cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dansk Forfatterforening
Dansk Forfatterforening deler ut og administrerer en rekke legater og litteraturpriser, blant annet Dansk Forfatterforenings H.C. Andersen Legat og Holberg-medaljen.
Hans Martin Sutermeister
Biografi
Sutermeisters bror er den sveitsiske komponisten Heinrich Sutermeister (1910–1995). Han studerte medisin ved Universitetet i Basel og an fikk sin doktorgrad i 1941. I de følgende årene utga han bøker om neopositivisme: Nomen atque omen, Von Tanz, Musik und andern schönen Dingen, Psychologie und Weltanschauung og hans selvbiografisk fiksjon Zwischen zwei Welten.
Han sluttet seg til Ring of Independents (LdU, politiske parti); han begynte sin karriere som en venstreorientert politiker. Han ble valgt som Gemeinderat for Bern i 1967. I løpet av denne tiden han kritisert den danske Lille Røde Bog For Skoleelever; hans politiske posisjon var uklar. Det er derfor han ikke ble ikke gjenvalgt i 1971.
Han var aktivist mot justismord fordi han hjalp Pierre Jaccoud, Maria Popescu, Walter Gross og Robert Willi.
Xenotyphlus
Xenotyphlus er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Bittesmå (0,8-2,1 millimeter), slanke, blekt fargede (gjerne rødlige) kortvinger. Disse billene bærer preg av sitt underjordiske levesett. Øyne og flygevinger mangler helt. Kroppen er lang og tynn, jevbred, hodet forholdsvis stort med korte antenner. Pronotum og dekkvinger er ganske små, bakkroppen lang og smal. Beina er korte.
Levevis
Disse billene lever dypt nede i jorda og kommer sjelden til overflaten. De fleste av de kjente artene lever i områder med middelhavsklima.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det vestlige Nord-Amerika (California).
Dyrisk drivkraft (Keynes)
«Dyrisk drivkraft» (engelsk: «Animal Spirits») er et uttrykk John Maynard Keynes benyttet i boken sin fra 1936 Allmenn teori om sysselsetting, rente og penger for å beskrive følelser som influerer menneskelig adferd.
Rødt pyramidefly
Rødt pyramidefly (Amphipyra pyramidea) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Denne arten har fått sitt norske og latinske navn etter larven, som har en pyramidelignende pukkel på det bakerste kroppsleddet.
Utseende
Et nokså stort (vingespenn 47 – 52 mm) og kraftig, mørkt brunt nattfly. Antennene er trådformede, kroppen ensfarget brun. Forvingen er mørkt rødlig brun med to doble, lyse tverrlinjer, den innerste, som kan være noe utydelig, er siksak-formet, den ytterste buet. Mellom disse linjene er det en liten, hvit flekk. Området rett på innsiden av den ytre tverrlinjen er mørkere enn resten av vingen. Bakvingen er bronseaktig brun, matt grå ved fremkanten. Larven er lang og slank, naken, grønn med en pyramideformet pukkel på det bakerste kroppsleddet.
Dyrisk drivkraft (Keynes)
Den opprinnelige passasjen av Keynes lyder: "'Even apart from the instability due to speculation, there is the instability due to the characteristic of human nature that a large proportion of our positive activities depend on spontaneous optimism rather than mathematical expectations, whether moral or hedonistic or economic. Most, probably, of our decisions to do something positive, the full consequences of which will be drawn out over many days to come, can only be taken as the result of animal spirits – a spontaneous urge to action rather than inaction, and not as the outcome of a weighted average of quantitative benefits multiplied by quantitative probabilities.'"
Rødt pyramidefly
Levevis
Rødt pyramidefly lever i løv- og blandingsskog og skogbryn. Larvene kan leve på mange ulike busker og løvtrær. De voksne sommerfuglene flyr om natten i august – september. De kommer ikke ofte til lys, derimot til sukkeråte. Denne arten overvintrer som egg.
Dyrisk drivkraft (Keynes)
I norsk oversettelse: "'Selv når vi ser bort fra ustabilitet på grunn av spekulasjon, så har vi ustabilitet på grunn av de trekkene ved menneskets natur som gjør at en stor del av våre aktive handlinger er grunnet på spontan optimisme heller enn matematisk forventning av enten moralsk, hedonistisk eller økonomisk karakter. De fleste av våre beslutninger om å gjøre noe aktivt, hvis fulle konsekvenser vil realiseres først over lengre tid, kan sannsynligvis bare sees som resultatet av en dyrisk drivkraft – en spontan drift til handling heller enn uvirksomhet, og ikke som utfallet av et vektet gjennomsnitt av kvantitative gevinster multiplisert med kvantitative sannsynligheter.'"
Aérocentre
Aérocentre er et industrisentrum i regionen Centre-Val de Loire i Frankrike, utenfor Chateauroux, Tours og Blois.
Rødt pyramidefly
Utbredelse
Arten finnes i Europa, utenom de nordligste delene, og videre østover til Korea og Japan. I Norge forekommer den på Sørlandet og på Østlandet nord til Oslo.
Aérocentre
Det har spesialisert seg i romfart. Det bringer sammen 321 selskaper og 20 000 ansatte.
Øvrige rettighetshavere er :
Dyrisk drivkraft (Keynes)
I tidsskriftet Samfunnsøkonomen i 2010 skriver Hans Olav Melberg at "dessverre, [er] begrepet [] mer rikt på farge enn innsikt" og fortsetter: "det er i tillegg svært uklart hva som menes og i hvor stor grad det kan forklare økonomiske svingninger og det blir derfor misvisende når det trekkes frem som et sentralt og viktig bidrag hos Keynes." Ifølge Jansen, Nilsen og Strandenes (2011) rydder [Melberg] opp i økonomers sprikende tolkning at animal spirits begrepet eller, som det står skrevet «tolkningene spriker nesten like mye som Bortens velkjente staur».
Johann Jacob Schweppe
Johann Jacob Schweppe (født 1740, død 1821) var en tysk-født naturalisert sveitsisk urmaker og vitenskapsmann som utviklet den første praktiske prosessen for å produsere kullsyreholdig mineralvann, basert på en prosess oppdaget av Joseph Priestley i 1770.
Schweppe ble født i Hessen (Witzenhausen) i Tyskland. Han flyttet til Genève i 1765 for å jobbe som urmaker og gullsmed. Han grunnla Schweppes Company i Genève i 1783. Karbondioksid ble på denne tiden vurdert for å ha diverse medisinske egenskaper. I 1792 flyttet Schweppe til Storbritannia for å utvikle urmaker-virksomheten sin der, men dette var ikke vellykket og hans virksomhet i London gikk konkurs i 1795. Schweppe reiste tilbake til Genève igjen i 1821.
Berg-Ejvind og hans hustru
Berg-Ejvind og hans hustru er en svensk film fra 1918, med regi av Victor Sjöström. Manuskriptet var skrevet av Sjöström og Sam Ask. Som forelegg hadde de Jóhann Sigurjónssons teaterstykke fra 1911. Hovedrollene spilles av Sjöström, Edith Erastoff og John Ekman.
Hajtarma
Hajtarma (ukrainsk: Хайтарма, krimtatarisk: Qaytarma) er en ukrainsk, krimtatariskspråklig film fra 2013. Filmen er regissert av Akhtem Seitablajev, som også spiller hovedrollen.
Berg-Ejvind og hans hustru
Handling
En fremmed som kaller seg Kári kommer til en gård, hvor han blir ansatt som arbeider. Men gårdeier Halla, en enke, blir snart forelsket i ham. Den lokale namsmannen, som også ønsker å gifte seg med Halla, blir veldig misunnelig på Kári. En annen mann forteller namsmannen at Kári egentlig er en tyv og rømling ved navn Eyvind. Kári benekter først å være Eyvind, og beseirer deretter namsmannen i en bryte-konkurranse. Men når Halla foreslår ekteskap, innrømmer han sannheten om det som skjedde i hans tidligere fattige liv som Eyvind. Når fogden kommer tilbake sammen med flere andre for å arrestere Eyvind, forlater han og Halla gården sammen. De får snart en datter. De får snart selskap av en felles venn, Arnes.
Massimo D’Alema
Liv og virke
D'Alema har hatt regionale politiske verv i Pisa og Puglia. Han var medlem av Italias deputertkammer fra 1987 til 2013. Fra 1998 til 2000 var han Italias statsminister og utenriksminister og visestatsminister fra 2006 til 2008. Fra 2004 til 2006 var han medlem i Europaparlamentet, i den sosialistiske fraksjonen.
D'Alema var tidligere marxist og med i det italienske kommunistpartiet, men etter at dette ble slått sammen med mer moderate partier har han gått noe bort fra dette.
Hajtarma
Handling
Filmen forteller historien om en høyt dekorert testpilot fra Krim, Amet-Khan Sultan. Hans mor var krimtatar, mens faren var etnisk lak fra Dagestan. Under en kort permisjon fra det sovjetiske flyvåpenet ankommer Sultan hjembyen Alupka på Krim, rett før deportasjonen av det tatariske folket i 1944.
Berg-Ejvind og hans hustru
Handling
Men når jenta deres er tre år gammel, innrømmer Arnes hvor ensom han er og at han er forelsket i Halla. Men Halla deler ikke disse følelsene hans, så Arnes bestemmer seg for å forlate dem. Men bår han er i ferd med å gå sin vei, legger han en gruppe menn som nærmer seg. Arnes løper derfor tilbake, for å advare Eyvind og Halla. Det oppstår snart et slagsmål. I frykt for å bli fanget, kaster Halla barnet sitt utfor stupet i elven nedenfor stupet. Eyvind og Halla klarer å stikke av, men er nå helt uten mat. De begynner snart å sulte. Eyvind vurderer å forlate Halla, men han gjør det ikke. Når Eyvind forsøker å finne ved, vandrer Halla ut av hytta og fryser i snøen. Eyvind finner henne igjen, og holder henne frem til han dør av kulden.
Massimo D’Alema
Liv og virke
D'Alema var tidligere redaktør i den venstreorienterte avisen L'Unità. Han har utgitt åtte bøker, hvorav fire er på forlaget Mondadori, som eies av Silvio Berlusconi. Dette har ført til at deler av venstresiden har kritisert D'Alema for å ha bånd til Berlusconi.
Hajtarma
Filmtittelen
Hajtarma betyder tilbakevendende på krimtatarsk, og er samtidig navnet på en krimtatarsk dans.
Salvador Casañas y Pagés
Salvador Casañas y Pagés (født 5. september 1834 i Barcelona i Spania, død 27. oktober 1908 samme sted) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han ble kreert til kardinal i 1895 av pave Leo XIII. Fra 1879 til 1901 var han biskop av Urgell og dermed samfyrste av Andorra. Deretter var han 1901–1908 erkebiskop av Barcelona.
På juledagen i 1895 ble han utsatt for et drapsforsøk av en anarkist i katedralen.
Han deltok på konklavet 1903 som valgte pave Pius X.
Aubrey de Coucy
Aubrey de Coucy var jarl av Northumbria fra 1080, utnevnt av Vilhelm I av England, og inntil han gikk av.
Etter at jarl Waltheof gjorde opprør i 1075 ble fyrstebiskopen av Durham, William Walcher, midlertidig gjort til jarl. I 1080 ga Vilhelm jarldømmet til Aubrey de Coucy, en normannisk adelsmann fra Coucy i Frankrike. Kort tid etter, sannsynligvis det samme året, dro han tilbake til Normandie. Å være jarl i nordlige England var ikke noe han likte (eller innenfor hans kapasitet, han ble sett på som en «av liten nytte i vanskelige omstendigheter»).
Shawnee Smith
Shawnee Smith (født 3. juli 1969 i Orangeburg, Sør-Carolina) er en amerikansk skuespillerinne og musiker.
De som falt
Eirik Veum er journalist i NRK og har tidligere skrevet boken Nordmenn i Waffen-SS - bødler eller frontkjempere? utgitt av NRK i 2004. Geir Brenden er vekter og sitter på Norges største samling av fotografier av frontkjempere. Han har tidligere skrevet boken Nordmennene på Østfronten: deres egen historie i bilder på Forlaget Reportasje i 2005.
Shawnee Smith
Smith er mest kjent for hennes roller som Amanda Young i Saw-filmene og som karakteren Linda i situasjonskomedien Becker på den amerikanske TV-kanalen CBS. Smith frontet metal-bandet Fydolla Ho, som hun turnerte i USA og Storbritannia sammen med, og hun var også den andre halvdelen av bandet Smith & Pyle, et country-rock band, sammen med skuespilleren Missi Pyle. Familien flyttet fra South Carolina til Van Nuys, California da hun var ett år gammel. Smiths biologiske foreldre skilte seg da hun var to år gammel og hennes mor giftet seg igjen da hun var åtte år. Smith gikk ved Ranchito Avenue Elementary School i Panorama City, California. Hun studerte senere ved North Hollywood High School som ligger i det nordlige Hollywood, California og derfra ble hun uteksaminert i 1987.
De som falt
De som falt handler om norske frontkjempere som kjempet på tysk side under den andre verdenskrig, mot russerne på østfronten. Boken har en oversikt over de 836 falne nordmenn av de omtrent 5 500 som var i tysk tjeneste fra 1940 til 1945.
Shawnee Smith
Smith hadde mange gjesteopptredener i flere kjente TV-serier, f.eks. Cagney & Lacey, Jessica Fletcher, The X-Files, og Law & Order: Los Angeles. I 2003 var Smith stemme-skuespiller til en episode av Disney-tegnefilmen Kim Possible som karakteren Vivian Porter. Smith er blitt anerkjent som en «skrekkfilmdronning» på grunn av det høye antallet skrekkfilmer som hun har spilt i.
De som falt
Ifølge boken kan fire norske frontkjempere ha begått overgrep mot polske sivile i Warszawa i 1944, da de tjenestegjorde i den beryktede 36. Waffen-grenaderdivisjon av SS.
Shawnee Smith
Smith var gift med fotografen Jason Reposar fra 1998 til 2003, og med musiker Kai Mattoon fra 2005 til 2006.
Fløksand
Fløksand er en grend i Meland kommune i Nordhordland. I bygden bor det rundt 100 fastboende. Den ligger ved et friluftsomårde og har kommunenes eneste golfbane. Man har funnet spor etter bosetting på Fløksand tilbake til omtrent 2300 f.kr. I 1861 ble det også funnet en grav fra jernalderen i bygden.
Wilhelm Bölsche
Wilhelm Bölsche (født 2. januar 1861 i Köln i Tyskland, død 31. august 1939 i Oberschreiberhau/Riesengebirge) var en tysk forfatter og naturforsker. Han var en ivrig forkjemper for den materialistiske monisme, og presenterte og populariserte Charles Darwins og Ernst Haeckels tanker for det tyskspråklige publikum. Han var også medlem av Det tyske selskap for rasehygiene fra stiftelsesåret 1905, og således med på å fremme den form for rasisme som nasjonalsosialismen senere skulle dra nytte av.
Liv og virke
Som forfatter av «Das Liebesleben in der Natur» (1898) gjelder Bölsche som skaper av den nyere tyske fagbok. Dessuten var han initiativtager til Tysklands første folkehøyskole og gav viktige impulser til levnedsreformbevegelsen.
Han var tilhenger av naturalismen og redigerte fra 1890 til 1893 «Freie Bühne», som den gang gikk for å være Tysklands viktigste kulturtidsskrift.
I dusinvis av bøker og andre skrifter populariserte fritenkeren og evolusjonstilhengeren Blösche fremfor alt Charles Darwins og Ernst Haeckels tanker.
En fjellrygg i Riesengebirge, en øy i øygruppen Svalbard og en rekke tyske gater og skoler ble oppkalt etter ham. I januar 2001 ble også en asteroide oppkalt etter Wilhelm Bölsche.
Online bibliografi
Bölsche forfattet over hundre bøker: Se
Liste over episoder av Game of Thrones
Dette er en liste over episodene i den amerikanske tv-serien Game of Thrones.
Barbra Ring
Familie
Barbra Ring var datter av Ole Ring og Thora Augusta Ravn. Ole Ring var dattersønn av forfatteren Hanna Winsnes. I 1890 giftet Barbra Ring seg med Thorvald August Kirsebom. De fikk datteren Gerda Ring sammen i 1891. I 1902 ble ekteparet skilt, og i 1917 giftet Barbra Ring seg på nytt med Ragnar Rosenquist.
Litterær karriere
Barbra Ring var i likhet med Dikken Zwilgmeyer en av mest markante norske barnebokforfatterne i første halvdel av 1900-tallet.
Hun debuterte i 1904 med Babbens dagbok. Boken bygget på egne barndomserindinger. Den og ble godt mottatt som en historie sett med barnets øyne, et brudd med den moraliserende barnelitteraturen. Hun skrev barnebøker, bøker for «unge piger» og romaner for voksne. Flere av hennes romaner for voksne tar for seg kvinner i ulykkelige ekteskap og barns perspektiv på konflikt mellom foreldre.
Et gjennomgangstema i bøkene hennes er også det å eie og dyrke jord. I Nytt norsk forfatterleksikon karakteriseres hennes forfatterskap for voksne som «en lang rekke romaner og fortellinger fra østnorsk storgårds-liv, de fleste uten noen varig verdi». I Store norske leksikons fordypningsartikkel om Ring står det derimot at forfatterskapet hennes er ujevnt, men at «de beste er både gripende og troverdige psykologisk sett og interessante på grunn av sine formeksperimenter.» Hennes barnebøker om Peik og Fjellmus har uansett fått et lengre liv enn voksenromanene. Rings bøker ble i hennes samtid oversatt til en rekke språk.
Hun var styremedlem i Den norske forfatterforening; og fra 1929 litteraturkritiker i Nationen. Hun var også bidragsyter til en rekke utgaver av årboken Humør.
HMS «New Zealand»
To skip i Royal Navy har båret navnet «New Zealand» etter landet New Zealand. Et tredje skip var planlagt.
Marlyse Hourtou
Marlyse Hourtou (født 29. juli 1996) er en tsjadisk bueskytter.
Hun representerte Tsjad under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i første runde.
Ahaggaria
Ahaggaria er en slekt av mudderbiller som lever i eller ved vann. De er avlange biller, som oftest er oversiden kledt med lange, oppstående hår. Antennene er karakteristiske, ganske korte, de 5-6 ytterste leddene danner en kølle eller har kamaktige utvekster.
Utseende
Små til middelsstore (4-7,5 millimeter), avlange, blanke, for det meste svarte mudderbiller med rødbrune bein. Kroppen er tett kledt med ganske korte, oppstående hår. Antennene er kortere enn hodets bredde, og består 8 ledd. Dekkvingene er forholdsvis avlange. Beina er slanke, fotleddene er ofte ganske lange med store klør ytterst. Undersiden hos de artene som lever i vann er kledt med fine, korte, vannavstøtende hår, et såkalt plastron, som holder på et luftlag som er nyttig for billenes gassutveksling. Hunnene har et langt, spisst eggleggingsrør som vanligvis er trukket inn i bakkroppen.
Levevis
Disse billene lever i eller ved vann. Det er bare de voksne individene av noen arter som er rent vannlevende, andre voksne og alle larver finner man gjerne i mudderet i vannkanten. Denne slekten utmerker seg ved at larvene er nokså rent landlevende. De artene som lever i vann kan ikke svømme, men kryper rundt på bunnen, under steiner eller på vannplanter. De trenger ikke komme opp til overflaten for å puste, men gassutvekslingen skjer gjennom plastronet på undersiden. Dette krever oksygenrikt vann og disse artene er derfor vanligvis å finne i kjølig, rennende vann med mye oksygen.
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Oman i nord til Sør-Afrika i sør.
Skage
Skage er vestre bygd i Overhalla kommune i Namdalen, Trøndelag. Bygda grenser mot Namsos kommune mot vest og mot bygda Ranem i øst. De to bygdene utgjør til sammen Overhalla kommune.
Bygda har namn fra det tidligere kirkesognet Skage de siste 500 år. Det har etter at Namsos ble etablert ca 1850, vært det vestre sognet i Overhalla kommune. Nidaros bispedømmeråd vedtok i 2014 at sognet ble slått sammen med Ranem sogn (østre sogn) til Overhalla kirkesogn.
Bygda og det tidligere sognet har/hadde namn etter gården Skage (kalt - Skagga).
Det framgår av jordeboka for Nidaros bispedømme fra 1432-33 av erkebiskop Aslak Bolt at sognet da het Hunnar etter daværende hunnagård. I 1507 hadde kirka og sognet endret namn til Skagi. Da var Skage etablert som prestegård i den katolske kirka (Mensalgods). Det er grunn til å anta at Skage overtok/videreførte denne funksjonen fra hunnagården. Delinga av hunnagården skjedde mellom disse to tidspunktene. Det er ingen kilder som anslår eksakt tidspunkt for delinga.
Den andre halvdelen beholdt namnet Hunn antakelig pga at tunet til hunnagården lå der og den gården var krongods da den ble delt i 1620. Hunn Vestre og Hunn Østre er fortsatt namn på disse gårdene og de ligger fortsatt på samme sted.
Sentrum i bygda Skage er kirke-/tettstedet Hunn med Skage kirke og Hunn skole som er en 1-7 barneskole. Skolehus ble bygd her i 1897 og ny skole i 1956. Skolen bygges om i 2021-22. Her ble også i sin tid Overhalla Aldersheim, Overhalla Sparebank, Skage dampmeieri og Overhalla torvstrøfabrikk anlagt. Skage frivilligsentral har tilhold i bygget til den tidligere aldersheimen (kalt - Gammelheimen). Både bankbygget og meieribygningen er bolighus. I 1913 ble Vannebo elektrisitetsverk bygd i Værnbun ved de to Vannebo gårdene. Telegraf ble bygd rundt 1880 og telefon rundt 1890. Namdal skogeierforening hadde kontor på gården Hunn Østre på 1940-tallet og til begynnelsen av 50-tallet. Namdal tømmermåling etablerte kontor her i 1957 og flyttet i 1991.
Gårdene i bygda har gjennomgående naturnamn og det tilsier tidlig etablering. De er eldre enn heim-namna i den østre bygda Ranem. Det er også tilfelle for de to hunnagårdene og Skagga. Likevel er de fra slutten av middelalderen. Opphavsgården var derimot fra bronsealderen og derfor langt eldre.
Rett øst for bygdesenteret Hunn ble det anlagt en kavlveg med tverrgående stokklag over Tramyra/Hogsmyra. Stokklaget er avdekket slik at en kan sjå hvordan de bygde slike veger. På de samme myrområdene ble det i mellomkrigstida anlagt flere gårder i regi av Ny Jord. Trygve Sagmo skrev ei bok om dette tiltaket og om gårdene.
Tidligere forsamlingshus for bygda var Hunnasalen som brant etter hard fyring av tyske soldater en kald vinterkveld i februar 1942. Etter krigen ble nytt forsamlingshus bygget av U.L.Framsteg. Solvoll er fortsatt i bruk.
Andre tettbebyggelser i bygda er Melen som er den gamle markedsplassen for Midtre-Namdal. Markedet er omtalt av professor Gerhard Schøning i trebindsverket Reise Giennom en Deel af Norge fra hans besøk i daværende Overhalla i 1774. Martnan ble da styrt av eieren av Halvardmo gård på Melen - Madame Abel Hammond Holst Meyer, fra daværende Trondhjem. Hun eide over 90 gårder i området. Våningshuset hennes er flyttet til Namdal museum i Namsos. De senere år er det på nytt blitt arrangert Melamartna.
Den tredje tettbebyggelsen i bygda er Øyesvoll hvor Øyesvold Maskinfabrikk lå.
Bygda omfatter både nord og sør side av Namsen. Sørsida tilhørte daværende Hunn og Sellæg (Sørgårdene) skolekretser. Like etter krigen ble skolekretsene Aunet (Vestergårdene) og Kvalstad (Nordgårdene) slått sammen med Hunn krets. I 1956 ble Sellæg og Hunn krets slått sammen. I dag er den sammenslåtte skolekretsen - Hunn skolekrets - begrenset til nordsida av Namsen. Sørsida sokner til de to andre barneskolene i bygda på Svenning og på Øysletta.
De tre grendene Nordgårdene, Sørgårdene og Vestergårdene har fått namn etter himmelretningen sett fra bygdesenteret Hunn.
Postadressen er 7860 Skage i Namdal. Bakgrunnen for det er at både militær og sivil post var på gården Skage inntil ca midt på 1800-tallet da sivil post ble flyttet til Hunn Østre. Etter det ble posten flyttet til gården Hunn Vestre og deretter til Meieribygget. Det er nå post i butikk på Skage samvirkelag (kalles - Spar Skage eller Samvirken). Landhandelen på gården Hunn Østre ble avviklet da Skage samvirkelag ble etablert 1923. Namnet er noe misvisende pga at butikken ikke har vært med i kooperativ landsorganisasjon (nå - Coop). Bakeriet på Hunn Østre ble utleid til samvirken til 1948. Tidligere var det landhandel både på Melen og i Øyesvoll samt post i Øyesvoll hvor det også var togstasjon i likhet med på Hunn. I tillegg var det flere holdeplasser i bygda.
Inntil for få tiår sia gikk det ferje over Namsen med wiretrekk mellom Melen og Homstad på sørsida. Den siste ferja står utstilt på land ved ferjestedet på Melen. Ferja var bygd i stål ved Øyesvold Maskinfabrikk. Kåre Skarland har nylig gitt ut bok om ferjestedene i Namsenvassdraget. På 70-tallet kostet billettene 10 øre for overhallinger og 30 øre for andre.
Svein Eriksen og Ola Risnes som begge voks opp i bygdesenteret, ga i 2020 ut boka Barndom på Hunn i 50- og 60-tallet. I 2021 ga Solveig Grande Flaat og Ole Formo ut boka Skage- og Hunnområdet før og nå - Virksomheter og folk i grenda vår. Boka omhandler i hovedsak bygdesenteret samt noe mer. Tittelen sikter til gården Skage og ikke til bygda - derfor grend.
Afrikamesterskapet i håndball for kvinner 2018
Afrikamesterskapet i håndball for kvinner 2018 ble arrangert i Brazzaville i Republikken Kongo i 2018.
Tonedikt
Et tonedikt eller symfonisk dikt er et stykke orkestermusikk, vanligvis i én enkelt kontinuerlig sats, som illustrerer eller fremkaller innholdet i et dikt, novelle, roman, maleri, landskap eller annen (ikke-musikalsk) kilde. Det tyske uttrykket Tondichtung (tonedikt) ser ut til å ha blitt brukt først av komponisten Carl Loewe i 1828. Den ungarske komponisten Franz Liszt brukte først begrepet Symphonische Dichtung på sine 13 verk.
Selv om mange symfoniske dikt kan sammenlignes i størrelse og skala med symfoniske satser (eller til og med nå lengden til en hel symfoni), er de i motsetning til tradisjonelle klassiske symfoniske satser, ved at musikken deres er ment å inspirere lyttere til å forestille seg eller kontemplere scener, bilder, spesifikke ideer eller stemninger, og ikke (nødvendigvis) å fokusere på å følge tradisjonelle mønstre av musikalsk form som sonatesatsform. Denne intensjonen om å inspirere lyttere var en direkte konsekvens av romantikken, som oppmuntret til litterære, billedlige og dramatiske assosiasjoner i musikken. Ifølge musikologen Hugh Macdonald, oppfylte det symfoniske diktet tre estetiske mål fra 1800-tallet: det relaterte musikk til eksterne kilder; det kombinerte eller komprimerte ofte flere satser til en enkelt hovedseksjon; og det hevet instrumental programmusikk til et estetisk nivå som kunne betraktes som ekvivalent med eller høyere enn opera. Det symfoniske diktet forble en populær komposisjonsform fra 1840-årene til 1920-årene, da komponister begynte å forlate sjangeren.
Noen piano- og kammerverk, som Arnold Schoenbergs strykesekstett Verklärte Nacht, har likheter med symfoniske dikt i sin overordnede intensjon og effekt. Imidlertid er begrepet symfonisk dikt generelt akseptert for å referere til orkesterverk. Et symfonisk dikt kan stå for seg selv (akkurat som Richard Strauss' tonedikt gjør), eller det kan være en del av en serie kombinert til en symfonisk suite eller syklus. For eksempel er Svanen fra Tuonela (1895) et tonedikt fra Jean Sibelius Lemminkäinen-suite, og Vltava (Moldau) av Bedřich Smetana er en del av seksverks-syklusen Má vlast (Mitt fedreland).
Mens begrepene symfonisk dikt og tonedikt ofte har blitt brukt om hverandre, har noen komponister som Richard Strauss og Jean Sibelius foretrukket sistnevnte begrep for sine verk.
Bakgrunn
Den første bruken av det tyske uttrykket Tondichtung (tonedikt) ser ut til å ha vært av Carl Loewe, ikke brukt på et orkesterverk, men på hans stykke for pianosolo, Mazeppa, op. 27 (1828), basert på diktet med samme navn av Lord Byron, og skrevet tolv år før Liszt behandlet det samme emnet orkestralt.
Musikologen Mark Bonds antyder at fremtiden for den symfoniske sjangeren i andre kvartal av 1800-tallet virket usikker. Mens mange komponister fortsatte å skrive symfonier i løpet av 1820- og 30-årene, «var det en økende følelse av at disse verkene var estetisk langt dårligere enn Beethovens... Det virkelige spørsmålet var ikke så mye om symfonier fremdeles kunne skrives, men om sjangeren kunne fortsette å blomstre og vokse.» Felix Mendelssohn, Robert Schumann og Niels Gade oppnådde suksesser med sine symfonier, og satte i det minste et midlertidig stopp for debatten om sjangeren var død. Likevel begynte komponistene å utforske den «mer kompakte formen til konsertouverturen... som et middel for å blande musikalske, narrative og billedlige ideer.» Eksempler inkluderte Mendelssohns ouverturer En midtsommernattsdrøm (1826) og Hebridene (1830).
Mellom 1845 og 1847 skrev den belgiske komponisten César Franck et orkesterverk basert på Victor Hugos dikt Ce qu'on entend sur la montagne. Verket viser egenskaper til et symfonisk dikt, og noen musikkforskere, som Norman Demuth og Julien Tiersot, anser det som det første i sin sjanger, før Liszts komposisjoner. Imidlertid publiserte eller fremførte Franck ikke verket hans; han bestemte seg heller ikke for å definere sjangeren. Liszts vilje til å utforske og promotere det symfoniske diktet vant ham anerkjennelse som sjangerens oppfinner.
Liszt
Den ungarske komponisten Franz Liszt ønsket å utvide enkeltsats-verker utover konsertouverture-formatet. Musikken til ouverturer er for å inspirere lytterne til å forestille seg scener, bilder eller stemninger; Liszt hadde til hensikt å kombinere disse programmatiske kvalitetene med en skala og musikalsk kompleksitet som normalt er forbeholdt åpningssatsen til klassiske symfonier. Åpningssatsen, med sitt samspill mellom kontrasterende temaer under sonatesatsform, ble vanligvis ansett som den viktigste delen av symfonien. For å nå sine mål, trengte Liszt en mer fleksibel metode for å utvikle musikalske temaer enn sonatesatsformen ville tillate, men en som ville bevare den samlede enheten til en musikalsk komposisjon.
Liszt fant metoden sin gjennom to komposisjonelle praksiser, som han brukte i sine symfoniske dikt. Den første praksisen var syklisk form, en prosedyre etablert av Beethoven der visse satser ikke bare er knyttet sammen, men faktisk gjenspeiler hverandres innhold. Liszt tok Beethovens praksis et skritt videre, og kombinerte separate satser til en syklisk struktur med én sats. Mange av Liszts modne verk følger dette mønsteret, hvorav Les Préludes er et av de mest kjente eksemplene. Den andre praksisen var tematisk transformasjon, en type variasjon der et tema endres, ikke til et beslektet eller subsidiært tema, men til noe nytt, separat og uavhengig. Som musikkvitenskapsmann Hugh Macdonald skrev om Liszts verker i denne sjangeren, var hensikten «å vise den tradisjonelle logikken for symfonisk tanke;» det vil si å vise en sammenlignbar kompleksitet i samspillet mellom musikalske temaer og tonalt «landskap» med dem av den romantiske symfonien.
Tematisk transformasjon, som syklisk form, var ikke noe nytt i seg selv. Den hadde tidligere blitt brukt av Mozart og Haydn. I den siste satsen av sin Niende symfoni hadde Beethoven forvandlet temaet «Ode til glede» til en tyrkisk marsj. Weber og Berlioz hadde også transformert temaer, og Schubert brukte tematisk transformasjon for å binde sammen satsene til hans Vandrer-fantasi, et verk som hadde en enorm innflytelse på Liszt. Liszt perfeksjonerte imidlertid opprettelsen av betydelig lengre formelle strukturer utelukkende gjennom tematisk transformasjon, ikke bare i de symfoniske diktene, men i andre verk som hans andre pianokonsert og hans pianosonate i h-moll. Faktisk, da et verk måtte forkortes, hadde Liszt en tendens til å kutte deler av konvensjonell musikalsk utvikling og bevare deler av tematisk transformasjon.
Selv om Liszt til en viss grad hadde blitt inspirert av ideene til Richard Wagner om å forene ideer om drama og musikk via det symfoniske diktet, ga Wagner Liszts konsept kun en lunken støtte i sitt essay om Franz Liszts symfoniske dikt fra 1857, og ville senere å bryte helt med Liszts Weimar-sirkel over deres estetiske idealer.
Tsjekkiske komponister
Komponister som utviklet tonediktet etter Liszt var hovedsakelig bøhmiske, russiske og franske; bøhmerne og russerne viste musikkformens potensial som et redskap for de nasjonalistiske ideene som ble fostret i deres respektive land på dette tidspunktet. Bedřich Smetana besøkte Liszt i Weimar sommeren 1857, hvor han hørte de første fremføringene av Faust-symfonien og det symfoniske diktet Die Ideale. Påvirket av Liszts innsats begynte Smetana en serie symfoniske verk basert på litterære emner - Richard III (1857-8), Wallensteins leir (1858-9) og Hakon Jarl (1860–61). Et pianoverk fra samme periode, Macbeth a čarodějnice (Macbeth og heksene, 1859), er lik i omfang, men dristigere i stilen. Musikolog John Clapham skriver at Smetana planla disse verkene som «en kompakt serie episoder» hentet fra deres litterære kilder «og henvendte seg til dem som dramatiker i stedet for som poet eller filosof.» Han brukte musikalske temaer for å representere spesifikke karakterer; på denne måten fulgte han nærmere praksisen til den franske komponisten Hector Berlioz i sin korsymfoni Roméo et Juliette enn Liszts. Ved å gjøre det, skriver Hugh Macdonald, fulgte Smetana «et direkte mønster av musikalsk beskrivelse».
Smetanas sett med seks symfoniske dikt utgitt under den generelle tittelen Má vlast (Mitt fedreland) ble hans største prestasjoner i sjangeren. Komponert mellom 1872 og 1879, legemliggjør syklusen komponistens personlige tro på den tsjekkiske nasjonens storhet mens den presenterer utvalgte episoder og ideer fra tsjekkisk historie. To tilbakevendende musikalske temaer forener hele syklusen. Ett tema representerer Vyšehrad, festningen over elven Vltava hvis kurs gir temaet for det andre (og mest kjente) verket i syklusen; det andre er den gamle tsjekkiske salmen «Ktož jsú boží bojovníci» («Dere som er Guds krigere»), som forener syklusens to siste dikt, Tábor og Blaník.
Mens han utvidet formen til en enhetlig syklus av symfoniske dikt, skapte Smetana det Macdonald kaller «et av den tsjekkiske musikkens monumenter», og, skriver Clapham, «utvidet omfanget og formålet med det symfoniske diktet utover målene for noen senere komponist». Clapham legger til at i sin musikalske skildring av landskap i disse verkene, etablerte Smetana «en ny type symfonisk dikt, som til slutt førte til Sibelius' Tapiola». I fremvisningen av hvordan man bruker nye former for nye formål, skriver Macdonald også at Smetana «innledet en overflod av symfoniske dikt fra sine yngre samtidige i Tsjekkia og Slovakia», inkludert Antonín Dvořák, Zdeněk Fibich, Leoš Janáček og Vítězslav Novák.
Russland
Utviklingen av det symfoniske diktet i Russland, som i de tsjekkiske landene, stammet fra en beundring for Liszts musikk og en hengivenhet for nasjonale emner. I tillegg til dette kom den russiske kjærligheten for historiefortelling, som sjangeren virket uttrykkelig skreddersydd for, og fikk kritikeren Vladimir Stasov til å skrive «Nesten all russisk musikk er programmatisk». Macdonald skriver at Stasov og den patriotiske gruppen av komponister kjent som De fem eller Den mektige lille gruppen, gikk så langt som å hylle Mikhail Glinkas Kamarinskaya som «en prototype av russisk beskrivende musikk»; til tross for at Glinka benektet at stykket hadde noe program, kalte han verket, som helt er basert på russisk folkemusikk, «pittoresk musikk.» I dette ble Glinka påvirket av den franske komponisten Hector Berlioz, som han møtte sommeren 1844.
Minst tre av de fem omfavnet det symfoniske diktet fullt ut. Milij Balakirevs Tamara (1867–82) fremkaller rikelig eventyrorienteringen og er fortsatt tett basert på diktet av Mikhail Lermontov, og er også fartsfylt og full av atmosfære. Balakirevs to andre symfoniske dikt, I Böhmen (1867, 1905) og Russland (1884 -versjonen) mangler det samme narrative innholdet; de er faktisk løsere samlinger av nasjonale melodier og ble opprinnelig skrevet som konsertouverturer. Macdonald kaller Modest Mussorgskijs En natt på Bloksberg og Aleksandr Borodins En steppeskisse fra Mellomasia for «kraftige orkesterbilder, hver unik i komponistens produksjon». Med tittelen et «musikalsk portrett» fremkaller En steppeskisse fra Mellomasia reisen til en karavan over steppene. En natt på Bloksberg, spesielt den originale versjonen, inneholder harmonier som ofte er slående, noen ganger skarpe og svært slipende; de første strekkene trekker spesielt lytteren inn i en verden av kompromissløst brutal direkthet og energi.
Nikolaj Rimskij-Korsakov skrev bare to orkesterverk som rangeres som symfoniske dikt, hans «musikalske tablå» Sadko (1867–92) og Skazka (Legende, 1879–80), opprinnelig med tittelen Baba-Yaga. Hans symfoniske suiter Antar og Scheherazade er unnfanget på en lignende måte som disse verkene. Russisk folklore ga også materiale til symfoniske dikt av Aleksandr Dargomyzjskij, Anatoly Lyadov og Aleksandr Glazunov.
Sosialistisk realisme i Sovjetunionen tillot programmusikk å overleve lenger der enn i Vest-Europa, som karakterisert ved Dmitrij Sjostakovitsj symfoniske dikt Oktober (1967).
Frankrike
Selv om Frankrike var mindre opptatt av nasjonalisme enn andre land, hadde landet fremdeles en veletablert tradisjon for fortellende og illustrerende musikk som strekker seg tilbake til Berlioz og Félicien David. Av denne grunn ble franske komponister tiltrukket av de poetiske elementene i det symfoniske diktet. Faktisk hadde César Franck skrevet et orkesterstykke basert på Hugos dikt Ce qu'on entend sur la montagne før Liszt gjorde det selv som sitt første nummererte symfoniske dikt.
Tonediktet kom på moten i Frankrike på 1870-tallet, støttet av det nystiftede Société Nationale og dets promotering av yngre franske komponister. I året etter stiftelsen, 1872, komponerte Camille Saint-Saëns sin Le rouet d'Omphale, og fulgte det snart med ytterligere tre, den mest kjente av dem ble Danse macabre (1874). I alle fire av disse verkene eksperimenterte Saint-Saëns med orkestrering og tematisk transformasjon. La jeunesse d'Hercule (1877) ble skrevet nærmest i Liszts stil. De tre andre konsentrerer seg om en fysisk aktivitet - spinning, ridning, dans - som er fremstilt i musikalske termer. Han hadde tidligere eksperimentert med tematisk transformasjon i sin programouverture Spartacus; han skulle senere bruke den i sin fjerde pianokonsert og tredje symfoni.
Etter Saint-Saëns kom Vincent d'Indy. Mens d'Indy kalte trilogien hans Wallenstein (1873, 1879–81) «tre symfoniske ouverturer», ligner syklusen Smetanas Má vlast i samlet omfang. Henri Duparcs Lenore (1875) viste en wagneriansk varme i sitt forfatterskap og orkestrering. Franck skrev det delikate og stemningsfulle Les Éolides, og fulgte det med fortellingen Le Chasseur maudit og piano-og-orkestertonediktet Les Djinns, unnfanget på omtrent samme måte som Liszts Totentanz. Ernest Chaussons Vivane illustrerer forkjærligheten som Franck-sirkelen viste for mytologiske emner.
Claude Debussys Prélude à l'après-midi d'un faune (1892-4), opprinnelig tenkt som en del av et triptyk, er med komponistens ord «en veldig fri... rekkefølge av settinger som faunens ønsker og drømmer beveger seg gjennom i ettermiddagsvarmen.» Paul Dukas' Trollmannens læregutt følger den narrative stilen til det symfoniske diktet, mens Maurice Ravels La valse (1921) av noen kritikere anses som en parodi på Wien i et formspråk som ingen wienere ville kjenne igjen som sitt eget.
Tyskland
Alexander Ritter, som selv komponerte seks symfoniske dikt i Liszts stil, påvirket Richard Strauss direkte ved å skrive programmusikk. Strauss skrev om et bredt spekter av emner, hvorav noen tidligere hadde blitt ansett som uegnet til å settes til musikk, inkludert litteratur, legende, filosofi og selvbiografi. Listen inkluderer Macbeth (1886—7), Don Juan (1888—9), Tod und Verklärung (1888–9), Till Eulenspiegels lustige Streiche (1894–95), Also sprach Zarathustra (1896), Don Quixote (1897), Ein Heldenleben (1897–98), Symphonia Domestica (1902–03) og Eine Alpensinfonie (1911–1915).
I disse verkene tar Strauss realismen innen orkester-skildring til enestående lengder, og utvider de uttrykksfulle funksjonene til programmusikken i tillegg til å utvide grensene. På grunn av hans virtuose bruk av orkestrering, er beskrivelsen og livskraften til disse verkene ekstremt markert. Han bruker vanligvis et stort orkester, ofte med ekstra instrumenter, og han benytter ofte instrumentaleffekter for skarp karakterisering, for eksempel for å skildre brekende sauer med cuivré-messingblåsere i Don Quijote. Strauss' håndtering av form er også verdt å merke seg, både i bruken av tematisk transformasjon og håndteringen av flere temaer i intrikat kontrapunkt. Hans bruk av variasjonsform i Don Quijote håndteres usedvanlig bra, i likhet med hans bruk av rondoform i Till Eulenspiegel. Som Hugh Macdonald påpeker i New Grove (1980), «likte Strauss å bruke et enkelt, men beskrivende tema - for eksempel tre-note motivet i åpningen av Also sprach Zarathustra, eller stridende, kraftige arpeggioer for å representere de mannlige egenskapene til hans helter. Hans kjærlighetstemaer er sukkersøte og kromatisk og generelt rikt instrumentert, og han er ofte glad i varmen og stillheten i diatonisk harmoni som balsam etter voldsomme kromatiske teksturer, særlig i slutten av Don Quijote, hvor solo-celloen har en overlegen vakker D-dur transformasjon av hovedtemaet.»
Andre land og forfall
Jean Sibelius viste en stor tilhørighet til formen, og skrev godt over et titalls tonedikt og mange kortere verk. Disse verkene strekker seg over hele hans karriere, fra En saga (1892) til Tapiola (1926), og uttrykker tydeligere enn noe annet sin identifikasjon til Finland og dets mytologi. Kalevala ga ideelle episoder og tekster for musikalske settinger; dette kombinert med Sibelius' naturlige evne til symfonisk komposisjon tillot ham å skrive stramme, organiske strukturer for mange av disse verkene, spesielt Tapiola (1926). Pohjolas datter (1906), som Sibelius kalte en «symfonisk fantasi», er den mest avhengige av programmet, samtidig som den viser en klar kontur som er sjelden hos andre komponister. Med den komposisjonelle tilnærmingen han tok fra den Tredje symfonien og fremover, søkte Sibelius å overvinne skillet mellom symfoni og tonedikt for å smelte sammen de mest grunnleggende prinsippene - symfoniens tradisjonelle hevd på tyngde, musikalsk abstraksjon, seriøsitet og formell dialog med tidligere verker; og tonediktets strukturelle innovasjon og spontanitet, identifiserbare poetiske innhold og oppfinnsomme klang. Det stilistiske skillet mellom symfoni, «fantasi» og tonedikt i Sibelius' senere verker blir imidlertid uskarpt siden ideer som først ble skissert for ett stykke endte i et annet. Et av Sibelius største verk, Finlandia, fokuserer på finsk uavhengighet. Han skrev det i 1901 og la til korteksten – Finlandia – salmen av Veikko Antero Koskenniemi – til den sentrale delen etter at Finland ble uavhengig.
Det symfoniske diktet hadde ikke en like tydelig følelse av nasjonal identitet i andre land, selv om det ble skrevet mange verk av denne typen. Komponister inkluderte Arnold Bax og Frederick Delius i Storbritannia; Edward MacDowell, Howard Hanson, Ferde Grofé og George Gershwin i USA; Carl Nielsen i Danmark; Zygmunt Noskowskij og Mieczysław Karłowicz i Polen og Ottorino Respighi i Italia. Med avvisning av romantiske idealer på 1900-tallet og deres erstatning med idealer om abstraksjon og uavhengighet av musikken, gikk skrivingen av symfoniske dikt i tilbakegang.
Sterk berøring
Sterk berøring, (originaltittel: Dotknięcie ręki) er en polsk spillefilm fra 1992, regissert av Krzysztof Zanussi.
Handling
Henry Kesdi er en tidligere klassisk komponist, og en overlevende fra Holocaust.
Men en dag blir Kesdi lokket ut av pensjonist-tilværelsen sin av en inspirert musikk-forsker, Stefan, som overbeviser ham om å komponere en ny kompleks symfoni på hans gamle, forsømte piano.
Lofotjolle
Lofotjolle, opprinnelig kalt fembøringsjolle og åttringsjolle, dvs. jolle til henholdsvis fembøring eller åttring, er en åpen robåt med akterspeil (tverrskotting), på 7,5–12 fot. Den er klinkbygd og som oftest av gran, noen ganger av furu. Det er to rotofter på 7,5–10 fots joller og tre på 12 fots joller. Det er tofte akter, men ikke i baugen.
Lofotjollen er en tradisjonsbåt fra Nord-Norge og Trøndelag som ble bygget i tusentall på 18- og 1900-tallet.
Jollene ble i hovedsak brukt som lettbåt for de åpne fiskebåtene som åttringer og fembøringer og for små lastebåter som jektene.
Navnet lofotjolle
Jollene er ikke kjent i eldre litteratur som lofotjoller og de hadde heller ikke tilknytning til Lofoten annet enn at de tradisjonelle fiskebåtene hadde slike joller, og hadde dem med på lofotfiske.
Navnet lofotjolle er sannsynligvis en nyere betegnelse. En teori, er at navnet stammer fra en jolle som ble kjøpt av Jul. Nielsen i 1951. Han hadde kjøpt redningsskøyta RS 14 «Stavanger» av redningsselskapet i 1939 til bruk som fritidsbåt. Den kjente redningsskøyte-skipperen John Bakken fra Titran, hadde vært skipper på RS «Stavanger» og hadde seilt med Jul. Nielsen og lært ham håndtering av gaffelriggen på «Stavanger». John Bakken inviterte i 1951 Jul. Nielsen og hans «styrmann» Lillerut Bryn, til å være med på RS «Willie Wilhelmsen» under Lofotfisket.
«Stavangers» gamle lettbåt trengte utskifting og i Svolvær så de at det lå en hel stabel med nye fembøringsjoller til salgs. Disse så ut til å være akkurat passe som lettbåt til «Stavanger», så en ble kjøpt og sendt til Oslo hvor Jul. Nielsen bodde. Som innkjøpt i Lofoten, kalte de jolla for lofotjolle til skille fra den gamle jolla som var en egen redningsskøytejolle tegnet av Colin Archer.
I Oslofjorden syntes seilerne at lofotjolla til «Stavanger» var en merkelig jolle å se til med sitt kraftige spring i baugen og kommentarene var ikke nådige. Den var også bygget i billige materialer, ikke i mahogni som vanlig på lystbåtenes «kutterjoller». Men eierne av Colin Archer-skøytene satte pris på jollens suverene slepeegenskaper, gode bæreevne og at den var lett å få på dekk. Til skøytene passet det også med en mindre «fin» jolle. Det ble bestilt flere fra nord og snart ble jolla den vanlige jolla på seilskøytene i sør, og alle kalte den for «Lofotjolle».
Da fembøringer og åttringer gikk ut av bruk som fiskebåter, og havnene fikk kaianlegg så man ikke måtte i land med lettbåt i brenningene, gikk etterspørselen etter joller ned. Noen tiår etter at Jul. Nielsen fikk sin første lofotjolle, gikk produksjonen i hovedsak til seilskøytene og navnet lofotjolle ble også brukt nordover. Utover 1980-tallet var skøytemarkedet nokså dekket og nye seilskøyter ble sjeldne, og produksjonen stoppet mer eller mindre opp. Da nye generasjoner båtbyggere tok opp igjen jollebyggingen på 1990-tallet, ble lofotjolle-navnet brukt i markedsføring.
Kjennetegn og byggemetode
Lofotjollene er meget brede, omtrent halvparten av lengden for de minste. Mest karakterisk er det kraftige springet som ses tydelig ved den markerte, høye baugen. Dette kommer som en naturlig følge av at den skulle ha mye bæring og den enkle byggemetoden. Bordgangene er rettest mulig og med sterkt hellende skuteside, løfter bordgangene seg i endene, særlig i baugen. Enkelheten gjorde dem billige å bygge, og med den sjeldne kombinasjon med ønskede egenskaper, ble de meget utbredt.
Akterspeilet er stort og er nesten som en «U» helt ned til kjølen. Akter er det en tofte nær akterspeilet. Det ble ofte også laget et u-formet hull i akterspeilet så jollene kunne vrikkes fram med en åre, noen som også ble brukt på skøytejollene i sør.
Midtspantet er flatt i senter med meget skrå sider. Den flate bunnformen gjør det mulig at kjølen består av en planke/bordgang på innside på samme måte som prammer bygges. Etterpå settes det på en utvendig kjøl som møter forstevnen framme og en utvendig akterstevn utenpå akterspeilet.
Formen på båtene er svært forskjellig fra båtbygger til båtbygger. Antagelig var det også synlige variasjoner fra samme båtbygger, da tilgjengelige materialer og høy utnyttelsesgrad av materialene også var med på å bestemme formen.
På eldre fotografier kan det ses at de gamle kunne ha beter, dvs. tverrbjelke under toftene slik at toftene lå løst; som på større båter. På båter fra Trøndelag, har det vært funnet at kjølbordet er hogd til riktig form, «hogde halser», ikke bare bøyd på plass. Det er usikkert om dette er lokale varianter eller en utvikling til det enklere opp gjennom tidene.
Opprinnelse og egenskaper
Det vites ikke når jollen oppsto, men behovet økte når fiskebåtene ble større og upraktiske å dra opp på land til enhver tid. For å kunne bære mest mulig folk og last i land, ble hovedkriteriet bæreevne. Den høye baugen var også viktig på en strand med store brenninger, både ved landsetting og sjøsetting. Den høye baugen kløyvet brenningen og løftet baugen så båten ikke ble fylt med vann. De ble derfor skåtet baklengs inn når det var store brenninger.
Baugen var også viktig når det var sjø mellom land og moderbåten. Selv de minste båtene har to par årer så man kan forsere sterk vind med sjø. Da toftene står tett, er forreste åreparret kortere så årene går på siden av ryggen til roeren på midttofta.