en samtidig nedtegnelse rundt 1181. I nøyaktighet og detaljenes fylde er Ymagines Historiarum dog ringere enn krønikene til den såkalte Benedikt av Peterborough (Abbas Benedictus) og til Roger av Hoveden.