cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergio Bertoni
Bertoni er en av fire italienske fotballspillere som har vunnet både OL- og VM-gull i fotball, de andre er Alfredo Foni, Pietro Rava og Ugo Locatelli.
Frederik av Hessen
Frederik av Hessen, landgreve Friedrich zu Hessen-Kassel (født 24. mai 1771 på Gottorp i hertugdømmet Slesvig, død 24. februar 1845 ved Kiel i hertugdømmet Holstein) var en dansk adelsmann og embetsmann. Han var kommanderende general i Norge 1809-1813, visestattholder 1810-13, samt sjef for den norske regjeringskommisjonen 1809-1810.
I Norge var han blant annet preses i Selskabet for Norges Vel. Han er også kjent for sin innsats for parkanleggene på Bygdøy kongsgård.
Fra 1813-1818 hadde han ulike oppgaver i Frankrike og Tyskland under og etter Napoleonskrigene. Han ble utnevnt til feltmarskalk 1836, og var 1836-42 stattholder i Schleswig-Holstein.
Frederik ble utnevnt til ridder av Elefantordenen og storkommandør av Dannebrogordenen.
Han var sønn av Karl av Hessen, som var hans forgjenger i embetet som stattholder i Schleswig-Holstein. Hans mor var Louise av Danmark, datter av Frederik V. Han døde på sitt gods Panker, Holstein, og ble begravet i Giekau.
Stefan Höck
Stefan Höck (født 10. mai 1963 i Benediktbeuern), er en vesttysk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary.
Nattsong og andre forteljingar
Nattsong og andre forteljingar er ei samling noveller og andre prosatekster av Kjartan Hatløy. Samlinga kom ut på Oktober forlag i 2002, og inneholder 16 tekster over 109 sider.
Stefan Höck
Höck vant en olympisk sølvmedalje i skiskyting under 1988 i Calgary. Han var med på det vesttyske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 7,5 km stafett for menn, bak Sovjetunionen. De andre på laget var Ernst Reiter, Peter Angerer og Fritz Fischer.
Driving Lessons
Driving Lessons er en britisk film fra 2006 hvor blant annet Rupert Grint spiller hovedrollen. Den handler om Ben (Rupert) som har problemer med moren sin, og vil bli voksen.
Sammendrag
17 år gamle Ben Marshall (spilt av Rupert Grint) er sønn av Robert, en prest som er besatt av ornitologi. Hans dominerende mor Laura er opptatt av en rekke veldedige organisasjoner, samtidig som hun ignorerer familiens emosjonelle behov. Hun tvinger blant annet Ben til å utføre forskjellige oppdrag, til tross for at han ikke har noe bil han kan bruke. Til tross for hennes sterke religiøse tro, har Laura en affære med Peter, som spiller i et teater Laura er regissør for.
Laura nekter Ben å blant annet eie en mobiltelefon, eller omgås ungdommer på hans egen alder. Laura bruker kjøretimene hun har med ham, for å bli kjørt rundt til alle hennes affærer med Peter. Ben skriver dikt for Sarah, en jente han kjenner fra kirken, men hun avviser ham. Ben får en sommerjobb for å betale for Mr. Fincham, en psykisk syk pasient Laura har møtt. Ben svarer på en annonse fra Evie Walton, en alkoholiker og tidligere skuespiller. På leting etter noen som kan hjelpe henne i huset sitt, og kjøre henne til forskjellige avtaler, tilbyr hun stillingen til Ben.
En dag nekter Laura å la Ben reise sammen med Evie, men hun tar med seg Ben til en lang kjøretur før de overnatter ved en campingplass. Neste morgen kunngjør Laura at Ben må kjøre henne til en festival i Edinburgh, hvor hun har blitt invitert til å lese poesi. Der har Ben sin første seksuelle opplevelse sammen med Bryony, en ung kvinne som var med på å arrangerer festivalen. Ben finner endelig den indre styrken til å stå opp for seg selv. Hjemme igjen senere blir Ben forhørt av Laura, som mener Evie har "ødelagt" sønnen hennes. Evie kommer på besøk, men blir avvist av Laura. Ben oppdager dette, og går til Evies hus.
Laura har jevnlige problemer med Mr. Fincham, hvis mentale og psykiske tilstand stadig forverrer seg. Senere påstår Laura at Gud har snakket til henne, og sagt at hun burde skille seg fra Robert og stikke av sammen med sin elsker Peter. Etter råd fra Evie kjøper Ben et telt, og flytter inn i bakgården hennes. Robert forsøker å snakke med ham. Men Ben roper at Robert, ikke Laura, burde ha bedt om skilsmisse for lenge siden. Faren sier at han elsker sin kone, og han forsøkte å være trofast mot sin kone - selv om hans kone ikke var trofast mot ham.
Ben besøker Evie og forteller henne at han har planer om å flytte til Edinburgh, og skaffe seg høyere utdannelse. Evie er glad på hans vegne, selv om flyttingen betyr at Ben ikke lenger kan arbeide for henne. Ben leser et dikt for henne som uttrykker hans takknemlighet for vennskapet deres. Filmen avslutter med Ben, endelig fri, som går gjennom en park på vei hjem for å begynne å pakke før han skal flytte for seg selv til Edinburgh.
Matthew Parker
Matthew Parker (født 6. august 1504 i Norwich, død 17. mai 1575) var erkebiskop av Canterbury fra 1559 til sin død 1575. Han ble Anne Boleyns kapellan etter at hun ble dronning, og hennes datter, dronning Elizabeth I av England, gjorde ham til erkebiskop av Canterbury. Han var en av hovedarkitektene bak De trettini artikler som definerte den anglikanske lære. Parker-samlingene av tidlige engelske manuskripter, blant annet St. Augustin- evangeliene og Versjon A av Den angelsaksiske krønike, ble grunnlagt som en del av hans anstrengelser for å vise at den engelske kirken hadde historisk vært uavhengig av Roma ved å skape et verdens viktigste samlinger av oldtidsmanuskripter.
Bakgrunn
Matthew ble født i Norwich i kirkesognet St. Saviour som den eldste sønnen til William Parker og Alice Monins (som kan ha vært i slekt med Thomas Cranmer). Da faren døde rundt 1516 giftet moren seg med John Baker. Matthew ble i 1522 sendt til Corpus Christi College ved University of Cambridge hvor han skal ha vært samtidig med William Cecil, skjønt denne var to år yngre på denne tiden. Parker ble uteksaminert med grad, BA, i 1525 og ble ordinert som hjelpeprest i april og prest i juni 1527, og ble foreleser ved Corpus Christi College i september samme år. Han ble master i 1528 og var en av de lærde ved Cambridge som Thomas Wolsey ønsket skulle være på hans nye institusjon, «Cardinal College» ved Universitetet i Oxford.
I 1541 ble han utpekt til den andre prebende (inntekt av kirkegods tillagt en kannik) i den rekonstituerende katedralkirken i Ely. I 1544, på kongens anbefaling, ble han valgt som magister av Corpus Christi College og året etter som viserektor av universitet. Han kom i en del problemer med sin overordnede, Stephen Gardiner, på grunn av et grovt skuespill, Pammachius, framført av studentene og som drev narr av det gamle geistlige systemet.
Ved å parlamentsvedtak i 1545 ble det mulig for kongen å oppløse kapeller og læresteder. Parker ble utpekt til et av medlemmene ved kommisjon for Cambridge og deres rapport kan ha hindret at dets institutter fra ødeleggelse. Stoke ble derimot oppløst i det neste regimet og Parker mottok en sjenerøs pensjon. Han dro fordel av det nye regimet ved å gifte seg i juni 1547 før geistlige ekteskap var blitt gjort lovlige av parlamentet og forsamling. Hans hustru var Margaret, datter av Robert Harlestone, en godseier fra Norfolk. Under Ketts opprør prekte Parker i leiren til opprørerne ved Mousehold Hill uten at det endret noe. Senere oppmuntret han sin prest, Alexander Neville, skrive om opprørets historie.
Protestantisme
Parkers assosiasjon med protestantismen ble tettere med tiden, og han ble forfremmet under John Dudley, 1. hertug av Northumberland, enn under den moderate Edward Seymour, 1. hertug av Somerset. Ved Cambridge var han en venn av Martin Bucer og prekte ved Bucers begravelsesseremoni i 1551. I 1552 ble han forfremmet til Lincoln domprostembete og i juli 1553 spiste han middag med hertug av Northumberland ved Cambridge da hertugen marsjerte nord på dennes håpløse kampanje mot Maria I av Englands tiltredelse. Som en av tilhengerne til hertugen av Northumberland, og som en gift mann var Parker i en utsatt posisjon under det nye katolske regimet til dronning Maria I.
Han ble fratatt sitt domprostembete, sitt lektorat ved Corpus Christi og andre posisjoner, men han overlevde dronningens regime uten å gå i eksil – noe som skaffet ham aggresjon fra de protestanter som var nødtvungent til å forlate landet og som idealiserte deres trosfeller som ble martyrer under dronningen. Parker forsøkte å unngå å bli utnevnt til erkebiskop av Canterbury som dronning Elizabeth I av England hadde utpekt for ham så snart hun ble kronet.
Erkebiskop av Canterbury
Elizabeth ønsket en moderat mann og valgte således Parker. Det var også en følelsesmessig tilknytning. Parker hadde vært hennes mors foretrukne prest og før Anne Boleyn ble arrestert i 1536 hadde hun overdratt Elizabeths åndelige velvære til Parker. Noen få dager etter dette ble Anne henrettet ved falske anklager om høyforræderi. Parker hadde også de kvalifikasjoner som dronningen forventet av en erkebiskop unntatt sølibat. Hans navn vekket ikke begeistring og selv skrev han bestyrtet mot tanken om at «folk» skulle reformere kirken. Han var ingen inspirerende leder, og intet dogme, ingen bønnebok, ikke en gang en avhandling eller en salme er assosiert med hans navn. De 56 bind som ble utgitt av det selskap som bærer hans navn, Parker-samfunnet, har inkludert bare en bok som han forfattet, og det er et bind med korrespondanse.
Han var en som holdt strengt på disiplinen, en lærd, en beskjeden og moderat mann som var oppriktig from og med ulastelig moral. Hans historiske forskning er vist i hans De antiquilate ecclesiae og hans utgaver av Asser, Matthew Paris, Walsingham, og skriftsamlingen som kjennes som Matthew av Westminster, hans liturgiske dyktighet ble vist i hans versjon av Davids salmer og i de sjeldne bønner og takksigelser som han komponerte. Han etterlot seg en dyrebar samling med manuskripter, hovedsakelig samlet fra tidligere klosterbibliotek, til sin institutt ved Cambridge. Parkers bibliotek ved Corpus Christi bærer hans navn og huser hans samling.
Kontroversen om kirkens autoritet
Parker unngikk å bli involvert i verdslig politikk og ble aldri en del av Elizabeths riksråd. Geistlig politikk ga ham til gjengjeld atskillige vanskeligheter. Noen av de evangelistiske reformatorene ønsket liturgiske endringer og iallfall muligheten til ikke å bære bestemte prestekledninger, hvilket utløste den såkalte gevantkontroversen. Tidlige presbyterianere ville ikke noen biskoper og de konservative ville ikke ha endringer i det hele tatt, men isteden vil gå i motsatt retning. Dronning selv nektet episkopal privilegier inntil hun til slutt anerkjente det som en del av bolverket til den kongelige makt. Til Parkers bestyrtelse nektet dronningen å gi sin godkjenning til hans forsøk på å sikre konformitet innenfor den engelske kirken, samtidig som hun forventet at han skulle oppnå dette målet. Parker var etterlatt til dempe den økende puritanske bevegelsen uten større støtte fra parlamentet, forsamlingen eller kronen.
Biskopenes Interpretations and Further Condiseations, som ble utgitt i 1560, var mer tolerant overfor en lavere standard for prestegevanter enn det som var beskrevet i rubrikkene av 1559. Men de var allikevel ikke vidtrekkende nok til å tilfredsstille klerikere som Coverdale, en av biskopene som hadde ordinert Parker, som gjorde en offentlig sak i London av sin motstand mot konformitet.
Parkers Book of Advertisements fra 1566 ble utgitt for å holde igjen gevantmotstanderne. Den ble utgitt uten eksplisitt kongelig godkjenning. John Foxe’ Reformatio legum ecclestiasticarum, som var godkjent av Parker, fikk verken kongelig eller synodal godkjenning. Parlamentet satte til og med spørsmålstegn ved biskopens hevd på å kunne avgjøre i trosspørsmål. Parker sa til Peter Wentworth at «Så visst vil dere henvise dere fullt ut til oss i slikt.» «Nei, ved den tro jag har på Gud», svarte Wentworth, «vi vil ikke sende noe videre før vi vet hva det er, for det ville være å gjøre dere til paver. Å gjøre dere til paver som har slagside; vi vil ikke gjøre dere til det».
Disputten om gevanter vokste til en kontrovers om hele kirkens styre og autoritet, og da Parker døde 17. mai 1575 sørget han over at puritanske idéer om «styring» ville «tilslutt ødelegge dronningen og alle som satte sin lit til henne». Ved sin personlige livsførsel satte han et idealeksempel for anglikanske prester, og det var ikke hans feil at den nasjonale myndigheten ikke klarte å knuse de individualistiske tendensene i den protestantiske reformasjonen.
Litteratur
Matthew Parkers samling med manuskripter er hovedsakelig huset i Parkers bibliotek ved Corpus Christi College i Cambridge med noen få bind i Biblioteket til University of Cambridge. Et prosjekt kalt «Parker on the Web» vil gjøre bilder av alle manuskriptene tilgjengelig over Internett.
Standard kinesisk
Standard kinesisk eller standard Han-kinesisk (kinesisk: 官话 Guānhuà «embetsmennenes tale», hanzi: 现代标准汉语 Xiàndài Biāozhǔn Hànyǔ, 北方話 Hànyǔ), er det offisielle kinesiske språket som i 1800-tallets europeiske begrepsverden kaltes mandarin. Det er en normering av Beijing-dialekten av han og er offisielt språk i Kina, Taiwan, Singapore og FN. Det skrives med de offisielle kinesiske skrifttegn hanzi (汉字, «Hàn-folkets skrifttegn»), som også brukes for å skrive kinesisk på Taiwan, og i Sør-Korea, og Japan under henholdsvis navnene Hanja (Korea), og Kanji (Japan). Standardspråket er en normering av han-språket som tales av Han-kinesere som utgjør 92 % av Folkerepublikken Kinas befolkning. De kaller selv standardspråket sitt for Putonghua (普通话; «vanlig tale»), en betegnelse også den kinesiske regjeringen bruker.
Standard kinesisk har en rekke betegnelser i Kina:
Historikk
Fra langt tilbake har kinesisk bestått av en mengde forskjellige dialekter, og behovet av høyprestisjespråk og lingua franca har alltid vært stort. Konfucius benyttet yayan (雅言, yǎyán, «elegant/passende språk») i stedet for mer folkelige, regionale dialekter. Tekster fra Handynastiet refererer til tongyu (通語tōngyǔ, «allment språk»). Rimbøker er blitt skrevet siden Sør- og Norddynastiene, og har vært gode kilder til kunnskapen om utviklingen av standarduttalen i disse periodene. Disse standarddialektene var ikke kjent eller benyttet av andre enn eliten, og selv i den dannede overklassen kan variasjoner i uttale rimeligvis ha eksistert. Den forenende faktoren var ikke et visst talespråk men skriftspråket: på denne tid klassisk kinesisk.
Mingdynastiet og Qing-dynastiet benyttet begrepet guanhua (官話, guānhuà, «riksspråk») for å henvise til det språk som benyttes ved hoffet. Standarden på denne tiden synes å ha vært basert på dialekten omkring Nanjing, og det var først senere, da administrasjonen ble lagt til Beijing, at den nye hovedstaden fikk innflytelse på standardspråket. På 1600-tallet fantes allerede etablerte ortoepiakademier, hvis mål var å tilpasse uttalen til beijingstandard, men disse forsøkene hadde begrenset gjennomslag. Så sent som på 1800-tallet hadde keiseren i mange tilfeller vanskelig for å forstå sine egne ministre ved hoffet på grunn av mangel av en enhetlig uttale. Fram til 1909, under Qingdynastiet, ble Beijingdialekten benyttet som guoyu (國語, guóyǔ) – «rikstale».
Først etter at den kinesiske republikk ble opprettet i 1912 ble forsøkene på å fastsette et felles standardspråk mer effektive. Til å begynne med ble det gjort forsøk på å blande beijingstandarden med innslag fra dialekter og språk fra forskjellige deler av Kina, men dette førte til et alt for kunstlet språk som ingen kunne betrakte som naturlig og enda mindre beherske korrekt. I 1924 innførte man i stedet Beijiingdialekten som standard for hele landet på grunn av den høye prestisje den hadde nydt i hundrevis av år. Innslag fra andre dialekter kam man fremdeles finne, men de er få.
Etter opprettelsen av Folkerepublikken Kina i 1949 drev kommunistene den nasjonale standardiseringen basert på hovedstadsdialekten videre. I 1955 ble den offisielle betegnelsen endret til putonghua ( 普通話, pǔtōnghuà), men den termen er ikke blitt akseptert på Taiwan. Standardspråket på fastlandet og Taiwan skiller seg ad i visse henseender, men i hovedsak bør de betraktes som mer eller mindre identiske.
Både i Fastlands-Kina og på Taiwan undervises standardkinesisk på grunnskolenivå, og bruken av det oppmuntres aktivt. Som resultat av disse anstrengelsene behersker de fleste på fastlandet og Taiwan språket på et høyt nivå. I Hongkong er det dominerende språket kantonesisk, men standardkinesisk vinner terreng også der.
Jean Marcel Honoré
Jean Marcel Honoré (, født 13. august 1920 i Saint-Brice-en-Coglès i Frankrike, død 28. februar 2013 i Tours) var katolsk erkebiskop av Tours og kardinal.
Han ble biskop av Évreux i 1972 og erkebiskop av Tours i 1981.
Jean Honoré fratrådte som erkebiskop av Tours i 1997 i en alder av 75 år. Honoré døde den 28. februar 2013 i en alder av 92 år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Värmlands museum
Värmlands Museum er fylkesmuseum for Värmlands län med hovedmuseum i Karlstad og filialer i Säffle, Filipstad, Torsby, Forshaga og Grums. Museets historie kan føres tilbake til en donasjon til et framtidig stiftsmuseum i 1839. Kontinuerlig museumsvirksomhet tok til med oppførelsen av länsmuseet på Sandgrund i Karlstad i 1929. I 1998 ble et nytt, stort museumsbygg reist inntil det gamle.
Museet har til oppgave å dokumantere og spre kunnskap om Värmlands kunst, historie og kulturarv. Samlingene omfatter i dag ca. 40 000 gjenstander, 9 000 kunstverk og 1 million fotografier, samt et eget musikkarkiv. Museet utgir årboka Värmland förr och nu.
Hovedmuseet
Det nye museumsbygget er tegna av Carl Nyrén og ble åpna i 1998. Det kontrasterer Johanssons strenge, klassisistiske bygg med sine sju buede, panelte fasader i falurødt og sine store og varierte vindusfelt. En spesiell detalj er de opp-ned-vendte rundbuede vinduene.
Filialene
Borgviks Byggnadsvård utenfor Grums består av bevarte deler av det gamle Borgviks jernverk med herregård og Borgviks hembygdsgård. Gruvedrifta i Bergslagen er domumentert i det gamle anlegget i Långban utafor Filipstad.
Ved Forshaga nord for Karlstad ligger Dyvelstens flottningsmuseum. Her dokumenteres tømmerfløtninga i Klaraälven, som opphørte i 1991.
Den finske bosettinga i grensetraktene mot Norge har fått sitt museum og informasjonssenter i Torsby Finnkulturcentrum.
Von Eckstedtska gården i Västra Smedbyn utafor Säffle er et godt bevart gardsanlegg med hovedbygning i rokokko fra 1760-tallet. Her er det også en urtehage og en eplehage med gamle värmlandske eplesorter. Hovedbygningen er en enfløyet, panelt tømmerbygning i en etasje med skiferkledd valmtak. Huset har symmetrisk plasserte, storrutede vinduer, og over hvert vindu er plassert et lite, kvadratisk, smårutet vindu. Interiøret er godt bevart rokokko, såvel i møbler som tekstiler og veggdekorasjoner. På hver side av hovedbygningen står to kubiske, blokkhusliknende fløybygninger. Det ene har vært brukt som lysthus, mens det andre rommer gårdens dass. Von Eckstedska gården har vært i museets eie siden 1939.
Dunkirk kullkraftverk
Dunkirk kullkraftverk er et kullkraftverk ved Eriesjøen, utenfor byen Dunkirk i Chautauqua County idelstaten New York i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 313-592 MW fordelt på fire blokker. Årlig kraftproduksjon er om lag 3,65 TWh. Operatør er NRG Energy.
Anlegget ble påbegynt omkring 1945 og stod ferdig i 1950, med utvidelser fram til 1960. Brenselkilden er kull. Anleggets årlige utslipp av CO2 var 3,565 millioner tonn i 2006, og 3,786 mill tonn i 2007.
David Hewlett
David Ian Hewlett (født 18. april 1968 i Redhill, Surrey, England) er en kanadisk skuespiller som er kanskje best kjent for sin rolle som dr. Rodney McKay i science fiction-TV-serien Stargate Atlantis.
Biografi
David Hewlett ble født i 1968 i England, men familien utvandret til Canada. Mens han gikk på skolen i Toronto begynte han å spille i studentfilmer. Han sluttet skolen uten å ta eksamen og spilte deretter i en rekke skrekkfilmer på små budsjetter, som The Darkside, Scanners II: The New Order og Pin.
I 1996 fikk han en av sine mer kjente roller som Grant Jansky i TV-serien Traders, og i 1997 hadde han en rolle i thrilleren Cube som arkitekt, en rolle som ga ham innpass i andre filmer. Han stiftet internettfirmaet Darkyl Media som arbeider med nettdesign foruten Fusefilm.com, et nettsted for de som arbeider med film. Han fikk sin første datamaskin i midten av tenårene.
Han fikk en gjesterolle i Stargate SG-1 som Rodney McKay som etterhvert vokste til hans faste rolle i Stargate Atlantis. I 2007 opptrådte han som gjesteskuespiller i den første episoden av Sanctuary som Larry Tolson, en pasient som lider av en form psykose, og som ble skutt og såret.
David Hewlett var tidligere gift med Soo Garay, men ble skilt i 2004 og giftet seg i juni 2008 med Jane Loughman som fødte deres sønn i 2007.
Tydalsdrakten
Tydalsdrakten (eller «kvinnebunad fra Tydal») er i likhet med en lang rekke, andre norske bunader rekonstruert etter gammel klesskikk i bygda på slutten av 1800-tallet. Drakten brukes i dag som festdrakt og ved spesielle anledninger.
Tydalsdrakten består av følgende deler
Stakken er sydd i svart ullstoff med folder og smal linning. Originalen finnes på Tydal museum.
Kort trøye i svart, litt valka ullstoff. Smale ermer. Jakken er uten krage. Syes med kantebånd rundt halsåpning og i nedre kant. Svarte fløyelsbånd fremme på armene. Trøya skal være tilsittende fasongsydd.
Liv/vest er av rødt ullstoff med bomullsfôr. Svarte kantebånd og pyntet med svarte fløyelsbånd.
Forkleet er vevd i ensfarget, mosegrønt ullgarn, med mønsterbord i svart og hvitt.
Kjerringhuva er i ensfarga, svart silke. Jenthuva med brodering og rød sløyfe.
Tørkleet er laget i ei blanding av silke og bomull, med mønsterborder i ruter. Det kan brukes gamle silketørklær. Alle bilder og annen informasjon viser at tørkleet alltid var knyttet i halsen.
Skjorte/serk syes i hvit halvlin. Vide armer uten linning. Brodering med rødt ankergarn og påsydde kroklisser fremme. Kort halslinning, halsåpning med luestige. Brodering, initialer og årstall syes i rødt ankergarn. En skjortevariant har armlinning som skal knyttes med hvite, smale bendebånd. Ikke mansjettknapper. Brodering, initialer og årstall i rødt ankergarn. Uten halslinning.
Drakten har fire forskjellige vesker. Østbyveska i grønt. Auneveska i svart. Hilmoveska i rødt. Henmoveska i grønt. Alle skal ha messinglås.
Sølje/serkspenne i sølv: ring med låsnål og 3 anheng. Svarte eller hvite strømper og bunadssko. Brudekrone og brudestas er kopiert etter en original som ble gitt til museet i 1930-åra. Underskjørt/punnistakk er i rødt og svart stripet Solbergstoff, utskrådd med smal linning i livet. Et 5 cm bredt, svart fløyelsbånd er sydd på 10 cm fra stakk-kanten. Svart sopekant.
Albert Moen
Albert Johnsen Moen (født 12. juli 1879 i Sparbu i Nord-Trøndelag, død 12. oktober 1962 samme sted) var en norsk småbruker, arbeider, veiarbeidsformann og politiker (Ap). Han var stortingsrepresentant for Nord-Trøndelag fra 1922 til 1945.
Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1959.
Esther Liebmann
Esther Liebmann (født Schulhoff i 1649 i Prag, død 15. april 1714 i Berlin) var en tysk bankier som hadde en fremtredende posisjon ved det tyske hoffet.
I Berlin tjente hun som hoffjøde og myntmester hos Fredrik I av Preussen. Tittelen og myntregale hadde hun, sammen med en masse andre kongelige privilegier, arvet fra sin ektemann Jost Liebmann. Da soldatkongen Fredrik Vilhelm I av Preussen i 1713 overtok kongemakten etter sin far, ble Esther Liebmann satt i husarrest og ble først frigitt etter at hun hadde betalt en større sum penger. Hennes rikdom og posisjon var for nedadgående, og hun døde det etterfølgende år.
Hennes to sønner Isaac Liebmann og Liebmann Jost handlet også med hoffet, men oppnådde aldri fordeldrenes rikdom og posisjoner.
Sibsey
Sibsey er en landsby, verdslig sogn og en valgkrets i distriktet East Lindsey i grevskapet Lincolnshire, England. Den er beliggende ved forbindelsespunkt for veiene A16 og B1184 6,4 km nord for Boston. Nullmeridian, de geografiske koordniatsystemet, passerer rett vest for Sibsey og krysser Stone Bridge Drain-kanalen. I henhold til folketellingen i 2011 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 1979 innbyggere.
Sibsey befinner seg i midt av en jordbrukssamfunn, og landsbyen er omgitt av gårdsbruk. Den vant en pris for den best-bevarte-landsby i 1989, men har siden hatt vanskeligheter med å gjenta suksessen. Den har en samfunnshus, postkontor med butikk, og en pub ved navn White Hart.
Sibsey har en vindmølle, Sibsey Trader Mill, som var ferdigstilt i 1877 og fortsatt er i drift.
Jernbanestrekningen Grantham til Skegness passerer sørøst for landsbyen, og krysser veistrekningene B1184 og A16.
Arbeidsmarkedsopplæring
Arbeidsmarkedsopplæring, også kalt AMO, er tiltak i form av arbeidsretta opplæring og trening for å folk tilbake i (lønnet) arbeid.
AMO tilrettelegges av Arbeids- og velferdsforvaltningen (NAV) og kan søkes av både ordinære arbeidssøkere og arbeidssøkere som er under yrkesrettet attføring. Opplæring kan skje gjennom arbeidsmarkedskurs eller innenfor det ordinære utdanningssystemet.
For å kunne delta må man være over 19 år og registrert som arbeidssøker med et behov for kvalifisering. Vanligvis får man opplæring ved å delta på et arbeidsmarkedskurs. Ordinære arbeidssøkere kan få opplæring i inntil 10 måneder, mens arbeidssøkere på yrkesrettet attføring kan få opplæring i inntil tre år.
Fylkesvei 663 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 663 i de følgende fylkene:
Göran Rosander
Göran Fredrik Rosander (1933–1996) var en svensk etnolog og museumsmann.
Han ble så ansatt ved Nordiska museet i Stockholm, og var med på å etablere samdokprosjektet i 1977.
Han ble senere gift med den norske etnologen Gerd Aarsland Sønju, som også skiftet etternavn til Rosander. Göran Rosander flyttet til Norge, og var gjennom 1980-tallet og like frem til sin død ansatt ved Norsk etnologisk granskning, Universitetet i Oslo.
Werner Kiem
Werner Kiem (født 30. november 1962) er en italiensk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary.
Kiem vant en olympisk bronsemedalje i skiskyting under 1988 i Calgary. Han var med på det italienske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 x 7,5 km stafett for menn, bak Sovjetunionen og Vest-Tyskland. De andre på laget var Gottlieb Taschler, Johann Passler og Andreas Zingerle.
Fylkesvei 5745
Fylkesvei 5745 går mellom Skipenes og Nor i Stad kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 663 (Sogn og Fjordane).
Figuristene
En viktig inspirator for disse misjonærene var pater Matteo Riccis arbeide med tidlig kinesisk filosofi, og en viktig drivkraft var å forsvare jesuittenes akkomodasjonsmetode under ritestriden i Kina. Ricci mente å kunne gjenkjenne Guds finger i tidlig kinesisk religion, og var åpen for at det måtte ha bestått en forbindelse mellom gamle kinesiske forestillinger og den jødiske og kristne tradisjon. Jesuittene arbeidet for å integrere tenkegods fra den klassiske konfucianisme med kristendommen.
Ordet figurisme
At gruppen ble kalt figurister, var opprinnelig nedsettende ment. De fikk også tilnavn som enokister.
Figuristiske oppfatninger
Figuristene var ofte uenige seg imellom om mange enkeltheter, men det var særlig tre grunnleggende oppfatninger de konvergerte rundt.
Kronologispørsmålet
Det første aspekt som alle figuristene kunne samles rundt, var at en viss tidlig epoke av kinesisk historie var noe mer enn det kinesiske folks historie, men representerte et eget spor innen Guds frelsesplan.
Teorien om tilknytningen til Noa
Etter storflommen, som beskrives i Det gamle testamente, dro Noas sønn Shem til Det fjerne østen, og bragte med seg innsikten om Adam. Figuristene mente å kunne identifisere en rekke skjulte spor av denne og annet førkristen guddommelig åpenbaring i de kinesiske klassiske verker.
Figuristene mente også at Fuxi, som skal ha forfattet «Yijing», i virkeligheten var den bibelske patriark Enok. Det spillerom de fant for denne antagelsen var bibelstedene 1. Mos 5,23-24: ''Enok vandret med Gud. Så ble han borte; for Gud tok ham til seg, og Hebr 11,5: I tro ble Enok rykket bort uten å dø. Ingen så ham mer, for Gud hadde tatt ham til seg.'' Bibelen forteller altså ikke hvor det ble av ham; han ble «rykket bort» og ingen så noe mer til ham. Dessuten kjente de til den etiopiske versjonen av Enoks bok, som gav enda rikere næring til deres spekulasjoner.
Messiasåpenbaringen
Figuristene mente at Shèngrén (聖人), eller «vismannen», i virkeligheten var en allusjon til Den Salvede (Messias). De mente å finne forvarsler om for eksempel Jesu fødsel i de kinesiske klassikere.
Opposisjon mot figuristene
Det var sterk motstand mot figuristenes hypoteser både blant mange europeere og mange kinesere. I Kina var det mange som sterkt avviste at det fantes noe egentlig monoteistisk og kristendomslignende gudsbegrep i konfucianismen. Da pater Jean-François Foucquet avviste den offisielle kinesiske historieskrivning, ble han irettesatt og dro så tilbake til Europa.
Figuristenes innflytelse og undergang
Den overveldende motstand mot figuristene førte til at de ikke var i stand til å utgi og slik gjøre sitt forskningsarbeid i sin levetid – med unntak av Fouquet som fikk sitt hovedverk offentliggjort i 1729. Men det var også andre faktorer som hemmet figurismen. Deres forskning fulgte ikke datidens alminnelig anerkjente metoder. Oversettelser mellom kinesisk og latin var en vanskelig og tidkrevende oppgave. Videre var figuristene ikke enige selv imellom om så meget. Og da pave Klemens XI forbød de kinesiske riter, og etter at Kina noe etter begynte å forfølge katolikkene, mistet figurismen fotfeste og forsvant.
Andreas Hustveit
Andreas Hustveit (født 3. januar 1979) er en norsk funksjonshemmet langrennsutøver og skiskyter. Han er fra Ølen, og representerer Vindafjord IL. Han konkurrerer i klassen LW 8, og konkurrerer derfor i stående langrenn.
Pekingopera
Betegnelsen
«Pekingopera» er det lenge innarbeidede navnet i Vesten for denne kunstformen. På engelsk fant ordet Peking Opera veien inn i Oxford English Dictionary in 1953. Formen Beijingopera er yngre, og skyldes at Folkerepublikken Kina gikk inn for at det generelt var romaniseringssystemet pinyin som skulle brukes (Beijing = Peking).
I Kina har kunstformen vært kjent under forskjellige navn opp gjennom historien. Det eldste kinesiske navnet er dannet av en kombinasjon av melodiformene Xipi og Erhuang, noe som gav navnet Pihuang. Med økende popularitet kom navnene Jingju eller Jingxi, som reflekterer kunstformens opphav i hovedstaden (= Jing), og fremførelsesformen, xi. Fra 1927 til 1949 har Beijing kjent som Beiping, og pekingoperaen var da kjent som Pingxi eller Pingju (平劇). Så, med opprettelsen av Folkerepublikken Kina ble bynavnet igjen Beijing, og dermed ble kunstformens offisielle navn i Fastlands-Kina etablert som Jingju. På Taiwan foretrekker man navnet Guoju («nasjonal» teaterstil), noe som reflekterer at man der ikke anerkjenner Beijing som kinesisk hovedstad.
Beskrivelse
Sammenlignet med sørligere former av kinesisk opera er jingju høylytt og hyppig bruk av slaginstrumenter, skrikende sang og skrikende instrumenter som for eksempel jinghu, en mindre variant av det vanlige strengeinstrumentet erhu. Den har også et relativt stor akrobatisk (wu, «krigersk») repertoar.
I kraft av nasjonalopera med tradisjonell base i Beijing er Pekingopera for mange utlendinger blitt synonymt med kinesisk opera.
I Vesten er Pekingoperaen blitt kjent særlig på grunn av dan-skuespilleren Mei Lanfang.
Operaformen har lite til felles med europeisk opera. En forestilling kan pågå i seks timer, skjønt det vanligere er en varighet på to timer. Det veksler mellom sang, dans, tale, gjerne litt sverdkamp, mime og akrobatikk.
Det er fire typer roller, sheng, dan, jung og chou. Denne stiliserte rollekategoriseringen er grunnleggende for Pekingoperaen. En skuespiller utdannes kun for en type rolle, og forsøker i løpet av den inntil ti år lange utdannelsestiden å bli fullkommen innen denne formen. Hver rolletype har sine egne gester, mimikk, stemmekoloratur, kroppsholdning og gange.
De fire rolletypene kan inndeles ytterligere:
Også disse underkategorier kan fininndeles videre. Som eksempel kan Wu Sheng spesifiseres som Lao Wu Sheng (eldre kriger) og Xiao Wu Sheng (yngre kriger). Typene kan også klassifiseres videre ved særegenheter ved drakter og masker. Språket er gjerne et arkaisk kinesisk, og musikken, skjønt ofte dramatisk, er sjelden egentlig rytmisk.
1984 (album)
1984 eller MCMLXXXIV er et studioalbum fra det amerikanske hardrock-bandet Van Halen.
Differdinger
Differdinger også kalt H-bjelke er en bredflenset stålbjelke med H-profil. Den har fått sitt navn etter at den første gang ble fremstilt i Differdange i Luxembourg
Most
Most kan vise til:
Russell kullkraftverk
Anlegget ble påbegynt omkring 1945 og stod ferdig i 1948, med utvidelser fram til 1957. Brenselkilden er kull. Anleggets årlige utslipp av CO2 var 1,433 millioner tonn i 2006.
Claudius
Tiberius Claudius Nero Drusus Germanicus (Kjent som Claudius, født 1. august 10 f.Kr., død 13. oktober 54) var romersk keiser fra 24. januar 41 til sin død 13. oktober 54. Han var av det Julio-Claudiske dynasti, og var sønn av Drusus og Antonia den yngre. Han var født i Lugdunum i Gallia, og var første romerske keiser født utenfor Italia. Som ung var han sykelig, haltet og hadde dårlig hørsel. Derfor var han ekskludert fra familien og fra offisielle verv, fram til han delte stillingen som konsul med sin nevø Caligula fra år 37. Claudius' skrøpelighet berget ham trolig gjennom utrenskningene som foregikk både under Tiberius og Caligula, da hans potensielle fiender ikke anså ham som noen trussel. At han overlevde disse, muliggjorde at han ble utropt til keiser av Pretorianergarden etter at Caligula var blitt henrettet, på et tidspunkt hvor han var siste gjenlevende av voksne mannlige medlemmer av familien.
Oppvekst og familie
Claudius ble født 1. august i år 10 f.Kr. i Lugdunum, samme dag som et alter til ære for Augustus ble innviet ved Tre galleres Valfartssted. Hans far var Nero Drusus og hans mor Antonia den yngre. Han hadde to eldre søsken, Germanicus og Livilla. Antonia kan også ha hatt to barn som døde tidlig, og som ville ha vært Claudius' halvsøsken. Hans besteforeldre på morssiden var Marcus Antonius og Octavia den yngre, Augustus søster, noe som også innebar at han var en fjernere slektning av Gaius Julius Cæsar. Hans besteforeldre på farssiden var den romerske statsmannen Tiberius Claudius Nero og Livia, som også ble Augustus tredje kone. Under sitt styre gjenopplivet Claudius ryktet om at hans far Drusus skulle være en uekte sønn av Augustus, for å gi inntrykk av at han var etterkommer av Augustus gjennom sin far.
I år 9 f.Kr. døde Drusus uventet under et felttog i Germania, muligens av sykdom. Claudius vokste opp hos sin mor, som aldri giftet seg på nytt. Da Claudius' funksjonshemning kom for en dag, ble hans forhold til familien etter hvert heller dårlig. Antonia omtalte han som et monster, og brukte ham som målestokk for dumhet. Det ser ut til at hun satte sønnen bort til farmoren Livia over en periode på flere år. Livia var noe bedre når hun snakket med ham, men sendte ham likefullt korte, sinte brev hvor han ble kritisert og bebreidet. Han ble deretter satt under omsorg hos en tidligere muldyrpasser for å holde ham i aktivitet, med den begrunnelse at hans situasjon skyldtes latskap og manglende viljestyrke.
Da han nådde tenårene, viste imidlertid sykdomssymptomene hans seg å være svekket, og flere innen familien hadde begynt å legge merke til hans interesse for akademiske spørsmål. I år 7 e.Kr. ble Livius ansatt for å undervise Claudius i historie, med hjelp fra Sulpicius Flavus. Han tilbragte mye tid sammen med sistnevnte, samt filosofen Athenodorus. Ifølge et brev skrevet av Augustus var han overrasket over Claudius' veltalenhet, og forventningene rundt hans framtid hadde forbedret seg.
Ironisk nok var det hans arbeid som vordende historiker som ødela hans tidlige karriere. Ifølge Vincent Scramuzza med flere, begynte Claudius på et historisk verk om den romerske borgerkrigen som var enten for korrekt eller for kritisk til Octavian (senere kjent som Augustus). I begge tilfeller var det altfor tidlig å komme med en slik beretning, og den kan bare ha bidratt til å gi Augustus en påminnelse om at Claudius var etterkommer av Antonius. Hans mor og bestemor satte raskt en stopper for det som var i ferd med å skje, og så på det som et bevis på at Claudius ikke var rede for offentlige embeter. Man kunne rett og slett ikke stole på at han ville følge den etablerte linjen man fulgte i familien når det gjaldt historieskriving.
Da han gjenopptok arbeidet på verket senere i livet, hoppet Claudius rett og slett over hele andre triumvirat. Men skaden var allerede skjedd, og familien påså at Claudius havnet i bakgrunnen. Da Pavias triumfbue til ære for den keiserlige familie ble reist i år 8 e.Kr., var Claudius navn risset inn lengst ut mot ene kanten, etter de avdøde prinsene Gaius og Lucius, og Germanicus barn. Det har senere vært reist spekulasjoner om inskripsjonen var lagt til av Claudius selv etter flere tiår, og at den opprinnelig ikke var der i det hele tatt.
Til tross for forakt fra den keiserlige familien, så det ut til at Claudius fra et tidlig tidspunkt av var respektert av allmennheten. Etter Augustus' død var han delegasjonsleder for equites (lavadelen), og da huset hans brant ned ønsket senatet at det ble gjenoppbygget med offentlige midler samtidig som de ville gi ham møterett. Tiberius avviste begge forslagene, men senatets støtte til Claudius fortsatte. I perioden som fulgte etter at Tiberius sønn Drusus døde, var det enkelte som fremmet Claudius som en potensiell tronarving. Det tyder på at det at Claudius ble utestengt fra offentlige verv, kan ha hatt bakgrunn i politiske motiver. Da dette imidlertid var i en periode hvor Sejanus, som var leder for Pretorianergarden, gjorde større utrenskninger i den romerske eliten, avslo Claudius å se nærmere på denne muligheten.
Etter at Tiberius var død, oppdaget imidlertid Caligula, som forøvrig var Claudius' nevø, at Claudius kunne være til nytte. Han utnevnte Claudius som medkonsul i år 37, med hensikt å fremme sin avdøde far Germanicus minne. Til tross for dette ble Claudius herjet med av sin nevø: latterliggjort, avkrevd store pengebeløp, ydmyket framfor senatet, og lignende. Ifølge Dio Cassius ble Claudius sykelig og tynn i Caligulas regjeringstid, mest sannsynlig på grunn av stress. Et portrett som muligens er av Claudius fra denne perioden, underbygger påstanden.
Styre
Den 24. januar i år 41 e.Kr. ble Caligula drept av en gruppe konspiratører under ledelse av pretorianeren Cassius Chaerea, med støtte fra flere medlemmer av senatet. Det finnes ingen bevis for at Claudius skulle ha stått bak komplottet, men det er blitt hevdet at han kjente til det på forhånd, ettersom han forlot åstedet kort tid før drapet på nevøen. Med drapene på Caligulas hustru og datter ble det tydelig at Cassius hadde planer utover konspirasjonen, og at han planla å utslette hele den keiserlige familien. I kaoset som fulgte, var Claudius øyenvitne til at Cassius hogde ned flere medlemmer av den romerske adelen, som ikke var involvert, inkludert flere av hans venner. Han flyktet til palasset og gjemte seg der. Ifølge tradisjonen ble han funnet av pretorianeren Gratus mens han gjemte seg bak en gardin, og plutselig utropt til keiser. En del av garden kan på forhånd ha besluttet å forfremme Claudius, og kan til og med ha skjedd med hans godkjennelse. Garden forsikret ham om at de ikke var ute etter å skade ham, og han ble ført til pretorianerleiren for bedre beskyttelse.
Senatet ble raskt samlet og begynte å diskutere hvordan det nye styret skulle være, men dette utartet til en diskusjon om hvem den nye keiseren skulle være. Da de hørte om pretorianernes krav, forlangte de Claudius utlevert til dem for godkjennelse, men Claudius avslo da han ante uråd. Enkelte historikere, særlig Josefus, hevdet at Claudius' handlinger var kontrollert av den judeiske kongen Herodes Agrippa. I en tidligere versjon av de samme hendelsene nedtoner imidlertid Josefus Agrippas rolle, så vi vet ikke helt sikkert hvor stor rolle han hadde i hendelsene. Senatet var etter hvert nødt til å gi etter, og til gjengjeld benådet Claudius nesten alle av konspiratørene.
Claudius gjorde en rekke grep for å styrke sin stilling i forhold til potensielle utfordrere om makten. De fleste gikk ut på å konsolidere hans stilling som paterfamilias innen den julisk-claudiske familien. Han antok navnet Cæsar som et cognomen, da navnet fortsatt veide tungt blant den romerske allmennheten. Ved å gjøre det, droppet han cognomenet «Nero», som han hadde adoptert som paterfamilias for Claudii-Neroene da hans bror Germanicus ble adoptert ut av familien. Til tross for at han ikke var adoptert av Augustus eller hans etterfølgere, følte han at han, som barnebarn av Octavia, Octavians søster, hadde retten til navnet. Han antok navnet Augustus ved sin tiltreden, slik også to av de tidligere keiserne hadde gjort ved tiltreden, og navnet «Germanicus» for å vise tilknytning til sin heltemodige bror, som var død. Han guddommeliggjorde også sin farmor Livia i den hensikt å fremme hennes posisjon som hustru av den guddommelige Augustus.
Imperiet utvides
Under Claudius gjennomgikk imperiet sin største ekspansjon siden Augustus styre. Provinsene Thrakia, Noricum, Pamfylia, Lykia og Judea ble annektert under ulike omstendigheter i hans regjeringstid. Annekteringen av Mauretania, som ble påbegynt da Caligula styrte, ble nå fullført ved at opprørsstyrkene ble overfunnet og kongeriket ble inndelt i to provinser. En annen viktig erobring var erobringen av Britannia.
Claudius sendte i år 43 Aulus Plautius og fire legioner til Britannia på oppfordring fra en av flere stridende stammer på øya. Britannia var attraktivt for romerne på grunn av dets ressurser, og da spesielt i form av gruver og slaver. Det var også et skjulested for galliske og andre opprørere, så det var et sterkt ønske om å underlegge seg området. Claudius selv reiste til Britannia, sammen med forsterkninger og elefanter, etter at de innledende offensivene var over. Han forlot Britannia etter 16 dager, men ble i provinsene en tid. Senatet avholdte en triumf for hans innsats, en ære forbeholdt medlemmer av keiserfamilien. Claudius endret senere på denne praksisen, slik at det også for enkelte av de erobrende generalene kunne avholdes triumfer. Han ble også tildelt navnet Britannicus. Han tok imidlertid i mot denne hedersbetegnelsen på vegne av sine sønner, da han aldri selv benyttet navnet. Da den britiske generalen Caratacus ble tatt til fange, ble han benådet. Han ble tildelt egen eiendom hvor han bodde resten av sin tid, noe som var en høyst uvanlig skjebne for en fiendtlig general.
Claudius gjennomførte i år 48 en folketelling, hvor man kom fram til at det var 5 984 072 romerske borgere, en økning på om lag én million siden folketellingen som ble utført ved Augustus død. Claudius hadde bidratt til økt antall borgere ved å innvilge status som borger for innbyggerne i enkelte av de romerske koloniene. Tildelingen av borgerstatus for disse innbyggerne var av strategisk betydning for romerne, da dette skulle fremme innbyggernes lojalitet og bidra til at disse raskere bidro til å sikre romerske interesser.
Lovgivning
Claudius dømte selv i flere av rettssakene som pågikk i hans regjeringstid. Historikere fra antikken hadde mange beklagelser rundt dette, hvor de påpeker at hans dømmeevne kunne være variabel, og at dommene ikke alltid var i samsvar med gjeldende lover. Han var også lettpåvirkelig. Claudius viste uansett stor interesse for rettssystemet. Han forlenget periodene hvor rettssaker ble foretatt, som var vinter og sommer, og kortet ned hvileperiodene mellom disse. Claudius innførte også en lov hvor saksøker måtte bli værende i byen mens rettssaken pågikk, slik forsvarerne måtte. Disse tiltakene førte til at rettssytemet fungerte mer effektivt. Minimumsalderen for juriemedlemmer ble hevet til 25 år for å sikre jurier med større erfaring.
Claudius løste også opp i konflikter som måtte oppstå i provinsene. Han friga Rhodos fra romersk styre som takk for deres lojalitet, og gav Troja skattefrihet. Tidlig under hans styre hadde grekere og jøder fra Alexandra sendt ham hver sin utsending etter at opptøyer hadde brutt ut mellom grupperingene. Dette resulterte i det berømte «Brev til Alexandrierne», hvor Claudius befestet jødenes rettigheter i byen, men også forbød en massiv jødisk innflytting. Ifølge Josefus forsterket også Claudius rettighetene til de øvrige jøder i Romerriket. En av Claudius' menn oppdaget at mange av de eldre romerske borgerne bosatt i dagens Trento i realiteten ikke var borgere. Keiseren erklærte den dagen at disse ville være å betrakte som borgere fra den dagen av, da det ville forårsake større problemer å frata dem denne statusen. Men i enkelttilfeller ble falske påstander om romersk borgerskap straffet hardt, og frigitte slaver som gav uttrykk for å tilhøre overklassen, solgt som slaver igjen.
En rekke edikt ble utformet i Claudius' regjeringstid. Disse spente over en rekke områder, fra medisinske råd til moralspørsmål. To kjente medisinske eksempler er et hvor barlindjuice blir anbefalt som behandling for slangebitt, og et annet å fise offentlig for god helse. En av de mer kjente ediktene omhandlet syke slavers rettigheter. Slaveeiere hadde hatt for vane å levne de syke slavene i Asklepiostempelet for å dø, for så å kreve dem tilbake dersom de overlevde. Claudisu erklærte at slaver som kom seg etter en slik behandling, skulle frigis. Videre kunne slaveeiere som ikke ønsket å ta denne risikoen, men heller drepte slavene, tiltales for mord.
Offentlige arbeider
I sin regjeringstid sto Claudius bak byggingen av en rekke offentlig bygninger, både i hovedstaden og i provinsene. Han fullførte to akvedukter, Aqua Claudia og Anio Novus, begge påbegynt av Caligula. Disse nådde inn i byen fra år 52, hvor de møttes ved den kjente Porta Maggiore. Han restaurerte også en tredje akvedukt, Aqua Virgo.
Claudius var spesielt interessert i forbedring av infrastruktur til transport, og sto bak byggingen av flere veier og kanaler i både Italia og provinsene. Blant de større prosjektene var en større kanal som gikk fra Rhinen til havet, samt en vei som gikk fra Italia til Germania, påbegynt av hans far Drusus. Nærmere Roma fikk han bygd en farbar kanal som gikk fra Tiberen til Portus, som var hans nye havn rett nord for Ostia. Denne havnen var konstruert som en halvsirkel med to moloer og et fyrtårn på dets munning. Denne konstruksjonen bidro også til å redusere oversvømmelser i Roma.