cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Federico O. Escaler
Federico O. Escaler S.J. (født 28. juni 1922 i Manila på De filippinske øyer, død 28. november 2015 i Manila ) var en filippinsk katolsk biskop og prelat av Ipil.
Prest
Federico O. Escaler sluttet seg til jesuittene og ble ordinert til prest den 19. juni 1954 av New Yorks erkebiskop, kardinal Francis Joseph Spellman.
Menorca
Menorca (latin Balearis Minor, senere Minorica «mindre øy») er en av øygruppen Balearene som ligger i Middelhavet og tilhører Spania. Den har sitt navn fra at den er mindre enn den nærliggende Mallorca. Fønikerne kalte den Nura som heder til sin gud Baal og som betyr «ildens øy». Den hovedstad er Mahón (katalansk: Maó), som ligger på øyas østlige ende. Selv om Menorca ikke er en provins og danner en politisk union med de andre øyene i øygruppen.
Ciutadella og Mahon er de viktigste havnene og de største byene. Havnen i Mahon er den nest største naturlige havnen i verden. Menorca har en befolkning på 93,397 (2019). Det høyeste punktet er kalt for El Toro (fra katalansk turó i betydningen «ås, høyde») er 358 moh.
Megalittkultur
Øya er kjent for sin store samling av megalittmonumenter: naveter, tauler, og talaioter som alle vitner om en svært tidlig forhistorisk menneskelig aktivitet. En del av den tidligste kulturen på Menorca var påvirket av andre kulturer i Middelhavet, blant annet den minoiske i antikkens Kreta. Eksempelvis var bruken av omvendte, gipsede søyler av tre på Knossos antatt å ha påvirket de tidlige folkene på Menorca som tilsynelatende etterlignet dette.
Federico O. Escaler
Prest
I tillegg til sin almene prestetjeneste virket Escaler som assisterende provinsal for jesuittene, president og rektor for Ateneo de Davao i Davao City, og økoom for jesuittenes ordensprovins i Manila. Fra 1973 til 1976 var Escaler president og rektor ved Xavier University i Cagayan de Oro.
Biskop og prelat av Kidapawan
Pave Paul VI utnevnte ham den 12. juni 1976 til prelat av Kidapawan og titulærbiskop av Girus Tarasii. Erkebiskopen av Manila, kardinal Jaime Lachica Sin, bispeviet ham den 6. september samme år; medkonsekratorer var Patrick H. Cronin SSCME, erkebiskop av Cagayan de Oro, og Gérard Mongeau OMI, biskop av Cotabato.
Menorca
Fra piratvirksomhet til romersk kontroll
På slutten av de puniske krigene førte til en økning i piratvirksomhet i den vestlige delen av Middelhavet. Den romerske okkupasjonen av Hispania innebar en vekst i sjøhandelen mellom Den iberiske halvøya og Italia. Piratene tok fordel av det strategiske området ved Balearene for å røve romerske handelsfartøyer og benyttet både Menorca og Mallorca som baser. Som en reaksjon på dette sendte romerne en hær til øyene for å gjøre slutt på plagen. Ved 121 f.Kr. var begge øyene under fullstendig romersk kontroll, og ble senere lagt under administrativ kontroll av provinsen Hispania Citerior. I år 13 f.kr. reorganiserte keiser Augustus det provinsielle systemet og Balearene ble en del av den keiserlige provins Tarraconensis. Den antikke byen Mago på Menorca ble omgjort fra en karthansk by til en romersk by.
Federico O. Escaler
Biskop og prelat av Kidapawan
18. februar 1978 ga han fra seg sitt titulærsete på grunn av de endrede tildelingsretningslinjene. Pave Johannes Paul II utnevnte ham til prelat av Ipil 23. februar 1980.
Den 28. juni 1997 innvilget Johannes Paul II hans aldersbetingede avskjedssøknad.
Menorca
Arabisk styre
Brev om omvendelsen av jødene skrevet av en biskop ved navn Severus fra 400-tallet forteller om tvangsdøping av øyas jødiske samfunn i år 418. Vandalene erobret øya på 400-tallet og i kjølvannet av den mauriske (muslimske) erobringen av Den iberiske halvøya, ble også Menorca tatt og lagt under kalifatet av Córdoba i år 903 og omdøpt til det arabifiserte navnet Manûrqa. I 1231, etter at kristne styrker hadde gjenerobret Mallorca, ble Menorca en uavhengig islamsk stat, skjønt underordnet kong Jakob I av Aragón.
Federico O. Escaler
Biskop og prelat av Kidapawan
Biskop Escaler døde den 28. november 2015 i en alder av 93 år og ble gravlagt 2. desember samme år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Menorca
Arabisk styre
Øya var styrt først av Abû 'Uthmân Sa'îd Hakam al Qurashi (1234–1282), og ved dennes død av hans sønn Abû 'Umar ibn Sa'îd (1282–1287). En invasjon fra Aragón, ledet av Alfons III av Aragón, skjedde 17. januar 1287, i dag fortsatt feiret som Menorcas nasjonaldag. De fleste av de muslimske besetterne på øya ble tatt som slaver og solgt på slavemarkedene på Ibiza, i Valencia og Barcelona.
Inntil 1344 var øya Menorca en del av kongedømmet Mallorca, som selv var en vasselstat av kongedømmet Aragón, og til slutt også underlagt det forente kongedømmet Spania. I løpet av 1500-tallet angrep den tyrkiske marinen og ødela Mahón og deretter hovedstaden Ciudadela.
Britisk besittelse
Øya ble erobret av den britiske marinen i 1708 under den spanske arvefølgekrigen og Menorca ble en britisk besittelse. I guvernørtiden til general Richard Kane, ble øyas hovedstad flyttet til Mahón, og en marinebase ble etablert i byens havn. I løpet av syvårskrigen maktet ikke en britisk marineskvadron å løfte en fransk beleiring av Menorca den 20. mai 1756, noe som senere førte til krigsrett og henrettelse av admiral John Byng. Kampen om Menorca representerte utbruddet av syvårskrigen i Europa. Til tross for nederlaget holdt den britiske motstanden ut i Mahón, men garnisonen ble tvunget til å kapitulere under ærefulle betingelser, blant annet fri adgang tilbake til Storbritannia den 29. juni det samme året. Paristraktaten av 1763 fikk derimot britisk styre gjeninnført.
I løpet av den amerikanske uavhengighetskrigen ble britene beseiret for andre gang, denne gangen ved en sammenslutning av franske og spanske styrker som erobret øya etter en langvarig beleiring av festningen St. Philip's Castle (navn etter et tidligere spansk festning på samme sted, Castell de San Felipe) den 5. februar 1782. Menorca ble gjenerobret av britene på nytt i 1798 under de franske revolusjonskrigene, men ble endelig og varig avgitt til Spania ved Amiens-traktaten av 1802. Den britiske innflytelsen kan fortsatt ses i den lokale arkitekturen med elementer som skyvevinduer.
Den spanske borgerkrigen
I løpet av den spanske borgerkrigen forble Menorca lojale til den republikanske spanske regjeringen mens de øvrige øyene i Balearene støttet nasjonalistene. Det kom ikke til kamp, unntatt ved bombing fra fly av italienerne ved deres flyvåpen Corpo Truppe Volontarie. Mange innbyggere ble drept da de tok del i en mislykket invasjon av Mallorca. Etter nasjonalistenes seier i 1939 støttet den britiske marinen en fredelig overføring av makten på Menorca og evakueringen av en del politiske flyktninger.
Annet
I oktober 1993 ble Menorca utpekt av UNESCO som et biosfærereservat.
I juli 2005 ble øyas søknad akseptert for å bli det 25. medlemmet av Den internasjonale sammenslutning for øyleker (International Island Games Association).
Administrasjon
Øya er delt inn i kommunene:
Mesterligaen 2007/2008 kvartfinaler
Kampfakta kvartfinaler, Mesterligaen 2007/2008
1. kamp
2. kamp
Djunke
En djunke er et kinesisk seilfartøy som er ansett som en av de meste suksessrike skipstyper i historien med et enormt antall varianter i mange århundrer. Djunkene går historisk sett tilbake til Han-dynastiet 220 f.Kr til 220 e.Kr, og var først brukt som havskip allerede i det andre århundret etter Kristus. Djunken ble senere videreutviklet jevnt og trutt i århundrene, og de havgående skipene skulle fram til 1500-tallet være de beste seilfartøyene i verden.
Begrepet «djunke»
Det norske navnet «djunke» trodde man kom av det engelske ordet «junk» som betyr skrap med henvisning til det gamle, og dermed hadde det vært et negativ inntrykk av de kinesiske skipene i engelsk omtale. Men det engelske ordet «junk» kom fra det portugisiske ordet «junco», som igjen kom fra det malayiske ordet «jong».
Dette kom av kontakt med kinesiske sjøfolk fra provinsen Fujian som har egne dialektspråk. Ordet «zun» (pinyin Chuán) fra Fujian mente «skip» eller «store havgående fartøyer». På kinesisk språk er ordet «chuan» brukt om djunkene.
Den typiske djunken
Som de fleste båttyper og skipstyper verden rundt var djunken også tilpasset lokale forhold, og dermed hadde et stort antall varianter oppstått fra langt oppe på elvene i landet til langt ut i havet blant de uregjerlige bølgene. Sør i Yantgtze var kysten dypt oppsplittet med mange øyer og lukket farvann med større dybde, djunkene der hadde derfor fått skarpe baug med V-formet bunn.
I likhet med det noe misledende utseendet, gjorde også den spesielle seilriggingen inntrykk på vestlige som så uvanlige luggerseil satt på master som tilsynelatende var satt opp tilfeldig på skroget med mange spiler også kalt spristaker festet på de lange seilene som dermed ble meget enkelt å håndtere.
Djunkens konstruksjon
De kinesiske djunkene var effektive og robuste fartøyer som var formodentlig enkelt å tilpasse både lokale forhold og nytt krav som teknologiske nyvinninger gjennom århundrene helt fram til begynnelsen på 1900-tallet. I møte med vestlige skipsteknologi hadde de kinesiske skipsbyggerne ikke oppgitt deres tidlige posisjon som verdens fremste uten motstand, og hadde skapt flere hybrider mellom kinesisk og vestlige skipsteknologi som sett i skipstypen lorcha. De kinesiske skipsbyggerne hadde innlemmet tekniske avansementer i seilføring og skrogform opptil flere århundrer før de vestlige skipsbyggerne hadde funnet fram til de samme avansementer på egne hånd eller adoptert disse gjennom kulturkontakt.
Seilriggingen
Den såkalte djunkeriggen med en fleksibel struktur montert på relative enkelte luggerseil som trolig var en kinesisk opprinnelse, gjorde djunken lett å seile med enkelt håndtering ved bruk av horisontale bambusrør kalt spiler eller spristaker festet gjennom seilet som kunne beslås som en persienne. Spilene holder seilet flatt med en stivhet, og gjør det lett å rulle sammen i sterk vind eller i akutte situasjoner. Det var mulig å dra fordel av vindstyrke maksimalt, hvilken hadde bidratt til riggtypens popularitet. Det var også mulig å seile opp mot vinden.
Seilet på en enslig mast kan styres gjennom spilene, og dermed krevde en lite besetning i motsetning til vestlig seilrigging. Det var dessuten ikke nødvendig å ha mastene kun reist langs djunkens senterlinjen, og det kunne være meget mange master som ikke nødvendigvis skulle være høy, på en djunke av mellomstore størrelse. En Pechili-djunke hadde et mastearrangement med formasten på babord side, deretter de tre neste master i rekkefølge på linje med den første.
De fleste seilfartøyer har master langs senterlinjen på skroget, men på de kinesiske djunker har man master tvers på skipet fra babord til styrbord eller omvendt. Hensikten var for å unngå at det ene seilet skulle overskygge det andre, dermed ha jevn vindstyrke på alle samtidige seil. For økt seilføring valgt man bare å sette på enda flere master istedenfor flere seil på den samme masten.
Helt fram til moderne tid var det sjeldent å se mer enn luggerseil på de enkelte master, men det finnes ulike varianter av djunkeriggen som på elvefartøyene som ikke hadde så mange spiler som på de havgående skipene. Elvefartøyene hadde ofte høyere firkantseil beregnet på å fange opp bris som klarte å trenge gjennom vegetasjonen langs bredden.
Kineserne hadde en sterk forkjærlighet for flagger på deres fartøyene i lang tid, med et strøk av overtro hos de kinesiske båtmennene som var i likhet med folk beskjeftigt med sjøfart verden rundt overtroisk, blant annet hadde man sett på rød farge som det beste valget. Fargen skulle brukes for å roe ned den sinte himmeldragen som hersket blant skyene, og dermed avverge tyfoner og stormvær.
Skrogformen
De kinesiske skipsbyggerne bygde de klassiske djunker av trevirke fra mykt treslag som bartre, men annet trevirke blant dem teak hadde også vært tatt i bruk for skipsbyggingen. Alt tilgjengelige trevirke som kunne brukes, var gjerne tatt i bruk som kasserte trevirke i nyere tid som sett i den første halvdel av 1900-tallet. Foochow-djunker var sett med halvt utviskede reklameslagord fra kasserte skilt som var benyttet for byggingen. Bruk av hardt tre var ikke heller uvanlig.
Det er bred enighet blant skipshistorikerne om at djunken opprinnelige hadde sine aner fra en flåtekonstruksjon som egentlig var en plattform av tømmerstykker eller bambusstykker slått sammen til et skrog som deretter ble utbygget med nyere teknologi som innføring av planker tilverket fra trevirke. Byggingen av en djunke i dagens Kina tok sitt preg av denne bakgrunnen ved at man hadde alltid startet med bunnpartiet. Et fremtredende trekk ved djunkene var den indre oppdelingen av skroget inn i skotter som egentlige var massive spanter av hardved lagt på bunnpartiet og langs skipssidene, deretter oppspiket planker som delte underskroget på tvers og langs. Ikke alle varianter av djunken hadde vanntette avdelinger, men de største og havgående djunker som Pechili-djunken og Foochow-djunken kunne ha et stort antall skotter.
Djunken hadde imidtertid ikke utseendet med seg i møte med de vestlige sjøfolk, de hadde ofte et meget kantet utseende over vannlinjen med en solid og rett baug og kasseformet overbygning. Den klassiske djunken hadde også høy fribord i forhold til de vestlige seilskipene som i sammenligning var en oppvisning av klare og rene linjer i elegante trekk, spesielt i 1800-tallet. Datidens europeiske skipsbyggere og sjøfolk hadde derfor vært lunkestemt, om ikke ubehagelig ovenfor den kinesiske skipsteknologien i lang tid helt til nyere tid.
Djunken av sin tid var meget funksjonelt anlagt i likhet med vår tids kasseformede bulk- og containerskip.
Stevnror
Lenge før stevnroret var adoptert i Vesten, hadde de kinesiske djunkene tatt i bruk et eneste ror som beskrevet av oppdagelsesreiseren Marco Polo allerede i 1298. Det kinesiske stevnroret kan ikke sammenlignes med det europeiske med en konstruksjon som var beregnet på bruk på store skip med lav dypgang som kom ut på dypere vann. Det var mulig å justere høyden på stevnroret gjennom flere ulike metoder, den vanligste var å løfte opp roret inn i en bønn. Stevnroret var også massivt, at det noen ganger var gjennomboret flere ganger for å ha mindre påkjenninger spesielt i hardt vær. En rimelig stor djunke måtte ha tre mann om roret når situasjonen krevde det.
Den eldste betegningen av et stevn-montert ror på et sjøfartøy er sett på en modell av en djunke som gravgods fra det første århundret e.Kr, men det er også tolket for å være en stor styreåre som kan være det kinesiske stevnrorets opprinnelse. Det eldste beviset for stevnror i Europa er funnet på en reliff på døpefonten i Winchester katedralen antagelige fra 1180, men er også omstridt.
Av den samme grunnen hadde stevnroret derfor blitt ansett som den viktigste komponenten på djunken som var laget av det sterkeste trevirket som var tilgjengelig. I Tiangong Kaiwu (1637) av Song Yingxing er det nedskrevet at stevnroret besto av alm, men det kan også være langmu eller zhumu tresort av ualminnelige styrke.
Vanntette avdelinger
Europeerne hadde allerede fra begynnelsen latt merke til den spesielle bruken av vanntette skotter tvers og langskips på de kinesiske djunker, og det var allment kjent i opplysningstiden som notert av et brev fra 1787 av Benjamin Franklin der han kommenterte planer om pakettfart mellom USA og Storbritannia. Han anbefalte bruk av vanntette skotter «etter det kinesiske mønsteret» på pakettskipene.
Det første skrittet mot de første vestlige skip med skott var allerede tatt i 1795 av skipskonstruktøren Sir Samuel Bentham som hadde besøkt Kina i 1782. Bentham fikk ikke gjennomslag for sitt forslag, men kan ha spilt en viktig rolle i byggingen av SS «Great Britain» som var sjøsatt i 1843 av hans venn Isambard Kingdom Brunel. Dette passasjerdamperen hadde langskips skotter i det nedre dekket. De europeiske skipsbyggerne var sent med å ta opp ideen om tverrskipsskott, men allerede i 1700-tallet hadde båter med vanntette avdelinger oppstått, de såkalte kvaser som kunne frakte levende fisk i en brønn i en fiskebåt. Den første engelske kvasen var en «well-smack» fra 1712.
Anerkjente historikere som Joseph Needham tok utgangspunktet i de mange ikke-kinesiske kilder om bruk av vanntette avdelinger for en videre undersøkelse, og kom fram til den slutning om at de fremste avdelinger i skroget med viten og vilje var åpent opp for inntrengning av vann gjennom hull i plankene. Det var omtalt i side 422 av «Science and Civilisation in Ancient China». Der omtalt han flere eksempler på bruk av vanntette avdelinger som å ta inn vann som ballast ved bruk av kontrollerte åpninger. Fiskedjunkene kunne omgjøres til brønnbåter ved å fylle deler av det vanntette skroget for frakt av levende fisk etter fangsten, en ide som kom tidlig til Europa.
Senkekjøl
Uten kjøl på et skrog med flatt bunn ble det ikke mulig å unngå avdrift på åpen sjø, og for å redusere denne var stevnroret og deretter senkekjøl tatt i bruk. Allerede i en bok av Li Chuan fra 759 e.Kr hadde det blitt beskrevet bord som senkes ned i vannet enten gjennom skroget eller som lebord som også er kalt «sidesverd».
Lebordet ble senket under seilas på lesiden og når djunken skulle seile opp mot vinden. Det nederlandske sidesverdet var oppfunnet allerede i 1500-tallet i Europa, men det kinesiske lebordet hadde eksistert i flere århundrer. Den første faktiske skildringen av lebord i bruk er fra 1124 under en reiseskildring til Korea av Hsu Ching. Det var skildret et bilde av et skip med to stevnrorer, et større og et mindre samt to «årer» (sen fu tho) som var stukket ned i vannet som støtteelementer for stevnroret som fungerte også som moteffekt mot avdrift.
Byggeteknikk
De kinesiske skipsbyggerne har ikke etterlatt seg mye dokumenterte beretninger om bygging av den klassiske djunken. Helt tilbake til Tang-dynastiet har et upresist antall vrak blitt oppdaget og undersøkt.
En av de beste bevarte vrak fra ca. 1277 funnet i Quanzhou, Fujian i 1974 hadde vertikale skrogsider fra kjølen som hadde en spesiell utformning. De fleste havgående djunker fra sørlige Kina har nemlig V-formet skrog mot en kjøl i motsetning til mesteparten av de ulike varianter av djunken. Det meste interessante ved vraket er bordgangene, som i likhet med de nordiske vikingskipene er «klinket sammen» fra den øverste bordgangen til den andre, men er lagt kant mot kant etter å ha blitt beskåret med rektangulær trinn. Quanzhou-djunken har overlappende forhud på skroget som har dobbelt lag av bordganger. Denne byggeteknikken om hvordan å sammenføye bordgangene har overlevde helt fram til moderne tid, og kan ha bidratt sterkt til å gi plankene et «utbulende» utseende når de var sammenføydet i et skrog.
Et annet vrak som var også oppdaget i nyere tid, beviste variasjon i byggeteknikk som hadde vært benyttet av skipsbyggerne i Kina. Penglai-djunken fra ca. 1376 oppdaget i 1984 ved Penglai i provinsen Shandong har ikke en ekte kjøl, bare en tykk bordplanke av rektangulær form og bordgangene lagt kant mot kant selv om naglene av tre eller jern også var slått gjennom fra den øverste til den nederste bordgangen som på Quanzhou-djunken.
I likhet med Quanzhou-djunken har vraket fra Penghai ikke separate spanter for stivhet i skroget, men vanntette skott som var lagt horisontalt nedover til bunnen, slått sammen med spanter. Det er kjent fra 1900-tallet at de kinesiske skipsbyggerne foretrukket å bygge djunkens skjelettet som besto av spanter og skotter før det ble lagt planker på, men noen ganger var kjølen først lagt ned som i sørlige Kina.
Likevel har skipshistorikerne spekulerte om at man i begynnelsen hadde først lagt på bordgangene som i en skallkonstruksjon som de nordiske vikingskipene før de vanntette avdelinger hadde blitt til. Dette er dels bekreftet av oppdagelsesreiseren Ibn Battuta fra ca. 1347 som hadde nedskrevet detaljer om hvordan en djunke var bygget, først var bunnpartiet lagt med bordgangene først, deretter «veldige tykke planker», antagelige som skulle utgjøre en skott, var lagt ovenpå sammen med den øverste delen av skroget. Vestlige skipshistorikere som hadde dokumenterte hvordan djunkene var bygget i den første halvdelen av 1900-tallet, observerte også at skott sammen med spant var lagt ovenpå den ferdige bunnen. Deretter ble bordgangene festet på sidene av skroget.
De kinesiske djunker er ikke klinkbygd, men byggeteknikken handlet om en kombinasjon mellom klinkbygging og kravellbygging ved bruk av sammenføydning med nagler drevet gjennom rabbete bordganger kant mot kant. Den øverste bordgangen har en nedgående trinn som sluttet på innsiden av den nederste bordgangen som har oppgående trinn mot utsiden. På engelsk litteratur er dette omtalt som «rabbeted laps».
Historie
De første nedskrivinger om skipstypen som bare var kjent under den vage betegnelsen «chuan» som bare betyr skip eller sjøgående fartøy av en viss størrelse, er funnet i referanser omkring Han-dynastiet for cirka to tusen år siden.
Boken De merkelige ting i Sør av Wan Chen fra det tredje århundret beskrevet djunker som kunne ha 700 passasjerene sammen med 260 tonn gods.
Kang Tai som nedskrevet en bok i 260 e.Kr, skildret også store djunker, deriblant skip med syv master som reiste så langt bort som til Syria.
Den russiske gresk-katolske kirke
Den russiske gresk-katolske kirke (eller russisk-katolske kirke) er én av den katolske kirkens 23 særkirker. Kirken følger den bysantinske ritus og bruker kirkeslavisk som liturgisk språk, men anerkjenner paven som religiøst overhode. Den russiske gresk-katolske kirke har omtrent 3500 tilhengere, hovedsakelig i Russland.
Katolisismen ble tillatt i Russland av tsar Nikolaj II av Russland i 1905, noe som førte til grunnleggelsen av enkelte katolske sogn med bysantinsk ritus. De troende var tidligere russisk-ortodokse kristne. Paven sammenfattet disse sognene i 1917 til det russisk-katolske eksarkatet Russland. 1924 ble dessuten eksarkatet Harbin opprettet i Kina. Begge eksarkatene har vært vakante lenge (siden hhv. 1935 og 1955), og de få tilhengerne ivaretas i praksis av de romersk-katolske biskopene i Russland.
Chavantes
Chavantes er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Hoegaarden
Hoegaarden er et kommune i den belgiske provinsen Flamsk Brabant.
Pelevs
Pelevs (gresk: Πηλεύς) var i henhold til gresk mytologi en helt som var godt kjent for tilhørerne av Homers epos på slutten av 700-tallet f.Kr. Han var sønn av kong Aiakos på øya Aigina, og hans mor var Endeïs, en oreade (nymfe) oppe i fjellet Pilion sørøst i Thessalia. Hans bror var Telamon som hersket over myrmidonere. Pelevs giftet seg med havnymfen Thetis som han ble far til helten Akilles med.
Pelevs og hans bror Telamon var venner med Herakles og de deltok begge i Herakles' krig mot amasonene, hans krig mot kong Laomedon, og hans søken etter det gylne skinn. Selv om det var ingen ytterligere konger i Aigina, hevdet kongene av Epirus å nedstamme fra Pelevs i den historiske periode.
Ifølge et sagn skulle nymfen Thetis sønn bli en større helt enn sin far. Zeus valgte da Pelevs til hennes make. Et annet sagn forteller at Pelevs måtte utstå en brytekamp med Thetis for å vinne henne til hustru. Under brytekampen forvandler han seg til alle salgs dyr og også til ild.
Livsmyte
Pelevs' far Aiakos var sagt å være den mest retteferdige mann i hele Hellas. Han var en halvgud, sønn av Zevs og nymfen Aigina. Hun fødte Aiakos på øya Aigina som Zevs hadde gitt henne og som derfor bærer hennes navn. Hele befolkningen på øya døde av pest da Aiakos ble født, og Zevs gjorde et nytt folk ved å forvandle maur til mennesker, de ble hetende myrmidonere.
Pelevs og hans bror Telamon drepte sin halvbror Fokos, kanskje i en jaktulykke og helt sikkert i et utenkelig øyeblikk. De måtte flykte fra Aigina for ikke å bli straffet. Telamon dro til Salamis mens Pelevs dro til Fthia, den sørligste delen av Thessalia. Her lot han seg bli renset for mordet av Eurytion, konge av Fthia, og han giftet seg med Antigone, datter av kongen. Med henne fikk han en datter, Polydora. Eurytion er knapt nevnt blant argonautene, som både Pelevs og Telamon var en del av: «dog ikke sammen, heller ikke fra et sted, for de bodde lagt fra hverandre og fjernt fra Aigina»; Under jakten på det kalydonske villsvin kom Pelevs ved et ulykkestilfelle å drepe Eurytion. For andre gang fant han det best å rømme, nå fra Fthia.
Pelevs lot seg rense for drapet på Eurytion i Iolkos av Akastos, en av argonautene og deltaker i villsvinjakten. Astydameia, hustru til Akastos, fattet interesse for Pelevs på en måte som ikke var passende, men han avviste henne. Bitter og hevngjerrig sendte hun en budbringer til Antigone for å fortelle at Pelevs var i ferd med å gifte seg med Akastos' datter. Resultatet ble at Antigone ble meget ulykkelig og hengte seg selv.
Dette er et vanlig litterært trekk i mange heltefortellinger: en utro hustru av en mektig mann utfordrer kyskheten hos en redelig og ærlig helt som avviser henne. Den forsmådde hustru lyver med katastrofale følger, inntil helten selv får sin hevn. Arketypisk for denne type helt er gresk Bellerofon eller Josef i Bibelens det gamle testamente som avslo faraos hustru og som deretter med urette ble beskyldt av dronningen for å ha forført henne.
Gift med Thetis
Etter at Antigone var død kunne Pelevs gifte seg med havnymfen Thetis. Både Zevs og Poseidon ønsket å dele seksuelle gleder med Thetis, men det var forutsagt at hennes sønn ville bli mektigere enn sin far om en gud tok henne til ekte. Det var gode grunner til å overlate henne til Pelevs. Men han måtte kjempe for denne retten da Thetis ikke ga seg frivillig hen. Han var i stand til å vinne henne ved hjelp fra havguden Protevs som fortalte ham hvordan han skulle overkomme Thetis' evne til endre form. Han måtte slåss med henne for å betvinge henne. Hun skapte seg om til forskjellige dyr for å slippe unna, til og med flammende ild. Det ble en hard kamp, han ble såret og til sist vant han fram, men etterpå nektet hun å snakke med ham.
I bryllupet deltok mange av de olympiske gudene. Som bryllupsgave overrakte Poseidon ham to udødelige hester: Ksantos og Balios (Ξάνθος, «blonde» og Βάλιος, «skimlet») I løpet av bryllupsfesten trakk stridens gudinne, Eris, fram et gulleple som det sto «Til den skjønneste» og lot det trille inn blant gudinnene. Tre av dem var overbevist om hvem som fortjente eplet: Hera, Afrodite og Athene. De begynte å krangle og forlangte at Zevs skulle avgjøre tvisten, men han verget seg og la ansvaret på Paris, en prins fra Troja, og det ble begynnelsen til Trojakrigen.
Ekteskapet mellom Pelevs og Thetis frambrakte sju sønner, men seks av dem døde som barn. Kun en overlevde, det var helten Akilles.
Pelevs' sønn Akilles
Thetis forsøkte å gjøre sin sønn Akilles usårbar. I en meget kjent versjon dyppet hun ham ned i Styx, en elv som utgjør grensen mellom Jorden og Underverden, ved å holde ham i den ene hælen. Hvor hun holdt ham fast mens resten av kroppen ble dyppet under, var det eneste stedet hvor han ikke ble usårbar.
I en tidligere og mindre kjent versjon av fortellingen salvet hun ham i ambrosia, gudenes egen føde, og la ham på toppen av en ild for å brenne bort de dødelige delene av hans kropp. Hun ble forstyrret av Pelevs som ikke forsto hva hun forsøkte å gjøre, og mens ennå hælen ikke var blitt usårbar, rev Pelevs barnet til seg. I raseri forlot Thetis både ektemannen og sønnen. En bortimot identisk fortelling er fortalt av Plutark i hans tekst Om Isis og Osiris hvor gudinnen Isis forsøkte å brenne vekk dødeligheten til prins Maneros av Byblos, sønn av dronning Astarte, og ble likeledes forstyrret før prosessen var fullført. At dette litterære eventyrmotivet var populært, vitner myten om Demeter ved Eleusis. For å gi kong Keleos en gave ved å gjøre hans sønn udødelig, la hun sønnen Demofon på ilden for å brenne bort hans dødelige jeg, men ble likeledes forstyrret før prosessen var fullført av Keleos' redselslagne hustru Metanira.
For Akilles førte hans sårbare hæl til at han ved slutten av Trojakrigen ble drept av Paris som skjøt og rammet ham med en pil. Herfra er begrepet «akilleshæl» avledet fra. Pelevs ga Akilles til den kloke kentauren Kheiron for oppfostring og opplæring på fjellet Pilion som det hevdes har sitt navn etter Pelevs. I Homers Iliaden fortelles det at Akilles fikk benytte sin fars udødelige hester og hans spyd.
Pelevs i en heltekult
Selv om graven til Aiakos forble en helligdom i den mest iøynefallende delen av havnebyen i form av en firkantet inngjerdning med hvite marmorstatuer med baserelieffer, slik Pausanias har bevitnet det på 100-tallet e.Kr., og med en gravhaug for Fokos i nærheten, var det derimot ingen temenos for Pelevs på Aigina. To versjoner om Pelevs' skjebne kan redegjøre for dette: i Evripides' drama Trojanerinner, 415 f.Kr., fortelles det at Aiakos, sønn av Pelias, forviste Pelevs fra Fthia; og til sist døde han mens han var i forvisning; i en annen fortelling ble han gjenforent med Thetis og gjort udødelig.
I antikken, i henhold til et fragment av Kallimakhos' tapte verk Aitia, var det grav for Pelevs på øya Ikos (dagens Alonnisos), en øy i de nordlige Sporadene. Der skal Pelevs ha blitt æret som en «konge av myrmidonere» og «heltens hjemkomst» ble feiret årlig. Og det var også hans grav i henhold til et dikt i Anthologia Graeca.
Den eneste andre referansen til dyrkelsen av Pelevs kommer fra kristne Klemens av Alexandria i hans polemiske Formaning til grekerne. Klemens tilskriver sin kilde til en «samling av undre» av en bestemt «Monimos», som ellers er ukjent, og hevder i forfølgelse av sin tese at daimondyrkere har blitt like grusomme som sine guder, at i «Pella i Thessalia har menneskeoffer blitt gitt til Pelevs og Kheiron, ofre av å være akajere.» Om dette er den vedvarende forbindelsen mellom Pelevs og Kheiron den mest pålitelig detaljen. At menneskeofring i historisk tid skal ha skjedd, er noe forskerne stiller seg tvilende til.
Pelevs i athensk drama
Et drama av Sofokles, kalt Pelevs, har gått tapt. Han opptrer som en figur i Evripides' tragedie Andromake, ca. 425 f.Kr.
25. serierunde i Premier League 2007/08
25. serierunde i Premier League 2007/08 begynte 2. februar klokka 13:45 med Manchester City mot Arsenal. Senere på dagen ble det spilt det syv kamper. 3. februar ble det spilt det to kamper.
Etiopias kvinnelandslag i fotball
Etiopias kvinnelandslag i fotball representerer Etiopia i internasjonal fotball.
Etter å ha blitt suspendert av FIFA mellom 29. juli 2008 og 18. juli 2009, var Etiopia tilbake i Afrikamesterskapet 2010, men røk ut med 2–4 sammenlagt mot mindre meritterte Tanzania.
On a Sunday
«On a Sunday» (norsk oversettelse: på en søndag) er en engelskspråklig popsang fra 2019 med den rumenske sangeren Ester Peony. Sangen er skrevet av Ioana Victoria Badea og var Romanias bidrag til Eurovision Song Contest 2019, etter at den vant den rumenske sangkonkurransen Selecția Națională i februar 2019.
Bakgrunn
Sangen er skrevet av Ioana Victoria Badea og ble sendt inn til den rumenske kringkasteren TVR i forbindelse med sangkonkurransen Selecția Națională. Konkurransen er Romanias uttak til Eurovision Song Contest 2019, og «On a Sunday» var blant de 24 melodiene som ble valgt ut til å delta i konkurransen. Sangen deltok i konkurransens andre semifinale 10. februar 2019 og kvalifiserte seg til finalen. I finalen uken etter ble «On a Sunday» kåret til vinner med 65 poeng. 62 av poengene kom fra de ulike juryene, mens kun 3 kom fra telefonavstemningen. Gjennom seieren ble «On a Sunday» valgt til Romanias bidrag i Eurovision Song Contest 2019.
I etterkant av finalen kom det kritikk mot juryordningen og enkelte av jurymedlemmene i den rumenske finalen. Kritikken nådde også landets parlament og gikk blant annet på at «On a Sunday» bare kom på åttendeplass i telefonavstemningen, men likevel vant konkurransen. Sangen ble også anklaget for å være et plagiat, men den rumenske kringkasteren tilbakeviste senere anklagene.
Eurovision Song Contest
I januar 2019 ble Romania trukket til å delta i semifinale 2 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel torsdag 16. mai, og Romania hadde startnummer 6. «On a Sunday» ble nummer 13 i sin semifinale og kvalifiserte seg dermed ikke til finalen lørdag 18. mai.
Sørmarkskapellet
Sørmarkskapellet er et kapell fra 1981. Det står ved Slora gård leirsted i Nordre Follo kommune i Akershus (Viken fylke).
Trondheim Frisbeeklubb
Trondheim Frisbeeklubb er en norsk frisbeeklubb som ble stiftet 09. september 1999. Klubben er tilknyttet Norges Amerikanske Idretters Forbund, seksjon disksport. Klubben drev opprinnelig med diskgolf, men fra sesongen 2014/2015 drev de også med ultimate frisbee. Klubben har per 01.09.2014 108 medlemmer.
Whanganui (elv)
Whanganui er den tredje lengste elva på New Zealand, og den nest lengste på Nordøya.
Geografi
Bortsett fra broen i Taumarunui er det bare fire broer over elva, alle i byen Whanganui.
Det meste av elveløpet går gjennom områder med sandstein og leire, noe som gir vannet et høyt slaminnhold.
Historie
Elva renner gjennom området til maorifolket Iwi, også kjent som Te Āti Haunui-a-Pāpārangi, og det var på 1800-tallet en rekke stammekriger om kontroll over elva. Alexander Hatrick drev en dampskipsrute på elva mellom Whanganui og Pipiriki fra 1892, og den ble forlenget til Taumarunui i 1903. Ruta lagt ned i 1958, da veiene var blitt gode nok.
Det var store flommer i 1904, 1940, 1958, 1965, 1990 og 1998. I 1904 og 1940 ble de laveste delene av byen Whanganui oversvømt. Siden 1972 er noe av Whanganuis kildevann blitt ledet nordover til elva Waikato, som en del av et vannkraftprosjekt.
Eva Flyvholm
Flyvholm ble utdannet cand.scient.soc. ved Roskilde Universitet i 2009. Før hun ble folketingsmedlem arbeidet hun som politisk rådgiver for Enhedslisten. Hun har sittet i partiets hovedstyre og vært redaktør for dets medlemsblad, Rød+Grøn. Hun har pgså vært styremedlem for Jyderup Højskole og undervist i den danske tenketanken Cevea.
Flyvholm stilte for første gang som folketingskandidat i 2011, og ble innvalgt ved neste valg, fra 2015.
Franz Klammer
Franz Klammer (født 3. desember 1953 i Mooswald/Kärnten) er en østerriksk alpinist.
Karriere
Under OL 1976 i Innsbruck vant han gull i utfor. To år tidligere tok han sølv i samme disiplin under VM i St. Moritz samt gull i kombinasjonen.
Klammer vant 26 enkeltrenn i verdenscupen, og vant utforcupen hele fem ganger (1975–78 og 1983), noe ingen har greid å kopiere.
Tarakini
Utseende
Små dagsommerfugler. Undersiden er hvit med svarte flekker. Oversiden er lysbrun, undersidens svarte flekker skinner litt gjennom.
Levevis
Larvene er rovdyr som lever av bladlus.
Utbredelse
Denne slekten har sitt kjerneområde i det sørlige Kina, der alle tre artene forekommer. Den er imidlertid utbredt østover til Japan og sørøst til Java og Borneo.
Colina (São Paulo)
Colina er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Ole Nicklas Mienna Guttorm
Ole Nicklas Mienna Guttorm (født 16. mai 1996 i Kautokeino) er en norsk skuespiller som debuterte som «lille Aslak» i Kautokeino-opprøret, bare 11 år gammel. Filmen, som hadde norgespremiere 18. januar 2008, mottok senere det samme året fem priser, inkludert Folkets Amanda under den årlige Amanda-utdelingen.
Den Nye Social-Demokraten
Den Nye Social-Demokraten kom ut første gang i Oslo i 1920 under navnet Arbeider – Politikken, og fungerte som organ for den sosialdemokratiske høyrefløyen i Arbeiderpartiet.
Henri-Georges Clouzot
Henri-Georges Clouzot (født 18. august 1907, død 12. januar 1977, ) var en fransk filmregissør, manusforfatter og filmprodusent. Han er mest kjent for sine thrillere innspilt på 1950-tallet. Blant hans mest kjente filmer er Fryktens lønn (Le Salaire de la peur) fra 1953 og Det onde spill (Les diaboliques) fra 1955. Hans dokumentarfilm Mysteriet Picasso er utropt til nasjonalt kulturminne av den franske stat.
Den Nye Social-Demokraten
Avisa kom ut to ganger ukentlig fram til høsten 1921 da den ble dagsavis. I 1924 var utgivelsesfrekvensen redusert til tre ganger ukentlig. Avisa opphørte etter samlingskongressen der Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti og Det norske Arbeiderparti fusjonerte i 1927.
Henri-Georges Clouzot
Han ble begravet på Cimetière de Montmartre.
Populærkultur
Populærkultur er en fellesbetegnelse for kulturelle sjangre, uttrykk og områder som har vid utbredelse og stor popularitet, for eksempel pop- og rockemusikk, kiosklitteratur, ukeblader, tegneserier, film og tv, videospill og internett. Populærkultur står særlig sterkt blant ungdom.
Ordet «populærkultur» brukes ofte synonymt med begreper som underholdningskultur, massekultur, breddekultur, allmennkultur, mainstreamkultur, vulgærkultur og lavkultur. Begrepet står ofte i kontrast til «seriøs» og smal finkultur eller elitekultur, for eksempel i form av klassisk musikk, abstrakt billedkunst, avantgardisme, modernisme og annen eksperimenterende og mer utfordrende kunst. Grensene mellom den banale vulgærkulturen, det vil si det hverdagslige og folkelige, og den høyverdige elitekulturen er likevel flytende, og de kulturelle uttrykkene går svært ofte over i og låner trekk av hverandre.
Ordet «populær» stammer fra det latinske populus som betyr «folk». Det som er populært, er det som er godt likt av mange, som er vanlig, utbredt og begripelig for folk flest. Det gjelder nettopp populærkulturen.
Kjennetegn
Populærkultur kjennetegnes av en lett tilgjengelig, gjenkjennelig og forståelig form. Elementene er enkle og følger faste formler og oppskrifter og består ofte av velkjente klisjeer. Innholdet og budskapet skal i første rekke underholde og behage publikum, ikke problematisere og kreve for mye anstrengelse, men være ufarlig humoristisk, passe spennende, overdrevent følelsesladd eller bare estetisk tiltalende.
Populærkulturen er oftere styrt av kommersielle krefter som skal tjene penger på kulturen, enten det er reine reklameuttrykk eller for eksempel sjangerfilm og -litteratur som skrekkfilmer, romantiske komedier, dameromaner og krimbøker.
Populærkulturen følger populære trender i samtida og har svært ofte tatt nye medier og uttrykk i bruk for å nå massene. Det gjelder blant annet illustrerte ukeblader, tegneserier, film, radio, tv, jazz, pop, rock og internett, medier og sjangre som alle er blitt anklaget for å være ensidig underholdende, fordummende og moralsk skadelig. Dette gjør også populærkulturen mer motepreget enn den tradisjonelle, seriøse kulturen. Samtidig har den frie, uavhengige og utprøvende kunsten fra slutten av 1800-tallet i større grad utfordret og provosert publikum. God og dårlig kvalitet henger altså sjelden sammen med sjanger, form eller popularitet, men blir isteden bestemt av utførelsen og håndverket, av kreativitet, originalitet og evnen til å overraske og berike publikum med nye og sterke opplevelser.
Populærkultur og elitekultur
Hva som regnes som populærkultur, forklares ofte ved hjelp av motsetninger. Et eksempel er film versus teater, hvor teatret ofte blir sett på som «finere» enn masseformen film. Et annet eksempel er klassisk musikk versus popmusikk. De siste åra har det imidlertid skjedd en tilnærming mellom den elitære kulturen for innvidde kjennere og den vulgære, det vil si folkelige, massekulturen. Populærkulturen har derfor fått høyere anseelse og mer oppmerksomhet, også i akademiske miljøer.
Endringene i synet på populærkulturen skyldes blant annet oppmyking av det klassedelte samfunnet der hver samfunnsgruppe kan ha tydelige atskilte kulturuttrykk, og at tradisjonelt lavere samfunnsklasser har fått høyere status. I England har for eksempel overklassen egne moter og vaner som er helt forskjellige fra arbeiderklassens fotball-, pub- og tv-interesser. Samtidig har mainstreamkulturen, altså de kulturelle hovedstrømmene, fått økt utbredelse ved hjelp av moderne og stadig mer effektive massemedier. Populærkulturen har dermed blitt globalisert, det vil si mer internasjonal, ensretta og lik i store deler av verden. Motene og trendene har samtidig skifta, og det som før var populær folkekultur, det være seg folkeviser, Shakespeares dramatikk eller italienske operaer, kan i dag bli sett på som akademisk, gammeldags og museumsaktig finkultur.
Mark P. McCahill
Mark P. McCahill (født 7. februar 1956) er en amerikansk programmerer og internettpionér. Som ansatt ved University of Minnesota Computer Center deltok han i utviklingen av en rekke internetteknologier fra slutten av 1980-tallet. Han ledet arbeidet med utviklingen av Gopherprotokollen og POPmail (en av de første epostklientene) og deltok i utviklingen av URL. Gophers menybaserte hypermedia og søkemotorer dannet grunnlaget for populariseringen av World Wide Web, og var den ledende standarden for informasjonsutveksling på internett i første halvdel av 1990-tallet. I perioden 1994-1995 utviklet McCahills team GopherVR, et 3D-brukerinterface for Gopherprotokollen for å utforske hvordan romlige metaforer kunne brukes til å organisere informasjon og danne sosiale møteplasser. Han var også involvert i Croquet Project. I 2007 ble McCahill ansatt ved Office of Information Technology ved Duke University, hvor han jobber med tredimensjonale lære- og samarbeidssystemer. I februar 2010 avslørte filosofiprofessoren Peter Ludlow, en kjent skikkelse innen videospillverdenen, at McCahill stod bak internettpersonligheten Pixeleen Mistral, redaktøren for The Alphaville Herald, en avis grunnlagt av Ludlow som fokuserer på virtuelle verdener.
McCahill var den første som brukte begrepet «surfe på internett» (24. februar 1992), noe han har forklart med sin interesse for brettseiling (Windsurfing på engelsk).
Bernabé Zapata Miralles
Bernabé Zapata Miralles (født 12. januar 1997 i Valencia) er en spansk profesjonell tennisspiller.
Hans beste resultat i Grand Slam-sammenheng er en 4. runde fra French Open 2022. Han har vunnet tre ATP Challenger-titler.
Steppebison
Steppebison eller steppevisent (Bison priscus) var en bison som eksisterte i Europa, Sentral-Asia, Beringia og Nord-Amerika i kvartær. Den utviklet seg antageligvis i Sør-Asia, hvilket tilsier at den oppsto omtrent samtidig med og i samme område som uroksen.
Unter den Brücken
Unter den Brücken (norsk oversettelse: Under broene) er en tysk film fra 1946 regissert av Helmut Käutner. Filmen ble spilt inn i Berlin i løpet av sommeren 1944, men ble ikke utgitt før etter krigen var slutt. Filmens første visning fant sted i 1946 på filmfestivalen i Locarno, og tysk premiere var 15. mai 1950.
Steppebison
Steppevisenten ble utryddet utryddet sent i pleistocen, og ble erstattet i Europa av den moderne visenten, og i Amerika av arter som skulle kulminere i dagens amerikanske bison Steppevisenten var over to meter høy og lignet på dagens moderne art. Tuppen på hornene var en meter fra hverandre, da hvert av dem var ca. en halv meter.
Jakob Sølvhøj
Jakob Sølvhøj (født 12. september 1954 i Helsingør) er en dansk fagforeningsmann og politiker, fra 2015 Folketingsmedlem for Enhedslisten.
Unter den Brücken
Handling
Hendrik og Willi jobber sammen på en lekter som fører last mellom Berlin og Rotterdam på elva Havel. De er gode venner helt til en kvinne kommer mellom dem.
Jakob Sølvhøj
Sølvhøj satt i partiets hovedstyre fra 1995 til 1997, og igjen fra 2012. Han var også folketingskandidat for partiet på 1990-tallet.
Unter den Brücken
Omtale
Lexikons des Internationalen Films beskriver filmen på følgende vis: «En liten hverdagslig historie med poesi, realisme, mye atsmosfære og en liten dæsj humor, upretensiøs og presist isenesatt.»
.ki
.ki er Kiribatis nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for Internett.
Fra først på 1990-tallet til like etter årtusenskiftet ble domenet administrert av en australsk ISP, Connect.com.au, på vegne av republikken Kiribati. Per 2007 blir registreringsenheten håndtert av Telecommunications Authority of Kiribati, som bruker et system med mange registrarer, lik det som brukes av gTLDer. Det er imidlertid få nettsteder som bruker .ki domener aktivt.
På grunn av Kiribatis beliggenhet og begrensede internettforbindelser, er det ikke uvanlig for et nettsted i Kiribati, så som regjeringens nettsted, å være veldig treg eller utilgjengelig. Dog er mange .ki-nettsteder basert utenfor Kiribati.
Domener på andre nivå
Domener kan registreres direkte under .ki, eller på tredje nivå under com.ki, biz.ki, net.ki, info.ki, org.ki, gov.ki, edu.ki, mob.ki, og tel.ki. Domenene edu.ki og gov.ki er reservert for sine respektive institusjoner i Kiribati.
Registranten av de.ki tilbyr gratis omdirigerte subdomener under denne adressen til det tysktalende markedet, og dette står for en stor del av de nåværende brukerne av .ki på nettet.
Eksterne lenker
Toppdomän
Rettskontoret
Rettskontoret var et norsk etterretningsorgan i virksomhet i Sverige under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig. Blant staben på Rettskontoret var motstandsmannen Asbjørn Bryhn, senere sjef for det norske overvåkingspolitiet, juristen og politikeren John Lyng, etter krigen utenriksminister i Per Bortens regjering, og motstandsmann og flyktning Didrik Cappelen (1900-1970), senere sorenskriver i Skien og Høyre-politiker.
Laureles (Salto)
Laureles er en by i Salto-departementet i det nordvestlige Uruguay.
Befolkning
Byen har 120 innbyggere (Beregning 2011)
Kilde:
Transport
Ruta 31 Coronel Gorgonio Aguiar forbinder Laureles med Fernández, Albisu og Biassini.
Basilika
En basilika (fra gresk stoa basilike, «kongelig søylehall») er både en bygningsform kjent fra gresk, romersk og kristen arkitektur og en spesiell status enkelte katolske kirker er innvilget. Begge betydninger behandles i denne artikkelen, da de er nært knyttet til hverandre.
Greske og romerske basilikaer
Begrepet basilika er gresk, men det viser først og fremst til bruken av bygningen, og ikke til en helt spesifikk bygningsform. Det viktigste eksemplet er Kongestoaen på Athens agora, som var en normal søylehall (stoa), men som var knyttet til kongeembetet.
Det var i Roma at bygningsformen utviklet seg til en særegen type. Mellom 184 og 121 f.Kr. ble det bygget flere på Forum Romanum, og etter 46 f.Kr. ble Cæsars og Augustus' basilikaer reist. De ble først og fremt brukt til handel og som rettsbygninger. Etter hvert var det bruken som rettsbygning som ble dominerende. Normalbasilikaen har en rektangulær plan, der bredden ikke er større enn halvparten, og ikke mindre enn en tredjedel av lengden. Interiøret er delt i tre eller fem skip av to eller fire søylerader. I den ene enden ligger hovedinngangen, og i den andre normalt et forhøyet platå. Midtskipet har gjerne en forlengelse av veggene i høyden, slik at det blir høyere under taket enn i sideskipene. Langs sideveggene er det en arkaderekke. Det kan også være et galleri, triforiet. Det er gjerne vinduer i veggene, klerestoriet og i de forhøyede veggene over midtskipet, slik at det blir en lys bygning. En basilika hadde også gjerne en eller flere apsider.