cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilhelm Bergsøe
Andre opphold i Roma
Selv om en gjerne regner Bergsøe som tilhørende den seinromantiske skolen, holdt han seg i liten grad til noen enkelt genre. Han kom dessuten til å skrive en samling spøkelseshistorier, som han titulerte Gjengangerfortællinger (1871), og i tillegg en av de aller tidligiste science fictionromaner i dansk litteratur, «Flyvefisken "Prometheus»'' (1876).
Oppholdene i Italia hadde gitt Bergsøe varige inntrykk, og var emner han stadig vendte tilbake til. Reiseminnene fra Italia og Roma var sterkt tilstede i hans mange erindringbøker, like fra I Sabinerbjergene 1-2 (1871) og til Henrik Ibsen paa Ischia og «Fra Piazza del Popolo» (1907), en bokserie som ble samlet og komplettert gjennom sju bind i perioden 1898-1907.
Populærvitenskapelig forfatterskap
I tillegg til det skjønnlitterære forfatterskapet skrev også Bergsøe vitenskapelige og populærvitenskapelige verk, bl.a. Rom under Pius den Niende (1877) og Fra Mark og Skov, 1-2 (1881). Som numismatiker var han ansvarlig for den viktige katalogen Danske Medailler og Jetons fra 1789-1891 (1893), samt pionerverket om Trankebarmønter (1895).
Familierelasjoner
I 1872 ble Vilhelm Bergsøe gift med Margrethe Kirstine Smidth. De ble foreldre til sivilingeniør og forfatter Paul Bergsøe (1872–1963). Også Vilhelms søster, Clara Bergsøe, var forfatter og en kjent skikkelse innenfor kunstnermiljøet i København.
Ida Larmo
Ida Kristine Larmo (født 18. juli 1981) er en norsk illustratør, tegneserieskaper og grafisk designer.
Ida Larmo har en bachelor i visuell kommunikasjon fra Kunsthøgskolen i Oslo. Hun vant tredjeplass i VGs tegneseriekonkurranse i 2009 med enruters-serien «Spesielt» som hun selv betegnet som «full av sarkasme og mild ondskap.» Hun hadde da også striper gående i Romerikes Blad og Bilmagasinet. De skarpe hverdagsbetraktningene i «Spesielt» går også fast tegneserieheftet Rutetid. Larmo har ellers blitt publisert i Pondus, Lunch og Rocky og har blant annet illustrert flere barnebøker av Linn T. Sunne, Arne Svingen, Tiimo Parvela (Ella-serien).
John Savio
John Andreas Savio (født 28. januar 1902 i Bugøyfjord i Sør-Varanger, 60 km vest for Kirkenes, død 9. april 1938 på Ullevål sykehus) var en samisk kunstner. Han var den første samen som fikk sin egen utstilling i Nasjonalgalleriet. Han arbeidet vesentlig med tresnitt. Hans produksjon var forholdsvis stor, ca. 130 tresnitt, noen lino-snitt og et stort antall tegninger.
Ida Larmo
I 2016 debuterte hun med barneboken «Putekrigen ». I 2016 kom hun på 2.plass i Dagbladets tegneseriekonkurranse med serien Værbitt som ble publisert i Dagbladet fra august til desember 2017. Hun ga ut tegneseriedagboka Bow & Arrow i 2019.
Ida Larmo bor og arbeider i Kabelvåg.
John Savio
Bakgrunn
Han var sønn av sørpolfareren Per Savio som hadde deltatt i Southern Cross-ekspedisjonen, og Else Strimp, en rik samejente som giftet seg med Per i hemmelighet. Hun måtte rømme fra sine foreldre for å gifte med ham i 1901. Året etter ble sønnen født. I 1903 kom en liten jente som ble døpt Sara, men døde samme år. I 1905 kom enda en liten jente, også døpt Sara, men også hun døde før hun var fylt året. John Savio forble enebarn, og før året var omme, var begge foreldrene døde. Et par dager etter at Else døde av tuberkulose, seilte enkemannen til Vadsø i sin fembøring for å hente kiste til sin kone. Underveis forliste han og druknet i Varangerfjorden 10. oktober 1905, bare 28 år gammel. Else rakk å fylle 30.
Ida Larmo
Ida Larmo har vært gjest ved på Raptus - Bergen Internationale Tegneseriefestival, i 2013.
Intervju/forlagsliv,
John Savio
Bakgrunn
Tre år gamle John flyttet til sin mors foreldre som drev handelsgården Strimpgården i Bugøyfjord. Besteforeldrene hadde imidlertid så mye å stri med at det aldri ble overskudd til noen særlig omsorg. Bugøyfjord var også en del av det norsk-russiske fellesdistriktet inntil 1826, og dermed ett av de første stedene som ble nedbrent høsten 1944, slik at store deler av Savios barne- og ungdomsarbeider forsvant i flammene.
Ida Larmo
Intervju/Empirix.
John Savio
Bakgrunn
Skolegang fikk han i Vardø. Arv etter foreldrene gjorde det mulig for ham å få utdannelse. På middelskolen fikk han blant andre Isak Saba som lærer. Men klimaet i Vardø gikk ut over guttens helse, og han tok middelskoleeksamen ved en privatskole i Kvæfjord ved Harstad. I 1919 flyttet han til Bodø for å begynne på gymnaset, men flyttet snart til Ragna Nielsens skole i Kristiania i stedet. Her fikk han inspirasjon fra hovedstadens utstillinger og kunstsamlinger, men han var bare 18 år da han ble innhentet av tuberkulosen og måtte oppgi å ta artium. Han rakk et par studieopphold i Paris og London, men tilbake i Norge ventet et liv i trøstesløs fattigdom på diverse hospitser i Oslo og Drammen. I starten av 1938 bodde han på Holberg hospits på et kvistværelse han delte med kameraten Iversen. Det ble sagt at de var nødt til å dele ett par støvler, slik at de bare kunne gå ut annenhver dag. Opp gjennom tenårene hadde Savio tegnet og malt, og innenfor tresnitt var han mesterlig, selv om han var selvlært. I 1936 solgte han 15 tresnitt for 45 kroner; mange av disse selges i nyere tid for mellom ti og femti tusen kroner.
I januar 1921 ble han innlagt og fikk den ene lungen fjernet. Han døde på Ullevål sykehus, og bare én person kom i begravelsen. Ett av Savios tresnitt viser et reinsdyr på en fjelltopp, tittelen er okto (= alene). Savio ble spurt om det var et selvportrett. Det svarte han ja til.
Karriere
Han var den første samen som tok utdannelse innen billedkunst på Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Kristiania. Han var elev hos Axel Revold i 1921/22 og 1924/25. Han fikk stille ut separat for første gang, i 1937 i Paris, og fikk positiv omtale i tidsskriftet L'Illustration.
Han fikk aldri noe kunstnerisk gjennombrudd i sin levetid, men har etter sin død blitt anerkjent som en av de største samiske kunstnerne.
Museum og andre utstilte verk
Saviomuseet ble etablert i 1994 og ligger i Kirkenes. Fra Bang-samlingen kjøpte museet 62 tegninger (i 2002) og 490 verk ble avtalt kjøpt i 2016.
Fra februar til mai 2009 hadde Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design utstillingen, «John Savio. Tegninger og grafikk fra samlingen».
Pris med hans navn
John Savio-prisen deles ut hvert annet år, og er opprettet av Bildende Kunstneres Hjelpefond i samarbeid med Samisk Kunstnerforbund og Nordnorsk Kunstmuseum.
Lierne Idrettslag
Lierne Idrettslag er et allsidig idrettslag i Lierne kommune, Trøndelag.
Frode Estil representerer klubben, som ellers er mest kjent for det årlige Flyktningerennet på ski som de arrangerer sammen med det svenske Gäddede SK (nabobygda) siden 1950.
Ellers driver de med fotball, volleyball, skiskyting og friidrett.
Louise av Belgia
Louise av Belgia (født Louise Sophie Mary; 6. februar 2004) er en belgisk prinsesse, og datter av prins Laurent og prinsesse Claire. Hun er nummer 12 i arverekken til den belgiske tronen. Hun har to brødre; tvillingene Nicolas og Aymeric.
Fred Kavli
Fred Kavli (født som Fridtjof Kavli, 20. august 1927 i Eresfjord, død 21. november 2013 i Santa Barbara, California   ) var en amerikansk fysiker, oppfinner, forretningsmann og filantrop. Han var født, oppvokst og utdannet i Norge, og ble amerikansk borger på 1960-tallet.
Bakgrunn
Kavli vokste opp som bondesønn på Moen gård i Eresfjord i Romsdal, og hadde tre eldre søsken, Inger, Aslak og Ingvarda. Fred gikk på Firda landsgymnas på Sandane i Gloppen kommune. Etter sivilingeniørutdannelse på fysikklinja ved Norges tekniske høgskole i Trondheim, emigrerte han til USA i 1956. Som nyutdannet ingeniør fikk Kavli arbeid i sensorindustrien, i et selskap som laget sensorer til Atlasraketten, som fraktet den første amerikanske astronaut ut i verdensrommet. Etter to år var han blitt sjefingeniør. I 1958 startet han selskapet Kavlico Corporation i Moorpark i California. Under hans ledelse utvikla firmaet seg til en av verdens ledende produsenter av sensorer til kjøretøyer, fly og romfartøyer, samt til annen industriell apparatur.
Han ble amerikansk statsborger på 1960-tallet.
Kavliprisen og støtte til forskning
Etter i 2000 å ha solgt seg ut av Kavlico for to og en halv milliard kroner, opprettet Kavli en stiftelse – Kavli Foundation – som skal finansiere tre forskningspriser innafor astrofysikk, nevrovitenskap og nanovitenskap. Kavliprisene skal deles ut av Kavli Foundation og Det Norske Videnskaps-Akademi i fellesskap. Hver av priskomitéene har fem medlemmer – lederen skal være norsk. Prisene er hver på 1 million amerikanske dollar, og utdeles annethvert år fra 2008.
Kavli er også kjent for donasjoner til forskningsinstitutter. Det første Kavli-instituttet ble knyttet til University of California, Santa Barbara tidlig på 2000-tallet. I 2004 alene donerte Kavli 100 million dollar til forskningsinstitutter i USA og Nederland. I dag har stiftelsen finansiert 17 forskningsinstitutter i USA, Europa, Japan og Kina, det siste så sent som sommeren 2013. Ett av fire institutter innenfor nevrovitenskap ble lagt til NTNU. Fagfeltet teoretisk fysikk er lagt til blant instituttene. Renommerte universiteter som nå har Kavli-institutter inkluderer Stanford University, Massachusetts Institute of Technology, University of Cambridge og Harvard University.
Utmerkelser
20. juni 2006 kom det pressemelding om at Kavli hadde blitt utnevnt til kommandør med stjerne av Den Kongelige Norske Fortjenstorden for fremragende innsats for Norge og for menneskeheten. Utmerkelsen ble delt ut ved høytidelig anledning den 19. juni 2006 av kansellisjef Øystein Braathen.
I 2008 ble han kreert til æresdoktor ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).
Tang Ching-sung
Tang Ching-sung (forenklet kinesisk: 唐景嵩, tradisjonell kinesisk: 唐景崧, pinyin: Táng Jǐngsōng, født 1841 i Guanyang i Guilin i provinsen Guangxi i Kina, død 1903) var en kinesisk general og statsmann. He kommanderte Yunnanhæren under Den sino-franske krig (august 1884 – april 1885), og bidro vesentlig til den kinesiske side i kampene i Tonkin (det nordlige Vietnam) ved å overbevise De sorte flaggs anfører Liu Yung-fu om å stille sine styrker til Kinas tjeneste. Hans dyktige, skjønt til slutt mislykkede, ledelse av beleiringen av Tuyen Quang (november 1884 – mars 1885) ble høyrost. Senere ble han guvernør for den kinesiske provins Taiwan. Etter at Kina måtte avstå Taiwan til Japan mot slutten av den første sino-japanske krig (1894–1895) ble han president for den kortlivede Republikken Formosa.
Fylkesvei 1372
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 31.
Claire av Belgia
Claire av Belgia (født 18. januar 1974 i Bath, England) er en belgisk prinsesse gjennom ekteskap med prins Laurent av Belgia.
Hun ble født som Claire Louise Coombs og er datter av den britiske forretningsmannen Nicholas Coombs og hans belgiske kone, Nicole Mertens. Familien bodde i Belgia fra Claire var tre år gammel.
Den 12. april 2003 giftet hun seg med prins Laurent av Belgia, kong Albert IIs andre sønn, og ble dermed belgisk prinsesse.
Prins Laurent og prinsesse Claire har tre barn:
Grudziądz
Grudziądz (tysk Graudenz) er en by i det kujaviskpommerske voivodskap i Polen ved elven Wisła, med 99,808 innbyggere (2007).
Historie
Grudziądz (da kalt Graudenc) fikk byrettigheter i 1291 og tilsluttet seg den prøyssiske konføderasjon i 1440. Mellom 1466 og 1772 tilhørte byen den polske krone som del av provinsen Det kongelige Preussen, som hadde stor grad av autonomi. Ved Polens første deling i 1772 ble byen annektert av kong Fredrik II av Preussen og ble slik samme år del av kongedømmet Preussen. I 1878 ble det bygget en bro over Wisła (tysk Weichsel), noe som bidrog til en rask industrialisering av Graudenz. Ved riksdagsvalgene i 1912 fikk polske kandidater 21 prosent av stemmene, mens Det tyske nasjonalliberale parti fikk 53 prosent.
Den 23. januar 1920 ble byen, som hadde en overveiende tysk befolkning (84 %), del av den polske republikk som ble etablert etter første verdenskrig.
Den 3. september 1939 erobret tyske militære styrker byen. Det tyske styret varte i fem år. Ved Grudziądz lå den tyske konsentrasjonsleiren Graudenz som var satellittleir under konsentrasjonsleiren Stutthof lenger nord. Under kampene vinteren 1945 ble over 60 prosent av Grudziądz lagt øde.
Mario Magnozzi
Mario Magnozzi (født 20. mars 1902 i Livorno, død 25. juni 1971) var en italiensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam. Magnozzi vant en olympisk bronsemedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det italienske landslaget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Uruguay og Argentina. Italias vei til bronsefinalen var seier over Frankrike med 4-3, uavgjort 1-1 mot Spania i den første kvartfinalen, de vant omkampen tre dager senere med 7-1 men tapte semifinalen mot Uruguay med 2-3. I bronsefinalen møtte de Egypt som de beseiret med 11-3. Magnozzi scoret fire mål i OL-turneringen.
Han spilte 29 landskamper og scoret 13 mål for i perioden 1924–1932 og han spilte klubbfotball for AS Livorno Calcio og AC Milan og var topscorer i Serie A sesongen 1924–25.
Washakie County
Washakie County er et fylke i den amerikanske delstaten Wyoming. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Big Horn County i nord, Johnson County i øst, Natrona County i sørøst, Fremont County i sør, Hot Springs County i vest og mot Park County i nordvest.
Washakie Countys totale areal er 5 809 km² hvorav 7 km² er vann. I 2000 hadde fylket 8 289 innbyggere, og administrasjonssenteret ligger i byen Worland, som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1911.
Countyet er oppkalt etter indianerhøvsingen Washakie.
Maria da Fé
Maria da Fé er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Sierksdorf
Sierksdorf er en kommune i kretsen Øst-Holstein i Schleswig-Holstein, Tyskland. Sierksdorf er en del av Midtre Øst-Holsteins amt.
Sik
Sik (Coregonus lavaretus) er en fisk i laksefamilien, i Norge hovedsakelig utbredt på Østlandet, Jæren og i de nordligste fylkene.
Siken hadde tidligere ikke ry på seg for å være en matfisk, men har i senere år både blitt oppdaget for sine kvaliteter, og har blitt mer populær. Særs egnet er den til røking.
Kjennetegn
Siken har sølvblanke sider, mørk rygg og hvit buk. Halefinnen er dypt kløftet, og skjellene er ganske store. Munnen sitter ytterst på snuten, og er svakt overbitt. Hannen har vorter på hodet og ryggen i gytetida.
Vanligvis har siken færre enn 40 gjellegitterstaver. Den kan bli opptil 70 cm lang og 8-10 kg tung, men blir sjelden tyngre enn 1 kilo. De ulike bestandene varierer sterkt i størrelse, ofte kan også ulike varianter opptre innenfor samme bestand. Den største sik som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 4,15 kg. Rekorden ble satt 18.7.1968 i Femundselva av Julius Ytteborg.
Økologi
Siken lever i innsjøer og store elver, enkelte kan vandre etter næring ut i brakkvann. I store innsjøer er det ofte flere gytebestander av sik som har liten eller ingen omgang med hverandre. De lever på forskjellige måter; såkalt siksild i større vannmasser, som beiter på krepsdyrplankton mens bunnsik er bunnlevere og spiser forskjellige bentiske virvelløse dyr. Stor sik tar også fiskeyngel.
Gytetiden er om høsten og vinteren, over fast bunn. De kan gyte både i elver og innsjøer, fra strandsonen og ned til nærmere 50 meters dyp. Yngelen klekkes om våren og er da ca. 15 mm lang. Hvordan livet går videre varierer fra bestand til bestand, men vanlig størrelse når de blir kjønnsmodne er mellom 15 og 40 cm, da er de fra 2 til 10 år gamle.
Dimling
Dimlinger (dømling, dymling, dybel, blinding) er trenagler som blir brukt for å avstive stokker i laftede hus. De skal hindre at stokkene forskyver seg sidevegs i veggen. Dimling kan og brukes som en fornærmelse.
Sik
Systematikk
Utseende og levevis varierer mye hos sik, og det finnes ofte flere reproduktivt adskilte populasjoner i samme innsjø. Den svenske forskeren G. Svärdson mente at antall gjellegitterstaver var en arvelig egenskap. Han antok derfor at det var fem sikarter i Sverige: vanlig sik (Coregonus lavaretus), stor bunnsik (C. nasus), nebbsik (C. oxyrinchus), bunnsik (C. pidschian) og aspsik (C. peled). Norske, finske, polske og russiske forskere mener derimot at det bare er en variabel sikart (C. lavaretus) i Europa vest for Russland. I tillegg kommer lagesild (C. albula), som alle mener er en egen art.
Dimling
Det blir boret hull med 30-35 mm bor eller navar i to stokker som skal ligge sammen i veggen. Hullet går 8 – 10 cm ned i den underste stokken og gjennom den øverste. En åttekantet trenagle blir presset ned i det nederste hullet. Når overstokken blir satt på plass, blir den drevet ned over naglen.
Sik
Systematikk
Den sveitsiske forskeren M. Kottelat bruker et fylogenetisk artsbegrep i sin liste European freshwater fishes fra 1997. Han antar at det er minst 44 arter av sik og lagesild (slekten Coregonus) i Europa vest for den tidligere Sovjetunionen. Kottelat definerer en neotype for Coregonus lavaretus fra den franske Bourgetsjøen. Det vitenskapelig navnet C. lavaretus innsnevres til kun å gjelde bestandene i Bourgetsjøen og Lac d'Aiguebelette, samt den utdødde populasjonen i Genfersjøen. FishBase og Verdens naturvernunion følger Kottelats systematikk. Hvis en skal følge denne systematikken, må de norske sikene regnes til artene Coregonus maraena, C. megalops, C. nilssoni og C. pidschian.
Den norske Artsdatabanken mener at det bare er en sikart i Norge med det vitenskapelige navnet Coregonus lavaretus. En studie av mitokondrielt DNA viser at de ulike formene i Europa har oppstått etter siste istid. Det er ikke noe samsvar mellom antall gjellegitterstaver og klader basert på mitokondrielt DNA.
Dimling
Et tømmerhus ble laftet av stokker som ikke var ferdig tørket. Stokken vil, når den tørker ferdig, krympe i tverrmål. Hullene som ble boret måtte derfor gi plass til dimlingen i den ferdigtørkede stokken. Ellers ble stokkene hengende på dimlingene, og det ble gliper mellom tømmerstokkene.
Nicolas av Belgia
Prins Nicolas har en tvillingbror, prins Aymeric, og en eldre søster, prinsesse Louise.
Prins Nicolas er nummer 13 i arverekken til den belgiske tronen.
Godzilla
Godzilla (ゴジラ, gojira) er et fiktivt dinosaurlignende monster, som hadde sin debut på kinolerretet i 1954. Filmserien omfatter i dag 28 offisielle filmer fra det japanske filmstudioet Toho, den seneste fra 2016. Godzilla er det mest kjente monster av alle monster som har kommet i den japanske filmgenren Kaiju Eiga.
Godzilla sies opprinnelig å ha vært en dinosaur av typen godzillasaurus, som lå i dvale på havets bunn, men våkner til livet igjen ved atomprøvesprengninger. Radioaktiv stråling gjør at Godzilla muterer. Godzilla blir større og får nye egenskaper, blant annet at kan han sprute en kraftig radioaktiv ildstråle ut av munnen. Han har ved flere tilfeller inntatt japanske storbyer og gjort stor skade. Han har også utkjempet kamper mot mange andre kjempemonstre, deriblant King Kong, Mothra, King Ghidorah og Rodan. Godzillas lengde varierer i de ulike filmene mellom 50 og 100 meter, og hans vekt varierer mellom 20 000 og 60 000 tonn.
Godzilla er normalt en stor trussel mot menneskeheten, for det meste i Japan, men har i en del filmer også forsvart jorden mot inntrengere fra rommet. I noen filmer har Godzilla også en sønn, Minira.
Serien av Godzillafilmer bruker å deles inn i tre perioder, Showa, Heisei og Mire. Showa er tidsperioden før Hirohitos tid som keiser. Mellom 1954 og 1975 ble det produsert 15 filmer, mange av den samme regissøren som gjorde den første Godzillafilmen, Ishirô Honda. I den første filmen lykkes det å drepe Godzilla, men Godzillas store popularitet gjorde at det ble laget flere filmer om monsteret. I begynnelsen av 70-tallet ble den japanske filmindustrien rammet av en krise, som igjen medførte at Godzilla-serien stoppet opp i en periode. Etter filmen Return of Godzilla i 1984 startet Heisei-serien, som har fått navn etter embetsperioden før Japans nåværende keiser, Akihito, med Godzilla vs. Biollante i 1989 og avslutter med Godzilla vs. Destroyah i 1995, der Godzilla dør igjen. I 1998 kom det en amerikansk Godzilla-film fra TriStar Pictures. Filmens store avvikelser fra den tradisjonelle Godzilla gjorde at mange fans i Japan og andre land ble skuffet. Dette fikk Toho til å starte en ny serie av filmer året etter, tross at man egentlig hadde planlagt en lengre pause i produksjonen. Den nye filmserien kalles ofte Mireserien, etter millennium. Den nye serien filmer karakteriseres blant annet av at man i hver film bare velger å referere til den første filmen fra 1954 og se bort fra samtlige Godzilla-filmer som har kommet i mellomtiden.
Relaterte filmer
I 1998 ble det laget en amerikansk Godzillafilm, denne også med tittelen Godzilla. Ettersom Godzilla i den nye filmen avviker kraftig fra den tradisjonelle Godzilla hva gjelder utseende og atferd kalles han ofte GINO (Godzilla In Name Only) av de som kun godkjenner den offisielle japanske serien. I filmen Godzilla 2000 som kom 1999 i Japan og 2000 i de fleste andre steder i verden forklarer de at USA ikke ble angrepet av Godzilla likevel, men et monster ved navn Zilla. Dette er da noe som har skapt mye diskusjon om at den amerikanske Godzilla filmen burde blitt omdøpt til Zilla. I filmen Godzilla: Final Wars så bekjemper den originale Godzilla den amerikanske Zilla ved å ødelegge operaen i Sydney.
Brunflekket kjukemøll
Brunflekket kjukemøll, Triaxomera parasitella, er en liten sommerfugl som hører til familien ekte møll (Tineidae). Denne sjeldne arten er knyttet til kjuker og soppangrepet, død ved.
Øyvind Hegg-Lunde
Øyvind Hegg-Lunde (født 12. februar 1982) er en norsk trommeslager og komponist.
Brunflekket kjukemøll
Utseende
En liten (vingespenn 15-19 millimeter), gråbrokete møll. Antennene er trådformede og omtrent to tredjedeler så lange som forvingene. Hodet er kledt med gulbrune, hårlignende skjell, forkroppen er gråbrun med gråhvite skuldre. Forvingen er avlangt oval, spraglet i gråbrunt og brunhvitt. Midt i vingen kan man vanligvis ane en litt diffus, H- eller N-formet, gråbrun tegning. Frynsene langs forvingens ytterkant er vekselvis lyse og mørke. Bakvingen er mørkgrå med grå hårfrynser.
Øyvind Hegg-Lunde
Bakgrunn
Han vokste opp i Borgund i Sogn og Fjordane, men flyttet senere til Bergen. Han har en mastergrad i jazz/improvisert musikk fra Griegakademiet og Musikkhøgskolen i Gøteborg.
Brunflekket kjukemøll
Levevis
Biotopen er skog og hager med råtnende ved og kjuker. Arten finnes i skog, men også i hager og andre steder der det forekommer død ved med kjuker. Larven lever i kjuker, blant annet knuskkjuke (Fomes fomentarius), silkekjuke (Trametes versicolor) og pelskjuke (Inonotus hispidus). De voksne sommerfuglene flyr fra slutten av mai til juli, mest i skumringen.
Øyvind Hegg-Lunde
Musikalsk virke
Han har siden 2001 turnert på klubber og festivaler i Norge og Skandinavia, i tillegg til Europa, Amerika, Afrika, Asia. Han har samarbeidet med andre kunstformer som dans, poesi, teater, performancekunst og VJs. Hegg-Lunde har jobbet med blant andre José Gonzalez, Junip, Arve Henriksen, Ståle Storløkken, Frode Haltli, Trygve Seim, Per Jørgensen, Terje Isungset, Håkon Kornstad, Kurt Johannessen, The Megaphonic Thrift, Odin Staveland, Odd Martin Skålnes, Erlend O. Nødtvedt, Nils Petter Molvære, Eivind Aarset og Marilyn Mazur.
Brunflekket kjukemøll
Utbredelse
Arten er funnet over hele Europa og også i den asiatiske delen av Tyrkia. Til tross for at kjukene den lever på er ganske vanlige, er den temmelig sjelden og regnet som en truet art. I Norge er den kjent fra 15 lokaliteter i Agder og to ved ytre Oslofjord.
Rødlistevurdering
På grunn av artens biologi og utbredelse er den sårbar både for hogst av gammelskog og utbygging. Disse påvirkningene fører til at habitatet reduseres og fragmenteres. Arten er rødlistet i 2021 som sårbar VU.
Øyvind Hegg-Lunde
Musikalsk virke
Han har flere egne prosjekt, mest aktiv er han med Building Instrument, Erlend Apneseth Trio, Electric Eye, Strings & Timpani, BERG, Crab is Crap, Glow, Krachmacher, The Big Almost, PSST, i tillegg til Oliva/Abbuehl/Hegg-Lunde og Susanne Abbuehl.
Bestillingsverk
Øyvind Hegg-Lunde har gjort flere bestillingsverk med sine egne band og prosjekter, blant annet til Henie Onstad Kunstsenter og Ultimafestivalen, Nattjazz, Førdefestivalen, Bajazzfestivalen, dansegruppa FRIKAR og Borealisfestivalen.
Priser og stipend
Hegg-Lunde har mottatt en rekke ulike stipender og utmerkelser, blant annet Nattjazz' Vitalpris, Hordaland fylkeskommune s kunstnerstipend og Bergen kommune s arbeidsstipend.
Sammen med Erlend Apneseth Trio vant han Folkelarmprisen 2016 for albumet Det Andre Rommet. Samme år ble de Spellemannsnominert i kategorien «åpen klasse». De ble også Spellemannsnominert i 2017 for albumet Åra, og i 2022 for albumet Lokk. I 2019 vant de Spellemannprisen for albumet Salika, Molika, og for dette albumet ble de samme år også nominert til Nordic Music Prize.
I 2021 vant Hegg-Lunde sammen med Stephan Meidell i duoen Strings & Timpani Edvard-prisen i åpen klasse for albumet Voice & Strings & Timpani.
I 2021 fikk Hegg-Lunde Vossa Jazz-prisen.
Dennis Ross
Dennis B. Ross (født 26. november 1948 i San Francisco) er en amerikansk forfatter og politiker. Han var direktør for politikkplanlegging i Utenriksdepartementet under president George H.W. Bush og spesialkoordinator i Midtøsten under president Bill Clinton.
Som diplomat og sjefsforhandler under både republikanske og demokratiske presidenter, var Ross essensiell i utformingen av USAs engasjement i fredsprosessen i Midtøsten i sin tjenesteperiode. Denne rollen hadde han i tolv år. Som en del av fredsprosessen hjalp han israelerne og palestinerne med å inngå interimsavtalen om Vestbredden og Gazastripen i 1995 og Hebron-avtalen i 1997. He hjalp også til med fredsavtalen mellom Israel og Jordan og jobbet i tillegg som megler mellom Israel og Syria.
Ross' selvbiografi, The Missing Peace: The Inside Story of the Fight for Middle East Peace forteller om innsatsen som ble lagt ned for å forhandle frem en fredsavtale på 1990-tallet og la frem viktige lærepenger på grunnlag av sine erfaringer. Boken hans fra 2007, Statecraft: And How to Restore America's Standing in the World kritiserer Bush-administrasjonen for dens mangel på bruk av statlig innflytelse for å fremme USAs nasjonale interesser. Ross var en demokrat, men jobbet for både republikanernes og demokratenes administrasjoner. Han bidrar fortsatt som kommentator rundt forholdene i Midtøsten, og analyserer utfallene av de ulike hendelsene. Han er idag rådgiver i Washington Institute for Near East Policy.
Wenche Selmer
Wenche Elisabeth Selmer, opprinnelig Reimers (født 23. mai 1920 i Paris, død 30. mai 1998 i Oslo) var en prisbelønt arkitekt, kjent for sine eneboliger og hytter av tre.
Etter eksamen fra bygningslinja ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole 1945 og diplomeksamen ved Statens Arkitektkurs 1946 jobbet hun for Arnstein Arneberg, Marcel Lods, Arne Pedersen og Reidar Lund, før hun i 1954 startet egen praksis og giftet seg med arkitekten Jens Selmer (1911-1995). Fra 1976 til 1987 var hun førsteamanuensis ved Arkitekthøgskolen og ledet fagområdet «Bygg 1», på linje med blant andre Sverre Fehn og Christian Norberg-Schulz. En biografi utkom i 2003.
Hennes arbeider var inspirert av Knut Knutsen (1903-1969) og den finske Alvar Aalto (1898-1976). Hun fikk svært mange oppdrag fra private oppdragsgivere, og arkitekturen hennes kjennetegnes av slitesterke enkle røde hytter og brune hus med åpne romløsninger i norsk tre, der gangarealet var nær borte og kjøkkenet slått sammen med stua. Mange av byggene ble oppført rundt Blindleia og i Oslo.
Lagtingsvalget på Færøyene 1990
Lagtingsvalget på Færøyene 1990 ble avholdt 17. november 1990.
Stockelsdorf
Dirigenten Fritz Scheel (1852–1907) var fra byen.
Vennskapsbyer:
Krasnouralsk
Krasnouralsk (russisk: Красноура́льск) er en by i Sverdlovsk oblast i Russland. Den ligger rundt 180 km nord for Jekaterinburg. Innbyggertall: 28 961 (folketelling 2002), 35 300 (folketelling 1989).
Marilac
Marilac er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Macsen Wledigs drøm
Macsen Wledigs drøm (walisisk Breuddwyd Macsen Wledig, hvor ordet wledig betyr høvding) er en tekst fra walisisk mytologi, den tar utgangspunkt i Magnus Maximus, som var romersk keiser fra 383 til 388, etter å ha tatt makten ved et kupp.
I den walisiske teksten Macsen Wledigs drøm drømmer keiseren om en vakker kvinne i et land langt borte, og sender sine menn verden rundt for å finne henne. Omsider finner de Helen (eller Elen) i borgen Caernarfon i Wales. Hun er datter av en lokal høvding, eller en romersk guvernør. Hun samtykker til å gifte seg med ham. Når det viser seg at hun er jomfru, gir Macsen råderett over hele Britannia til hennes far, og bygger tre slott til henne. Helens brødre Cynan og Gadeon er Macsens nødvendige allierte og bidrar avgjørende til at han kan gjenvinne kontrollen over Roma når han vender tilbake dit. Som lønn for dette får de og deres soldater en del av Gallia som gave, den delen som kjennes som Bretagne.
Fortellingen «bruker historisk materiale i en snuoperasjon for å gjøre britene, her waliserne, til de som bestemmer kursen og blir herrefolk når romernes grep svekkes - nettopp i tiden mot slutten av 300-tallet. [...] waliserne har bearbeidet sin fortid som et folk invadetr av romere.»
Fortellingene om Magnus Maximus' samhandling med britene gjenfortelles ofte som en del de britiske emner, arturmytene og moderne historisk fantasy; han er også emnet for den moderne walisiske balladen «Yma o Hyd», innspilt 1981. Da Charlotte Guest i 1840-årene utga boken Mabinogion tok hun ikke bare med de fire kjernefortellingene De fire grenene av Mabinogi, men også 8 andre walisiske middelalderfortellinger. Macsen Wledigs drøm en av disse åtte.
Fortellingen er utgitt på norsk i antologien Keltiske myter, 2006.
Guri Fjeldberg
Guri Fjeldberg (født 20. august 1969) er en norsk sakprosaforfatter, frilansjournalist og litteraturkritiker som særlig har arbeidet med barnebøker.
Guri Fjeldberg har mellomfag i nordisk, mastergrad i barnelitteratur og praktisk pedagogikk. Hun er ellers blant annet utdannet fra Norsk journalisthøgskole i Oslo. Hun har arbeidet som kritiker siden 2001. I 2015 ble hun tildelt Kritikerprisen som årets litteraturkritiker.
August Strindberg
Strindberg regnes som Sveriges mest betydningsfulle forfatter og dramatiker. I rundt 40 år var Strindberg en dominerende skikkelse i det litterære Sverige. Han var stadig omdiskutert og ofte involvert i personlige konflikter. Hans litterære produksjon inneholder et stort antall romaner, noveller og drama som regnes som klassikere innen svensk litteratur.
Oppvekst og ungdomsår
Johan August Strindberg ble født i Sundhetskollegiets hus på Riddarholmen i Stockholm den 22. januar 1849, han var det tredje av åtte barn i farens første ekteskap. I 1851 flyttet familien til Klarakvarteren og i 1856 til Norrtullsgatan 14.
Strindbergs far Carl Oscar Strindberg var dampbåtkommisjonær og dermed ansvarlig for godstrafikken på Mälaren og Göta kanal. Strindbergs tante Lisette Strindberg var gift med dambåtpioneren Samuel Owen. Moren Eleonora Ulrika Norling var en enkel og religiøs forhenværende serveringsdame som hadde arbeidet som husholderske på Liljeholmens vertshus. Før giftermålet arbeidet hun som husholderske for Carl Oscar. Carl Oscar giftet seg med henne i 1847. Hennes fromhet hadde sterk påvirkning på sønnen.
August Strindberg var et stille og rolig barn. Faren var streng og Strindberg vokste opp i et hjem som var preget av disiplin, gudfryktighet og kulturell interesse. I barndommen henga han seg til lesing, naturvitenskapelige studier og plantedyrking. I 1856 begynte han på Klara skola. Den 30. desember 1861 skrev Strindberg et brev om vennen Flodcrantz som gikk gjennom isen på Brunnsviken og døde. Natten mellom 19. og 20. mars 1862 døde moren og Strindberg skrev et brev om det til sin bror Oscar den 22. mars. Strindberg hadde et dårlig forhold til sin far og det ble enda dårligere etter morens død. Året etter giftet faren seg med den tretti år yngre Emilia Charlotta Peterson som var familiens 22 år gamle husholderske og som Strindberg kom til å avsky.
Strindberg tok studenteksamen ved Stockholms lyceum i 1867. Etter avsluttet skolegang begynte han på Uppsala universitet men sluttet etter bare en halv termin ettersom han vantrivdes og hadde pengemangel. Deretter forsørget han seg en tid som folkeskolelærer og privatlærer samtidig som han studerte medisin. Han forsøkte så å bli skuespiller og ble statist ved Dramatiska teatern, men bestemte seg i 1870 for å vende tilbake til Uppsala universitet, og det var i studietiden der som Strindberg begynte sitt forfatterskap.
I 1874 arbeidet han som journalist ved Dagens Nyheter og samme år fikk han ansettelse som amanuensis ved Kungliga biblioteket, han spesialiserte seg på det kinesiske språket og fikk anseelse som sinolog, ved biblioteket skaffet han seg også gode kunnskaper i kulturhistorie og litteratur. Stillingen ved Kungliga biblioteket kom til å vare frem til 1882. Faren hadde bestemt seg for at favoritsønnen Oscar skulle arve hele firmaet og etter en krangel i 1876 traff Strindberg aldri mer sin far.
I midten av 1870-årene møtte Strindberg finlandssvenske Siri von Essen, født 1850 i Jakob og Johannes forsamling. Hun var gift, men August bestemte seg for å vinne hennes hjerte. Han lurte henne til å tro at han ikke kunne få barn, men snart ble hun gravid. Hun forlot da sin mann (som også var utro) og giftet seg i 1877 med Strindberg. Siri drømte om en karriere som skuespiller, noe som ble mulig med ekteskapet med Strindberg. De innså snart at barnet ville bli en belastning og overgav det, men barnet døde etter tre dager. De fikk senere en datter som de beholdt, Karin (født 1880 i Hedvig Eleonora), deretter datteren Greta (født 9. juni 1881 dito) og i 1884 ble sønnen Hans født i Lausanne, Sveits.
Gjennombrudd
Teaterstykket Mäster Olof, påbegynt i 1872, var et gjennombrudd i svensk drama. Det ble innsendt til en konkurranse arrangert av Svenska akademien men de likte det ikke, det ble så innlevert til Kungliga teaterns direksjon, men ble heller ikke der godtatt som det var, Strindberg fikk en oppfordring om å endre stykket og komme tilbake med det. Han endret og kom tilbake fem ganger men stykket ble igjen refusert, Strindberg fikk beskjed at det var nihilistisk og inneholdt blasfemi. Fem års arbeid var bortkastet og den unge forfatteren var nedbrutt. Stykket ble ikke satt opp før 1881 på Nya teatern.
Strindbergs gjennombrudd kom i 1879 med utgivelsen av Röda rummet som skildrer hans bohemtid i Stockholm og boken gjorde Strindberg til en omtalt forfatter, med denne roman bryter Naturalismen inn i Sverige og boken var gjennombruddsverket for 1880-tallet. I de følgende årene skrev han det historiske verket Svenska folket i helg och söcken, samt romanen Det nya riket, satiriska skildringar från attentatens och jubelfesternas tidevarv, som er et av hans mest infame verk der han gjør narr av «det officiella Sverige» i ulike situasjoner: de langtrukne debattene i riddarhuset om gjennomføringen av den nye fordelingene av representantene til riksdagen, den oppskrudde feststemningen ved allskens innvielser av jernbaner, som alltid obligatorisk kulminerte med at kongen hevet sitt glass for den nye jernbanestasjonen,
Strindberg ble så omdiskutert og kritisert at han så seg tvunget å forlate Sverige. Med sin hustru Siri von Essen (som var skuffet over å forlate landet og teateret) og sine barn sluttet ekteparet Strindberg seg i september 1883 til den skandinaviske kunstnerkolonien i Grez, men bare noen uker senere flyttet de til Paris og senere til Ouchy ved Genfersjøen rett sør for Lausanne i Sveits. I 1884 skrev Strindberg i et brev fra Sveits til sin bror Axel Strindberg: «Det luktar rutten skit af Sverge ända hit ner ibland, men det skall väl ge sig!» Under utenlandsoppholdet fortsatte Strindberg å skrive og publisere selvbiografiske romaner som Giftas, Tjänstekvinnans son og En dåres försvarstal, skuespill som Fadren og Fröken Julie, samt samfunnskritiske romaner som Utopier i verkligheten. Første delen av novellesamlingen Giftas ledet til tiltale for blasfemi; rettssaken benevnes vanligvis som Giftas-prosessen. Strindberg ble frikjent men striden rundt boken ble en stor psykisk belastning og han mente etter dette at han ble forfulgt.
Etter frifinnelsen kritiserte han Svenska akademien som ble stiftet av Gustav III og som han anså besto av amatører. Svenska akademiens faste sekretær Carl David af Wirsén var kritiker av Strindberg. Strindberg ville også hevnes på Oscar II og kongehuset som hadde hatt en ledende rolle i Giftasprosessen. Kongen ville at Strindbergs verk skulle forbys. Strindberg ble utenlands til 1889. I løpet av den tiden hadde hans ekteskap blitt stadig dårligere, hvilket uten tvil fikk betydning for utformingen av kvinneportrettene i hans litterære arbeid.
Strindberg tilbrakte mange sommere på Kymmendö i Stockholms skjærgård og skrev mye om skjærgårdboernes liv: Hemsöborna 1887, en av hans letteste romaner som ble skrevet i bayerske Lindau, Tyskland i en dyp krise, i et brev fra 1887 nevner han dette: «Men jag kände, att något var brustet i mig och fattas snart af den öfvertygelsen att jag var sinnessjuk. Ser min omgifning, mina vänner behandla mig som en dåre eller ett sjukt barn.», Skärkarlsliv 1888 og övermänniskoromanen I havsbandet 1890. Motiv fra skjærgården forekommer i mange av de malerier Strindberg gjorde – symbolladede verk i impresjonistisk stil. Etter at Strindberg hadde skrevet den utleverende romanen Hemsöborna fikk han ikke komme tilbake til Kymmendö.
Infernokrisen
August og Siri Strindberg skilte seg i 1891. August Strindberg hadde først elsket henne dypt men følelsene hadde gått over i brennende hat. Oppbruddet førte til en krise for dikteren. Strindberg flyttet til Berlin, der han omgikkes blant andre Edvard Munch, Stanisław Przybyszewski og Adolf Paul på vinstuen Zum schwarzen Ferkel (det svarte svinet). Ola Hanssons hustru Laura Marholm satte igang med ett fremgangsrikt forsøk med å få Strindberg kjent i Tyskland. Det ledet til at Strindberg trodde at Marholm hadde tatt hand om han for å få han inn på asyl og at hun hadde stjålet hans brev for å anvende dem mot han. I et brev til Adolf Paul i 1894 skriver han om Marholm: «Med fru Mara käbblar man ej, man flår henne lefvande från fotsulan opp till örmandlarne och stoppar huden i halsen så hon qväfs -- vid gynnsamt tillfälle.»
I det korte ekteskapet (1893-1897) med den østerrikske journalisten Frida Uhl, som han fikk datteren Kerstin med, ble Strindberg rammet av en psykisk krise. Symptombildet har gjort at forskere på området har bedømt at det kan ha vært om en paranoid psykose. ) Denne perioden, fra august 1894 og til slutten av 1896, har blitt kalt for «Infernokrisen» og ble beskrevet i den delvis selvbiografiske Inferno, som ble skrevet på fransk for et publikum som var interessert av det okkulte og handler om hans religiøse og psykiske krise i Paris og Østerrike, Legender og Till Damaskus.
Mellom 1893 og 1896 bodde han av og til i byene Dornach, hvor Frida Uhls besteforeldre bodde, i Saxen og i Klam, alle i Oberösterreich. To år senere vendte han tilbake for å treffe sin datter Kerstin og bodde da i Klam och Saxen. Han fikk sine visjoner om helvetet på jordene i Saxen i ravinelandskapet Klamschlucht. Byens innbyggere kalte ham «ein Spinner», en narr. I byen finnes et Strindbergsmuseum. Schluchtweg minnet ham om inngangen til Dantes Inferno i Divina Commedia, og det ½tyrkerhodet» som er omtalt i Strindbergs Inferno i kapitelet «Swedenborg»  fant han ved inngangen till Schluchtweg i Saxen. Etter denne perioden skal for øvrig Strindbergs kontakt med datteren Kerstin ha opphørt; som tenåring forsøkte hun å gjenoppta kontakten med sin far via brev, men han avviste henne, og ba henne glemme ham.
Under «Infernokrisen» bodde Strindberg hos sin venn doktor Anders Eliasson på Lilla Norregatan 9 i Ystad for å pleie helsen, i ett hus som idag huser avisen Ystads Allehanda. Her hentet han inspirasjon til selvbiografien Inferno. Strindberg var hos Eliasson fra 12. juni til midten av juli 1895, og han var på sykehuset i Ystad siden hendene hadde blitt skadet av alkymi. Strindberg bodde i 1896 på Hotel Orfila, som hadde navn etter kjemikeren Mathieu Orfila, i Paris og det var her han fikk sitt psykoseanfall, da han trodde han ble forfulgt av en kunstforfalskerliga og hørte bankinger i veggene. Hotellet minte ham om et kloster.
Strindberg traff også en tysk maler som han trodde var en dobbeltgjenger til helbrederen Francis Schlatter som på mystisk vis hadde forsvunnet dette året. Strindberg ble redd og flyktet fra Paris i panikk til gode venner i Dieppe. Han skrev ett brev om opplevelsen: «Hvad det är vet jag ej! Men att jag är utsatt för något det är visst, ty samma hostningssignaler och knackningar som i Orfila upprepas här. Är det Polacken med sin gasapparat eller är det elektriska ingeniörer med ackumulatorer och reflektorer? ... Ser Ni nu att jag icke har mani utan är förföljd...» Polakken var Stanisław Przybyszewski, som Strindberg trodde var ute etter hans liv. Strindberg trodde at han ble forfulgt og at Przybyszewski og hans hustru Dagny Juel hadde kommet till Paris for å drepe ham.
I perioden 30. juli til 28. august var Strindberg tilbake på besøk hos Anders Eliasson. Eliassons innelukkede gård gjorde han i Inferno om til et kloster. De «bengaliska rosor» som Strindberg skrev om i kapitlet «Helvetet» finnes fortsatt utenfor huset i Ystad. Etter dette besøket flyttet Strindberg til Lund hvor han via Bengt Lidforss fikk kontakt med poeten Emil Kléen, en av de få venner som Strindberg ikke hadde blitt uvenn med. Det var i Lund han skrev Inferno.
Body Language
Body Language har flere betydninger:
August Strindberg
Siste ekteskap og senere år
I 1901 giftet Strindberg seg for tredje og siste gang, med skuespillerinnen Harriet Bosse. Året etter fikk de datteren Anne-Marie (som døde i 2007, utrolige 105 år gammel ). Ekteparet skiltes i 1904, men fortsatte å ha sporadisk kontakt i årene som fulgte, først og fremst via brev. I 1902 skrev Strindberg skuespillet Ett drömspel, som fikk sin urpremiére i 1907 og regnes for å være en forgjenger til ekspresjonistisk teater.
I april 1910 begynte hva som ble kjent som den såkalte Strindbergsfeiden. Strindberg hadde fått publisert artikkelen "Faraon-dyrkan" i avisen Aftontidningen, hvor han kritiserte den tidligere kongen Karl XII av Sverige, som Strindberg mente ble ufortjent dyrket som en helt i Sverige. Han kritiserte også, blant andre, oppdagelsesreisende Sven Hedin. Artikkelen fikk flere rasende motsvar, og i månedene som fulgte skal Strindberg selv ha skrevet omkring 30 flere lignende artikler i Aftontidningen.
Antisemittisme
I Sverige var Strindberg en ledende antisemitt på 1880-tallet. Strindberg var talsmann for den typen antisemittisme som ble spredt med utgangspunkt i Richard Wagner og Bayreuth-miljøets kulturteorier. Strindberg hentet sine antisemittiske ideer særlig fra den tyske journalisten Wilhelm Marr og hans bok Der Sieg des Judentums über das Germanentum (1880). Strindbergs antisemittisme var godt kjent i samtiden og Det nya riket (1882) fikk Edvard Brandes til å bryte kontakten med Strindberg. Hans misogyni (kvinnehat) er velkjent og mye studert.
Familie
Han var i årene 1877–1891 gift med den finlandssvenske adelskvinnen Siri von Essen som han også fikk datteren Karin Smirnov med. I årene 1893–1897 var han gift med Frida Uhl, og i årene 1901–1904 med Harriet Bosse, som han fikk datteren Anne-Marie med. Det er hevdet at han også har hatt et forhold til Dagny Juel.
Død
Strindberg døde 14. mai 1912, 63 år gammel. Han fikk en kraftig lungebetennelse i julen 1911 og ble aldri helt frisk igjen; han led også av en magesykdom på slutten. Han ble gravlagt på Norra begravningsplatsen i Stockholm.
Süsel
Süsel er en amtsfri storkommune i kretsen Øst-Holstein i Schleswig-Holstein, Tyskland. Süsel ligger omtrent 23 km nord for Lübeck, og 10 km sørøst for Eutin.
Storkommunen Süsel er videre delt inn i 15 underliggende administrative distrikter:
Samt den største landsbyen, Süsel, hvor de fleste innbyggerne i storkommunen bor.
Blues News (Finland)
Blues News er et finsk magasin dedikert til blues-musikk som utgis av Finnish Blues Society. Det kommer ut annen hver måned. Det ble grunnlagt i 1968 og er et av de eldste blues-magasin i verden.
Fernando Muslera
Néstor Fernando Muslera Micole (født 16. juni 1986) er en argentinskfødt uruguayansk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Galatasaray SK.
Johnson County (Wyoming)
Johnson County er et fylke i den amerikanske delstaten Wyoming. Det ligger i de sentrale delene av staten og det grenser mot Sheridan County i nord, Campbell County i øst, Converse County i sørøst, Natrona County i sør, Washakie County i vest og mot Big Horn County i nordvest.
Republikanisme
Republikanisme (latin: res publica, «folkets sak» ved republikk + suffikset -isme) er en politisk ideologi med holdningen om at en stats overhode bør representere folket. Et slikt overhode kalles ofte for en president, mens staten kalles for en republikk, som er motsetningen til et monarki, hvor overhodet som regel kvalifiserer seg ved sin familiemessige nedstamming — og kun representerer seg selv og/eller familien. I Norge er flere politiske partier i prinsipp for at landet skal innføre republikk. .
Johnson County (Wyoming)
Johnson Countys totale areal er 10 812 km² hvorav 22 km² er vann. I 2000 hadde fylket 7 075 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Buffalo som også er fylkets største by.
Fernando Muslera
Muslera scoret sitt første mål i sin karriere den 8. april 2012 for Galatasaray, på straffespark mot Manisaspor. Dette var med på å sette en ny rekord for Galatasaray hvor alle utenlandske spillere scoret mål på en sesong. Samme kamp satte Muslera også en 16 kampers rekord uten å slippe inn mål, som er den beste i ligaen så langt.
Johnson County (Wyoming)
Historie
Fylket ble grunnlagt i 1875.
Fernando Muslera
Landslaget
Han debuterte i oktober 2005 mot og ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Den 25. juni 2018 spilte han sin 100. landskamp for mot.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Jan-Hendrik Salver
Jan-Hendrik Salver (født 1. mars 1969) er en tysk fotballdommer fra Stuttgart.
Salver er én av ti tyske assistentdommere som dømmer kamper både i 1. Bundesliga og kamper organisert av FIFA.
Hans hittil viktigste innsats var ved EM 2004 i Portugal, da han sammen med sin kollega Christian Schräer assisterte dommeren Markus Merk i finalen mellom Portugal og Hellas. Under VM 2006 assisterte han igjen Markus Merk i tre kamper. Under VM 2010 i Sør-Afrika er han sammen med Mike Pickel assistentdommer for Wolfgang Stark.
Salver har pr. juni 2010 vært assistentdommer i 156 Bundesligakamper, 54 europacupkamper og 35 landskamper.