cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hangzhou
Historie
Hángzhōu var hovedstad for Det sørlige Song-dynasti fra 1127 til 1279. Den het da Lin'an, og kom opp i en befolkning på over 450 000. På den tiden vokste Hángzhōu frem som den kinesiske sivilisasjons sentrum, ettersom de områdene som man ellers betraktet som det kinesiske kjerneområde (i og rundt Henan) hadde kommet under fremmed dominans. Herskerne tilhørende Jin-dynastiet (1115–1234) i nord tilhørte en etnisk minoritet. En rekke filosofer, politikere, diktere og forfattere slo seg ned i Hángzhōu, som f.eks. dikterne Su Shi, Lu You og Xin Qiji.
I 1089 bygde Su Shi et 2,8 km langt dike over Xihu-sjøen, som Qingkeiseren Qianlong senere anså som særlig attraktiv tidlig på morgenen om våren. Innsjøen er kunstig, og er på de fleste sidene omgitt av høyder. Baoshi-pagoden ligger på toppen av en av høydene mot nord.
Yue-Wang Miao «Kong Yues Tempel» nær Xihu ble opprinnelig bygd i 1221 til minne om general Yue Fei, som mistet livet på grunn av politisk forfølgelse.
Den venetianske reisende Marco Polo (1254-1324) besøkte Hángzhōu sent på 1200-tallet og beskrev byen som den «udiskutabelt fineste og edleste i hele verden». Odoricus av Pordenone (ca. 1286-1331) kom også dit - han kalte byen Camsay og priste dens skjønnhet og rikdom. Også den arabiske reisende Ibn Battutah (1304)-(1368|69) har etterlatt seg detaljerte skildringer. Kinesere, mongoler, nestorianske kristne og buddhister fra mange land bodde sammen i harmoni i Hángzhōu.
Også etter at de mongolske keiserne erobret det sørlige Song og gjorde Beijing (da kalt Khanbalik) til sin hovedstad i 1279, forble Hángzhōu et viktig senter for handel og industri. Byen var havneby frem til midten av Ming-dynastiet men da var havnen så mudret opp av sedimenter fra elven at den ikke lenger kunne benyttes. Skipshandelen flyttet gradvis over først til Ningbo i øst og deretter til Shanghai i nord. Byen forble et fremragende kulturelt senter helt til 1861–1863, da den ble herjet og ødelagt under det blodige Taipingopprøret. Først inntok Taipingopprørerne byen, og deretter ble den gjenerobret av keiserlige styrker. I alt ble 600 000 av byens innbyggere slaktet ned, og de øvrige skal ha blitt spredt for alle vinder, begått selvmord eller dødd av sult og epidemier. Gjenoppbygningen av byen tok lang tid, og den ble aldri den samme. Under 1911-revolusjonen mot Qing-dynastiet ble byen inntatt av Chiang Kai-shek. Under annen verdenskrig var den okkupert av japanerne. Den ble ikke særlig rammet av den kinesiske borgerkrig 1946–1949. Kommunistene erobret byen den 3. mai 1949.
Økonomi
Hángzhōus industrier har tradisjonelt vært tekstiler, silke og maskinvarer, men har senere utviklet elektronisk og annen lettindustri, særlig etter det ble åpnere kår for økonomisk virksomhet i 1992. Turisme er også en blitt en viktig næring for byen.
Te produseres ved Longjing («dragebrønnen» litt utenfor byen) Dette er det eneste stedet i Kina der te fremdeles bakes for hånd – den har ry på seg for å være Kinas fineste grønne te. Ikke langt unna finnes Hupao, («Tigerdrømkilden») som regnes for å være det beste vannet for å trekke Longjingte i, og flere tehus ved XiHu henter vann fra Hupao hver dag for dette formålet.
Høyere utdannelse
Hangzhou har også en rekke store utdanningsinstitusjoner, og tiltrekker seg studenter fra hele Kina. Tre av de ledende er Hangzhou Normal University, Kinas nasjonale kunstakademi og Zhejianguniversitetet.
Ellers kan nevnes Zhejiang tekniske universitet, Hangzhou Dianzi-universitet, Kina Jiliang-universitet, Zhejiangs høyskole for vitenskap og teknikk Zhejiangs industri- og handelsuniversitet, og Zhejiang Shuren-universitet.
Luftfart
Hangzhou Xiaoshan internasjonale lufthavn ligger i bydistriktet Xiaoshan.
Jernbane
Shanghai-Hangzhou høyhastighetsjernbane forbinder Hangzhou med Shanghai.
Vei
Kinas riksvei 104 løper gjennom storbyen. Den begynner i Beijing, løper sørover via Dezhou og så til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou.
Kinas riksvei 320 går også gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Kinas riksvei 329 begynner i Hangzhou og går østover via Shaoxing og Ningbo til Putuo på Zhoushanøyene.
Metro
Hangzhou Metro er under bygging, og det er meningen at den vil ha åtte linjer når den er ferdig. Den første linjen skal etter planen åpnes 28. desember 2011.
Severdigheter
Kinas nasjonale temuseum ligger i Hangzhou.
Balto (1995)
Balto er en animasjonsfilm produsert av Steven Spielbergs animasjonsstudio Amblimation, distribuert av Universal Pictures og sluppet på kino i 1995.
Historien er løst basert på den sanne historien om lederhunden «Balto», og trolig også historien om «Togo», som begge ble kjent etter serumløpet til Nome.
Sammendrag
I 1995 i New York City, går en eldre kvinne og hennes barnebarn gjennom Central Park, på leting etter et minnesmerke. De setter seg for å hvile, og den eldre kvinnen begynner å fortelle barnebarnet sitt en historie om Nome i Alaska vinteren 1925.
Balto, en ung ulvehund, bor på landsbygda Nome sammen med en gås ved navn Boris, og to isbjørner, Muk og Luk. Balto er halvt ulv, og blir derfor foraktet av både mennesker og andre hunder. Den eneste andre hunden i området som er snill mot Balto, er en sibirsk husky ved navn Jenna, som Balto er hemmelig forelsket i. Balto blir ofte mobbet av en sledehund som heter Steele, en hissig og arrogant malamute, som også liker Jenna. En kveld har alle barna, inkludert Jennas eier, Rosy, fått difteri og doktoren i området har ikke noe medisin. Elendig vintervær hindrer medisin fra å bli brakt inn fra Juneau via luft eller sjø, og den nærmeste jernbane-linjen ender i Nenana. Det arrangeres derfor et hundeløp for å bestemme hvilken hund som passer best for å lede ett nytt team med sledehunder for å få tak i mer medisin. Balto vinner, men Steele sørger for at Balto blir diskvalifisert. Teamet reiser samme kveld med Steele i spissen, og henter medisin. Men på vei tilbake blir kjøreren slått bevisstløs, og en pulk blir ødelagt.
Denne nyheten når Nome, og Balto legger ut etter dem sammen med Boris, Muk og Luk. Underveis blir de angrepet av en stor grizzlybjørn som forfølger Balto ut på en frossen innsjø, hvor den faller gjennom isen og drukner. Men Luk og Muk klarer så vidt å redde Balto fra en lignende skjebne. Imidlertid blir Jenna skadet, og klarer ikke fortsette lenger. Balto ber Boris og isbjørnene ta Jenna hjem samtidig som Balto fortsetter videre på egen hånd. Balto finner teamet, men Steele nekter å ta imot hjelp fra ham og angriper Balto. Konfrontasjonen fører til at Steele faller ned fra en høy klippe. Balto tar ansvar for laget, men Steele saboterer ham og de klarer ikke å finne veien hjem. Når han forsøker å redde medisinen fra å falle ned en klippe, faller Balto selv ned og blir slått bevisstløs. Tilbake i Nome kommer Steele tilbake og hevder at hele teamet, inkludert Balto, er døde. Men Jenna tror ikke på løgnene hans, og insisterer på at Balto skal komme tilbake med medisinen. Ute i ødemarken møter Balto ytterligere utfordringer i ett forsøk på å få all medisinen tilbake til hjembyen før det er alt for sent.
Menneskenes barn
Menneskenes barn er en dystopisk thriller fra 2006 regissert av Alfonso Cuarón. Den er løst basert på P.D. James' roman med samme navn, og Clive Owen spiller protagonisten Theo.
Filmen ble nominert til tre Oscar for «beste adapterte manus»,«beste fotografering» og «beste klipping» under den 79. Oscar-utdelingen.
Handlingsreferat
I 2027, etter 18 år med global menneskelig infertilitet, er sivilisasjonen på randen av utryddelse. Storbritannia, den eneste stabile nasjonen i verden med en fungerende regjering har blitt fullstendig oversvømt av asylsøkere og innvandrere fra resten av verden. Storbritannia har blitt en politistat og det britiske militæret anholder ulovlige innvandrere over en lav sko. Theo Faron (Clive Owen) blir kidnappet av en militant gruppe, The Fishes, som kjemper for asylsøkernes rettigheter. Lederen deres viser seg å være hans ekskone Julian Taylor, som han ble separert fra da sønnen deres døde under en influensa-pandemi i 2008. Julian tilbyr Theo penger for å skaffe papirer for en ung flyktning ved navn Kee. Theo skaffer de riktige papirene fra en fetter som er byråkrat. Kee kan likevel ikke reise noen steder uten ledsager, så Theo godtar å eskortere Kee i bytte mot mer penger. De reiser mot kysten til en båt som venter på dem litt utenfor kysten.
De blir overfalt av en væpnet gruppe, og Julian blir skutt og drept. The Fishes dreper to politimenn som stopper bilen deres før de stikker av og søker tilflukt i et trygt hus. Kee avslører at hun er gravid, og at hun er den eneste gravide kvinnen igjen på jorden. Påfølgende natt overhører Theo en samtale mellom flere medlemmer av The Fishes og han oppdager at Julians død egentlig ble arrangert av dem, slik at de kunne bruke Kee og barnet som politisk verktøy under en kommende revolusjon mot myndighetene. Theo vekker Kee og de stjeler en bil og rømmer til Theos venn Jasper Palmer (Michael Caine), som tar seg av sin kone, en tidligere journalist som ble katatonisk etter å ha blitt brutalt torturert flere år tidligere. The Fishes finner huset de gjemmer seg i og Jasper blir igjen for å stoppe dem, og Theo blir forskrekket vitne til at the Fishes dreper Jasper.
Før de rekker frem til kysten føder Kee en liten jente. Dagen etter får Theo og Kee vite at en krig har brutt ut mellom den britiske hæren og flyktningene med støtte fra The Fishes. Midt i kampene mellom hæren og flyktningene blir Kee og babyen tatt til fange av The Fishes. Theo sporer dem opp til en leilighet som er under kraftig angrep fra militæret, og han får henne ut. Overveldet av det nyfødte barnet blir det en midlertidig stopp i kampene, og de unnslipper. De kommer seg over i en båt, og ser på at Royal Air Force bomber flere bygninger på land. Det viser seg at Theo ble skadet i kamphandlingene. Kee forteller at hun vil kalle barnet sitt Dylan, etter Theos avdøde sønn. Theo dør av skadene i det ett skip nærmer seg gjennom tåken og redder dem.
Den spesielle relativitetsteorien
Den spesielle relativitetsteorien danner grunnlaget for all moderne fysikk. Ved å gjøre det klart at oppfattelsen av tid og rom i virkeligheten henger sammen, invarslet teorien en dyptgripende forandring av det eksisterende verdensbildet.
Teorien ble fremsatt i 1905 av Albert Einstein mens han arbeidet ved et patentkontor i Bern. Arbeidet ble publisert i en eneste artikkel hvor han tok opp konflikten han så mellom Maxwells teori for elektromagnetiske fenomen og klassisk mekanikk. Dette medførte en modifikasjon av de kjente, mekaniske bevegelseslovene som viste seg kun å være gyldige for hastigheter mye mindre enn lysets hastighet c. I et mindre arbeid samme år fant han at energi E og masse m er relaterte ved ligningen som er masseenergiloven.
Einstein hevdet at de forskjellige naturlover må være de samme i alle inertielle referansesystem. Dette gjaldt ikke bare lovene for mekaniske og elektromagnetiske fenomen som var kjent på den tiden, men også for eventuelle nye krefter og lover som kunne bli oppdaget senere. Den spesielle relativitetsteorien har derfor vært selve bærebjelken i etableringen av standardmodellen for alle elementærpartikler. Her inngår den svake og sterke kjernekraften som ikke var kjent på Einsteins tid.
Av minst like stor betydning kan man si var den radikale endringen teorien medførte for den Newtonske oppfatningen av absolutt tid og rom. Den ble kalt spesiell fordi  den gjelder bare i inertialsystem. De beveger seg med jevn hastighet og er derfor ikke utsatt for akselerasjonskrefter. I senere arbeid utvidet Einstein teorien til å gjelde for alle referansesystem. Akselerasjonskreftene kunne da identifiseres med gravitasjonskrefter formulert som et ekvivalensprinsipp. Først i 1916 ble denne utvidete teorien ferdigstilt. Den blir kalt den generelle relativitetsteorien og danner grunnlaget for all moderne kosmologi.
Galileis relativitetsprinsipp
I dag kan man i stedet tenke seg et tog som bevegermed konstant hastighet v relativt til en stasjon. Både toget og området der stasjonen ligger, er inertialsystem. For å kunne beskrive hva som skjer i et slikt system, kan man angi posisjoner ved bruk av et kartesisk koordinatsystem og tid ved en standard klokke. Inertialsystemet kalles da et referansesystem hvor man kan tenke seg observatører som på hvert sted måler koordinatene for hver hendelse og til hvilket tidspunkt de skjer. Hvis toget beveger seg langs x-aksen i stasjonssystemet og passerer denne med koordinat x = 0 ved tiden t = 0, vil det ved et senere tidspunkt t ha kommet til x = vt i dette referansesystemet.
En mann reiser med toget og opprettet et referansesystem der. Klokken han benytter, han etter stasjonsuret slik at de to klokkene viser samme tid t'  = t. De to klokkene vil fortsette å gå i takt og med alle andre klokker. Dette hadde Newton fastslått var en universell tid, gjeldende i hele Universet.
Galilei-transformasjon
Denne enkle relasjonen kalles ofte for en galileisk koordinattransformasjon og er hva som blir brukt i normalt hverdagsliv. Koordinatene y og z normalt til x-aksen vil være de samme i de to referansesystemene da de ikke påvirkes av bevegelsen til toget.
Transformasjon av hastighet
Hvis et barn løper fremover i toget med en hastighet u'  relativt til toget, vil det ved et tidspunkt t være i posisjon x' = u' t  på toget målt fra der hvor mannen sitter. En person på bakken som ser barnet i toget, vil si at det har hastigheten
relativt til seg. Dette er loven for galileisk transformasjon av hastigheter mellom to slike referansesystemer. Hvis barnet løper mot fartsretningen med togets hastighet slik at u' = - v, blir u = 0. For personen på bakken ser barnet derfor ut til å ikke bevege seg i det hele tatt.
Lysbølger i eteren
Hvis eteren kunne beskrives ved de vanlige, mekaniske lover, ville man forvente at lyshastigeten ville ha ulik verdi i forskjellige inertialsystem gitt ved Galileis hastighetstransformasjon. Men målinger viste ingen avhengighet av hastigheten som hverken kilden eller observatøren måtte ha relativt til eteren. Dette ble spesielt et problem etter det mer presise Michelson-Morley-eksperimentet hvor hastigheten til Jorden i sin årlige bevegelse rundt Solen ikke hadde noen observerbar effekt på lyshastigheten. En eventuell forklaring kunne være at vår planet drar eteren med seg slik at den ikke beveger seg relativt til oss.
Einsteins relativitetsprinsipp
Problemene rundt eteren og utbredelse av lys hadde opptatt mange fysikere før Einstein kom med sin teori. De viktigste bidragene kom fra den nederlandske fysiker Hendrik Lorentz og den franske matematiker og fysiker Henri Poincaré. Lorentz hadde vist at Maxwells ligninger var invariante under en mer komplisert koordinattransformasjon enn den som kommer fra Galileis relativitetsprinsipp. Dette matematiske resultatet kalles for Lorentz-transformasjonen. Poincaré hadde kommet frem til tilsvarende resultater. Han stilte også spørsmål om hvordan begrepet tid defineres og benyttes i fysikken.
Disse ideene lå tett opp til hva Einstein nesten samtidig la frem i 1905. Men Einstein ville ha en enda større forandring av den klassiske fysikken og baserte sin nye relativitetsteori på disse to postulatene:
Her er det første postulatet en utvidelse av Galileis relativitetsprinsipp til å gjelde ikke bare for de mekaniske lovene, men også for de elektromagnetiske. Og skulle nye naturlover i fremtiden dukke opp, må de også oppfylle dette prinsippet. Det andre postulatet dreier seg om lysets hastighet i vakuum og betyr at man ikke lenger har en eter å ta hensyn til. Hvis elektromagnetiske fenomen er styrt av Maxwells ligninger, vil dette postulatet følge fra det første.
Det andre postulatet er i direkte motstrid med Galileis lov for addisjon av hastigheter. Spørsmålet blir da hvordan de mekaniske lovene kan passe inn i den nye teorien. Einstein viste at svaret ligger i hvordan man gjør logisk entydige observasjoner av hendelser som finner sted i tid og rom.
Synkronisering av klokker
Avstander og romlige koordinater i et inertialsystem måles på vanlig vis med en meterstokk eller målebånd som legges ut i ro mellom forskjellige punkt eller hendelser. At de må ligge i ro, ble understreket av Einstein. Hver observatør i dette systemet er utstyrt med en meterstokk og en klokke for å måle hva som skjer i nærheten. Man kan anta at i hvert punkt hvor det skjer et eller annet, vil det være en observatør til stede.
Måling av tid gjøres med identiske ur som plasseres i hvert punkt i inertialsystemet hvor en observatør er lokalisert. Men før disse klokkene kan benyttes, må de synkroniseres med tanke på at lyset beveger seg med endelig hastighet c mellom dem. Igjen kan man ikke bruke en bevegelig mesterklokke som blir brakt omkring til hver observatør for avlesning slik at han kan stille sin egen klokke etter den. I stedet kan man tenke seg at mesterklokken ligger i ro i et punkt hvor den ved tiden t = 0 sender ut et lyssignal med hastighet c. Når en observatør i avstand L mottar lyssignalet, starter han klokken sin med t = L/c. Når en vilkårlig observatør etter denne synkroniseringen betrakter andre observatører med sine klokker, vil han ikke se at disse klokkene viser samme tid. Men hvis han korrigerer for at de befinner seg i forskjellig avstand, kommer han frem til at de alle går i takt og indikerer samme tid, hver på sin måte. To klokker er synkroniserte hvis en observatør midt i mellom dem ser at de to klokkene viser samme tid.
Lorentz-transformasjonen
Hvis man igjen tenker seg situasjonen med toget som går med konstant hastighet v langs x-aksen, kan man nå tenke seg den situasjon at ved tiden t = 0 slår stasjonsmesteren på et utelys. Han ser at det beveger seg likt utover i alle retninger med hastigheten c. Dette er akkurat tidspunktet da toget passerer stasjonen. Ved et senere tidspunkt t beskriver derfor lysfronten en kuleflate med radius ct. Dette beskrives ved ligningen
Mannen på toget ser at lyset på stasjonen blir slått på ved tiden t'  = 0. Ifølge Einsteins to postulater vil han også se at lysfronten danner en kuleflate som beveger seg utover med hastigheten c. Denne beskriver han ved ligningen
uttrykt i sine koordinater (t',x',y',z'). De to observatørene befinner seg i hvert sitt inertialsystem og beskriver derfor hendelsen på samme måte.
Ut fra symmetry kan man nå lett overbevise seg om at de to koordinatene vinkelrett på bevegelsesretningen er de samme i de to systemene, det vil si y' = y og z' = z. Ligningene for lysfronten kan dermed kombineres til x2 - c2t2 = x' 2 - c2t' 2. Dette er det nye kravet som må oppfylles av koordinatene som de to observatørene benytter. Er den nye transformasjonen som forbinder dem også lineær, finner man at den må være
Den omvendte transformasjonen, fra (t,x) til (t',x'), finnes ved å la v → - v. Dette er Lorentz-transformasjonen som erstatter transformasjonen til Galilei. Men man ser at for lave hastigheter v << c, stemmer de overens. Hendrik Lorentz hadde funnet transformasjonen før Einstein. Men han benyttet den kun som en transformasjon fra det spesielle systemet hvor eteren ligger i ro, til et system som beveger seg i forhold til eteren. Einstein viste at transformasjonen forbinder alle inertialsystem.
Minkowski-rom
Et par år etter at Einstein presenterte sin teori, fant den tyske matematiker Hermann Minkowski at Lorentz-transformasjonen kunne gis et mer geometrisk innhold. Han viste at man kunne betrakte både tiden t og den romlige koordinat x for en hendelse som koordinatene til et punkt i et firedimensjonalt tidrom. Dette er ikke noe rom med vanlig geometri, men kalles i stedet et «Minkowski-rom» med sin egen geometri. Denne formuleringen kalles kovariant relativitetsteori og er den som i dag brukes i moderne fysikk.
I et todimensjonalt, euklidisk rom kan et punkt P bli gitt kartesiske koordinater (x,y). Den kvadrerte avstanden fra origo O er dermed  x2 + y2. Denne lengden er invariant under en rotasjon av koordinatsystemet. På samme måte kan en hendelse E i Minkowski-rommet bli gitt koordinater (ct,x) slik at (ct)2 - x2 er invariant under en Lorentz-transformasjon langs x-aksen. I det transformerte systemet har den samme hendelsen koordinatene (ct',x') som kan leses av på de nye koordinataksene. Dette er vist i figuren til høyre.
Addisjon av hastigheter
Hvis et barn på toget løper med hastighet u' , vil det etter en tid t'  være kommet til x' = u' t'. Fra stasjonsplattformen vil man si at barnet løper med en hastighet u og kommer frem til x = ut etter tiden t. Disse to observasjonene begynner begge ved tiden t = t' = 0 da toget passerer stasjonen. I den siste ligningen setter vi inn for x og t fra Lorentz-transformasjonen. Det gir x' + vt' = u(t' + vx'/c2). Ved her å benytte at  x' = u' t', finner man at
Dette resultatet gir loven for addisjon av hastigheter i den spesielle relativitetsteorien. Den stemmer med Galilei-transformasjonen i når v << c. Hvis barnet på toget kunne bevege seg med lysets hastighet, det vil si at u' = c, ser man at hastigheten i det stasjonære systemet ville bli u = c. Man kan ikke overstige lyshastigheten. Dette er ikke noe annet enn et uttrykk for at lyshastigheten er den samme i alle inertialsystem.
Tidsdilatasjon
En såkalt lysklokke er oppstilt på toget som beveger seg med jevn hastighet v langs x-aksen. Den består av to speil. Det ene ligger på gulvet i toget, og det andre er montert under taket direkte over. Avstanden mellom speilene er d. En lyspuls blir sendt opp fra gulvet og reflektert tilbake. Dette er et tikk av klokken som derfor markerer en økning av tiden på toget med Δt' = 2d/c.
Når klokken blir observert fra stasjonen, er den i bevegelse. Etter et tikk Δt'  i dette systemet, er lyspulsen tilbake igjen på gulvet i toget. Men dette skjer et annet sted i det stasjonære referansesystemet da toget i mellomtiden har forflyttet seg med vΔt hvor Δt = 2D/c. Her er D halve strekningen lyset har tilbakelagt i dette tidsrommet. Den er hypotenusen i en rettvinklet trekant hvor de to andre sidene er d og vΔt/2 som vist i figuren til høyre,
Ved å innsette dette i uttrykket for Δt, får man en implisit ligning for dette tikket. Den kan lett løses med resultatet
Konsekvens av Lorentz-transformasjonen
Dette resultatet kan også leses direkte ut av Lorentz-transformasjonen for tiden i de to inertialsystemene. Lysklokken er hele tiden på samme sted x'  i toget slik at etter et tikk Δt'  vil tiden i det stasjonsbaserte systemet være
Skriver man her til venstre i ligningen t uttrykt ved t'  og x' , følger resultatet for tidsdilatasjonen med en gang.
En observatør på toget som betrakter stasjonsuret, vil også se at det går langsommere med samme faktor. For å vise det, kan man bruke den inverse transformasjonen
og så benytte at for stasjonsuret er dets posisjon x den samme hele tiden. Alle klokker som beveger seg relativt til en observatør, vil for denne observatøren se ut til å gå langsommere. Denne effekten er illustrert i animasjonen her.
Egentid
En observatør har alltid med seg sin egen klokke. Når den er riktig synkronisert, kan han på den avlese sin egentid som vanligvis betegnes med τ. En klokke på toget viser tiden t'   for en observatør som sitter i ro ved den. Han kan med den avlese sin egentid. Den tikker med intervall Δt'   som kan relateres til det tilsvarende intervallet Δt som stasjonsuret behøver for ett tikk. Nå er Δt' 2 = Δt 2( 1 - v2/c2) slik at man kan skrive forandringen i egentiden Δτ = Δt'   for observatøren på toget som
uttrykt ved den tilsvarende tiden t brukt i det stasjonære referansesystemet. For en partikkel som fotonet som beveger seg med lyshastigheten, gir dette null. Et foton har derfor ikke noen egentid. Det skyldes at det ikke har noe hvilesystem hvor den kan måles.
Dette fundamentale resultatet har en overraskende konsekvens. Hvis man i stedet for et tog tenker seg en rakett som beveger seg med en hastighet v = (3/5)c fra Jorden ut til en stjerne i Δt = 5 år og tilbake til igjen, så vil alt ha blitt 10 år eldre her på jorden. Men en klokke ombord i raketten vil ved hjemkomsten bare vise at 8 år var forløpt. Man antar da at oppstart av raketten og senere nedbremsning tar såpass kort tid at det kan sees bort fra. Dette betyr at observatørene på raketten er blitt to år yngre enn de som ble igjen på Jorden. Dette er det såkalte tvillingparadokset som også Einstein kommenterte i sitt første arbeid. Men han kalte det ikke noe paradoks, bare en interessant konsekvens av den spesielle relativitetsteorien.
Hastigheten til den bevegelige klokken er v = Δx/Δt hvor Δx er den strekningen den tilbakelegger i det stasjonære systemet i tiden Δt. Derfor kan man skrive at forandringen i egentid er Δτ = Δs/c hvor
kalles et "romtidsintervall" eller linjeelement. Det er nå lett å vise at størrelsen av linjeelementet er det samme hvis det blir målt i et annet inertialsystem. Man sier at det er invariant under Lorentz-transformasjoner. Og det er ikke så overraskende da det jo gir forandringen av egentiden til en og samme observatør, noe som er uavhengig av hva andre observatører måler.
Lengdekontraksjon
Observatøren på toget vil derfor måle en kortere lengde, L' < L. Dette er den berømte Lorentz-Fitzgerald-kontraksjonen som ble fremsatt for å forklare Michelson-Morley-eksperimentet mens man enda trodde på eksistensen av eteren.
Denne sammenhengen mellom tidsdilatasjon og lengdekontraksjon kan observeres i henfall av μ-partikkelen som blir dannet 20 - 30 km oppe i atmosfæren av kosmisk stråling. Den har en levetid i sitt eget hvilesystem på τ = 2,2×10-6 s, men beveger seg med nesten lyshastigheten etter at den blir skapt på denne måten. Uten tidsdilatasjon skulle den da bevege seg knapt en kilometer. Men observert fra Jorden, vil den i virkeligheten ha en mye lengre levetid og kunne trenge gjennom hele atmosfæren før den henfaller.
Beskrives samme prosessen fra myonets hvilesystem, vil utstrekningen av atmosfæren se kortere ut med samme faktor og partikkelen kan lett gå gjennom den i løpet av den korte levetiden på τ = 2,2 μs.
Dette resultatet er også direkte innebygd i Lorentz-transformasjonen. Hvis man kaller endepunktene av plattformen ved stasjonen i det stasjonære systemet for x1 og x2, vil lengden av den være L = x2 - x1. Benytter man uttrykket for hvordan disse romlige koordinatene er relaterte til de tilsvarende i toget, har man da
Men målingen på toget må skje ved samme tidspunkt slik at t1' = t2' . Da avleses L' = x2' - x1'  som lengden til plattformen målt der. Det gir samme resultat for lengdekontraksjonen som over.
Utledning av Lorentz-transformasjonen
På samme måte som lengdekontraksjonen kan utledes fra Lorentz-transformasjonen, kan også Lorentz-transformasjonen utledes fra lengdekontraksjonen. Hvis man går ut fra den Galileiske transformasjonen x = x' + vt, så skal den gjelde i det stasjonære systemet. Men her observeres lengden x'  , som befinner seg i ro i systemet som beveger seg, kortere med størrelse x'/γ da Lorentz-faktoren
Og dette er akkurat hvordan den romlige koordinaten transformerer. Den inverse transformasjonen finner man ved å la v → - v som resulterer i . Setter man inn her uttrykket for x' , kan man løse ut t' . Det gir
som er akkurat Lorentz-transformasjonen for tid.
Samtidighet
Midt i en vogn med lengde L på toget, blir et lys slått på. For en observator på toget når det fremre og bakre vegg i vognen samtidig. Dette representerer to hendelser som man kan kalle A og B.
For en observatør på bakken sees dette litt annerledes ut. Han vil si at lyset bruker en tid tA for å nå den fremre veggen. I denne tiden må lyset bevege seg den kontrakterte lengden L'/2 pluss veilengden vtA som toget i mellomtiden har beveget seg. Fra finner man da at. Tiden tB er gitt ved samme formel med v → - v. Dermed blir
etter å ha brukt L' = L/γ på grunn av lengdekontraksjonen. Dette resultatet kunne man ha skrevet ned direkte fra Lorentz-transformsjonen for de to tidene da hendelsene A og B finner sted samtidig på toget slik at sammen med at.
En observatør på bakken vil derfor si at disse to hendelsene ikke er samtidige. Den ene skjer før den andre. Andre observatører vil kanskje si at de skjer i motsatt rekkefølge. Samtidighet er ikke lenger noe man kan bli universelt enige om. Den er alltid relativ til det inertialsystemet hvor observasjonen blir gjort.
Klokkene ombord på toget synes å gå saktere for observatøren på bakken. Han vil derfor si at de er usynkroniserte med Δt' = Δt/γ = vL/c2. Denne effekten er totalt neglisjerbar for alle hastigheter v vi møter i det normale liv.
Rapiditet
I stedet for Lorentz-faktoren er det ofte nyttig å innføre de to størrelsene
som er forbundet ved relasjonen cosh2θ - sinh2θ = 1. De er derfor begge hyperbolske funksjoner av den variable θ som i fysikken kalles for rapiditet. Den er et annet uttrykk for den vanlige hastigheten. Fra definisjonen følger at
og de er derfor forbundet ved en hyperbolsk tangens-funksjon. Mens den fysiske hastigheten v  til en partikkel aldri kan bli større en lyshastigheten, kan dens rapiditet θ  bli vilkårlig stor. Derfor brukes rapiditet ofte for å skille mellom hastighetene til ekstremt relativistiske partikler.
Denne nye variable gjør det mulig å skrive Lorentz-transformasjonen på den alternative formen
Dette minner om en rotasjon i et 2-dimensjonalt, Euklidisk rom. Man kan utnytte dette til å innføre en ny tidskoordinat it hvor i = √(-1) er den imaginære enhet slik at Minkowski-rommet matematisk sett kan beskrives som et Euklidisk rom.
Ved bruk av rapiditet får nå formelen for addisjon av hastigheter nytt innhold. Skriver man og  for hastigheten til partikkelen i de to inertialsystemene, vil de nå være forbundet ved den lineære relasjonen. Det følger fra den geometriske formelen
som gir verdien til en hyperbolsk tangens-funksjon for en sum av to variable. Det er spesielt denne egenskapen som gjør rapiditet så anvendelig i elementærpartikkelfysikken hvor man behøver å beregne hastighetene til partikler observert i forskjellige inertialsystem.
Energi-masse ekvivalens
Noen få måneder etter at Einstein publiserte sitt arbeid sin nye relativitetsteori, kom han med et mye kortere bidrag hvor han utledet den berømte formelen. Denne blir noen ganger kalt for masseenergiloven, men bør heller betraktes som en relasjon som uttrykker ekvivalens mellom energi og masse.
Einstein betraktet en masse M som ligger i ro. Så sender den ut to fotoner med total energi E. De beveger seg bort fra hverandre, hver med en impuls med størrelse og med motsatt retning. Etter utsendelsen ligger massen derfor fremdeleles i ro. Denne prosessen beskrives nå i et annet inertialsystem som beveger seg med hastigheten v << c langs retningen til fotonene. Sett fra dette systemet har det ene fotonet fått en blåforskyvning. Denne er gitt ved den ikke-relativistiske Doppler-faktoren 1 + v/c som gir en økning av dets impuls med (E/2c)(v/c). Det andre fotonet er rødforskjøvet med en tilsvarende reduksjon av impulsen. Derfor har de to fotonene i dette systemet tilsammen en impuls Δp = Ev/c2.
Impulsen til partikkelen i dette bevegelige referansesystemet var Mv før utsendelsen. Den forsetter med samme hastighet etter utsendelsen siden den ble liggende i ro i det stasjonære systemet. Dens masse må derfor ha avtatt med ΔM = E/c2  for at den totale impulsen skal være bevart. Partikkelen har ved utsendelse av stråling altså mistet noe masse som er blitt konvertert til energi.
I årene som fulgte kom Einstein med flere utledninger og begrunnelser for denne ekvivalensen. Mest naturlig fremkommer den ved å forstå Lorentz-transformasjonen som en geometrisk sammenheng i et firedimensjonalt tidrom. Dette ble vist av den tyske matematiker Hermann Minkowski i 1908. Etter han blir tidsrommet i den spesielle relativitetsteorien omtalt som «Minkowski-rommet». Denne geometriske formuleringen av teorien til Einstein kalles kovariant relativitetsteori og er den som lar seg generalisere til generell relativitetsteori.
Relativistisk impuls
Relativitetsteorien gjør det mulig å relatere fenomen som beskrives av observatører som befinner seg i forskjellige inertialsystem. En masse m som befinner seg i ro i et slikt system som selv er i bevegelse med hastigheten v relativt til et annet system, vil i dette siste systemet sies å ha en impouls m v når man benytter  newtonsk mekanikk. På samme måte vil den ha den kinetiske energien m v2/2. I denne ikke-relativistiske beskrivelsen er både energi og impuls av fundamental betydning da det er størrelser som er bevarte i alle mekaniske prosesser, uansett hvilket inertialsystem som benyttes. Det er derfor å forvente at energi og impuls kan defineres i spesiell relativitetsteori.
hvor Taylor-utviklingen på høyre side følger fra binomialformelen for ikke-relativistisk bevegelse v << c. Mens det andre leddet på høyre side er den kinetiske energien i denne grensen, er det første leddet «hvileenergien» Den kommer her automatisk frem fra den relativistiske energien i det inertialsystemet hvor partikkelen er i ro.
På samme måte blir impulsen til partikkelen i den kovariant formuleringen
som gir direkte m v i den ikke-relativistiske grensen. Generelt har man derfor sammenhengen p = Ev/c2  mellom energi og impuls. Den kinetiske energien til partikkelen kan nå uttrykkes ved impulsen og blir
når p << mc. Det tredje leddet på høyre side er en korreksjon til den vanlige, kinetiske energien p2/2m  som må tas med når man beskriver elektronene i et atom og som gir opphav til finstruktur i deres spektrum.
Hvis hastigheten til partikkelen varierer med tiden slik at den får en akselerasjon, må det skyldes at den er utsatt for en kraft. Den vil medføre at energien E også varierer med tiden. Ved direkte derivasjon finnes nå
Ut fra den klassiske sammenhengen dE/dt = F⋅v mellom utført arbeid og tilsvarende forandring av energi, betyr det at kraften som virker på partikkelen er gitt som. Dette er Newtons andre lov som dermed også gjelder for en relativistisk partikkel når definisjonen av dens impuls blir gitt et nytt innhold i overensstemmelse med relativitetsteorien.
Elektromagnetisme
Elektromagnetisk teori basert på Maxwells ligninger var et av grunnelementene i Einsteins spesielle relativitetsteori som ble presentert i arbeidet med tittel «Zur Elektrodynamik bewegter Körper» eller Elektrodynamikk for legemer i bevegelse. Som alle mekaniske lover skulle også de elektromagnetiske ligningene til Maxwell være de samme i alle inertialsystem. Derav følger direkte at lyshastigheten må være den samme og uavhengig av lyskildens eventuelle hastighet. På samme måte som Lorentz-transformasjonen skaper en sammenheng mellom energi og impuls i forskjellige inertialsystem, vil den på tilsvarende måte forbinde elektriske og magnetiske fenomen avhengig av observatørens hastighet.
Lorentz-transformasjon av elektromagnetiske felt
Faradays lov forbinder det elektriske feltet E(x,t) med det magnetiske feltet B(x,t) som kan uttrykkes ved Maxwell-ligningen
Hvis man benytter et annet, inertielt referansesystem, må loven der ha samme form uttrykt ved koordinatene som benyttes i det systemet. Beveger det seg langs x-aksen med hastighet v, er sammenhengen mellom koordinatene i de to systemene gitt ved Lorentz-transformasjonen
og som lar de transverse koordinatene y og z forbli uforandret. For at Maxwell-ligningen i det merkete systemet skal ha samme form, må de tilsvarende feltene E'(x',t' ) og B'(x',t' ) som observeres der, kunne relateres på en lignende måte til feltene i det stasjonære systemet. Det kan man finne ut ved å uttrykke Maxwell-ligningen ved koordinatene i det merkete systemet. Ved bruk av kjerneregelen finner man da de to partialderiverte blir
mens de deriverte i y- og z-retningene forblir uforandret. Hvis man så betrakter z-komponenten av Maxwell-ligningen som er
så forandres den til
Sammenligner man dette uttrykket med den formen den opprinnelige ligningen må ha i det merkete systemet, kan man lese ut de transformerte komponentene E'x, E'y og  B'z. På samme måte finnes transformasjonen for noen av de andre feltkomponentene fra x- og y-komponentene av Maxwell-ligningen.
En tilsvarende omskriving kan så gjennomføres for den andre Maxwell-ligningen ∇ × H = ∂D/∂t  der og  i vakum. Her er den kvadrerte lyshastigheten nå gitt som. Dermed finner man for alle seks feltkomponenter resultatet
De tilsvarende ligningene for den inverse transformasjonen finnes herfra ganske enkelt ved å la hastigheten v skifte fortegn. Elektriske og magnetiske felt blandes derfor sammen ved en slik transformasjon. Hva som er et elektrisk felt i et inertialsystem, kan gi opphav til et magnetisk felt i et annet system.
Bevegelsesindusert spenning
Indusert, elektromotorisk spenning i en strømkrets skjer enten når den magnetiske fluksen gjennom kretsen forandrer seg ved at magnetfeltet varierer med tiden eller at kretsen beveger i feltet. I dette siste tilfellet kan magnetfeltet også være konstant og den induserte spenningen kan forklares som et resultat av relativitetsteorien.
Når en elektrisk leder beveger seg med konstant hastighet v gjennom et magnetfelt B, vil det i lederens hvilesystem måles et magnetfelt B'  og et elektrisk felt E' . Betegner man komponentene av feltene som er langs retningen til hastigheten med indeksen L  for longitudinal og de som er vinkelrett med indeksen T  for transvers, sier transformasjonsligningene at magnetfeltet i lederens hvilesystem er gitt som  og  Hvis dens hastighet er liten slik at γ = 1, er dette det samme feltet. Men i tillegg vil det i lederen også opptre et elektrisk felt med komponentene og  som utgjør det induserte feltet
da v × BL = 0. Når lederen beveger seg mye langsommere enn lyshastigheten, er γ = 1 slik at. Den induserte, elektromotoriske spenningen skyldes derfor det elektriske feltet i lederen.
Biot-Savarts lov
En elektrisk ladning som beveger seg, utgjør en elektrisk strøm. Den vil dermed skape et magnetisk felt som kan beregnes fra Biot-Savarts lov. Dette feltet kan forklares som et resultat av en Lorentz-transformasjon av det elektriske feltet i ladningens hvilesystem til det referansesystemet hvor ladningen observeres å bevege seg.
Anta at ladningen q  ligger i ro i det merkete systemet slik at den der omgir seg med et elektrisk felt som i punktet r' = (x' , y' , z' ) er gitt ved Coulombs lov
Ladningen beveger seg med konstant hastighet v langs x-aksen når den observeres i en annet, stasjonært referansesystem. Antar man at denne hastigheten er mye mindre enn lyshastightene c, vil transformasjonen av det elektriske feltet til dette systemet gi at det er  hvor nå   Men i tillegg vil det i dette systemet også opptre et magnetfelt som med den samme transformasjonen er  Det kan skrives som
som er Biot-Savarts lov etter å ha benyttet at 1/c 2 = ε0μ0. Magnetfeltet står vinkelrett på hastigheten v og er derfor transversalt.
17. november
17. november er den 321. dagen i året og den 322. i skuddår ifølge den gregorianske kalenderen. Det er 44 dager igjen av året.
Navnedag
Hugo, Hodne, Hauk.
Navnedagen er etter den hellige Hugo av Lincoln, engelsk biskop som bygde katedralen i byen og var ivrig forsvarer av jødenes rett til å bo i landet, han døde i år 1200.
Fødsler
Se flere som er født 17. november i Kategori:Fødsler 17. november.
Dødsfall
Se flere som døde 17. november i Kategori:Dødsfall 17. november.
Stromae
Paul Van Haver (født 12. mars 1985 i Brussel), bedre kjent som Stromae, er en franskspråklig artist og låtskriver av belgisk-rwandisk opprinnelse. Han har utmerket seg både i hiphop og elektronisk musikk. Han ble først kjent med sangen «Alors on danse», som lå på førsteplass på hitlistene i flere uker i en rekke land i Europa.
Bakgrunn
Paul Van Havers' far er en rwandisk arkitekt som døde i folkemordet i Rwanda. Musikerens mor er flamsk belgisk.
Karriere
I 2000 opptrådte han som rapper under artistnavnet Opmaestro, som han senere endret til Stromae (verlan for «Maestro»). Det var under dette aliaset van Haver fikk sitt musikalske gjennombrudd.
Som attenåring startet han og rapperen «Jedi» en rapgruppe i byen Eichof; de kalte gruppa Suspicion.
I 2007 ga Stromae ut sitt første album, Juste un cerveau, un flow, un fond et un mic.
I 2008 signerte han en fireårig platekontrakt med Because Music og Kilomaître. I 2009 ble singelen «Alors on danse» en stor hit, og like etter fikk han en lisensieringsavtale med Vertigo Records.
I mai 2010 hadde han fått topplassering på hitlistene i flere europeiske land.
Malnes kirke
Malnes kirke ligger på Eidet i Bø kommune i Nordland. Kirka er ei langkirke i tre. Den ble innviet 7. april 1895 og har 320 plasser. Arkitekt for kirka var Ole Scheistrøen.
Den første Malnes kirke på Malnes ble første gang nevnt i et dokument fra 1589. Den ble revet i 1829 og flyttet til Eidet.
Like ved kirka står en bauta over fiskere fra Bø og Malnes som har omkommet på havet. Bautaen ble satt opp i 1943.
Olof Skötkonung
Olof Skötkonung (født ca. 980, død vinteren 1021–1022), konge av Sverige ca. 995-1022, sønn av Erik Seiersæl og Sigrid Storråde. Stundom også på norsk kalt for Olav Skattekonge eller Olav Svenske.
Kristen konge
Olof ble døpt i henhold til Sigfridlegenden i en kilde i Husaby i år 1008 av den engelske misjonsbiskopen Sigfrid, men denne opplysningen er usikker, og en misjonær ved navn Bernhard har også blitt nevnt som den som døpte Olof. Kong Olof var således den første svenske kongen som var kristen til sin død, men siden folket stort sett holdt seg til tidligere tiders sed og skikk var kristningen av Sverige bare sporadisk og først og fremst i sør. I tillegg var det blitt preget mynt med Olofs navn og kristne motiv i Sigtuna på slutten av 990-tallet. Det faktum at han lot prege Sveriges første mynt i Sigtuna vitner også om at han hadde sin maktbase i Mälardalen.
Olof Skötkonung er mest kjent for å være den som kristnet Sverige (på samme måte som Olav Tryggvason kristnet Norge). Et ledd i kristningen var at han tillot at landets første bispesete ble opprettet i Skara i 1014. Plasseringen av setet i Skara og ikke i Sigtuna, som hadde vært kristnet siden begynnelsen av 970-tallet, har blitt forklart med at Olof Skötkonung ikke ville underordne seg den tyske keiseren som erkebiskopen av Hamburg-Bremen var underlagt. Av samme grunn støttet han også engelske misjonærer som den ovennevnte Sigfrid.
Tidlig i sin karriere deltok han på et hærtokt til Vendland og hvor han tok til fange en kvinne ved navn Edla, visstnok en datter av vendisk høvding, og som han gikk til sengs med og fikk sønnen Emund og datteren Astrid. Han giftet seg senere med Estrid av obotritterne, en kristen kvinne som også var av vendisk eller slavisk bakgrunn, og som fødte ham sønnen Anund Jakob og datteren Ingegjerd. Hos Snorre Sturlason får Estrid dårlig omtale som en vanskelig kvinne som behandlet stebarna så dårlig at de ble sendt vekk til fostring.
Sammen med Danmark mot Norge
I begynnelsen av hans styre var han alliert med den danske kongen Svein Tjugeskjegg, som var gift med hans mor, og sammen med ham beseiret de den norske kongen Olav Tryggvason i slaget ved Svolder i år 1000. Som en følge av seieren ble Norge delt (som likevel fungerte stort sett uavhengig) mellom de to kongene. Olaf Skötkonung rykket inn mot Oslofjorden og besatte Båhuslen, og etter sigende også sørlige delen av Trøndelag. At svenskekongen kunne markere seg i Trøndelag er usannsynlig med tanke på den sterke posisjonen som trønderne hadde, og dessuten var herredømmet over Norge illusorisk ved at han uansett mistet områdene i senere stridigheter med nordmennene.