cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Automatic Train Control
Historikk for norske forhold
Installasjon av ATC kom altså for alvor på dagsordenen etter Tretten-ulykken i 1975, og en teststrekning for ATC ble satt i drift i 1979 mellom Strømmen og Sørumsand.NSB begynte å installere ATC på hovedstrekningene i 1980. Hele strekningen mellom Lillestrøm og Marienborg i Trondheim fikk prøvedrift fra 1. november 1983, og Lillestrøm – Magnor fra 16. januar 1984. Prøvene falt godt ut slik at man fra 1984 igangsatte oppgradering av CTC-anleggene til ATC-anlegg. Dette var fullført i 1994. En Veritas-rapport fra 1990 anbefalte at ATC ble installert på alle fjernstyrte strekninger. NSB forpliktet seg til å gjennomføre dette innen 1995, og oppnådde tilleggsbevilgninger for dette i 1992 og 1993. Installering av ATC på Rørosbanen ble imidlertid utsatt på grunn av lav planleggingskapasitet og andre prioriteringer. Da Åsta-ulykken inntraff 4. januar 2000 manglet Rørosbanen fortsatt operativ ATC, dog var installasjonsarbeidet i gang. Det er, per 2008, ikke installert ATC på strekninger uten linjeblokk (togmeldingsstrekninger). I 2012 sporet et tog av i 130 km/t i en kurve med DATC og maks 70.
Antroposofi
Grunntrekk
Alt som inntreffer i fortid, nåtid og framtid lagres ifølge Steiner i en universell hukommelse, akashakrønikene. Gjennom spesielle øvelser kan mennesket erverve et høyere klarsyn og dermed bli istand til å lese disse krønikene. Steiner hevdet selv å være i besittelse av et slikt klarsyn, og kunne berette detaljert om universets og jordklodens utvikling og blant annet om menneskehetens tidligere eksistens på kontinenter som Lemuria og Atlantis.
Den svenske idéhistorikeren Håkan Lejon mener antroposofien består av to idétradisjoner, som han kaller «bildningshumanism» og «antroposofisk esoterism», der den førstnevnte har sin idéhistoriske bakgrunn i nyhumanismen, mens esoterismen skal ses som en livsanskuelse med teosofiske røtter. Han mener den doble idétradisjonen har ført til langvarige motsetninger.
Praktisk virksomhet
Rudolf Steiners livsverk er et av de mest omfattende, særegne og omstridte i nyere tid. Ved siden av det som muligens kan være verdens største litterære etterlatenskap (350 bind skrifter og foredrag, eller nærmere 90 000 boksider) omfatter det også en mengde originale kunstneriske, sosiale og faglige fornyelsesimpulser. Steiner vektla alltid selv det aktive, prosessuelle aspektet ved antroposofien mer enn det innholdsmessige: «Antroposofi er bevissthet om det menneskelige i meg», var en av karakteristikkene han ga. Gjennom sin praktiske og sosiale orientering skiller antroposofien seg fra de fleste andre spirituelle retninger i samtiden. I mer enn 100 år har den foregrepet flere gryende innsikter på en rekke områder, for eksempel økologisk landbruk, miljø- og naturforståelse, pedagogikk, terapi og samfunnstenkning, og Steiners arbeid har resultert i en rekke bevegelser.
Antroposofien er kjent for en rekke virksomheter, og blant disse finnes blant annet:
Antroposofi i Norge
Norge skiller seg ut i internasjonal sammenheng ved at antroposofien har stått usedvanlig sterkt i landets åndselite siden begynnelsen av 1900-tallet. Dette har resultert i at Norge har en rekke godt etablerte antroposofisk orienterte virksomheter, både steinerskoler, biologisk-dynamisk landbruk, bærekraftig bankvesen, arkitektur, kunst og kultur og annet. Impulsene fra bevegelsen har nådd langt ut over bevegelsen selv; dette gjelder ikke minst steinerskolene, men også andre deler av bevegelsens praktiske arbeid. Antroposofene introduserte biologisk-dynamisk landbruk i Norge allerede på 1930-tallet. Denne retningen sto lenge i motsetning til andre økologiske jordbruksmetoder, liksom antroposofien lenge var fiendtlig overfor de nye åndelige strømningene, som slo igjennom på 1970-tallet og seinere, gjerne kalt new age.
I tiårene etter andre verdenskrig var antroposofer svært synlige i norsk kulturoffentlighet, og markerte seg som motstandere av både samnorsk-politikken, enhetsskolen, landssvikoppgjøret, den sosialdemokratiske velferdsstaten, positivismen og teknokratiet, og som tilhengere av tysk åndsliv og klassisk diktning på rim. På denne tiden var tidsskriftene Spektrum, Horisont og Janus sentrale fora for norsk antroposofi, det samme var avisen Morgenbladet, hvor antroposofen Øistein Parmann var kulturredaktør, og tildels også Aftenposten. Antroposofene ble stort sett regnet til den politiske høyresiden på 1950-tallet og av mange kulturradikalere oppfattet som direkte reaksjonære, men den gamle kulturradikaleren Hans Fredrik Dahl åpnet i 2009 for at antroposofene snarere var avantgardister. Dahl peker i Norsk idéhistorie også på at den antroposofiske bevegelsen i Norge i stor grad har vært overlappende med riksmålsbevegelsen, og at antroposofer var spesielt aktive i riksmålsbevegelsens aktivistiske fase på 1950-tallet og kampen mot samnorsk. Ifølge Dahl var antroposofene «ideologer for riksmålsbevegelsen. En bevegelse som var veldig sammensatt og som derfor trengte en felles ideologi. Den kunne antroposofene gi dem med sin kobling mellom mytos og språk – det sentrale var skriftspråket som var overlevert fra tidligere generasjoner i diktning og eventyr. En kan si at Steiners lære passet godt med riksmålsbevegelsens metafysiske filosofi». Tore Rem mener at «det er vanskelig å tenke seg 1950-tallets riksmålskamp uten antroposofene», men nevner at antroposofene hadde sine særegne begrunnelser for sitt engasjement (bl.a. beskrevet i Ernst Sørensens bok Sprogstriden og dens åndelige bakgrunn).
Fetterne Jens Bjørneboe og André Bjerke var to svært synlige norske antroposofer i etterkrigstiden. Bjørneboes roman Jonas blir oppfattet som en av 1950-tallets mest sentrale norske tendensromaner, og er en sterk kritikk av den offentlige skolen og et forsvar for steinerskolene. Romanen setter antroposofien i sammenheng med klassiske dannelsesidealer, en kosmopolitisk holdning og et humanistisk menneskesyn.
Nasjonalsosialismen og antroposofien
I 1921 beskrev Adolf Hitler «gnostikeren og antroposofen» Steiners ideer som «alle disse jødiske metoder» som «bidrar til å ødelegge folkenes normale åndsforfatning». Nasjonalsosialistene hevdet feilaktig også at Steiner var jøde, og beskrev antroposofene som del av en internasjonal konspirasjon. Nasjonalsosialistene satte antroposofene i forbindelse med sine konspirasjonsteorier om jøder og frimurere, med henvisning til at Steiner også var frimurer og at en del sentrale antroposofer hadde jødisk bakgrunn. I 1933 ble antroposofien forbudt i Tyskland.
Det var også en viss overlapping mellom antroposofi og nazisme. Rudolf Hess var bl.a. en ivrig tilhenger av  biodynamisk jordbruk. Etter hans flukt til Storbritannia i 1941, ble Waldorfskolene stengt og antroposofisk litteratur beslaglagt. Etterhvert ble mange antroposofer sendt til konsentrasjonsleire.
Sørlistien (Oslo)
Sørlistien er en gangvei på Kastellet i bydel Nordstrand i Oslo. Den går vestover fra Ekebergveien, krysser Ekebergbanen ved Sørli holdeplass og ender i Pareliusveien. Stykket mellom Holtveien og Paerliusveien er vanlig adkomstvei til lokale hus.
Navnet ble vedtatt i 1933 og viser til plassen Sørli. Ingen hus har adresse til Sørlistien.
497 Iva
497 Iva er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 4. november 1902 av Raymond Smith Dugan fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Iva Shores, datteren til Dugans husvert.
Mariam Aladji Boni Diallo
Mariam Aladji Boni Diallo (født 1952?) er en beninesisk politiker og diplomat. Hun var utenriksminister i landet fra 10. april 2006 til 2007.
Cemendur av Gondor
Cemendur var en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard.
Han var sønnen og etterfølgeren av kong Meneldil. Han overtok tronen etter faren i 158 i det tredje tidevervet. Lite er kjent om hans styre, bare at det var en fredfull periode.
Han ble etterfulgt av sin sønn Eärendil i år 238 T.T..
Daniel
Daniel er et mannsnavn som kommer fra det hebraiske navnet Daniyel som betyr «Gud er min dommer». Navnet er kjent fra hovedpersonen Daniel i Daniels bok i Bibelen.
Utbredelse
I England har Daniel vært et vanlig navn siden 1500-tallet.
Daniel har i mange år vært et populært navn i USA.
I Sverige har Daniel vært mest populært siden 1970-tallet.
I Tyskland var Daniel et populært navn på guttebarn på 1970-, 1980- og 1990-tallet.
Daníel har vært et populært navn på Island siden 1980-tallet.
Daniel er i dag et svært vanlig navn i mange vestlige land. Det er blant de ti vanligste navnene i Peru, Australia, Sveits, Ghana, Kamerun, Nigeria og Frankrike.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Se også
Dan
Nordisk familjebok
Nordisk familjebok er et klassisk svensk oppslagsverk. Første opplag kom ut i 20 bind i årene 1876–1899. Andre opplag blir kallet ugleopplaget eller på svensk Uggleupplagan. Bokryggen på flere av bindene er dekorert med en ugle. Andre opplag kom ut i 38 bind fra 1904 til 1926. Det blir sett på som det mest komplette svenske oppslagsverket (encyklopedi).
Tredje opplag (20 + 3 bind) ble utgitt mellom 1923 og 1937, og var en sterk konsentrering av leksikonmaterialet. I 1942 overtok Svensk uppslagsbok AB (det senere Förlagshuset norden AB, rettene til Nordisk familjebok og gav i årene 1951 til 1957 ut det fjerde opplaget i 22 bind.
Jakob Frímann Magnússon
Jakob Frímann Magnússon (født 4. mai 1953 i København) er en islandsk komponist, keyboardist og multikunstner.
Jakob Magnússon studerte musikk i California i årene 1977-1980. I løpet av tiden i USA startet han sitt eget band med Carlos Rios (gitar), Steve Anderson (bass) og David Logeman (trommer), og ga ut flere musikkalbum med jazzinfluert musikk. På disse albumene deltar også musikere som Bill Champlin, Vinnie Coaliuta, Neil Stubenhaus, Abe Laboriel, Ernie Watts og Tom Scott som etterhvert har blitt store navn innen jazz og fusion.
På Ísland er Magnússon mest kjent som keyboardist i det islandske bandet Stuðmenn, men har også regissert, produsert og spilt i flere filmer, og gitt ut flere soloalbum med en rekke kjente jazzmusikere fra USA. Han har også vært studiomusiker for en rekke amerikanske og islandske artister, og er kjent for sine særegne keyboard-soloer og traktering av rhodespiano og ulike synthesizere.
Den rettsmedisinske kommisjon
Den rettsmedisinske kommisjon (DRK) er et norsk statlig organ som har som hovedoppgave å kontrollere de rettsmedisinske sakkyndiges utførelse av sine verv i straffesaker. De sakkyndige skal sende inn avskrift til kommisjonen av alle rettsmedisinske erklæringer i strafferettslige spørsmål. Kommisjonen gjennomgår disse avskriftene og gir uttalelse dersom noe vesentlig er å bemerke. Den rettsmedisinske kommisjon kan eventuelt avkreve nye erklæringer.
Kommisjonen skal også, dersom det anmodes om det, gi retten, påtalemyndighet, forsvarer og sakkyndige, råd og opplysninger om rettsmedisinske spørsmål under strafferettslige undersøkelser. I tillegg skal kommisjonen overfor Justis- og beredskapsdepartementet og Helsedirektoratet bidra til utredninger i spørsmål av rettsmedisinsk art. Leder av Den rettsmedisinske kommisjon fra 1. mars 2013 er psykiater Karl Heinrik Melle.
Kommisjonen er delt inn i fire faggrupper:
Vurderinger i Breivik-saken
I rettssaken mot Anders Behring Breivik ble flere motstridende erklæringer fremlagt for retten, og kommisjonen kom med motstridende uttalelser til disse erklæringene.
Kommisjonen ble sterkt kritisert under Breivik-saken da det ble lagt frem to motstridende sakkyndige utredninger. Se rettspsykiatriske vurderinger av Anders Behring Breivik. Under høringen i tingretten kom det frem at det første av tre møter i kommisjonen ble avlyttet av NRK via en mobiltelefon som ikke var avslått. NRK avslørte da at minst tre av medlemmene var kritiske til den første sakkyndige utredningen.
Dorothy Poynton
Dorothy Poynton (født 17. juli 1915 i Salt Lake City, Utah, død 18. mai 1995 Riverside, California) var en amerikansk kvinnelig stuper som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Poynton ble olympisk mester i stuping under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun vant 10 meter tårnstup foran Georgia Coleman og Marion Roper.
Fire år senere, under 1936 i Berlin, vant hun sin andre olympiske gullmedalje i tårnstup.
The Wild Bunch
The Wild Bunch kan ha flere betydninger:''
1997
Thessaloniki ble valgt til europeisk kulturhovedstad for 1997.
Monark
En monark er en regjerende statssjef (også statsoverhode) i et monarki, for eksempel en keiser, konge, dronning, storhertug, hertug eller fyrste. Monarkens stedfortreder kalles regent. Siden 1929, da Vatikanstaten ble opprettet, har Biskopen av Roma (Paven) også automatisk hatt stillingen som monark for Vatikanstaten.
De europeiske monarkenes makt og betydning
De fleste monarker har i dag bare en symbolsk rolle; som et symbol for land, nasjon og statsmyndighet. Monarken symboliserer også tradisjon og kontinuitet. Formelt kan de likevel ha en meget stor makt i henhold til grunnlovene. Svært få av de vestlige monarkene har i dag anledning til å delta i partipolitikken, verken som debattant eller som stemmeberettiget. Men det skal finnes eksempler på at de vesteuropeiske monarkene har tatt opp viktige samfunnsproblemer over partipolitisk nivå. Når de ytrer seg, kan det utløse en debatt. I Norge skjer dette bl.a. i Kongens kringkastede nyttårstale. Derimot er det regjeringen og ikke kongen som ytrer seg i Trontalen som kongen leser opp ved Stortingets åpning.
Kongelig innflytelse
Dagens monarker kan ha skaffet seg betydelig erfaring og kunnskap gjennom sitt virke. De kan derfor drøfte samfunnsspørsmål med statsministeren og statsrådene, men kan ikke ta opp partipolitiske spørsmål uten å komme i strid med sin rolle. Norges konge utpeker den nye regjeringssjefen etter den avgående statsministerens anbefaling. Da Norge i 1928 utnevnte landets første arbeiderpartiregjering, var det kong Haakon VII som personlig tok dette initiativet på bakgrunn av den parlamentariske situasjonen.
Kongen personlig hadde, før 1905, en anledning iht. Grunnloven §78, til å nekte å underskrive en ny lov, noe som kunne utsette lovens ikrafttredelse betydelig ved at loven ble sendt tilbake til Odelstinget for ny behandling. Grunnloven §79 sier at i så fall må to påfølgende Storting stemme for loven for at den skal bli gyldig uten Kongens samtykke. Etter 1905 er det regjeringen og ikke kongen personlig som kan utøve slike rettigheter.
Monark i krig
I et konstitusjonelt monarki, som det norske, har kongen i henhold til Grunnloven den øverste og avgjørende makt i alle grunnleggende saker, men det er underforstått at det er kongens råd (Regjeringen) som skal utøve makten. Kongen skal ikke utøve regjeringsmakten, men kun underskrive vedtakene. Noe annet kan bare gjelde i nasjonale krisesituasjoner. Kong Haakon VII utøvde slik makt da Tyskland invaderte Norge i 1940 og da daværende regjeringssjef Johan Nygaardsvold i statsråd på Hamar var klar til å overgi seg. Dagen etter, den 10. april avviste kong Haakon den tyske sendemannen dr. Curt Bräuers krav om å utnevne en regjering ledet av Vidkun Quisling.
Titler og utmerkelser
Kongen har en viss myndighet overfor medlemmene av kongefamilien. Det er kongen personlig som tildeler prinser og prinsesser deres titler. Monarken innstifter, godkjenner og deler selv ut de kongelige ordener og medaljer i henhold til diplomatisk protokoll og fortjeneste. I Norge er det egne ordensråd som avgjør dette for de offisielle ordenene.
Regjeringskonferanse
Regjeringskonferanse er et formelt møte som holdes av en norsk regjering før en sak skal fremmes for Kongen i statsråd, vanligvis et par ganger i uken.
Beslutninger som i henhold til konstitusjonen skal treffes av Kongen, treffes av Kongen i statsråd. Dette er en meget formell sammenkomst der kongen sier ja til de forslag som de enkelte statsråder fremmer, hver på sitt felt. Regjeringssjefen er ansvarlig for at kongen ikke samtykker i et forslag som strider mot konstitusjonen. For å sikre at kongens beslutninger er uangripelige konstitusjonelt sett, drøftes alltid beslutningene på forhånd i et formelt møte der statsrådene presenterer de forslag som vedkommende regjeringsmedlem ønsker å fremme i det påfølgende møte med kongen. Det føres protokoll fra regjeringskonferansene og skal alltid anføres om noen av statsrådene har uttalt seg mot forslaget. Dersom statsministeren er imot forslaget, blir det ikke fremmet.
I tilslutning til den formelle regjeringskonferansen er det vanligvis også uformelle drøftinger om en eller flere saker som statsrådene ønsker å fremme senere. Slike drøftinger skjer på basis av notater utarbeidet i det enkelte departement. Regjeringen plikter ikke å føre protokoll fra disse uformelle drøftingene.
Jane Fauntz
Jane Fauntz Manske (født 19. desember 1910 i New Orleans, Louisiana, død 30. mai 1989 i Los Angeles, California) var en amerikansk stuper og svømmer som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Fauntz vant en olympisk bronsemedalje i stuping under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun kom på tredjeplass i svikstup for damer bak sine landsmenn Georgia Coleman og Katherine Rawls.
498 Tokio
498 Tokio er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 2. desember 1902 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er oppkalt etter Japans hovedstad Tokyo.
Steinhammerveien (Oslo)
Steinhammerveien (1–43, 2A–44) er en vei på Holtet i bydel Nordstrand i Oslo. Den begynner i Ekebergveien like sør for Ekebergbanens verksted og vognhall, og går for en stor del parallelt sørøstover mellom Ekebergveien og Ekebergbanen. Litt sør for Sørlistien svinger den mot øst og munner ut i Ekebergveien igjen.
Veien fikk navn i 1928 etter den tidligere husmannsplassen Steinhammer under Nordseter. Den lå i sin tid på østsiden av Ekebergveien.
I nr. 35 er et hus som ble tegnet av Erik Glosimodt og oppført i 1917. Det var opprinnelig funksjonærbolig for ansatte i Ekebergbanen, men er senere gjort om til firemannsbolig.
Flerfargetrykk
Trykking på hvitt papir
For at vi skal se en farge på et papir, må vi bruke et subtraktivt fargesystem. Det er vanligvis et firefargetrykk etter en såkalt CMYK-standard med primærfargene turkis (Cyan), magenta (Magenta), gul (Yellow) og svart (Key).
Når man jobber med farger på hvitt papir, så trekker du ulike farger fra den hvite. Når rød maling legges på et hvitt ark, skjer det at det eneste lyset som reflekteres er rødt lys. Eller slik vi ser det, den eneste fargen som reflekteres er rød farge. De andre fargene (blått og grønt) er trukket i fra, eller subtrahert. Derfor kalles det et subtraktivt fargesystem (subtrahere vil si «å trekke i fra»).
Offsettrykk
I offsettrykking brukes en trykkpresse. Det er automatisk mating av ark (papir), og fargetrykk oppnås ved at arket passerer flere fargeverk på sin vei gjennom trykkpressen. For å få et bilde med «alle» farger, må arket forbi minst fire fargeverk med den svarte fargen og de tre primærfargene. CMYK er det fargesystemet som brukes til trykking. Fargen bestemmes av hvilke av de forskjellige primærfargene som brukes, samt rasteret, et fint system av små punkt. I en lys farge er rasterpunktene mindre, og ligger derfor lengre vekk fra hverandre, enn i en mørk farge.
Kunstnertrykket grafikk
Kunstnere trykker ofte sin grafikk selv, og den er trykket i små opplag, for hånd. Trykkene skal signeres og påføres antall trykk i opplaget.
En grafisk kunstner bruker trykketeknikker eller trykkplater uten et raster, slik som i det maskinelle offsettrykket. For å oppnå en transparent farge, blandes «fargeløs trykksverte» inn i fargen. Dette gjør at en blå farge kan blandes ut og bli gjennomskinnelig og lys blå. (? akvarelleffekt) Slik lages lyse valører. Dette må gjøres fordi det på trykkplaten er et like tykk fargelag over det hele før trykking.
Når en begynner å trykke (prøvetrykke) blir det som regel ikke helt som en hadde tenkt seg det, da må fargeblandingene og måten å farge inn platene på justeres.
Plantrykk (linoluemsnitt)
{| Linosnitt er tradisjonelt en teknikk der det er brukt bare en farge. Vanligvis svart. Det er flere måter å oppnå farge- eller flerfargetrykk.
Den spanske bildekunstneren Pablo Picasso utviklet en enkel trykkteknikk for lineoleumssnitt i farger ved å bruke én og samme plate. Teknikken baserer seg på subtraksjon, det å ta bort mer og mer av motivet, platen. Den urørte (ikke skåret i) linoleumsplaten trykkes i en lys fargetone, på hele opplaget. Deretter skjæres motivet ut på plata og trykkes i en mørkere farge oppå fargetonen på det første arket. Ytterligere partier i platen skjæres vekk og den gjenværende tegningen trykkes i en annen, mørkere farge oppå motivet på samme ark.
En annen måte er å dele opp trykkplaten i mindre biter, som et puslespill. Hver bit kan så farges inn med hver sin farge. Edvard Munch brukte denne teknikken.
En annen metode er at hvert motiv består av flere forskjellige trykkplater, i prinsippet en til hver farge. Disse skal trykkes en og en og må være nøye avpasset til hverandre slik at fargefeltene i det ferdige trykket stemmer overens.
Framgangsmåte
Fargene valses inn på glassplater først, for å få et fint og jevn lag med trykksverte, deretter valses trykkplaten.
I prinsippet er det en farge til hver plate, men en kunstner kan brukes flere farger på hver plate. Dette fordi platene farges inn for hånd for hver trykk. 10 - 15 ulike fargeblandinger til et bilde, er kan være vanlig. Øverst i bildet kan være en lysblå farge, mens det nederst kan være en gul farge. Disse to fargene vil gradvis blandes, eller gå over i hverandre. Slik at det på midten av bildet blir en slags blågrønn farge. Når alle platene er trykt kommer de såkalte «gratisfargene». Det er farger som blir til av seg selv på grunn av fargeblanding på papiret. Om det trykkes med en svak rød farge opp på en kraftig gul farge, blir resultatet en tredje farge, en «gratis» orange farge.
Siouxopprøret
Siouxopprøret av 1862 var en væpnet konflikt mellom USA og flere stammer av Sioux-indianere som utspilte seg langs Minnesota-elven i Sørvest-Minnesota i tidsrommet mellom 17. august 1862 og 26. desember 1862. Situasjonen for indianerne i Minnesota hadde forverret seg drastisk utover 1850-tallet da amerikanske myndigheter gang på gang brøt avtaler inngått med indianerne. De lovte årlige avdragene i form av mat, utstyr og penger til indianerne som betaling for det landet de hvite hadde kjøpt av dakotaindianerne i territoriet uteble, eller kom i minimale mengder, og det kombinert med en stadig minkende viltbestand gjorde at indianerne sultet.
De påfølgende forhandlingene mellom myndighetenes utsendinger og indianerne brøt sammen, og den 17. august ble de første nybyggerne i området drept av rasende og sultende, unge indianerkrigere. Avdelinger fra den amerikanske hær ble satt inn for å knuse opprøret, og 26. desember overgav indianerne seg. Antallet nybyggere som ble drept varierer fra kilde til kilde, men det er antatt at 400 til 800 døde. Konsekvensene ble at 38 indianere ble hengt, tusenvis tvangsflyttet til reservater og indianerne ble utvist fra staten Minnesota.
Tidligere traktater
Den 23. juli 1851 var en traktat mellom Dakota-høvdingene og myndighetenes utsendinger forhandlet frem. Den innebar at store deler av Minnesota skulle tilfalle USA. Indianerne ble lovt et årlig avdrag som skulle bli utbetalt i penger og varer. Indianerne hadde gått med på å bo i et 32 km bredt og 240 km langt indianerreservat langs den øvre delen av Minnesota-elven. Dessverre for indianerne ble deler av traktaten kjent ugyldig av det amerikanske senatet, og dette innebar at mye av den betalingen var blitt lovet uteble. Enda mer forsvant på grunn av korrupsjon i det amerikanske indianeragenturet.
Inngripen i Dakota-land
Den 11. mai 1858 ble Minnesota delstat i den amerikanske unionen, og som følge av dette dro flere indianske utsendinger under ledelse av høvdingen Lille Kråke til Washington, DC, for å forhandle om traktatens videre holdbarhet. Resultatet ble at Dakotaene mistet den nordlige delen av reservatet sitt. Dette skadet Lille Kråkes navn og rykte i Dakota-samfunnet. Landet amerikanerne hadde underlagt seg ble delt opp og etter hvert bebodd av nybyggere, hvorav mange var fra Skandinavia og Norge. For indianerne betød dette at deres allerede begrensede jaktmarker ble delt opp og lagt under plogen, skogene ble hogd ned og det viltet som var ble raskt felt eller jaget vekk av nybyggerne. Indianerne var ikke bare avhengig av viltet som mat, men de hadde også inntekter på salg av skinn til handelsmenn i området.
12. april 1861 brøt den amerikanske borgerkrig ut. Det førte til at pengene og matvarene den føderale regjeringen hadde lovet indianerne uteble. Siden indianerne stadig ble fordrevet fra sine områder av hvite nybyggere, ikke hadde nok vilt å leve av og nå mistet sin eneste kilde til inntekt og mat herjet sulten i indianerlandsbyene, og misnøyen var svært stor hos Dakota-folket.
Sammenbrudd i forhandlinger
4. august 1862 var situasjonen så prekær blant indianerne at flere tusen av dem red til det øvre indianeragenturet i Yellow Medicine og krevde å få det årlige avdraget på kjøpet av deres land. De ble bedt om å vente, men indianerne visste at de hvite hadde forsyninger av mat og ble stadig mer desperate ettersom sultedøden truet. Til tross for at indianeragenten Thomas Galbraith nektet indianerne mat, bestemte kommandanten for troppene på stedet, løytnant Timothy Sheenan, å dele ut en del forsyninger for å roe gemyttene og forhindre stridigheter.
Den 15. august satte Sheenan og de andre amerikanske embetsmennene ved agenturet seg ned for å forhandle videre med indianerne med Lille Kråke som leder. Lille Kråke prøvde å få stand en avtale hvor agenturet sammen med handelsmennene i området skulle gi indianerne den maten de hadde. Dette ville ikke de hvite gå med på før også pengene som indianerne skulle ha var kommet. Ifølge vitner sa Myrick følgende som skulle sette indianernes raseri i kok: ”Jeg gir blaffen. Hvis de er sultne kan de spise gress.” Om han faktisk ytret seg slik er uvisst.
Krig
16. august 1862 kom pengene som ifølge traktaten skulle være betaling for det sioux-landet de hvite hadde kjøpt. Samme dag ble pengene bragt til Fort Ridgely. Pengene kom allikevel for sent til å forhindre vold. Den 17. august var fire unge siouxkrigere på vei hjem etter en mislykket jakt da de passerte huset til en hvit nybygger. De tok noen hønseegg, men begynte å diskutere om de skulle ta eggene eller la dem ligge. I diskusjonen som fulgte anklaget en av krigerne en annen for å være feig, og for å motbevise denne beskyldningen dro denne for å drepe de hvite for på den måten bevise at han ikke var feig. Tre menn og to kvinner ble drept før de unge krigerne vendte tilbake til Lille Kråkes leir. I den opphetede diskusjonen som der fulgte om hendelsen var Lille Kråke svært skuffet over sine stammebrødres handling, men besluttet å lede indianerne i en videre, nå uunngåelig kamp mot de hvite.
Tidlig kamp
Det første stedet indianerne angrep var det nedre indianeragenturet. Der fant de omtrent 80 hvite, deriblant Andrew Myrick. Rundt 20 hvite ble drept og 10 tatt til fange. Da Lille Kråke kom til stedet fant han etter sigende Myrick liggende død på marken med munnen full av gress. Bygningene ble brent, selv om dette gjorde at mange hvite klarte å flykte mens indianerne var opptatt med å sette hus i brann. Da de som hadde klart å flykte nådde frem til Fort Ridgely, ble det sendt styrker bestående av militsavdelinger og kompani B fra 5. Minnesota infanteriregiment for å slå ned oppstanden. Denne styrken ble imidlertid angrepet og slått i slaget ved Redwood Ferry. 24 soldater ble drept, inkludert kommandanten, kaptein John Marsh. Resten av dagen herjet indianerne i området og drepte og plyndret nybyggere. Mange norske immigranter ble drept i disse urolighetene.
Videre offensiver
Selvsikre og med seieren ved Redwood-agenturet i ryggen, begynte Lille Kråke å planlegge videre offensiver. Han innså at om indianerne skulle gjenvinne kontrollen over området måtte Fort Ridgely erobres. Dette var ikke fullt så populært blant de unge krigerne som heller ville plyndre nybyggergårder og angripe byen New Ulm. En gruppe angrep byen 19. august og den ble igjen angrepet den 23. Innbyggerne hadde klart å forskanse seg i kjernen av byen, men i løpet av slagene ble mye av byen svidd av, og mange ble såret eller drept. Den 23. august ankom forsterkninger til byen bestående av 5. Minnesota frivillige infanteri. Etter dette gjorde indianerne ingen flere forsøk på å angripe byen. I mellomtiden hadde indianerne ledet av Lille Kråke prøvd å angripe Fort Ridgely den 20. og 22. august. De klarte aldri å innta fortet på grunn av amerikanernes overlegne ildkraft med kanoner.
Amerikanske forsterkninger
Grunnet den amerikanske borgerkrigen tok det tid før de amerikanske myndighetene innså omfanget av opprøret og sendte forsterkninger. President Abraham Lincoln utnevnte general John Pope til å lede de amerikanske troppene i området og kvele oppstanden. Pope var nettopp slått i et slag mot sørstatstropper og så det som en forvisning og en skam å bli sendt til Minnesota. Guvernøren i Minnesota Alexander Ramsey, sørget også for at den forrige guvernøren, oberst Henry Hastings Sibley ble satt inn i kampen mot indianerne.
Etter at en større hærstyrke ledet av Sibley hadde ankommet området, stod det siste større sammenstøtet ved Wood Lake den 23. september 1862.
Overgivelsen
Etter salget ved Wood Lake overgav de aller fleste dakotaindianerne seg ved Camp Release den 26.september 1862. Stedet ble kalt dette fordi dakotaene overgav 269 hvite fanger til oberst Sibley, fanger de hadde tatt i løpet av de foregående ukene. Disse fangene inkluderte 106 hvite og 162 halvblodsindianere, hovedsakelig kvinner og barn. Sibley satte i gang en aksjon for å ta alle dakotaene til fange for å stille dem for retten. De fleste indianerne som faktisk hadde utført krigsforbrytelser hadde dog dratt før Sibley hadde ankommet leiren. De tilfangetatte indianerne ble holdt fanget til rettssakene begynte i november 1862.
Lille Kråkes skjebne
Lille Kråke var blitt tvunget til å stikke av i september 1862 etter slaget ved Wood Lake. Sammen med et mindre gruppe dro han til indianere som holdt til lenger vest, blant annet lakotaindianerne, og prøvde å overtale dem til å gå sammen i kampen mot de hvite. Han ble avvist av alle stammene og dro videre inn i Canada for å be engelskmennene om hjelp, ettersom Lille Kråkes forfedre hadde hjulpet engelskmennene mot amerikanerne under krigen av 1812. Myndighetene i Canada ville imidlertid ikke risikere konflikt med USA og kunne bare tilby indianerne mat. Etter dette returnerte Lille Kråke med sin sønn Wowinapa til Minnesota. Her ble han skutt den 2. juli 1863 av den hvite nybyggeren Nathan Lamson som ville sikre seg de 25 dollarene amerikanske myndigheter hadde utlovet for indianerskalper tatt i Minnesota. Da man fant ut at det var Lille Kråke som var skutt, mottok Lamson i tillegg også en sum på 500 dollar som var prisen satt på Lille Kråkes hode. Liket hans ble utstilt i St. Paul i Minnesota. Sønnen hans unnslapp med nød og neppe, men ble etter flere dagers flukt gjennom ødemarken fanget av noen hvite og idømt dødsstraff. Denne ble etter hvert omgjort til fengsel, og Wowinapa levde som en hvit mann etter å ha ble satt fri. Lille Kråkes levninger ble utlevert til hans barnebarn i 1971.
Rettssaker
Innen starten av desember 1862 var 303 siouxindianere tatt til fange ved Camp Release dømt til døden av et militærtribunal. Ingen av de tiltalte indianerne fikk lov til å ha en forsvarer. Noen rettssaker varte mindre enn 5 minutter. Ingenting ble forklart de tiltalte som i mange tilfeller ikke en gang skjønte engelsk. Sibley hadde imidlertid ikke spesielt lyst til å være den som ble sittende igjen med ansvaret for at 303 mennesker skulle henrettes. Han sendte derfor sakene videre til guvernør Ramsey, men heller ikke han hadde lyst til å være den som stadfestet dødsdommene. Dermed endte saken opp i Washington, og president Abraham Lincoln satte to advokater til å gjennomgå alle sakspapirene. Lincoln var blitt sterkt påvirket av Henry Whipple, den episkopale biskopen av Minnesota, som tok til orde for en mer human behandling av indianerne. Det endte med at de satt igjen med 39 dødsstraffer. Resten ble omgjort til fengselsstraffer av forskjellig lengde.
En av de dømte ble benådet, men de 38 andre ble henrettet ved hengning 26. desember i Mankato i Minnesota, i den største massehenrettelsen i USAs historie.
Henrettelsen
Massehenrettelsen ble utført offentlig på en stor plattform, og de døde ble begravd i en massegrav i sanden ved elvebredden. Det fortelles at før de ble gravlagt skal en ukjent person ved navn "dr. Sheardown" ha fjernet hud fra likene for senere å selge den i Mankato.
Internering
Resten av de dømte indianerne ble sittende i fengsel gjennom vinteren. Den påfølgende våren i 1863 ble de flyttet til Rock Island i Illinois hvor de satt i fengsel i nesten fire år. Da de ble satt fri var nesten en fjerdedel døde av sykdom. De resterende ble sendt tilbake til familiene sine i Nebraska hvor de bodde etter å ha blitt utvist av Minnesota.
Pike Island-interneringen
I løpet av disse årene hadde 1600 dakotaer, hvor de fleste var barn, kvinner og gamle, blitt holdt i en interneringsleir på Pike Island nær Fort Snelling i Minnesota. Levekårene var dårlige og over 300 døde av sykdom. I april 1863 fjernet de amerikanske myndighetene reservatene i Minnesota, erklærte alle avtaler med dakotaene for ugyldige og utviste alle indianere fra staten. For at dette skulle bli fullført ble det satt en pris på 25 dollar per indianerskalp tatt i staten. Det eneste unntaket gjaldt 208 Mdewakanton-indianere som hadde vært nøytrale gjennom hele konflikten eller som hadde hjulpet hvite nybyggere. De resterende siouxindianerne i Minnesota som ikke satt i interneringsleir eller fengsel, ble først fraktet til Crow Creek i det sørøstlige Dakota-territoriet, et sted hvor det da var tørke. De overlevende ble flyttet derfra tre år senere til Santee-reservatet i Nebraska.
Senere sammenstøt
Noen dakotaindianere flyktet vestover inn i lakota-land, og her fortsatte kamper mellom siouxindianere ettersom oberst Sibley forfulgte dem. Indianerne ble slått tre større trefninger: kampene ved Dead Buffalo Lake 26. juli 1863, slaget ved Stony Lake 28. juli 1863 og slaget ved Whitestone Hill 23. september 1863. Indianerne trakk seg videre tilbake, men stod overfor den amerikanske hæren på ny i 1864, og de ble slått i slaget ved Killdeer Mountain 28. juni 1864.
Dette skulle ikke bli den siste konflikten mellom siouxindianere og de hvite, for to år etter det siste slaget førte de hvites inntrenging i lakota-land til Røde Skys krig og enda senere i 1876, Black Hills-krigen. I 1881 hadde majoriteten av siouxindianerne overgitt seg og var blitt plassert i reservater. I 1890 gjorde massakren ved Wounded Knee slutt på all motstand fra indianerne i Dakota-territoriet og var det siste væpnede sammenstøt mellom USA og siouxene.
SIF
SIF er en forkortelse som kan referere til:
Pyrgotidae
Utseende
Middelsstore (6–20 mm) fluer, ganske slankbygde med lange bein. Vingene har vanligvis tydelige fargemønster med flekker og/eller tverrbånd. Hodet er rundt eller trekantet, fasettøynene er ofte ganske små. Punktøyne mangler hos de fleste artene. Hodet er uten kraftige børster. Pannen (over antennene) og ansiktet (under antennene) er ganske brede. Antennene er foholdsvis lange, framoverrettede med tre ledd, en antennebørste (arista) sitter festet omtrent midt på oversiden av det tredje leddet. Munndelene er ganske små. Brystet (thorax) er kraftig, omtrent kvadratisk sett ovenfra, uten lange børster. Vingene er lange og smale, vanligvis tydelig flekkete eller med tverrbånd. Beina er lange og ganske kraftige, uten lange børster. Bakkroppen er lang og slank, uten påfallende store ytre kjønnsorganer.
Levevis
Disse fluene lever på larvestadiet som indre parasitter (endoparasitter) på store biller av familien gjødselbiller (Scarabaeidae). Disse billene er mest aktive om natten og følgelig er de fleste pyrgotidene natt-aktive. Hunn-fluene angriper billene når de er ute og flyr og legger et egg på bakkroppen til billen mens de begge er i luften. Larven utvikler seg raskt inne i billen, dreper verten i løpet av 10-14 dager og forvandler seg deretter til en puppe, fortsatt inne i den døde billen. Noen arter av Pyrgotidae kan være økonomisk viktige fordi de reduserer bestandene av potensielt skadelige, oldenborre-lignende biller.
Kilder
Steyskal, G.C. 1987. Pyrgotidae. I: McAlpine, J.F., m.fl. (red.): Manual of Nearctic Diptera. 2: 813-816. Agriculture Canada, Ottawa.
Nørvøya
Nørvøya er ei tettbygd øy, og bydel i Ålesund kommune. Nørvøy er den største av sentrumsøyene i Ålesund, og huser det kommersielle bysentrum, NTNU (tidligere Høgskolen i Ålesund), rådhuset og byklubben AaFKs hjemmearena. Byfjellet Aksla (135 moh) med Fjellstua ligger på Nørvøya. Nørvøya omfatter idag hele Nørvøy bydel som har 9 647 innbyggere (2015). Via Hellebroa er øya knyttet til sentrumsøya Aspøy. I øst er det broer over Nørvasundet til Oksnøya.
Navnet Nørvøya kommer av norrønt Nyrvi, eller «den smale øya». Jamfør Norvasund, det norrøne navnet på Gibraltarstredet.
Dronningen av Sabas orden
Dronningen av Sabas orden er en etiopisk orden innført i 1922 av keiserinne Zewditu I av Etiopia. Den ble utdelt som statsorden så lenge Etiopia var et monarki.
Bakgrunn og utvikling
Dronningen av Sabas orden ble innstiftet i 1922 av keiserinne Zewditu I av Etiopia. Den ble først tildelt i større omfang etter at keiser Haile Selassie kom på tronen i 1930. Ordenen var opprinnelig tiltenkt kvinner av fyrstehuset, men dette ble endret slik at Dronningen av Sabas orden ble tildelt statsoverhoder og deres ektefeller.
Ordenen rangerte i keisertiden etter Salomos segls orden og Salomo-ordenen. Etter at Etiopias statsform ble endret til republikk som følge av kuppet i 1974, ble de keiserlige ordener avskaffet som statlige utmerkelser og eksisterer deretter i det keiserlige hus i eksil.
Inndeling
Dronningen av Sabas orden er inndelt i fem trinn:
Insignier
Ordenstegnet for Dronningen av Sabas orden består av en Davidsstjerne dannet av to sammenvevde triangler. Stjernen er i gull og har kuler i spissene. Midt i stjernen finnes en byste av dronningen av Saba. Stjernen er opphengt i båndet i en keiserkrone. Ordenstegnet for øverste grad har stjernen dannet av triangler i grønt og lilla.
Ordensstjernen har ordenstegnet satt på en bord med inskripsjon.
Ordenen ble også tildelt med kjede.
Ordensbåndet er fiolett med grønne kantstriper.
Tildeling
Det ble satt begrensninger på antallet innehavere av Dronningen av Sabas orden. Storbånd ble kun tildelt medlemmer av den keiserlige familie, utenlandske kongelige og statsoverhoder, og derutover fem medlemmer. Storoffisersgraden var begrenset til 25 innehavere, kommandørgraden til 35, offisersgraden til 45 og riddergraden til 55 samtidige innehavere.
Tachiniscidae
Tachinscidae er en artsfattig og lite kjent familie av fluer. De ligner på snyltefluer, men er ikke beslektet med disse. Tachiniscidae er kjent fra Afrika og Sør-Amerika, totalt er det beskrevet fire arter. Alle er trolig parasitter, men lite er kjent om biologien. Arten Bibundia herrmanni har blitt klekket fra larver av påfuglspinnere (Saturniidae) i Vest-Afrika.
Lambeosaurus
Parks, 1923 Sternberg, 1935 (Marsh, 1889 [opprinnelig Hadrosaurus])
Lambeosaurus var en planteetende dinosaur som tilhørte hadrosaurfamilien, som levde for ca. 76 til 75 millioner år siden, i Nord-Amerika i sen kritt. Dens navn betyr «Lambes øgle», etter Charles Lambe, en pioner innen kanadisk dinosaurforskning.
Beskrivelse
Nebbet var formet for å kunne beite store munnfuller planter på bakken. Bak nebbet var det flere rader kinntenner til å male opp plantekosten med. «Øksebladet» foran var hult, mens «spydet'»i bakkant var bein tvers gjennom. Lambeosaurus hadde trolig godt syn, og den så i mange retninger samtidig når den holdt utkikk etter rovdyr. Bakbeina måtte være tykke og muskuløse for å bære den tunge kroppen. De store, sprikende hovene fordelte vekten. Halen kan ha fungert som støtte når dinosaurusen reiste seg på bakbeina, og som balansestang når den løp. Fossile avtrykk i jordavleiringer viser at huden var nuppete og læraktig, og uten skjell.
En voksen Lambeosaurus kunne bli fra 9 til 15 meter lang, avhengig av art. Dens vekt kunne bli opptil 7 tonn.
Snipemyrlia (Oslo)
Snipemyrlia (1–27, 2–30) er en vei på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørover fra snuplassen innerst i Snipemyrveien.
Navnet ble vedtatt i 1987. Snipemyra er noe sør for det boligområdet veien går gjennom.
Ole Jørgen Benedictow
Ole Jørgen Benedictow (født 22. juli 1941 i Oslo) er en norsk middelalderhistoriker. Han er professor (emeritus) i historie ved Universitetet i Oslo fra 1994. Benedictow har særlig studert pestepidemier som svartedauden i middelalderen. I 1977 utgav han bindet om senmiddelalderen, Fra rike til provins 1448–1536 i Cappelens Norgeshistorie.
Ausgleich
miniatyr|Delingen av Habsburgermonarkiet ved Ausgleich av 1867, i en østerriksk (rødt) og ungarsk (grønt) rikshalvdel – Bosnia-Hercegovina (gult) var fra 1878 under felles forvaltning. Ausgleich (ungarsk kiegyezés) sikter til «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Kompromisset fulgte en serie av mislykkede konstitusjonelle reformer av det habsburgske riket. Ordningen av 1867 førte til at den magyar-dominerte regjeringen i Ungarn ble likestilt med den «østerrikske» regjeringen i Wien. Kompromisset ble inngått for å demme opp for indre uro i monarkiet, stilt overfor det man oppfattet som prøyssisk aggresjon.
Mange i den østerrikske delen av monarkiet var skeptiske til den nye ungarske innflytelsen. Den ungarske regjeringen avviste ethvert forsøk på interne reformer, noe østerrikerne så som nødvendig. For å beskytte sin innflytelse førte de også en politikk som diskriminerte andre etniske grupper i kongeriket Ungarn, og blokkerte finansiering for modernisering av hæren, som de fryktet kunne bli brukt mot dem, siden hæren primært var kontrollert av Wien. Dette kan ha vært medvirkende til at den østerrikske regjeringen valgte å invadere Serbia. Enkelte, særlig Conrad von Hötzendorf, sjefen for generalstaben, og Leopold von Berchtold, utenriksministeren, følte at den eneste måten å reformere Østerrike-Ungarn på var å annektere fremmed territorium og befolkninger for dermed å balansere ungarernes makt.
Dobbeltmonarkiet etablert ved Ausgleich varte i omkring 50 år, frem til 1918.
PLC (andre betydninger)
Forkortelsen PLC kan blant annet stå for
Den ville gjengen
Den ville gjengen (originaltittel: The Wild Bunch) er en amerikansk westernfilm fra 1969 regissert av Sam Peckinpah. I hovedrollene finner vi blant annet William Holden, Ernest Borgnine, Warren Oates, Ben Johnson, Strother Martin og Bo Hopkins.
Handling
Året er 1913: En gjeng amerikanske bankranere har flyttet virksomheten over til Mexico, men forfølges av jernbaneselskapets premiejegere. Banden har bare en moralregel – lojaliteten overfor hverandre – men det synes å være en dyd mer en resten av omgivelsene. Når en av gjengens medlemmer drepes av den meksikanske bandittgeneralen Mapache går de i åpen strid med hans menn, en strid som også kommer til å bli deres siste.
Vickers VC.1 Viking
Vickers VC.1 Viking var et lav-vinget tomotors passasjerfly, basert på bombeflyet Vickers Wellington, produsert av Vickers-Armstrongs i England.
Vickers VC.1 Viking hadde to Bristol Hercules 634 motorer, en på hver side av flykroppen. Det første flyet ble rullet ut den 22. juni 1944, og i alt ble det bygget 161 fly inntil januar 1954. Den første utgaven, Viking 1A, kunne frakte 21 passasjerer, mens Viking 1B var 710 mm lengre og kunne frakte 24 passasjerer.
Den ville gjengen
Om filmen
På overflaten handler The Wild Bunch om de siste krampetrekningene til den klassiske amerikanske "outlaw'en". Den tegner et bilde av et USA som er i ferd med å støvsuge de siste geografiske hjørnene for eventyrlyst, selvjustis og "loven vest for Pecos". Det er omveltningens tid, overgangen fra natur til kultur. Et sivilisert samfunn har ikke plass til de gamle, voldelige vigilantene som satte sitt preg på pionèertiden. Det var også dem som mente at den var en samtidskommentar og at den krititserte den voksende volden mot hjemlandets student-opprørere og den blodige intervensjonen i Vietnam.
Vickers VC.1 Viking
Initialene «VC» betød Vickers Civil, et bevisst ekko av «DC» som det amerikanske flyselskapet Douglas benyttet. Navnet Viking hadde vært benyttet tidligere, i årene 1918–1923, for Vickers Viking, et fly med en motor.
Den ville gjengen
Om filmen
Filmen ble i 1970 nominert til to Oscar. I 1999 ble filmen funnet betydningsfull nok ("culturally, historically, or aesthetically significant") av USAs Library of Congress til å bli bevart av deres National Film Registry.
Vickers VC.1 Viking
Flytypen ble benyttet av British European Airways BEA -på ruten mellom London og Oslo tidlig på 1950-tallet.
Den 9. august 1961 styrtet et fly av denne typen under innflyging til Sola lufthavn ved Stavanger i den såkalte Holtahei-ulykken.
Sidonius Apollinaris
Sidonius Apollinaris (født 5. november ca. 430, død ca. august 489), også nevnt som Gaius Sollius Modestus Apollinaris Sidonius, var en poet, diplomat og biskop. Han er i henhold til en historiker «den klart viktigste forfatteren vi har bevart fra 400-tallets Gallia».
Karriere
Sidonius ble født i Lugdunum (Lyon) og tilhørte en gallo-romersk adelsfamilie. Han fikk den beste utdannelse og utmerket seg poesi og finere litteratur. Hans liv og bekjentskaper gav ham førstehånds kjennskap til det som foregikk i Romerriket på denne tiden. Hans far, Apollinaris (født ca. 405), var prefekt i Gallia under keiser Valentinian III fra 425 til 455. Han var igjen sønn av en annen Apollinaris, pretorianerprefekt i Gallia før 409, og en venn av dennes etterfølger Decimus Rusticus.