cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Red Hot Chili Peppers
Stadium Arcadium (2006–2007)
Bandet ga i 2006 ut det Grammy-belønnede albumet Stadium Arcadium, produsert av Rick Rubin. Opprinnelig var planen at 38 sanger skulle utgis som tre separate album med seks måneders mellomrom, men bandet ønsket isteden å utgi et dobbelalbum med 28 sanger og utgi de resterende 10 senere som B-sider. Stadium Arcadium debuterte på førsteplass på de amerikanske hitlistene, og holdt førsteplassen i to uker. I tillegg debuterte albumet på førsteplass i Storbritannia og 25 andre land. Albumet ble solgt i 442 000 eksemplarer i USA alene og 1 100 000 på verdensbasis bare første uka. Intet annet album det året ble solgt i så mange eksemplarer i første salgsuke. Dani California var den første singlen som ble utgitt fra albumet. Den gikk rett inn på førsteplass på den amerikansk Modern Rock-lista og endte på sjetteplass på Billboard Hot 100. På de britiske hitlistene nådde singlen andreplass. Tell Me Baby var neste single ut; også denne kunne notere førsteplass som beste listeplassering. Snow ((Hey Oh)) ble gitt ut i andre halvdel av 2006 og ble Red Hot Chili Peppers' ellevte nummer én-single. Bandet kunne nå telle totalt 81 uker som førsteplassinnehaver. Dette var også første gang tre singler av bandet ble nummer én på rad. Desecration Smile ble gitt ut internasjonalt i februar 2007 og nådde 27.-plass på de britiske hitlistene. Hump de Bump var bandets neste single. På grunn av positive tilbakemeldinger på musikkvideoen valgte man i mai 2007 å gi den ut over hele verden, istedenfor kun i USA, Canada og Australia slik planen opprinnelig var. For å promotere albumet tok bandet i 2006 fatt på en ny verdensturné. Den begynte med en to måneder lang Europa-turné fra slutten av mai til midten av juli og fortsatte med konserter i Nord-Amerika fra slutten av august til begynnelsen av november. Red Hot Chili Peppers vendte siden tilbake til Europa for en andre turné som varte til midten av desember. Bandet begynte 2007 med en andre turné i Nord-Amerika som gikk fra midten av januar til midten av mars, denne gangen inkludert konserter i Mexico i tillegg til i USA. Denne ble etterfulgt av flere konserter i Australia og New Zealand fra tidlig til sent april, før bandet satte kurs for Japan i begynnelsen av juni. Verdensturneen endte med en tredje runde med konserter i Europa fra slutten av juni til slutten av august. Bandet spilte også på Live Earth-konserten som ble holdt på Wembley Stadium i London 7. juni 2007. I løpet av turneen spilte Red Hot Chili Peppers på flere festivaler, inkludert Oxegen-festivalen i Irland i juli 2006, Lollapalooza i Grant Park i Chicago i august 2008 og Coachella Valley Music and Arts Festival i Indio i California i slutten av april 2007. Stadium Arcadium mottok i februar 2007 seks Grammy-priser. Disse var for beste rockalbum, beste rocksang (Dani California), beste rockutgivelse av en duo eller gruppe med vokal (Dani California), beste spesialutgave av album, beste produsent (Rick Rubin) og beste musikkvideo i kortform (Dani California). Red Hot Chili opptrådte under seremonien med sangen Snow ((Hey Oh)).
Pause (2007–2009)
Anthony Kiedis fortalte i et intervju med Rolling Stone Magazine i mai 2008 at Red Hot Chili Peppers «for tiden er oppløst». Kiedis fortalte at bandet var utslitt etter å ha jobbet nærmest kontinuerlig siden Californication og at de derfor hadde tatt en pause. Videre fortalte han at han er opptatt med å ta seg av sønnen sin, mens Frusciante fortsetter sin solokarriere, Chad Smith jobber med et jazzband i Japan og Flea eksperimenterer med nye musikkideer. Kiedis uttalte at han var ivrig etter å begynne å tenke på nytt materiale, men at pausen ville vare «minst ett år». Flea fortalte høsten 2008 at han og de andre bandmedlemmene hadde tatt seg en pause fra Red Hot Chili Peppers som ville vare i «to år». Flea fortalte at:
Han slo også fast at det ikke eksisterer planer for noe tiende album. Mens Chad Smith turnerte og spilte inn et nytt album med supergruppa Chickenfoot, bestemte Flea seg for å vende tilbake til utdannelse. Han benyttet mye av tiden etter bandets tour i 2007 for lære seg nye musikalske ferdigheter, og tok opp enkelte fag på University of Southern California. Han har også jobbet for å få inn penger til musikkskolen Silverlake Conservatory og planlegger å gi ut et eget solo album.
I`m with you (2009–2014)
I august 2009, bekreftet Chad Smith at vil bli sammen høsten 2009 for å spille inn nytt materialet. Han sa dette: «Everybody was like, 'Y'know, I really like having this time off, not being a Chili Pepper and doing other things. It'll be two years in September, so now we're ready.»
The Getaway (2016-i dag)
I et radio intervju med Scott Lipps i november 2018, avslørte vokalist Anthony Kiedis at bandet har påbegynt arbeide med oppfølgeren til "The Getaway" og dette albumet er ventet å komme ut i løpet av 2019.
Teknikk
Kiedis er kjent for å bruke et stort antall forskjellige sangstiler. Han har ofte kombinert rapping og «snakkede» vers med mer tradisjonell sang, noe som har gitt bandet en karakteristisk og relativt konsekvent stil. Antallet rap-drevne sanger har dog sunket dramatisk siden utgivelsen av Californication. By the Way inneholdt bare to sanger med rap-drevne vers. Kiedis' stil de siste årene er et resultat av utvikling gjennom alle Red Hot Chili Peppers ni album. Hillel Slovaks stil var stort sett basert på blues og funk. Etter Slovaks død baserte de nye gitaristene seg i stor grad på hans stil. Frusciante bidro dog med en mer melodiøs og struktuert lyd til de nyere albumene, som By the Way, Californication og Stadium Arcadium. Dette står i kontrast både til hans bidrag på Mother's Milk, hvor lyden er kraftigere, og på Blood Sugar Sex Magik, hvor lyden er lettere og mer funky. Dave Navarro, som har sin bakgrunn i heavy metal, progressiv og psykedelisk rock, brakte en helt annerledes lyd til bandet. Fleas basstil er en blanding av funk, punk, hardrock og psykedelisk rock. De tunge, lave melodiene, som han enten spiller med normal fingerstil eller såkalt «slapping», har bidratt til Red Hot Chili Peppers' signaturstil. Fleas slapping-stil var dominerende på de første albumene, mens han på de senere albumene (etter Blood Sugar Sex Magik) bidrar med mer melodiøs bass. På sangene «Don't Forget Me», «Blood Sugar Sex Magik», «Hump de Bump» og «Snow ((Hey Oh))» benytter han dobbelgrep.
Mens Kiedis er frontvokalist for bandet, deltar Frusciante ofte med bakgrunnsvokal. Han også sunget versene på enkelte sanger, eksempelvis «The Power of Equality», «Funky Monks», «Breaking The Girl» og «The Righteous and the Wicked» fra Blood Sugar Sex Magik. På noen sanger bidrar han med falsett, særlig på sanger fra By the Way og Stadium Arcadium, men også på Blood Sugar Sex Magik-sangene «If You Have to Ask» og «Under the Bridge». Frusciante sang sammen med Kiedis på sangen Knock Me Down fra Mother's Milk og synger enkelte deler alene på sanger som «Dosed» og «Descration Smile». Det har blitt en tradisjon at Frusciante på et tidspunkt under en konsert fremfører en låt alene. Det er særlig coverlåter fra 1960- og 1970-tallet eller en av hans egne sololåter som blir fremført. Blant sangene han har sunget er «Tiny Dancer» av Elton John, «SOS» av ABBA, «How Deep Is Your Love» av The Bee Gees, «Maybe» av The Chantels, «I Feel Love» av Donna Summer, «For Emily, Wherever I May Find Her» av Simon and Garfunkel, «How Can I Tell You?» av Cat Stevens og «Inca Roads» av Frank Zappa. Gjennom mesteparten av 90, 2000 og 10 tallet har bandet vært mikset live av Dave Rat, frem til han ble erstattet av "Sean Sully" i 2017.
Improvisasjon
Improvisasjon har alltid vært en viktig del av Red Hot Chili Peppers' signaturstil. Bandets første konserter var faktisk nesten utelukkende basert på improvisasjon. Mange av Frusciantes gitarsoloer og Fleas bass-soloer på nyere album er improviserte. Bandet har det meste av de siste ti årene åpnet konsertene sine med en kort improvisasjon. Noen ganger forlenges begynnelsen, midtdelen eller avslutningen på en sang med en lang improvisasjon, dette gjelder særlig sanger som «Give It Away», «My Lovely Man», «If You Have to Ask», «Californication», «Parallel Universe», «Can't Stop», «Throw Away Your Television», «By the Way» og «Dani California».
Tekster
Tekstene i Red Hot Chili Peppers' sanger har dreid innom en rekke ulike tema ettersom tiden har gått. Tekstene har handlet om alt fra kjærlighet og vennskap, tenåringsangst og aggresjon, forskjellige seksuelle tema og forbindelen mellom sex og musikk til politikk og sosiale problemer (særlig knyttet til amerikanske urfolk), romantikk, ensomhet, globalisering, berømmelse, å takle døden, fattigdom, dop og alkohol.
Nåværende medlemmer
Tidligere medlemmer
Turne medlemmer
Tidligere turne medlemmer
Priser
Red Hot Chili Peppers har vunnet syv Grammy Awards: MTV Video Music Awards: American Music Awards: Billboard Music Awards: Bandet mottok en stjerne på Hollywood Walk of Fame i 2008.
Ewald Walch
Ewald Walch (født 18. august 1940 i Innsbruck, Tirol), er en østerriksk tidligere aker som deltok i de olympiske vinterleker 1968 i Grenoble og 1972 i Sapporo.
Walch vant en olympisk sølvmedalje i aking under Vinter-OL 1968 i Grenoble. Sammen med Manfred Schmid kom han på andreplass i toer for menn bak Thomas Köhler og Klaus-Michael Bonsack fra Øst-Tyskland.
Walch ble verdensmester i aking tre ganger, alle i toer for menn, 1960 i Garmisch-Partenkirchen, 1969 og 1970 i Königssee.
25. septemberplassen
25. septemberplassen er en roman av Dag Solstad, utgitt i 1974.
Mapragg vannkraftverk
Mapragg vannkraftverk, er et sveitsisk vannkraftverk med en installert produksjonskapasitet på 370 MW. Vassdraget som utnyttes er den lille elva Mapragg.
25. septemberplassen
Nesten hele handlingen er lagt til Halden, og mesteparten til årene mellom 1960 og 1972. Sentralt i romanen står skjebnen og utviklingen til de tre brødrene Egil, Axel og Inge Nyland. Inge og Axel blir kommunister, og deltar med ulikt engasjement i ml-bevegelsen, som også Solstad var en del av. Egil er sosialdemokrat som sin far Håkon.
Mapragg vannkraftverk
Det er et såkalt pumpekraftverk med et øvre vannmagasin og et nedre. Anlegget stod ferdig i 1977.
25. septemberplassen
Romanens tittel henspiller på datoen 25. september 1972, da flertallet i en folkeavstemning sa Nei til norsk medlemskap i EEC, som EU het den gangen. Nei-flertallet kom på tross av at ledelsen i Arbeiderpartiet, ikke minst statsminister Trygve Bratteli, satte mye inn på et norsk medlemskap. Axel og særlig Inge Nyland mener at lederne i Arbeiderpartiet og LO har sveket arbeiderklassens interesser gjennom samarbeidet med bedriftseierne.
I et kapittel i boken beskriver Solstad eierne og ledelsen av papirfabrikken Saugbrugsforeningen, og hvordan disse stadig vekk presser kommunen til å gi bedriften tillatelse til å bygge ut strandområder til industri og havneanlegg. Solstad beskriver også hvordan styret og eierne av fabrikken har sine posisjoner på grunn av sine forfedres disposisjoner, ikke sin egen dyktighet.
Djibril Cissé
Liverpool FC
I mai og juni 2006 gikk ryktene høyt om en mulig overgang for Cissé til en av de franske klubbene Marseille, Lyon og Paris Saint Germain.
7. juni 2006 ble Cissé nok en gang hardt skadet i en treningskamp mellom Frankrike og. Cissé brakk begge beina i høyrefoten, både fibula og skinnleggen (tibia). Det skal nok en gang ha dreid seg om et åpent brudd for den uheldige Cissé, som nå har brekt begge beina på nøyaktig samme måte. Som følge av dette kunne han ikke delta i fotball-VM dette året. Legene uttalte etter operasjonen av Cissé at de regner med at han vil være tilbake på fotballbanen i november.
Marseille
Benitez erklærte etter at lånekontrakten til Cissé i Marseille hadde gått ut, at det ikke ble på tale med et nytt utlån av franskmannen, kun kjøp ville bli akseptert 6. juli 2007 ble det meldt at Liverpool og Marseille i «prinsippet» var enige om en overgang for Cissé selv om andre klubber som West Ham og Portsmouth kom med noen bud i siste liten. Cissé selv uttalte at det aldri var aktuelt å gå til andre klubber enn Marseille. Cissé fortalte selv at han ble tilbudt mere i lønn fra klubber som Atletico Madrid og Bolton, men ønsket selv å dra til Frankrike og Mesterliga-spill. 7. juli 2007 ble det bekreftet at Cissé gikk til Marseille for £6 millioner. Cissé signerte der en 5-årskontrakt.
Panathinaikos
25. juni 2009 signerte han en fireårskontrakt med Panathinaikos. I mars 2011 hadde Cissé scoret 50 mål som Panathinaikos-spiller.
Lazio
Cissé ble kjøpt opp av Serie A klubben Lazio den 12. juli 2011 for 5.8 millioner euro. Han signerte en fireårskontrakt, og debuterte for Lazio i UEFA Europaliga kampen mot FK Rabotnički den 18. august, der han scoret to av målene. Lazio vant til slutt kampen 6-0.
Queens Park Rangers
Den 31. januar 2012 signerte Cissé en 28 måneders kontrakt for engelske Queens Park Rangers, som gjør han til Mark Hughes fjerde signering siden han tok over tidligere i januar i år.
The Secret Six
The Secret Six er en amerikansk kriminalfilm fra 1931, regissert av George W. Hill og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller Wallace Beery, Lewis Stone, Johnny Mack Brown, Jean Harlow og Marjorie Rambeau. Filmen handler om en gruppe gangstere som selger alkohol i forbudstiden. Manus er skrevet av Frances Marion.
Handling
I forbudstiden arbeider Louis «Louie» Scorpio (Wallace Beery) på et slakteri. Han blir rekruttert av kameraten Johnny Franks (Ralph Bellamy) til en gjeng spritsmuglere, ledet av Richard «Newt» Newton (Lewis Stone). Under en konfrontasjon med gjengen til rivalen Joe Colimo (John Miljan) dreper Johnny broren til Colimo. Da Colimo oppsøker Newt for å få utlevert morderen, hevder Johnny at Scorpio er den skyldige. Scorpio blir forsøkt drept, men overlever. Da han innser at Johnny sviktet ham, skyter han sin tidligere kamerat i ryggen. Johnnys venninne Peaches (Marjorie Rambeau) blir hysterisk over at han ble drept. De to journalistene Hank Rogers (Johnny Mack Brown) og Carl Luckner (Clark Gable) er ute etter en god historie om drapet. Scorpio betaler vakre Anne Courtland (Jean Harlow) for å holde tankene deres på andre ting.
Etter hvert får Scorpio stadig større makt. Han bidrar til at Nick «The Gouger» Mizoski (Paul Hurst), en i gjengen, velges som borgermester. Deretter beordrer han drapet på Colimo og tar over territoriet hans. Hank og Anne har blitt forelsket, men han avbryter forholdet da han finner ut at hun jobbet for Scorpio. Carl fortsetter kontakten med gangsterne, ettersom han i all hemmelighet samarbeider med Secret Six, en elitegruppe i politiet, med å samle bevis mot Scorpio. Hank prøver også å samle bevis mot Scorpio, men ender opp med å bli drept. Scorpio blir tiltalt for drapet og både Anne og «Dummy» Metz (Murray Kinnell), en av lakeiene hans, vitner mot ham. Han blir likevel frikjent, etter å ha bestukket juryen. Ikke lenge etter har politiet nok bevis til å slå til mot Scorpio og gjengen hans. Scorpio dreper Newt, da han tror at han skal stikke av med pengene, og flykter hjem til Peaches. Hun lurer ham inn i et skap og overleverer ham til politiet. Både Scorpio og resten av gangsterne ble funnet skyldige og dømt til døden.
Mottakelse
Mordaunt Hall i The New York Times beskrev regien som «fantastisk» og dialogen som «ganske godt skrevet». Skuespillerne fikk ros for deres innsats og Beerys bruk av en «naturlig komikk i scenene sine» ble trukket frem. Thornton Delehanty i New York Post mente filmen var «usedvanlig godt regissert», mens Bland Johaneson i New York Daily Mirror beskrev den som «virkelig spennende».
Cantharis lateralis
Cantharis lateralis er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger.
Utbredelse
Cantharis lateralis finnes i Europa og Nord-Afrika, østover i Asia. Finnes ikke i Norge, men er registrert fra Danmark, hvor den er ikke regnet som vanlig.
Utseende
Cantharis lateralis er 5-7 mm lang. Hodet gulrødt fremme og mørk bak. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd vanligvis lengre enn det andre leddet. Brystskjoldet (pronotum) har en rødgul farge, og noen ganger med to små svarte flekker. Brystskjoldet har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er tydelig avsatt, men ikke tydelig utstående. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen og har en svart eller brunsvart grunnfarge, med en smal lys sidekant. Kroppen mørk, brunlig, men innerste del av antennen og beina vanligvis gulrøde.
Levevis
Cantharis lateralis finnes på blomster, særlig skjermplanter i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Cantharis lateralis tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Ludditter
Ludditt eller luddist (etter engelsk Luddite) er kallenavn på en person som er motstander av teknologiske fremskritt eller endringer. Når ordet brukes om moderne forhold, ikke om sitt historiske opphav i England på 1800-tallet, betyr det oftest «teknologipessimist».
Luddittene var en sosial bevegelse blant engelske arbeidere i tidsrommet fra 1811 til 1814. Tilhengerne protesterte, ofte ved å ødelegge tekstilmaskiner, mot endringene som fulgte den industrielle revolusjon og som truet deres jobber. Bevegelsen, som startet i 1811, ble oppkalt etter en, muligens mytisk, leder Ned Ludd. I en kort periode var bevegelsen så sterk at de utkjempet regelrette slag med den britiske armeen i «luditt-opprøret» (The Luddite Riots). Tiltak satt i verk av regjeringen inkluderte en masserettssak i York i 1813 som resulterte i mange dødsstraffer og deportasjoner til straffekoloni. Den historiske bevegelsen i England må sees i lys av vanskelige økonomiske forhold under Napoleonskrigene.
I nyere debatter har betegnelsene nyludditter og nyluddittisme (engelsk Neo-Luddism) blitt brukt for å karakterisere meningsmotstandere og grupper som er skeptiske til (særlig) informasjonsteknologi eller hevder at denne teknologien fører til negative kulturendringer. I samfunnsøkonomisk litteratur er luddittismen på 1800-tallet et hyppig brukt eksempel på å avkrefte den utbredte troen på at ny teknologi i sum fører til færre, ikke flere arbeidsplasser.
Breve
Breve ( ˘ ) eller breve-tegn er et diakritisk tegn, det brukes vanligvis over en vokal for å markere at denne skal ha kort uttale; den står, slik sett, i et motsetningsforhold til makron.
Colbjørnsens gate
Colbjørnsens gate finnes flere steder i Norge:
Acetylkolinesterase
Acetylkolinesterase er et enzym som finnes i nervevev, muskelvev og erytrocytter. Det spalter acetylkolin til cholin og eddiksyre, og er et viktig stoff for nervesystemets funksjon; jf choleinsterase.
Leonard Rickhard
Leonard Rickhard (født 12. mai 1945 i Tvedestrand) er en norsk maler, bosatt i Arendal. Han omtales som «stillhetens maler». Gjennom mer enn 30 år har han markert seg som en av Norges ledende malere. Verket «Trett modellflybygger» (1985) er kåret til et av Morgenbladets 12 viktigste kunstverk.
Bakgrunn
Han er utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole 1966–67, og ved Statens kunstakademi 1967–71.
Kunstner
Rickhard har hatt gjentatte separatutstillinger på Kunstnerforbundet siden 1974, og på Galleri Dobloug i 1979 og 1982, og ble allerede rundt 1980 regnet som en av de ledende kunstnere i sin generasjon. Han deltok i gruppe Zink, med fellesutstillinger i 1983, 1985 og 1986. Retrospektive utstillinger er vist på Astrup Fearnley Museet høsten 2001 og på Sørlandets kunstmuseum høsten 2005. Han har bidratt til å etablere og bygge opp institusjonen Bomuldsfabriken Kunsthall i Arendal, hvor han også har hatt utstillinger.
Han ble i 2009 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. I 2000 mottok han den svenske Prins Eugen-medaljen, i 2002 mottok han Aust-Agder fylkes kulturpris, og i 2015 Anders Jahres kulturpris.
Det er flere ganger nevnt at noen motiver går igjen hans bilder: bjørkeskogen, dørgløttene, fragmentene, landmåleren, modellflybyggeren og fugleelskeren.
Cantharis paludosa
Cantharis paludosa er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger. En av de minste bløtvingene i Norden.
Utbredelse
Cantharis paludosa finnes i Europa, østover i Asia. Finnes i Norge, utbredt, men er ikke vanlig.
Utseende
Cantharis paludosa er 5-6 mm lang. Pannen har en forhøyning mellom antennefestene. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennenes tredje ledd vanligvis lengre enn det andre leddet. Brystskjoldet (pronotum) har bare en svak innbuktning i bakkanten og har en overflaten som ikke er grovt rynket eller punktert. Brystskjoldets bakhjørner er avrundet avsatt, men ikke utstående. Leggene på bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Den ene kloen på alle beina har en liten rottann. Dekkvingene skjuler hele bakkroppen og har en svart eller brunsvart grunnfarge. Resten av kroppen er mørkt farget, men kan ha enkelte lysere parti, særlig roten (nærmest kroppen) av antennenes ledd og leggene, samt brystskjoldets sider.
Levevis
Cantharis paludosa finnes på blomster, trær og busker. Lever i eller nær skogsmiljøer. juni og juli. i juni og juli. Larvene lever som predatore (rovdyr).
Cantharis paludosa tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Aktive eierfond
Typer PE-investeringer
Aktive eierfond deles ofte i tre hovedgrupper som er relatert til den investeringsfasen fondene går inn i: såkornfond, venturefond og oppkjøpsfond (også kalt buyout-fond).
Venture
Venturefond investerer i umodne bedrifter som er i etableringsfasen eller i en utvidelse fase. I tillegg til kapital, tilfører fondene bransjekunnskap, nettverk og strategisk rådgivning gjennom aktivt eierskap i bedriftene. Ventureselskapene bidrar til å utvikle selskapet til et modent selskap med god inntjening. Kjente norske venturefond er Energy Ventures, Northzone Venture og Verdane Capital Advisors.
Entreprenører utvikler ofte produkter og ideer som krever kapital i utviklingsfasen. Nye selskaper har som regel ikke nok egenkapital til å finansiere prosjektet selv og trenger finansiering. Forårsaket av risikoen involvert med slike investeringer krever investorene høy avkastning og får som regel aksjekapital i selskapet som kompensasjon. Slik kapitalinvestering kan også bli kalt risikokapital
Oppkjøp
Oppkjøpsfond (buyout-fond) investerer i mer modne bedrifter i vekst og/eller i omstillingsprosesser, og kjøper seg tradisjonelt en majoritetsandel av selskapet. Oppkjøpet skjer oftest i form av såkalt leveraged buyout (LBO), dvs. oppkjøp som har en stor andel av lånefinansiering. Ofte har oppkjøpsfond med seg ledelsen og/eller ansatte i bedriften, profesjonelle omstillingsledere og andre virksomheter som investeringspartnere. Avhengig av partnertypen kan oppkjøp klassifiseres som management buyout (MBO), employee buyout (EBO), management buyin-buyout (BIMBO ), eller institutional buyout (IBO).
Oppkjøpsfond står for den største andelen av PE-markedet i Norge og internasjonalt. Kjente norske buyout-aktører er Herkules Capital, Norvestor Equity og FSN Capital. De svensketablerte fondene Altor Equity Partners, Nordic Capital og EQT er også aktive i Norge, i tillegg til sektorspesifikke fond som HitecVision Private Equity
Spesialiserte PE-investorer
I tillegg til fondene som er spesialisert på direkte investeringer i bedrifter, finnes det flere aktører som er spesialisert på investeringer i PE-fond. Her skilles det mellom såkalte primary fond og secondary fond.
Primary fond (fond-i-fond) investerer i nylig etablerte aktive eierfond før fondene starter sin investeringsperiode. Den mest kjente aktøren er det statlige investeringsselskapet Argentum Fondsinvesteringer.
Secondary fond (også kjent som secondary indirect private equity) kjøper hele aktive eierfond eller andeler i allerede etablerte fond, eller en portefølje av direkteinvesteringer. Her er Argentum Fondsinvesteringer og Cubera Private Equity de mest kjente aktørene.
Knut W. Jorfald
Knut Wilhelm Jorfald (født 22. mai 1948) er en norsk regissør som har regissert og produsert en lang rekke kort-, novelle- og dokumentarfilmer, så vel som spillefilmer. Han har mottatt flere priser for sitt arbeide. Han leder selskapet Engarde film og driftet nettgalleriet OsloArt online Gallery. Han var medstifter av Main Island Production, selskapet som i 2005 laget filmen Prinsen av sjakk om sjakkspilleren Magnus Carlsen, som da var 13 år. Han drev i mange år selskapet Mediagjøglerne sammen med Lars Rasmussen. Var også med å stifte selskapet Focus on Human Rights som laget flere dokumentarfilmer om menneskerettigheter. Blant disse var filmene: Silvia – en av 30.000, Deres Gud er ikke vår gud, og La dem ikke alene. Knut W.Jorfald har også hatt flere film- og teaterprosjekter i samarbeid med teaterinstruktør Damir Dado Pudar, blant annet et forsoningsprosjekt med støtte fra NORAD i Mostar.
Produksjonsselskap
I 1981 var han en av grunnleggerne av produksjonsselskapet Focus on Human Rights, som ble stiftet for å lage kortfilmer om menneskerettighetenes kår rundt om i verden. De øvrige stifterne var regissørene Kjersti Alver og Alexander Røsler samt filmklipperen Pål Gengenbach.
Han startet produksjonsselskapet Mediagjøglerne i 1980 sammen med Lars Rasmussen. De produserte og regisserte film til 1990, deriblant spillefilmen Sigurd Drakedreper.
São Francisco do Pará
São Francisco do Pará er en kommune i delstaten Pará i nordregionen av Brasil.
Bondelia videregående skole
Bondelia videregående skole, beliggende i Helgerudvn. 30, Gjøvik, er en tradisjonsrik institusjon for hele innlandet. I mange år var det husmorskole på Bondelia. I nyere tid har skolen vært arena for utdanning innen helse- og sosialfag og mediefag.
Etter sammenslåingen av de videregående skolene i Gjøvik blir studieretningene ved Bondelia overført til nye Gjøvik videregående skole.
Fylkesvei 7616
Fylkesvei 7616 er en kort forbindelsesvei mellom Leknes lufthavn og europavei 10 i Vestvågøy.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 842.
Michel de Montaigne
Michel Eyquem de Montaigne (født 28. februar 1533, død 13. september 1592) var en fransk adelsmann, statsmann, filosof og forfatter, en av de mest innflytelsesrike i den franske renessanse, kjent for sin popularisering av essayet som en litterær sjanger. Han var den som første gang brukte betegnelsen «essay» (av fransk essai = et forsøk) om sine litterære tekster.
Uanstrengt blandet han intellektuelle øvelser med uformelle anekdoter og selvbiografisk stoff — og hans store bok Essais rommer en del av de mest innflytelsesrike essayer som til denne dag er skrevet. Han har blitt oversatt til mange språk, flere ganger til norsk. Montaigne påvirket forfattere og skribenter over hele verden, som René Descartes, Blaise Pascal, Jean-Jacques Rousseau, Albert Hirschman, William Hazlitt, Ralph Waldo Emerson, Friedrich Nietzsche, Stefan Zweig, Eric Hoffer, og Isaac Asimov.
Han innledet sine essays med å ha skrevet en «oppriktig» bok som skilte seg fra alle andre, siden den dreide seg om ham selv: «Kjære leser, denne boken handler altså om meg selv, og det er ingen grunn til at du skal kaste bort tiden på et så lettsindig og intetsigende emne. Derfor farvel!» I dag er dette en norm, som når Vigdis Hjorth og Karl Ove Knausgård gjør sine egne liv til litteratur.
Bakgrunn
Montaigne arvet et dommerembede av sin onkel i 1555, og satt i stillingen i femten år. Den 28. februar 1571, på sin 38-årsdag, frasa han seg sine offentlige verv og trakk seg tilbake til slottet Montaigne.
Essayets far
Her viet seg nå til et fredelig hjemmeliv «i musenes skjød», eller rettere sagt i tårnrommet han hadde innredet til et bibliotek hvor bare han selv hadde adgang. Her var Seneca hans beste venn. Målet for Montaignes liv var helt ut å kunne være seg selv. Hans mål var ikke å bli lærd, men å bli vis, dvs. å gjøre seg kjent ikke bare i verden, men også med seg selv. For ham var det oppdragelsens viktigste mål, så man kunne leve og dø med verdighet. etter å ha tatt et oppgjør med ærgjerrighet, griskhet og overtro. Selv gadd han ikke engang å skaffe seg noen oversikt over sitt jordiske gods, for dermed mente han å slippe ergrelsen over å bli snytt av sine tjenere. Til dem sa han at hvis de ikke klarte å være ærlige, skulle de heller «snyte ham på en sympatisk og høflig måte».
Montaigne regnes som en av banebryterne for den moderne pedagogikk. Han understreket hvor mye viktigere det er å utvikle forstand og vurderingsevne enn å lære seg ytre ting som f.eks. stjernenes gang. Våre evner kan bare utvikles ved øvelse, ikke ved pugging. Barn skulle oppdras uten bruk av fysisk straff, og læring være lystbetont. Synet av tvang og ufrihet pinte Montaigne. Liksom Pythagoras prøvde han å kjøpe dyr og fugler som var blitt fanget, så han kunne sette dem fri igjen.
Renessansens talere og lærere satte god hukommelse høyt, mens Montaigne syntes god dømmekraft var en langt viktigere intellektuell evne enn et godt minne. Det viktigste for ham var tilstedeværelse i samtiden, det konkrete og det menneskelige. Om sin egen hukommelse forsikret han at den var helt upålitelig. «Ikke i noe spørsmål av selv den minste betydning tør jeg stole på den!»
Etter hans mening er bare det som får oss til å føle oss bedre, verd å forstå. Han behandlet alle underlivets funksjoner som alvorlige emner, og er kanskje den eneste filosof som har beskjeftiget seg inngående med impotens.
Han var oppfinner av essayet, en kort behandling av et emne hentet fra dagliglivet, blandet med filosofisk innsikt, anekdoter og selvbiografiske innslag, alt sett fra skribentens personlige vinkel. Hans skepsis var en godslig tvil, der han var på leting etter sannheten, men ikke gjorde noe krav på å eie eller forvalte den. Når noen spør: «Hva har du gjort i dag?» forslår Montaigne som svar at man, i stedet for å si «Ingenting», svarer: «Jeg har levd.» I starten hadde han vært opptatt av kunsten å dø; gradvis ble han mer opptatt av kunsten å leve.
I sine essays samtaler han med leseren, med stadige sidesprang og innlagte episoder som gjør det anstrengende å følge resonnementet. Montaigne hevdet å ha har større forståelse for kannibalisme enn for de religionsforfølgelsene reformasjonstidens Frankrike var hjemsøkt av. Og plutselig dukker det opp en betraktning om italienernes talent for diplomati: «Deres vârhet for farer er så stor at de lang tid i forveien forutser alle ulykker som kan ramme dem. Derfor kan man midt under et slag bli vitne til at de sørger for sin sikkerhet til og med før de har oppdaget faren!»
Forsvar for Raymond Sebond er hans lengste essay, her drøfter han spørsmålet om trossannhetene kan demonstreres med rasjonelle argumenter. Han var blant de første i litteraturhistorien som skrev i jeg-form med et språk som virker forbausende moderne. Mange har påpekt at språket hans virker friskt og nytt. Det har sammenheng med at det moderne franske språket stabiliserte seg på Montaignes tid, etter perioder med gammelfransk og mellomfransk. Stilen er preget av latinsk syntaks; lange perioder med løst forbundne ledd. Montaigne skriver setninger som snor seg fram med en konklusjon eller presisering på slutten. Han var ikke opptatt av retorikk og logikk, men kort og konsis dagligtale.
Enkelte mener at Montaigne hadde en skeptisk krise i midten av 1570-årene, mens andre hevder at skeptisismen er en del av essayformen. I 1580 var han ferdig med Første bok og følte en sterk trang til å samle nye inntrykk. Han la derfor ut på en lengre reise til Tyskland og Italia, på jakt etter et eller annet kursted i håp om å finne lindring for den nyresykdommen som hadde plaget ham i et par år. Han så også frem til å bli kjent med nye mennesker. Reisen var en slik påkjenning for den sykdomsplagede mannen at han iblant overveide selvmord, men han kom seg straks han tenkte på hvilke nye opplevelser som ventet neste dag. Særlig lengtet han etter rusleturer i Roma, og ble der i nesten et halvt år. Men så jaget sykdommen ham ubønnhørlig videre, til han fant et kursted som ikke hjalp stort. I 1582 kom han hjem.
Mens særlig Første bok inneholder kommentarer av eksempler og anekdoter fra klassiske kilder, hentet han utover i forfatterskapet stadig oftere stoff fra egen erfaring: fra reisen til Italia, og fra arbeidet som diplomat og megler mellom fraksjonene under religionskrigene på 1580-tallet. Han var fordomsfri, veide for og imot, og synes å se på verden og alle dens aspekter med uhildede øyne. Da var han kalt tilbake av Henrik III av Frankrike som utnevnte ham til borgermester av Bordeaux, hvor han satt i to perioder. Det var en ære, men for Montaigne oppveide det ikke tapet av friheten. Først etter fire år fikk han igjen trekke seg tilbake til bøkenes verden, der han forsonet seg med alderdommens plager: «Hvis man kunne lære menneskene å dø, så lærte man dem samtidig å leve.» Han fikk selv en rask og mild død.
Bibliografi
I 2008 ble den norske oversettelsen av Montaignes samlede essays på 1.742 tekstsider sluttført. Beate Vibe var ansvarlig for oversettelsen. Kirsti Sellevold har sammen med Birger Huse vært fagkonsulent og språkvasker.
Kibataro Oki
Kibataro Oki (født 10. mai 1848 i Hiroshima, død 29. mai 1906) var en japansk ingeniør, som grunnla i 1881 Meikosha Ltd i Tokyo, som i 1889 ble endret til Oki Electric Industry, et verdensomspennende telekommunikasjonsselskap. I Europa er Oki Printing Solution det mest kjente datterselskapet av Oki Electric Industry, med sin ledende teknologi innen matrise- og fargelaserskrivere.
Daniel Franck
Daniel Franck (født 9. desember 1974 i Gjerdrum) er en tidligere profesjonell norsk snøbrettkjører fra Gjerdrum.
Franck konkurrerte i half pipe, slopestyle og big jump. Han var første nordmann til å vinne X Games-gull i freestylegrenen slope style i 1997 i Snow Summit i California. Under samme mesterskap tok han sølv i half pipe.
I 1998 tok Franck sølv i OL i Nagano, Franck var tatt ut i Norges tropp til OL 2006, men måtte trekke seg på grunn av ødelagt korsbånd. I 1999-/2000-sesongen vant han VM, EM og World Cup sammenlagt. Han har tilsammen seks VM- og EM-medaljer, 16 World Cup-seire, 47 internasjonale pall-plasseringer og tre kongepokaler.
TV
15. mai 2010 vant han finalen i Mesternes mester 2010.
Skandinaviske romanifolk
Skandinaviske romanifolk, også kalt reisende eller tatere, er en folkegruppe i Norge som tradisjonelt ikke har hatt et fast bosted. I Norge har de status som to ulike nasjonale minoriteter.
Etnisk opphav
Noen hevder at taterne er gren av romanifolkene i Norge og Sverige, og det finnes teorier om at de deler etnisk og historisk opphav med andre folkegrupper som tradisjonelt blir kalt sigøynere. Andre teorier antyder at dette har vært separate folkeslag fra begynnelsen av. Denne teorien støttes av forskjellene i språket til sigøynere og tatere, selv om de har visse likheter, på samme måte som nordiske språk har noen likheter.
Navnet tater har blitt brukt om denne folkegruppen siden de kom til Sverige den 29. september 1512. Da taterne kom til Sverige på 1500-tallet ble de godt mottatt av befolkningen og ble omtalt som et anselig og flott folk. Navnet tater hadde opprinnelig ikke negativ betydning i folkets øyne.
På engelsk blir skandinaviske romanifolk vanligvis omtalt med den generelle betegnelsen «Romani people», og det finnes også en distinksjon mellom «tatere» og «sigøynere» på engelsk. I England brukes vanligvis "Rom" for å referere til Sigøynerne og "Gips/Travellers" for å referere til Romanifolket, som i Norge går under Romanifolket/taterne/reisende.
Tatere har historisk sett primært bodd på landsbygda, der de ofte hadde tette bånd til lokalsamfunnetet og jobbet som håndverkere og lignende. Deres forhold til det større samfunnet har variert mellom assimilasjon og forfølgelse, spesielt på 1900-tallet. Noen tatere har bevart sin kultur frem til i dag, mens det er en lang tradisjon for at romanifolk har integrert seg i det skandinaviske samfunnet, blant annet gjennom ekteskap med nordmenn og svensker. Ikke alle etterkommerne var klar over sin romanibakgrunn.
Tatere er en folkegruppe med dype røtter i Norge. Romanifolk og sigøynere var sammen med jøder etniske grupper som ble forfulgt under Holocaust.
Terminologi
Siden 1500-tallet har betegnelsen «tater» ofte blitt brukt på Østlandet om personer med et fremmed utseende, mørkt hår og mørke øyne. På Sørlandet har betegnelsen «fant» også blitt brukt,mens «splint» ble brukt på Vestlandet. I Nord-Norge var de kjent som «fark».
I Sverige velger mange å kalle seg selv «resande romer» eller «resandefolket», som i dag er et samlebegrep for alle de fem romaniminoritetene i landet, og man kategoriseres etter eget ønske som én eneste minoritet med undergrupper eller «stammer» som man selv bruker internt.
Taterne ble også i stor grad kalt «sigøynere» med opprinnelse fra tysk «Zigeuner» basert på det greske begrepet «athinganoi». Da medlemmer av den østeuropeiske grenen av romanifolket ankom Norden på slutten av 1800-tallet, ble betegnelsen «sigøynere» brukt om dem. Før slutten av 1800-tallet, referte betegnelsen "sigøynere" derimot til tatere av typen romani eller sinti. I nyere historie brukes imidlertid betegnelsen ikke om romanifolk, men om den gruppen som nå kalles sigøynere.
Romanifolk brukte selv andre betegnelser om seg selv, som for eksempel «romani/Tater», «romanisæl», «vandriar», «dinglare» og «tavringar» eller – på norsk – «reisende» romanisel/sinti. Noen tatere selv ønsker at utenforstående kaller dem «de reisende». I nyere tid, ønsker Taternes landsforening å gi ordet "tater" en positiv betydning.
Befolkning
Romanifolket i Norge og Sverige utgjør den samme gruppen, og de samme slektene er representert på begge sider av grensen. Mens taterne bor spredt utover hele Sverige, har de norske romanislektene tradisjonelt hatt tilhold på Østlandet, i Trøndelag og deler av nordvestkysten. Det fantes også andre reisende slekter langs kysten på Sørlandet og sørlige delerav Vestlandet, som tradisjonelt ikke blir betraktet som en del av romanifolket. I motsetning til romanifolket snakket disse opprinnelig ikke romani, men språket rodi, og de hadde ikke den samme romanikulturen som taterne. Romanifolket refererte til dem som «meltravere», mens forskeren Eilert Sundt kalte dem «skøyere» eller «skøyerfolk».
Det finnes ingen eksakt oversikt over hvor mange med romanibakgrunn som bor i Norge, da det ikke føres registre basert på etnisk tilhørighet. I St.meld. nr. 15 (2000-2001) ble folketallet anslått til noen tusen. Det nyeste anslaget, gjort av Europarådets kommissær for menneskerettigheter, Nils Muižnieks, estimerer antallet til et sted mellom 4000 og 10 000.
I Norge er det trolig flere tusen mennesker med tateridentitet i dag, men om man inkluderer alle med taterslekt, vil tallet trolig tidobles. Romanisel-sinti-gruppen teller mellom ca. 4,000-10,000 på landsbasis. I Sverige anslår man antallet "resande-romer" (romanisel/sinti) til å være mellom 15 000 og 20 000.
Taterne hevder ofte at de kan gjenkjenne hverandre basert på utseendemessige trekk, dialekt, klesstil, fremferd og andre særpreg.
Historie
Romanifolket utvandret trolig fra det nordlige India for omkring 1000 år siden. De har et språklig opphav som har mye til felles med sanskrit (et dødt, men ikke utdødd indisk språk) og flere asiatiske og europeiske språk. Romanifolket/Taterne kom til Europa på 1300-tallet. De tilhører den såkalte «første vandring»; dvs. den vestlige gren av romanifolket som – til forskjell fra rom – ankom Vest-Europa på 1400- og 1500-tallet. Romanifolk-sinti (sigøynerne) kom tidlig til Skandinavia – de ble først registrert i Danmark i 1505, og deretter i Sverige i 1512.
I flere romani-sinti-slekter (de som tidligere ble kalt «zigenare») var mennene leiesoldater og var kjent for å ha deltatt i mange av de store krigene i Europa på 1600-tallet og 1700-tallet, herunder også den store nordiske krigen (1700–1721). Det fantes også en egen garnison ved Vimmerby Regemente i Sverige som i sin helhet besto av romanisoldater. Det finnes dessuten sagn om at de var kongens elitesoldater.
Kong Kristian Vs lov fra 1689 sier: "Tatere, som omløbe og besvige Folk med deris Bedrægeri, Løgn, Tyveri og Troldom skulle af Stædets Øvrighed paagribis, hvor de kunde befindis, og de, som af Almuen paa Landet ertappis, skulle leveris til næste Bonde Lænsmand, som ved Bøndernis Hielp skal føre dem til Fogden og alt hvis de have med at fare dennem fratagis, og deris Anførere paa Livet straffis, og de andre inden vis Tid at rømme Riget fra næste Stæder de kunde udkomme; Og hvis de efter den Tid spørgis, eller overkommis kunde her i Riget, da som deris Anførere at straffis paa Livet, og hvo dennem huser, eller herberger, bøde til sit Herskab for hver Nat, og for hver Person, som den der huser fredløse".
Romanifolkets dag
8. april er globalt erkjent som «romanifolkets dag» (nasjonaldag). Dagen ble offisielt erklært i 1990 i Serock, Polen, stedet for den fjerde verdenskongressen – «Romani Congress of International Romani Union» (IRU) – til ære for det første store internasjonale møtet av romani representanter, 7. til 12. april 1971 i Chelsfield i nærheten av London.
Siden verdens romanifolk ble erklært i 2004 som en nasjon uten territorium av FN etter | krav fra ERRC krav fra ERRC, krevde FN på Den Internasjonale Romani dagen 8. april 2014 at romanifolk skal ha full inkludering på alle områder i | avgjørelser tatt av europarådet avgjørelser tatt av Europarådet.
Assimileringspolitikken i Norge
På Regional- og kommunaldepartementets offisielle nettsider, skrev de i 2004: «Romanifolkets historie er ikke noe norske myndigheter har grunn til å være stolt av. Den omhandler tvangssterilisering, tvangsplassering av barn i fosterhjem og kriminalisering av romanifolkets livsform. Politikken som har vært ført har bidratt til å undergrave romanifolkets levesett og kultur, og har ført til at mange selv i dag ikke ønsker å vedkjenne seg sin identitet og kulturbakgrunn. Norske myndigheter har ved flere anledninger de siste årene tatt et moralsk oppgjør med tidligere tiders politikk overfor gruppen, og ba i 1998 offisielt om unnskyldning for de grove overgrep romanifolket ble utsatt for».
På 1900-tallet ble en sterk assimileringspolitikk satt i verk. «Omstreifere», herunder både tatere, sigøynere og andre reisende folk, ble ansett som en moralsk trussel mot resten av samfunnet. Foreninger som Foreningen til Modarbeidelse av Omstreifervæsenet, senere Norsk misjon blant hjemløse, ble etablert. Foreningen startet i 1908 arbeidskolonien Svanviken arbeidskoloni, der omstreiferfamilier skulle lære å leve et fastboende liv. Fra 1928 skulle embetsmenn som førte fødselsregistre og kirkebøker, registrere alle «omstreifere» samt bofaste av «omstreiferslekt» og sende oppgavene til misjonen og Statistisk sentralbyrå, og fra 1935 skulle politiet bistå vergerådene i bortsettingen av «omstreiferbarn». Mellom 1900 og 1960 ble over 1500 barn tatt fra foreldrene sine og plassert på egne barnehjem.
Fra slutten av 1920-årene ble også flere kvinner tvangssterilisert. Man mente «omstreiferkvinner» var uskikket som mødre. En lov om sterilisering av personer som var uskikket til å få barn kom i 1934, men denne nevnte ikke omstreifere spesielt. Under 2. verdenskrig kom det derimot et tillegg til denne loven med bestemmelser om omstreifere. Spesielt foreningen Norsk misjon blant hjemløse og legen Johan Scharffenberg var pådriver for sterilisering av omstreifere. Målet med assimileringspolitikken var å få slutt på reisingen og de reisendes kultur, og gjøre omstreiferne fastboende. Assimileringspolitikken kom under kritikk fra 1970-årene, og avviklet i 1986.
I 1935 ble det foreslått å forby tatere å holde hester, under dekke av en ny lov om dyrevern. Man mente omstreiferne mishandlet hestene sine. Det var likevel tydelig at forslaget var et forsøk på assimileringspolitikk. Forslaget ble da avvist av Stortinget. Under andre verdenskrig bestemte NS-regimet at taterne ikke skulle få lov til å ha hester. Etter krigen ble forslaget reist på nytt, med Norges Dyrebeskyttelsesforbund som initiativtaker. I 1951 ble forslaget vedtatt av Stortinget, selv om flere politikere var kritiske. Forbudet ble opphevet først i 1974.
Selv om utallige romanifolk eller tatere vokste opp uten å kjenne til sine egne familier og sin kultur, og andre frivillig lot seg assimilere inn i majoritetsbefolkningen, har allikevel hele romani- og taterslekter blitt bevart forholdsvis «urørt» av assimilasjon. De har beholdt romanifolkets og taternes kultur, særegne livsformer og språkene.
I 1994 begynte romanifolket i Norge å organisere seg. De ble tett fulgt av tilsvarende forsøk i Sverige, der romanifolket har blitt utsatt for en forfølgelse lik den de fikk gjennomgå i Norge. I 1999 ble romanifolket anerkjent som nasjonal minoritet i Norge, på lik linje med jøder, kvener, rom (sigøynere) og skogfinner gjennom Norges tilslutning til Europarådets rammekonvensjon om beskyttelse av nasjonale minoriteter. Romanifolk har en 500 år lang historie i Norge, med et eget språk og særpreget kultur. Som en del av minoritetsgruppene ble også det mange romanifolk oppfattet som norske skøyerslekter medregnet. Den nasjonale minoriteten romanifolket/taterne ønsker ikke å bli forvekslet med romfolket/sigøynerne.
I Norge har man siden 2004 gitt offentlig støtte og oppreisning til befolkningen via stiftelsen Romanifolket/taternes kulturfond, også kjent som «RT-fondet». I 2013 besluttet derimot både Stoltenberg- og Solbergregjeringene å legge ned fondet, som da hadde 75 millioner kroner i fondskapital.
Over 1,200 mennesker med romanibakgrunn har fått rettferdsvederlag fra Statens sivilrettsforvaltning, fordi de enten har opplevd mobbing på grunn av sitt opphav, tvangssterilisering eller opphold på Svanviken arbeidskoloni/familiesenter.