cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fitjars historie
Eldre historie
Området rundt Fitjar har vært bosatt siden steinalderen. På denne tida stod havet 10–15 meter høyere enn i dag, det vil si at det gikk inn i Storavatnet og langt opp Fitjarelva. Det milde klimaet etter den siste istiden gjorde at store deler av området var dekket av skog, trolig mest eik, ask og lind, og området var rikt på vilt, hjort og villsvin. Arkeologer mener det har vært folk på Fitjar i 10 000 år, og det er gjort mange funn av steinredskaper rundt om på Fitjar, men disse stammene var hovedsakelig omflakkende og var her bare i perioder om gangen. Ved Rimbareid ble det likevel funnet en hustuft fra steinalderen under ei gravrøys som ble undersøkt av arkeolog E. de Lange i 1906. Dette bostedet er trolig fra seint i steinalderen, men kan også være fra tidlig i bronsealderen siden restene viste et firkantet hus, mens runde hus var mer vanlig i steinalderen. Det var først i bronsealderen, omkring 1800–1600 f.Kr. at det ble fast bosetting på Fitjar. På denne tiden startet man med primitivt jordbruk, og de første gårdene lå i skråningene fra Fitjar sentrum til Rimbareid rett sør for sentrum. Bronse var det eneste kjente metallet man hadde på denne tida, og det ble stort sett fraktet gjennom handel nordover i Europa fra middelhavsområdet. Bronse kostet derfor en formue og var sjeldent i Norge, men på Fitjar er det gjort flere flotte bronsefunn. I en myr på Kloster ble det funnet ei bronseøks. Øksa blir regnet som et av de flotteste bronsefunnene i Skandinavia, støpt uten en feil og dekorert med flotte mønster av spiraler, sirkler og tungeformede figurer. I tillegg er det funnet et sverd av kobber og en kniv i ei gravrøys på Rimsvarden oppfor Fitjar sentrum. Gravrøysa er omkring 30 meter i diameter og er ei av de største gravrøysene i Hordaland. Ifølge et sagn er det kong Rim som er begravet her, og derfor har røysa fått navnet Rimsvarden. Rundt år 1790 ble graven åpnet, og det ble funnet en steinhelle oppå et firkantet og fint muret gravkammer. I graven lå det en kniv og et sverd av bronse. Kniven er kommet bort, men sverdet ligger i dag på Historisk museum i Bergen. Steinhella ble tatt med til kirkegården og benyttet som gravstein for en bonde fra Rimbareid, 3000 år etter at den ble benyttet som gravstein på Rimsvarden. I tillegg er det funnet flere andre gravrøyser på Fitjar. Alle de storslagne funnene og gravrøysene vitner om at Fitjar trolig hadde velstående storgårder med høvdingeætter alt i bronsealderen.
I jernalderen kom det til flere gårder og folketallet vokste, men det er gjort svært få funn fra denne perioden.
Før slaget på Fitjar
En gammel storætt på Fitjar var Fitjung-sønnene. Håvamål, det eldste sogeskriftet i Norge, nevner blant annet høvdingene i Fitjungr-ætten og at de var svært rike, men at Fitjung-sønnene, altså etterkommerne i ætten, så ble lutfattige. Grunnen til fattigdommen var at Harald Hårfagre tok eiendommene til Fitjungsønnene og gjorde gården om til en kongsgård. Fitjarætten var trolig med i kampen mot Harald Hårfagre i slaget ved Hafrsfjord, og som del av den tapende siden ble gården underlagt kongen og gjort om til kongsgård, som han gjorde med flere av høvdingene og stormennene i Hordaland og Rogaland. Da Fitjar-ætten ble fratatt all rikdommen sin, flyttet de mest trolig til Island og opprettet nye bosetninger der. Landnåmaboken nevner at en av landnåmsmennene, Qnundr Breiðskeggr, slo seg ned mellom Hvilá og Reykjadalsá i Borgarfjörður på Island, og at han slektet på Ulfr Fitjumskeggi, altså den skjeggete fra Fitjar. Landnåmaboka nevner også fem ætteledd: Þorir hlamandi (omkring 890), sønnen Ulfr Fitjumskeggi (omkring 920), sønnen Ulfarr (omkring 950), sønnen Qnundr Breiðskeggr (omkring 980) og sønnen Tungu-Oddr, som var høvding på Island omkring 1010. Alle disse var av Fitjung-ætten og i lag med Gudinge-ætten på Huglo og Waringe-ætten på Varaldsøy må de ha vært av de rikeste ættene i Hordaland.
Både Heimskringla og Egilssoga nevner at Harald Hårfagre bodde på Fitjar i perioder. Fra her kunne han holde oppsyn med de argeste motstanderne sine i landet, som holdt til i Hordaland og Rogaland, i tillegg til at Sørvestlandet var første sted eventuelle fiender ville komme fra vest og sørvest. Det er ikke utenkelig at det var her han møtte kvinnen Tora Mosterstang, som ble mor til Håkon den gode. Navnet hennes tyder på at hun kom fra Moster, en av nabogårdene til Fitjar. Håkon holdt seg også mye på kongsgården.
Slaget på Fitjar
Håkon hadde tidligere drevet broren sin Eirik Blodøks ut av landet, og mens han var i gjestebud på kongsgården omkring år 961, gikk sønnene til Eirik, Eirikssønnene, til angrep i det som i ettertid er kjent som slaget ved Fitjar, der Håkon fikk banesåret han senere døde av. Slaget fant sted i området der kirken i dag står og vestover til Skålevik, like vest for selve sentrum. . Håkon forlot Fitjar og gikk i land på Håkonshella, der han ble født. Like før han døde ba han nordmennene om å godta Eiriksønnene som sin etterkommer. Håkon lot noen av mennene sine være igjen på Fitjar for å begrave de falne. Skikken i de dager var at fienden skulle begraves så langt borte som mulig fra kongsgården. Kongen eide en del av Fitjarøyene, og øya som lå lengst borte var Risøya. Her kan man fremdeles se restene etter gravfeltet. Kongen sine menn ble begravd nærmere kongsgården, på Skumnes, der det ble reist bautasteiner for de falne.
Etter slaget på Fitjar
Fitjar holdt frem som kongsgård også etter at Håkon den gode døde og ble nevnt i sogene igjen under Olav II sin regjeringstid. Erling Skjalgsson var den mektigste mannen på Sørvestlandet. Han holdt til på Jæren, var gift med søsteren til Olav Tryggvason og regjerte over et område helt fra Lindesnes til Sogn. Olav II mente at Erling hadde fått for mye makt og kom ikke overens med han. Han fikk derfor Aslak, en av de beste vennene sine, til å bosette seg på kongsgården på Fitjar for at han skulle ta over makten i dette området. Han fikk navnet Aslak Fitjaskalle (som betyr Fitjarbonde). Aslak var også av storætt og var tremenningen til Erling Skjalgsson. Erling likte lite at Aslak skulle ta over deler av området han styrte over, og Olav kalte til slutt begge til Tønsberg, der de ble enige om at Erling skulle få holde fram som før. Erling dro hjem til Jæren og Aslak hjem til Fitjar. Forholdet mellom Erling og kong Olav ble derimot konfliktfylt, og da Olav skulle seile nordover, forbi Jæren, møtte Erling han til kamp. Selv om Erling hadde flere skip enn kongen, klarte mennene til kongen å vinne slaget, som stod i Soknasundet. Det blir sagt at Erling var sistemann som stod igjen da Olav sa: «Du snur ansiktet mot oss i dag, Erling?» og Erling svarte: «Ansikt mot ansikt skal ørner klores». Olav spurte Erling om han ville gå i hans tjeneste, noe han takket ja til. Olav stakk så spissenden av øksa inn i kinnet på Erling og sa: «Merke skal eg kongssvikeren!» Da sprang Aslak Fitjaskalle fram og kløyvde skallen på Erling med sverdet sitt og Olav sa: «Nå hogg du Norge av hånden min!», og mente med det at Erling var så viktig at dette kunne komme til å koste Olav tronen. Aslak ble likevel tilgitt av Olav, og man mener at grunnen til at Aslak var så godt likt av Olav var at det trolig var han som reiste den første kirken på Fitjar.
Fitjar holdt frem som kongsgård også i tiden etter dette, men man hører lite om Fitjar i sogene. Snorre nevner at kong Svein Alfivason i 1035 holdt seg i Sunnhordland, og trolig bodde han da på Fitjar, som var den eneste kongsgården i området. da han fikk høre at Magnus Olavsson hadde blitt tatt til konge av trønderne på Øyrating, sende han bud til bygdene om å møte hos han for å avgjøre om de skulle gå til strid mot Magnus eller ikke. Dette tinget ble trolig holdt på kongsgården på Fitjar.
Under Håkon Håkonssons styre i 1240 blir det nevnt at «Fitjarbranden» var mellom hærskipene til kongen da han hadde fått høre at hertug Skule hadde tatt kongsnavn på Øyrating. Etter denne tiden hører man ikke mer til Fitjar i sogene. Fra Olav Kyrres tid ble maktsenteret i landet flyttet fra Sørvestlandet til Bergen og fra 1300-tallet til Oslo og Østlandet frem til danskene tok over på 1400-tallet.
Georgia i Eurovision Song Contest
Georgia debuterte i Eurovision Song Contest i 2007, da konkurransen ble arrangert i Helsingfors i Finland. Landet har deltatt 15 ganger og har to niendeplasser som beste plassering i Eurovision Song Contest. Georgia har kommet til finalen på 7 av 15 forsøk og har tre sisteplasser i semifinalen som dårligste plassering. Landet har ikke kvalifisert seg til en finale siden 2016.
Fitjars historie
Klosterveldet
På 1100-tallet ble det grunnlagt to klostre i Sunnhordland, Lyse kloster og Halsnøy kloster. Lyse kloster ble grunnlagt av biskop Sigurd fra Bergen i 1146 og var det eldste cistercienserklosteret i Norge. Det ble likevel ikke nevnt i kongesogene, trolig fordi det lå for langt unna seilingsleden. Klosteret drev mye med handel, mellom annet med engelskmennene, og ble snart velstående. De eide et stort jordegods med gårder rundt om i Sunnhordland, inkludert Fitjar der de eide gårdene Blænes, Vestbøsted, Nesbø, Skålevik, Hjelmen, Kjeholmen, Glopholmen og Gloppen, i tillegg til en del av Helland.
Halsnøy kloster lå på Halsnøya i Kvinnherad kommune. Det ble visstnok grunnlagt av Erling Skakke i 1164 da sønnen Magnus ble kronet til konge. Klosteret var viet den hellige ånd. Klosteret eide også mange gårder i Sunnhordland, og på Fitjar hele 12. Disse var Eide, Nore-Raunholm, Hageberg, Hovland, Vestvik og Øvre-Levåg ved Langenuen, der det var kort vei til Halsnøy som ligger ved sørenden av Langenuen, og Landa, Skumsnes, Litlenes, Litle Tuftaland og Tveit, i tillegg til deler av Tveita.
Georgia i Eurovision Song Contest
Fraværet i 2009
Landet har deltatt hvert år siden, med unntak av 2009, da konkurransen ble arrangert i Moskva. På grunn av krigen i Sør-Ossetia 2008 hadde det vært debatt i Georgia om landet i det hele tatt skulle delta i Eurovision Song Contest i 2009. 28. august 2008 annonserte GPB at Georgia ville trekke seg fra Moskva i 2009, med begrunnelsen av at de ikke ønsket å delta i et «land som brøt med menneskerettigheter og internasjonale lover». I desember samme år ombestemte imidlertid kringkasteren seg, og Georgia meldte seg likevel på konkurransen i Moskva. I den nasjonale finalen 18. februar 2009 vant Stefane og 3G med discolåten «We Don't Wanna Put In». Men sangen ble raskt kontroversiell, ikke minst fordi «Put In» var en åpenbar referanse til Russlands daværende statsminister, Vladimir Putin. Russland protesterte mot teksten og fikk medhold fra Den europeiske kringkastingsunion, som ba GPB endre teksten eller velge en annen sang. 11. mars offentliggjorde GPB at de ikke ville endre teksten og mente EBUs krav kom som en følge av russisk press. Dermed trakk Georgia seg fra Eurovision Song Contest 2009.
Fitjars historie
Klosterveldet
Begge klosterne ble lagt ned i 1536 i forbindelse med reformasjonen, og jordegodset kom inn under kronen. Godset ble holdt samlet som et kongelig len, som mot avgift ble leid ut til «lensherrer».
Georgia i Eurovision Song Contest
Tilbake i 2010
Året etter, i Bærum, var Georgia tilbake igjen i Eurovision Song Contest og fikk en niendeplass med Sopo Nisharadse. Hun deltok med sangen «Shine», med tekst av norske Hanne Sørvaag.
Fitjars historie
Dansketiden
Under krigen mellom Norge og Hansabyene i 1338 herjet tyskerne opp langs vestlandskysten og det er også grunn til å tro at de plyndret på Fitjar, som lå midt i seilingsleden. I Kristian IIs regjeringstid (1513–1523) ble det dårlige tider for folket i Norge. Han drev krig mot Sverige, og det ble stadig krevd høyere skatter for å styrke krigskassen. De som betalte skatt ble ført opp i skattemanntall som fremdeles er bevart, og som dermed er de eldste sikre kildene om gårder og folk og de økonomiske forholdene deres fra denne tida. De harde skattene, og særlig tiendpengeskatten, førte til flere opprør på Vestlandet.
Georgia i Eurovision Song Contest
Tilbake i 2010
En ny niendeplass fulgte i Düsseldorf året etter, men siden 2012 har Georgia hatt varierende suksess i konkurransen. Åtte ganger har landet måttet stå over finalen i Eurovision Song Contest, siden Georgia ikke kvalifiserte seg fra semifinalen. Landet har ikke deltatt i en finale siden 2016.
Fitjars historie
Dansketiden
I 1560-årene var det krig med Sverige igjen — den nordiske sjuårskrigen —, der svenskene tok Hamar og Trondheim og ønskte å holde frem mot Vestlandet. Erik Rosenkrantz i Bergen sanket så sammen folk fra byen og bygdene og en væpnet styrke på 4000 mann reiste nordover, tok tilbake Trondheim og Trøndelag og jaget svenskene ut av landet. Det var flere fra Sunnhordland og Fitjar med i styrken. I lange perioder fra 1611 til 1720 tok danskene Norge ut i krig og bøndene led så hardt at flere gårder på Fitjar ble lagt ned.
Georgia i Eurovision Song Contest
Deltakere
Under er en liste over Georgias deltakere, plasseringer og poeng i konkurransen siden debuten i 2007. {{legend|gold|Vinner}} {{legend|#dcdcdc|Andreplass}} {{legend|#ffdead|Tredjeplass}} {{legend|#e0ffff|Sisteplass}}
Fitjars historie
Dansketiden
Gjennom mellomalderen var Fitjar fremdeles kongsgård, men kongen bodde aldri her selv og leide ut gården til adels- eller embetsmenn mot en liten avgift.
Georgia i Eurovision Song Contest
Noter
<references group="lower-alpha" />
Fitjars historie
Nyere historie
På grunn av pengemangel ble kongsgården løst fra kronen i 1665 og solgt som sjefsgård for sjefene over Sunnhordlandskompaniet, og den første som bodde her var oberstløytnant Jacob Pederson Due fra Danmark. Ole Mikkelsen Tosche, en kjøpmann fra Bergen, kjøpte godset i 1744, men kom i pengemangel og la det ut for salg i 1761. Fitjarbøndene, som var leilendinger, hadde førsteretten på gården. Salomon Årskog, faren Knut Rimbareid og svogeren Jakob Vinnes var pengesterke menn og reiste til Bergen for å gjøre handel. Etter mye forhandlinger kjøpte de godset for 800 riksdaler. Den 5. mai ble det gjort avtale om at fitjarbøndene skulle få sitte på gårdene sine på livstid, men de måtte fremdeles betale leie til eierne før de etter hvert kjøpte seg ut.
Kirkene på Fitjar
Den første kirken på Fitjar var fra 1100-tallet, og trolig bygd i tilknytning til kongsgården. Kirken skal ha vært mye lik Moster gamle kirke på Moster på Bømlo, den eldste kirken i Norge, men kirken på Fitjar skal ha vært større. Den var av stein med kirkehus, kor av mur og våpenhus i tre. Den gamle steinkirken ble revet i 1860-årene, og den nåværende trekirken ble bygd på same stedet i 1867. Stein fra den gamle kirken ble benyttet som steingard rundt kirkegården.
Japanske Nobukazu «Nobu» Imazu er kirkelydsprest på Fitjar. Han er den første japaneren som er ordinert i Den norske kirken. Sogneprest er Olav Johannes Oma.
Agnes Mowinckel
Agnes Mowinckel (født 25. august 1875 i Bergen, død 1. april 1963 i Oslo) var norsk skuespiller og instruktør.
Bakgrunn
Hun var datter av bergenskjøpmannen Edward Christian Mowinckel (1831–95) og Cornelia Schultz Blydt (1833–1905).
Livsløp
Hun var fra 1923 instruktør ved Det Norske Teateret der man spiller på dialekt, der hun på 30-tallet, sammen med Hans Jacob Nilsen (1897–1957), introduserte moderne samtidsdramatikk i Norge. Fra 1927 drev hun Balkongen. Så sent som i 1952, over sytti år gammel, instruerte hun Folketeatret sin åpning, Tante Ulrikke av svogeren Gunnar Heiberg (1857–1929), om nynorskforkjemperen Aasta Hansteen (1824–1908) som ble den første profesjonelle malerinne i Norge. Folketeatret skulle fremstille teaterkunst for arbeiderfolket. Med sin multikunstnurelle bakgrunne kunne Mowinckel tegne og sy sine egne kostymer såvel som de kulisser og annet som på scenen var. Ikke minst påvirket fra hennes opphold i London og Paris omkring 1912. Det året hun døde var hun forfatter og forkjemper for kvinnesaken, Camilla Collett (1813–1895), denne gang på Oslo Nye Teater.
Familie
Selv var Agnes gift fra 1899 til 1909 med skipsmegler Hans Brecke Blehr (1875–1945), og derved svigerinne til maleren Pola Gauguin (1883–1961), såvel som til nevnte dramatiker Gunnar Heiberg (1857–1929). Wenche Lise (Dedichen) Lyche, datterdatter til Agnes, utga i 1990 en biografi om Agnes.
Gatenavn
Agnes Mowinckels gate finnes både i Bergen og Stavanger.
Atlantic Beach (Nord-Carolina)
Atlantic Beach er en amerikansk by i Carteret County, Nord-Carolina med en befolkning på 1781 (2000).
460 Squadron RAAF
460 Squadron RAAF er en skvadron i det australske luftforsvaret med base i Canberra. Under andre verdenskrig utførte skvadronen bombeoperasjoner fra baser i Storbritannia.
I august 1942 begynte skvadronen overføring til Halifax bombefly, men allerede i oktober ble den utstyrt med Lancaster Mk I og II. Påfølgende mai flyttet skvadronen til RAF Binbrook i Lincolnshire. Under hele krigen deltok skvadronen i den strategiske bombingen av Tyskland.
Skvadronen felte om lag 24 000 tonn bomber, mer enn noen annen i hele Bomber Command. I alt fløy skvadronen 6238 sortier fordelt på 368 oppdrag i løpet av krigen. Ingen skvadron i 1. gruppe fløy flere sortier. 29 Wellington og 140 Lancaster-fly, i alt 169 fly, gikk tapt på operasjoner i tillegg til 31 Lancaster ødelagt i andre uhell. Skvadronen mistet 1018 mann, av disse var om lag halvparten australiere. Også nordmenn inngikk i skvadronen, deriblant sersjant Rolf Utne som falt i juli 1944.
Natt til 3. desember 1943 deltok 458 fly; 425 Lancastere, 18 Mosquitoer og 15 Halifax-fly, i et angrep på Berlin. I alt 40 fly gikk tapt. 460 Squadron deltok med 25 Lancaster-fly. Fem av disse gikk tapt. Om bord i et av dem, AR-H2, inngikk kaptein Nordahl Grieg i mannskapet. Som journalist for Daily Mail skulle han dekke angrepet på Berlin.
Skvadronen ble oppløst i oktober 1945, men i 2010 ble den reaktivert. Dens oppdrag er tolkning av overvåkningsfotografier.
Lisa Wiik
Lisa Therese Hegertun Wiik, eller Lisa Hegertun Lid som hun heter etter at hun giftet seg, er født 5. oktober 1979 i Trondheim og er en norsk snøbrettkjører som representerte Roxy. Hun fikk en 10.-plass i halfpipe ved Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i Utah. Hun kjøpte sitt første brett som 15-åring.
Hun deltok ikke under vinter-OL 2006 i Torino på grunn av ACL-skade, men deltok igjen i vinter-OL 2010 i Vancouver med 19.-plass i halfpipe. Hun fikk sitt internasjonale gjennombrudd da hun vant Burton European Open Slopestyle i 2009. Hennes meritter i TTR-verdenscup sammenlagt er 2.-plass i 2009 og 4.-plass i 2010.
Dezső Gyarmati
Dezső Gyarmati (født 23. oktober 1927 i Miskolc, død 18. august 2013 i Budapest) var en ungarsk vannpolospiller som deltok i flere olympiske leker; 1948 i London, 1952 i Helsingfors, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo. Gyarmati ble olympisk mester i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det ungarske laget som vant vannpoloturneringen. Ungarns resultat i finalerunden: 2-2 mot Jugoslavia, 7-2 over Italia og 4-0 over USA. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952.
Fire år senere, under OL 1956 i Melbourne, vant han sin andre olympiske gullmedalje i vannpolo. Det ungarske laget vant alle fem kampene i finalerunden som besto av seks lag. Ungarn fikk ti poeng og sølvvinnerne Jugoslavia sju.
Lyktslekta
Japanske lykter er en gruppe planter som blir mellom 40 og 300 cm høye. De kan ligne på tomatartene og giftbær, men de japanske lyktene har en stivere og mer opprett stilk. Karakteristisk for gruppen er frukten, som er ganske liten og orange eller rødorange. Den er helt eller delvis innesluttet i et papiraktig hylster. Blomstene er giftige.
Det finnes både ett- og flerårige arter. De trenger mye lys. Noen arter er følsomme for frost, mens andre tåler minusgrader i hvileperioden om vinteren.
Dezső Gyarmati
Gyarmati var også med under sommer-OL 1948 i London og sommer-OL 1960 i Roma. I London vant han en sølvmedalje og i Roma en bronsemedalje med det ungarske vannpololaget.
Gyarmati spilte totalt 108 landskamper for Ungarn. Han var blant de raskeste spillerne på den tiden, han hadde et personbeste på 100 meter fri på 58,6. Han døde den 18. august 2013 i en alder av 85 år.
Paracambi
Paracambi er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
RealMedia
RealMedia er et medieformat for PC (Windows og Linux). Spilles av RealPlayer og "Real Player Alternative" (også kjent som "MediaPlayerClassic", Gulverkli" eller "Quicktime Alternative").
Ofte brukte filtyper tilknyttet RealMedia: ra, rm, rv, ram
Uschi Disl
Karriere
Disl var med på Tysklands stafettlag som tok OL-sølv i Albertville i 1992. Også i de etterfølgende olympiske vinterlekene har medaljehøsten vært god:
På OL-sprinten 1998 var hun bare 0,7 sekunder fra gullet.
Uschi Disl ga seg etter OL-sesongen 2006, og endte på ni medaljer i totalt fem OL hvorav to gull, fire sølv og tre bronse. Videre har hun vunnet 30 enkeltseire i verdenscupen, og har tre andre- og tredjeplasser sammenlagt.
Uschi vant sine første individuelle gullmedaljer i internasjonale mesterskap under VM 2005 i Hochfilzen, da hun innledet mesterskapet ved å vinne både sprinten og jaktstarten. Hun har tatt seks medaljer individuelt i verdensmesterskapene og 19 totalt, som er flest av alle på kvinnesiden (foran Olena Zubrilova med 17).
Kalmarkrigen
Kalmarkrigen var en krig som ble utkjempet mellom Danmark-Norge og Sverige i årene 1611–1613 på grunn av Sveriges forsøk på å bryte Danmarks monopol på handelen med Russland samt uenigheter om Finnmarks fremtidige statlige tilhørsforhold.
Bakgrunn
Siden Sveriges uttreden av Kalmarunionen i 1523, hadde landet ligget klemt av Danmark-Norge og hadde kun adgang til Nordsjøen via munningen av Göta älv. Her lå Älvsborg festning (i nærheten av det nåværende Göteborg), hvor Danmark, Norge og Sverige støtte sammen. Sverige hadde derfor bruk for adgang til havet via det nordlige Norge.
Sverige og Russland hadde ligget i krig siden 1590, og ved freden i 1595 ble landene enige om at Sverige skulle ha adgang til kysten og havet mellom Titisfjord (Tysfjorden) og Varangerfjorden, selv om området var en del av Danmark-Norge. Christian IV avviste de svenske kravene og forbød samene i området å betale skatt til de svenske fogder.
En annen konflikt som bidro til Kalmarkrigen, var handelen i Østersjøen. Ved anleggingen av Älvsborg, mistet den danske kongen plutselig store tollinntekter ved at handelen gikk utenom Øresund.
Stormaktenes geostrategiske planer
På 1500-tallet var det tre stater som hadde interesser i nordområdene der for det meste samer hold til; Danmark-Norge, Sverige og Russland. I senmiddelalderen gikk de dansk-norske interessene mer og mer over til å dreie seg om kystfiske, mens pelshandel som siden vikingtiden var av interesse i nordøst, gradvis ble et russisk og svensk anliggende. Samtidig hadde det også skjedd en fremrykning av svenske og russiske bosetninger i nordområdene. Der det tidligere var tre stater som krevde skatter fra samene, var det fra midten av 1500-tallet Danmark-Norge og Sverige som krevde skatt fra samer fra Varanger og ned til Tysfjord.
I 1584 erobret svenskene havnebyen Narva i Estland slik at russiske skip ble utestengt fra Østersjøen. Dermed var det bare skipsruten nord for Finnmark som ga russerne tilgang til handel med omverden. At svenskenes gamle arvefiende etablerte en ny sjøvei i nord ga nye bekymringer for svenskene. En annen ting var at Danmark-Norge behersket skipsleden ut fra Bottenviken mot Nordsjøen, dette ble et problem da Sverige gikk ut av Kalmarunionen i 1523. Dermed ble svenskenes tilgang til verdenshavene kontrollert av mektige naboland. Svenskenes sikkerhetspolitiske vurderinger førte til at de så seg om etter nye støttepunkter i Nord-Norge. Svenskekongene gjennom både 1500- og 1600-tallet forsøkte å etablerer havner i de isfrie fjordene i Nord-Norge. Dette for at varer skulle kunne transporteres videre over land til Bottenviken. Dermed ble skatteinnkreving fra samene ikke lenger målet, men et middel for rivaliserende land til å skaffe seg legalt fotfeste i kystområdene.
Andre årsaker for svenske konger for å få kontroll over Finnmarks kyster var handelsruten som gikk forbi til Arkhangelsk. Denne sjøruten var etablert av engelskmennene i 1550-årene. Både fra denne og eventuell skip gjennom Nordøstpassasjen så svenskene mulighet for tollinntekter. Enda en mulighet for inntekter for svenske konger var utvikling av gruvedrift i nordområdene.
I 1595 ble en krig mellom Sverige og Russland avsluttet med freden i Teusina. Etter dette gav Sverge opp sine krav på Kolahalvøya og Russerne frasa seg krav i Finnmark.
Danmark-Norges svar på andre lands interesse for Nord-Norge var i form av diplomati og et økt sjømilitært oppsyn. Kong Christian IV reise til Finnmark og Kolahalvøya i 1599 skulle demonstrere at Danmark-Norge hadde suverenitet over Nordkalotten og havområdene utenfor.
Stormaktenes kamp om Nordkalotten
Da Kong Karl IX av Sverige ble kronet i 1607 tok han tittelen De lappars i Nordlanden Konung. Han arbeidet energisk for å få Nord-Norge som del av Sverige. Det ble samme år innsatt en spesiell stattholder i Lappmarken, som også inkluderte Finnmark len. Med utgangspunkt i gamle skattekrav til samene forsøkte den svenske kongen å få overhøyhet over Finnmarksfjordene. Et svensk orlogsskip ble utplassert i Finnmark for å kreve skatt fra skip som fisket i Varanger. Fra 1608 fikk Göteborg privilegier for fiske langs kysten fra Tysfjord til Neiden. I tillegg fikk Lübeck lisens for fiske i fjordene i dagens Nordland, samt at Hamburg og andre handelsbyer fikk rettigheter til å fiske i fjordene i Finnmark. Alt dette mot at det skulle betales skatter til Sverige.
Stattholderen som Karl IX utnevnte dro med bevæpnede styrker ut til kystene for å kreve inn skatter fra sjøsamene. Dette skjedde under trusler og vold. Andre tiltak var forsøk på å føre opp forsvarsverker i Vadsø og Alta, samt at det ble gjort forsøk på å bygge en svensk kirke i Tysfjord. Alle disse utfallene ble forsøkt hindret av lokale norske myndigheter.
Sjøsamene ble påvirket av krigstilstanden selv om det ikke kom til direkte kamphandlinger i Norge. Blant annet ble de pålagt å flytte fra fjordene og ut på øyene. Dessuten at de måtte ta med seg alle båter for å vanskeliggjøre mulige svenske fremstøt. Dette var blant annet noe av de tiltak som lensherren Hartvig Knudssøn Bille iverksatte i Tysfjord, men også i Altafjorden og Varangerfjorden ble samene flyttet. Det var svenske skatteoppkrevere som dro rundt i fjordstrøkene som førte til denne flyttingen.
Christian IV ville ikke tillate at svenskene skulle få kontroll over både kyst og innland fra Tysfjord til Varanger. Danmark-Norge erklærte Sverige krig, men kamphandlingene foregikk langt unna Nord-Norge. De avgjørende krigshandlinger fant sted ved Kalmar i sør-Sverige, derfor kalt «Kalmarkrigen». I Norge var den eneste krigslignende handlingen i Gudbrandsdalen i 1612 da en skotsk leietropp, kjent som skottetoget, ble drept av en norsk bondehær. Disse leiesoldatene skulle slutte seg til svenskene i kamphandlingene om Sverge.
Forløp
Det eneste store slaget ble utkjempet i juni 1611, og der ble den svenske hæren beseiret ved Kalmar av kong Christian IV. I 1612 kom Älvsborg i dansk besittelse. Det kom også til kamper i den danske provinsen Halland, hvor svenskene angrep og brente Varberg.
Samme år satte den svenske kong Gustav II Adolf i gang et fryktelig hærtog i Skåne, som gjengjeld for danske troppers herging i Småland og Västergotland. Ikke mindre enn 24 kirkesogn ble plyndret og brent ned. Kong Christian oppfordret de overlevende fra byen Væ til å bosette seg i den planlagte festningsbyen Christianstad, som skulle bli en «lås for Skåne».
I august 1612 gikk omkring 300 skotske leiesoldater i land i Romsdal og la på marsj østover. Skotten ble overrumplet av en milits ved Otta og de fleste drept.
I januar 1613 underskrev Danmark-Norge og Sverige en fredsavtale ved Knærød. Resultatet av krigen ble at Danmarks stilling som den førende nasjon i Norden ble slått fast, og svenskene måtte betale en stor krigsskadeerstatning til Danmark-Norge. Til gjengjeld slapp de for å betale Øresundstoll. Krigens mest varige politiske konsekvens var at Nord-Norge ble anerkjent som den dansk-norske konges arveland, noe som inntil da hadde vært bestridt av den svenske kongemakten.
Konsekvenser for Nord-Norge
Da det kom til fredsslutning måtte Sverge oppgi alle sine krav om skatter fra sjøsamene. Dermed kunne de heller ikke kreve noen overhøyhet til kysten i Nord-Norge. Imidlertid ble det ikke trukket opp noen riksgrense mellom landene på Nordkalotten. Noen områder i nord hadde én stat med overhøyhet som krevde inn skatt, mens andre fellesområder i innlandet hadde to eller tre stater som krevde inn skatter fra samene.
Etter 1600 avtar stormaktenes interessen for Nordkalotten. Russerne kjempet og fikk tilbake adgangen til Østersjøen. Troen på at Nordøstpassasjen kunne være en farbar handelsrute forsvant. De spredte forsøkene på internasjonalt fiske og hvalfangst utenfor Finnmark ble også avsluttet. Danmark-Norge fikk dessuten anerkjent rett til havområdene utenfor Norge, og disse skulle være forbeholdt landets innbyggere. De gjenstående uenighetene dreie seg om grenseoppgangen i innlandet.
I 1752 ble grensen mellom Norge og Sverige (med Finland) trukket opp til XX.
I 1826 ble grensen mellom Norge og Russland endelig trukket opp.
Sognsveien (Oslo)
Sognsveien (2–250, 7–235) begynner ved Adamstuen i krysset mellom Ullevålsveien og Thereses gate. Den fortsetter derfra over Ring 2 og Ring 3 før den ender ved Norges idrettshøgskole på Kringsjå ved Sognsvann. Veien starter i bydel St. Hanshaugen og ender i bydel Nordre Aker. På sin vei passerer den Ullevål sykehus, Ullevaal Stadion og Blindern videregående skole samt studentbyene Sogn, Nordberg, Fjellbirkeland og Kringsjå.
Kulturvern
Kulturvern er en samlebetegnelse for arbeid med materielt og immaterielt innsamling, dokumentasjon og formidling.
Materielt kulturvern kan sies å arbeide for å sikre konkrete gjenstander (kulturminner) og den kunnskapen de forteller. Dette området går ofte under betegnelsen kulturminnevern. Den offentlige innsatsen innen kulturminnevernet ledes i Norge av Riksantikvaren, et eget direktorat under Klima- og miljødepartementet.
Immaterielt kulturvern er ivaretakelse av kunnskapen om håndverk, teknikker, historier, og alle typer «bakgrunnsopplysninger». Norge har nylig ratifisert en UNESCO-konvensjon om vern av «immateriell kulturarv», som definerer dette slik:
Svært ofte blir det i samspillet mellom den konkrete gjenstanden (kulturminnet) og kunnskapen om hva dette kulturminnet forteller eller dokumenterer som er det verdifulle.
I Norge er den offentlige innsatsen spredt mellom flere departementer og direktorater, men særlig Miljøverndepartementet med Riksantikvaren og Fylkeskommunene og Kultur- og kirkedepartementet gjennom Norsk kulturråd og museene.
Svært mye av kulturvernarbeidet i Norge foregår gjennom frivillige lag og foreninger, hvor de aller fleste er organisert i paraplyorganisasjonen Norges kulturvernforbund som også er sekretariat for Kulturminneåret 2009.
Eksterne lenker
Monument historique (Espagne)
Det liberal-konservative parti (Canada)
Det liberal-konservative parti var det formelle navnet på Canadas konservative parti fra 1864 frem til 1873. Navnet har sin bakgrunn i den store koalisjonen som ble dannet den 22. juni 1864 mellom konservative og den liberale reformbevegelsen, som samarbeidet om opprettelsen av den Canadiske konføderasjon den 1. juli 1867. Noen av de politikerne som benyttet denne benevnelsen, var derfor liberale som samarbeidet med John Macdonald i tiden før og like etter opprettelsen av konføderasjonen.
Under valgene i Canada fra 1867 frem til 1911, benyttet noen konservative kandidater fortsatt benevnelsen «liberal-konservative», mens andre bare kalte seg «konservative». Dette var to ulike navn på samme politiske parti, som ikke stilte lister mot hverandre, og som begge deltok i MacDonalds regjering og senere konservative regjeringer. Det var heller ikke uvanlig at samme kandidat benyttet henholdsvis den ene og den andre benevnelsen ved ulike valg.
Invasjonen av Bonaparte-øya
Invasjonen av Bonaparte-øya var en amfibisk operasjon i 1810 som utgjorde et viktig bidrag til den britiske kampanjen for å blokkere og erobre de franske territoriene i Det indiske hav bestående av Bonaparte-øya (idag Réunion) og Île de France (idag Mauritius) under Napoleonskrigene. Disse øyene dannet et solid utgangspunkt for den franske fregattskvadronen under Flaggkommandør Jacques Hamelin til å kunne avskjære britiske konvoier av ostindere som reiste mellom Storbritannia og Britisk India. Hamelins skip hadde ødelagt to konvoier året før til tross for at de ble fulgt av et skip fra den britiske marine under Flaggkommandør Josias Rowley. Rowley hadde svart med raidet på Saint-Paul på Bonaparte-øya og hvor han erobret en av Hamelins fregatter og løslot to ostindere fra fransk fangenskap..
Raidet fikk en uventet konsekvens, da øverstkommanderende for Bonaparte-øya General Nicolas Des Bruslys begikk selvmord i stedet for å lede garnisonen mot britene som hadde gått i land. Dette oppmuntret Rowley til å planlegge en større operasjon for å erobre hele øya. Ved å bruke den lille britisk-kontrollerte øya Rodrigues som base, planla Rowley og hans samarbeidspartner i den britiske hæren Oberstløytnant Henry Sheehy Keating å ilandsette de to styrkene på hver sin side av øyas hovedstad Saint-Denis og på denne måten tvinge guvernøren til å kapitulere før øyas milits kunne mobiliseres mot dem.
Det liberal-konservative parti (Canada)
Den siste konservative kabinett-minister som benyttet benevnelsen, var Sam Hughes, som gikk av den 12. oktober 1916.
Invasjonen av Bonaparte-øya
Planen ble iverksatt 7. juli 1810 hvor de to styrkene bestående av britiske sjømenn, soldater, sepoyer og Royal Marines gikk i land på her sine strender. Selv om en rekke menn druknet i de høye bølgene, nådde flertallet av invasjonsstyrken trygt opp på strendene og marsjerte inn i landet, og angrep franske forposter etterhvert som de nærmet seg hovedstaden. Den franske kommandanten Oberst Jean-Chrysostome Brunetteau de Sainte-Suzanne innså raskt at hans garnison ikke ville være i stand til å forsvare Saint-Denis (Réunion)Saint-Denis og at han ikke ville rekke å mobilisere den lokale militsen. Han overga derfor både øya, garnisonen og dens forsyninger.
Kjell Inge Torgersen
Kjell Inge Torgersen (født 19. mars 1969) er en norsk musiker fra Stavanger. Han har utgitt flere album under eget navn og også deltatt på en rekke andre utgivelser.
I 2007 kom DVD-en Aks av gull på Utstein kloster, en samproduksjon mellom NRK og West Audio. Lyden ble mikset av Gulleiv Wee og Inge Engelsvold fra studioet Dreamlab. Lys ved Vestad Lighting. En tv-spesial fra denne konserten ble sendt på NRK1, påsken 2007, og i reprise senere. NRK Rogaland hadde på denne tiden et samarbeid med Lyse og sendte konserten i loop på sin "Lyse-kanal".
I 2008 kom albumet Gnist, der Torgersen, sammen med gitarist og arrangør Aril Schøld, skrev tolv sanger. Tekstforfatterne Odd Ragnar Waade og Emil Skartveit bidrog. På albumet deltok Ole Paus i duett på «Fugl av fred», og Jan Ingvar Toft på duetten "Dag blir natt". I ensemblet var Bjarte Mo (fiolin), Karl-Dag Kjosavik (kontrabass), Ilmari Hopkins (cello) og Aril Schøld (akustisk gitar). Albumet ble innspilt i Musiclab på Randaberg, med tekniker Kjell A. Westby. Gnist ble produsert av Torgersen/Schøld og igjen mikset av Håkon Iversen.
I 2011 kom albumet Julelegender, som inneholdt gjendiktinger av anglo-amerikanske julesanger samt nye versjoner av tradisjonelle norske julesanger. Albumet sprang ut av et konsertkonsept som Torgersen spilte siden 2009 under samme navn – "Julelegender", og som fikk kritikere til å skrive: "Ny lydhørhet oppstår." "Dristig." "Vakkert." "Spennende." Til albumet skrev Torgersen to nye sanger, hvorav den ene, Stjernenatt, var skrevet sammen med Aril Schøld. Stjernenatt ble A-listet på NRK P1, julen 2012. Lille julaften 2011 framførte Torgersen avslutningsnummeret "Fager er jorda" i NRK1s "Kvelden før kvelden" sammen med fullt band og operaens barnekor. «Gled deg, allverd» («Joy to the world»), «Song om jul» («The Christmas Song») og «Desse gylne dagar» («Have Yourself A Merry Little Christmas») er eksempler på gjendiktinger av Torgersen på dette albumet.
I 2017 utgav Kjell Inge Torgersen albumet Mudderlys. Mens hans tre foregående album ble til i konsentrerte innspillingsperioder over noen uker og med akustiske instrument, ble Mudderlys til over en periode på to år og som et resultat av mye studioarbeid. Produsenter er duoen Dal’hansen (Ruben Dalen / Stian S. Hansen). Tre sanger fra Mudderlys ble listet på NRK P1: Samme sol ble C-listet på NRK P1 fra 6. februar 2017, Eg fant ein ring ble A-listet fra 18.9.2017. Hud ble B-listet på NRK P1 fra 22.1.2018. Til sammen lå disse tre sangene på lister i over et halvt år. "Eg fant ein ring" var på et tidspunkt den 6. mest spilte sangen på tvers av alle radiostasjoner. Dette er den første sangen Torgersen har skrevet både melodi og tekst til som gikk inn på A-listen. Tittellåta Mudderlys lå på Spotifys offisielle liste "Kos", også en av hans egne sanger. NPS Music plukket ut albumet som Ukens Album, uke 37/2017. Stavanger Aftenblad gav terningkast 5 og skrev: «Sammen skaper de noe på siden av det du vanligvis hører. Og dette er noe jeg aldri trodde jeg skulle si: Spill Kjell Inge Torgersen høyt!» Tidal tok med albumet på sin liste "Den norske platehøsten" – og brukte omslaget til "Eg fant ein ring" som cover til sin spilleliste Riksvei 7.
Prosjekter utenfor egne utgivelser (2012-2017)
I 2012 deltok han på prosjektet "En dyrebar rose", en plate med salmetekster av Svein Ellingsen. Prosjektet ble ledet og finansiert av Sidsel Hafell Anda og utgitt av Sanden Media i 2012. Ragnar Bjerkreim var produsent, Kjetil Bjerkestrand og Rolf Kristensen var musikere.
I desember 2013 var Torgersen med på turneen "Jul i sør", sammen med Maria Arredondo og Torstein Sødal.
I årene 2011-2014 turnerte han for Rikskonsertene med barneforestillingen "Musikkmat", sammen med Leif Arild Steen og Aril Schøld. De besøkte barneskolene i Rogaland fylke, med rundt 250 forestillinger.
I 2014 deltok Torgersen på Manfred Manns album "Lone arranger", med koring på sangen "Rock you".
I 2014 gjorde Torgersen et samarbeid med Stavanger Symfoniorkester. Til denne konserten skrev han 4 nyskrevne musikkstykker, arrangert av Erik Waldejer.
I 2015 deltok Torgersen på utgivelsen Nære deg, hvor et bredt utvalg musikere tolker sanger av Finn Kalvik. Torgersen gjorde sin versjon av Aldri i livet på stavangersk.
Senere samme år reiste Torgersen til USA sammen med duoen Uppstad & Waade og gjorde 8 konserter i norsk-amerikanske miljø.
I 2016 reiste Torgersen til Palestina og deltok på kulturfestivalen i Nablus. Han gjendikta egne tekster til engelsk til denne konserten.
Stipend
Kjell Inge Torgersen har mottatt Rogaland fylkeskommunes kulturstipend én gang, Tekstforfatterfondets arbeidsstipend tre ganger og Komponistenes vederlagsfond en gang.
Torgersen vant finalen i Stjerner i sikte i 1997 og kom på tredjeplass i den europeiske finalen. I finalen fremførte han Sting sin låt «Englishman in New York».
Lisbeth L. Petersen
Lisbeth Beate Lindenskov Petersen (født 18. februar 1939 i Tórshavn) er en tidligere, færøysk politiker (Sb.). Hun ble en av de første kvinnene som nådde de fremste posisjonene i færøysk politikk. Petersen har vært Tórshavns borgermester 1993–1996, medlem av det færøyske Lagtinget 1990–2008, medlem av det danske Folketinget for Færøyene 2001–2005 og formann i Sambandsflokkurin 2001–2004.
Familie og yrke
Hun er datter av redaktør Georg L. Samuelsen fra Tórshavn og hustru Rachel Fonsdal fra Vestmanna. Både farfaren Andrass Samuelsen og farbroren Trygve Samuelsen var formenn i Sambandsflokkurin. Samuelsen-familien eide også brorparten av partiorganet Dimmalætting. Hun var største enkeltaksjonær da familien solgte seg ut i 2010. På morssiden var lagtingsmann Ólavur á Heygum hennes grandonkel (morfars bror).
Etter realskolen i Tórshavn tok hun studentereksamen ved Bagsværd Gymnasium i Danmark i 1958. Faren frarådet henne en karrière som journalist, så hun begynte som ekspeditør i en klesforretning. I 1959 begynte hun å studere ved Handelshøjskolen i København og arbeide som kontorassistent i SAS, men flyttet tilbake til Færøyene året etter, da hun giftet seg med maskinist Jákup Petersen. Deres sønn Georg L. Petersen er redaktør i Dimmalætting. Ektemannen seilte i den danske handelsflåten, så hun var vekselvis hjemmeværende husmor og sekretær ved advokatkontorer i Tórshavn. Fra 1980 til hun ble borgermester i Tórshavn, var hun prosjektsekretær ved Føroya Fornminnissavn.
Politisk arbeid
Petersen var innvalgt på Lagtinget fra Suðurstreymoy 1990–2008. I sin første periode arbeidet hun mest med samferdsels-, justis-, sosial- og helsespørsmål, og satt deretter i Lagtingets finanskomité. Hun har vært særlig engasjert i samarbeidet med Island og Grønland, og var medlem av Lagtingets delegasjon til Vestnordisk råd (tidligere Vest-Nordens parlamentariske samarbeidsråd) 1990–2002 og formann i rådets presidium i årene 1993–1994 og 1996–1997. Hun fikk en sentral rolle i Sambandsflokkurin etter valgseieren under den færøyske finanskrisen i 1994, og avanserte til partiformann og parlamentarisk leder 2001–2004. Hun kunne ha blitt statsminister i 1994, men de samarbeidende partiene i kommunestyret ble ikke enige om hennes etterfølger som borgermester, så regjeringsoppdraget gikk til Edmund Joensen.
Petersen var valgt til det danske Folketinget fra Færøyene 2001–2005, og tilsluttet seg Venstres folketingsgruppe.
Petersen kunngjorde på kvinnedagen den 8. mars 2007 at hun ville trekke seg tilbake fra politikken. I 2014 meldte hun seg ut av Sambandsflokkurin i protest mot Kaj Leo Johannesens andre regjerings politiske linje.
Utmerkelser
Lisbeth L. Petersen er ridder av Dannebrogordenen siden 1995.
Klaverkonsert (Grieg)
Klaverkonsert i a-moll, op. 16, (ofte kalt a-moll-konserten), er Griegs første og eneste klaverkonsert, skrevet da han var 25 år gammel.
Det er et av hans mest kjente verk av stort format, og blant verdens mest populære pianokonserter. I 1906 ble a-mollkonserten den første pianokonsert innspilt på plate, iallfall seks minutter av den. Publikum tok svært godt mot konserten på urfremføringen. Musikkritikerne var til dels negative til verket.
Verket viser tydelig hans interesse for norsk folkemusikk; åpningen er basert på et motiv man ofte finner i vår folkemusikk – en nedadgående liten sekund (se intervall) etterfulgt av en nedadgående stor ters. I siste sats av konserten finner man likheter med springaren, og etterlikninger av hardingfela kan spores. Originalmanuskriptet eies i dag av Nasjonalbiblioteket og er innlemmet i Norges dokumentarv, et register over de viktigste dokumentene i Norges historie og kultur. Registeret er en nasjonal utgave av UNESCOs verdensminne-program.
Bakgrunn
Grieg-familien reiste til Danmark i juni 1868 for at Edvard kunne begynne arbeidet med sitt hittil største verk; en konsert for klaver og orkester. Nina og nyfødte Alexandra (født april 1868) bodde hos svigerforeldrene i København. Edvard dro alene til Mothsgaard i Søllerød hvor han ble møtt av vennene Emil Hornemann og Edmund Neupert. Sistnevnte var på den tiden en av Nordens ledende pianister, og fikk mye av æren for at nettopp klaverstemmen ble som den ble. Blant annet kom han med flere konstruktive råd til Grieg underveis i prosessen, og det hevdes fra enkelte at solokadensen mot slutten av første sats var Neuperts egen komposisjon. Grieg arbeidet på et piano inne i et lite drivhus, og skrev således hele klaverstemmen i løpet av månedene som fulgte. Derimot skrev han ikke orkesterstemmen i Danmark. Foruten noen få skisser ble partituret fullført i Oslo i løpet av vinteren 1869.
Besetning
Partituret har følgende besetning: to fløyter, to oboer, to klarinetter, to fagotter, fire horn, to trompeter, tre tromboner, pauker, fioliner, bratsjer, celloer og kontrabasser.
Urframføring
Grieg var selv en glimrende pianist, men på premieren 3. april 1869 i Casino Store Sal i København, ble konserten spilt av Edmund Neupert. Grieg hadde ikke anledning til å være til stede på premieren, grunnet forpliktelser med et orkester i Christiania. Storheter fantes imidlertid blant publikum; først og fremst den musikkinteresserte dronning Louise, men også fremtredende skikkelser som Niels W. Gade og den russiske pianisten Anton Rubinstein. Rubinstein var selv på turné på den tiden, og stilte med sitt eget flygel til Neuperts disposisjon under premieren. Fremføringen ble «ekstatisk» mottatt av publikum som i strid med tradisjonen klappet mellom satsene. Neupert hadde gitt Grieg råd under komposisjonsarbeidet. En norsk framføring fulgte i Kristiania 7. august samme år, og konserten ble senere også framført i Tyskland i 1872 og England i 1874. Ved Griegs besøk hos Franz Liszt i Roma i 1870 spilte sistnevnte hele konserten rett fra bladet, noe som Grieg så på som svært imponerende.
Verket ble først publisert ved forlaget E.W. Fritzsch i Leipzig i 1872. Like før han døde gjorde Grieg betraktelige endringer i konsertens orkestrering – bl. a. ble blåserrekken supplert med to nye hornstemmer, og det andre temaet i første sats ble tatt fra solotrompeten og lagt i celloene.
Sammenligning med Schumann
Griegs konsert sammenliknes ofte med Robert Schumanns pianokonsert – den er skrevet i samme toneart, åpningene av første sats er svært like, og en del musikkhistorikere og kritikere hevder at stilen må regnes for å være nærmere Schumann enn noen andre. Grieg hørte Schumanns konsert bli spilt av Clara Schumann i Leipzig i 1858, og ble generelt svært påvirket av Schumann, noe han selv flere ganger ga uttrykk for. I tillegg hadde han fått pianoundervisning av Schumanns venn, Ernst Wenzel.
I moderne tid
I dag er det mulig å høre hvordan Grieg selv ønsket at a-moll-konserten skulle lyde. Under sitt besøk på Troldhaugen i 1907 kort tid før Griegs død, spilte Percy Grainger inn konserten på papirruller som korrekt gjengir alle Griegs anslag, registeringer og tempi, og med komponistens godkjennelse av versjonen.