cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ungkommunistene i Norge
2006 - nåtid
Ungkommunistene ble dannet som følge av en konflikt mellom Norges Kommunistiske Parti (NKP) og Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (NKU) som startet i 2004. Mye av konflikten er udokumenterbar, men kjernen var at NKP mente at det ikke var noen aktivitet i NKU og at dette forhindret rekruttering til NKP. 1. april 2006 vedtok NKP at NKU skulle gjenopprettes uten dets gamle lederskap. NKU ble registrert som organisasjon i Brønnøysundsregisteret med samme logo som før. Et landsmøte ble holdt 12. og 13. mai det samme år der representanter fra NKP møtte med medlemmer fra det gamle NKU og potensielle medlemmer som ble tatt opp i organisasjonen på landsmøtet. Organisasjonen fortsatte å virke som NKPs ungdomsorganisasjon, og fram til juli 2008 het organisasjonen NKU. Da hadde konflikten mellom NKP og det gamle NKU kommet opp i Oslo tingrett, hvor det endte med at begge parter ble tilkjent ansvar for konflikten, men det gamle NKU fikk rettighetene til navn og logo. Det ble da vedtatt at det gjenreiste NKU skulle skifte navn til Ungkommunistene i Norge (UngKom) og skifte logo.
Organisering
UngKoms ledelse var organisert selvstendig i samråd med NKPs sentralstyre frem til konstituering tidlig 2010. 23/24 mai 2010 holdt Ungkommunistene i Norge sitt konstituerende landsmøte, der de valgte et forbundsstyre, med følgende arbeidsutvalg: Jørgen Hovde (leder), Robin Bergseth (nestleder), Christer Sjøblom (sekretær), Fredrik Røe Brevig (internasjonal sekretær) og Anne-Catherin Gonzales (kasserer). NKP er representert i både forbundstyret og arbeidsutbalget ved deres leder Svend Haakon Jacobsen.
Iran under Sommer-OL 1972
Iran under Sommer-OL 1972. Førtiåtte sportsutøvere fra Iran deltok i sju grener under Sommer-OL 1972 i München. Iran kom på 28.-plass med to sølv- en bronsemedalje. Bryteren Abdollah Movahed var Irans flaggbærer under åpningsseremonien.
Achaea
Achaea eller Achaia, gresk translitterasjon som Akhaïa (gresk: Αχαΐα) var en provins i Romerriket, bestående av halvøya Peloponnes, den østlige delen av Sentral-Hellas, og deler av Thessalia. I nord grenset den mot provinsene Epirus vetus og den romerske provins Makedonia. Regionen ble annektert av den romerske republikk i 146 f.Kr. som følge av herjingen og ødeleggelsen av byen Korint av den romerske general Lucius Mummius. Han ble belønnet med tilnavnet Achaicus («erobrer av Achaea»).
Achaea var blant de mest velstående og fredelige deler av den romerske verden fram til senantikken da ble rammet av invasjoner fra barbarer. Invasjoner fra slavere fra og med 600-tallet førte til omfattende ødeleggelser og hvor det meste av befolkningen flyktet til befestede byer, til øyer i Egeerhavet og til Italia. En del slavere bosatte seg i det indre av landet. Områder i Achaea som forble på bysantinske hender ble gruppert inn i theme Hellas.
Achaea var en senatorprovins, således fri for militære garnisoner, og en av de mest framstående og ettertraktede provinser for senatorer å styre. Athen var det fremste senter for utdannelse av den keiserlige elite, kun Alexandria som rival, og en av de viktigste byene i Romerriket.
Frederic Wakeman jr.
Frederic Evans Wakeman jr. (kinesisk: 魏斐德, født 12. desember 1937 i Kansas City i Kansas i USA, død 14. september 2006 i Lake Oswego i Oregon) var en fremstående amerikansk sinolog og historiker.
Livsløp
Hans far var forfatteren Frederic Wakeman, sr. som ofte tok med familien når han i perioder bodde utenlands. Dette gjaldt blant annet Bermuda, Frankrike og Cuba. Han ble uteksaminert fra Harvard University i 1959, der han hadde fordypet seg i europeisk historie og litteratur. Etter Harvard tok han mastergrader ved University of Cambridge og Institut d'études politiques i Paris. Mens han studerte i Paris slo han over til studiet av kinesisk historie. Han fikk også en studieperiode i Taiwan.
I 1962 skrev han romanen Seventeen Royal Palms Drive under navnet «Evans Wakeman». Wakeman tok, under veiledning fra professor Joseph Levenson, Ph.D.-graden i Østasiatisk historie ved University of California i Berkeley i 1965.
Samme år begynte han å undervise ved Berkeley, og der fortble han hele sin karriere. Wakeman var direktør for Institute of East Asian Studies ved Berkeley fra 1990 til 2001. Han ble pensjonist i mai 2006, og fikk da universitetes høyeste utmerkelse, the Berkeley Citation.
Hans faginteresse fokuserte på Ming- og Qing-dynastiene, men etterhvert konsentrerte han seg mest om 1900-tallets politiske og urbane historie i Kina, særlig politiets og det hemmelige politiets rolle i den republikanske era.
Han skrev syv bøker om kinesisk historie, seks av dem publisert av University of California Press. Hans første monografi, publisert i 1966 og basert på hans doktoravhandlig, var Strangers at the Gate: Social Disorder in South China, 1839-1861. Strangers at the Gate fokuserte på den sosiale uorden i Perleflodens delta etter første opiumskrig, og benyttet seg meget av dokumenter beslaglagt av britene fra kontoret til generalguvernøren i Guangdong-Guangxi. Det største av Wakemans verker er The Great Enterprise: The Manchu Reconstruction of Imperial Order in the 17th Century, som han offentliggjorde i 1985. I 2003 offentliggjorde han Spymaster: Dai Li and the Chinese Secret Service, om Chiang Kai-sheks beryktede etterretningssjef.
Historikeren og forfatteren Jonathan Spence kalte Wakeman «quite simply the best modern Chinese historian of the last 30 years.»
Verker i utvalg
Posthumt:
Deceptionøya
Deceptionøya er utpekt som et spesielt forvaltningsområde i Antarktis for å ivareta hensyn til natur, forskning, turisme og kulturvern. På grunn av den vulkanske aktiviteten har øya en flora som er unik i antarktisk sammenheng. Den er samtidig blant de mest besøkte stedene i Antarktis.
.eg
.eg er egyptisk nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett.
Deceptionøya
Det er uvisst hvem som observerte Deceptionøya først, men Sør-Shetlandsøyene ble oppdaget av William Smith den 19. februar 1819. Deceptionøya inngår i Storbritannias, Argentinas og Chiles krav i Antarktis.
.eg
Registrering
Alle registreringer må være på tredje nivå, under et av disse åtte subdomenene på andre nivå:
Alle som ønsker å registrere et .eg-domene må ha en lokal representant eller ligge på egyptiske DNS-tjenere.
Deceptionøya
Topografi
Øya er ringformet med en diameter på omtrent 15 km. Over 57 % av øya er dekket av isbreer, og høyeste punkt er Mount Pond (539 moh.) på øyas østre del. Det totale landarealet inkludert omliggende øyer er 98,5 km².
Øyas senter er en kaldera som ble formet av et gigantisk vulkanutbrudd og senere oversvømt. Dette har skapt havnebassenget Port Foster som er omkring ni km langt og seks km bredt, med en utstrekning på over 30 km² og en dybde på rundt 180 meter. Det eneste innløpet til Port Foster ligger i sørøst og er bare et par hundre meter bredt og kalles Neptune’s Bellows («Neptuns blåsebelg»). Midt i Neptune’s Bellows på 2,5 meters dyp ligger undervannsskjæret Ravn Rock, oppkalt etter hvalskuta «Ravn». Chr. Salvesens hvalbåt «Southern Hunter» grunnstøtte her i 1956, og rester av akterspeilet ligger fremdeles på stranden vest for Neptune’s Bellows.
Flere eksplosjonskratere finnes langs kalderaens strand, og enkelte inneholder kratersjøer. Andre danner de mindre buktene Whalers Bay rett innenfor Neptune’s Bellows, Pendulum Cove, Telefon Bay og Fumarole Bay. Kroner Lake er den eneste geotermiske lagunen i Antarktis.
Conegliano
Conegliano er en by og kommune i den italienske Veneto-regionen. Kommunen ligger i Treviso-provinsen og har 34 997 innbyggere (2013).
Deceptionøya
Geologi
Deceptionøya er en aktiv basaltvulkan og den største av Sør-Shetlandsøyenes tre vulkanske sentre. Den har en nedsunket basal diameter på omtrent 30 km og reiser seg 1,500 meter over havbunnen.
Conegliano
Vinmarkene i Conegliano og nabokommunen Valdobbiadene ble i 2019 oppført på Unescos verdensarvliste.
Deceptionøya
Geologi
Et voldsomt og eksplosivt vulkanutbrudd for bortimot 10,000 år siden fjernet omtrent 30 km³ steinmasser fra Deceptionøya. Vulkanen kollapset og dannet en kaldera, det naturlige havnebassenget Port Foster. Påfølgende askenedfall og tsunamier hadde en betydelig miljøinnvirkning på området rundt Den antarktiske halvøy, og utbrudd fra de siste 8,700 år har blitt datert fra askelag i innsjøsedimenter i området.
Den vulkanske aktiviteten var særlig høy på 17- og 1800-tallet. På 1900-tallet inntraff utbrudd i to perioder – omkring 1906–1910 og fra 1967 til 1970. 4. desember 1967 førte eksplosive utbrudd i Telefon Bay i nordenden av Port Foster til dannelsen av den nye øya Yelcho Island, 900 m lang, 250 m bred og 120 m høy. Tefravolumet fra utbruddene ble beregnet til 50 millioner kubikkmeter. 21. februar 1969 førte eksplosive utbrudd vest for Mount Pond til is- og gjørmestrømmer som ødela Chiles og Storbritannias forskningsstasjoner. Tefravolumet var ca. 30 millioner kubikkmeter, og det ble registrert jordskjelv med styrke 5,3 på Richters skala i forbindelse med utbruddene. Det foreløpig siste utbruddet fant sted nord for Telefon Bay 12. august 1970 og spredte aske over store deler av Antarktishalvøya og Sør-Shetlandsøyene. I 1992 utløste økende seismisk aktivitet deformasjoner i grunnen og høyere vanntemperaturer. Bunnen av Port Foster hever seg raskt i geologisk perspektiv, ca. 30 cm per år, og kalderaen er klassifisert som urolig med betydelig vulkansk risiko.
Store deler av øyas isbreer er delvis dekket av vulkansk aske, og morenevoller forekommer ved breenes ytterkanter. En nesten komplett ring av fjell omkranser Port Foster og utgjør vannskillet på øya. Efemeriske (kortvarige) bekker renner mot den indre og den ytre kysten, og flere innsjøer befinner seg på innsiden av vannskillet.
Lamborghini V8
Lamborghini V8 er en V8-motor designet av den italienske bilprodusenten Lamborghini for deres billigere (etter Lamborghini-standarder) modeller. Det var den andre motoren selskapet utviklet noen sinne, og ble først satt i produksjon i 1971 til modellen Lamborghini Urraco. Den ble utviklet av Gianpaolo Dallara, lages i aluminium og ble først produsert med et sylindervolum på 2,5 liter (2 463 cm³) før det ble økt til 3,0 liter (2 996 cm³) i 1975.
En 2,0-liters versjon (1 994 cm³) ble også produsert i 1975 for salg i Italia, fordi italienske myndigheter skattla biler med et sylindervolum høyere enn 2,0 liter ekstra høyt.
Motoren ble også brukt i to andre modeller, Lamborghini Silhouette i 1976-1977, hvor den hadde et sylindervolum på 3,0 liter, og i den oppdaterte erstatteren i 1982, Lamborghini Jalpa, hvor motoren økte i størrelse til 3,5 liter (3 485 cm³) for lettere å møte nye og strengere avgasskrav.
Deceptionøya
Klima
Øya ligger like langt fra ekvator som Færøyene, men nærheten til Antarktika medfører at klimaet er mye kaldere. Lufttemperaturen varierer mellom 11 °C og –28 °C med et årsgjennomsnitt på –3 °C, og årlig nedbør er ca. 500 mm. De fremtredende vindretningene er fra nordvest og fra øst. Port Foster fryser til fra juni til midten av november. Det er registrert økende temperaturer i regionen, spesielt sommerstid.
Ekstremt mikroklima forekommer rundt dampende fumaroler og geotermisk oppvarmet vann, hvor temperaturer opp mot 70 °C har blitt registrert.
Planteliv
Deceptionøya har en sparsom flora, som allikevel er eksepsjonell i antarktisk sammenheng. Blant annet finnes det her minst 18 arter mose og lav som ikke er observert andre steder i Antarktis, hvorav to er endemiske. Av spesiell viktighet er plantelivet på øyas geotermiske områder, der den største kjente forekomsten av den moselignende nellikblomsten antarktisk perleurt finnes mellom Baily Head og South East Point. Planten ble nesten utryddet av de siste vulkanutbruddene i perioden 1967–1970, men har tatt seg opp igjen, og har nå betydelig større utbredelse enn før utbruddene. Viktig er også områdene der overflaten ble dannet av disse utbruddene, og som har blitt raskt kolonisert. Kroner Lake inneholder en unik koloni med brakkvannsalger.
Elleve områder av spesiell botanisk interesse ble i 2005 vedtatt som Spesielt verneområde i Antarktis (Antarctic Specially Protected Area, ASPA) nr. 140, mens ASPA nr. 145 dekker deler av Port Foster, der det økologiske miljøet er betydelig påvirket av vulkansk aktivitet og sedimentering.
Dyreliv
Åtte arter av sjøfugler hekker på øya. Verdens største koloni med ringpingviner finnes på Baily Head. Bestanden var omkring 100,000 par i 1989, men har senere sunket til anslagsvis under 75,000 par. Totalt hekker det mellom 140,000 og 191,000 par ringpingviner på øya, i tillegg til et mindre antall gulltoppingviner.
Andre sjøfugler som hekker i området er sørhavsjo, taremåke, flekkpetrell, oseanstormsvale, sørhavsterne og antarktisslirenebb.
Det er store forekomster av sel, men de yngler ikke på øya. Antarktisk pelssel, weddellsel, elefantsel og leopardsel trekker opp på strendene både på den indre og ytre kysten. Også krabbeetersel oppholder seg sporadisk ved Baily Head.
Av virvelløse landdyr og ferskvannsdyr er det registrert en flueart, 18 arter midd, 14 rundormer, ni arter spretthaler, fem arter hjuldyr, tre arter bjørnedyr, tre arter krepsdyr og en art bukhårsdyr.
Øygruppens oppdagelse
Det er uvisst hvem som observerte Deceptionøya først, men Sør-Shetlandsøyene ble oppdaget av kaptein William Smith på handelsskipet «Williams» den 19. februar 1819. Han fikk øye på det som i dag heter Williams Point, den nordøstligste spiss av Livingston Island, etter å ha kommet ut av kurs sør for Kapp Horn. Han returnerte senere samme år og foretok ilandstigning på King George Island 16. oktober 1819 og gjorde krav på øyene for kong Georg III. Den britiske marine sendte deretter en ekspedisjon under ledelse av Edward Bransfield med Smith som kaptein på «Williams» for å utforske og kartlegge øyene. 22. januar 1820 ble det igjen gått iland på King George Island, og 4. februar ble det foretatt ilandstigning på Clarence Island. Øyene ble igjen gjort krav på, nå for den nye kongen, Georg IV. Deretter ble flere øyer utenfor Den antarktiske halvøy kartlagt.
Selfangst
Fra slutten av 1700-tallet drev britiske og amerikanske selfangere intensiv fangst på antarktisk pelssel i Sørishavet. Etter oppdagelsen av Sør-Shetlandsøyene tok det ikke lang tid før de første selfangerne var på plass – allerede 25. desember 1820 var et av besetningsmedlemmene fra «Williams» tilbake for å gjøre fortjeneste.
I sesongen 1820/21 var det ikke mindre enn 91 selfangstskuter som opererte ved Sør-Shetlandsøyene. Deceptionøya ble da benyttet som havn av den amerikanske selfangeren Nathaniel Palmer, sannsynligvis førstemann som brukte kalderaen som havn. William Smith deltok også i seljakten dette året, og returnerte med 60,000 skinn. Det gikk ikke mer enn et par sesonger før pelsselen var nærmest utryddet i området, og det skulle gå et halvt århundre før selfangere i et større antall oppsøkte øyene igjen. I perioden 1871–1874 fanget en håndfull amerikanske selfangere omkring 33,000 pelssel fra den langsomt økende bestanden. I 1888/89 rapporterte en skute om kun 39 skinn, to år senere 41.
Hvalfangst
I 1906 begynte Adolf Amandus Andresen og hans chilenske hvalfangstselskap Sociedad Ballenera de Magallanes å bruke Whalers Bay som base for det flytende kokeriet «Gobernador Bories». Andre selskap tok etter, og i 1914 lå 13 hvalkokerier oppankret side om side i bukta, de fleste av dem norske. Whalers Bay gikk under navnet Ny-Sandefjord blant de norske hvalfangerne.
I sesongen 1912–1913 etablerte hvalfangstselskapet Hektor fra Tønsberg en landstasjon i Whalers Bay, Hektor Hvalfangststasjon, med bygninger som ble tatt med fra Norge. Mens hvalspekket ble behandlet ombord i kokeriene, ble hvalskrottene kokt på landstasjonen og lagret på store jerntanker. Frem til da hadde hvalskrottene bare blitt liggende langs skutesidene etter flensing og lå i tusentall langs stranden og råtnet.
En kirkegård ble anlagt i 1908 som inneholdt 35 graver samt ti minnesmerker over menn som ble borte på sjøen, gravene ble i likhet med mye annet sterkt ødelagt av vulkanutbruddet i 1969. Av disse var 38 nordmenn, tre svensker, en brite, en chilener, en russer og en av ukjent opprinnelse.
Mesteparten av den antarktiske hvalfangsten foregikk ved Sør-Shetlandsøyene frem til 1926–1927, da den pelagiske fangsten for alvor var i ferd med å gjøre landstasjonene overflødige. Da hvaloljeprisene sank under den store depresjonen, ble driften ved stasjonen ulønnsom. Den stengte i 1931, men fremdeles finnes spor etter rustne kjeler og oljetanker, i tillegg til flere bygninger.
Suverenitet og konflikter
Storbritannia har gjort formelt krav på Sør-Shetlandsøyene siden 1908, og i 1962 ble de en del av bilandet Britisk Antarktis. Argentina og Chile gjør også krav på øygruppen. Argentina innlemmer øyene i provinsen Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur, mens chilenerne definerer dem som en del av Provincia de Antártica Chilena. Ifølge Antarktistraktaten skal de tiltrådte partene hverken hevde, støtte eller benekte territorielle krav om suverenitet over området, som kan benyttes fritt til ikke-militære formål.
Fra sesongen 1912–1913 ble det av guvernøren på Falklandsøyene utnevnt en magistrat som også fungerte som postmester, med tilhold på landstasjonen i Whalers Bay. Den første magistraten var Edward B. Binnie.
I februar 1942 seilte det argentinske skipet «Primero de Mayo» til Deceptionøya og andre øyer i området, samtidig som myndighetene proklamerte at området sør for 60° S og mellom 25° og 68°34' V tilhørte Argentina. Dette ble formelt rapportert til britiske myndigheter syv dager senere. Britene reagerte ved å sende skipet HMS «Carnarvon Castle» for å fjerne alle argentinske markeringer og sette opp britiske markeringer og heise unionsflagget. I mars 1943 returnerte «Primero de Mayo» og fjernet de britiske merkene. Denne gang svarte britene med å iverksette Operasjon Tabarin, en militærekspedisjon med formål å etablere permanente baser i Antarktis. 3. februar 1944 ble Base B etablert nær den forlatte norske landstasjonen.
Situasjonen tilspisset seg igjen da Argentina og Chile i 1952 oppførte hver sin bygning ved britenes flystripe i Whalers Bay. Britene sendte i 1953 marinefartøyer og fikk fjernet bygningene og brakte deretter med seg to argentinere til Sør-Georgia. Disse ble utvist og returnert til Argentina. Året etter var det stasjonert britiske marinesoldater ved basen.
Ekspedisjoner og forskning
Den første vitenskapelige ekspedisjonen til Deceptionøya ble foretatt i 1829 med orlogsskipet «Chanticleer» under ledelse av kaptein Henry Foster, som har gitt sitt navn til havnebassenget Port Foster. Ekspedisjonen gjennomførte gravitasjonsmålinger, foretok magnetiske observasjoner og kartla øya.
Den franske polarforskeren Jean-Baptiste Charcot besøkte Deceptionøya på sin andre Antarktis-ekspedisjon i desember 1908. Han beskrev den hektiske aktiviteten i Whalers Bay og var imponert og forbløffet over det han så. Det lå da fire hvalkokerier og en rekke hvalbåter og flensebåter i bukta, og stanken var uutholdelig. Her møtte han kaptein Andresen og overleverte verdifull informasjon angående hvalforekomster, nye kartlagte farvann og havnemuligheter samt værobservasjoner.
Under Endurance-ekspedisjonen i 1916 gjorde Ernest Shackleton et forsøk på å nå Deceptionøya med livbåtene sine, etter at ekspedisjonsskipet «Endurance» var blitt skrudd ned i isen og knust i Weddellhavet. Ugunstige vind- og strømforhold førte dem imidlertid til Elefantøya, der mannskapet var strandet mens Shackleton og seks andre seilte til Sør-Georgia for å varsle norske hvalfangere.
Den 16. november 1928 tok australieren Hubert Wilkins i en Lockheed Vega av fra en flystripe som var anlagt et par hundre meter vest for landstasjonen og foretok en 20 minutter lang flytur. En måned senere, den 20. desember, gjennomførte han en flygning på 2,100 kilometer langs Antarktishalvøya til omtrent 71°20'S. Sommeren 1933/34 var Deceptionøya utgangspunkt for Lincoln Ellsworths og Bernt Balchens forsøk på å fly tvers over det antarktiske kontinentet fra Weddellhavet til Rosshavet, men på grunn av vanskelige værforhold og motorproblemer måtte forsøket oppgis. Året etter lyktes det Ellsworth å gjennomføre den første kryssingen av kontinentet med sitt fly «Polar Star», denne gang med Dundee Island som utgangspunkt.
I 1944 etablerte britene en permanent base (Base B) ved den forlatte hvalstasjonen som en del av Operasjon Tabarin. Etter krigens slutt ble basen overlevert til Falkland Islands Dependecies Survey, senere omdøpt til British Antarctic Survey (BAS), og sesongen 1946/47 ble stasjonen gjenoppbygd etter at den var blitt ødelagt av brann i september 1946. Sommeren 1961/62 ble det bygget en hangar ved flystripa vest for landstasjonen. Hangaren er bevart, men flykroppen til en de Havilland Otter ble fjernet i 2004 fordi det ble fryktet at den ville bli stjålet. 5. desember 1967 fremtvang et vulkanutbrudd en midlertidig fraflytning. Basen ble igjen benyttet fra 4. desember 1968 til 21. februar 1969, da ytterligere vulkansk aktivitet medførte at britene oppga basen. Forskningsaktivitetene omfattet blant annet meteorologi og geologi.
Argentina anla stasjonen Decepción i Fumarole Bay sørvest i Port Foster 25. januar 1948. Stasjonen er fremdeles i sommerdrift, og den nåværende kapasiteten er 65 personer.
I sesongen 1947/48 sendte Norsk Hvalfangstselskapers Forbund en ekspedisjon under ledelse av Holger Holgersen og kaptein Nils Larsen med «Brategg» for å gjennomføre oseanologiske undersøkelser vestover fra Peter I Øy til 174°31'. Det ble foretatt ilandstigning på Peter I Øy og Deceptionøya for geologiske og zoologiske undersøkelser.
I 1955 etablerte Chile en stasjon, Pedro Aguirre Cerda, ved Pendulum Cove for å øke sitt nærvær i området som landet gjør krav på. En de Havilland Beaver ble benyttet for å skaffe forsyninger fra Punta Arenas. Chile opprettet også forskningsstasjonen Gutierrez Vargas på 1960-tallet, men stasjonene ble ødelagt under vulkanutbruddene i 1967 og 1969 og er ikke gjenoppbygd.
Skotbu stoppested
Skotbu stoppested ligger langs Østfoldbanens østre linje i Nordre Follo kommune. Stasjonen ble åpnet i 1908 som Skodbo stoppested, fra 1926 ble dagens skrivemåte brukt. 1969 ble stoppestedet nedgradert til holdeplass med lastespor, siden 1982 blir ikke last betjent lenger. Holdeplassen betjenes av Vys lokaltog mellom Mysen og Skøyen. Fra Skotbu stasjon til Oslo S er det 32,090 km. Holdeplassen har pr. 2012 et passasjertall på 180 sum av- og påstigende pr. årsdøgn (66 000 per år).
Deceptionøya
Ekspedisjoner og forskning
I sesongen 1989–1990 etablerte Spania forskningsstasjonen Gabriel de Castilla i nærheten av Argentinas stasjon Decepción for å opprettholde sitt nærvær i regionen og drive polarforskning. Siden 2000 har Gabriel de Castilla og Decepción vært bemannet i sommerhalvåret. Forskningen fokuserer hovedsakelig på overvåking av vulkansk aktivitet og bentiske studier.
Vern og turisme
Deceptionøya ble i 2005 vedtatt som et Spesielt forvaltningsområde i Antarktis (Antarctic Specially Managed Area, ASMA) for å ivareta hensyn til natur, forskning, turisme og kulturvern. En gruppe bestående av representanter for Argentina, Chile, Norge, Spania, Storbritannia og USA ble etablert for å overvåke implementeringen av en forvaltningsplan for øya.
Hvalfangststasjonen i Whalers Bay og restene av gravplassen samme sted er oppført på listen over historiske steder og kulturminner i Antarktis som er anerkjent av Antarktistraktatsystemet. Restene etter forskningsstasjonen Pedro Aguirre Cerda står også på denne listen. Riksantikvaren utarbeidet i 2003 en forvaltningsplan for kulturmiljøet i Whalers Bay.
Deceptionøya er blant de mest besøkte stedene i Antarktis, først og fremst på grunn av nærheten til Sør-Amerika, de kulturhistoriske minnene og dens vulkanske opprinnelse og aktivitet. I løpet av sesongen 2006–2007 var omtrent 20,000 turister i land, en firedobling på 15 år. Ilandstigningsplasser for turister finnes i Whalers Bay, Pendulum Cove, Baily Head og Telefon Bay. Deceptionøya gir besøkende en unik mulighet til å lære om vulkaner, geotermisk aktivitet, antarktisk forskning og hvalfangsthistorie. Det er utarbeidet regler for opptreden for de som gjester øya.
Legeattest
Legeattest eller legeerklæring er en erklæring fra lege om et medisinsk forhold som kan innebære økte rettigheter for en person, enten som bevis på at personen tilfredsstiller bestemte helsekrav for eksempel for et sertifikat, eller det kan være erklæring om en tilstand eller sykdom som berettiger en dispensasjon for personen.
Deceptionøya
Vern og turisme
Den 30. januar 2007 grunnstøtte hurtigruteskipet MS «Nordkapp» i Neptune’s Bellows ved Deceptionøya. Ytre skrog ble skadet og sprang lekk, og det ble sluppet ut anslagsvis 500–750 liter lett dieselolje. På grunn av dårlig vær ble ikke de 294 passasjerene evakuert før 24 timer senere. De ble tatt ombord i søsterskipet MS «Nordnorge» som var i farvannet, og brakt til Argentina. Det er ikke observert tegn som tyder på at dyrelivet er skadet som følge av utslippet.
Legeattest
Det skal alltid fremgå av en legeattest hva attesten skal brukes til.
Deceptionøya
Vern og turisme
En rekke tagginger på bygningene og tankene i Whalers Bay har i den senere tid blitt rapportert. Skriblerier på disse historiske minnesmerkene er forbudt og anses å forringe den historiske verdien av området.
Legeattest
Mange kommuner har egne skjemaer for legeerklæring spesielt med sikte på å oppdage tuberkulose hos de som skal ansettes i pleie og omsorgssektoren og som lærer og førskolelærer.
Sykemelding og erklæring om arbeidsuførhet til NAV / trygdekontorene er betingelse for å få utbetalt sykepenger utover egenerklæringsdagene.
En del personer får legeerklæring for å slippe å bruke bilbelte. Dette kan være aktuelt ved sykdom eller skade i brystkassen, eller ved spesielle angsttilstander.
En dødsattest og melding om fødsel er viktige for vedlikehold av folkeregisteret og er viktige meldinger i et organisert samfunn.
Det er ikke uvanlig at skoleelever ber om legeattest for å få fravær godkjent som lovlig fravær. Det kan spørres om disse elevene burde ha med en rekvisisjon på legeerklæring fra skolen som kunne være grunnlag for bedre formulering og vurdering av legeerklæringen i forhold til aktuelt fravær.
Likningskontorene krever legeerklæring dersom en skattyter vil ha fradrag fra skattbar inntekt for utgifter på grunn av sykdom. Tidligere måtte alle diabetespasienter ha slik erklæring på grunn av større utgifter på grunn av spesielt kosthold. De siste årene er det ikke gitt fradrag på grunn av kostholdet for diabetes, fordi myndighetene mener at den kosten diabetikerne skal ha er den samme som et vanlig sunt norsk kosthold.
Ved utstedelsen av legeerklæring har legen en kontrollfunksjon overfor pasienten. Dette er en annen funksjon enn behandlerrollen eller funksjonen legen har i andre sammenhenger som pasientens advokat. Fastlegeordningen premierer populære leger ved at flere innbyggere ønsker å stå på den populære legens fastlegeliste. Dette kan komme i konflikt med legens rolle som kontrollinstans ved utstedelse av legeattester.
Rostock kraftverk
Rostock kraftverk  er et varmekraftverk i byen Rostock ved Østersjøkysten i delstaten Mecklenburg-Vorpommern i det nordøstlige Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 550 MW, fordelt på 1 blokk.
Anlegget ble påbegynt omkring 1985 og stod ferdig i 1994. Brenselkilden er kull. Operatør er energiselskapet e.ON Energie AG med 47% eierandel, mens Vattenfall eier 25% og RWE Power eier 24,6%.
Stortingsvalget 1933
Stortingsvalget 1933 ble avholdt i Norge mandag 16. oktober 1933 som direkte valg til det 83., 84., og 85. ordentlige Storting.
Valgordning
Valget var et forholdstallsvalg etter D'Hondts metode. Det ble valgt 150 representanter fra 29 valgkretser – 18 landkretser og 11 valgsogn for kjøpstedene.
Listeforbund fungerte til fordel for for Høire og Bondepartiet:
Politikk
Johan Ludwig Mowinckels tredje regjering (Venstre), som var utnevnt i mars samme år, overlevde valget. Valgresultatet ga imidlertid et reelt flertall til Bondepartiet og Arbeiderpartiet, og gjennom «Kriseforliket» i 1935 tiltrådte Johan Nygaardsvolds regjering (Ap).
Resultat
¹ Venstre stilte fellesliste med det Radikale Folkeparti i Hedmark.
Lyngbø
Lyngbø er et boligområde i Laksevåg bydel i Bergen, i dalføret mellom Damsgårdsfjellet i øst og Lyderhorn i vest som samlet ofte kalles for Ytre Laksevåg. Lyngbø strekker seg fra Lyngbøvannet i nord og sørover i Nipedalen. I nord ligger Nygård og Gravdal, i sør Bjørndal i Loddefjord. På Lyngbø lå det opprinnelig to gårder, Lyngbø og Tennebekklien. I dag er området bebygget med eneboliger og rekkehus. Hovedveiene er Lyngbøveien og Nipedalen. Lyngbø utgjør en grunnkrets i Bergen kommune som hadde 1 797 innbyggere 1. januar 2014 og et areal på 2,47 km², av dette er 0,22 km² ferskvann.
Lippo Memmi
Filippo di Memmo (født omkring 1290 i Siena, død omkring 1356 samme sted), bedre kjent som Lippo Memmi, var en italiensk maler.
Memmi var elev og svoger av Simone Martini. Helgenen på Martinis «Bebudelsen og to helgener» (1333) tilskrives Memmi.
Memmi malte fresker i San Gimignano og tegnet klokketårnet på Torre del Mangia i Siena.
Akira Kugimachi
Akira Kugimachi (født 31. oktober 1968 i Yokohama i Japan) er en moderne japansk maler bosatt i Paris i Frankrike.
Kugimachi bodde fra han var tre år gammel til han var åtte år gammel i Belgia, der han ofte ble tatt med av moren til kunstutstillinger og kirker, noe som vekket hans interesse for kunst. Etter endt videregående skole tok han opptakseksamen i grafisk kunst på et kunstakademi, men klarte ikke å komme inn. Neste år tok han opptakseksamen i nihonga, den typisk japanske malerkunsten, og ble tatt opp denne gangen.
Kugimachis malerier er i hovedsak av himmel og hav, lys og skygger. Han bruker ofte materialer som er typiske for nihonga.
== Studier ==
Utstillinger
I tillegg til deltagelse i mange gruppeutstillinger i Japan og i Frankrike, har Kugimachi også blant andre hatt følgende soloutstillinger:
Klosterenga økologiboliger
Klosterenga økologiboliger (Klosterenga borettslag) er en økologisk bygård i Gamlebyen i Bydel Gamle Oslo i Oslo. Borettslaget ligger i Nonnegata 17-21 med inngang fra sør via Østfoldgata, en sidegate til Schweigaards gate. Bygningens nordlige fasade ligger mot Klosterenga skulpturpark. Borettslaget er tilknyttet Ungdommens Selvbyggerlag (USBL) og sto innflyttingsklart i mars 2000.
Bygningen er på 6 etasjer og består av 35 leiligheter fordelt på 10 toroms-, 10 treroms- og 15 fireromsleiligheter.
Det økologiske boligprosjektet er det første i sitt slag i Norge. Målet var å lage en energieffektiv og miljøvennlig bygård. Bygningen har blant annet solfangere på taket for varmtvann og gulvvarme til leilighetene, fasaden mot sør har dobbelt glassvegg som en del av et passivt solvarmesystem og det er varmegjenvinning og balansert ventilasjon i leilighetene. Sentralstøvsuger, utvidet avfallssortering, kompostreaktor, økologisk bakgård og lokal rensing av gråvann er andre elementer i bygårdens økologiske profil.
Israel under Sommer-OL 1972
Israel under Sommer-OL 1972. Femten sportsutøvere fra Israel deltok i sju sporter under Sommer-OL 1972 i München. Det var sjette gangen Israel deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Jänschwalde kraftverk
Jänschwalde kraftverk  er et varmekraftverk i delstaten Brandenburg i det nordøstlige Tyskland. Det har en installert produksjonskapasitet på 3 000 MW, fordelt på 6 like store blokker.
Anlegget ble påbegynt omkring 1981 og stod ferdig i 1988. Brenselkilden er lignitt (brunkull). Operatør er energiselskapet Vattenfall. Utslippene av CO2 er 23,7 millioner tonn i 2007. Utslipp i 2008 var 23 457 300 tonn, mot en kvote samme år på 12,23 mill tonn.
Schwarze Pumpe kraftverk
Anlegget ble påbegynt omkring 1990 og stod ferdig i 1998. Brenselkilden er lignitt (brunkull). Operatør er energiselskapet Vattenfall. Utslippene av CO2 er 12,2 millioner tonn årlig.
I 2006 ble det satt igang forsøk med oksygen-brenning og igangsatt et CCS-prosjekt (Carbon Capture and Storage) ved Schwarze Pumpe.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 12 461 300 tonn, mens det samme årets utslippskvote var på 8,124 mill tonn.
Huske
Huske eller huskestativ, også kalt disse, gynge, ronse, føyse, reie og rikte, er et lekeapparat som vanligvis er beregnet for barn. Det består av et fritt hengende sete festet på den nedre enden av tau(er) som i sin tur er festet godt på øvre enden til punkt som ligger høyt.
Den enkleste versjonen kan bestå av en enkel tau med en stor Knapp på enkelgarn nederst, festet med en Svingestikk øverst.
Litt mer møbelaktig versjon kan bestå av 2 tau, endene festet parvis sammen på to høye punkter, hengende
Den moderne versjonen fremstår ofte som et stativ satt sammen av tømmerstokker, stålrør eller liknende, der det i den øvre, tverrliggende stokken er festet to tau eller kjettinger som henger ned. I enden av tauene er det montert en planke eller et bildekk til å sitte på. Huska kan også være hengt opp i en grein, i kroker i taket inne i et rom og så videre.
Personen som sitter på husken, skal få denne til å svinge frem og tilbake. For å starte svingbevegelsen må personen få fart ved å sparke bena i bakken. Når det er blitt litt fart kan personen bruke tyngdekraften ved å legge seg bak eller rette seg opp i sittende stilling m.a.o. løfte kroppens vektsenter på vei opp, og senke den på vei ned (alternativt kan en annen person stå bak og dytte) for å holde farten, eller eventuelt øke den.
Ving (militær enhet)
En ving er en luftmilitær avdeling med størrelse og funksjon som varierer mellom forskjellige militære organisasjoner.
I det norske Luftforsvaret skilles det mellom ving og luftving. En ving, eller flight som også lenge ble benyttet i Luftforsvaret, er en underavdeling av en skvadron, med tre til åtte fly. En luftving utgjør derimot hele den operative virksomheten ved en flystasjon, og omfatter flyskvadroner, LVA-bataljon (oppsatt med NASAMS) og basesett (vakthold/sikring, ABC, sanitet og eksplosivrydding). Før, og i begynnelsen av, andre verdenskrig ble ving brukt til å betegne det som senere blir kalt skvadron. Eksempelvis ble den første jagerskvadronen kalt 1. Jageving helt frem til den offisielt ble opprettet som 331 (N.) Squadron.
I det britiske flyvåpenet er en ving en gruppering av skvadroner (vanligvis tre eller fire) og benyttes også om landstyrker (inkludert RAF-regimentet, hvor den tilsvarer en bataljon).
I det danske Flyvevåbnet betegner ving (wing) en flyavdeling på to til fire eskadriller.
I det canadiske flyvåpenet er en ving (wing) det samme som en flystasjon, med hundre- til tusentalls personell.
Det svenske Flygvapnet er bygd opp rundt flottiljer, som tilsvarer en norsk luftving og kanadisk wing, og er igjen delt opp i divisioner, som tilsvarer skvadroner.
I det amerikanske flyvåpenet er en ving et forband som er mindre enn en flydivisjon og større enn en flygruppe. Vingen inneholder et hovedkvarter og vanligvis fire flygrupper. Den kan sammenlignes med en brigade i hæren.
I den amerikanske marinen er vingen en gruppering av to eller flere flyskvadroner med hovedkvarter på land fremfor på et hangarskip.
Lamborghini Gallardo
Lamborghini Gallardo er grunnmodellen til den italienske bilprodusenten Lamborghini. Modellen er rimeligere enn selskapets andre modell, Aventador. Det er også den første modellen som er utstyrt med Lamborghinis nye V10-motor, den tredje motoren fabrikken noensinne har laget. 3 000 eksemplarer av Gallardo ble bygget på bare to år, noe som gjør modellen til selskapets mest produserte. Andreplass innehas av Lamborghini Diablo, som ble produsert i 2 903 eksemplarer over en tiårs-periode.
Generelt
Gallardo ble designet som en konkurrent til Ferraris 360 Modena, og konkurrerer nå med etterfølgeren, Ferrari F430. Bilen er oppkalt etter en berømt slekt kampokser, men navnet betyr også "galant" på spansk. Ytelsene er lavere enn i Murciélago, men fortsatt høye, og Gallardo anses ofte som en mer kjørbar sportsbil fordi den er mer lettkjørt i tett trafikk og lave hastigheter, og fordi føreren har adskillig bedre sikt bakover. Dessuten er den mer praktisk i regnvær enn mange andre sportsbiler, takket være firehjulstrekk. Til tross for at Lamborghinis eier, Audi, er velkjent for sitt quattro-firehjulstrekksystem, har Lamborghini utviklet sitt eget.
Til mange entusiasters skuffelse fikk ikke Gallardo Lamborghinis varemerke – saksedørene – og mange eiere har montert sine egne saksedører. Lamborghini valgte å ha slike dører kun på sine V12-modeller, slik de har gjort siden Countach, som var første modellen med slike dører.
Gallardo er utstyrt med en V10 motor basert på Audis gamle, femsylindrede rekkedesign. 5,0-literen er i bunn og grunn Audis 4,2-liter V8 (montert i bl.a. Audi S4, Audi A6, Audi A8 og Audi Q7, med to ekstra sylindre og en noe mindre boring.
Gallardo kan leveres med to forskjellige girkasser, en tradisjonell sekstrinns, manuell girkasse, og en avansert sekstrinns, elektro-hydraulisk kontrollert, auto-clutch, manuell girkasse. som Lamborghini kaller "E-gear". Den siste lar sjåføren skifte gir adskillig raskere enn en automatisk girkasse klarer, med samme kontroll som en manuell girkasse gir. Sjåføren skifter gir ved hjelp av hendler bak rattet, og trenger ikke trykke inn clutchen.
Gallardo Spyder
Produksjonsmodellen av Gallardo Spyder ble vist for første gang på bilutstillingen i Los Angeles i januar 2006. Den anses for å være en helt ny modell, med 520 hk (388 kW) og en sekstrinns girkasse med lavere utveksling. Taket er nedfellbart.
Gallardo SE
Sent i 2005 ble Gallardo SE (Special Edition) introdusert. SE kan skilles fra den vanlige Gallardo ved at den er lakkert i to farger med sort tak, og ved sine spesialdesignede "Calisto"-felger med Pirelli-dekk. Interiøret følger også et tofarge-tema. Mekanisk er mange av tingene Gallardo har blitt kritisert for endret i SE-utgaven; styringen er mer direkte, girkassens utvekslinger har blitt endret for å passe bedre til V10-motoren, og E-gear-systemet har nå et avansert startkontroll-system for å optimalisere akselerasjon. Dessuten har ytelsene blitt økt til 520 hk (388 kW). SE har en høyere toppfart, 315 km/t, og akselerer fra 0 til 100 km/t på 4,0 sekunder. Kun 250 eksemplarer av Gallardo SE vil bli produsert, men de mekaniske oppgraderingene vil bli gjort på alle versjoner av Gallardo fra og med 2006.
Gallardo Nera
Gallardo Nera (Special Edition) ble introdusert på bilutstillingen i Paris i 2006. Nera har en toppfart på 315 km/t, og akselererer fra 0-100 km/t på 4,0 sekunder. Kun 185 eksemplarer av Gallardo Nera vil bli produsert.
Lamborghini V10
Lamborghini V10 er en motor som har opphavet fra protypene P140 i 1988 og Cala i 1995. Det er en 90° V10-motor, noe som er uvanlig for dette antallet sylindre. Dette ble valgt for å holde motorens tyngdepunkt lavt.
Det har blitt spekulert i at motorblokken til V10-motoren er basert på Audis 4.2 FSI V8. Dette ble avkreftet av Audi sentralt.
Det er en egen motorfabrikk i Ungarn, Gyór, som støper alle V10 motorblokkene til Vokswagen AG. Denne V10 motoren brukes også av Audi i eldre S8 (D3).
Patrick Roy
Patrick Roy (født 5. oktober 1965 i Québec, Canada) er en tidligere målvakt som spilte i den nordamerikanske ishockeyligaen NHL, hvor han er regnet som en av de beste gjennom tidene. Han la opp i 2003 og ble 13. november 2006 tatt opp i NHLs Hall of Fame.
Patrick Roy har vunnet Stanley Cup fire ganger, de to første med Montreal Canadiens og de neste med Colorado Avalanche. Han har også fire NHL-rekorder for målvakter, han er den målvakt som både har spilt og vunnet flest kamper i sluttspillet og i grunnserien.
Roy er også kjent for sin overtroiskhet, da han alltid skriver sine barns navn på spaken før hver kamp og unngår å trå på linjene på banen før kampen, snakker med målstolpene under kampen og tar vare på puchene fra de kampene hvor han har holdt nullen i sitt garderobeskap resten av sesongen.
Bien Sparebank
Bien Sparebank ASA, tidligere Spareforeningen Bien, er en selvstendig aksjesparebank som holder til i Dronning Mauds gate 11 i Vika i Oslo. Banken ble etablert i 1885, og er den eldste selvstendige sparebanken i Oslo. Banken er en alliansebank i Eika Gruppen.
Profil
Bien Sparebank er en aksjesparebank med 25 heltidsansatte (per 1. oktober 2021). Banken har som uttalt profil å være en lokal sparebank for Oslo-området.
Bien Sparebank har slagordet «I en liten bank er alle kunder store», noe som reflekterer deres syn at de fokuserer på personlig oppfølging av kundene. Per 2021 har banken i overkant av 9000 personkunder og 1000 næringskunder.
Sparebankstiftelsen Bien er bankens største aksjonær med 70,6% eierskap pr. 01.10.2021.
Navn og symbol
I tillegg til ordene, inkluderer logoen ofte en stiplet, gul strek som går i løkker og buer. Streken skal sannsynligvis symbolisere en bies flukt. Bien har tidligere brukt en stilisert bie som logo sammen med den stiplede streken. I senere tid ble denne sløyfet fra logoen. Bien er i senere tid representert gjennom skikkelsen Stuart, en antropomorf bie med honningkrukke, som hovedsakelig er beregnet på barn.
Historie
Bien Sparebank ble grunnlagt som en spareforening, og bygget konseptet på innhenting av faste månedsbeløp fra medlemmene. I lang tid var foreningen opptatt av ikke å være en bank. I 1924 krevde en lovendring at Bien måtte søke om å bli en sparebank, men forskjellene var begrenset. Da banken skiftet navn i 1985 til Sparebanken Bien markerte det også et skifte i driften av banken da banken nå kunne tilby alle tjenester som var vanlig i banker, deriblant betalingsformidling og lønnskonto. I 2008 ble Bien omdannet til aksjesparebank.
Oppstart og utvikling (1885-1910)
Bien Sparebank startet som en spareforening, og tok utgangspunkt i spareforeningen Fortuna. Fortuna var opprinnelig et tippelag til Det Kongelige Kjøbenhavnske Klasselotteri som etter dalende interesse ble en spareforening. Den 28. februar ble Fortuna dannet ved en «Indbydelse» til møte den 5. april samme år. De 12 stifterne som sendte innbydelsen var inspektør A. Bjerregaard, stasjonsmester J. Jacobsen, fullmektig O.A. Nordlie, kasserer H. Chr. Enderud, skomaker A. Johansen, kjøpmann Emil Olsen, Birger Foss, Martin Hanssen (senere Kverum), fullmektig Joh. M. Staff, stasjonsmester H. Jacobsen, grosserer Peder Lunde og kasserer M. H. Styren.
På møtet den 5. april i Hotell Union ble det utnevnt en lovkomité med Enderud, Hansen, Staff og Olsen som medlemmer og Styren som suppleanter. Det ble også avtalt et konstituerende møte den 8. juni. På dette møtet ble dr. med. Harald Holm inkludert og fungerte som møteleder. Den 8. juni 1885 ble Spareforeningen Bien etablert på konstituerende generalforsamling, og Holm kom med navnet «Bien». Holm, B. Hansen og Martin Hanssen, Styren og lærer H. Johansen ble valgt til styret, og tre dager senere ble Holm valgt som formann.
I begynnelsen var dette først og fremst en sparebank, og banken drev ikke med utlån eller innlån på tradisjonelt vis. Den grunnleggende idé for virksomheten var sparing, og enda det fantes mange grunner til å spare, som forretning, utenlandsopphold eller videre utdannelse, var det pensjonssparing som var vanligst. Dette ble finansiert gjennom «de faste månedlige innskudd og innkreving av disse hos innskyteren». Investeringene ble i stedet lagt til panteobligasjoner i eiendom eller til stats- og kommuneobligasjoner.
Spareforeningen og banken hadde under oppstarten 132 medlemmer som betalte en kontingent på 50 øre hver, i tillegg til innskudd på til sammen 540 kroner, der minstebeløpet var to kroner og femti øre. Man kunne sette inn større beløp om ønskelig, så lenge det var delelig med 2,50. Pengene ble hentet av et bud, kjent som «Bienmannen», hos medlemmene. Det første budet var Hans Røed, som fikk 4 kroner i måneden for jobben. Betalingen ble gjort gjennom et kupongsystem som ble innført 13. november 1885.
Størsteparten av medlemmene var arbeidere og funksjonærer i offentlig og privat tjeneste, som forpliktet seg til å spare et bestemt beløp hver måned. Antall medlemmer steg jevnt fra de 132 i 1885 til 2858 ved århundreskiftet. Forvaltnigskaptialen lå da rundt 750 000 kroner. Spareforeningen Bien gjorde noen forsøk på å etablere seg i Bergen og Arendal samtidig, men forsøkene ble droppet i 1901. I 1904 passerte Bien 1 million, og i 1901 var kapitalen nådd 1 703 681 kroner.
Allerede fra tidlig av definerte Spareforeningen Bien seg som en spareforening, og ikke en bank. Fra skriftet i anledning 25-årsjubileet i 1910 heter det at og
Allerede fra tidlig av fikk Bien gode skussmål av avisene. Den 11. oktober anbefalte Aftenposten sparing i Bien, som de sa ga gjennomsnittlig bedre rente de siste 13 år enn sparebankene.
Fra spareforening til sparebank (1910-1935)
Delvis på grunn av trygg investering fortsatte Spareforeningen Bien å øke omsetning, også i den vanskelige tiden under og rett etter første verdenskrig. Etter å ha leid lokaler i Akersgaten 35 fram til 1897, i Prinsens gate 22 via et opphold i Bøndernes hus, bestemte Bien seg i 1917 for å kjøpe lokaler i Teatergaten 9.
Spareforeningen fikk rykte på seg å være en «frøkenbank», og daværende direktør William Munthe-Kaas skrev selv i Aftenposten at kvinnene hadde en bred plass blant medlemmene. Spareforeningen gjorde det skarpt, og de ble i Norges Offentlige Utredninger i 1924 omtalt som en «uautorisert sparebank», og den av dem med høyest omsetning, på 6 722 000 kroner.
Tidligere samme år ble banken berørt av Lov om sparebanker av 4/7 1924, og måtte søke om autorisasjon som sparebank. Finansdepartementets bestemmelse av 27. oktober 1926 gjorde Bien autorisert, men den reelle forskjellen var begrenset til offentlig tilsyn og en oppdatering av Biens lovverk, en oppdatering som uansett var nødvendig.
I 1930 var medlemstallet 8170, og den samlede forvaltningskapital 8,6 millioner kroner, og banken slapp unna krisene som rammet norske banker både rundt århundreskiftet, første verdenskrig og børskrakket på slutten av 1920-tallet.