cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress
NKVTS ble etablert av regjeringen etter initiativ fra fem departementer i 2004 gjennom en sammenslåing av flere forskningsinstitusjoner, hovedsakelig ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo (UiO), og var heleid av UiO fra 2004 til 2019. Fra 2019 er Universitetet i Bergen majoritetseier og dermed morselskap. NKVTS er fortsatt et tilknyttet institutt («randsoneinstitutt») ved UiO og defineres derfor som en enhet ved UiO i bred forstand. Det har et nært samarbeid med Psykologisk institutt, Det medisinske fakultet og Oslo universitetssykehus; mange av NKVTS' forskere er også ansatt som professorer eller førsteamanuenser ved UiO. NKVTS driver først og fremst grunnforskning samt anvendt forskning hovedsakelig knyttet til det kliniske feltet, f.eks. implementerings- og behandlingsforskning. NKVTS arbeider også med formidling og undervisning, særlig i samarbeid med UiO. Instituttet var samlokalisert med Det medisinske fakultet på Oslo universitetssykehus, Ullevål til 2013, da det flyttet til Nydalen. NKVTS er organisert som et statsaksjeselskap. Instituttet er primært finansiert av Helse- og omsorgsdepartementet, Justis- og beredskapsdepartementet og Barne- og familiedepartementet, og har også større prosjekter finansiert av Forskningsrådet og EU.
Historie og fokus
NKVTS ble etablert av regjeringen i 2004 gjennom en sammenslåing av fire institusjoner med røtter tilbake til 1950-årene. Tre av de fire forløperne var knyttet til Universitetet i Oslo. Forløperne var:
Fra Kontoret for katastrofepsykiatri til NKVTS
Den eldste forløperinstitusjonen, Kontoret for katastrofepsykiatri, har røtter i den forskningen Leo Eitinger stod i spissen for ved Universitetet i Oslo fra 1950-årene, særlig om psykiske stressreaksjoner hos soldater, flyktninger og konsentrasjonsleiroverlevende. Eitingers arbeid bidro vesentlig til etableringen av Forsvarets psykologisk-psykiatriske tjeneste. Fra 1960-årene ble forskning innen militærpsykiatri videreført i et samarbeid mellom Universitetet i Oslo og Forsvarets sanitet. Militærpsykiateren Arne Sund ble ansatt i den nye stillingen som sjefpsykiater i Forsvaret og leder for Forsvarets Kontor for psykiatri i 1965. Sjefen for Forsvarets sanitet, lege og general Torstein Dale, spilte en avgjørende rolle i oppbyggingen av Forsvarets innsats innen militærpsykiatri. Med støtte fra Dale bygget Arne Sund opp norsk militærpsykiatri til å bli ledende innen NATO og bidro til etableringen av fagområdet katastrofepsykiatri internasjonalt, med relevans for blant annet terror, naturkatastrofer og store ulykker. Allerede fra 1960-årene var det planlagt opprettelsen av et forskningsinstitutt innen katastrofe- og militærpsykiatri knyttet til både Universitetet i Oslo og Forsvarets sanitet. I 1978 ble Kontoret for katastrofepsykiatri etablert som en formell enhet under Det medisinske fakultet og Forsvarets sanitet, plassert på Gaustad sykehus, og med Sund som leder og professor i katastrofepsykiatri. Samtidig ble fokusområdet utvidet fra militærpsykiatri til også å omfatte «dagliglivets kriser, ulykker, vold, ungdomsårenes suicidologi og alkohol- og narkotikaproblemer». Gjennom Sunds innsats ble Norge «et foregangsland innen forskning på virkninger av massedød, krig, katastrofer, ulykker og alle slag vold».
Sund ble i 1984 etterfulgt som professor og leder for Kontoret for katastrofepsykiatri av militærpsykiateren Lars Weisæth, som ledet institusjonen til den ble innlemmet i NKVTS med Weisæth som en av fire forskningsledere 20 år senere. Leo Eitinger, beskrevet av Arne Sund som katastrofepsykiatriens «bestefar», var som professor emeritus i 1980-årene knyttet til institusjonen; UiOs menneskerettighetspris, Eitingerprisen, ble etablert i denne perioden. Nils Retterstøl skrev at «med sine erfaringer, med sin kunnskap og ved sin visdom var [Eitinger] naturligvis en meget verdifull ressursperson ved kontoret. Kontoret for katastrofepsykiatri kom nettopp til å arbeide med problemområder som hadde vært sentrale ikke bare i hans faglige liv, men også i hans privatliv.» Andre sentrale medarbeidere var psykiaterne Reidar Schwebs, Ulrik Malt, Are Holen og Lars Mehlum, og psykologen Ellinor F. Major. Et stort forskningsprosjekt ved Kontoret for katastrofepsykiatri var UNIFIL-undersøkelsen om psykisk helse hos norske FN-veteraner. Stressmestringsteamet for internasjonale operasjoner i Forsvarets sanitet, etablert 1996, var underlagt og samlokalisert med Kontoret for katastrofepsykiatri. Forskningsvirksomheten i disse organisasjonene ble en del av NKVTS mens det kliniske arbeidet ble videreført innen Forsvarets sanitet, idag organisert i Forsvarets Institutt for militærpsykiatri og stressmestring.
Psykososialt team for flyktninger ble etablert av regjeringen i 1986 og var en del av Helsedirektoratet, og ble et senter under Instituttgruppe for psykiatri ved Universitetet i Oslo i 1990; institusjonen ble ledet av psykiateren Edvard Hauff, senere av psykiateren Nils Johan Lavik, psykologen Nora Louise Ahlberg og psykologen Nora Sveaass. Nasjonalt ressurssenter for seksuelt misbrukte barn ble etablert av regjeringen i 1995 etter et enstemmig stortingsvedtak og var knyttet til barneavdelingen ved Aker sykehus; initiativtaker og første leder var barnelegen, senere Ullevål-direktør, Erik Kreyberg Normann. Kompetansesenter for voldsofferarbeid ble etablert av regjeringen Brundtland og åpnet i 1996, administrativt lagt til Høgskolen i Oslo.
NKVTS som tverrfaglig forskningssenter
Instituttet var heleid av Universitetet i Oslo fra 2004 til 2019 og er fremdeles et tilknyttet institutt ved UiO. Det har et nært samarbeid særlig med Psykologisk institutt og Institutt for klinisk medisin ved UiO, der mange av senterets forskere også er professorer eller førsteamanuenser; det har også et nært forskningssamarbeid med Oslo universitetssykehus. NKVTS var samlokalisert med deler av Det medisinske fakultet på Oslo universitetssykehus, Ullevål fra 2004 til 2013, da senteret flyttet til Nydalen, der senteret holder til like ved Justis- og beredskapsdepartementet. NKVTS er organisert som et statsaksjeselskap og har 107 ansatte (2021). I 2018 foreslo regjeringen å innlemme NKVTS i Folkehelseinstituttet. NKVTS gikk inn for å videreføres som et senter ved Universitetet i Oslo, ved å bli reintegrert i den ordinære universitetsstrukturen ved UiO slik NKVTS' forløpere var før 2004 da de var del av Det medisinske fakultet, og dette har hele tiden vært NKVTS' foretrukne løsning. I 2019 foreslo regjeringen at NKVTS skal videreføres som et selvstendig statseid aksjeselskap, og at statens aksjer i NKVTS skal forvaltes av Norwegian Research Centre som eies av fire universiteter med Universitetet i Bergen som majoritetseier. Det er varige restriksjoner både i overtagelsesavtalen og vedtektene som sikrer at NKVTS videreføres som et selvstendig, frittstående forskningsinstitutt, og at aksjonær ikke kan gjøre vesentlige endringer i selskapet eller styre den faglige utviklingen av instituttet, og NKVTS er dermed ikke en del av NORCE. NKVTS er et ikke-kommersielt, statlig forskningsinstitutt, og ikke et oppdragsinstitutt. Det var også en forutsetning for overføringen at NKVTS fortsatt skal være del av UiOs randsone, og videreføre det nære samarbeidet med UiO, bl.a. om professor II-stillinger ved UiO for NKVTS' forskere. Styret består av representanter for samarbeidsinstitusjonene Universitetet i Oslo, Universitetet i Bergen og Helse- og omsorgsdepartementet i tillegg til ansattrepresentanter; styreleder er tidligere assisterende helsedirektør Herlof Nilssen.
NKVTS får sine oppdrag og finansieres direkte av regjeringen. NKVTS har også mange prosjekter finansiert av Forskningsrådet og EU. NKVTS driver først og fremst grunnforskning samt anvendt forskning hovedsakelig knyttet til det kliniske feltet, f.eks. implementerings- og behandlingsforskning. NKVTS driver ikke med oppdragsforskning i særlig grad. I tillegg til forskning arbeider NKVTS med formidling og undervisning og veiledning av viderekomne studenter og forskerrekrutter, særlig i samarbeid med UiO.
NKVTS er tverrfaglig og forskningen rommer psykologiske, psykiatriske, samfunnsvitenskapelige og rettslige perspektiver. Tre av de fire forløperinstitusjonene var de første årene dominert av psykiatere og andre leger, flere med militær bakgrunn, og arbeidet var lenge preget av en medisinsk modell, men fra 1990-årene har psykologer vært i flertall, og et flertall av forskerne har idag psykologifaglig bakgrunn. Forskningen er idag i større grad preget av samarbeid mellom psykologi og psykiatri, og andre fagområder, og større vekt på normalpsykologi.
NKVTS har en rekke større forskningsprosjekter om de psykologiske og samfunnsmessige virkningene av terrorisme, blant annet om terrorangrepene i Norge 2011. NKVTS har også en rekke prosjekter om ofre for naturkatastrofer, barnesoldater, tortur, flyktninger, seksuell vold, ofre for væpnede konflikter og militærpersonells psykiske helse. NKVTS fikk i oppgave av regjeringen å følge opp de overlevende etter terrorangrepene i Norge 2011 og Utøya-studien ved NKVTS er sentral i internasjonal traumeforskning; NKVTS har også gitt råd til fagmiljøer i andre land etter terrorangrep, bl.a. etter angrepene i Paris i 2015 og Nice i 2016. I 2014 bevilget regjeringen 60 millioner kroner til et stort forskningsprogram om vold i nære relasjoner, som gjennomføres av NKVTS og NOVA. Sammen med Forsvarets sanitet står NKVTS bak Afghanistanundersøkelsen, et forskningsprosjekt på Afghanistanveteraners psykiske helse utført for Forsvarsdepartementet.
I tillegg til sine oppgaver innen forskning, undervisning og formidling er NKVTS faglig rådgiver for regjeringen innen instituttets ekspertiseområder og har enkelte beredskapsfunksjoner når det settes nasjonal krisestab. I forbindelse med koronavirusutbruddet i 2020 representerer psykologiprofessor Tine Jensen NKVTS i den nasjonale krisestaben. Psykologen Nora Sveaass, seniorforsker og forskningsleder for flyktninghelse og tvungen migrasjon ved NKVTS, representerte Norge i FNs torturkomité fra 2005.
De faglig ansatte omfatter toppstillingen forsker I/professor (NKVTS har som praksis at forskere I har bistillinger som professor ved UiO og andre universiteter), mellomstillingene forsker II og forsker III, og i tillegg prosjektmedarbeidere/forskningsassistenter, stipendiater og postdoktorer. I den faglige ledelsen styrer i stor grad forskerne i toppstillingene instituttet kollegialt, slik det er vanlig i instituttsektoren. Legen Cecilie Daae er direktør for NKVTS fra 2023.
Kjente forskere ved NKVTS
Listen omfatter også forskere ved NKVTS' fire forløperinstitusjoner, hvorav tre var enheter ved Det medisinske fakultet ved UiO og Kontoret for katastrofepsykiatri var en del av både UiO og Forsvarets sanitet (FSAN)
Benjamin Bristow
Benjamin Helm Bristow (født 20. juni 1832 i Elkton i Kentucky, død 22. juni 1896 i New York) var en amerikansk advokat, offiser under den amerikanske borgerkrigen og republikansk politiker, kjent som USAs 30. finansminister under president Ulysses S. Grant i perioden mellom 4. juni 1874 og 20. juni 1876.
Biografi
Bristow ble uteksaminert fra Jefferson College (nåværende Washington & Jefferson College) i 1851 etter å ha studert rettsvitenskap under ledelse av hans far Francis Marion Bristow, som var kongressmedlem i perioden 1854 til 1861. Han begynte deretter på sin karriere som praktiserende advokat i Kentucky i 1853. Bristow deltok i den amerikanske borgerkrigen under nordstatenes hær, men ble hardt skadet i 1862 under slaget ved Shiloh. Han ble siden forfremmet til obersts grad og var i 1863 med på å fange brigadgeneral John Hunt Morgan i sørstatenes hær.
Etter krigen fra 1865 til 1866 var han assisterende advokat under United States Attorney, og fra 1866 til 1870 var han disktriktsadvokat for Louisville disktrikt. Fra 1870 til 1872 (med noen måneders lovpraksis sammen med den fremtidige høyesterettsjustitiarius John M. Harlan), tjenestegjorde Bristow som den første utnevnte Solicitor General. I 1873 nominerte president Ulysses S. Grant han til justisminister i tilfelle den daværende ministeren George Henry Williams ble innvalgt som den neste høyesterettsjustitiarius, en eventualitet som likevel ikke ble aktuell.
Finansminister og Whiskey Ring
Grant utnevnte Bristow til finansminister i juni 1874 som etterfølger av William Adams Richardson etter at han ble involvert i en politisk skatteskandale. Som finansminister tok han initiativ til en etterlengtet intern reorganisering av finansdepartementet, som gikk på å effektivisere en rekke sentrale organer som for eksempel skatteetterforskning og konsoliderte en rekke distrikter for Internal Revenue Services innsamling av skatter og lignende distrikt for United States Customs Service.
Bristow satt som anklager under den såkalte Whiskey Ring, som hadde sitt hovedkvarter i St. Louis, og som i 1870 hadde svindlet vekk rettmessige inntekter fra de føderale myndighetene gjennom destillasjon av whiskey. Bakmennene ved destillasjon og inntektsfunksjonærer i St. Louis, Milwaukee, Cincinnati og andre store byer var innblandet, med summer i millionklassen over en seksårsperiode (1870 til 1876), som ble delt mellom destillører og funksjonærer. Noen av disse summene gikk også til det republikanske kampanjefondet for å kunne brukes til en fremtidig kampanje til fordel for Ulysses S. Grants gjenvalg.
Av de kjente anklagende og medskyldige i Washington, D.C. var Orville E. Babcock, som var president Grants personlige sekretær og nære venn, noe som gjorde at Grant ble involvert inn i rettsforfølgningen. Gjennom Bristows bestrebelser ble mer enn 200 menn siktet, hvor et større antall også ble dømt til fengselsstraffer. På grunn av friksjoner mellom han selv og president Grant valgte Bristow å frasi seg embetet som finansminister i juni 1876. Han var valgte likevel å stille som republikansk presidentkandidat under nominasjonen til presidentvalget i USA 1876. Etter 1878 praktiserte han advokatyrket sitt i New York City helt fram til han døde den 22. juni 1896.
Microrhopala
Microrhopala er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Levevis
Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Disse artene holder seg gjerne til én eller noen få vertsarter, larvene minerer i bladene til de samme plantene som de voksne gnager på. Denne slekten omfatter arter som for det meste lever på ulike planter i kurvplantefamilien.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Canada i nord til Colombia i sør.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene. Noen ganger blir noen asiatiske slekter også plassert i Chalepini.
Bembidion obtusum
Bembidion obtusum er en av billene i delgruppen (underfamilien) skyggeløpere (Trechinae) i familiegruppen løpebiller.
Systematikken innen slekten Bembidion er uavklart, enkelte deler slekten opp i flere slekter, mens andre plasserer artene i underslekter.
Utbredelse
Bembidion obtusum finnes i nesten hele Europa, østover i Asia til Kaukasus og vest i Sibir. Den er også registrert fra Norge.
Utseende
Bembidion obtusum er en liten løpebille, mellom 3-3,5 millimeter lang. Den er mettalisk, mørk, svart-brunlig og har en ganske slank og litt flat kroppsform. Antenneleddene har lange hårbørster i spissen, antennens fjerde ledd har fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se), Fasettøynene er noe utstående. Maxillarpalpene har et lite og nålformet endeledd, dette skiller slekten fra de andre nordiske løpebillene, hvor dette leddet er mye større og mer økseformet. Mange av artene i slekten Bembidion er like hverandre og er vanskelige å artsbestemme.
Levevis
Bembidion obtusum tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Portugal under EM i friidrett 1998
Portugal deltok i EM i friidrett 1998 som ble arrangert 18.–23. august 1998 i Budapest. Utøvere fra Portugal tok seks medaljer i mesterskapet.
Fylkesvei 1754
Fylkesvei 1754 går mellom Vangsvegen og Ringgata i Hamar kommune.
Strekningen ble fastlagt 2019, og består av en arm av den tidligere fylkesvei 77 (Hedmark).
Erik Mustad
Jan Erik Mustad (født 18. april 1965 i Kristiansand ) er en norsk filolog og sakprosaforfatter med britisk politikk, samfunn og konflikten i Nord-Irland som spesialitet. Han er førstelektor i britiske studier og didaktikk ved Universitetet i Agder.
Han er utdannet cand.philol fra Universitetet i Bergen og Høgskolen i Agder. Mustad har undervist i britiske, irske og amerikanske studier og didaktikk ved Agder Distriktshøgskole, Høgskolen i Agder, Høgskolen i Telemark (Høgskolen i Sørøst-Norge) og Universitetet i Oslo. Våren 2020 var han gjesteforsker ved Minnesota State University Moorhead, USA.
Siden 1995 har Mustad kommentert for flere norske medier om britiske forhold, særlig politikk og samfunn. Han har kommentert alle britiske parlamentsvalg siden 1997, det kongelige bryllupet i 2011 mellom prins William og Kate Middleton og folkeavstemningene om skotsk uavhengighet i 2014, brexit-avstemningen i 2016 og bryllupet mellom prins Harry og Meghan Markle i 2018. Han har skrevet flere bøker og artikler om Storbritannia og USA.
I april 2020 ble han Lord Jan Erik Mustad. Han endret navn til Erik Mustad i mai 2020.
Gaeru av Baekje
Gaeru av Baekje (født ?, død 166) var 4. konge i det koreanske kongedømmet Baekje. Ifølge Samguk Sagi var han sønn av den foregående kong Giru.
I 132 fikk han bygd Bukhan fjellfestning i dagens Goyang i provinsen Gyeonggi i Sør-Korea. Baekje bekjempet mange Goguryeoinvasjoner fra denne festningen og den femte kongen, Chogo baserte sin nordlige invasjon på denne festningen.
Baekjes forhold til Silla var fredelig inntil 165 da Sillaminister Gilseon (hangul: 길선, hanja: 吉宣) mislyktes i et statskupp og flyktet til Baekje. Gaeru gav han ly, til tross for at Sillakongen Adallas skriftlige ønske om hans retur. Til slutt angrep Silla Baekje og det ble deretter utkjempet en krig i Sobaekfjellene.
Samguk Sagi skriver at Gaerus eldste sønn ble den femte Baekjekongen, Chogo, og hans andre sønn ble senere den åttende kong Goi. Dette er antatt å vise en intern maktkamp mellom to kongefamilier. Den 21. kongen, Gaero (også kjent som Geungaeru) tok Gaerus navn for å styrke legitimiteten til denne kongelinja.
Kilentunnelen (Fusa)
Kilentunnelen er en 37 meter lang tunnel på Sævareidvegen fylkesvei 549 i Bjørnafjorden kommune ved Svinahola i Henangervatnet.
Skrotplukker
Skrotplukker, eller fillepeller, er et begrep som ble mye brukt i England (ragpicker) og i Frankrike (chiffonnier), fra 1800-tallet til tidlig på 1900-tallet om folk som livnærte seg av å lete gjennom søppel i bygatene for å samle materiale som kunne brukes til gjenvinning. Rester av klestøy og papir kunne bli til papp, knust glass kunne smeltes om og gjenbrukes, til og med døde katter og hunder kunne bli flådd for å lage klær.
De utførte ikke selve resirkuleringen av materialene selv. De bare samlet inn alt de kunne finne, og leverte det til en hoved-skrotplukker, vanligvis en tidligere skrotplukker, som igjen kunne selge det videre, for det meste etter vekt, til rike investorer som hadde midler til å omforme materialene til noe mer lønnsomt.
Historisk og samfunnsmessig sammenheng
Selv om det var et yrke kun for folk i den laveste av arbeiderklassene, ble skrotplukking ansett som et ærlig yrke, mer på linje med en gatefeier enn en tigger. I Paris ble for eksempel skrotplukkerne regulert med lov: Deres virksomhet var begrenset til visse tider på natten, og de ble pålagt å returnere noen særdeles verdifulle gjenstander til sine eiere eller til myndighetene.
Da Eugène Poubelle innførte søppelbøtten i 1884 ble han kritisert i franske aviser for å blande seg i skrotplukkernes levebrød. Etter hvert kom moderne sanitæranlegg og resirkuleringsprogrammer som førte til at yrket avtok, men det forsvant ikke helt. Skrot- og bein-menn er ikke uvanlig i England i dag. Skrotplukking er fortsatt utbredt i den tredje verden i dag, for eksempel i Mumbai i India, hvor de tilbyr de fattigste i samfunnet i områder med søppel og resirkulering en sjanse til å tjene en hånd-til-munn-inntekt.
Bruk av begrepet gjennom tidene
En del av leiegårdene i Chatham Square på Manhattan i New York ble kjent som skrotplukkernes plass (Rag-picker's Court), da de fleste av innbyggerne der hadde dette som yrke. I 1879 tok journalisten William Allen Rogers med den skrotstrødde gårdsplassen i avisen Harpers Weekly som en del av en artikkelserie om graveringer som var fokusert på indre-by-liv.
I romanen Les Misérables (1862), er karakteren Vargouleme en skrotplukker. Han anser seg selv heldig fordi, i motsetning til mange andre på gatene i Paris, har han et yrke.
Francis Saltus Saltus Skygger og forbilder (1890) inneholder et dikt om skrotplukkere med tittelen Den gamle skrotplukker i Paris (The Old Rag-picker of Paris).
Original Rags (1899) er en medley for piano, et tidlig eksempel på Ragtime-sjangeren, som refererer til skrotplukkere, samt et ordspill på begrepet.
Den britiske gitaristen og sangeren Mark Knopfler ga ut albumet The Ragpicker's Dream i 2002 hvor en sang også har denne tittelen. Tittelen kan oversettes med «Skrotplukkerens drøm», en henvisning til billig brennevin, muligens hjemmebrent, som fattigfolk hadde råd til.
Now That’s What I Call Music! 9 Dance Edition
Eksterne lenker
Now That's What I Call Music! discography
Romania under EM i friidrett 1998
Romania deltok under EM i friidrett 1998 som ble arrangert 18.–23. august 1998 i Budapest. Utøvere fra Romania tok sju medaljer under mesterskapet.
Jeppe – den grymma komedin
Jeppe – den grymma komedin (Jeppe: The Cruel Comedy) er en opera fra 2001 skapt og bestilt av librettist-regissør Claes Fellbom med komponist Sven-David Sandström, basert på Ludvig Holbergs skuespill, Jeppe på Bjerget, oppdatert til en moderne setting, med fjernsyn som et hovedtema. Den ble laget for å feire 25-årsjubileet for Folkoperan, hvor Fellbom var administrerende direktør. Den ble spilt mer enn førti ganger. Fellbom oversatte librettoen sin til engelsk og regisserte den første engelskspråklige produksjon ved Indiana University Bloomington School of Music i februar 2003, hvor Sandström er ansatt.
Svensk oppsetting
Operaen hadde urpremiere 21. september 2001 på Folkoperan i Stockholm under musikalsk ledelse av Niklas Willén, dirigenter var Niklas Willén/Kerstin Nerbe/Joakim Unander med scenografi av Bengt Gomér. Kostymer var ved Karin Erskine, lys ved Linus Fellbom og masker og parykker Therésia Schütz.
Amerikansk oppsetting
Den amerikanske premieren, med oversettelse og regi av Fellbom, ble dirigert av David Effron og var den 370. produksjonen ved Indiana University Opera Theater. Scenografi var ved C. David Higgins med lyssetting av Michael Schwandt. Den opprinnelige hovedrollen Michael Weinius spilte to av forestillingene og alternerte med studenten Taylor Hightower. Produksjonen hadde fire oppføringer (7., 8., 14., 15. februar), som er vanlig for alle operaproduksjoner ved Indiana University.
Synopsis
Historien omhandler en forfatter som heter Jeppe Verflucht, med et etternavn som betyr "forbannet", spilt av en baryton som hovedsakelig synger i sitt øvre register. Han blir funnet mens han er døddrukken på et berg av Erik og Josh, som er ansatte hos mediabaron Harry Schoenberg. Schoenberg hadde vraket Jeppes manuskript rundt tjue år tidligere, og nå planlegger Schoenberg å plassere ham i sitt eget reality-TV-show hvor Jeppe tror han er i himmelen i 1920-årene, der han har til hensikt å forulempe forfatter ved å la ham våkner opp i Schönbergs sengen ved siden av sin kone, Beatrice, en fiolinist hvis forhold til sin mann har blitt forsuret siden han tvang henne til å ta en abort. Etter det har hun ikke spilt igjen. Beatrice er Fellboms verk og det finnes ikke noe tilsvarende i Holbergs originale. For å komplisere tingene ytterligere har, Jeppes hustru, Dolly, en bussjåfør, som har anklaget Jeppe for å være impotent, en affære med Erik, som, sammen med Josh (en bokholder), er en av kameramennene på showet. De andre hovedkarakterene innbefatter La Diva, stjernen i Shoenbergs musikal fra den amerikanske borgerkrigen, og Luna, Jeppes bartender, en neo-hippie som hevder at hennes navn ble gitt til henne av Jimi Hendrix da han berørte morens mage i Woodstock.
I motsetning til mange operaer, står handlingen og det visuelle ofte i en stor kontrast til teksten. I en scene, sier teksten at Schönberg piner Jeppe fysisk når han faktisk ikke gjør det.
Nær slutten av operaen, bærer Erik en cowboyhatt og skriker demonisk på Jeppe på en måte som er mer beslektet med rock enn opera. I den amerikanske premieren, ble rollen spilt av Nathan Baer, den eneste av de større rollene som ikke ble rullert i fire forstillingene, hadde en tilnærming til rollen i denne scenen som minnet om Oingo Boingos Danny Elfman. Det er flere hentydinger til rockemusikk av Luna og gjestene på tavernaen henne, som siterer Janis Joplins "Oh Lord, won't you buy me a Mercedes-Benz."
Jeppe møter Beatrice første gangen når hun ved et uhell skubber ham med sykkel sin sykkel så han faller. Hun sykler i joggedrakt og det er uvanlig for en kvinne å benytte bukser i en opera når hun spiller en kvinne. I den opprinnelige produksjonen, bar kvinnene kjoler unntatt i denne scenen.
Opera ender tilslutt lykkelig med Jeppe og Beatrice finner hverandre, og Schoenberg utgir Jeppes roman.
Råstu
Råstu er et fjell i Sunndal kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 1 673 meter over havet.
Lilandtunnelen
Lilandtunnelen er en 47 meter lang tunnel på Dalavegen fylkesvei 314 i Voss ved Vikagrovi.
Elmholt allé (Oslo)
Elmholt allé (1-13, 2-22) er en vei på Abbediengen (bydel Ullern) i Oslo. Den går mellom Harbitzalleen og Adventveien. Det er imidlertid begrensninger på kjøring i området, og praktisk talt hele veien er å betrakte som gang- og sykkelvei.
Veien fikk navn i 1994 etter eiendommen Elmholt i Sigurd Iversens vei, der J. Olsens Enke (i sin tid ledet av Sigurd Iversen) hadde hagesenter og planteskole. Firmaet har siden flyttet til nedenfor Sigurd Iversens vei mot jernbanelinjen.
Theo Reinhardt
Theo Reinhardt (født 17. september 1990) er en tysk syklist.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 5 i lagforfølgelse.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 9 i madison.
Henning Bommel
Henning Bommel (født 23. februar 1983) er en tysk syklist.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 5 i lagforfølgelse.
Falsomelanauster
Falsomelanauster er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved av løvtrær, ofte like under barken.
Geir Olav Bøgseth
Geir Olav Bøgseth (født 26. juli 1968) er en norsk tidligere fotballspiller, som spilte midtstopper for blant annet Rosenborg Ballklub og Idrettsklubben Start.
Falsomelanauster
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia (Vietnam).
Geir Olav Bøgseth
En uke før sin 18-årsdag fikk Bøgseth sin A-lagsdebut for Rosenborg da han 19. juli 1986 kom inn som innbytter i bortekampen mot i Intertoto Cup. Bøgseth spilte en håndfull seriekamper for Rosenborg før kjøpte ham foran 1989-sesongen for 90 000 kroner. Etter 1990-sesongen forlot Bøgseth Start for, der hans spilte i 1991 og 1992. I 1993 dro han videre til. Foran 1996-sesongen gikk han til.
Per 2022 er han lærer ved Nidarvoll skole.
Stutum
Stutum (avledet av stut-dum ) var en rollefigur skapt og spilt av den norske skuespilleren Bjørn Sand. Figuren ble skapt i midten av 1960-årene og dukket jevnlig opp i sketsjer og innslag på fjernsyn og radio frem til begynnelsen av 1990-årene. Stutum var også fast innringer i Totto Osvolds radioprogrammer fra 1972 til 1994. Rollefiguren ga blant annet grobunn til ordet stutum, som betegner en «dum, egoistisk og forstokket person».
Mount Exley
Mount Exley er et fjell på 1 980 moh i Wallabies Nunataks, vest for Churchill Mountains i Antarktis. Det ble fikk navn etter R. R. Exley, et medlem av gruppen som overvintret ved Cape Hallett i 1962, og som arbeidet som tekniker på et geomagnetisk prosjekt.
Stutum
Om karakteren
Forløperen til Stutum dukket opp på fjernsyn jevnlig fra midten av 1960-årene, blant annet under NRKs månelandingssending i juli 1969. Der spilte Sand «kverulanten» i sketsjen «Folkets røst». Siden finslipte Sand karakteren, døpte ham Stutum og debuterte i 1972 som fast innringer til Totto Osvolds kveldsradiosending Nattata. Meningen var at Stutum kun skulle delta i et par sendinger, men ble raskt så populær at han ble et fast innslag. Høsten 1973 dukket Stutum også opp på skjermen i programmet Løs på snippen med Harald Tusberg.
Stutum er en ubehøvlet og brautende norsk mann, «uten sosiale antenner, men med bøtten full av fordommer mot annerledestenkende, internasjonal solidaritet og kvinnefrigjøring». Han klager over alt og alle, og han er rasistisk, kjønnsdiskriminerende og motstander av alle typer forbud. Stutum fremstilte seg selv som en representant for folkedypet, en «riksgrinebiter» og kranglefant. I strid med den gjeldende revytradisjonen i Norge, var han heller ikke noen bygdeoriginal eller enkel arbeider, men «en gjennomsnittlig, veltilpasset urban middelklassemann med bil og leilighet».
Allerede sommeren 1966 ble karakteren – som da ennå ikke hadde fått navnet Stutum – debattert på Stortinget i forbindelse med en debatt om NRK. Senterparti-politikeren og NRK-kritikeren Johan Østby mente Sands karakter var et sunnhetstegn og fremmet «psykisk sunnhet». Han mente det bare skulle «mangle at en nasjon som har elsket Peer Gynt, ikke skulle tåle litt selvironi».
Popularitet og fall
Stutum ble svært populær i Norge, ikke minst fordi mange kunne kjenne seg selv og andre igjen i karakteren. Ifølge Aftenpostens Torstein Hvattum fremstod Stutum som et «speilbilde av den selvgode, egoistiske landsmannen han mente å se stadig flere av i kjølvannet av oljerikdommen». Hvattum gir også figuren æren for at drøyere politisk satire ble mer akseptert på norske scener. Figuren ble kjent for sitater som: «Det er direkte livsfarlig å være nordmann» og «Vi lever i en politistat. Direkte diktatur».
I begynnelsen av 1990-årene sluttet Sand å spille den fiktive figuren, ifølge seg selv fordi Stutum fikk for mange tilhengere som tok ham på alvor og ikke forsto satiren. Holdningene til Stutum var plutselig blitt «stuerein politisk tale», og «innhentet av den politiske utviklingen, og Sand våget ikke lenger å la Stutum harselere for eksempel med innvandrere», skriver medieviteren Leif Ove Larsen i ''Respektløs moro? Satire og parodi i 1960-årenes tv-komedie''.
Selv uttalte Sand at: «Sannheten er at når vi lo av Stutum, var det oss selv vi lo av. Mange har kanskje litt vanskelig for å akseptere det.» Både Sand og Osvold opplevde at folk kom og takket dem: «Det var da folk begynte å bli enige med Stutum, at det ble skummelt», sa Osvold i et intervju med Adresseavisen i 2015. Både Osvold og Sand mente Stutum «fyrte opp populismen på en måte som gjorde dem skeptiske til å fortsette».
Politisk sett sto Sand langt unna holdningene til Stutum, og han pensjonerte figuren for godt i 1998. Dagbladet konstaterte i 2000 at «virkeligheten har innhentet hans Stutum-skikkelse» og at «Stutum-segmentet i den norske befolkning er nå landets største parti».
Brit Solli
Siden september 2005 har Solli vært professor i middelalderarkeologi og samlingsansvarlig for den middelalderarkeologiske samlingen ved Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. I perioden august 2012 til juli 2015 hadde Solli permisjon fra sin stilling ved UiO for å være vitenskapelig leder for Senter for grunnforskning (Centre for Advanced Study, CAS) ved Det Norske Videnskaps-Akademi.
Nils Schomber
Nils Schomber (født 15. mars 1994) er en tysk syklist.
Han representerte Tyskland i Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 5 i lagforfølgelse.
Brit Solli
Utdannelse og karriere
Solli avla magistergraden i nordisk arkeologi ved Universitetet i Oslo i 1988. Hun var ansatt som førstekonsulent og senere rådgiver hos Riksantikvaren 1988 -1989. I perioden 1990 -1993 var Solli universitetsstipendiat ved Universitetets Oldsaksamling, UiO.
Ida Fladen
Ida Marie Fladen (født 16. januar 1986) er en norsk radioprofil og programleder. Hun kommer fra Rælingen i Akershus.
Brit Solli
Utdannelse og karriere
Solli disputerte i 1994 for dr.art. graden med avhandlingen ''Narratives of Veøy. An Investigation into the Poetics and Scientifics of Archaeology''. Avhandlingen omhandler grunnlagsteoretiske problemer i arkeologi eksemplifisert ved en studie omkring det middelalderske kjøpstedet på Veøya i Romsdal. Drøfting av problemstillinger omkring arkeologiens poetikk og kildekritikk, samt inkommensurabiliteten mellom de folkloristiske fortellinger og de arkeologiske fortellinger utgått fra Veøy står sentralt i avhandlingen.
Ida Fladen
Hun gikk radiolinjen ved Danvik Folkehøgskole i Drammen, og jobbet deretter i radiostasjonen NRJ, for øvrig sammen med Petter Pilgaard.
TV
Hun har vært programleder for radioprogrammet Miksteip på NRK P3. I 2013 var hun programleder for livsstilprogrammet Prosjekt perfekt på NRK. I 2014 sluttet hun i NRK og begynte i TV 2, der hun sommeren 2014 var programleder for Sommertid sammen med Gunhild Dahlberg og Guri Solberg. Høsten 2014 var hun programleder i Idol Junior på TV 2.
I januar 2018 meddelte Fladen at hun sluttet i TV 2. Samtidig ble hun å se i nett-TV-programmet Spårtsklubben på VGTV.
Hun var høsten 2021 deltager i TV Norges Kongen befaler, der hun til slutt endte opp på andreplass bak Einar Tørnquist.
Podkast
I 2018 startet Fladen som programleder for podkasten Ida – med hjertet i hånden (en tittel som henspiller på filmen og TV-serien Frida – med hjertet i hånden). Bakgrunnen for podkasten var Fladens brudd med sin kjæreste gjennom to år. I podkasten inviterer hun kjente personer til å snakke om kjærlighetslivet.
Svingen terrasse (Oslo)
Veien fikk navn i 1946 etter husmannsplassen Svingen under Nordre Rød.
Bebyggelsen består av bolighus, de fleste (med oddetallsnumre) på sørsiden av veien. Nord for dette er en husrekke med adresse Griniveien som skjermer av for trafikken.
Ida Fladen
Priser og utmerkelser
I 2014 var Ida Fladen nominert til fem Gullruten-priser, i kategoriene «beste magasin og livsstil», «beste nye programserie», «beste nyskapning», «beste kvinnelige programleder» og «årets tv-navn». Hun vant pris i kategorien «årets nyskapning» for programmet Prosjekt perfekt.
Brit Solli
Utdannelse og karriere
Fra januar 1994 – april 1996 var Solli ansatt hos Riksantikvaren, fra mai 1995 som Riksantikvarens FoU-rådgiver. Fra april – oktober 1996 var Solli førsteamanuensis ved Vitenskapsmuseet, NTNU. I perioden november 1996 – august 2005 var hun førsteamanuensis/professor ved Institutt for arkeologi ved Universitetet i Tromsø. Hun har hatt professorkompetanse siden 2002.
Solli ledet i perioden 1999 – 2002 utgravninger av et langhus fra middelalderen på Borg i Lofoten. Utgravningene viste at tradisjonen med å bygge langhus med en bærende konstruksjon av jordgravde stolper også eksisterte langt utover i middelalderen. Solli gjenopptok undersøkelser på Veøya i 2006 der det ble gravd frem rester etter et kaianlegg i Nordvågen datert til høymiddelalderen. I 2011 ble det foretatt geofysiske undersøkelser på Veøya. Solli har siden 2009 samarbeidet med arkeologer i Oppland fylkeskommune og Vitenskapsmuseet ved NTNU om sikringen av – og forskning omkring - gjenstander knyttet til forhistorisk reinsjakt som, på grunn av klimaendringene, smelter frem fra snøfonner i høyfjellet.
Sollis vitenskapelige publikasjoner omhandler et bredt tematisk spekter: Arkeologiens idéhistorie, kulturteori, kulturminnevern, religionsarkeologi, overgangen fra hedendom til kristendom i Norge, tidlige urbaniseringsprosesser, utveksling og handel, kulturarv og klimaendringer.
Verv og utmerkelser
Solli har vært medlem av følgende tidsskriftredaksjoner:
Editorial Board :
Hun har også vært gjesteforsker ved University of California – Berkeley og University of New South Wales - Sydney.
World Digital Library
World Digital Library (WDL, «Digitalt verdensbibliotek») er et prosjekt med målsetning å bevare menneskehetens kollektive hukommelse, og på ulike språk gjøre alt fritt tilgjengelig for alle. WLD eies og drives av UNESCO og det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress.
Kersten Thiele
Kersten Thiele (født 29. september 1992) er en tysk syklist.
Narheimtunnelen
Narheimtunnelen er en 146 meter lang tunnel på Dalavegen fylkesvei 5400 i Voss mellom Skjeldal og Narheim.
Færder (andre betydninger)
Færder kan vise til:
World Digital Library
WDLs målsetning er å fremme internasjonal og mellomkulturell forståelse ved å øke mengden og bredden av kulturmateriale som er tilgjengelig på Internett, og stille ressursene til rådighet for utdanningsinstitusjoner, forskere og allmennheten, og gjøre partner-institusjonene bedre i stand til å minske digitale skiller mellom og innen nasjonene. Kulturer som ikke tilhører den vestlige kulturkrets fremmes aktivt, og Midtøsten vies spesiell oppmerksomhet. Intensjonene er at viktig primærmateriale fra hele verden, som manuskripter, kart, sjeldne bøker, notemateriale, innspillinger, filmer, trykksaker, fotos, arkitekttegninger og annet viktig kulturelt materiale, skal gjøres fritt tilgjengelig for alle på flere språk.
WDL åpnet 21. april 2009 med 1,236 gjenstander. Seint i 2015 omfatter lista over 12,000 gjenstander fra nesten 200 land, som går så langt tilbake i tid som fra 8,000 år f.kr.
Aksel Bøhler
Aksel Olaf Olsen Bøhler (født 28. januar 1893 i Oslo, død 23. november 1977) var en norsk tenor, operasanger og sangpedagog. Han var knyttet til Centraltheateret, Nationaltheateret og Sølien Teater i Keysers gate i Oslo. Da det amerikanske plateselskapet Columbia foretok sine første innspillinger i Norge 6. desember 1928 på Gamle Logen i Oslo, resulterte det i femten innspillinger. Ni av dem var med tenoren Aksel Bøhler. Han var med dette den første norske solisten som gjorde opptak med det amerikanske plateselskapet i Norge.
Debutkonsertene
Bøhler debuterte som musiker 22. mars 1923 i Aulaen. Konsertbillettene til debutforestillingen ble revet bort i løpet av to timer. Aksel Bøhler høstet god kritikk for debutkonsertene. Tidens Tegn skrev blant annet «flere av romancerne blev gjengit i en saa smuk vokal form, med et baaret lecato, en vidtspændt frasering og en vakker tonedannelse, som pekte hen paa de beste italienske mønstre. Han har jo et prægtig stemmemateriale at fare med, denne Bøhler - en kraftig, bærende og klangskjøn tenor». Ørebladet skrev at «Bøhlers stemme er en herlig himmelens gave. Man bør være forsiktig overfor debutanter, saa man ikke fordreier hodet paa dem, men det lar sig saa allikevel ikke dølge, at Bøhlers tenor er en straalende verdensstemme. Den er av Hislops type, men skal man dømme efter selve materiellet, er den endnu mere værdifuld. Til røstens bedaarende timbre kommer dens rene og faste tone, og den fabelagtige lethet, hvormed den arbeider. Den nye mand fascinerte komplet sit publikum. Han maa kunne faa et uberegnelig antal fulde hus». Alle hans fire første debutkonserter ble utsolgt i rekordfart.
Omtale fra revyscenen
hvis han gik og skrek hos Arne Erpecum!
Da han debuterte blev det jernban'streik,
alle vilde høre aassen Aksel skreik!
Bøhler tror nu næsten selv at han har drømt,
thi han brøler sig jo helt berømt:
Refræng:
Fra lørdag nat til mandag maaren,
mens Erpecum gnir sig paa laar'en,
Aksel gik fra jernebanen
til kunstnerbanen,
d e t var en anden!
og aldrig mer paa toget staar'n
fra lørdag nat til mandag maaren,
han piper aldrig mer paa Skarpesno,
han gik fra toget og pep for to! Revyvisen Fra lørdag nat til mandag morgen ble fremført på revyscenen av Sophus Dahl. Frimann Clasen skrev for øvrig også en revysketsj om sangpedagogen «Arne van Terpecum-Stem» og tre av hans elever, som ble fremført (syngende) av de fire skuespillerne og sangerne Harald Steen (som «Arne van Terpecum-Stem»), Olaf Kronstad (som Aksel Bøhler, i sketsjen kalt «Aksel Brøhler»), Sophus Dahl (som Theodor Andersen) og Guri Stormoen (som Alfhild Sundene, i sketsjen kalt «Alfhild Svundene»). Sketsjen åpnet med at "van Terpecum-Stem" løftet taktstokken og sang: «Jeg er Terpecum og alle kjender mig!».
Internasjonal karriere
I 1924 la Bøhler ut på en lengre turné til en rekke byer, der han solgte ut til fulle hus. I flere byer ble konserten spilt flere ganger. I 1925 la han ut på en ny norgesturné, som også ble en stor suksess. I 1927 ble han tildelt A.C. Houens legat, og reiste til Milano og Wien for å studere sangteknikk.
I 1929 reiste han på en seks måneders lang turné til USA. Der holdt han konserter i blant annet New York, Boston, Philadelphia, Minneapolis og Los Angeles. Tilbake fra turneen reiste han i 1931 til Berlin for å studere, der han blant annet sang med Julius von Raatz-Brockmann.
Han deltok også i flere operaoppsetninger, deriblant Schubert i Jomfruburet (1928, Schubert), En reise i natten (1932, Christiansen), Melot i Tristan og Isolde (1932, Wagner), Pedrillo i Bortførelsen fra Seraillet (1932, Mozart), Augustin Moser i Mestersangerne fra Nürnberg (1933, Wagner), Kappen (1934, Puccini), Rodrigo i Otello (1935, Verdi) og Schaunard i La bohéme (1940, Puccini).
Sangpedagog
Etter sin lange karriere som sanger jobbet han som sangpedagog i Oslo.
Privatliv
Aksel Bøhler var sønn av Andreas Olsen fra Bøhler i Enebakk. Hans mor het Oline Paulson, og var født i Sverige. I tillegg til Aksel hadde Andreas og Oline de ti barna Eugen Martinius, Helga, Gulberg Aagot, Bjarne Arthur, Olga, Harald, Hans Kristian, Elida, Henry Tideman og Arne Oliver. Aksel giftet seg med Dagny Johannessen i Kampen kirke 1. november 1914. Sammen fikk de barna Else, Arne og Aksel Øistein Bøhler.
Aksel Bøhler ligger begravet på Bekkelaget urnelund i Oslo.
Diskografi
Alle innspillinger utgitt 6. desember 1928 av plateselskapet Columbia.
Belarus under EM i friidrett 1998
Belarus deltok i EM i friidrett 1998 som ble arrangert 18.–23. august 1998 i Budapest. Utøvere fra Belarus tok to medaljer i mesterskapet.
Madeleine Renhuvud
Anna Madeleine Renhuvud (født 18. september 1968 i Mittådalens sameby) er en sørsamisk lærer, kunstner og forfatter, bosatt i Idre.
Govan
Govan (skotsk-gælisk: Baile a' Ghobhainn; skotsk: Gouan) er et distrikt, sogn og en tidligere burgh som i dag er en del av sørvestlige Glasgow i Skottland. Det ligger 4 km vest for sentrum av Glasgow på sørbredden av elven Clyde, på motsatt side av munnen til elven Kelvin, og i distriktet Partick. Historisk var den en del av grevskapet Lanark (dagens Lanarkshire)
Madeleine Renhuvud
Hun har illustrert bøker, maler akvareller, lager tekstiltrykk, og lager keramikk i rakuteknikk. Hun debuterte som forfatter med bildeboka Miesie Mavve (reinkalven Modig) i 2011. Boken ble oversatt til svensk i 2015: Renkalven Mavve på vingliga ben.
Govan
I henhold til en legende i middelalderen grunnla Konstantin, en konge av kongedømmet Strathclyde på 600-tallet, et kloster i Govan som ble ledet av den irske misjonæren Columbanus. I middelalderen var Govan stedet for en ferge som knyttet området med Partick for den sesongmessige frakten av tamfe over elven. På 1700- og 1800-tallet ble veving og kullgruvedrift viktig; tidlig på 1800-tallet kom skipsbygging til framstå som Govans viktigste industri og er fortsatt av betydning. Kværner Govan, grunnlagt i 1988, er et datterselskap av norske Kværner. I 1864 fikk Govan status som burgh, og var Skottlands femte største burgh. Det ble lagt inn under byen Glasgow i 1912.
Domenic Weinstein
Domenic Weinstein (født 27. august 1994) er en tysk syklist.
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ble nummer 5 i lagforfølgelse.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 6 i lagsprint.
India under VM i friidrett 2017
India deltok under VM i friidrett 2017 (utendørs) fra 4. august til 13. august 2017 i London i Storbritannia.
Boksing under Stillehavslekene 1995
Boksing under Stillehavslekene 1995. Boksing var en av flere sporter som var med i de tiende stillehavslekene som ble arrangert i Papeete i Fransk Polynesia i perioden 25. august til 5. september 1995. Det var tiende gangen som boksing var med på programmet under stillehavslekene. Det var tolv vektklasser, kun for menn. Papua Ny-Guinea ble beste nasjon med fem gullmedaljer foran Fransk Polynesia med tre.
Liv Midttun
Liv Midttun (født 4. januar 1931, død 6. juli 1998) var en norsk formingslærer og instruktør i folkevisedans. Midttun kom fra Eivindvik i Gulen kommune i Sogn og Fjordane.
Midttun arbeidet som formingslærer på skoler i Åsane, i Bergen, på Nordmøre, i Hallingdal og i Buskerud. Fra 1956 til 1964 var Midttun leikleder i Noregs Ungdomslag. Hun la ned svært mye arbeid i å utforme bøkene om Norske Folkedansar.