cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anamarija Lampič
Hun ble tatt ut i den slovenske troppen til Vinter-OL for ungdom 2012 i Innsbruck, hvor Lampič tok sølv i 5 km klassisk mellom russiske Anastasija Sedova og lagvenninnen Lea Einfalt. To dager senere under sprinten kom hun helt til finalen, men endte rett utenfor pallen på en 4.-plass, bak norske Silje Theodorsen, svenske Jonna Sundling og Linn Eriksen fra Norge.
Under Junior-VM på ski 2012 i Erzurum endte hun på 6.-plass i sprinten og tok to dager senere 5.-plass i 5 km klassisk. Hun avsluttet mesterskapet med å gå Slovenia inn til bronsemedalje på stafetten, på lag med Anja Eržen, Lea Einfalt og Razinger.
Lampič tok to bronsemedaljer under European Youth Olympic Festival i Brașov i 2013, først i 7,5 km fri teknikk og tre dager senere under sprinten.
Hun tok sin første verdenscup-seier da hun vant sprint klassisk under prøve-OL i Pyeongchang 3. februar 2017. Hun vant U-23-cupen sesongen 2016/17.
Hun tok sølv på lagsprinten under ski-VM 2019 i Seefeld sammen med Katja Višnar.
Under Ski-VM 2021 fikk hun bronse på åpningsdistansen, som var sprint i klassisk stil. Hun vant sprintverdenscupen sesongen 2020/21.
I mai 2022 kunngjorde Lampič at hun gikk over fra langrenn til skiskyting.
16. etappe av Tour de France 2010
16. etappe av Tour de France 2010 ble kjørt 20. juli 2010 og gikk fra Bagnères-de-Luchon til Pau.
Etappen gikk over fire stigninger, Col de Peyresourde, Col d'Aspin, Col du Tourmalet og Col d'Aubisque. Et brudd på ni mann holdt unna, og Pierrick Fédrigo vant etappen. Thor Hushovd klarte å henge med sammenlagtlederne over stigningene, og vant spurten om tiendeplassen, og tok dermed tilbake poengtrøya.
1. klatring (Col de Peyresourde)
1. kategori stigning etter 11 km
2. klatring (Col d'Aspin)
1. kategori stigning etter 42,5 km
3. klatring (Col du Tourmalet)
HC-kategori stigning etter 72 km
4. klatring (Col d'Aubisque)
HC-kategori stigning etter 138 km
1. spurt (Bielle)
Etter 164,5 km
2. spurt (Gan)
Etter 185,5 km
Målgang (Pau)
Etter 199,5 km
Eksterne lenker
2010 Tour de France, Stage 11 to Stage 20
Coreglia Antelminelli
Coreglia Antelminelli er en kommune i provinsen Lucca i den italienske regionen Toscana.
Rudi Nierlich
Rudolf «Rudi» Nierlich (født 20. februar 1966, død 18. mai 1991) var en østerriksk alpinist.
I junior-VM i alpint 1984 tok han gull i storslalåm. Han vant europacupen i alpint sammenlagt sesongen 1985/86.
Sayid Jarrah
Sayid Jarrah var en fiktiv figur i den amerikanske TV-serien Lost som ble framstilt av engelske skuespilleren Naveen Andrews.
Rudi Nierlich
Nierlich tok gull i både slalåm og storslalåm under VM 1989 i Vail, og forsvarte storslalåmseieren under VM 1991 i Saalbach. Han var kjent for sin risikable kjørestil, han kjørte ofte ut i renn.
Sayid Jarrah
Sayids bakgrunn var som kommunikasjonsoffiser i Iraks hær under Saddam Hussein og var en trenet radio- og maskiningeniør, men senere tjenestegjorde hans under tvang som forhørsleder av fanger. Ved et tidspunkt ble han beordret til avhøre en opprører som viste seg å være en barndomsvenn av ham, Nadia. I løpet av deres forhold ble de forelsket, og da han ble beordret å henrette henne, hjalp han henne å flykte.
Senere i England ble Sayid plukket opp av Australias hemmelige sikkerhetstjenester (ASIS) og tilsvarende amerikanske (CIA) og som gjorde en avtale med ham: om Sayid infiltrerte en terroristcelle i Sydney, medlemmer som han allerede kjente, og gjenvant en stjålet plastisk sprengstoff, ville de fortelle ham hvor Nadia er.
Rudi Nierlich
Han vant åtte renn i verdenscupen (se oversikten under). Rudolf Nierlich omkom i en bilulykke i 1991.
Sayid Jarrah
Sayid aksepterte og ble sendt til Australia hvor han møtte sin tidligere klassekamerat Essam fra Universitet i Kairo. Sayid overtalte Essam til å bli selvmordsbomber for at etterretningsvesenet skal kunne ta hånd om de stjålne eksplosivene, men i siste øyeblikk innrømmer Sayid at han arbeider for ASIS og CIA. Essam innser at Sayid har forrådt ham på grunn av en kvinne og dreper seg selv. CIA forteller Sayid om Nadia og gir ham en flybillett til Los Angeles. Han havner på flyet som krasjer i Stillehavet og han blir en del av de overlevende i Lost.
I samtlige episoder deltar Sayid som blant de faste deltagerne, handlingskraftig og noe plaget av sin fortid.
Se også
Personatges de Lost
Jurgen Van De Walle
Jurgen Van De Walle (født 9. februar 1977 i Eernegem) er en belgisk tidligere profesjonell landeveissyklist.
Kransarterie
En kransarterie (koronararteriene) er hjertets egen blodforsyning, ei transportåre som fører O2-rikt blod til hjertemuskelen. Disse går direkte fra aorta like overfor aortaklaffen.
Det vil være naturlig å tro at hjertet og musklene i hjerteveggen tar O2 og næring direkte fra blodet når det passerer gjennom organet, men dette er ikke tilfelle. Dersom denne tilførselen snevres inn eller hindres kan det føre til angina pectoris (brystkrampe) eller hjerteinfarkt. Dette kan behandles med blokking eller en kirurgisk koronar bypassoperasjon.
Koronaria angio
Pasifiseringen av Cuba
Okkupasjonen skulle vare i nesten tre år. Målet med operasjonen var å forhindre utbruddet av en cubansk borgerkrig, å beskytte amerikanske økonomiske interesser, og å tilse at frie valg ble avholdt. Etter at José Miguel Gómez ble valgt i november 1908, ble Cuba ansett som stabilt nok til at USA kunne trekke seg ut, noe som var gjort innen februar 1909.
Matthew Moran
Matthew Moran (født 1969), mest kjent som Matt Moran, er en australsk kokk.
, og også kjent for å være gjest på forskjellige TV-programmer som omhandler matlaging.
I en alder av femten år sluttet Moran på skolen for å starte på en karriere som kokk. Han begynte sin læretid ved La Belle Helene Restaurant i Roseville, Sydney, der han lærte seg fransk matlaging. I 1991 Moran lanserte han restauranten «The Paddington Inn Bistro» sammen med sin forretningspartner Peter Sullivan. Samarbeidet førte Morgan og Sullivan til å åpne sin andre restaurant «Moran's Restaurant and Café» i 1995. «Moran's» ble samme år tildelt tittelen «beste restaurant» av Sydney Morning Herald Good Food Guide.
Moran var dommer for den tredje sesongen av Masterchef Australia i 2011.
Moran er gift med forfatter Sara Hopkins, og sammen har paret to barn.
Jan Kjærulff
Jan Kjærulff (født på Maglegård i Gentofte 30. desember 1943, død 25. august 2006) var en skipsingeniør og seilbåtkonstruktør. Han er mest kjent for å ha konstruert utallige konstruksjoner for Elvstrøm, Bianca og Granada. Han ble utdannet skipsingeniør i 1966 og begynte å jobbe ved Knud E. Hansens designkontor i København. Men da Kjærulff var mer interessert i seilbåter enn skip forlot han København til fordel for New York, hvor han arbeidede med Sparkman and Stephens, et av verdens mest anerkjente designkontor av seilbåter. I 1969 konstruerte han sin første seilbåt Commander 31. Da han returnerte til Danmark i 1971 ble han mannskap på Paul Elvstrøms Soling og vant det Europeiske Mesterskap. Sammen dannede de Elvstrøm & Kjærulff Yacht Design for å konstruere og seile en ny ½-Tonner. Året etter seilte de den nye båt til seier og salgssuksess. Skroget dannet siden grunnlag for Elvstrøm ½ Ton, Elvstrøm 32 samt familiebåtene Elvstrøm Cruiser, Luffe 32 og Blue Dane 32.
Hans konstruksjoner ble ikke preget av IOR-tidens brede skrog og i 70-årene kom Granada 23, 27 og 31, som ble solgt i flere hundrede eksemplarer. Han konstruerte også flere Bianca-modeller samt Nordisk Familiebåt. I 1977 konstruerte han den langsmale entypebåten Aphrodite 101 som ble meget populær med mer enn 500 eksemplarer. Og Kjærulff eksperimenterte videre med sin viten fra skipingeniørtiden og monterte en bulb på en 6mR som viste seg å være rask på slør, men tapte på bidevind. Ikke desto mindre konstruerte han Elvstrøm Coronet 38 med bulb, en av de eneste serieproduserte seilbåter med bulb.
Nordre Castrénøya
Nordre Castrénøya er ei øy som utgjør den nordligste delen av øygruppen Castrénøyane langt nord på Svalbard. Øya ligger like nord for Laponiahalvøya og innenfor Sjuøyane, nord av Nordaustlandet, i Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Jan Kjærulff
I sin karriere konstruerte han også flere regattabåter, de mindre båter som Elvstrøm ¼ Ton, Mosquito og 717 One Design med lavt deplasement. Og de større og raske Dynamic 35, 43 og Vision 46. Sistnevnte vant Gotland Rundt. Han konstruerte også «SAS Baia Viking» som var Danmarks deltakerbåt i Whitbread Round the World Race 1985–86 (i dag Volvo Ocean Race). Båten var den minste som gjennomførte og endte på en sisteplass.
Nordre Castrénøya
Arealet av øya er om lag 5,5 km². Øyas høyeste punkt er på ca. 285 moh.
Jan Kjærulff
I 1984 dannet seiler-konstruktørduoen Elvstrøm-Kjærulff hver sitt designkontor; Elvström Yacht Design og Kjærulff Yacht Design. Jan Kjærulff preget dansk seilsport gjennom mange år, både i samarbeidet med Elvstrøm, men også senere som selvstendig konstruktør.
Filmredaksjonen
Filmredaksjonen er et norsk filmprogram som gikk på NRK2 fra 1996 til 2001. Programmet ble ledet av Lars Gudmestad den første tiden, deretter av Pål Bang-Hansen og Brita Møystad Engseth. Programmet gikk i korthet ut på at programlederne anmeldte og viste klipp av aktuelle filmer som gikk på kino i Norge. Det var også en innslag fra filmfestivaler. Det var slik sett, mye likt Filmmagasinet som gikk 1961-89. Filmanmeldelser, der det ble gitt fra null til seks stjerner, var sentralt i programmet.
Seertall
Programmet hadde lave seertall. Spesielt siste år da antall seere sank til 20 000.
Privatansattes Fellesorganisasjon
Privatansattes Fellesorganisajon (PRIFO), en partipolitisk uavhengig YS-organisasjon, ble stiftet av Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund i 1979. Den 1. januar 2005 fusjonerte PRIFO med YS-forbundet Flerfaglig Fellesorganisasjon (2fo) og etablerte arbeidstakerorganisasjonen Parat.
PRIFO hadde om lag 12000 medlemmer i privat sektor og hadde tariffavtaler med de største arbeidsgiverorganisasjonene. PRIFO organiserte ansatte på alle nivåer i virksomhetene, både arbeidere og funksjonærer. Medlemmene kom fra de fleste bransjene i privat sektor. De største medlemsgruppene var innenfor presse- og mediabransjen, flybransjen, reiselivsbransjen og oljebransjen.
Birka
Birka var en svensk kaupang, eller handelsby, i vikingtiden, og kan sammenlignes med Kaupang i Norge. Byen lå på Björkön i Uppland, ble opprettet på midten av 700-tallet, og bestod fram til rundt 1000. Byen var et viktig knutepunkt for handelen i Norden med resten av Europa, og ble tradisjonelt betraktet som Sveriges første by, selv om nyere arkeologiske utgravinger har funnet bybosetninger som trolig er enda eldre, som f.eks. Uppåkra i Skåne.
Birka og Hovgården (på naboøya Adelsö) er siden 1993 inkludert på UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder.
Birkas betydning
Birka var i vikingtiden, fra midten av 700-tallet og fram til rundt 1000, en viktig handelsby, en kaupang, i sveaernes rike. Som sådan ble stedet i lang tid betraktet som Sveriges første by. Denne statusen kan regnes som anakronistisk, siden Sverige som nasjon ikke var dannet ennå. Senere arkeoligiske utgravinger har vist at Uppåkra i Skåne kan regnes som en enda eldre by.
Bygningsstrukturen med gater og hus viser store likheter med de tilsvarende kaupanger i Hedeby i Danmark (som nå ligger i Nord-Tyskland) og Skiringssal i Norge.
Tradisjonelt var det sveakongen som fikk byen anlagt på midten av 700-tallet. På naboøya Adelsö lå en kongsgård slik at kongen enkelt kunne overvåke handelen. Rundt 800 kunne kanskje så mange som i underkant av 1000 mennesker ha bodd på Birka da byen var på sitt største. Litt håndverksvirksomhet ble etablert og handelsmenn fra fjern og nær, og via mellomledd har man funnet spor av varer som har kommet så langt unna som fra Arabia. Det er funnet spor av rundt 2300 graver på Björkö med ulike gravtyper representert. Blant de utenlandske finnes flere fra Frisland.
«Birk» var i Norden, eller kanskje hovedsakelig begrenset til Danmark og Sverige, opprinnelig betegnelsen for en mindre rettskrets utskilt fra et herred. Birk kan ha vært synonymt med handelssted. Birken hadde en egen lov som regulerte handelen, Bjarkøyretten (norrønt biarkeyiarréttr). Både navnet Birka og Björkö kan være avledet fra denne betegnelsen. I eldre svensk språk var birk synonymt med borg, handelsplass, (sammenlign med birkelag, handelslag og birkekarlar, kjøpmenn).
Ansgars Birka
Helt siden middelalderen har Björkö i innsjøen Mälaren blitt betraktet som identisk med denne kaupangen. Den eneste kilden fra denne tiden da Birka eksisterte er erkebiskop Rimberts «Vita Anskarii» (Ansgars liv) fra rundt 870. Som tittelen antyder var det en fortelling om misjonæren Ansgars liv, og Ansgar skal ha besøkt Birka to ganger. Rimbert nevner Birka som Birca, noe man antar er en latinisering av Bjørkøy, dagens svenske navn Björkö. Birka blir også omtalt av Adam av Bremen rundt 1070, men stedet var da lagt øde.
Basert på Rimberts opptegnelse var Birka betydningsfull ettersom stedet hadde både en havn og for å være underlagt den lokale kongen. Adam nevner havnen, men ingen av dem beskriver byens størrelse. For Adam var stedet av betydning for å være utgangspunktet for Ansgars misjon og ettersom erkebiskop Unni hadde vært begravd her. Verken Rimbert eller Adam baserte sine beretninger på andres fortellinger og besøkte selv ikke Birka.
I 820 ble benediktinermunken Ansgar sendt til dagens Sverige ettersom etter sigende en kristen misjon var blitt etterspurt av svearnes konge Bjørn. Ved ankomsten dro Ansgar først til kongsgården ved Hovgården på Adelsö for å få kongens tillatelse til å misjonere i Birka. Der grunnla Ansgar siden en kristen menighet. Et minnesmerke over Ansgar og hans misjonsarbeid ble i 1836 reist på Björkö.
Birka blir forlatt
Birka ble oppgitt av ukjente grunner på slutten av 900-tallet. Man har funnet mynter fra 960, men antagelig eksisterte byen noe lengre, kanskje fram til 1000. Tidligere ble det sagt at grunnen var at byen ble angrepet av daner, ble plyndret og brent og kom seg aldri. Det kan gjerne ha skjedd, men den mest antagelige grunnen, og som svenske historikere fremmer, er at landhøyningen førte til at Björkö ble isolert ved at skipene fra Østersjøen ikke lenger kom inn til Birka ved innløpet ved dagens Södertälje.
Utgravinger
Allerede på 1680-tallet utførte fornalderforskeren Johan Hadorph utgravninger på Björkö hvor han fant «swarteste Kohlen aff upbrände Husen, hwarest Bönderne hafwa sin fetaste Åcker». Plassen for bybebyggelsen kalles fortsatt for «Svarta jorden». Denne ligger på øyas nordlige side og er omkranset av en jordvoll. Jordvollen ender i sør i Borgberget med rester etter en befestning. Utenfor vollen finnes store gravområder. Her har man funnet rike gravkammer, det vil si dypt nedgravde sjakt med vegger av tømmer.
Hjalmar Stolpe gjennomførte en systematisk utgravning av Björkö i 1870- og 1880-årene.
Björn Ambrosiani gravde i Svarta jorden på Björkö i årene 1969–1971, og var siden prosjektleder for de videre utgravningene i årene 1990–1995. Arkeologiska forskningslaboratoriet ved Stockholms universitet utførte i årene 1997–2004 utgravninger ved den såkalte Garnisonen under ledelse av Lena Holmquist Olausson. I 2005 og 2006 gjennomførte Riksantikvarieämbetets undersökningsverksamhet (UV) utgravninger i utkanten av dagens Björkö by i den hensikt å forsøke etterspore Björkös middelaldertid.
Hvor lå Ansgars Birka?
Da samtidskildene er knappe og mangelfulle har en del pekt på andre steder i Sverige og mer eller mindre spekulativt foreslått alternative steder som Ansgars Birka. Denne debatten har blitt ført spesielt av svenske opposisjonelle historikere som kalles for «västgötaskolan» og som fører et annet syn på den svenske nasjonens opprinnelse. At det i henhold til de arkeologiske sporene eksisterte en betydningsfull by og handelsplass på Björkö i vikingtiden er ikke et overbevisende argument for dem som mener at Birka lå et annet sted. Følgende steder har blitt pekt ut som et mulig Birka på et annet sted enn Björkö:
Grunnen til at plasseringen av Ansgars Birka er kontroversiell baserer seg på at Ansgarskrøniken nevner at sveakongen hadde sin boplass i nærheten av Birka. Plasseringen av Ansgars Birka blir dermed også en plassering av Svearikets vugge, som i henhold til västgötaskolan og likesinnede ikke lå i Mälardalen. I sitt kirkehistoriske verk fra rundt 1070 angir Adam av Bremen på to steder at Birka lå midt i «Sueonia», henholdsvis mellom «Suedia» og Östergötland. De latinske omskrivingene «Sueonia» og «Suedia» bør rimeligvis tolkes som et forsøk på å skille mellom Sverige og Svitjod (= Svealand). Adam av Bremen beskriver Birka også som gøtenes by, hvilket har fått enkelte til å hevde at det er et bevis for Birka ikke lå Svealand.
Det virker unektelig som om Adam av Bremen har oppfattet Birka som østgøtenes sentrale sted, men han skiller heller ikke mellom østgøtere og vestgøtere. Her må man ta med i betraktningen at Adam av Bremen hadde selv kun annenhånds informasjon og hadde ikke selv vært i de land han beskrev, og hans geografiske beskrivelser er tynne. Derimot sier han at Birka og Sigtuna lå en dags ferd nord om Södertälje, og det er overensstemmelse med at Birka lå på Björkö. Et annet argument imot at Birka lå på Björkö er at Adam beskriver at Birkas havn lå vendt mot nord mens den i virkeligheten lå vendt på vest. Dette er dog lite overbevisende argument i og med Adam konsekvent angir retningen feil slik vest blir nord og nord blir øst og så videre.
Fabbriche di Vallico
Fabbriche di Vallico grenset til kommunene Borgo a Mozzano, Gallicano, Pescaglia og Vergemoli.
1. januar 2014 ble kommunene Vergemoli og Fabbriche di Vallico slått sammen til den nye kommunen Fabbriche di Vergemoli.
Frazioni
Kommunen omfattet følgende frazioni:
Gragliana, Vallico Sopra og Vallico Sotto.
Kreis Flöha
Kreis Flöha var en krets som eksisterte i Bezirk Karl-Marx-Stadt i Den tyske demokratiske republikk (DDR) med hovedsete i Flöha. Etter at landene ble oppløst i DDR i 1952, ble Kreis Flöha dannet av den tidligere Landkreis Flöha (inntil 1938 kalt Amtshauptmannschaft Flöha).
Fra 1990 frem til 1994 fortsatte kretsen å eksistere innenfor Fristaten Sachsen som Landkreis Flöha. Den 1. august 1994 ble den sammen med Landkreis Brand-Erbisdorf slått sammen med Landkreis Freiberg.
Torden
Torden, også tordenskrall eller tordenbrak, er en lyd forårsaket av lyn. Ut ifra avstand og lyntypen kan tordenbraket låte alt fra en skarp piskelyd til en langstrakt buldring. Den plutselige trykk- og temperaturøkningen langs lynkanalen skaper en rask luftutvidelse. Denne luftekspansjonen skaper en sonisk sjokkbølge, som igjen skaper tordenlyden. Torden høres oftest over en avstand på omtrent 20-25 kilometer, men noen ganger opp til omtrent 40 km.
Årsak
Årsaken bak torden ble spekulert i gjennom flere årtusen, med den første nedskrevne teorien tilskrevet den greske filosofen Aristoteles i det fjerde århundre f.Kr. Disse tidlige teoriene spekulerte i at det var forårsaket av skyer som kolliderte i hverandre. Innen midten av 1800-tallet var den utbredte teorien at lynet skapte et vakuum.
Eksperimenter gjort med simulerte lyn har ført til resultater som stort sett bekrefter denne modellen, selv om det fortsatt er uenighet om de nøyaktige fysiske mekanismene i prosessen. Andre årsaker har og blitt lagt frem, og baseres på de elektrodynamiske effektene av den massive strømmen gjennom plasmaet i lynet. Tordensjokkbølgen er tilstrekkelig for å forårsake skader, som indre hematom, til individer i nærheten.
Etymologi
Ordet «torden» kommer av tor-, av gudenavnet Tor (som igjen er avledet av germansk *þunra), samt -den - avledet av norrønt dynr («bulder», «drønn»).
Avstandsberegnelse
Et lynglimt og et tordenskrall med et par sekunders mellomrom viser at lyd beveger seg merkbart tregere enn lys. Med å bruke denne fartsforskjellen kan man estimere omtrentlig hvor langt unna et lyn har oppstått, gjennom å ta tiden på intervallet mellom lysglimtet og tordenlyden. Lydens hastighet i tørr luft er omtrent 343 meter i sekundet ved 20 grader celsius. Det brukes derfor ofte en tilnærmelse på omtrent tre sekunder per kilometer for å beregne avstanden.
Torden høres sjeldent på over 20 kilometers avstand.
Alfred Fischer
Alfred Fischer (født 1937, død 18. februar 2008 ) var en norsk ishockeydommer. Han representerte klubben Frisk Asker.
Indra Lorentzen
Indra Lorentzen (født 17. august 1956) er en norsk ballettdanser og instruktør. Mens hun var aktiv ble hun regnet som Norges fremste ballettdanser.
Hun er oppvokst i Oslo med indonesisk far og svensk mor, og begynte å danse som fireåring. Skolegangen var ved St. Sunniva skole (Oslo) og hos Rita Tori. Hun tok etterutdanning internasjonalt i København, London, Genève, New York og ved New York Pantomime School. Til Nasjonalballetten kom hun (1972) som kursdeltaker, men ble ansatt i 1973 og solist fra 1977. Lorentzen hadde ledende roller, som Miranda i Stormen, George Sand i En kvinne ved navn George (1989), som Angelica Gayo i Tango Buenos Aires 1907 (også hennes avskjedsforestilling, 1998), La Sylphide og hovedrollen i Volven (1989). Hun har også undervist på Statens Balletthøgskole og vært med i Tigerstaden Danseteater, og den svenske Cullbergballetten (1984-85, blant annet i filmen Abbalett).
Hun hadde et skadeavbrekk (1991–93) og pensjonerte seg fra Nasjonalballetten i 1998. I denne tiden har hun koreografert og regissert, litt i svenske Västanå teater, litt på Grønland, i Kalaallit Nunaat. Ved Beaivváš Sámi Teahter koreograferte hun Bárgiduvvon bálgát (1994) og Ridn`oaivi ja nieguid oaidni (2008). Hun har studert scenekunst fra ymse kulturer som fra Indonesia, Bangladesh og Alaska.
BB-luftvåpen
Et BB-luftvåpen (engelsk BB-gun) er en type luftvåpen laget for å skyte sfæriske prosjektiler, og fås blant annet i form av revolvere, pistoler eller geværer. De fleste har glattboret løp, vanligvis med 4.5 mm løpsdiameter. Kulene er noe mindre, typisk rundt 4.3 mm til 4.4 mm. Våpnene kan komme med ulike drivmekanismer, for eksempel fjær- og stempeldrift eller en kullsyrebeholder. Magasinet kan være så enkelt at ammunisjonen renner ned i løpet ved ladegrep, eller mere komplisert. Antall kuler i magasinet vil derfor kunne variere fra enkeltskudd til ca. 100 kuler.
Etymologi
Navnet «BB» kommer fra at 4.5 mm-kulene nesten har samme størrelse som den engelske «BB»-haglstørrelsen på 4.6 mm i diameter.
Historie
Luftgeværprodusenten Daisy utviklet ammunisjonen etter å ha observert at kundene brukte kuler fra ødelagte kulelagre (eng. ball bearings) som ammunisjon i stedet for pilene som våpenet opprinnelig var ment for. Mange av disse kulene var for store, noe som førte til revnede løp og kuler som ikke lot seg fjerne.
I perioder har Daisy og andre produsenter produsert kopier av de fleste kjente håndvåpentyper med luft- eller gassdreven mekanikk. Varianter av lademekanikken er senere tatt i bruk i softgun.
Sikkerhet
Utgangshastigheten for disse kulene kan bli stor, og innslagseffekten stor på kort hold. Det advares mot å skyte med slike våpen på levende mål, siden skadeskyting er vel så sannsynlig som drap. Kulene er også for lette til at rekkevidden lar seg sammenligne med vanlige skytevåpen.
Det er viktig å bruke vernebriller under skyting, ettersom kulene kan rikosjere tilbake mot skytter og andre personer. Kuler på avveie kan forårsake permanent synstap, kjøttsår og/eller andre skader. I Norge er det 18-årsgrense for å kjøpe BB-luftvåpen på lik linje som for vanlige luftvåpen.
Referanser
Airsoft
MCG+08-11-002
MCG+08-11-002 er en irregulært formet galakse og sannsynligvis resultatet av en galaktisk vekselvirkning. Den ligger rundt 250 millioner lysår unna jorden i stjernebildet Kusken. Fremfor galaksesentret har den et større band av lysabsorberende støv.
Jacob Regnart
Jakob Regnart (mellom 1540 og 1545 – 1599) var en fransk-flamsk renessansekomponist.
Gladsaxesenderen
Gladsaxesenderen er en 220 meter høy TV-mast i Gladsaxe. Senderen ble satt i drift den 14. mai 1955 som den første av fire danske TV-sendere. Den ble satt opp etter Folketingets finansutvalg den 1. april 1954 gav sin tilslutning til at det skulle oppføres såkalte fjernsynsstasjoner og FM-stasjoner i København (Gladsaxe), Fyn (Sønder Højrup), Århus (Søsterhøj) og i Sønderjylland (Rangstrup-senderen). Søsterhøjsenderen ved Århus ble den neste, og den åpnet nøyaktig et år etter Gladsaxesenderen. Gladsaxesenderen var i en årrekke Danmarks høyeste byggverk, men er nå overgått av andre sendemaster i landet. Den høyeste byggverk i Danmark er nå (2011) Rø-senderen på Bornholm.
Jacob Regnart
Liv og virke
Jakob Regnart ble født inn i en musikerfamilie. Etter egne uttalelser tjenestegjorde han som korgutt hos habsburgerne. Høyst sannsynlig var han i Praha ved hoffkapellet til erkehertug og senere keiser Maximilian II av Det tysk-romerske rike, under ledelse av Jacobus Vaet. Maxmillians hoffregnskaper belegger at Regnart fra 1560 var aktiv som tenor i Praha.
Etter at Maximilian var innsatt som keiser, fulgte Regnart ham til Wien og til keiserens hoffkapell. Regnart var blant de musikerne som Maximilian i 1566 tok med til riksdagen i Augsburg. I 1568 reiste Regnart på en to års studietur til Italia, sannsynligvis returnerte han i oktober 1570. Den 1. november 1570 ble han innsatt i posten som preceptor for korguttene ved hoffkapellet.
Keiser Maximilian II døde i 1576 og Regnart gikk i tjeneste hos sønnen og etterfølgeren Rudolf II av Det tysk-romerske rike. I 1576 kan det belegges at Regnart var visekapellmester i Praha, som etterfølgeren til Alard Gaucquier (1534–1582).
Ragnart avviste et tilbud om tjeneste ved det kursaksiske hoffet i Dresden, men var fra 1582 i erkehertug Ferdinand II av Østerrikes tjeneste i Innsbruck, først som Alexander Utendals etterfølger i visekapellmesterposten, senere ble han kapellmester. Under Regnarts ledelse ble hoffkapellet både større og bedre. Flere italienske og framfor alt nederlandske sangere ble engasjert, og hoffkapellet hadde i 1594 32 sangere og 15 instrumentalister. Erkehertug Matthias adlet i 1596 Regnart for hans fortjenstfulle virke.
Etter tjenesteherrens død, vendte Regnart tilbake til keiser Rudolf IIs hoff i Praha, der han var visekapellmester under Philippe de Monte fram til sin død i 1599.
Verk
Det er bevart 37 messer, 195 motetter og to bøker med canzoni italiane etter Regnart. Mest kjent ble han for sine trestemmige tyske sanger, som første gang ble trykt i tre deler i 1576, 1577 og 1579 i Nürnberg. Regnarts samtidige, Leonhard Lechner, som oppholdt seg i Nürnberg fra 1575, bearbeidet Regnarts sanger, bl.a. ved å utvide dem til fem stemmer.
Regnarts verk ble gitt ut flere ganger til langt inn på 1600-tallet, og musikken han ble høyt verdsatt av teoretikere som Michael Praetorius og Jacob Burmeister. Den første moderne utgaven av Regnarts verk kom i 1895 og en ny utgave ble i 1970-årene utgitt i serien Corpus Mensurabilis Musicae.
Søre Castrénøya
Søre Castrénøya er ei øy som utgjør den sørligste delen av øygruppen Castrénøyane langt nord på Svalbard. Øya ligger like nord for Laponiahalvøya og innenfor Sjuøyane, nord av Nordaustlandet, i Gustav V Land. Den er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.
Arealet av øya er om lag 2 km².
Kristian Bragstad
Han tok realartium ved Bertrand Gundersens skole i 1886 og medisinsk embedseksamen i 1893. Bragstad begynte som privatpraktiserende lege i Steinkjer i 1893, og ble bylege i Steinkjer og kommunelege i Beitstad og Namdalseid. Han var også lege ved Steinkjer tuberkulosehjem og Steinkjer isolasjonslokaler samt skolelege ved Steinkjer kommunale høyere allmennskole. Ved unionsoppløsningen i 1905 var han utkommandert som grensevakt, og fungerte som lege for Det trondhjemske kavalerikorps’ landstormkorps. Bragstad var distriktslege i Stod med bolig i Steinkjer 1918–1935 samt fylkeslege i Nord-Trøndelag 1933–1935.
Bragstad var medlem av Steinkjer bystyre 1901–1933, medlem av formannskapet i flere perioder og ordfører i 1918. Han var den første formannen for fellesstyret for Høyre og Frisinnede Venstre i Nord-Trøndelag 1921–1930. Han hadde flere styreverv i næringslivet.
Han var sønn av ordfører i Inderøy Sivert Bragstad og hadde flere brødre og andre slektninger som også hadde offentlige verv. Han giftet seg i 1897 med Birgithe Kleven, datter av en av Steinkjers fremste forretningsmenn, Ananias Kleven. De fikk sønnen Sigurd, som ble tannlege i Steinkjer.
Kevin Van Impe
Kevin Van Impe (født 19. april 1981 i Aalst) er en tidligere profesjonell belgisk landeveissyklist. Han startet 2012-sesongen for Vacansoleil-DCM etter seks sesonger i det belgiske laget Quick Step, men annonserte i mars at han la opp. Han er sønn av den tidligere syklisten Frank Van Impe. Hans onkel er den kjente eks-syklisten Lucien Van Impe.
Øivind Hånes
Øivind Hånes (født 5. januar 1960 i Nedre Eiker) er en norsk forfatter, musiker, komponist og plateprodusent.
For romanen Pirolene i Benidorm (2005) ble han nominert til Nordisk råds litteraturpris. Hånes er oversatt til tysk, russisk og litauisk.
I tillegg til sitt skjønnlitterære forfatterskap har Hånes gitt ut en rekke faktabøker om mat og vin.
Som musiker har Hånes spilt inn flere plater, bl.a. på sitt eget plateselskap Bajkal Records.
Plateinnspillinger
Med Spastisk Ekstase:
2112
2112 er det fjerde albumet av det kanadiske prog-rock bandet Rush. Det ble utgitt i 1976 på Mercury Records. Albumet, som ble Rush sitt store gjennombrudd, er ofte blitt kalt et konseptalbum på grunn av den episke tittellåten «2112», som er over 20 minutter lang. Teknisk sett er det ikke det, da de øvrige sangene ikke har noen direkte sammenheng med hverken «2112» eller hverandre.
Sporliste
Alle tekstene er skrevet av Neil Peart og all musikken er skrevet av Geddy Lee og Alex Lifeson, unntatt hvor annet er notert
Forte dei Marmi
Forte dei Marmi er en kjent badeby ved Versilia. Byens varemerke er Il Fortino, en festning som ble bygget av storhertugen av Toscana, Leopold I, i 1788. Havnen i Forte dei Marmi ble tidligere brukt til eksport (utskiping) av marmor, som ble brutt i De apuanske alper.
Thomas Mann besøkte Forte dei Marmi i 1926, og skrev i den forbindelse novellen Mario und der Zauberer. Forte dei Marmi er fødestedet til dronning Paola av Belgia. Forte dei Marmi er et av de største reisemålene som tiltrekker seg den italienske overklassen.
Qiqihar
Qiqihar (forenklet kinesisk: 齐齐哈尔; tradisjonell kinesisk: 齊齊哈爾; pinyin: Qíqíhā'ěr; Wade-Giles: Ch'í-ch'í-hā-ěr) er en by på prefekturnivå i provinsen Heilongjiang i det nordøstlige Kina. Befolkningen innen bygrensene anslås (31. desember 2001, offisielt overslag) til 1 126 000, men hele prefekturet har 5,4 millioner innbyggere.
Historie
Qiqihars historie går tilbake til 1700-tallet. Byens sørlige forstad Zhalong er kjent som «De rødkronede traners by», og det har smittet over på Qiqihar som har fått tilnavnet «Tranebyen». Byen er blitt en turistattraksjon.
Severdigheter
Hver vinter arrangeres en isfest, som regel i desember, og da utskjærer iskunstnere skulpturer av store isblokker.
Sør i byen er et buddhistisk tempelanlegg fra ca. år 1700. Det er tilknyttet et fungerende munkekloster. Noe som er spesielt her, er at buddhastatuene er ikledt klær (i motsetning til at klærne bare er en del av skulpturen). Klærne utskiftes etter særlig fastlagt rituelt seremoniell.
Den katolske St. Mikaelskatedralen 圣弥勒尔大教堂 ble bygd i nygotisk stil av sveitsiske betlehemsmisjonærer i 1931. I 1982 ble eiendomsretten til kirken tilbakeført til det katolske bispedømme, etter mange års konfiskasjon. Byen ble erklært som kulturobjekt i 1987. I 1991 bevilget bystyrets religionsbyrå midler til renovering av kiketårnet. De fem stjernene som var satt opp på toppen av spiret ble fjernet, og erstattet med det opprinnelige korset.
Administrative enheter
Qiqihar byprefektur har jurisdiksjon over 7 distrikter (区 qū), ett byfylke (市 shì) og 8 fylker (县 xiàn).
Norsk misjon
Norsk luthersk misjonsarbeid tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband pågikk i dette området i 1930- og 1940-årene.
Samferdsel
Kinas riksvei 301 går fra Suifenhe via blant annet Mudanjiang, Harbin og Qiqihar til Manzhouli i Indre Mongolia.
MCG+12-02-001
MCG+12-02-001 er et par vekselvirkende galakser som ligger rundt 200 millioner lysår unna jorden i stjernebildet Kassiopeia. Galaksene er ekstremt deformerte, og den ene galaksen har form som en vulkan der galaksekjernen utgjør toppen. Systemet er lyssterkt i det infrarøde og skinner der med en intensitet hundre milliarder ganger solen sin.
Ungdommens Sjakkforbund
Ungdommens Sjakkforbund (USF) organiserer sjakkaktivitet blant ungdom i Norge. USF er delt inn i 18 kretser og har omtrent 100 lokallag over hele landet.
Ungdommens Sjakkforbund deler kontorlokaler med Norges Sjakkforbund i Sandakerveien 24D i Oslo.
Espen Skorstad
Espen Skorstad (født 1970 i Trondheim) er en norsk psykolog.
Skorstad var med å grunnlegge selskapet cut-e, som i 2017 ble kjøpt av det multinasjonale selskapet Aon. Han arbeider med organisasjonspsykologi, og har gitt ut boken Rett person på rett plass (Gyldendal, 2008)
Peter Van Petegem
Peter Van Petegem (født 18. januar 1970 i Brakel) er en tidligere profesjonell belgisk landeveissyklist.
Han fikk sølv i VM i 1998, og bronse i 2003.
I 2003 vant han både Paris–Roubaix og Flandern rundt, det er det bare ni syklister som har gjort.
Norsk Syndikalistisk Føderasjon
Norsk Syndikalistisk Federation (NSF) ble stiftet i Oslo 28. desember 1916.
Svensk påvirkning
Mange svensker ble tvunget til å dra til Norge etter storstreiken i 1909, fordi de var svartelistet i Sverige. Det var dermed de mest aktive og radikale svenske arbeiderne som kom til Norge, og deres virksomhet begynte snart å sette spor. Den første tiden ble det agitert for i hovedsak en anarkistisk preget ungsosialisme. Omslaget til mer ren syndikalistisk argumentasjon kom i 1911, samme år som den norske storkonflikten. Året før hadde Norsk Stenhuggerforbund gjennomførte sine tariff-forhandlinger. Forhandlingene hadde trukket i langdrag, men det endelige resultatet var skuffende. Man var også skuffet over steinhoggerforbundets handlemåte. En omlegging av forbundet til en organisasjon etter Fagopposisjonens retningslinjer førte ikke frem, og de mest militante steinhoggerne besluttet i 1913 å opprette egne Lokale Samorganisasjoner tilsluttet Båhuslen distrikt av Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC). De lokale samorganisasjonene drev en viss agitasjon. De distribuerte svenske Syndikalisten og norske Direkte Aktion. Virksomheten var visstnok ikke særlig vellykket. Man drev også en del skoleringsarbeid innen samorganisasjonen.
Lokale Samorganisasjoner (LS)
Steinhuggerne i Østfold hadde allerede i 1912–13 åtte syndikalistiske Lokale Samorganisasjoner, LS, tilsluttet den svenske syndikalistorganisasjonen, SAC. I 1914–15 ble det stiftet to til i samme område. I løpet av 1916–17 ble det dannet ni LS-er. 1916 var det 17 Lokale Samorganisasjoner i Norge med tilknytning til SAC. Medlemstallet var 775, i hovedsak svensker, men også noen nordmenn og finner. Å arbeide innenfor de eksisterende reformistiske organisasjonene ville bare resultere i en svekkelse av klassekampen; kompromisser, kjøpslåing og avtaler med herskerklassen ville bli resultatet, mente de. De nydannete LS-ene sto for en ren syndikalisme, og sto derfor i et latent motsetningsforhold til Fagopposisjonen av 1911 og dens «kvasisyndikalisme»
Lokale Samorganisasjoner fungerte som en slags konkurrenter til fagforbundene, spesielt til Norsk Arbeidsmandsforbund som, i likhet med LS-ene, organiserte gruve- og anleggsarbeidere. LS-ene søkte også å trekke de uorganiserte ved anleggene, hovedsakelig bondegutter, inn i sin organisasjon. Dette medførte en del konflikter. Det var ønskelig å få LS-medlemmene inn i den ordinære fagbevegelsen. Også innen Fagopposisjonen så man med skepsis på det man mente var en splittelse av fagbevegelsen. Enheten i arbeiderbevegelsen måtte bevares, og omformingen skulle skje innenfra. I oktober 1916 ble det reist spørsmål om stillingen til de personer ute på arbeidsplassen som vegret seg for å gå inn i Kristiania Stein-, Jord- og Sementarbeiderforening, og som «inntok en uvennlig holdning til fagorganisasjonen under påberopelse av at de sto i en L.S.», i hovedsak svensker. Enkelte mente at dette var en lite solidarisk holdning fra vedkommende arbeideres side. Saken vakte stor debatt.
NSF stiftes
3. juledag 1916 ble en konferanse holdt mellom Lokale Samorganisasjoner, Norsk Arbeidsmandsforbund og Fagopposisjonen for å få slutt på stridighetene. Medlemmene av SAC ble tilbudt fri overgang til Arbeidsmandsforbundet. Syndikalistene var avvisende til å gå inn i den «reformistisk-politiske» fagbevegelsen.
Representanter fra tretten LS-er kom så sammen, og det ble besluttet å sende ut et forslag til de forskjellige LS-ene til avstemning, som ble vedtatt. 28. desember 1916 ble Norsk Syndikalistisk Federation (NSF) stiftet i Kristiania. Akkurat som for Norges Ungsocialistiske Forbund, så var steinhuggerne i Østfold en viktig organisatorisk basis for den nye organisasjonen.
Richard Hansen, formann i Arbeidsmandsforbundet, advarte bestemt mot å stifte en slik særorganisasjon, og han la frem en uttalelse fra forbundets hovedstyre, der det het: «Arbeidsmandsforbundet kan derfor ikke anerkjende nogen organisation, som arbeider for en splittelse av arbeiderklassen. Heller ikke lokale samorganisationer i tilslutning til S.A.C.» Syndikalistene ble beskyldt for å opptre arrogante overfor de norske organisasjonene. Disse, på sin side, mente at Norsk Arbeidsmandsforbund samarbeidet med arbeidskjøpere for å få dem vekk fra arbeidsplassene. Arbeidsmandsforbundets reaksjon var skarp, og man erklærte at man heretter ville behandle syndikalister på arbeidsplassene som uorganiserte.
I et sirkulære fra Norsk Arbeidsmandsforbund begynnelsen av 1917 konkluderer forbundets hovedstyre med at medlemmer av LS var å se på som uorganiserte. Andre mente, selv om de var uenige i det å stifte en syndikalistisk organisasjon utenfor de bestående organisasjoner, at siden de nå engang eksisterte, skulle man ikke oppta noen kamp med dem, heller ikke å betrakte dem som uorganiserte.
Blant skandinaviske syndikalister var det uenighet om opprettelsen av NSF. Diskusjonene gikk friskt i Direkte Aktion i ukene før stiftelsen og et stykke ut i 1917.
Syndikalistene forfølges
Ifølge NSF var både LO, myndighetene og arbeidskjøperne ute etter syndikalistene. Fra NSFs stiftelse i 1916 til 1918 ble det, ifølge NSF, utvist drøye tusen medlemmer av NSF fra Norge, de fleste svensker. I kjølvannet fulgte familietragedier og liv i fattigdom. I de ca. førti sosialdemokratiske avisene var det helt taust om dette. Også LO lot den store forvisning skje i stillhet. Takket være denne taushet kunne «bødlene» arbeide i fred. Syndikalistene ble satt under dobbelt press – fra bedriftsherrene, og fra fagbyråkratene som lovet NSF «krig på kniven». NSF forsøkte å konkurrere med LO som fagorganisasjon – ble isolert – og sto lagelig til for hogg. Syndikalistene ble karakterisert som «uorganiserte». De ble forfulgt på arbeidsplassene, og utvist ble den som var syndikalist. Protestene i arbeideravisene var stort sett tamme. Kampen innen fagbevegelsen forklarer dette – kampen mellom de gamle reformistene, Fagopposisjonens nye menn og det nystartede NSF. Sammenstøtene innen fagbevegelsen var harde.
1920–1940
NSF nådde sitt høydepunkt i 1920–21 da den hadde 3100 medlemmer i 62 lokale samorganisasjoner. Utover i 1920-årene gikk NSFs medlemstall ned, og NSFs innflytelse avtok.
I 1935 ble «Den syndikalistiske kvinnegruppe Samhold» stiftet. I 1937 var antallet Lokale Samorganisasjoner i syndikalistføderasjonen sunket til omkring tyve. Det var også en «forgubbingsprosess» på gang.
MEO
MEO (engelsk Medium Earth Orbit), også kalt ICO (Intermediate circular orbit), er en satellittbane med middels stor banehøyde; vanligvis rundt 10,000 km. Slike baner har ofte høy inklinasjon slik at de dekker hele jorden.
GPS-systemet sine satellitter går i denne banen. Det foreslåtte satellittsystemet Teledesic som Bill Gates var med og støttet skulle også ligge i slike baner.
Norsk Syndikalistisk Føderasjon
1920–1940
13. april 1940 ble Alarm stanset av okkupasjonsmakten. Det siste nummeret var en oppfordring til den norske arbeiderklasse om å fortsette kampen for et fritt samfunn. Redaktør Carl O. Tangen og flere andre NSF-ere, deriblant flere av kvinnene, ble arrestert.
Etterkrigstiden
Forgubbingsprosessen fortsatte ufortrødent videre, steinindustrien i Østfold ebbet ut, og derved svant bevegelsen sakte inn. Den ene LS etter den andre ble oppløst. I 1951, da Solidaritet gikk i sin 7. Årgang, kom det foreløpig siste nummer av bladet. Den 8. Årgang kom ikke før i 1957. Grunnlaget for et rent norsk organ var da ikke lenger tilstede, og bladet ble omorganisert til Syndikalistisk organ for Skandinavia, tilsluttet Internasjonal Arbeider-Assosiasjon. Bladet utkom annenhver måned og ble redigert av en komité med Johs. F. Johansen fra Oslo som ansvarshavende. På dette tidspunktet var Oslo LS den eneste samorganisasjonen som var igjen i den norske syndikalistføderasjonen. I 1960 gikk Solidaritet inn. Tidlig på 1960-tallet hadde NSF kun ett medlem under 70 år. NSF hadde kontor i Folketeaterpassasjen som de leide for 100 kroner måneden. Disse pensjonistene skramlet sammen av sine pensjonspenger for å fortsette å ha lokalet. På midten av 1960-tallet ble lokalene overtatt av en musikkforretning.
Det ble stille rundt NSF. Zernikow Henriksen, mangeårig sekretær i NSF, døde i 1967, møtene ble holdt mer uformelt i private hjem, men man opprettholdt de internasjonale kontaktene. NSF ble innbudt til SACs kongress i 1968, men kunne ikke delta. I 1973 ble NSF oppløst. Det blir også hevdet at NSF ble formelt oppløst i 1964/65.
NSF reorganiseres
I 1977 kom gamle NSF-ere og unge arbeidere sammen og reorganiserte NSF. Bakgrunnen var et kontaktnett innen en liten gruppe arbeidere. Frem mot LO-kongressen dette året forsøkte disse, med et visst hell, å samordne forslag til kongressen gjennom fagforeningene. 16/4 ble stiftelsen av Norsk Syndikalistisk Forbund formalisert, som en samordningsorganisasjon for syndikalistiske arbeidere. Dette var arvtakerne etter Norsk Syndikalistisk Føderasjon. I 1983 kom første nummer av ArbeiderSolidaritet. I 1992 skiftet det navn til Syndikalisten. Det siste nummer som foreløpig er kommet ut er nr. 4 1999. NSF har, foruten å gi ut blader med dagsaktuelt stoff, nyutgitt en del skrifter fra «gamle» NSFs tid. NSFs viktigste oppgave har vært å være en radikal opposisjon innad i LO. De har også vært aktive i internasjonalt solidaritetsarbeid – bl.a. støtte til fagopposisjonelle bevegelser, samt streikestøttearbeid. I 2001 overtok NSF Internasjonale Arbeider-Assosiasjons (IAA) sekretariat.
Kilder
Anarkismen og syndikalismen i Norge ca. 1850-2000
Michael Dawson (Lost)
Michael Dawson er en fiktiv figur i den amerikanske TV-serien Lost, spilt av Harold Perrineau. Etter å ha tapt en sak om foreldremyndighet med Susan Lloyd (spilt av Tamara Taylor), får Michael ikke se sin sønn Walt (spilt av Malcolm David Kelley) på rundt ti år.
De blir forent idet hun dør, men på reisen hjem styrter deres fly på en mystisk øy i Stillehavet. Her blir Walt kidnappet av øyas tidligere innbyggere som blir referert til som «de andre», og Michael tilbringer all sin tid på å få sønnen tilbake. Til sist greier han det og de forlater øya sammen, men skylden over å de mordene han har begått for å oppnå dette, før det fremmedgjøring overfor sønnen og et selvmordsforsøk. Han drar tilbake til øya, men blir drept da en bombe eksploderer. Michael dukker derimot opp igjen som et spøkelse og unnskylder til Hurley (spilt av Jorge García) for å ha drept Libby Smith (spilt av Cynthia Watros).
Selv om Perrineau var skeptisk til rollen innledningsvis, tok han den etter Lost-skaperen J. J. Abrams fortalte ham mer om den. Store deler av første sesong ble omskrevet for Michael. Han var opprinnelig ment å ha vært en del av kjærlighetstriangel med det koreanske paret Sun (spilt av Yunjin Kim) og Jin (spilt av Daniel Dae Kim), men positiv respons fra seerne førte til denne handlingsgangen ble ikke aktuelt. Isteden forlot Michael øya i sesong to, men Perrineau fikk vite at han ville komme tilbake til Lost ved et senere tidspunkt. Reaksjonen for rollefiguren han framstilte var blandet, men Perrineaus skuespill fikk godt skussmål.
Pannonia Savia
Pannonia Savia, også kjent som Savia og Pannonia Ripariensis, var en romersk provins. Den ble dannet i 295, i keiser Diokletians regjeringstid. Hovedstad var Siscia (nå Sisak). Pannonia Savia omfattet deler av det som nå er Kroatia, Slovenia og Bosnia-Hercegovina. Beliggenheten var rundt større delen av elven Sava.
Den var underlagt en dux, senere en corrector.
Foruten Siscia, var de viktigste byene:
Caffè latte
Caffè latte, caffèllatte, caffellatte eller kaffe latte er italiensk for kaffe og melk. Kaffedrikken skrives på italiensk i ett ord, caffèllatte eller caffellatte (med en ekstra l av gramatiske hensyn ), eller usammentrukket caffè e latte. På kaffemenyer utenfor Italia brukes også skrivemåten caffe latte uten gravis. Termen latte er enda vanligere utenfor Italia.
Caffè latte er en vanlig kaffedrikk som idag stort sett tilberedes av espresso og melk. Forholdet mellom espresso og melk varierer, men alt fra én del espresso til tre deler melk og opp til én del espresso til åtte deler melk er definert som en caffè latte.
Caffè latte serveres oftest i store kopper eller glass på ca. 30 cl eller mer og er dermed en mildere kaffedrikk (og større i volum) enn cappuccino.
Den opprinnelige «hjemme-varianten»
I Italia, Sør-Frankrike og nærliggende middelhavsland tilberedes i dag caffè latte som oftest hjemme på en moka – en espressokanne på komfyren (Franskmannen Descroisilles oppfant espresso-/moka-kannen i 1802) – og så varmes melk opp ved siden av. En hjemmelaget caffè latte drikkes gjerne fra en dyp kaffeskål, en stor kopp eller et glass. Italienere understreker at dette er en morgendrikk.
Caffè latte på kafé
Med espressomaskinens utbredelse på 1900-tallet opplevde det kontinentale kafé- og restaurantpublikumet at kaffemaskinene ble statussymboler: Italienerne utbedret maskinene, og ikke bare kunne maskinene lage god kaffe, de kunne etterhvert også varme melk.