cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
El Cid
Rodrigo Díaz de Vivar (født ca. 1043 i Vivar nær Burgos, død 10. juli 1099 i Valencia) bedre kjent som El Cid Campeador var en spansk adelsmann kjent for å ha tatt Valencia fra maurerne etter å ha blitt forvist fra Castilla av kong Alfonso VI. Etter den vellykkede beleiringen gjorde han Valencia til hovedsete i sitt nye kongerike. Navnet El Cid er direkte avledet av ordet "al-sayyid", arabisk for «mektig herre»,  og kallenavnet «El Campeador» (som han fikk av sine kristne tilhengere) betydde seierherre. El Cid døde som en umåtelig rik mann og har siden blitt en spansk nasjonalhelt. En periode like etter at han forlot Alfonso VII ledet han hæren til det muslimske Zaragoza i byens forsvar mot den samme Alfonso VII´s beleiring.
Ifølge legenden skulle El Cids hustru etter hans død ha bundet fast den døde kroppen ikledd rustning på hans berømte stridshest Babieca og sendt denne ut i strid mot maurerne som beleiret Valencia. Denne legenden ble brukt i filmen om El Cid fra 1961. I virkeligheten døde El Cid i sin egen seng og ble begravet på vanlig vis flere år før beleiringen inntraff.
Langvatnet (Lom)
Langvatnet er et vann som ligger i Lom kommune i Innlandet. Vannet ligger midt i Jotunheimen, mellom Høgvagltindane (2066 moh.), Visbretinden (2234 moh.), Semeltinden (2236 moh.) og Skarddalseggje (2159 moh.).
De nederlandske Antiller
De nederlandske Antiller (nederlandsk:, papiamento: ', engelsk: ') var et selvstyrt land i Karibia, og var del av Kongeriket Nederlandene. De nederlandske Antiller besto av to øygrupper i De små Antiller: Aruba, Bonaire og Curaçao (ABC-øyene) i sør, like utenfor Venezuelas kyst, og Saba, Sint Eustatius og Sint Maarten (SSS-øyene) i nord, sørøst for Jomfruøyene.
Aruba ble i 1986 skilt ut som eget selvstyrt land innen Kongeriket Nederlandene, og resten av De nederlandske Antiller ble oppløst 10. oktober 2010, da Curaçao og Sint Maarten også ble selvstyrte land innen Kongeriket Nederlandene, mens resten av øyene (Karibisk Nederland) ble del av Nederland som kommuner med spesiell status.
Navn
Navnet Antillene er en fellesbetegnelse på øyene i Det karibiske hav som strekker seg fra Yucatán i Mexico i nordvest til kysten av Venezuela i sørvest. Betegnelsen antas å stamme fra tiden før den europeiske erobringen av den nye verden, da man forestilte seg Antilia som en øy eller et land et sted ute i Atlanterhavet. Navnet forekommer på kart. Det ble siden benyttet som navn på området og øyene i Vestindia.
De nederlandske koloniene i området har tidligere vært kjent som Nederlandsk Vestindia.
Naturgeografi
De to gruppene ligger 800 km fra hverandre.
Bonaire og Curaçao ligger om lag 80 km utenfor kysten av Venezuela. Curaçao er den største av øyene med et areal på 444 km². Landskapet på Curaçao består for det meste av lave åser. Bonaire er 288 km² stor og har åser i nord, mens landskapet i sør er flatt og tørt. Bonaire og Curaçao har en årlig nedbør på 560 mm.
Folketall
Folketallet på De nederlandske Antiller var anslått til 199 929 i 2009. Langt de fleste av disse, 141 766, bodde på Curaçao. Befolkningen på Sint Maarten var på 40 917, mens Bonaire hadde 12 877 innbyggere ved inngangen til 2009. De andre øyene var små i folketall; på Sint Eustatius bodde det 2768 mennesker, og på Saba 1601. Størrelsen på Curaçaos befolkning gjorde dette til det dominerende samfunnet innen De nederlandske Antiller.
Nyfødte jentebarn på De nederlandske Antiller hadde en forventet levealder på 80,1 år, mens guttebarns forventede levealder var på 72,9 år.
Språk
De to øygruppene skiller seg i språk. På Curaçao og Bonaire taler befolkningen papiamento, som også er offisielt språk. På disse øyene har også spansk en viss utbredelse. Befolkningen på Sint Eustatius, Sint Maarten og Saba har engelsk som sitt språk. Moderlandets språk, nederlandsk, benyttes også, men er ikke førstespråk for innbyggerne på noen av øyene. Tradisjonelt har nederlandsk vært undervisningsspråk, men dette er etter hvert blitt endret slik at papiamento og engelsk også benyttes som skolespråk.
Siden 2007 er nederlandsk, engelsk og papiamento offisielle språk.
Politikk
De nederlandske Antiller styres etter en grunnlov, kalt staatsregeling, fra 1954. Samme år ble forholdet mellom Nederland og landets besittelser i Amerika nyordnet, slik at De nederlandske Antiller inngikk som et separat land i Kongeriket Nederlandene. Aruba var en del av De nederlandske Antiller til 1986, da den ble et eget land innen fellesskapet.
Som en del av Kongeriket Nederlandene deler De nederlandske Antiller statsoverhode med Nederland. Dronningen er representert på Antillene ved en guvernør, som utnevnes for en periode på seks år. Guvernøren støttes av et råd (kabinett) på minst fem medlemmer. Nederland har ansvar for utenriksforbindelser og forsvar, mens øyene styrer seg selv i andre saker. Guvernøren står formelt i spissen for den utøvende makt, sammen med en parlamentarisk valgt regjering.
Den folkevalgte forsamlingen forsamlingen, De Staten van de Nederlandse Antillen, består av 22 medlemmer. Forsamlingen velges ved universell stemmerett og proporsjonal representasjon for en periode på fire år. Det velges 14 medlemmer fra Curaçao, tre fra Bonaire, tre fra Sint Maarten, og én representant hver fra Saba og Sint Eustatius. Regjeringen for De nederlandske Antiller utgår fra den folkevalgte forsamlingen.
De nederlandske Antiller har et politiske regjeringssystem på to nivåer, med en fellesregjering på toppen og separate folkevalgte forsamlinger og regjeringer for hver øy. Regjeringen for hver øy tar seg av de daglige gjøremål for de forskjellige øyene.
Rettsordningen er basert på det nederlandske rettssystemet og sivilrett, men har innslag av britisk rett (common law). Dommere utnevnes av kronen. De nederlandske Antiller har en egen appelldomstol. Nederlandsk høyesterett i Haag er også høyesterett for De nederlandske Antiller.
De nederlandske Antiller er ikke med i EU.
Historie
Øyene var opprinnelig befolket av arawaker og kariber. De første europeerne som kom til øyene som i dag utgjør De nederlandske Antiller seilte sammen med Christofer Columbus. I 1493 kom de til Saint Martin, Sint Eustatius og Saba. Sistnevnte øy ble gitt navnet San Cristóbal. Den spanske utforskeren og conquistadoren Alonso de Ojeda gikk i land på Curaçao i 1499 og tok øya i besittelse for Spania. Spanjolene viste liten interesse for øya, siden det ikke var naturressurser å finne der. Innbyggerne ble ført bort som slaver til andre steder i Amerika.
Vestindisk kompani
Vestindisk kompani tok kontroll over øyene i 1634. Kompaniet sikret seg Curaçao blant annet på grunn av øyas gode havn. Både på Curaçao og Bonaire kunne kompaniet drive med utvinning av havsalt. Kompaniet bygget forsvarsverker. Byen Willemstad på Curaçao vokste fram etter kompaniets ankomst. Det ankom kolonister fra Europa, blant annet spanske og portugisiske jøder, som flyktet fra forfølgelse i sine hjemland.
I 1636 tok nederlenderne kontroll over Sint Eustatius, etter at franskmennene tidligere hadde bygget et fort der. Fra Sint Eustatius tok nederlenderne kontroll over naboøya Saba. Både nederlenderne, Spania og Frankrike var interessert i å sikre seg Saint Martin, blant annet for å utvinne salt. Spania oppga sine krav på øya i 1644 og i 1648 ble de sju nederlandske provinsene og Frankrike enig om å dele øya mellom seg.
Kompaniet begynte i 1665 innførsel av slaver fra Vest-Afrika og øyene ble et viktig sted for den transatlantiske slavehandelen. Slavene ble solgt videre til andre områder i hele Amerika. En del slaver ble beholdt på øyene.
Sint Eustatius utviklet seg til et viktig regionalt handelssted. På 1720-tallet gikk Sint Eustatius forbi Curaçao og Surinam i betydning når det gjaldt handel med slaver. Slaver ble importert direkte til Sint Eustatius og solgt videre til andre steder i Amerika. Økonomien på øya gikk tilbake etter at slavehandelen fikk nye markedsplasser, men tok seg opp igjen mot slutten av 1700-tallet da Sint Eustatius ble et regionalt handelssted der det ble handlet med alle slags varer. Under den amerikanske uavhengighetskrigen ble øya et sted der opprørerne kunne skaffe forsyninger av våpen.
Fra kompani til koloni
Under Napoleonskrigene mistet Nederland kontroll over øyene til Frankrike og Storbritannia. Sint Eustatius ble erobret av Frankrike i 1795 og av Storbritannia i 1801 og igjen fra 1802 til 1810. Curaçao ble erobret av britene i 1800, fordrevet i 1803, men gjenerobret av britene i 1807. Nederlandsk kontroll over øyene ble gjenopprettet i 1816. Fra 1828 til 1845 ble de nederlandske øyene i Vestindia styrt av en generalguvernør i Paramaribo i Surinam. I 1845 ble kolonien delt i to, med Curaçao og tilhørende øyer som den ene del, og Surinam som den andre.
Slaveriet ble opphevet i 1863. Økonomien på øyene stagnerte og mange utvandret for å finne arbeid andre steder.
Da det i 1914 ble funnet olje i Venezuela etablerte oljeselskapet Shell oljeraffineri på Curaçao og den økonomiske utviklingen fikk en ny retning. Under andre verdenskrig ble øyene besatt av allierte styrker, og var en viktig kilde til drivstoff for den allierte krigsinnsatsen.
De nederlandske Antiller blir dannet
I 1954 ble øyenes status endret fra å være koloni til å bli en assosiert stat innen Kongeriket Nederlandene. Fellesskapet innen De nederlandske Antiller var imidlertid alltid anstrengt. Etter lange stridigheter gikk Aruba i 1986 ut og ble en egen stat innen Kongeriket Nederlandene. Ønsket om å gå ut var også sterkt på Sint Maarten.
Mellom juni 2000 og april 2005 hadde hver av øyene i De nederlandske Antiller folkeavstemning over sin framtidige status. De fire alternativene det ble stemt over var:
Blant øyene stemte Sint Maarten og Curaçao for autonomi som eget land innen Kongeriket Nederlandene, Saba og Bonaire for tettere bånd til Nederland, mens Sint Eustatius var den eneste blant øyene som stemte for å forbli en del av De nederlandske Antiller.
Resultatene ble, i sin helhet, som angitt nedenfor:
Framtidig status
Den 12. oktober 2006 kom Nederland fram til en avtale med Saba, Bonaire og Sint Eustatius; denne avtalen vil gjøre disse øyene til spesialkommuner innen Nederland. Den 3. november 2006 ble det avtalt at Curaçao og Sint Maarten skulle få en autonom status som assosierte stater innen Kongeriket Nederlandene. Men denne avtalen ble avvist av Curaçao den 28. november. Styresmaktene på Curaçao var ikke tilstrekkelig overbevist om at avtalen ville sikre øya tilstrekkelig autonomi. Den 9. juli 2007 aksepterte Curaçao til slutt denne avtalen. I mellomtiden hadde Nederland og de andre øyene underskrevet en avtale som ville gjøre slutt på De nederlandske Antiller fra den 15. desember 2008. Nederland sørget dessuten for at 1 milliard gylden ble gjort tilgjengelig for gjeldslettelse, sosial utvikling og fattigdomsbekjempelse.
Saba, Bonaire og Sint Eustatius vil altså bli en del av Nederland, men med en noe annen tilknytning enn vanlige kommuner. Disse kommunene vil ligne nederlandske kommuner på de fleste områder, de vil ha en borgermester og et kommunestyre og vil måtte innføre det meste av nederlandsk lov. Innbyggerne på de tre øyene vil også kunne stemme ved nasjonale avstemninger i Nederland og ved valg på europeisk nivå. Det vil imidlertid bli noen avvik fra det som er vanlig i andre kommuner. Sosiale ytelser vil for eksempel ikke bli på samme nivå som i den europeiske delen av Nederland og øyene vil ikke bli forpliktet til å innføre euro. Det er også usikkert om prostitusjon og likekjønnet ekteskap vil bli lovlig på disse øyene, slik det er i den øvrige delen av Nederland.
Den opprinnelige termen som ble brukt for å beskrive det ventede forholdet Bonaire, Saba og St. Eustatius vil få til Nederland var "kongeriksøyene" (Koninkrijkseilanden). Den nederlandske provinsen Noord-Holland har tilbudt de tre kommunene å bli en del av denne provinsen.
Økonomi
De nederlandske Antiller hadde sin egen sentralbank, Bank van de Nederlandse Antillen. Valutaen var antillansk gylden.
De nederlandske Antiller har få egne naturressurser. Økonomien på øyene har siden 1916, da det første oljeraffineriet åpnet på Curaçao, vært petroleumsindustri. Olje importeres fra Venezuela og delvis fra Mexico. Foredlede petroleumsprodukter eksporteres. Det er ikke kjente forekomster av hydrokarboner i De nederlandske Antiller. Havnetjenester og skripsreparasjoner har også betydning for økonomien.
De viktigste handelspartnerne er Venezuela, USA og Nederland.
Turisme har vært særlig viktig på Curaçao og Sint Maarten og er under utvikling på Bonaire. Besøkende kommer for en stor del fra USA, men også fra land i Sør-Amerika, Canada og Nederland. Banksektoren og finansielle tjenester har økt i betydning. I 2003 ble grunnlaget lagt for online gambling basert på De nederlandske Antiller.
Arbeidsledigheten er ganske høy og ligger vanligvis rundt 15%. De nederlandske Antiller er avhengig av overføringer fra Nederland.
Tom Sverre Vadholm
Tom Sverre Vadholm (til 1959: Johansen) (født 3. januar 1937 i Oslo, daværende Aker) er en norsk jurist, politiker (H), heraldiker og kulturarbeider. Tom S. Vadholm har bodd i Ullern i Oslo, så å si hele sitt liv.
Utdannelse og yrke
Vadholm har Befalsskolen for Feltartilleriet 1956-57 og beskikket til vernepliktig løytnant i 1975. Han er utdannet cand.jur. fra Universitetet i Oslo i 1963 og var dommerfullmektig i Horten 1964-65 og advokatfullmektig i Oslo 1965-66. Han fikk advokatbevilling i 1966 og har vært ansatt som sådan fra 1966 i Mekaniske Verksteders Landsforening og fra 1974 i Norsk Boreriggeierforening som fusjonerte med Norges Rederiforbund i 1984. I den forbindelse har han deltatt i en rekke utvalg, komiteer, internasjonale fora og kongresser, herunder styremedlem i Garantiinstituttet for skip og borefartøyer fra 1981 og den ene av Norges to medlemmer av World Petroleum Council 1994-2004. Som pensjonist var han oppnevnt som varamedlem i Arbeidsretten fra 2005 til 2014.
Samfunnsaktiviteter
Vadholm var aktiv speiderleder i sin ungdom. Etter hvert gikk han over i administrative verv som gruppe-, avdelings- og kretsleder for å havne i styrene i Norges KFUM-Speidere og Norsk Speidergutt-Forbund. I sistnevnte var han visespeidersjef i 1976-1978. Han har senere ledet Internasjonalt utvalg og Lovutvalget i Norges KFUM-Speidere. I Skøyen menighet ble han innvalgt i det første menighetsråd etter sognets opprettelse i 1984. Han ble formann i menighetsrådet i 1990.
Han har vært nestleder i Ullern Høyre i to perioder, medlem og leder av dennes valgkomite og ble tildelt æresmedlemskap i 2011. Fra 1987 til 2021 var han medlem av Oslo Høyres representantskap. Han har i perioden 1992 til 2011 vært medlem av Ullern bydelsutvalg i til sammen 12 år, vært leder av Samferdsels- og miljøkomiteen samt Skole- og kulturkomiteen, senest nestleder i Kultur- og oppvekstkomiteen. Var en periode varamedlem i Oslo bystyre. Tom Sverre Vadholm ble, sammen med tidligere stortingsrepresentant Haldis Havrøy, tildelt Bydel Ullerns kulturpris for 1998.
Annen foreningsvirksomhet
Vadholm var med å danne Fellesrådet for Historielagene i Oslo i 1995 og var dets leder i de første 12 år. Han har vært nestleder i Ullern Historielag (nå Ullern, Røa og Bygdøy Historielag) siden stiftelsen i 1994 til våren 2015 og ble tildelt æresmedlemskap i 2019. Han har til sammen forfattet over 100 lokalhistoriske artikler i historielagets blad og bøker og i andre aviser og blad, herunder i Skøyen prestegjeld der han i menighetsbladet i hvert nummer fra 1986 til 2013 har skrevet artikler om historien til veier og veinavn i området. Vadholm var formann i Norsk Heraldisk Forening i 12 år og ble også her tildelt æresmedlemskap i 2019. Han var dessuten styremedlem i det skandinaviske Heraldisk Selskap i 6 år fram til mai 2015. Han skriver artikler og holder foredrag om heraldiske emner, og han deltar i nordiske og internasjonale heraldiske kongresser. Han er innvalgt som en av de fire norske som i dag er tilknyttet L'Académie Internationale d'Héraldique.
I 1964 var Vadholm med å stifte Round Table 25 Horten hvor han ble foreningens første sekretær. I 1974 var han formann i Round Table 16 Oslo. Han manglet én måned på 70 år da han i 2006 ble frimurer, hvor han i 2018 fikk X grad.
Nardo skolekorps
Nardo skolekorps ble offisielt stiftet 18. november 1954 som Singsaker skolekorps. Overlærer Erik Øren var den drivende kraft i etableringen av skolekorpset og ble også naturlig valgt som korpsets første formann. Lærer Inge Ladegård var korpsets første dirigent.
Etterhvert som antall barn ved Singsaker skole ble mindre besluttet Trondheim kommune å nedlegge barnetrinnet ved skolen. En ny skole eksisterte på Nardo og det ble besluttet å flytte korpset dit. Navnet ble endret til Nardo skolekorps 1. januar 1976.
Korpsets uniform består av røde jakker med hvitt kryssbandolær, sorte bukser med hvite sidebånd, sort båtlue, hvit kortarmet skjorte med rød klaff på arm, sort slips, sorte strømper, sorte sko og hvite hansker. Høsten 2012 er det ca. 40 medlemmer i Nardo skolekorps. Korpsleder er Tore Resell, hovedkorpsets dirigent er Svein Buan og Trond Erik Krogstad er dirigent for aspirantene.
Abelardo L. Rodríguez
Abelardo Luján Rodríguez (født 12. mai 1889, død 13. februar 1967) var Mexicos president fra 4. september 1932 til 30. november 1934.
Han ble utnevnt til president da Ortiz måtte trekke seg. Rodríguez var blant annet med på å innføre en presidentperiode på seks år samt å innføre en sats for minstelønn i Mexico.
Flakstadskarettunnelen
Flakstadskarettunnelen er en veitunnel i Senja kommune i Troms og Finnmark. Den er 900 meter lang og en del av fylkesvei 7864.
Achariaceae
Se teksten
Achariaceae er en plantefamilie i ordenen Malpighiales, som inngår i gruppen Eurosidae I innenfor den store gruppen av Rosidae. Denne gruppen har i alt 3 slekter. Artene vokser i det sørlige Afrika, og er ikke representert naturlig i floraen i Norge.
Den Danske Filmskole
Den Danske Filmskole er en videregående kunstnerisk utdannelsesinstitusjon i Danmark som er underlagt Kulturministeriet og som ivaretar utdannelsene innenfor film- og TV-produksjon samt andre medierelaterte produksjoner. Skolen har cirka 100 elever og ledes fra 1. mai 2021 av rektor Tine Fischer. Skolen ligger på Holmen i København, og er Danmarks eneste statlige videregående utdannelse innenfor film- og TV-produktsjon.
Historie
Skolen ble etablert i 1966 under Det Danske Filminstitut med filminstruktør og -teoretiker Theodor Christensen og Jens Christian Lauritzen som drivkreftene bak etableringen og med sistnevnte som institusjonens første rektor. I 1988 ble skolen en uavhengig institusjon og i 1998 ble skolen–som til da hadde vært spredd på flere ulike steder–flyttet til sine nåværende lokaler på Holmen.
Johan Henrik Kintzell Frøstrup
Johan Henrik Kintzell Frøstrup (født 11. desember 1852, død 20. mai 1929) var en norsk stortingsrepresentant og ordfører i Arendal.
Frøstrup ble født i Barbu av foreldre Edvard Frøstrup og Abel Dorothea Kindzell. Han giftet seg i Oslo 4. mai 1888 med Anna Sophie Kløcker (1867–1919). Sammen fikk de elleve barn hvorav åtte vokste opp.
Crail Golfing Society
Crail Golfing Society er en golfklubb i Fife i Skottland, grunnlagt av 11 herrer på et vertshus 23. februar 1786. Den regnes således som verdens syvende eldste golfklubb.
Klubbens medlemmer spilte opprinnelig på linksbanen ved Sauchope, ved kysten rett nord for Crail. Denne ni-hullsbanen bestod av fem hull ut på landsiden og fire hull inn på sjøsiden.
Crail så nedgang i medlemstallet i likhet med mange andre klubber tidlig på 1800-tallet. I 1813 var det kun åtte medlemmer igjen, og klubben ble i realiteten nedlagt. Den ble imidlertid vekket til live igjen ved slutten av århundret, og blomstret opp da golfsporten fikk en oppsving som følge av den nye velstanden og jernbanens reisemuligheter.
Assignat
Assignater var statlige verdipapirer som fungerte som penger under den franske revolusjon.
Crail Golfing Society
I 1895 forlot klubbens medlemmer Sauchope for å spille på Balcomie Course, som ble anlagt med ni hull av golflegenden Old Tom Morris i 1892 og utvidet til standard 18 hull i 1896. Balcomie var den første banen hvor det er dokumentert at man bruke jernringer for å forsterke hullene. En historie om at den skal ha vært den første banen med runde hull finnes det ikke dokumentasjon for. I 1998 åpnet klubbens andre bane, Craighead Course.
Assignat
Problemet var at det ville ta tid å få solgt alle eiendommene, og staten hadde ikke tid til å vente. Derfor ble det i desember vedtatt å utstede sedler med en pålydende verdi (valeur assigné), mot pant i kirkegodset – assignater.
Den første emisjonen var på 400 mill. livres (pund), og hver assignat hadde en pålydende verdi av 1000 livres. Den høge verdien på sedlene var uttrykk for at de ikke var ment å komme i vanlig sirkulasjon, men fungere som et forkjøpsbevis for de som ville kjøpe kirkegods.
17. april 1790 ble assignaten omgjort til valuta, og staten begynte å trykke assignater i det antallet som trengtes for å dekke løpende utgifter. Etter hvert kom en i den situasjonen at den totale mengden assignater i omløp begynte å overstige verdien av nasjonalisert gods. Finansminister Necker, som hadde vært motstander av å omgjøre assignaten til valuta, søkte avskjed. Tiltroen til – og dermed verdien av – den nye valutaen dalte, og mellom 1790 og 1793 falt assignaten 60% i verdi. Dessuten var assignatene svært enkle trykksaker som var lette å forfalske. Etter hvert ble de utstyrt med en påskrift om at forfalskning medførte dødsstraff.
Samtidig som assignaten falt i verdi, holdt realverdien på nasjonalisert gods seg fortsatt høy, og enkelte velstående kunne berike seg enormt ved å kjøpe opp store landeiendommer og bygninger for nesten ingenting.
For å redde assignaten og hindre spekulasjon ble det vedtatt en rekke lover, og i 1793 stengte børsen og vekslingskursene ble ikke lenger offentliggjort. Under skrekkveldet i 1793 og 1794 var det forbundet med dødsstraff å nekte å akseptere assignater. Også i direktorietida fortsatte seddelpressa å spy ut assignater, og i 1796 var samla pålydende oppe i 45 milliarder pund. Det gjorde ikke krisa mindre at Frankrikes fremste fiende, Storbritannia, fant på å trykke assignater og få dem satt i omløp i Frankrike.
I 1796 så direktoriet seg tvunget til å avvikle assignaten. 19. februar 1796 ble trykkplatene brent offentlig på Place Vendôme. 18. mars ble assignaten trukket tilbake til fordel for en ny seddel, mandat territorial. Denne begynte straks å falle i verdi som assignaten hadde gjort, og den ble trukket 4. februar 1797 og erstatta med klingende mynt i sølv og gull.
Guvernementet Port Said
Bur Sa'id (arabisk: محافظة بور سعيد ) er en region nord i Egypt. Dens hovedstad er Port Said.
Lars Oftedal
Lars Oftedal (født 27. desember 1838 i Stavanger, død 2. mai 1900) var en norsk prest, pressemann og politiker. Oftedal var en av grunnleggerne av indremisjonsbevegelsen i Norge. Som politiker representerte han Venstre på Stortinget mellom 1883 og 1885 og fra 1889 til 1891. Han sto for en moderat venstrepolitikk, kjennetegnet av lavkirkelige kristne verdier og forsiktighet i budsjettspørsmål. Han gjorde seg bemerket som en kraftig motstander av diktergasje til den radikale Alexander Lange Kielland da saken kom opp i 1886 og 1887. Men for Stavangers fattige var Kielland lapsen fra den rike Kiellandfamilien, og Oftedal kunne ikke forklart eller forsvart for tjenestejenter, håndverkere og småbønder som lyttet til ham, at han hadde stemt for å gi Kielland kr 1.600 i året ekstra. Ved splittelsen i Venstre året etter fulgte han Moderate Venstre.
Bakgrunn
Oftedal vokste opp i Stavanger, hvor faren Svend Oftedahl (1812–83) var lærer ved latinskolen. Sønnen var syk de første tre årene, og ble båret omkring av sin far. Siden vokste han seg frisk. Han var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger. Etter artium i 1859 begynte han å studere teologi ved universitetet i Christiania. I studietiden tok han lærervikariater og holdt vekkelsesmøter rundt omkring, inspirert av Gisle Johnsons vektlegging av pietistisk omvendelse. I 1865 avla Oftedal praktisk-teologisk eksamen og giftet seg samme året med Mathilde Olsen. Ekteskapet var mislykket, og i 1897 flyttet de fra hverandre. Som reisetaler for Bergen indremisjon brakte Oftedals forkynnelse ham i konflikt med både geistlighet og borgerskap etter et brev han skrev til overlege Holmboes tjenestepike, med advarsel mot å gå på ball, hvis ikke hun ville havne i helvete. For dette ble han innkalt til biskopen og prøvde seg i stedet som sjømannsprest i Cardiff 1866–68, der han også tok sterkt til orde om faren for fortapelse.
Oftedal grunnla avisen Vestlandsposten, som fra 1878 ble et viktig organ for Bonde-Venstre og var Norges største avis utenfor Kristiania. Sammen med Åsmund Olavsson Vinje i Dølen fornyet Oftedal avisspråket der han skrev i vei på stavangersk dagligtale: «Det stinker almueaktigt av alt han skriver i sin avis,» mente Haugesunds Avis om blandingen av norsk og dansk ispedd stavangersk gatespråk, jærbu- og ryfylkedialekt, passende for «striler, sjauere og sådanne folk.»
Da konventikkelplakaten ble opphevet i 1842, utviklet Stavanger seg til den lavkirkelige kristendommens hovedstad med sine bedehus. Oftedal startet skoler for fattigfolk, med 1.200 elever på hans menighetsskole, enda Stavanger ikke hadde stort over 20.000 innbyggere. Han startet bladet Bibelbudet fordi han ikke maktet å svare på alle brev, og lanserte der sin plan om å bygge et eget bedehus. I 1874-76 fikk han reist Norges største forsamlingshus, Bethania i Vaisenhusgata 37, som han fylte under datidens store vekkelsesbølge. Rundt Bethania kom det etterhvert opp ti bygninger med stor aktivitet - barnehjem, trykkeri, forlag, bokhandel, pose- og stempelfabrikk, skomakerverksted, skoler og bolighus.
Skandale og avgang
I 1891 måtte han ta avskjed som prest etter en sedelighetsskandale. Til aftensangen på allehelgensdag, den 1. november i 1891 var Sankt Petri kirke fullsatt i påvente av Oftedals preken. Men denne kvelden satt han på en stol i koret, uten prestekjole, og kapellan Johan Kristian Storsteen holdt en gråtkvalt preken. Etterpå gikk Oftedal frem i kordøren, ba menigheten vente, og så tilstod han: «Jeg kommer her til denne forsamling i det alvorligste ærend noen kan gå. Jeg kommer i botsdrakt for å gjøre åpenbart skriftemål. Jeg har gjort meg skyldig i usædeligt forhold og gjort forargelse i menigheten. Dette er min skam og dype sorg.» Lokalavisene beskrev dette dagen etter som et voldsomt opptrinn med «høy hulken», «smertesjammer» og en menighet som «gråt, skrek og jamret seg». Men ifølge avisene reiste de fleste seg som tegn på at de straks tilga Oftedal, som svarte med en bønn basert på salme 51 om Davids botsord da profeten Natan bebreidet ham forholdet til Batseba. Men skandalen ga like fullt gjenlyd helt til Stockholms slott, der Oscar II telegraferte til biskop Heuch: «Beder om snarest mulig brev med opplysende detaljer i anledning hvad telegrafen i dag bragte fra Stavanger. Oscar R.» Kirkeministeren ba også om opplysninger. Kielland skrev til Bjørnstjerne Bjørnson og Edvard Brandes at Oftedal hadde gått «fra seng til seng» og hadde «efter min mening havt saa mange koner og piger, han vilde, og en gang maatte det ende galt. Nu kommer al sladderen over ham; men jeg tænker, han laver seg en lun gaaserede paa stumperne; der er trofaste nok. Men som offentlig mand er han falden – til stor lettelse.»
Men i etterkant finnes det bare dokumentert at Oftedal mange år tidligere skulle ha antastet en tjenestepike «...og søgt at bringe hendes Haand i Berørelse med sine Kjønsdele». Hun giftet seg senere med en motstander av Oftedal, kapellan Karl Ludvig Gjermoe, og det var han som avslørte saken. Lars Oftedals fall var fullstendig, skandalen komplett. Han fikk avskjed som prest, i unåde og uten pensjon. Han måtte fratre redaktørstolen i Vestlandsposten, vervet som stortingsmann og som leder for Bethaniastiftelsen. To uker senere kom biskop Heuch fra Kristiansand til Stavanger. Heuchs tale, også holdt fra Sankt Petri kirke, samlet flere tusen tilhørere, og det ble satt opp ekstratog fra Sandnes. Chicago Daily Tribune presenterte historie den 6. desember 1891 under overskriften «Fallet til paven av Stavanger – en norsk prest i rollen som Dr. Jekyll og Mr. Hyde».
Politiken sendte en medarbeider til Norge, som blant annet skrev om saken: «De to synderinder fortalte, at Oftedal ikke alene havde staaet i forhold til dem fra deres første dag i stiftelsen, da de første gang kom til hans skriftekammer, men at der var gaaet ligervis med saa godt som alle de andre paa stiftelsen.» Heldigvis fikk Oftedal full støtte fra sin kone Mathilde, frem til de flyttet hver til sitt i 1897.
Redaktør
Oftedal grunnla deretter Stavanger Aftenblad, som han bygde opp til å bli en ledende regionavis for Sørvestlandet. Tre–fire forretningsfolk i vennekretsen ga den fallerte presten en hjelpende hånd, og skaffet ham et skur i Søregata. Der utkom i 1893 første nummer av Stavanger Aftenblad. Stavanger hadde alt en rekke aviser for de ulike politiske partiene, men snart var Oftedals avis den største. Folk frydet seg over stilen og innholdet. Familien hans hjalp til på trykkeriet og pakkeriet, og snart kunne han ansette folk i lønnede stillinger.
I starten ble kjøpmenn nærmest truet fra å annonsere i Oftedals avis. Men Søregata var blant Stavangers travleste, og døren til redaktørens kontor stod åpen. I spalten Fra dybet skildret han fattigfolks hverdag, han samlet inn mat og klær til trengende, og skrev ut sedler de kunne innløse i forretninger drevet av hans bekjente. Han tok til orde for åttetimersdagen og kvinnefrigjøring. Han jublet over Stavangers første 1. mai-tog, og skrev navnene på streikebrytere i avisen sin, ved siden av et korsmerke. Etter noen strie år var økonomien bra nok til at Oftedal kunne investere i en bedre presse, ta inn flere bilder og endre Aftenbladet til Stavangers avgjort mest moderne avis. Spaltene handlet da mindre om lokal nød og mer om internasjonale forhold som Dreyfus-saken og krigen mellom USA og Spania om Cuba, som ble dekket fra dag til dag, slik at Aftenbladet var Stavangers vindu mot verden.
En annen prest, Immanuel Ottesen i Høyland, kom selv under lupen i Stavanger Aftenblad, da Oftedal 11. desember 1893 skrev at det foregikk ting som biskopen burde se nærmere på i «de geistelige forhold i Høyland». Det kom da for dagen at prost Ottesen ventet til tjenestejentene hadde sovnet, så gikk han inn til dem for å bre over dem sengeteppet og trekke opp klokken på rommet. Ottesen fikk «en misbilligelse» fra departementet for sin «underfundige adferd», men fikk bli værende i sitt embete.
Ettermæle
I 1887 tegnet Kielland et bitende portrett av Lars Oftedal i personen «Morten Kruse» i romanen Sankt Hans Fest. Her viser han hvordan Oftedal og hans «kaniner» holdt hele byen og distriktet i sin hule hånd med en kombinasjon av svovelprekener og økonomisk utpressing. I 1889 kom også Knut Hamsun med et aggressivt angrep på Oftedal i skriftet Lars Oftedal. Seinere har Alfred Hauge levert et forsvar for Lars Oftedal i skuespillet Morten Kruse.
Oftedal var også en av inspirasjonskildene til Nils Kjærs imaginære figur Vestlandsfanden.
Per Edgar Kokkvold
Per Edgar Kokkvold (født 26. mars 1946 på Røros) er en norsk journalist og tidligere redaktør. Han var generalsekretær i Norsk Presseforbund fra 1996 til 2013.
I sin tidlige karriere jobbet han som journalist i utenriksredaksjonen i Arbeiderbladet, nå Dagsavisen, senere som utenriksredaktør (1984–1991). I perioden 1994-1996 var han leder for Pressens Faglige Utvalg, og fra 1996 til 2013 var han generalsekretær i Norsk Presseforbund. Han var leder av Kringkastingsrådet fra 2014 til 2018.
I 2013 ble han tildelt Fritt Ords honnør for hans «prinsippfaste forsvar for ytringsfriheten, også under mangeårige drapstrusler, og for hans mange og skarpe kommentarer til journalistisk praksis som bidrag til pressens selvkritikk og selvregulering.»
Han ble sammen med Kristin Solberg tildelt den første Gunnar Sønstebys minnepris i 2015.
Liste over kunstverk av Picasso 1901–1910
Kunstverk av Picasso 1901 til 1910.
Catalansk legeme
Et catalansk legeme er innen geometri et polyeder med like sider, men har, i motsetning til platonske og arkimediske legemer, ikke like hjørner. Det finnes 13 ulike catalanske legemer.
De catalanske legemene er oppkalt etter den belgiske matematikeren Eugène Catalan som først beskrev dem i 1865.
Europavei 232
Europavei 232 går mellom Amersfoort og Groningen i Nederland. Veiens lengde er 172 km.
Frøyningen
Frøyningen (også kalt Storfrøyningen og Frønningen, sørsamisk: Freavnanjaevrie) er en innsjø i Namsskogan kommune i Trøndelag.
Balanopaceae
Se teksten
Balanopaceae er en plantefamilie i ordenen Malpighiales, som inngår i gruppen Eurosidae I innenfor den store gruppen av Rosidae. Denne gruppen har i bare 1 slekt – Balanops. Artene vokser i Queensland i Australia og Ny-Caledonia.
Xian Dongmei
Xian Dongmei (冼东妹), (født 15. september 1975 i  Sihui i Guangdong i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk judoutøver. Hun deltok i Sommer-OL 2004 i Aten, der hun vant gull.
På «hjemmebane» under Sommer-OL 2008 i Beijing forsvarte hun seieren fra Athen og står dermed bokført med to olympiske gullmedaljer.
Håvard Lilleheie Show
Håvard Lilleheie Show er et norsk talkshow med Håvard Lilleheie som gikk på Metropol TV i 2001. To norske kjendiser kom som gjester i hver episode. Programmet hadde visse likhetstrekke med The Late Show with David Letterman.
Programmet var blant de mest sette på kanalen.
Gjester
(Ufullstendig)
Lillekarpatene
Lillekarpatene (slovakisk: Malé Karpaty; tysk: Kleinen Karpaten; ungarsk: Kis Kárpátok) er en lav, rundt 100 km lang, fjellkjede i Karpatene. Fjellkjeden ligger vest i Slovakia, og dekker et område fra Bratislava til Nové Mesto nad Váhom og en liten del kalt Hundsheimer Berge nordøst i Østerrike. Fjellene grenser til Záhorie i vest og Det donauske lavlandet i øst.
I 1976 ble en del av Lillekarpatene vernet som Lillekarpatene landskapsvernområde, som dekker 646,1 km². De tre høyeste fjellene er Záruby på 768 moh, Vysoká på 754 moh og Vápenná på 752 moh.
Lillekarpatene er videre delt inn i (fra sør til nord):
Lillekarpatene er et populært område for turgåing, sykling, skigåing og andre vinteridretter.
I den sørøstlige delen av området ligger det mange vingårder. Flere borger eller ruiner av slike ligger i Lillekarpatene. Driny, en kalksteinsgrotte, er den eneste grotten som er åpen for almennheten.
Edward W. Nelson
Edward W. Nelson (født 1883, død 1923) var en britisk biolog og polarforsker.
Man on the Moon (film)
Man on the Moon er en amerikansk spillefilm fra 1999 regissert av Miloš Forman. Jim Carrey og Danny DeVito spiller to av de sentrale rollene i filmen.
Filmen er en dramatisk komedie om underholdningsartisten Andy Kaufmans (Carrey) liv – helt fra barndommen til hans død.
Handlingsreferat
Andy Kaufman er en performer som ofte mislykkes ved forskjellige nattklubber fordi publikum ønsker å se komedie. Men Kaufman synger bare barnesanger, og nekter å fortelle konvensjonelle vitser. Publikum begynner å tro at Kaufman kanskje ikke har noe reelt talent, men hans etterligning av Elvis Presley gjør endelig at publikum endelig bryter ut i applaus. Kaufman fanger oppmerksomheten til talentagenten George Shapiro, som signerer ham som klient og gir ham umiddelbart en TV-serie på nettverket «Taxi» til Kaufmans forferdelse, ettersom han misliker sitcoms. På grunn av alle pengene, populariteten, og løftet om at han kan produsere hans egen TV-spesial, aksepterer Kaufman rollen. Invitert til å få med seg en annen opptreden ved en nattklubb, blir Shapiro vitne til en ny opptreden av en frekk, høyrøstet lounge-sanger, Tony Clifton, som Kaufman ønsker å spille som gjeste-skuespiller på Taxi.
Cliftons elendige holdning matches av hans forferdelige utseende og oppførsel. Men bak scenen, når han møter Shapiro personlig, tar Clifton av seg solbrillene og avslører at han faktisk er Kaufman. Clifton egentlig var en annen fiktiv karakter skapt av Kaufman og hans kreative partner, Bob Zmuda. Kaufmans popularitet øker med hans opptredener på Saturday Night Live, men han får problemer med sin nyvunne berømmelse. Men hans rolle som Clifton fortsetter å forårsake kaos frem til han blir fjernet fra hele settet. Kaufman bestemmer seg for å begynne som profesjonell bryter. Men for å understreke sin rolle som en «skurk» ønsker han bare å bryte mot kvinner (innleide skuespillerinner) men han blir snart slått av en kvinne han bryter mot, Lynne Margulies, og de innleder snart et romantisk forhold.
Kaufman har en offentlig feide med Jerry Lawler, en annen mannlig profesjonell bryter, som utfordrer ham til en ekte brytekamp - som Kaufman går med på. Lawler overmanner ham enkelt, og ser ut til å skade Kaufman alvorlig. Senere dukker en skadet Kaufman opp på et talkshow med David Letterman. Men feiden deres forverres, og de fortsetter sine fornærmelser. Kaufman kaster kaffe på Lawler. Men det blir senere avslørt at Kaufman og Lawler faktisk er gode venner, og hadde iscenesatt hele feiden. Men Kaufman avslører deretter at han har blitt diagnostisert med en sjelden form for lungekreft, og at han sannsynligvis kommer til å dø snart. Men vennene, og agenten hans, tror at dette bare er en annen av Kaufmans merkelige stunts for å få oppmerksomhet.
Sveits
Sveits, formelt Det sveitsiske edsforbund eller Konføderasjonen Sveits, er en forbundsrepublikk i Sentral-Europa, som utgjør en del av fjellkjeden Alpene. Landet grenser mot Tyskland i nord, Frankrike i vest, Italia i sør og Østerrike og Liechtenstein i øst, og er dermed en innlandsstat.
Landet har en lang tradisjon som multikulturelt samfunn. Sveits består av flere etniske og språklige grupper, hovedsakelig sveitsisk tysktalende, fransktalende og italiensktalende, men det er også et fjerde offisielt nasjonalspråk kalt retoromansk. Landets befolkning er religiøst sett fordelt med ca. 35 % på reformerte kirker og ca. 42 % på den romersk-katolske kirke, mens resten består av en stor variasjon av andre trosretninger. Sveitsere har på tross av dette en sterk nasjonalfølelse, basert på felles historie, politiske grunnholdninger, kultur og geografi.
Navnet Sveits kommer fra den standardtyske formen av kantonsnavnet Schwyz, det vil si Schweiz, og ble etter hvert brukt om hele den gradvis voksende konføderasjonen av kantoner, og i dag føderalstaten.
Naturgeografi
Sveits er kjent som alpelandet fremfor noe. Selv om Alpene også strekker seg inn i nabolandene, er det Sveits som virkelig blir dominert av denne fjellkjeden. Dessuten har tre av Europas største elver, Inn, Rhinen og Rhône, sitt utspring i Sveits.
Landskap
Mittelland er slettelandet sentralt i Sveits, der hoveddelen av befolkningen bor. Området har en gjennomsnittshøyde på 400 moh. Mittelland avgrenses av Jura i nordvest og Alpene i syd. Breer dannet i istiden mange daler og innsjøer, der Bodensjøen og Genèvesjøen er de to største.
Alpene dekker halve arealet til Sveits, og strekker seg i en bue gjennom den sydlige delen av landet. Alpene er delt i to parallelle fjellrekker, som møtes i St. Gotthard-massivet. Alpene har mange kjente fjelltopper, blant annet Jungfrau, Matterhorn og Monte Rosa.
Jurafjellene består av et platå i det nordvestlige Sveits, og går over en blanding av gressdekte fjelltopper og skogkledde, dype daler. Også her finnes det mange sjøer, blant annet Neuchatelsjøen.
Plante- og dyreliv
Store deler av det opprinnelige plantelivet i Sveits er spist ned på grunn av omfattende dyrebeite. Det er kun i nasjonalparken i Graubünden at den naturlige vegetasjonen er blitt bevart. Enkelte rester finnes imidlertid fortsatt andre steder i landet, som nasjonalplanten edelweiss, som finnes enkelte steder på over 2 000 meters høyde.
De sveitsiske skogområdene er dominert av bartrær og lønn, men nederst i dalbunnene finnes også kastanje og eik.
Det finnes 40 000 dyrearter i Sveits, der omtrent 30 000 er forskjellige typer insekter. Dyrelivet i Sveits er i hovedsak felles med resten av Sentral-Europa. Her finnes rødrev, ekorn, hare og grevling, i tillegg til typiske fjelldyr som steinbukk. Sveits hadde tidligere klovdyr som elg og visent, men disse har forsvunnet i nyere tid.
Sveits har et rikt fugleliv. Sveitsiske elver og innsjøer er viktige overvintringsområder for mange fugler, slik som sothøne, laksand og toppdykker. Av rovfugler er spesielt tårnfalken og musvåken viktige.
Klima
Klimaet i Sveits er generelt sett kontinentalt, men kan variere mye mellom de forskjellige delene av landet. De høyeste delene av Alpene er kontinuerlig dekket av snø, is og isbreer, mens man i de sydlige dalene i Sveits har et middelhavsklima. Mittelland har også varme somre.
Sveits har et jevnt nivå av nedbør året igjennom. Somrene har også relativt kraftige tordenbyger. I høylandet veksler vintrene mellom snø og sol, men lavlandet har mye tåke. Alpene er også kjent for fønvind, varme vinder som plutselig kan føre til nedbør og kraftige temperaturøkninger.
Demografi
Flere av de store vesteuropeiske kontinentale kulturene møtes i Sveits, og landet består av en blanding av sveitsisk tysk, fransk, italiensk og retoromansk språk og kultur. Sveits har fire offisielle språk: tysk, som tales av 64 prosent av befolkningen, fransk, som tales av 23 prosent av befolkningen, italiensk, som tales av 8 prosent av befolkningen og retoromansk, som tales av 0,5 prosent av befolkningen. Resten er uoffisielle språk. De etniske skillelinjene følger i stor grad de språklige skillene. De fransktalende bor vest i Sveits, de sveitsisk tysktalende i nord, sentrum og øst, og de italiensktalende i syd. Den retoromanske minoriteten bor i et par sammenhengende daler øst i landet. De tysktalende snakker sveitsisk tysk på hverdagen. Standard tysk brukes til skrevne og formelle ting og er språket det undervises i på skolen.
Utenlandske statsborgere utgjør omtrent en femtedel av landets totale innbyggertall, og er i stor grad konsentrert i enkelte kantoner. Antallet utenlandske statsborgere har økt kraftig de senere femten årene, spesielt med flyktninger fra krigene i det tidligere Jugoslavia.
Fjellstrøkene preges av rural bebyggelse, med karakteristiske alpelandsbyer i åssidene. De fleste landbyer har lange tradisjoner som selvstendige kommuner, spesielt i avsidesliggende deler av landet. Landkommunene er som regel små, men har utstrakt selvstyre. Kommunegrenser går typisk fra én fjelltopp til neste. I etterkrigstiden har mange landsbyer hatt ukontrollert vekst, noe som førte til ny føderal lovgivning i 1979, for å regulere og begrense utvidelsen av tettbygde strøk.
Befolkningsveksten i Sveits ligger på 0,7–0,8 prosent i året. Mesteparten av denne kommer på grunn av immigrasjon, da en sveitsisk kvinne i gjennomsnitt føder 1,47 barn.
Statsborgerskap
Den som ønsker å bli sveitsisk statsborger, må ha vært bosatt i minst 10 år i landet, være integrert og tale minst ett av de fire offisielle språkene. Kantoner og kommuner kan stille ytterligere krav. Derimot kan du få en enklere prosess viss du er enten gift med noen med sveitsisk statsborgerskap, er født i Sveits eller har en sveitsisk besteforelder.
Myndighetskommisjoner vurderer i hver enkelt kommune eller by samtlige søkere svært grundig. I mindre kommuner beslutter gjerne kommunestyret selv om søknaden skal innvilges.
Forut for folkeavstemningen om enda strengere regler for statsborgerskap i juni 2008 har det konservative partiet Schweizerische Volkspartei (SVP) foreslått å fjerne denne muligheten for anke.
Religion
Det finnes ingen statsreligion i Sveits, og landet har et betydelig religiøst mangfold. De fleste av kantonene anerkjenner imidlertid en kirke som offisiell (Landeskirche), og i alle tilfelle er det da enten Den romersk-katolske kirke eller Den sveitsiske reformerte kirke.
I motsetning til de språklige skillene følger ikke den religiøse tilhørigheten de etniske skillelinjene. Det er noe flere katolikker enn protestanter i landet, og de senere årene har det også blitt en del muslimer. Sveits har også et lite jødisk samfunn. Den gammelkatolske kirke har et fakultet ved universitetet i Bern.
Som i de fleste vesteuropeiske land er trenden også i Sveits at samfunnet sekulariseres. Tradisjonelt har over 95 prosent av befolkningen tilhørt enten den katolske kirke eller en protestantisk kirke, men siden syttitallet har andelen stadig gått nedover. Besøkstallene ved gudstjenester går også nedover. Omtrent 40 prosent av landets katolikker og 50 prosent av landets protestanter går regelmessig i kirken.
Før konføderasjonen
Kristendommen kom til Sveits i det fjerde århundre. Med Vestromerrikets fall på slutten av firehundretallet presset også germanske stammer på fra øst, og stammer som burgundere og alemannere erstattet gradvis kelterne som den dominerende folkegruppen. Sveits ble så en del av Karl den stores Frankerrike, men ved Traktaten i Verdun ble de sveitsiske områdene splittet, og de østlige delene kom inn under Ludvig den tyskes østrike. Dette riket utviklet seg etter hvert til Det tysk-romerske rike, og disse delene av Sveits ble en del av dette.
1291: Opprettelsen av det sveitsiske Eidgenossenschaft
I middelalderen vokste områdets betydning, blant annet åpnet flere pass gjennom Alpene som gjorde handel mellom nord og syd enklere. Byer som Bern og Fribourg ble grunnlagt på slutten av 1100-tallet. På 1200-tallet fikk flere sveitsiske byer Reichsfreiheit, noe som gjorde at de ikke var underlagt noen lensherre, og kunne skrive ut skatter på egen hånd.
Habsburgerne forsøkte senere å få tettere kontroll over området, og da Rudolf I ble keiser i 1273 fikk skogkantonene Uri, Schwyz og Unterwalden den frie statusen trukket tilbake. Disse kantonene var blitt kolonisert av frie bønder som hadde fått i oppgave av adelen å kultivere det høytliggende landskapet, og hadde organisert seg i relativt frie samfunn. Folket i skogkantonene reagerte naturlig nok på sentralmaktens forsøk på å stramme inn grepet igjen.