cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gandhavyuasutraen
Kapittel 34: Vāsantī
Sudhana ankommer Kapilavastu, og etter solnedgang ser han nattens gudinne Vāsantī i himmelen over byen. Hun har en gylden kropp, og han ser henne gjennomtrenge planene av vesener som hun har frigjort og hennes forskjellige emansjoner, og han hører også undervisningen i dharma som hun har gitt. Hun forteller at hun har oppnådd den frigjøring som kalles portalen til å veilede vesener gjennom utstrålingen av dharma som eliminerer mørket i alle vesener. Hun forteller om hvordan hun hjelper forskjellige vesener som er nedtrykt på forskjellige måter i mørket, og hvordan hun frigjør vesener fra mørket til saṃsāra og beskytter og frelser vesener fra fysiske og spirituelle farer. Deretter beskriver hun denne aktiviteten i vers. Deretter forklarer hun hvordan hun for mange kalpa'er siden hadde vært en dronning som ble vekket om natten av nattens gudinne Suviśuddha­candrābhā (ཟླ་བ་ཤིན་ཏུ་རྣམ་པར་དག་པའི་འོད།, zla ba shin tu rnam par dag pa’i ’od), som fortalte henne at Buddha Sarva­dharma­nigarjita­rāja (ཆོས་ཐམས་ཅད་རབ་ཏུ་སྒྲོག་པའི་རྒྱལ་པོ།ཆོས་ཐམས་ཅད་ཀྱི་འབྲུག་སྒྲ་བསྒྲགས་པའི་རྒྱལ་པོ།, chos thams cad rab tu sgrog pa’i rgyal pochos thams cad kyi ’brug sgra bsgrags pa’i rgyal po) nettopp hadde oppnådd buddhanatur i en skog i nærheten og hadde manifestert mirakuløst lys. Hun gikk til denne buddhaen, gikk inn på dharmaveien, og i hvert enkelt livsløp som fulgte hadde hun en heldig gjenfødsel og akkumulerte dyder. Etter utallige kalpa'er ble hun den vakre datteren til en ledende kjøpmann, og nattens gudinne Suviśuddha­candrābhā hadde blitt til en nattens gudinne ved navn Viśuddha­netrābhā (མིག་རྣམ་པར་དག་པ།, mig rnam par dag pa). En natt viste hun seg for kjøpmannens datter og fortalte henne om Buddha Sumeru­dhvajāyatana­śānta­netra­śrī (རི་རབ་རྒྱལ་མཚན་སྤྱན་ཡངས་ཤིང་ཞི་བའི་དཔལ།, ri rab rgyal mtshan spyan yangs shing zhi ba’i dpal), som hadde opnnådd buddhanatur syv dager tidligere, og var den første av 500 buddhaer som kom til syne i denne kalpa. Kjøpmannens datter gikk til denne buddha og ved å se hennes ansikt husket han hennes tidligere liv. Det var fra denne buddha at hun mottok den frigjørelsen som kalles portalen til å veilede vesener gjennom utstrålingen av dharma som eliminerer mørket i alle vesener. Som resultat kunne hun være i utallige eksistensplan foran mange buddhaer samtidig, kjente språket til vesener i disse eksistensplan, og manifesterte seg for dem på forskjellige måter. Men hennes kunnskap er begrenset til dette og hun ber Sudhana om å gå tilbake til bodhimaṇḍa for å se nattens gudinne Samanta­gambhīra­śrī­vimala­prabhā (ཀུན་ཏུ་ཟབ་པའི་དཔལ་དྲི་མ་མེད་པའི་འོད།, kun tu zab pa’i dpal dri ma med pa’i ’od).
Kapittel 35: Samanta­gambhīra­śrī­vimala­prabhā
Sudhana vender tilbake til bodhimaṇḍa og ser nattens gudinne Samanta­gambhīra­śrī­vimala­prabhā. Hun forteller ham om ti kvaliteter som bodhisattvaene trenger å oppnå. Hun forteller at hun har oppnådd den frigjørelse som kalles fullstendig underkastelse gjennom saligheten av freden i śamatha (ཞི་གནས།, zhi gnas''). Gjennom denne kan hun se buddhaene i de tre tider, motta all deres undervisning, og modne vesener på ulike måter. Men hennes frigjøring er begrenset, og hun ber Sudhana om å oppsøke nattens gudinne Pramudita­nayana­jagad­virocanā (རབ་ཏུ་དགའ་བའི་མིག་འགྲོ་བར་རྣམ་པར་སྣང་བ།, rab tu dga’ ba’i mig ’gro bar rnam par snang ba) som befinner seg i nærheten.
Kapittel 36: Pramudita­nayana­jagad­virocanā
Sudhana går til sørsiden av bodhimaṇḍa, hvor han ser nattens gudinne Pramudita­nayana­jagad­virocanā. Han ser emanerte kropper, like tallrike som alle vesener, komme ut fra hennes porer, og underviser i veien til bodhisattva'er til vesener i forskjellige språk og former. Sudhana lovpriser henne i vers og spør om når hun oppnådde den frigjørelsen som kalles banneret av kraften til enorm, rustfri, fullstendig god glede. Hun svarer i vers, og beskriver hvordan hun i en tidligere verden i en fjern fortid var dronningen til en chakravartin (regent, འཁོར་ལོས་སྒྱུར་བ།, ’khor los sgyur ba). Hun ble vekket om natten av nattens gudinner som fortalte henne at en buddha ved navn Śrisamudra (དཔལ་གྱི་རྒྱ་མཚོ།, dpal gyi rgya mtsho) hadde oppnådd buddhanatur og skinte med et mirakuløst lys. Hun vekket kongen, hoffet og andre dronninger, og sammen med en hel folkemasse gikk de til Buddha. Det var da hun først utviklet aspirasjonen mot å oppnå buddhanatur, og hun sendte en bønn om å bli liksom nattens gudinner. Hun lister opp talltike buddhaer som hun ofret til og fikk undervisning fra gjennom tallrike verdener og kalpa'er. Til slutt oppnådde hun sin frigjøring av Buddha Ratna­śrī­pradīpa­guṇa­ketu (རིན་ཆེན་དཔལ་སྒྲོན་ཡོན་ཏན་དཔལ།, rin chen dpal sgron yon tan dpal), og deretter tok hun sin nåværende form som en nattens gudinne ut fra medlidenhet overfor vesener. Men hennes frigjøring var begrenset til dette, og hun ber Sudhana om å fortsette til nattens gudinne Samanta­sattva­trāṇojaḥ­śrī (སེམས་ཅན་ཀུན་ཏུ་སྐྱོང་བའི་གཟི་བརྗིད་དཔལ།, sems can kun tu skyong ba’i gzi brjid dpal), som er i nærheten blant en forsamling i bodhimaṇḍa.
Kapittel 37: Samanta­sattva­trāṇojaḥ­śrī
Mens Sudhana gikk den korte distanse for å se nattens gudinne Samanta­sattva­trāṇojaḥ­śrī, utstrålte hun en lystråle på ham. Den fikk han til å gå inn i en samādhi og se verdener i atomer fra grunnen, og se å henne komme til syne i dem alle og veilede og hjelpe vesener gjennom makten av hennes frigjørelse som kalles manifestasjonen av veiledende vesener som kommer til syne i alle verdener. Sudhana gjentar versene for henne, beskriver denne visjonen, og spør henne om når hun fikk opplysning. Hun forteller hvordan det i utallige kalpa'er i fortiden, i en verden kalt Vairocana­tejaḥśrī (རྣམ་པར་སྣང་མཛད་གཟི་བརྗིད་དཔལ།, rnam par snang mdzad gzi brjid dpal), var hun en prinsesse ved navn Padma­bhadrābhirāma­netra­śrī­candrā (པདྨོ་བཟང་མོ་མིག་ཡིད་དུ་འོང་བའི་དཔལ་གྱི་ཟླ་བ།, pad+mo bzang mo mig yid du ’ong ba’i dpal gyi zla ba), datteren av en chakravartin som regjerte over alle fire kontinenter. Nord for hovedstaden var et et Bodhi-tre, foran det var en innsjø med en magisk lotus i midten, hvor Buddha Samanta­jñāna­ratnārci­śrī­guṇa­ketu­rāja (ཡེ་ཤེས་རིན་པོ་ཆེའི་འོད་ཀུན་ཏུ་འཕྲོ་བའི་དཔལ་ཡོན་ཏན་དཔལ་, ye shes rin po che’i ’od kun tu ’phro ba’i dpal yon tan dpal gyi rgyal po) satt, den første av utallige buddhaer som opptrådte i den daværende kalpa. Over en periode på 10 000 år, utstrålte han lysstråler til vesener i den aktuelle verden, og informerte dem om og forberedte dem for sin endelige tilsynekomst som en buddha. Da han oppnådde buddhanatur i denne verden, var det mirakuløse omen overalt. Bodhisattva Samantabhadra kom til syne over palasset til denne chakravartin, og hans utstråling var sterkere enn alle andre lys. Han informerte kongen om at en buddha hadde kommet til syne under Nodhi-treet. Da hun fikk se Samanta­bhadra, ønsket prinsessen å være med ham overalt, i alle hennes liv. Kongen fremviste mirakler i hele verden, og oppfordre alle til å komme og se buddha. Da prinsessen fikk se Buddha, kastet hun sine juveler mot ham, og de dannet et mirakuløst fenomen i luften. Hun hadde en visjon av nærværet til Samanta­bhadra gjennom utallige verdener og oppnådde forskjellige former for samādhi. Buddha fortalte henne at i et tidligere live hadde Samanta­bhadra instruert henne til å reparere statuen av buddha på denne tid, og dette forårsaket at hun fikk gode gjenfødsler og forbindelse med buddhaer og Samanta­bhadra i alle hennes liv. Nattens gudinne Samanta­sattva­trāṇojaḥ­śrī forklarte deretter at hun hadde vært prinsessen, Maitreya var kongen, og hans dronning (mor til prinsessen) var nattens gudinne Praśanta­ruta­sāgara­vatī (སྒྲ་རྒྱ་མཚོ་རབ་ཏུ་ཞི་བ་དང་ལྡན་པ།, sgra rgya mtsho rab tu zhi ba dang ldan pa). Samanta­sattva­trāṇojaḥ­śrī forteller om hvordan hun gjorde ofringer suksessive buddhaer gjennom kalpa'ene, og hun beskriver undervisningen hun fikk av noen av dem. Hun opplister et antall buddhaer i vers, hvoretter hun sier at hennes frigjørelse er begrenset, og at Sudhana bør oppsøke nattens gudinne Praśanta­ruta­sāgara­vatī, som befinner seg i nærheten.
Kapittel 38: Praśanta­ruta­sāgara­vatī
Sudhana går direkte til nattens gudinne Praśanta­ruta­sāgara­vatī, som forteller at hun har oppnådd den frigjøring som kalles visningen i hvert sinnsøyeblikk av oppkomsten av kraften til enorm glede. Hun forklarer at hun underviser i dharma overalt på forskjellige måter, og at hun kan se hvor alle bodhisattvaer er, og hva de gjør. Spesielt ser hun hvordan den Buddha hun kaller Vairocana (རྣམ་པར་སྣང་མཛད།, rnam par snang mdzad) i hvert øyeblikk utstråler lys-stråler som antar forskjellige former for veiledede vesener, og han ser dette bli gitt med stor glede. Hun beskriver frigjørelsens store kvaliteter, når Sudhana spør henne om sin fortid. Hun sier at i et verdensplan som kalles Kanaka­vimala­prabhā­vyūha (གསེར་ལྟར་དྲི་མ་མེད་པའི་འོད་ཀྱི་རྒྱན།, gser ltar dri ma med pa’i ’od kyi rgyan), hinsides mange verdener mot øst, var det en buddha ved navn Avivartya­dharma­dhātu­nirghoṣa (ཕྱིར་མི་ལྡོག་པའི་ཆོས་ཀྱི་དབྱིངས་ཀྱི་དབྱངས།, phyir mi ldog pa’i chos kyi dbyings kyi dbyangs), og hun var gudinne av bodhimaṇḍa i denne verden. Da hun først fikk se ham, utviklet hun en aspirasjon mot opplysning, og deretter oppsøkte hun i forskjellige livsløp enhver buddha som opptrådte i en utallig rekkefølge i denne verden, og oppnådde på denne måten ulike former for samādhi. Hun ble deretter gjenfødt i denne Sahā-verden (མི་མཇེད།, mi mjed), hvor hun oppsøkte de fire første buddhaer og vil oppsøke alle de som vil komme. Da hun fikk se den nåværende buddha Vairocana, oppnådde hun sin bodhisattva-frigjøring. Etter dette kunne hun se så mange eksistensplan og buddhaer som det er atomer innenfor hvert atom og var i stand til å motta all deres undervisning i et enkelt øyeblikk. Likevel er hun begrenset til denne frigjøring, og hun sender Sudhana videre til nattens gudinne Sarva­nagara­rakṣā­saṃbhava­tejaḥ­śrī (གྲོང་ཁྱེར་ཐམས་ཅད་བསྲུང་བ་འབྱུང་བའི་གཟི་བརྗིད་དཔལ།, grong khyer thams cad bsrung ba ’byung ba’i gzi brjid dpal) som befinner seg i nærheten i forsamlingen til Vairocana.
Kapittel 39: Sarva­nagara­rakṣā­saṃbhava­tejaḥ­śrī
Sudhana møter nattens gudinne Sarva­nagara­rakṣā­saṃbhava­tejaḥ­śrī sittende på en lotustrone og med en kropp som kan vises og kan kommunisere med alle vesener. Hun forteller at hun har oppnådd en frigjørelse som kalles inngangen inn i de vakre lyder og dypsindig manifestasjon. Hun forteller hvordan hun veileder vesenr, underviser i dharma på forskjellige måter, og hvordan hun ser fenomenenes verden på ti måter gjennom tusenvis av krefter av mental bevaring, av hvilke hun lister ti.
Hun beskriver hvordan det i en fjern fortid var en kalpa hvor det i en enkelt verden opptrådte utallige buddhaer, hvor den første var Sarva­dharma­sāgara­nirghoṣa­prabha­rāja (ཆོས་རྒྱ་མཚོ་ཐམས་ཅད་ཀྱི་དབྱངས་འོད་ཀྱི་རྒྱལ་པོ།, chos rgya mtsho thams cad kyi dbyangs ’od kyi rgyal po). På denne tiden var det en chakravartin som etter Buddhas død brukte hans mirakuløse krefter til å skape en fremvisning av gjenopplivelsen av den dødende læren. Da hennes datter, som var en bhikṣuṇī, så dette mirakel oppnådde hun den opplysning som kalles inngangen inn i de vakre lyder og dypsindig manifestasjon. Nattens gudinne avslører at hun var en bhikṣuṇī, og at kongen var bodhisattva Samanta­bhadra. Hun ramser deretter opp navnene på litt over hundre av utallige buddhaer i denne kalpa, som hun var elev av. Under utallige kalpa'er siden da, har hun vært elev av buddhaer. Men hennes innsikt er begrenset av denne kunnskapen, og hun sender Sudhana videre til nattens gudinne Sarva­vṛkṣpraphullana­sukha­saṃvās (ཤིང་ཐམས་ཅད་ཀྱི་མེ་ཏོག་རྒྱས་པར་བདེ་བར་གནས་པ།, shing thams cad kyi me tog rgyas par bde bar gnas pa) som befinner seg like i nærheten. Hun er elev av Buddha Vairocana, som er navnet hun bruker om Śākyamuni.
Kapittel 40: Sarva­vṛkṣpraphullana­sukha­saṃvāsā
Nattens gudinne Sarva­vṛkṣpraphullana­sukha­saṃvāsā sitter i en kūṭāgāra (en etasje på toppen av et hus, ཕོ་བྲང་བརྩེགས་པ།ཁང་པ་བརྩེགས་པ།, pho brang brtsegs pakhang pa brtsegs pa), på en trone laget av verdifulle greiner. Hun forteller hvordan natten får vesener til å ønske å returnere til sine hjem, og hvordan hun leder vesener av god adferd og frigjøring. Hun sier at hun har oppnådd den frigjøring som kalles oppkomsten av det store utstrålende lyset av glede, som har kunnskapen om å samle vesener som elever. Gjennom denne husker hun tidligere meritter, fremskritt og oppnåelser av Buddha, referert til som Buddha Vairocana. Hun sier at denne frigjørelse bare kan bli forstått av buddhaene, men ved deres velsignelse kan hun undervise i den, og deretter repeterer hun den i vers.
Sudhana spør henne om hvordan hun oppnådde denne frigjørelse, og hun beskriver hvordan det i en tidligere kalpa, i en annen verden, var nød og og fattigdom forårsaket av deres dårlige oppførsel. De gikk til chakravartin Sarva­dharma­nirnādacchatra­maṇḍala­nirghoṣa (ཆོས་ཐམས་ཅད་ཀྱི་ང་རོའི་གདུགས་ཀྱི་དཀྱིལ་འཁོར་རབ་ཏུ་སྒྲོག་པ།, chos thams cad kyi nga ro’i gdugs kyi dkyil ’khor rab tu sgrog pa) og ba om hjelp, og han arrangerte en stor distribusjon av all sin rikdom for å tilfredsstille alle vesener. På denne tiden ble en pike ved navn Ratnaprabhā (རིན་ཆེན་འོད།, rin chen ’od) inspirert av å oppnå opplysning, da hun fikk se kongen. Hun siterte for ham versene som beskriver hennes fødsel. Hun sa at hennes far var kong Jyotiṣprabha (སྐར་མའི་འོད།, skar ma’i ’od) og hans mor var dronning Padmaprabhā (པདྨོའི་འོད།, pad+mo’i ’od). På en tid hvor intet regn hadde falt på årevis og alt hadde visnet, var det et sterkt lys i en lotusdam i deres park i syv netter før hans fødsel. Gjennom dette ble alle lotusdammene fylt med vann som bredte seg utover i verden, og avsluttet tørste og utflating av jordens overflate. På den syvende natten kom deres sønn mirakuløst til syne, sittende med føttene i kors på en gigantisk lotus, og kongen tok ham og ga ha til dronningen som hennes sønn. Lysstråler fra hans kropp fjernet all skade og sykdom gjennom verden og gjorde alle snille og medlidende. Da Ratnaprabhā hadde avsluttet sine vers, ga kongen henne og hennes følge av 500 piker dyrebare klær, hvor bilder av konstellasjoner og deres stjerner kom til syne. Folk sa at pikene var vakrere enn nattens gudinner. Sarva­vṛkṣpraphullana­sukha­saṃvāsā forteller da Sudhana at kong Sarva­dharma­nirnādacchatra­maṇḍala­nirghoṣa var Buddha, kong Jyotiṣprabha var Śuddhodana (ཟས་གཙང་མ།, zas gtsang ma), Buddhas far i dette livet; dronning Padmaprabhā var Māyādevī (ལྷ་མོ་སྒྱུ་མ།, lha mo sgyu ma), Buddhas mor i dette livet; og hun selv var piken Ratnaprabhā. Hun sier deretter at hennes kunnskap er begrenset og henviser Sudhana til nattens gudinne Sarva­jagad­rakṣā­praṇidhāna­vīrya­prabhā, som også er tilstedeværende i bodhimaṇḍa.
Manuskripter på sanskrit
Ingen sanskritmanuskripter av Gaṇḍa­vyūha fra det første millenium e.Kr. har overlevd. Det finnes imidlertid en komplett sanskrit-tekst som er datert 1166 e.Kr., tre hundre år etter den tibetanske oversettelsen. Det består av 289 palmeblader, og er skrevet i newariskrift. Manuskriptet ble sendt fra Nepal til Royal Asiatic Society i London av Brian Houghton Hodgson (1800–1894) tidlig i det 19. århundre. Det er katalogisert som Hodgson 2 (A), og er det eldste bevarte sanskrit-manuskriptet av Gaṇḍa­vyūha.
Verken den tibetanske eller de kinesiske versjonene av Gaņdhavyūasūtraen, og heller ikke de sanskritoriginaler som de ble oversatt fra, hadde noen inndeling i kapitler. Men fordi Gaņdhavyūa er en såpass stor og kompleks tekst, fikk senere sanskrit-manuskripter en inndeling i 56 kapitler, for å gjøre sūtraen enklere tilgjengelig for leseren. Dette er også benyttet i denne artikkelen.
Opprinnelse blant mahāsāṃghikas
Gaṇḍa­vyūha er en mahāyānasūtra, og det er enighet om at i alle fall noen av disse sūtraer oppstod blant den sørvestindiske tradisjonen mahāsāṃghikas. Det finnes betydelige beviser på at flere mahāyānasūtraer har en sørindisk herkomst. Dette ser vi blant annet på flere omtaler av karnatisk musikk (karnāṭaka saṃgīta). I Samādhirājasūtra omtales en sentral sørindisk personlighet (ṛṣi Ananta). Mange av handlingene i Gaṇḍa­vyūha finner sted i Sør-India, og avbilder lærere som opererer uavhengige av de buddhistiske fellesskapene i nord. Gaṇḍa­vyūha omtaler stedet Dhanyākara; Douglas Osto og Qobad Afshar identifiserer dette med Dhānyakaṭaka/Dharaṇi­koṭa, en gammel by som eksisterte langs bankene av Kṛṣṇaelven i den sørlige regionen kyst-Andhra. Afshar og Osto tror at dette stedet er det sannsynlige stedet hvor Gaṇḍa­vyūha oppstod.
Den form for sanskrit som brukes i Gaṇḍa­vyūha har flere egenskaper og et vokabular fra buddhistisk hybridsanskrit. Dette gjelder versene mer enn prosaen, og versene er ofte eldre enn prosaen, og de bevarer det originale språket best. I Gaṇḍa­vyūha brukes endelsen -u i nominativ, mens klassisk sanskrit har -a, den gamle nordøstlige dialekten har -e, mens den nordvestlige dialekten (og dens fortsettelse i pāḷi) har -o. Kapittel 41 i Gaṇḍa­vyūha har en klar referanse til Satyakasūtra (Toh. 146), på tibetansk: byang sems spyod yul thabs kyi yul la rnam 'phrul bstan pa'i mdo/ eller བྱང་སེམས་སྤྱོད་ཡུལ་ཐབས་ཀྱི་ཡུལ་ལ་རྣམ་འཕྲུལ་བསྟན་པའི་མདོ།, på sanskrit bodhisattva­gocaropāyaviṣayavikurvita­nirdeśasūtra). På norsk kan dette oversettes med Læren om de mirakuløse manifestasjoner blant utvalget av metoder innenfor bodhisattvaenes aktivitetsfelt. Referansen omtaler en Jainmester ved navn Satya, som gir en konge gode råd i forbindelse med sitt lederskap [folioene 98.b–130.a]. Det blir endelig avslørt av Buddha at denne jainmesteren er en bodhisattva som har tatt forskjellige former for ulike veseners beste [folioene 132.b–133.a]. Satyakasūtra oppsummerer deretter kort læren om ekayāna som forkynnes i lotussūtraen, men sier at alle religiøse tradisjoner i India har Buddhas velsignelse og er inkludert i denne «ene vogn» [Læren om ekayāna (theg pa gcig tu bstan pa’i le’u, ཐེག་པ་གཅིག་ཏུ་བསྟན་པའི་ལེའུ, foliene 94.b–98.b.)]. Denne religiøse synkronisme forklarer mange overraskende elementer i Gaṇḍa­vyūha, nemlig at noen av Sudhana’s lærere ikke følger den buddhistiske veien: Rṣi Bhīṣmottara­nirghoṣ underviser unge brahminer, Jayoṣmāyatana følger den asketiske praksis med «de fem former for hete» (sitte blant fire flammer under solen midt på dagen), Mahādeva er også kjent som Śiva. Det kan derfor synes som om Gaṇḍa­vyūha (men ikke nødvendigvis de senere kapitler) er yngre enn både lotussūtraen og Satyakasūtra.
Avalokiteśvara omtales som en menneskelig guru som lever i Potalakafjellene i Sør-India, uten at hans forbindelse med Amitābha’s rene land (Sukhāvatī) nevnes med et ord. Potalakafjellene var et viktig pilegrimsted for både buddhister og śaivister i Sør-India, som bosted for både Śiva (kjent som Lokeśvara eller «verdens herre») og Avalokiteśvara. Disse fjellene ble prominente i tibetansk og kinesisk buddhisme, som vi ser av Potalapalasset i Lhasa i Tibet og Putuoøya i Kina.
Gaṇḍa­vyūha var først en uavhengig sūtra i India og er det fortsatt i sanskritmanuskripter. Senere kinesiske oversettelser viser en gradvis vekst i innholdet, med tilføyelser av flere lærere enn i den indiske versjon, før den ble oversatt til tibetansk. Antallet kalyāṇamitras som Sudhana møter er fortsatt mindre enn det antallet som Maitreya, mot slutten av sūtraen, proklamerer at Sudhana møtte på sine reiser — nemlig 110.
Der var en lengre versjon enn den som ble oversatt til tibetansk, selv om intet sanskritmanuskript fra denne har overlevd. Det er kjent bare fra den versjon som ble sendt til Kina av kongen av Orissa, som ga en kopi til Kinas keiser i 795. Denne versjonen ble oversatt av Prajñā i 798. Av de kinesiske oversettelsen kan vi utlede at tittelen i det 7. århundre var Dharma­dhātu­praveśana (fra kinesisk rùfă-jiè-pìn eller 入法界品).
Shèngjiān's oversettelse
Gaṇḍa­vyūhaūtraen ble oversatt til kinesisk som en uavhengig tekst av munken Shèngjiān (聖堅) under Keiser Hsiao-wu (373-385) av østlige Jindynastiet (317−420) mellom år 388 og 408 e.Kr. Oversettelsen var i 3 bokruller og hadde tittelen fóshuō luómó-jiā jīng (佛説羅摩伽經). Originalen var et manuskript fra Khotan. I denne oversettelsen er det bare 25 kalyāṇamitras. Sammenlignet med den bevarte sanskrit-versjonen, er de første ni kalyāṇamitras etter Mañjuśrī og de som kommer etter den 34. ikke tilstede. Derfor er oversettelsen til Shèngjiān enten ufullstendig, eller så er det en oversettelse av en tidligere form for sūtraen.
Buddhabhadra's oversettelse
Buddhabhadra (359–429), var en indisk buddhistmunk som hadde emigrert til Kina. I året 420 e.Kr. oversatte hans team hele Avataṃsakasūtraen, som på denne tiden bestod av 35 kapitler med Gaṇḍa­vyūha som siste kapittel. Oversettelsen hadde 60 bokruller og bar tittelen dàfāngguăngfó huá-yán jīng (大方廣佛華嚴經). Gaṇḍa­vyūha hadde tittelen rùfăjiè pĭn (入法界品) og bestod av 12 bokruller (bokrull 44−60). Buddhabhadra’s oversettelse av Gaṇḍa­vyūha inneholder flere (del)kapitler enn Shèngjiān's oversettelse, og også flere vers og avsnitt innenfor de samme delkapitlene.
Paramārtha (499–569), en indisk buddhistmunk fra Ujjain som virket ikke lenge etter Buddhabhadra’s tid, omtalte Buddhāvataṃsaka som bodhisattva­piṭaka, som den fjerde «kurven» (piṭaka) i tillegg til «de tre kurvene» (Tripiṭaka). En kopi av Buddhabhadra’s oversettelse fra Mogaohulene i Dūnhuáng bærer tittelen bodhisattva­piṭaka buddhāvataṃsaka. Også tibetanske kolofoner bruker denne benevnelsen, selv om det varierer avhengig av kolofonens grammatikk, noe som tyder på at det var uenighet blant tibetanske lærde om ordets betydning. Stok-palassets (vol. 34, folio 310.a), Lhasa- (vol. 46, folio 341.b), Choné- (vol. 94, folio 284.a), Narthang Kangyur (vol. 40, folio 340.a) lyder shin tu rgyas pa chen po’i mdo sangs rgyas phal po che zhes bya ba/ byang chub sems dpa’i sde snod kyi nang nas sdong pos brgyan pa zhes bya ba chos kyi rnam grangs chen po las (ཤིན་ཏུ་རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ་སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས་བྱ་བ།་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྡེ་སྣོད་ཀྱི་ནང་ནས་སྡོང་པོས་བརྒྱན་པ་ཞེས་བྱ་བ་ཆོས་ཀྱི་རྣམ་གྲངས་ཆེན་པོ་ལས). Dette kan oversettes som: «den store dharmaundervisning kalt Gaṇḍa­vyūha innenfor bodhisattva­piṭaka som kalles buddhāvataṃsakasūtraen». I Urga Kangyur (vol. 38, folio 362.a) heter det: sangs rgyas phal po che zhes bya ba/ shin tu rgyas pa chen po’i mdo las/ byang chub sems dpa’i sde snod cing / sdong pos rgyan pa zhes bya ba (སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས་བྱ་བ།་ཤིན་ཏུ་རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ་ལས།་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྡེ་སྣོད་ཅིང་།་སྡོང་པོས་རྒྱན་པ་ཞེས་བྱ་བ), som betyr: «Bodhisattva­piṭaka og Gaṇḍa­vyūha fra mahāvaipulyasūtraen kalt buddhāvatamska», selv om cing grammatisk burde etterfølge et verb, ikke substantiv, og det kunne like godt være en feiltagelse for kyi nang når det uttales chi nang. Dette antyder at både bodhisattva­piṭaka og Gaṇḍa­vyūha er titler på et og samme verk. Dergé- (vol. 38, folio 362.a) og Kangxi Kangyur (vol. 60, folio 263.a) lyder: shin tu rgyas pa chen po’i mdo/ sangs rgyas phal po che zhes bya ba las/ byang chub sems dpa’i sde snod kyi nang / sdong pos brgyan pa zhes bya ba chos kyi rnam grangs chen po las (ཤིན་ཏུ་རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ།་སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས་བྱ་བ་ལས།་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྡེ་སྣོད་ཀྱི་ནང་།་སྡོང་པོས་བརྒྱན་པ་ཞེས་བྱ་བ་ཆོས་ཀྱི་རྣམ་གྲངས་ཆེན་པོ་ལས). Dette betyr: «Fra mahāvaipulyasūtraen som er kalt buddhāvataṃsaka, fra bodhisattva­piṭaka, den store dharma-avhandling kalt Gaṇḍa­vyūha», som betyr at Gaṇḍa­vyūha som er bodhisattva­piṭaka, en samling av bodhisattvalærdommer, og har buddhāvataṃsaka. Med andre ord Gaṇḍa­vyūha er en del av bodhisattva­piṭaka som inneholdes av buddhāvataṃsaka‍, en setning som gir lite fornuft.
Śīkşānanda's oversettelse
Buddhāvataṃsaka hadde vokst videre i størrelse under tiden til dens oversettelse til kinesisk under ledelse av khotaneseren Śīkşānanda (于闐國實叉難陀, 652–710). Denne oversettelsen ble gjort mellom 695 og 699 e.Kr. Også Śīkşānanda's oversettelse hadde tittelen fóshuō luómó-jiā jīng (佛説羅摩伽經), men den bestod av 80 bokruller (20 flere enn Buddhabhadra's oversettelse). Den hadde fem tilleggskapitler, med Gaṇḍa­vyūha som det siste og 39. kapittel. Gaṇḍa­vyūha bestod av bokrullene 60-80. Dette er 19 bokruller, 17 flere enn hos Buddhabhadra. Śīkşānanda's oversettelse av Gaṇḍa­vyūha varierer litt fra Buddhabhadra's oversettelse. De siste to versene i Veṣṭhila-seksjonen har blitt tilføyd, Avalokiteśvara’s fjell blir nå kalt Potalaka i stedet for Prabha, og et kort vers med hilsener opptrer i den siste seksjonen.
Tittelen på Gaṇḍa­vyūhasūtraen er der 入法界品 (rùfǎjiè pǐn); den rekonstruerte tittelen på sanskrit er dharma­dhātu­praveśana­parivarta som kan oversettes med «kapittel om inngangen i dharmas rike». Thomas Cleary har oversatt dette med «inngangen i virkelighetens rike», mens Douglas Osto oversatte det med «inngangen i dharmas rike» og Patrick Carré har oversatt det med «inngang i den absolutte dimensjon» (l’Entrée dans la dimension absolute). Begrepet dharma­dhātu­praveśana brukes i teksten, deriblant i vers 44 av kapittel 1.
Śikṣānanda’s versjon ble basis for skolen Huāyán zōng (華嚴宗) i kinesisk buddhisme. Denne skolen bredte seg til Korea, hvor den ble kjent som Hwaeom jong, og til Japan hvor den ble kjent som Kegon-shū. Huāyán (華嚴) er en oversettelse av avataṃsaka som «blomsterkrans», og en engelsk oversettelse av Śikṣānanda’s versjon ble i 1984 publisert av Thomas Cleary.
Prajñā's oversettelse
Prajñā’s oversettelse var basert på et sanskrit-manuskript som stammet fra Latigiri i Bengal. Kongen av Orissa sendte det som en gave til den kinesiske keiser Dezong av Tang (742–805), som mottok det i året 795. Utvidelsene i Prajñā’s versjon er ikke funnet i noe overlevende sanskritutgave, og finnes heller ikke i den tibetanske versjonen. I Prajñā’s oversettelse blir Gaṇḍa­vyūhasūtraen kalt Rùbùsíyì jiĕtuō jìngjiè pŭxián xíngyuàn pĭn (入不思議解脫境界普賢行願品) eller «Samantabhadras kongelige eder om rett levevis og inngangen inn til den ufattelige frigjørelse», som kan bli rekonstruert på sanskrit som Acintya­vimokṣa­gocara­praveśana­samanta­bhadra­caryā­pranidhāna. De 12 første versene blir jevnlig messet i tibetansk buddhisme. Bønnen eksisterer på tibetansk også som en selvstendig tekst (Toh. 1095).
Lǐ Tōngxuán (635–730 ᴄᴇ) fra skolen Huāyán skrev en kommentar til buddhāvataṃsakasūtraen med tittelen Huāyán lun (華嚴論) hvor han identifiserte en dypere struktur og mening i Gaṇḍa­vyūha’s fortelling. Denne delen av kommentaren ble i 2019 publisert av Patrick Carré i en fransk oversettelse. Lǐ Tōngxuán skrev også en oppsummering av denne kommentaren og et synopsis av buddhāvataṃsakasūtraen.
Gaṇḍa­vyūha og Borobudur
Gaṇḍa­vyūhasūtraen, og spesielt Maitreyakapittelet (kapittel 54), var en inspirasjon for det største buddhistiske monumentet som noen gang er bygd, nemlig Borobudur i Indonesia. Borobudur ble bygd mellom 750 og 850 e.Kr. av buddhistiske konger av Śailēndra-dynastiet på øyen Java. Det er en massiv struktur med en serie omkransende terrasser som holder 504 statuer og 2 672 veggpaneler. De øverste terrasser, det tredje og fjerde galleriet, er fullstendig dedikert til Gaṇḍa­vyūha, med 460 veggpaneler som illustrerer sūtraen. Av disse er 218 veggpaneler viet til Maitreyakapittelet, og av disse igjen er omkring 20 viet til beskrivelsen av Maitreya's kūṭāgāra og 35 til de ulike manifestasjoner av Maitreya. 334 av veggpanelene er viet til konklusjonen i Gaṇḍa­vyūha: Kapittelet om Maitreya (kapittel 54), kapittelet om Mañjuśrī (kapittel 55) og kapittelet om Samantabhadra og «bønnen om god adferd». Dette reflekterer hvor viktig Gaṇḍa­vyūha, og spesielt Maitreya’s kūṭāgāra‍ — et byggverk som legemeliggjorde opplysning — var for byggerne av Borobudur.
Selv om antallet nedtegnelser om Sudhanas møte med kalyāṇamitras vokste i antall med hver etterfølgende oversettelse, oppnådde de aldri det tallet som blir gitt i sūtraens kapittel 54, hvor Maitreya sier at Sudhana (etter sitt første møte med Mañjuśrī) besøkte 110 kalyāṇamitras. Borobudur representerer ikke de 110 kalyāṇamitras, men repeterer i stedet illustrasjonene av bestemte besøk, i tillegg til å vise Sudhana reisende og avbilde hendelser i de tidligere liv til kalyāṇamitras.
Oversettere
Den tibetanske buddhāvataṃsakasūtraen består av 45 kapitler. I Dergé Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 består teksten av 112 bampos og opptar 4 bind (bind 35–38). Gaṇḍa­vyūha er det 45. og siste kapittel. Kolofonene i Dergé og Urga Kangyur forteller at sūtraen ble oversatt til tibetansk av den innfødte tibetaneren Lotsa Ba Yeshé Dé fra skolen nyingma i samarbeid med tre indiske munker: Jinamitra, Prajñāvarman og Surendrabodhi. Oversettelsen pågikk i klosterkomplekset Samye, i nærheten av Lhasa under regjeringstiden til enten kong Sadnalegs (800/804–815) eller kong Ralpacan (815–836). Lotsa Ba Yeshé Dé og Jinamitra hadde jobbet ved dette klosterkomplekset siden regjeringstiden til kong Trisong Detsen (755–797), men Surendrabodhi kom til Tibet etter at Sadnalegs (Trisong Detsens yngste sønn) ble konge. Under regjeringstiden til Ralpacan opphørte statlig finansierte oversettelser, deriblant av buddhāvataṃsakasūtraen. Derfor må oversettelsen ha pågått mellom 800 og 836 e.Kr. Buddhāvataṃsakasūtraen kan også inkorporere tidligere oversettelsesarbeid, spesielt for Gaṇḍa­vyūha's tilfelle.
I kolofonene til Narthang-, Lhasa og Stokpalassets Kangyur, heter det at oversettelsen ble foretatt av Vairocana­rakṣita (བཻ་རོ་ཙ་ན་རཀྵི་ཏ།, bai ro tsa na rak+Shi ta): «Den ble oversatt og redigert under den ansvarlige redaktøren Lotsawa Vairocana­rakṣita». Også Ngorchen Könchok Lhundrup (1497−1557), en abbot ved klosteret Ngor som var en prominent mester innenfor tradisjonen sakya, hevdet det samme.
I kolofonen til Dergé Kangyur, heter det: «Det blir lært at Surendrabodhi og Vairocana­rakṣita ble de ansvarlige redaktører for en kinesisk oversettelse». Surendrabodhi kom til Tibet mellom 800 og 815 e.Kr. Derfor er identiteten til Vairocana­rakṣita et mysterium. Han kan ikke være oversetteren Vairocana­rakṣita som levde i det 11. århundre. Han kan heller ikke ha vært oversetteren Vairocana som levde i det 8. århundre. Tashi Wangchuk tilføyer: «Jeg har ikke sett noen annen tekst eller historie om en oversettelse som er foretatt av noen annen lotsawa eller paṇḍita enn de som er opplistet i kolofonen til denne oversettelse til tibetansk.» Det kan virke som om Tashi Wangchuk avviste tilegnelsen av oversetterarbeidet til Vairocana­rakṣita.
Enkeltkapittel og separat sūtra
I den tibetanske buddhistiske kanon er Gaṇḍa­vyūha omtalt som et «kapittel» (ལེའུ་, le'u) istedenfor en «sūtra» (མདོ།, mdo/). Den har imidlertid også eksistert som en separat tekst i Tibet. I katalogen denkarma, som ble samlet i Tibet omkring 830 e.Kr., omtales denne separate teksten i § 24 som Āryagaṇḍavyūhasūtra eller 'phags pa sdong po bkod pa'i mdo (ཕགས་པ་སྡོང་པོ་བཀོད་པའི་མདོ). Den omtales også som en separat tekst i mahāvyutpatti, det store bind av presis forståelse eller essensiell etymologi, som ble samlet i Tibet fra slutten av det åttende til tidlig i det niende århundre.
Sutrasamuccaya siterer denne teksten seks ganger, både under tittelen sdong po bkod pa'i mdo (སྡོང་པོ་བཀོད་པའི་མདོ), eller Gaṇḍavyūhasūtraen og under navnet på flere individuelle vimokșas.
Både sanskritversjonene og de kinesiske versjonene har bevart den tradisjonelle begynnelsen på teksten («Slik har jeg hørt», evaṃ mayā śrūtaṃ) for å markere at det er en uavhengig sūtra. I den tibetanske versjonen mangler disse innledningsordene, for å markere at teksten er et kapittel i en større sūtra.
Seksjoner av Avataṃsakasūtraen
På den tiden da Gaṇḍa­vyūha ble oversatt til tibetansk, hadde antallet kapitler i buddhāvataṃsakasūtraen økt fra 39 til 45. Kapittel 5 i Śīkşānandas kinesiske versjon, ble til kapitlene 5–9 i den tibetanske versjonen, hvor mye tilleggsmateriale ble tilføyd. Kapitlene 11 og 32 ble også tilføyd i den tibetanske teksten. Den tibetanske oversettelsen er den eldste indikasjon på at det 45. kapittel har fått tittelen Gaṇḍa­vyūha. Kolofonen til buddhāvataṃsakasūtraen i Dergé Kangyur omtaler de første 44 kapitler som seks «seksjoner» eller «sūtraer», og Gaṇḍa­vyūha som den syvende sūtra. Kolofonen ble skrevet i 1722 av Tashi Wangchuk (བཀྲ་ཤིས་དབང་ཕྱུག, bkra shis dbang phyug):
«Disse [seksjoner] har underinndelinger i 45 kapitler», forteller kolofonen. Den samme inndelingen i syv seksjoner finnes i verket buddhismens historie, som ble skrevet i det 16. århundre av Ngorchen Könchok Lhundrup (1497−1557).
I sin «Presentasjon av sūtraer» (མདོ་སྡེ་སྤྱིའི་རོཨམ་བོཧག, m'Do sde spyi'i roam bohag) fra det 16. århundre delte Pekar Zangpo (པད་དཀར་བཟང་པོ, pad dkar bzang po) den første seksjonen opp i to seksjoner: Tathāgata-øreringsūtraen (kapitlene 1-11) og bodhisattva­piṭakasūtraen (kapitlene 12-27). Ifølge hans inndeling blir Gaṇḍa­vyūha dermed den åttende seksjonen.
Som vi ser, består fire seksjoner av enkelt kapittel. Gaṇḍa­vyūha er det lengste kapittelet, og utgjør omkring 1/3 av hele buddhāvataṃsakasūtraen. Gaṇḍa­vyūha består av 72 bambos og dekker hele bind 38 og store deler deler av bind 37 i Dergé Kangyur.
Idiosynkrasi, diskrepanser og arkaiske oversettelser
Kvaliteten på den tibetanske Gaṇḍa­vyūha er forskjellig fra resten av buddhāvataṃsaka, delvis på grunn av skrivefeil og delvis på grunn av arkaiske oversettelser. Den tibetanske teksten har flere særegenheter, som ikke finnes i resten av buddhāvataṃsaka, deriblant bruken av de arkaiske stavemåter myi og myed istedet for mi og med. Oversettelsen er mindre pålitelig enn andre tibetanske oversettelser. Den inneholder ofte muligens utilsiktede utelatelser og feilstavinger som må ha funnet sted tidlig under nedskrivingen, ettersom noen av feilene finnes i alle versjoner av Kangyur.
Den fremviser også en viss idiosynkrasi i oversettelsen. Den bruker begreper som ikke stemmer med hva som er definert i mahāvyutpatti og madhyavutpatti (སྒྲ་སྦྱོར་བམ་པོ་གཉིས་པ, sgra sbyor bam po gnyis pa). Dette var ordbøker fra det 8. århundre som ble benyttet av det statsstøttede oversettelsesprosjekt som var ansvarlige for oversettelsen av sūtraen. Deriblant er vyūha gjengitt som rgyan (རྒྱན, «utsmykning») istedet for bkod pa (བཀོད་པ, «matrise») – endog i tittelen på sūtraen, selv om ordet generelt er kjent på tibetansk som sdong po bkod pa (སྡོང་པོ་བཀོད་པ). Denne og andre variasjoner berøres av kolofonen i Dergé Kangyur.
Kolofonen til Dergé Kangyur forteller at arbeidet med buddhāvataṃsakasūtraen ble forberedt i 1722, åtte år før den 8. Tai Situpa, Situ Panchen, begynte arbeidet som ansvarlig redaktør. I sine nedtegnelser om skapelsen av Kangyur, sier han at «jeg begynte i jernhundens år [1730]» (si tu chos kyi ’byung gnas, folio 205.a.). Graveringen og trykkingen av trykkplatene for hele Kangyur begynte i 1737 og var avsluttet i 1744, etter ordre fra Dergé's konge Tenpa Tsering (1678–1738). Det må derfor være en tidligere utgave som Situ inkorporerte i sin utgave av Kangyur. Kolofonen sier at den var basert på Lithang Kangyur (aka Jangsa Tham Kangyur), som ble trykt fra 1609 til 1614. Lithang Kangyur var den andre trykte utgaven av Kangyur, som ellers bare eksisterte i manuskriptform. Den første trykte utgaven var Yongle Kangyur (1411).
Utfordinger med en engelsk oversettelse
Padmakara Translation Group publiserte i 2021 en engelsk oversettelse av den tibetanske Gaṇḍa­vyūha. De har tidligere også oversatt Daśabhūmikasūtraen fra tibetansk og arbeider med en oversettelse av resten av buddhāvataṃsakasūtraen. De har basert seg på teksten i Dergé Kangyur, men har også konsultert utgaven i den sammenlignende Pedurma Kangyur (དཔེ་བསྡུར་མ་བཀའ་འགྱུར, dpe bsdur ma bka' 'gyur). På denne måten har de orientert seg om mange diskrepanser og avvik mellom oversettelsene i de forskjellige utgaver, og rettet mange skrivefeil. Likevel har ikke dette vært nok. Tidvis har de konsultert Stokpallasets Kangyur, som tilhører en annen Kangyur-gruppe. Den har i mange tilfeller vært alene om den korrekte stavemåten. Deriblant er rnyi (རྙི, «snare») den korrekte stavemåten under oversettelsen av sanskritordet jāla («nett»). I alle de andre utgavene står det snying (སྙིང, «essens» eller «hjerte»).
Det har også vært nødvendig å konsultere sanskrit-utgavene av Gaṇḍa­vyūha og de kinesiske utgavene. Noen ganger er sanskritutgavene korrekte. Andre ganger er de kinesiske riktige og stemmer overens med den tibetanske. I noen tilfeller harmonerer de kinesiske versjonene med sanskritutgavene, men ikke med den tibetanske teksten.
Også sanskritmanuskripter kan korrumperes, og det er eksempler på at den tibetanske teksten har vært oversatt fra et sanskritmanuskript med feil. Et eksempel på en feil i et sanskritmanuskript (men hvor den tibetanske og de kinesiske utgavene er riktige) er hvor mukha («portal») har blitt gjengitt feilaktig som sukha («salighet»). Det er også tilfeller hvor de tibetanske oversetterne har oversatt meningen i klassisk sanskrit, mens det korrekte er meningen i buddhistisk hybridsanskrit. Utelatelser av ord (spesielt fra lister) kan ha forekommet i sanskritmanuskripter under oversettelsen til tibetansk. De utelatte ordene er likevel inkludert i den tibetanske oversettelsen.
Sanskrit-teksten er også til hjelp når meningen i den tibetanske teksten er vag, åpen for fortolkning og med en tvilsom nøyaktighet. En annen utfordring med denne sūtraen er lange sammensatte ord. Ordenes mening i denne sammenheng er åpen for en videre fortolkning enn vanlig. Hvis sarva («all-» eller «alt-») innleder et sammensatt ord, er det en åpen tolkning av hvilken del av det sammensatte ordet det refereres til. Tibetansk har ikke så presise kasuser som sanskrit har; derfor er sanskrit-teksten til uvurderlig hjelp for å indikere singularis eller pluralis så vel som hvor i lange passasjer sammensatte ord endrer kasus, slik som fra nominativ til instrumental i en lang passasje som beskriver Sudhana i begynnelsen av kapittel 56. Når sammensatte ord på sanskrit oversettes til tibetansk, er det ikke alltid klart når et sammensatt ord stopper og et annet begynner. På tibetansk er dette noen ganger indikert av Rgya Gram Shad (༒), den vertikale linjen i tibetansk ortografi, men som den tibetanske kolofonen indikerer, er plasseringen av den vertikale linjen tidvis arbitrær og forvirrende. Det sannsynlige resultatet er transkripsjonsfeil. Utgaven som ble publisert i 1960 av Paraśurāma Lakshmaṇa Vaidya (1891-1978) på sanskrit med det latinske alfabetet, bruker et tegnsett som ikke alltid harmonerer med den tibetanske fortolkning av strukturen i en setning. Utgaven til Daisetsu Suzuki (1870–1966), som ble publisert fra 1934 til 1936, er nyttig for å finne transkripsjonsfeil i Vaidya-utgaven. Tibetansk har også en tendens til å oversette prefiksene i sanskritord, mens en direkte oversettelse til engelsk vanligvis bruker et større engelsk vokabular. Ord kan være multivalente på sanskrit, og ha en mening avhengig av konteksten, og selv da kan de ha mange meninger. Et eksempel i denne sūtraen er vajra som kan bety tordenbolt eller diamant. To prominente begreper i denne sūtraen er dharmadhātu og samantabhadra­bodhi­sattva­caryā.
Ordet samantabhadra­bodhi­sattva­caryā blir gjentatt i sūtraen, og spørsmålet er om samantabhadra («fullstendig god») er et adjektiv for bodhi­sattva­caryā («bodhisattvaens oppførsel») eller om det betyr oppførselen til bodhisattvaen Samanta­bhadra. Sekvensen av ord i det sammensatte ordet (dette er ikke tydelig på tibetansk) synes å tilsi den første meningen, men bruken av ordet i kapittel 56 indikerer den sistnevnte. Tidvis kan det bety begge deler.
Oversettelser til vestlige språk
Når det gjelder sanskritutgaven av Gaṇḍa­vyūha, publiserte Douglas Osto i 2010 en oversettelse av første del av kapittel 1, samt kapitlene 3, 54 og 55 under tittelen The Supreme Array. Han har også inkludert utdrag fra andre kapitler av Gaṇḍa­vyūha i boken Power, Wealth and Women in Indian Mahāyāna Buddhism: The Gaṇḍa­vyūha-sūtra.
Andre delvise oversettelser fra sanskrit som ennå ikke er publisert, er blitt gjort av Mark Allen Ehman i 1977 og Yuko Ijiri i 2005.
I årene 1978–1981 publiserte Dōi Torakazu (1902–1971) en tysk oversettelse av den første kinesiske versjonen av avataṃsakasūtraen (Buddhabhadra's versjon fra år 420 e.Kr.). Der utgjør gaņdhavyūasūtraen det 34. og siste kapittel.
I 1984 publiserte Thomas Cleary (1949–2021) en engelsk oversettelse av den andre kinesiske versjonen av avataṃsakasūtraen (Śīkşānandas versjon fra år 699 e.Kr.). Der utgjør gaņdhavyūasūtraen det 39. og siste kapittel. I 2019 publiserte Patrick Carré en fransk oversettelse av Śīkşānanda's versjon.
Det finnes heller ingen oversettelse av de to fragmentariske kinesiske versjoner, foretatt av henholdsvis Shèngjiān under det østlige Jindynastiet (317−420) og av Divākara i året 680 e.Kr.
En engelsk oversettelse av den tibetanske versjonen ble publisert av Padmakara Translation Group den 26. oktober 2021. Dette er den første oversettelsen som er blitt gjort fra tibetansk til et europeisk språk.
Newarbuddhismen i Nepal
Blant Newarbuddhister, den formen for vajrayāna som praktiseres av Newarfolket i Kathmandudalen i Nepal, er Gaṇḍa­vyūha et av ni sentrale verker.
Disse verkene kalles navadharma («ni dharmaer») eller navagrantha («ni tekster»):
Bhutanesisk buddhisme
Den 1. november 2016 omtalte en artikkel i den bhutanesiske avisen Kuensel den årlige Moenlam (Mönlam på tibetansk) som utføres av den buddhistiske retningen Drukpa kagyu.
Mönlam finner sted i den 4.–11. dagen i den første tibetanske måneden. Det er en bønnefestival som ble grunnlagt i Tibet i 1409 av Je Tsongkhapa (1357–1419), grunnleggeren av retningen gelug.
Under denne festivalen brukes en bønn som stammer fra Gaṇḍavyūha. Tradisjonen i Bhutan bruker ikke sanskritteksten, og heller ikke den tibetanske Gaṇḍavyūha. De bruker den kinesiske oversettelsen til Śīkşānanda. De siste fire linjene av denne teksten, som er oversatt av Thomas Cleary, lyder:
Arne Heimdal
Arne Heimdal er en norsk offiser og tidligere generalsekretær i Norges Astma- og Allergiforbund.
Heimdal har militær utdanning og har studert ved Hærens befalsskole og Krigsskolen. Han arbeidet en tid i Forsvaret og deretter i Rikstrygdeverket og Trygdekontorets landsforening. Heimdal var fra 1978 til 2001 generalsekretær i Norges Astma- og Allergiforbund. Han har hatt styreverv i en norske helseinstitusjoner som Frambu helsesenter, Geilomo barnesykehus og Voksentoppen senter for astma og allergi, samt vært styremedlem i International Asthma Council og European Federation of Asthma (EFA). Heimdal har vært og styreformann for Det Norske Helsenter på Gran Canaria. Han har videre vært leder for Rehabilitation International.
Gandhavyuasutraen
Bhutanesisk buddhisme
Den bhutanesiske (Drukpa) versjonen lyder:
Arne Heimdal
Heimdal har også vært engasjert i forsvarssaken og har hatt verv i en rekke forsvarsorganisasjoner. Han har vært styremedlem i organisasjonen Folk og Forsvar, samt vært styremedlem og forbundsleder i Norske Reserveoffiserers Forbund. Heimdal har også vært norsk visepresident i Det internasjonale reserveoffisersforbundet (CIOR).
Kongen utnevnte i 2006 Heimdal til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for sin innsats for astma- og allergisaken.»
William Henry Singer jr.
William Henry Singer jr. (født 5. juli 1868, død 29. desember 1943) var en amerikansk billedkunstner og millionærarving til et av det største stålverksselskapene i USA. Han donerte betydelige pengegaver til forskjellige prosjekter rundt om i Nordfjord, blant annet Nordfjord sjukehus og veistrekningen Innvik–Olden. Singer ble utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden for sin samfunnsinnsats i Nordfjord.
Martina Emanuel
Martina Emanuel (født 26. desember 1985) er en britisk fekter, som spesialiserer seg i florett. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer åtte i lagkonkurransen.
Leonid Andreev
Leonid Andreev (født 6. oktober 1983) er en usbekisk friidrettsutøver som konkurrerer i mangekamp.
Han representerte Usbekistan under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han ikke fullførte alle øvelsene i tikamp.
Marko Spittka
Han representerte Tyskland under Sommer-OL 2000 i Sydney, der han ble utslått i første runde.
Han tok bronse under Sommer-OL 1996.
Den kamkeramiske kulturen
Den kamkeramiske kulturen var en steinalderkultur som eksisterte i barskogbeltet i Nordøst-Europa i mesolitikum og neolittisk tid, fra omtrent 5 600 f.Kr. til 2 000 f.Kr. På det største var denne kulturen utbredt fra Bottenvika og Østersjøen i vest til uralfjellene i øst, og fra munningen av elven Wisła i sør til Nordishavet i nord. Den kjennetegnes av kar av keramikk av samme form, men med en viss variasjon i dekorasjonene.
Araçaí
Araçaí er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Den kamkeramiske kulturen
Området til den kamkeramiske kulturen er mer eller mindre det samme området hvor det senere ble snakket finsk-ugriske språk. Det har derfor blitt foreslått at denne kulturen er knyttet til forfedrene til finsk-ugrierne.
Cytherelloidea broomensis
Cytherelloidea broomensis er en art innenfor Cytherelloidea - som igjen er en av seks slekter i familien Cytherellidae - den eneste familie i ordenen Platycopida  av muslingkreps som er små krepsdyr. Denne slekten består av 43 arter, hvorav tre er utdødde.
De 6 slektene i hele Platycopida-gruppen har 21 + 43 kjente arter. Det har tidvis vært foreslått at gruppen inngår i ordenen Podocopida, men dette oppfattes (2013) snarere som en søsterorden.
Nærmere taksonomisk plassering
Taksonomien av muslingkreps er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Skillet mellom gruppnene innenfor klassen muslingkreps er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles. Mye av den tidlige forskningen, inklusive beskrivelsen av Myodocopa-gruppen, er gjort av den norske marinbiologen og havforskeren Georg Ossian Sars. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Johannes Lid
Johannes Lid (født 11. januar 1886 på Voss, død 29. september 1971 i Oslo) var en norsk botaniker og forfatter.
Bakgrunn
Han var sønn av gårdbruker Ola Lid og Maria Bjørgum, og bror av etnologen Nils Lid.
I 1912 tok han examen artium, og i 1924 fikk han graden cand.real. ved Universitetet i Oslo.
Karriere
I 1936 giftet Johannes Lid seg med kunstneren og illustratøren Dagny Tande Lid.