cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Curaçao
Kompanitiden 1634–1791
Øya var lite fruktbar og matvarer måtte først importeres fra Nederland. Etter hvert ble Nord-Amerika en viktig kilde til forsyninger, både på grunn av lavere priser og på grunn av at det gikk raskere å seile dit. Seilasen til Ny-Amsterdam tok tre uker, mens turen over Atlanterhavet kunne ta flere måneder. Forsyninger av fødevarer kom også fra det søramerikanske fastlandet.
Ett år etter erobringen besto kolonien av 462 innbyggere, hvorav 50 caquetioer. Av de 412 europeerne var 350 soldater, 32 sjømenn, 10 militære eller sivile tjenestemenn og 22 andre sivile. Alle, unntatt seks caquetioer, var menn. Europeerne kom fra flere forskjellige land.
Fort Amsterdam ble kompaniets hovedkvarter og sete for forvaltningen av de karibiske koloniene fram til 1791. Til 1645 var Curaçao underlagt Pernambuco, deretter Ny-Amsterdam til 1664, inntil guvernøren for de nederlandske koloniene flytt til Fort Amsterdam i 1674. Han ble assistert av et råd på ni menn, der kompaniet også var representert. I siste instans var Curaçao, Aruba og Bonaire styrt av kompaniets kammer i Amsterdam.
Freden i Westfalen i 1648 anerkjente Nederlands uavhengighet og ble inngangen til en ny periode for kolonien. Kolonien var avhengig av forsyninger utenfra og snart utviklet det seg handel. 1675 ble et avgjørende år: Vestindisk kompani reorganisert og Curaçao ble gjort til frihavn. Handelen var ikke begrenset til nederlendere, den var åpen også for handelsmenn fra andre land. På bakgrunn av dette ble øya et sentrum for handelen over Atlanterhavet, inkludert slavehandel.
På 1600-tallet ble det handlet med kakao, tobakk og huder fra Venezuela. Tobakk kom også fra Cuba, Puerto Rico og Santo Domingo. Fra de franske øyene i Karibia ble det handlet med sukker og kaffe. Indigo og blåtre var andre viktige handelsvarer for det europeiske markedet. Edelmetall og pengestykker utgjorde en firedel av verdien som ble skipet fra øya til Nederland.
På 1600-tallet dannet de hvite protestantene en milits. Fra 1730-årene ble det i tillegg satt opp militærenheter med frie fargede.
Inntil det ble oppløst i 1791 benyttet Vestindisk kompani Willemstad som havn for transitthandel. Som frihavn var byen åpen for handelsfolk fra alle land. Willemstad ble stapelplass. Europeiske varer var etterspurt i spansk Amerika, men merkantilistisk handelspolitikk gjorde at import var forbudt. Fra Curaçao ble dette forbudet omgått og det ble drevet handel med kontrabande. Varer importert fra Europa ble lastet om i Willemstad. Mindre skip fraktet varene videre i regionen og brakte produkter som sukker, kakao og kaffe tilbake. Handelen gikk ikke bare med Karibia og Sør-Amerika, det ble også handlet med koloniene i Nord-Amerika.
Willemstad, som først ble kalt Punda, ble bygget som en befestet by beskyttet av Fort Amsterdam ved innløpet til havnen og med en bymur som omga byen på landsiden. På 1700-tallet spredte bebyggelsen seg til Pietermaai og Scharloo og til Otrabanda på den andre siden av sundet.
Curaçao ble en utypisk karibisk koloni: Den hadde ingen eksportrettet plantasjeøkonomi, men var en frihavn med en stor gruppe frie fargede.
Utover 1700-tallet styrket kontakten med fastlandet seg og det ble etablert tette sosiale og økonomiske forbindelser. Hendelser i det som i dag er Venezuela fikk konsekvenser også på Curaçao. Omfanget av handelen var avhengig av om andre land maktet å håndtere handelsregler eller om handelsmenn fra Curaçao klarte å omgå handelsforbud. I periodene i 1730-årene og begynnelsen av 1750-årene lykkes spanske myndigheter å hindre handel med fastlandet og det ble krisetider på Curaçao. På 1700-tallet tok handelen tok seg ellers opp i krigstider, som krigen om ørene til Robert Jenkins, sjuårskrigen og den amerikanske uavhengighetskrigen, mens den gikk ned i fredstider.
Sammen med Sint Eustatius var Curaçao et knutepunkt for handelen med de britiske koloniene i Vestindia. Britene kunne her få tilgang på franske varer gjennom de nøytrale nederlandske besittelsene. Øya var også et viktig ledd i handelen mellom de franske koloniene i Karibia, deriblant Guadeloupe og Martinique, og Sør-Amerika. Det dreide seg om silke, sirup, rom og brandy ment for søramerikanske markeder. Først på 1700-tallet utviklet det seg omfattende handel med muldyr fra Sør-Amerika til de franske øyene.
Folketellingen i 1789 viste at Willemstad hadde 11,543 innbyggere, omtrent like mange som i Paramaribo, Charleston eller Cartagena de Indias. Willemstad var den sjuende største byen på øyene i Karibia, etter Havanna, Kingston, Saint-Pierre, Cap-Français, Santiago de Cuba og Bridgetown, og større enn Santo Domingo, Port-au-Prince og San Juan.
Velstanden handelen på Curaçao og Sint Eustatius brakte, ble benyttet av Adam Smith som eksempel på fordelene med frihandel.
Det eldste jødiske samfunn på den vestlige halvkule
Synagogen i Curaçao er den den eldste kontinuerlige jødiske forsamling på den vestlige halvkule. Jøder var med i koloniseringen helt fra 1634, noen som oversettere.
Samfunnet Mikvé Israel stammer fra 1650-åra, og oppsto da spanske og portugisiske (sefardiske) jøder fra Nederland og Brasil kom til øya. På 1800-tallet brøt det reformjødiske samfunnet Emanu-El ut; de to ble slått sammen til det nåværende samfunnet i 1964. Samfunnet er nå tilknyttet reformert jødedom. Fra 1920-årene kom det også askenasiske jøder.
Slavehandel
På grunn av Tordesillastraktaten med Portugal hadde ikke Spania områder i Afrika og var avhengig av at andre land forsynte de amerikanske koloniene med slaver. Det utviklet seg derfor et system der det ble utstedt kontrakter om forsyning av afrikanske slaver, kjent som asiento de negros. Da Casa de contratación i Sevilla, organet som kontrollerte asiento-systemet, i 1662 igjen begynte å inngå kontrakter om forsyning av slaver, sikret slavehandlere på Curaçao seg retten til å selge slaver til Spansk Amerika. Vestindisk Kompani inngikk i 1667 kontrakt direkte med Spania som sikret monopol på slaveleveranser.
Vestindisk Kompani sto for omkring halvparten av importen på mellom 3,000 og 4,000 slaver årlig til Spansk Amerika, mens det engelske Royal African Company leverte den andre halvparten. Fram til 1730 ble rundt 100,000 slaver solgt til de spanske koloniene i Amerika via Curaçao. I tillegg forsynte Curaçao også andre nederlandske, franske og britiske kolonier med slaver. De fleste slavene i den nederlandske slavehandelen ble tatt fra områder ved Beninbukta og det vestlige Sentral-Afrika fra dagens Kongo til Angola, en del også fra Biafrabukta og Gullkysten.
Fra slutten av 1680-årene gikk det nedover med kompaniets slavehandel. I 1688 hadde det hopet seg opp nesten 5,000 slaver på øya og året etter ble slavemarkedet åpnet for salg til alle kolonier, spanske eller ikke. I 1690-årene gikk kontraktene over på portugisiske hender, før de i 1701 gikk til franske. Den lukrative kontrakten kompaniet hadde med Spania opphørte endelig etter den spanske arvefølgekrig, da England i 1713 overtok forsyningen av slaver. Slavehandelen via Curaçao gikk nedover. Det siste slaveskipet ankom Willemstad i 1775.
Slavesamfunn
Det ble også holdt slaver på Curaçao. Kompaniet etablerte plantasjer rundt om på øya. I 1702 hadde kompaniet åtte plantasjer med til sammen 493 slaver. Det ble likevel ikke utviklet storskala plantasjeøkonomi av typen man fikk på andre karibiske øyer. Forsøk med produksjon av bomull og indigo var mislykket. Det dreide seg om større landeiendommer der det ble dyrket avlinger for lokalt konsum.
Plantasjene forsynte også slavene som ventet på å bli solgt med mat. Arbeidet på disse landeiendommene ble utført av slaver. Plantasjeslavene utgjorde 59 % av kompaniets slaver. De andre slavene arbeidet som tjenestefolk eller hadde arbeid i byen.
Da slavehandelen gikk nedover solgte kompaniet sine plantasjer. Fra begynnelsen av 1700-tallet ble de solgt til private, som holdt i hevd hovedhusene i nederlandsk byggestil som tegn på velstand og prestisje. Landeiendommene ble fortsatt benyttet til matproduksjon for det lokale markedet og med slaver som arbeidskraft. I 1764 fantes det 5,534 slaver og 551 slaveeiere. Slaveholdet var i liten skala, i motsetning til på andre karibiske øyer der plantasjeøkonomien dominerte. 81 % av slaveeierne eide 10 eller færre slaver. Samtidig fantes det noen store slaveeiere. Ni av disse hadde i 1764 mellom 100 og 200 slaver, mens 19 eide mellom 50 og 99 slaver.
I 1789 bodde det 11,543 personer i Willemstad. 47 % var slaver. 22,7 % var frie svarte eller fargede, 17,3 % var hvite protestanter, 8,9 % var sefardiske jøder og 4,2 % var frie, hvite tjenestefolk. 80 % av befolkningen i Otrabanda var afrikanskættede, enten slaver eller frie.
Byslavene kunne bo andre steder enn eierne og kunne også leies ut til andre. Mange bodde i Otrobanda og Pietermaai. Slaver kunne bli frigitt av ulike grunner. Noen hadde spart opp tilstrekkelig til å kjøpe seg selv fri. Andre ble frigitt av slaveeiere som i trange tider ikke lenger ville sørge for kost og losji for dem. Det forekom også at slaver rømte. Mange av disse slo seg ned på fastlandet, særlig ved Coro.
De frigitte slavene bidro til at Willemstad fikk en gruppe frie fargede, som stort sett var katolikker. Den voksende gruppen av frie fargede var en kilde til bekymring for den hvite eliten. De fleste var fattige, men enkelte eide selv slaver. Mange av de fargede arbeidet som sjøfolk og i 1740-årene utgjorde de to tredeler av sjøfolkene. Andre var sysselsatt i virksomheter knyttet til handel og havnen. I andre halvdel av 1700-tallet ble 2224 slaver frie.
Havnen, handel og skipsfart var avhengig av slavearbeidskraft. Slaver arbeidet som havnearbeidere, håndverkere og sjøfolk. De kunne også drive småhandel. Sjøfolk som var slaver ble betalt på samme vilkår som frie.
Slaver arbeidet også på vannplantasjene. Dette var eiendommer der det fantes brønner der det kunne hentes ut drikkevann for salg i byen. Det ble bruk slaver til å arbeide på saltpannene. Dette var hardt arbeid som også ble benyttet som straff.
Slaveopprøret i 1795
En stor del av bybefolkningen var sjøfolk som sto i direkte forbindelse med så vel frie som slaver i andre kolonier. Utviklingen i regionen og verden for øvrig ble derfor kjent på øya. Det gjaldt også nyhetene om slaveopprøret i Haiti, som startet i 1791.
Den 17. august 1795 startet et slaveopprør. Det hadde også vært mindre slaveopprør tidligere. Opprørene i 1716 og 1750 fant sted blant førstegenerasjonsslaver. Det i 1774 var et større forsøk på å rømme. I 1795 var det omkring 50 slaver på plantasjen De Knip som la ned arbeidet og marsjerte mot naboplantasjene. Det utviklet seg til et opprør som i løpet av et par dager samlet 2,000 av øyas 12,000 slaver. Opprøret var inspirert av tidens revolusjonære tanker og hadde opprøret på Haiti som forbilde.
Den politiske utviklingen i Europa og i regionen var kjent blant opprørerne. I det revolusjonære Frankrike var slaveriet opphevet i 1794. Året etter gjorde revolusjonære tropper Nederland om til Den bataviske republikk. Nyheten om dette nådde Curaçao i mai 1795. Opprørslederen Tula var kjent med ideene bak den franske revolusjon og revolusjonen på Haiti. I tillegg appellerte han til kristne verdier i sitt krav om at slavene måtte få sin frihet.
Militsen bestående av hvite, fargede og svarte soldater ble satt inn mot opprørerne. Innen utgangen av september var opprøret brutalt slått ned. To hvite og 100 slaver mistet livet. Opprørslederen Tula ble fanget den 19. september. 30 opprørere ble henrettet. Til skrekk og advarsel ble opprørslederne torturert og lemlestet før de ble henrettet. Opprørslederen Tula ble erklært som nasjonalhelt i 2009.
Kort tid etter opprøret var slått ned, ble de første reglene om behandling av slaver vedtatt. Levekårene for slavene ble bedret.
Revolusjonstiden
Under den amerikanske revolusjonskrigen ble våpen fra Curaçao sendt til Sint Eustatius og derfra solgt til amerikanske opprørere.
Etter det store slaveopprøret i 1795 fant det ikke sted flere opprør. Misnøyen og uroen i den svarte befolkningen fortsatte likevel. Frie fargede deltok i et kupp i desember 1796, der Curaçao-patrioter avsatte republikkens tjenestemenn og forlangte et lokalt forankret styre. Revolusjonen på Haiti og tankene om rasemessig likeverd kom igjen opp i 1799 til 1800. Nederlandske patrioter bestående av svarte tropper fra Guadeloupe samt frie fargede og slaver deltok da i urolighetene. Storbritannia og USA grep inn.
Mellom 1795 og 1800 ble øya styrt av en nederlandsk guvernør underlagt Den bataviske republikk. Selv om dette var en fransk vasallstat, hadde den ikke planer om å iverksette de revolusjonære idealene i Karibia. Den hvite eliten på øya var splittet mellom orangister, som støttet Huset Oranien, og pro-franske patrioter.
I juli 1800 ble øya invadert av Frankrike, nærmere bestemt av svarte franske tropper Guadeloupe. Dette ble gjort for å komme Storbritannia eller USA i forkjøpet. Guvernøren ba om britisk hjelp og i møte med britiske og amerikanske skip trakk franskmennene seg tilbake i slutten av september. Storbritannia okkuperte deretter Curaçao i to perioder: 1800 til 1803 og 1807 til 1816. Den britiske okkupasjonen førte til at handelen stagnerte.
1800-tallet: Nedgang
Ved inngangen til 1800-tallet hadde situasjonen endret seg for Curaçao. De spanske koloniene i Sør-Amerika ble selvstendige. Perioden med merkantilisme var over og frihavner var ikke så viktig som tidligere. På Curaçao ble 1800-tallet preget av økonomiske nedgangstider og fattigdom.
Folketallet gikk ned som følge av utvandring, både av frie menn og slaver. Fra 21,000 innbyggere i 1791, gikk folketallet ned til 14,000 i 1816. Antallet slaver sank fra nesten 13,000 til litt over 6,700. Utvandringen gikk til ikke-nederlandske områder, blant dem Sankt Thomas i Dansk Vestindia. Mellom 1789 og 1816 doblet andelen frie fargede seg.
I 1826 ble alle tollavgifter avskaffet i håp om at handelen med Sør-Amerika skulle ta seg opp igjen. Handelen nådde imidlertid ikke samme omfang som før revolusjonskrigene. Det ble fortsatt eksportert salt. Sukker og bomull var også blant varene det fortsatt ble handlet med. Senere på 1800-tallet ble utførsel av fosfat, gull, panamahatter og dividivibelg til bruk i garving økonomisk viktig. Eksport av pomeransskall til bruk i framstilling av curaçaolikør kom imidlertid aldri til å få større økonomisk betydning.
I kong Vilhelm Is tid ble det også gjort forsøk på å få i gang eksportrettet jordbruk, men det var ikke vellykket. Det ble også satset på andre områder. Skipsbygging var en vellykket virksomhet, med bygging av skonnerter for lokal bruk så vel som eksport.
I 1828 ble det gjennomført en myntreform for å få pengevesenet i orden og Karibias første bank ble grunnlagt. Denne banken ble sentralbank for De nederlandske Antiller og eksisterer fortsatt som Curaçao og Sint Maartens sentralbank.
I perioder med krig, tok handel med våpen og ammunisjon seg opp. Som nøytrale i flere kriger handlet nederlenderne med alle parter. Under de spansk-amerikanske uavhengighetskrigene tidlig på 1800-tallet var Curaçao et fristed for opprørere som Simón Bolívar. Curaçaoerne Luis Brión og Manuel Carlos Piar deltok i kampen på Bolívars side og ble generaler. Fra Curaçao ble de stridende partene i latinamerikanske konflikter forsynt med våpen, ammunisjon og andre varer. Våpenhandelen tok seg opp igjen under borgerkrigen i USA (1861–65).
Bymuren i Willemstad ble revet 1861–1866. Etter dette ekspanderte den bymessige bebyggelsen.
Slaveriet ble avskaffet 1. juli 1863. Mange tidligere slaver gikk over i en ordning kalt paga tera, der de kunne drive selvbergingsjordbruk på et lite stykke jord mot at de arbeidet gratis en fastsatt periode for de tidligere slaveeierne.
Den liberale venezuelaneren Antonio Leocadio Guzmán og sønnen Antonio Guzmán Blanco ble i 1870 utvist fra øya av nederlandske myndigheter. De var anklaget for å konspirere mot venezuelanske myndigheter og Nederland ville holde seg nøytral. Dette førte til handelsrestriksjoner mot Curaçao. Da Venezuela i 1882 innførte importavgift på varer fra de nederlandske koloniene, fikk det store konsekvenser for handelen.
Briten John Godding fikk i gang fosfatutvinning fra Tafelberg på sørenden av øya i 1874. Driften stanset i 1891 og i 1895 var det slutt på eksporten av fosfat. Utførselen kom opp i 175,000 tonn. Stansen i fosfatdriften medførte tap av 5–600 arbeidsplasser.
Til tross for nedgangstidene kom det moderne nyvinninger til øya. I 1880 kom en svingbar pongtongbro over sundet i Willemstad. Et elektrisitetsselskap ble grunnlagt i 1889 og i 1891 et anlegg for produksjon av drikkevann. I 1888 fikk Société française des télégraphes sous-marins lagt telegrafkabel som knyttet Den dominikanske republikk til Venezuela via Curaçao. Kabelen ga videre samband til USA og Europa. Det franske selskapet fikk særdeles gode betingelser, med garanti for overskudd i 25 år. Det medførte at telegrafforbindelsen ble en stor utgiftspost for kolonibudsjettet. Compagnie française des câbles télégraphiques sørget i 1896 for telefonkabel til Coro og Maracaibo og året etter til La Guaira i Venezuela.
Konga
Konga er et tettsted i Tingsryd kommune i Kronobergs län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 476 innbyggere.
Curaçao
1800-tallet: Nedgang
Kolonien ble en utgiftspost for Nederland. Med unntak av 1873 gikk kolonibudsjettet med underskudd hvert år mellom 1848 og 1881. Inntekter fra fosfatdriften brakte så overskudd fram til 1895, men så ble kolonien igjen avhengig av at Nederland dekte underskuddet. I 1899 bidro Nederland med 28 % av kolonibudsjettet. Mellom 1867 og 1881 summerte utgiftene til forvaltning av seg til 2,2 millioner gylden. I 1868 ble det framsatt forslag i det nederlandske underhuset om å selge Curaçao og tilhørende øyer for 200,000 gylden, men forslaget ble avvist av koloniministeren. I 1876 foreslo et parlamentsmedlem å avstå kolonien til Venezuela. Venezuelas president Antonio Guzmán Blanco var villig til å kjøpe.
Oljeraffineri
I 1915 bestemte Royal Dutch Shell seg for å bygge et oljeraffineri på Curaçao. Det åpnet i 1920. Oljen ble hentet fra Maracaibosjøen i Venezuela. Den er grunn og uegnet for store oljetankere, noe som gjorde Curaçao til et alternativ for et raffineri. Plasseringen av raffineriet på Curaçao har vanligvis også vært forklart med ustabile politiske forhold i Venezuela, selv om Juan Vicente Gómez lenge hadde vært landets sterke mann da raffineriet ble bygget og plassering på et sted på fastlandet også var et reelt alternativ. Shell kan også ha ønsket å hente råolje fra andre kilder enn de venezuelanske.
Raffineriet ble bygget inne i Schottegat. I tillegg ble det anlagt oljehavn ved Caracasbaai forbundet med raffineriet gjennom rørledning. Oljevirksomheten fikk store økonomiske ringvirkninger. Det skaffet arbeid til mange og det kom mange innvandrere for å arbeide der. I 1929 arbeidet 10,924 personer ved raffineriet, nesten en firedel av øyas befolkning. Arbeiderne ved oljeraffineriet ble inndelt etter opphavsland. I tillegg til selve raffineriet, vokste det fram annen virksomhet knyttet til havnen, med skipsverft og tørrdokk, og infrastrukturen på øya ble forbedret.
Oljevirksomheten spredte seg senere fra havnen i Schottegat. Det ble bygget oljeterminal i Bullenbaai nordvest for Willemstad. Den åpnet i 1974. Bullenbaai-terminalen ble anlagt for å legge til rette for oljetransport med store tankskip fra Midtøsten og Afrika, med Curaçao som omlastingssted for videre transport til havner i Mexicogolfen og på østkysten av USA, samt Mellom- og Sør-Amerika.
På 1920-tallet snudde oljevirksomheten om på koloniens økonomi, og underskudd ble snudd til overskudd. Oljeboomen ble fulgt av økt interesse for kolonien og et sterkere nederlandsk preg på kolonien. Nederlandske tjenestemenn flyttet til øya for å arbeide for oljeselskapet og i offentlig tjeneste. Nederlendere fikk stillinger i politiet og i forsvaret.
Skolevesenet var lenge overlatt til den katolske kirke, med munker og nonner som lærere. I første halvdel av 1900-tallet ble det innført krav om at barn måtte gå på skole. I 1936 ble nederlandsk innført som skolespråk og bruk av papiamento ble frarådet. Skolevesenet kopierte den nederlandske modellen.
Andre verdenskrig
I mai 1940 ble Curaçao og Aruba okkupert av britiske og franske styrker. Mens franske styrker tok Aruba, sikret britene seg Curaçao. Formålet var å sikre kontroll over oljeraffineriene, som britene anså som avgjørende for krigsinnsatsen. Aksjonen skjedde etter samråd mellom britiske, franske og nederlandske myndigheter. På Curaçao overtok USA etter britene tidlig i 1942. USA etablerte en base som skulle beskytte trafikken med olje mot angrep fra tyske ubåter.
Curaçao og Aruba var det største senteret for oljeraffinering ved utbruddet av andre verdenskrig. I siste del av 1941 var raffinerikapasiteten i Karibia og Latin-Amerika på 940,000 fat råolje per dag, hvorav Curaçao og Aruba sto for 480,000 fat. I krigsårene ble produksjonen på raffineriet innrettet mot flybensin. Øya ble en viktig leverandør av drivstoff til den allierte krigsinnsatsen.
I løpet av krigsårene ble infrastrukturen forbedret som følge av utbygging av vegnettet, havnen og flyplassen.
Curaçao i De nederlandske Antiller
Universell stemmerett ble innført i 1948 og det første frie valget ble avholdt i 1949.
I 1954 ble kolonien omorganisert til De nederlandske Antiller, et land innenfor som sammen med moderlandet Nederland og Surinam utgjorde Kongeriket Nederlandene. Curaçaoeren Moises da Costa Gomez ble det nye landets første statsminister. De nederlandske Antiller hadde to lag av organer, ett for landet som helhet og ett for hvert av øyområdene. Hovedstaden var Willemstad og Curaçao forble dominerende.
De forente nasjoner anså opprettelsen av De nederlandske Antiller som fullføring av avkoloniseringsprosessen og fjernet de nederlandske øyene i Karibia fra listen over ikke-selvstyrte områder.
Andre næringer, som finans, skipsreparasjon og turisme fikk økt betydning. I 1950- og 1960-årene utviklet det seg handel med forbruks- og luksusvarer rettet mot utenlandske besøkende.
De nederlandske Antiller var likevel avhengig av overføringer fra moderlandet, delvis som hjelp og delvis som lån. Mot slutten av 1960-årene ble en del offentlig virksomhet omgjort til selskaper. Dette ble en kilde til patronat for politikere som benyttet dem til egne formål.
På 1950-tallet kom de første forsøkene på å tilpasse undervisningen i skolen til lokale forhold. Tilburg-brødrene spile en viktig rolle i dette arbeidet, blant annet ved å utarbeide de første lærebøkene på papiamento på 1960-tallet.
Skatteparadis
Under andre verdenskrig, da Nederland var okkupert av Tyskland, flyttet flere nederlandske selskaper sine hovedkontorer til Curaçao. Curaçao International Trust Company (CITCO) ble etablert for å representere utenlandske selskaper.
Etablering på Curaçao hadde også skattefordeler. Etter andre verdenskrig økte etterspørselen etter bank-, finans- og konsulenttjenester. Det indre selvstyret De nederlandske Antiller fikk i 1954 innebar også frihet til å selv bestemme skatte- og finanssaker. Utenlandsselskaper fikk gunstige skattevilkår, der skatten på overskudd lå på 2,4–3 %. I 1955 ble Nederlands avtale med USA om unngåelse av dobbeltbeskatning utvidet til også å gjelde De nederlandske Antiller. Dette førte til et oppsving i finanssektoren som varte til midten av 1980-årene, da USA endret sin skattelovgivning.
Da Aruba skilte lag med De nederlandske Antiller i 1986 stammet 40 % av statsinntektene fra skatt på utenlandsselskaper. På Curaçao utgjorde denne kilden over halvparten av statsinntektene. I 1987 kunngjorde USA at skatteavtalen opphørte ved utgangen av året. Dermed var ikke De nederlandske Antiller lenger et attraktivt sted for internasjonale selskaper. Inntektene fra skatt på slike selskaper gikk ned fra 400 millioner antillanske gylden i 1985 til 110 millioner antillanske gylden i 1988. Finanssektoren ble gradvis svekket og dreide aktiviteten over til fondsvirksomhet.
Opptøyene i 1969: Et vendepunkt
Den 30. mai samlet 5,000 mennesker seg for å marsjere til Willemstad. De streikende fikk følge av arbeidsløse og misfornøyde ungdommer. Demonstrasjonen utviklet seg til opptøyer, med brenning av biler, vandalisering og plyndring av butikker. Politiet forsøkte å hindre demonstrantene i å ta seg inn i Willemstad. Det ble skutt mot de marsjerende og to personer ble drept av politiet. En av lederne for protesten, Wilson Godett, ble rammet av et skudd i ryggen. Etter dette brøt demonstrantene politiets linje og inntok Willemstad der flere bygninger ble stukket i brann. Regjeringen erklærte unntakstilstand og be om støtte fra Nederland, som satte inn soldater fra Nederlandse Korps Mariniers. Det ble også flydd inn forsterkninger på 300 marinesoldater fra Nederland.
Shell ga etter for fagforeningens krav og etter at dette ble kunngjort roet situasjonen seg. Regjeringen ble tvunget til å ga av og skrive ut nyvalg. Det førte til at Det demokratiske partis dominans ble brutt. Partido Frente Obrero Liberashon 30 Di Mei ble dannet og fikk valgt inn representanter ved valget i september 1969.
Nye problemer
I 1980-årene opplevde øya flere økonomiske sjokk. Shell la ned oljeraffineriet, tørrdokken stengte, flyselskapet Antilliaanse Luchtvaart Maatschappij (ALM) og den internasjonalt rettede finanssektoren fikk problemer. I 1987 ble et strukturtilpasningsprogram vedtatt. Skattene ble økt og antallet offentlig ansatte redusert. Offentlig sektor ble omorganisert, men problemene med politisk innblanding i forvaltningen fortsatte. Mellom 1984 og 1991 ble lønningene frosset i både offentlig og privat sektor. Arbeidsledigheten gikk ned, mest som følge av utvandring til Nederland, men holdt seg fortsatt høy.
De økonomiske problemene fortsatte og den offentlige gjelden økte. Curaçaos statsgjeld økte til 59 % av BNP i 2005. De nederlandske Antillers gjeld var på 83 % av BNP. Antallet offentlig ansatte på øya økte igjen fra 1336 i 2003 til 1689 i 2006. Fra 1996 til 2000 reduserte Curaçao antallet offentlig ansatte fra 2700 til 1600. Curaçao skaffet seg i 1991 et eget økonomidepartement for å stimulere til økt vekst gjennom offentlig-privat samarbeid og andre tiltak. Fattigdom, kriminalitet og narkotikatrafikk ble viktige saker. Narkotikasmugling fra Sør-Amerika førte til at USA stasjonerte AWACS-fly på øya for å overvåke smugling fra Colombia.
Fra Shell til PDVSA til nye interessenter
Shell kontrollerte hele kjeden fra oljefeltene i Venezuela, over raffineringen på Curaçao til salg i markedene. Nasjonaliseringen av oljesektoren i Venezuela i 1975 fikk store konsekvenser for raffinerivirksomheten, som nå måtte kjøpe råolje til høyere pris. Virksomheten begynte å gå med tap.
I 1985 solgte Shell raffineriet med tilhørende virksomheter til Curaçao for én gylden. Raffineriet og oljeterminalene ble overført til øyområdet Curaçao og organisert i selskapet Refineria di Korsou, mens salgsleddet ble overført til Curoil og taubåtvirksomheten til Kompania di Tou Korsou (KTK). Også asfaltsjøen fulgte med og ble overtatt av selskapet Boeskabaai. Handelen medførte også at de nye eierne overtok alle forpliktelser og ansvaret for miljøet.
Raffineriet ble leid ut til Petróleos de Venezuela (PDVSA) for en periode på fem år. Leieavtalen ble fornyet flere ganger. I 1994 ble avtalen gjort gjeldende for 20 år, i 2014 ble den forlenget til 2019.
I 2016 inngikk regjeringen en intensjonsavtale med det statskontrollerte kinesiske selskapet Guangdong Zhenrong Energy (GZE) om å overta driften og modernisere raffineriet. Det kom fram at det kinesiske selskapet manglet tekniske forutsetninger, finansiell styrke og støtte fra den kinesiske regjeringen til å engasjere seg i prosjektet og Curaçaos regjering kansellerte derfor avtalen 30. desember 2017.
Mot slutten for De nederlandske Antiller
På Aruba ble det fra 1940-årene ytret misnøye med Curaçaos dominans. Fra 1954 hadde Curaçao 12 av setene i den folkevalgte forsamlingen, Aruba hadde 8, Bonaire 1, mens Saba, Sint Eustatius og Sint Maarten hadde ett felles sete. Etter at Aruba gikk ut i 1986, fikk Curaçao  14 seter, Bonaire 3, mens Saba, Sint Eustatius og Sint Maarten hver fikk ett sete. Det utviklet seg ikke noen felles identitet. Partiene var opptatt av å forsvare interessene til øya de var basert på.
Etter at Aruba fikk særstatus i 1986, økte Curaçaos dominans og forholdene internt i De nederlandske Antiller kom i ytterligere ubalanse. Politikere fra Sint Maarten presset på for å tre ut av Curaçaos skygge. Curaçao selv ønsket å slippe ansvaret for de mindre øyene, mens Bonaire, Saba og Sint Eustatius tapte tiltroen til at statsfinansene kunne bringes på fote.
For Nederland var selvstyret mislykket i lys av store budsjettunderskudd, dårlig utdanningssystem, sosial elendighet og sviktende rettshåndhevelse. Bekymringen økte over korrupsjon, økende kriminalitet, stor statsgjeld og økonomisk avhengighet, men også av økende innvandring av antillanere. Curaçao hadde en mordrate 30 ganger høyere enn Nederland. For 2004 rapporterte FN at 60 % av den beslaglagte kokainen i Karibia ble tatt i de nederlandske områdene. Gjennom utvandring spredte de sosiale problemene seg til moderlandet.
I 1993 endte en konferanse om kongerikets framtid med splittelse. Det ble holdt folkeavstemninger om øyenes status. På Curaçao stemte 75 % av velgerne for å opprettholde De nederlandske Antiller, mens 60 % var tilhengere av dette på Sint Maarten og 90 % på Bonaire. I 2000 hadde stemningen på Sint Maarten snudd og 70 % stemte for å bli et eget land. Nederland gikk i 2006 med på at Curaçao og Sint Maarten kunne bli separate land, men krevde kontroll med statsfinansene som motytelse. Samtidig overtok Nederland De nederlandske Antillers statsgjeld på 1,7 milliarder euro.
Løsningen var kontroversiell på Curaçao. Spørsmålet ble avgjort i en folkeavstemning i mai 2009. 52 % av velgerne støttet i 2009 opprettelsen av Curaçao som eget land på disse betingelsene.
Curaçao som eget land
Etter opprettelsen som eget land i 2010 var det politiske liv ustabilt og fragmentert. Regjeringene var ustabile og kortvarige. I 2013 ble Helmin Wiels, leder i partiet Pueblo Soberano og en markant motstander av korrupsjon, skutt og drept.
Overoppsynet med statsfinansene ble en kilde til konflikt og noe Curaçaos regjering har ønsket å avslutte. Oppsynsordningen medførte også splittelse mellom tilhengere av økt selvstyre, kanskje også uavhengighet, og tilhengere av nederlandsk kontroll.
Politikk og forvaltning
Curaçao er et av fire land som utgjør Kongeriket Nederlandene, der Nederlands monark er statsoverhode. Landet er et parlamentarisk demokrati som styrer sine indre anliggender selv. Curaçao har sin egen forfatning, vedtatt 4. september 2010.
Curaçao i Kongeriket Nederlandene
Sammen med Nederland, Aruba og Sint Maarten er Curaçao en del av Kongeriket Nederlandene. Hvert av de fire landene styrer seg selv i indre anliggender, men bare Kongeriket Nederlandene har internasjonal juridisk personlighet og kan anses som en stat.
Statutten for Kongeriket Nederlandene fra 1954 er forfatning for fellesskapet av de fire landene. Den fordeler ansvarsområder slik at hvert land styrer sine egne indre anliggender, men der utenrikspolitikk, forsvar og statsborgerskap er fellesanliggender. Videre har fellesskapet overordnet ansvar for å sikre menneskerettigheter, rettsstat og godt styresett, og kan gripe inn overfor et land der dette er truet.
Saker som gjelder kongeriket som helhet behandles i felles statsråd som består av Nederlands regjering, og en plenipotentiær minister fra hvert av de andre landene. Curaçao har en slik minister i Haag, der landet har et representasjonskontor (Curaçaohuis). Kongeriket er representert på Curaçao ved en guvernør.
Nederland har representasjonskontor på Curaçao. I tillegg til å representere Nederland overfor Curaçao, rådgir kontoret den nederlandske ministeren for kongedømmesaker og bistår nederlendere på øya.
Oppsyn med statsfinansene og justissektoren
Fellesskapet har også overoppsyn med Curaçaos statsfinanser og justissektoren. Egne organ er etablert for dette.
Organet for overoppsyn med statsfinansene skal passe på at statsbudsjettet går i balanse, at statsfinansene skjøttes på en god måte og at landet ikke pådrar seg for stor statsgjeld. Dette organet, Kolegio di supervishon finansiero (papiamento), College financieel toezicht (nederlandsk), Committee for Financial Supervision (engelsk), består av fire medlemmer. I tillegg til lederen er det ett medlem nominert av regjeringene i hver av de tre landene Nederland, Curaçao og Sint Maarten. Organet har kontor i både Curaçao og Sint Maarten.
Tilsvarende finnes det et organ (nederlandsk: Raad voor de rechtshandhaving, engelsk: Law Enforcement Council) for overoppsyn med justissektoren, men unntak for den felles domstolen for Curaçao, Sint Maarten, Bonaire, Sint Eustatius og Saba. Raad voor de rechtshandhaving holder oppsyn med politi, påtalemyndighet og fengselsvesenet.
Statsoverhode og guvernør
Monarken står formelt i spissen for den utøvende makt og er på Curaçao representert ved en guvernør. Utnevnelse av guvernør skjer etter anbefaling fra landets og kongerikets regjeringer. Funksjonstiden er seks år, med mulighet for fornyelse for ytterligere én seksårsperiode.
Guvernøren holder til i Fort Amsterdam.
Parlamentet
Landets folkevalgte forsamling kalles Parlamento di Kòrsou på papiamento og Staten van Curaçao på nederlandsk. Parlamentet har 21 medlemmer. Det velges for en periode på fire år. Det er mulig med oppløsning og utskriving av nyvalg før fireårsperioden er utløpt.
Valgordningen er forholdstallsvalg. Nederlandske statsborgere som bor på øya og har fylt 18 år, har stemmerett.
Regjering
Det praktiseres parlamentarisme. Regjeringen står ansvarlig overfor parlamentet. I henhold til grunnloven skal parlamentets utnevnelse av statsminister forelegges guvernøren for signatur.
Rådgivende organ
I henhold til grunnloven finnes det et rådgivende organ bestående av guvernøren og fem til ni medlemmer, inkludert en viseordfører. Medlemmene utnevnes av regjeringen. Organet gir regjeringen råd om lovgivning før lovforslag fremmes for parlamentet. Det gjelder både det politiske innholdet i forslaget og om forslaget er i overensstemmelse med grunnlovsdokumentene.
Partisystem
Politikken er personbasert, med patron-klient-forhold mellom folkevalgte og velgere. Sammen med partier uten ideologisk samhold har dette ført til et fragmentert partisystem, parlamentsrepresentasjon for mange partier, koalisjonsregjeringer med knapt flertall og hyppige regjeringsskifter etter at Curaçao ble et eget land.
Tre nye partier fikk innvalgt representanter ved valget i 2016: Korsou di Nos Tur (KdNT), Un Kòrsou Hustu (UKH) og Movementu Progresivo (MP). Før valget 28. april 2017 fortsatte fragmenteringen av partisystemet og 14 partier ønsket å stille til valg. Tre partier som ikke hadde representanter i det sittende parlamentet, lyktes med å samle tilstrekkelig støtte til å kunne stille liste: Partido Inovashon Nashonal, Movementu Kousa Promé og alliansen Frente Obrero-Partido Aliansa Nobo. Sju partier fikk innvalgt representanter i valget 27. april 2017. Partido Alternativa Real (tidligere Partido Antia Restruktura, PAR) ble største parti med 6 av 21 mandater. Partido Inovashon Nashonal ble representert for første gang, mens Partido Nashonal di Pueblo og Un Kòrsou Hustu falt ut av parlamentet.
Tre partier, PS, Partido MAN og KdNT, ønsker nominelt selvstendighet for Curaçao. MFK, PAR og PNP er tilfreds med statusen landet har som et eget land innenfor Kongeriket Nederlandene, mens PAIS er mer lojalt mot Nederland.
Forholdet til EU
Curaçao er ikke en del av Den europeiske union, men er som oversjøisk land og område assosiert med unionen og mottar utviklingsmidler. Landet deltar i Forbundet for Den europeiske unions oversjøiske land og territorier for å fremme fellesinteresser overfor EU. Som nederlandske statsborgere har curaçaoerne stemmerett ved valg til Europaparlamentet.
Utenrikspolitikk
Kongerikets felles utenriksminister representerer alle fire land, det samme gjør ambassader og konsulater. Curaçao kan etablere internasjonale kontakter og forhandle på saksområder der landet styrer seg selv. Landet kan også inngå omforente memoranda, men bare Kongeriket Nederlandene kan inngå traktater og være medlem av internasjonale mellomstatlige organisasjoner. Internasjonale avtaler kan inngås på vegne av, eller begrenset til, det enkelte av de fire landene. Kongeriket kan gi tillatelse til at et enkeltland som Curaçao deltar i regionale organisasjoner som tillater deltakelse fra andre enn suverene stater.
Curaçao er assosiert medlem av Sammenslutningen av karibiske stater, UNESCO, FNs økonomiske kommisjon for Latin-Amerika og Karibia (ECLAC) og Den panamerikanske helseorganisasjonen. Landet er også med er med i Caribbean Financial Action Task Force (CFATF), en organisasjon som bekjemper hvitvasking av penger, og ble i 2011 medlem av Interpol.
Forholdet til Norge
Norge har et konsulat med en honorær konsul i Willemstad. I 1989 ble det inngått en skatteavtale mellom Norge og De nederlandske Antiller, og med tilleggsprotokoll gjelder den for Curaçao.
Den norske Sjømannsmisjonen hadde en kirke i Willemstad fra 1939 til 1983, med et kort opphold fra 1944 til 1946.
Forsvar
Forsvar er et fellesanliggende for Kongeriket Nederlandene. Det er to marinebaser på øya, Parera orlogsstasjon og Suffisant marinekaserne. De to basene er underlagt sjefen for de nederlandske styrker i Karibia (COMNLCARIB). Styrkene bidrar til bekjempelse av narkotikasmugling, miljøkriminalitet og ulovlig fiske, driver sjøredning og bistår ved naturkatastrofer. Koninklijke Marechaussee er også til stede på øya.
Kustwacht Caribisch Gebied er kystvakt for Curaçao, Aruba, Sint Maarten og Karibisk Nederland. Kystvakten har tilhold på Parera orlogsstasjon og på lufthavnen i Hato.
Det er ikke allmenn verneplikt, men ungdom kan melde seg til opplæring ved Suffisant marinekaserne. Nederlands forsvar trener også Curaçaos milits, CURMIL.
Rettsvesen
Lovverket er basert på europeisk kontinentalt rettssystem og ligner mye på nederlandsk lovgivning, for eksempel når det gjelder privatrett. I anvendelsen av lovene har Nederlands høyesterett i enkelte saker lagt vekt på lokale kulturelle særtrekk, slik at slutningen har avveket fra det som ville vært tilfelle i moderlandet. Noen rettsområder er overrepresentert i lovverket, som maritim rett og lovgivning knyttet til innvandring.
Påtalemyndigheten er felles for Curaçao, Sint Maarten og de nederlandske øyene, mens Aruba har sin egen påtalemyndighet.
Landet har sitt eget politi, Korps Politie Curaçao, som sorterer under justisdepartementet.
I henhold til grunnloven har landet ikke dødsstraff.
Sivile og politiske rettigheter
Grunnlovens første kapittel omhandler rettigheter og friheter. Den forbyr diskriminering på grunnlag av tro, politisk syn, rase, kjønn eller andre forhold. Organisasjons- og forsamlingsfrihet er garantert av grunnloven.
Kalender og helligdager
I tillegg til den nederlandske koningsdag 27. april, nyttårsdag, 1. mai og religiøse helligdager, har Curaçao noen egne høytidsdager: Karnevalets blåmandag, flaggdagen 2. juli og Curaçao-dagen 10. oktober.
I 1984 ble 17. august erklært som frihetskampens dag (dia di lucha pa libertat). 17. august er datoen for det store slaveopprøret som startet i 1795. Blant curaçaoerne settes denne datoen høyere enn 1. juli, datoen for slaveriets opphør i 1863. Datoen for opptøyene i 1969, 30. mai, ble i 1994 erklært som nasjonal minnedag.
By og land
Hovedstadsområdet Willemstad er det viktigste urbane området. Befolkningstettheten er størst i områdene rundt Schottegat, der den viktigste økonomiske aktiviteten også finnes.
Curaçao er ikke inndelt i kommuner eller andre administrative underenheter. For statistiske formål er øya inndelt i 65 geosoner.
Basert på eldre inndelinger kalles den vestlige delen av øya Band'abou, mens delen øst for hovedstaden kalles Band'ariba. Vest på øya ligger småbyer og landsbyer som Tera Korá, Barber, Sint Willibrordus, Soto, Lagún og, helt i nordvest, Westpunt. Sint Michiel ligger på sørkysten et stykke vest for hovedstaden. Stedet har dyp havn og det har vært drevet fiske.
Emmastad nord for Schottegat var opprinnelig boligområde for Shell-tilsatte ved oljeraffineriet. Også Julianadorp i innlandet vest for Willemstad ble bygget som boligområdet for funksjonærer ved raffineriet.
Midt på øya, nordvest for Willemstad, ligger Hato, der flyplassen er plassert. Like sørøst for Willemstad ligger Saliña. Flere av stedene på østdelen av øya, som Santa Rosa og Montaña, har blitt oppslukt av hovedstadsområdet. Andre deler øst på øya består av store landeiendommer og er for det meste ubebodd.
Utdanning og forskning
Det er skoleplikt for barn mellom 4 og 18 år. Skolesystemet er basert på det nederlandske, fra 1950-årene tilpasset lokale forhold. Grunnopplæringen har to sykluser; den første omfatter barn fra 4 til 8 år, den andre elever fra 8 til 12 år. Deretter skilles det mellom elevene i fire typer videre skolegang fra grunnleggende yrkesopplæring til forberedelse til høyere utdanning. I høyere utdanning skilles det mellom høgskoler (colleger) som gir profesjonsutdanninger med bachelorgrad og akademiske universitetsutdanninger som gir mastergrad.
Landets statlige universitet ble etablert i 1979 med navnet Universitetet i De nederlandske Antiller. I 2013 skiftet det navn til Universitetet i Curaçao Dr. Moises da Costa Gomez (UoC). Det har fem fakulteter (juss, ingeniørvitenskap, samfunnsvitenskap og økonomi, humaniora med lærerutdanning, samfunns- og atferdsvitenskap med sosialt arbeid). I 2014 hadde universitetet 2054 studenter og det ble det uteksaminert 238 kandidater.
Det finnes flere private universiteter, som Caribbean International University (CIU), Inter-Continental University of the Caribbean (ICUC) og University of the Dutch Caribbean (UDC). Avalon University School of Medicine og Caribbean Medical University retter seg mot amerikanske medisinstudenter.
Caribbean Research and Management of Biodiversity Foundation (CARMABI) driver det marinbiologiske CARMABI Research Institute.
Massemedier
Amigoe er den eldste av de ni dagsavisene. Denne nederlandskspråklige avisen ble etablert i 1883 som katolsk ukeavis, men gikk i 1941 over til å komme ut seks dager i uken. La Prensa startet opp i 1928 med artikler på spansk og nederlandsk, men gikk etter andre verdenskrig over til papiamento. Avisen har vært tilknyttet Det demokratiske parti. Etter opptøyene i 1969 kom det flere nye aviser på papiamento, slik at det i 1980 var seks aviser på dette språket. Blant de nye avisene på papiamento var Nobo, etablert i 1973, Extra og Awor, som skiftet navn til Ultimo Noticia. ' og Vigilante skriver også på papiamento, mens ' i tillegg også har enkelte artikler på nederlandsk. Antilliaans Dagblad, etablert i 2003, har nederlandsk som språk. Per 2013 fantes det to gratis ukeaviser på spansk.
I 2014 fantes det seks fjernsynsstasjoner, tre kabelfjernsynsstasjoner, 28 FM-radiostasjoner og én radiostasjon i AM-båndet.
De fleste radiostasjonene kringkaster på papiamento, enkelte på nederlandsk, med en blanding av musikk og nyheter. Z86 retter seg mot et voksent publikum, mens Rock-Kòrsou har et yngre publikum. Nyetablerte stasjoner som Radio Direct fra 2001 og Radio Krioya fra 2005 ble raskt populære.
Helse
I 2014 var forventet levealder for nyfødte på 78 år.
Ved folketellingen i 2011 levde en firedel av husholdningene under fattigdomsgrensen.
Likestilling og familieforhold
Myndighetene skal ifølge grunnloven anerkjenne og beskytte familien. Kvinner og menn skal ha rettslig lik stilling.
Selv om det hersker machokultur blant menn, preges familieforholdene av matrifokalitet med kvinner som de sentrale. Antallet husholdninger med kvinner som aleneforsørgere har økt.
På 1940-tallet vokste Onsdagskvinnene, den første kvinneorganisasjonen, fram som en underavdeling av det kristendemokratiske Partido Nashonal di Pueblo. Onsdagskvinnene kjempet for kvinnelig stemmerett, noe som ble innført i 1948. De første kvinnelige folkevalgte kom i 1949. Lucina da Costa Gomez-Matheeuws ble den første kvinnelige minister i Karibia. I 1977 ble hun statsminister i De nederlandske Antiller. Senere har andre kvinner fra Curaçao også fylt statsministerposten: Maria Liberia-Peters, Suzanne Camelia-Römer, Mirna Louisa-Godett og Emily de Jongh-Elhage.
Fram til begynnelsen av 2000-årene var kvinner underrepresentert i arbeidslivet. Kvinnenes deltakelse i yrkeslivet økte betraktelig, slik at det på et tidspunkt var flere kvinner enn menn blant de yrkesaktive. Mange kvinner har lavinntektsarbeid og usikre jobber. Andelen kvinner som har tilfeldig arbeid eller er selvstendig næringsdrivende er høyere enn blant menn.
Økonomi og næringsliv
BNP per innbygger var i 2009 anslått til 20,500 amerikanske dollar, noe som plasserte Curaçao blant landene med høyest levestandard i Karibia. I 2019 var inflasjonen på 2,6 %. Arbeidsledigheten lå samme år på 13,4 %, mens den 1. januar 2020 var på 21,2 %.
Curaçao har en åpen markedsøkonomi. Økonomien er preget av finansnæring, turisme, oljeraffinering, handel og logistikk. En stor del av økonomien er basert på tjenesteytende næringer.
Landet har to frihandelssoner, den ene i havnen, den andre ved flyplassen. Selskaper som driver her har skattefordeler og betaler 2 % skatt på fortjeneste. USA er viktigste handelspartner (75 %). Internasjonale selskaper nyter godt av skattefordeler, med lite eller ingen skatt. I 2001 ble en e-sone etablert, en økonomisk frisone rettet mot selskaper innen elektronisk handel og andre bransjer. Også virksomhet i e-sonen og eksportvirksomhet har lav skatt.