cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fremmedkriger
Årsaker
Forskning utført av Ida Nord Holmer viser at årsakene til at norske statsborgere drar for å krige i Syria varierer fra individ til individ. Flere norske fremmedkrigere vektlegger at de følte seg ekskludert fra det norske samfunnet, og aldri fullt akseptert som norske. Flere understreker en følelse av rotløshet, mens andre sier at de befant seg i en ond sirkel bestående av arbeidsløshet, kriminalitet og mangel på muligheter. Majoriteten uttrykker frustrasjon og sinne overfor norsk utenrikspolitikk i Midtøsten, noe som underbygger ISILs propaganda om at de vestlige landene fører en militaristisk og ideologisk kampanje mot muslimer.
Årsakene til at norske fremmedkrigere slutter seg til militaristiske organisasjoner i utlandet, svarer til forskning gjort på fremmedkrigere fra andre europeiske land. Forskere har ennå ikke funnet svar på hvorfor Norge er blant de europeiske landene med flest fremmedkrigere.
Semanga
Semanga er en slekt av glansvinger som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Utseende
Små til middelsstore stjertvinger med nokså lange, tynne stjerter på bakvingene – hannen har to og hunnen tre på hver vinge. Oversiden er blåfiolett med bredt mørk ytterkant på forvingen, bakvingen har rødlig bakre del. Undersiden er gulbrun, forvingen med en brun tverrlinje, den ytre delen av bakvingen for det meste rød og gul, med noen svarte flekker.
Levevis
Larvene, som er flate, grønne og noe hårete, lever på mange ulike slags busker og trær. De lever i alle fall vanligvis sammen med maur, som beskytter om dem.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
16. etappe av Giro d’Italia 2022
16. etappe av Giro d’Italia 2022 gikk fra Salò til Aprica 24. mai 2022.
Jan Hirt vant etappen.
Nabonidus
Biografi
Ti år tilbrakte han i oasen Tayma og utvidet sitt rike helt til Yathrib. I Daniels bok kap. 4 berettes om kong Nebukadnesar som ble plaget av drømmer og slått med galskap. Beretningen minner om noen fragmenter på arameisk funnet i hulene ved Qumran i 1956, der det fortelles om en konge rammet av sykdom i syv år. I begge historiene blir kongen slått av sykdom i syv år, begge oppholder seg i en ørken og får hjelp av en jøde, og begge gjenvinner helsen ved bønn og fromhet, samt ta avstand fra sitt tidligere levnet. Nesten alle forskere enes om at Nebukadnesars galskap i Daniels bok er en fortolkning av Nabonids sykdom, som imidlertid ikke handlet om galskap. Men det stemmer at Nabonid var svært opptatt av drømmer. Han er den eneste nybabylonske hersker som gjengir drømmer i sine innskrifter, og hevder å ha tatt avgjørende beslutninger på grunnlag av drømmevarsler. Han skal ha forlatt Tayma etter et mareritt, og i en innskrift der han erklærer seg som «mine kongelige forgjengere Nebukadnesar og Neriglissars sterke utsending», hevder han å ha møtt forgjengeren Nebukadnesar i en drøm. Nabonid ba ham om å få formidlet heldige varsler før sin tronovertakelse, som en slags posthum godkjennelse fra sin beundrede forgjenger.
Da Kyros den store med utgangspunkt i kongedømmet Anshan beleiret Babylon i 539, kunne han marsjere nærmest uhindret inn i landet uten motstand fra babylonerne. Nabonid overga seg og fikk leve videre i relativ frihet. Enden på hans styre markerer starten på det persiske keiserdømme og avslutningen på jødenes babylonske fangenskap.
Arkeologiske interesserer
Nabonid er blitt kalt «verdens første arkeolog», en interesse han delte med sin datter Bel-Shalti-Nanna som han utnevnte til yppersteprestinne i Ur i tempelet for månegudinnen Sin (sumerisk: Nanna). Der lærte hun overklassekvinner å arbeide som skrivere, og gjenopplivet gamle tradisjoner knyttet til månegudinnen. Kong Nabonid forklarte datteren hvordan hun kunne orientere seg ut fra en stele etter Nebukadnesar I og de 1.200 år gamle skriftene etter en tidligere prestinne som het En-ane-du. Prinsessen opprettet et museum med funn fra det sørlige Mesopotamia. Hun katalogiserte samlingen stykke for stykke, på en leirtavle som er kalt «verdens eldste kjente museumsguide».
I 2021 ble det funnet en avbildning av Nabonid i Saudi-Arabia, sammen med den lengste inskripsjon i kileskrift (26 linjer) som er funnet i Saudi-Arabia.
Allround-NM på skøyter 1984 for herrer
Allround-NM på skøyter 1984 for herrer ble avholdt 14. og 15. januar 1984 på Kongsberg idrettspark i Kongsberg. Teknisk arrangør var Kongsberg Idrettsforening.
Norgesmester ble Rolf Falk-Larssen, Trondhjems SK.
Olympiamuseet (Lausanne)
Olympiamuseet (fransk: Musée olympique) i Lausanne, Sveits er en permanent utstilling, relatert til sport og De olympiske leker. Med mer enn 10 000 objekter er museet det største arkiv over De olympiske leker i verden og en av Lausannes fremste turistmål som trekker mer enn 250 000 besøkende hvert år.
Olympiamuseet og Olympiaparken (en skulpturhage mellom museet og Lake Léman) ligger i Ouchy. Hovedkvarteret til Den internasjonale olympiske komité (IOC) ligger i Vidy (vest for Ouchy).
Historie
Museet ble grunnlagt 23. juni 1993 etter initiativ fra president i IOC Juan Antonio Samaranch. Den meksikanske arkitekten Pedro Ramírez Vázquez, et medlem av International Olympic Committee og Jean-Pierre Cahen, var ansvarlig for prosjektet. Museet fikk prisen Årets museum i Europa i 1995.
Etter 23 måneder med renovasjon åpnet museet igjen 21. desember 2013. Mens arbeidene pågikk (2012-2013), ble en temporær utstilling satt opp i en båt. (Helvétie) fra CGN, foran Olympiaparken.
Utstillingene
Museet inneholder meget interaktive og informative utstillinger. Den er organisert omkring tre hovedtemaer i tre separate etasjer: Den olympiske verden, De Olympiske Leker og Den Olympiske Ånd. Et besøk starter i tredje etasje hvor “The Olympic World” informerer den besøkende om historien til oldtidens olympiske leker og fødslen til de moderne Leker. Høydepunktet omfatter en utstilling av de forskjellige faklene, så vel som en video som dokumenterer viktige øyeblikk i åpningsseremonienes historie.
Andre etasje fokuserer på “The Olympic Games”. Sportsutstyr fra et utvalg sportsgrener er utstilt, og den besøkende blir introdusert til Ungdommens Olympiske Leker og de Paralympiske leker. Mer enn 1 000 videoklipp fra Olympiske Leker, arrangementer og sportsutøvere kan søkes personlig på monitorer i denne del av museet.
Siste del av den permanente utstilling omfatter “Den Olympiske Ånd” hvor den besøkende får anledning til å se og føle en Olympisk landsby og kan teste sin balanse og mentale evner med interaktive øvelser. Olympiske medaljer er også utstilt.
Det renoverte museumet omfatter også midlertidige utstillinger hvor museet regelmessig huser mobile utstillinger.
Olympiaparken
Olympiamuseet er omgitt av en park som inneholder et stort antall kunstverk hvor sport er temaet. Blant de mest notable arbeider i museets permanente samling er verker av den franske skulptør Auguste Rodins The American Athlete og Niki de Saint Phalles Les Footballeurs, den luxenburgske skulptør Lucien Wercolliers hyllest Altius, den colombianske sculptør Fernando Boteros Jeune Fille a la Balle og en skulptur av den sveitsiske skulptør Jean Tinguely som kombinerer en hockeykølle med et bjørnehode og et motorsykkelhjul.
T6poker
T6poker var et pyramidespill drevet av danske Torben Hübertz Knudsen og inkorporert i 2007 under navnet Falcon Euro Trading Ltd. Virksomheten startet på Belize, men ble senere flyttet til Panama.
T6poker ble markedsført som en portal for online poker, og mot å innbetale en medlemsavgift kunne man oppnå retten til å tjene penger på å verve nye medlemmer til konseptet. Selskapet var eid av 1 Oz Group som igjen var eid av Alston Price Business Ltd, et selskap som ble svartelistet av Finansinspektionen i Sverige og Belize International Financial Services Commission.
I Norge ble konseptet frontet av blant andre Frode Berg og Andre Nilsen, begge sentrale personer i pyramideselskapet World Games Inc.. Nøkkelpersonenes fortid ble også utslagsgivende for den krasse kritikken mot selskapet.
Mot slutten av 2008 kollapset pyramiden. Mange av dem som tapte penger på T6poker samlet seg om et felles søksmål mot selskapets bakmenn
I 2008 dukket ScanBingo opp som en arvtaker til T6poker. Dette selskapet var også registrert av Torben Hübertz Knudsen i Panama. Flere av de sentrale personene i T6Poker fikk senere roller i det svensk-norske nettverksselskapet Enigro, blant disse var svenske Kenny Nordlund som fortsatt var delaktig da Enigro i 2016 ble innlemmet i OneCoin.
Danmark under Vinter-OL 1992
Danmark under Vinter-OL 1992. Seks sportsutøvere, fire menn og to kvinner fra Danmark deltok i tre grener, alpint, kunstløp og langrenn i Vinter-OL 1992 i Albertville i Frankrike. Danmark, som deltok for sjuende gang i et vinter-OL, vant ingen medaljer. Beste plassering var en 15.-plass i damenes kunstløp.
Nevø
Nevø er en slektsbenevning for sønnen til noens bror eller søster. En kan også benytte ordet brorsønn eller søstersønn for å klargjøre slektskapet.
Ordet «nevø» kommer fra fransk neveu, av latin nepos med samme betydning. Det tilsvarende ordet for jenter, «niese», har en lignende avledning.
Fylkesvei 340 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 340 i de følgende fylkene:
Fjærbarkmåler
Fjærbarkmåler (Peribatodes secundaria) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne arten ligner på flere andre gråspraglete målere, men ulikt de fleste andre av dem lever den i barskog. Den ble først registrert i Norge i 1977 men har siden spredt seg mye og er nå registrert nord- og vestover til Hordaland
Utseende
En ganske stor (vingespenn 40 – 48 mm), middels kraftig, gråspraglete måler. Den ligner sterkt på flere andre arter, særlig på grå barkmåler (Peribatodes rhomboidaria), men skiller seg fra denne på at vingene vanligvis har mer markerte tegninger og på at hannens fjærformede antenner er noe bredere, dessuten er den i gjennomsnitt noe større. Hannen har bredt fjærformede antenner, hunnen trådformede. Vingene er grå, forvingene har vanligvis tre ganske brede og tydelige, svarte tverrbånd. Larven er naken, brunlig med mørke sidestriper som er kantet med hvitt.
Levevis
Arten er knyttet til barskog, men den kan vandre en del og kan derfor påtreffes ganske langt fra nærmeste bartrær. Larven lever på gran og furu. De voksne målerne flyr om natten og kommer gjerne til lys.
Utbredelse
Arten finnes i Europa. I Norge ble den først registrert ved Kristiansand i 1977, men den har siden spredt seg og finnes nå over det meste av Sørlandet og det sørlige Østlandet. I 2007 ble den også registrert i Hordaland.
Taxila (sommerfugl)
Taxila  er en slekt av dagsommerfugler som tilhører familien Riodinidae.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia fra Assam i vest til Borneo og Sumatra i øst.
Fylkesvei 343 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 343 i de følgende fylkene:
Emmanuel Izonritei
Emmanuel Izonritei (født 31. oktober 1978) er en nigeriansk bokser.
Han representerte Nigeria under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Teodor T. Nalbant
Teodor T. Nalbant (født 18. desember 1933, død 12. november 2011) var en rumensk iktyolog.
Han forsket både på ferskvanns- og saltvannsfisker og deltok på mange ekspedisjoner. Nalbant publiserte over 150 arbeider innenfor systematikk, faunistikk, økologi, etologi, zoogeografi, paleontologi og naturvern. Han samarbeidet ofte med Petru Bănărescu.
Ella Peaters
Ella Zefora Peaters (født Ella Zefora Hansen 13. februar 1907 i Skien, død 14. mars 1991 i Oslo) var en norsk skuespiller, revyartist, sanger og sirkusartist.
Hun debuterte fire år gammel som linedanser og turnerte deretter som sirkusartist, danser, slagersanger, varietéartist og revyprimadonna. Peaters var engasjert ved Dovrehallen som visesanger og var også tilknyttet Scala-teateret i København og Chat Noir i Oslo. Hun virket også i utlandet. Peaters medvirket i to norske filmer og i én dansk film på 1930-tallet.
Hun var gift med den norske pianisten, komponisten og kapellmesteren Alf Peaters. Ella Peaters ligger begravet på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Filmografi
(dansk)
Fylkesvei 359 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 359 i de følgende fylkene:
Bjørnskinn
Bjørnskinn er et sted på Andøya, noen km nordvest for Risøyhamn. På stedet står blant annet Bjørnskinn kirke.
Bjørnskinn er også en tidligere kommune i Nordland fylke, opprettet da Dverberg kommune ble delt i tre 1. januar 1924. (Andenes, Bjørnskinn, Dverberg). Bjørnskinn hadde ved etableringen et folketall på 1 410.
1. januar 1964 ble Bjørnskinn, som nå hadde 1 835 innbyggere, slått sammen med Andenes og Dverberg kommuner til den nye Andøy kommune.
2. divisjon fotball for menn 1992
2. divisjon fotball for menn 1992 var det tredje øverste nivået i norsk fotball. Den besto av 72 lag fordelt geografisk på seks avdelinger.
Opp- og nedrykk
Ett lag fra hver avdeling rykket opp til 1. divisjon. I de fleste avdelinger var dette avdelingsvinneren, men dersom dette var et andrelag (som i avdeling A) rykket beste ikke-andrelag fra samme avdeling opp i stedet. Dette fordi NFF ikke tillater andrelag å spille høyere enn andre divisjon.
De tre siste lagene i hver avdeling og det dårligste av de seks lagene på niendeplass, totalt 19 lag, rykket ned til 3. divisjon.
Liste over kulturminner i bydel Vestre Aker
Liste over kulturminner i bydel Vestre Aker er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i bydel Vestre Aker i Oslo. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Planøkonomi
Planøkonomi er et økonomisk system der staten fastsetter hva som skal produseres av varer og tjenester, i hvilken mengde, og hvordan disse skal distribueres mellom innbyggerne. Staten fastsetter de statseide bedriftenes produksjonsmål, og tildeler kvoter av råmaterialer. De fleste land som har praktisert planøkonomi skapte også insentivsystemer der oppnåelse av produksjonsmålene ble belønnet med økte rasjoner eller heder (for eksempel gjennom utpeking av «modellarbeidere»).
Planøkonomi som system forbindes nå med sosialistiske land som Cuba og Nord-Korea, og de tidligere østblokklandene inntil de politiske omveltningene i 1989–1991. Men også i vestlige land som Norge og USA ble en utstrakt grad av planøkonomi benyttet under andre verdenskrig på grunn av vareknapphet.
Land som benytter seg av planøkonomi, lager ofte planer for tre til fem år frem i tid. Denne tradisjonen går tilbake til den første sovjetiske femårsplanen som hadde virkningstid 1928–1932.
Planøkonomi er det motsatte av markedsøkonomi. Alle land fører i praksis en blanding av de to økonomiske modellene, vanligvis med en hovedvekt på en av delene. Dette kalles «blandingsøkonomi». Dikotomien planøkonomi/markedsøkonomi oppfattes som idealtyper som en kan bruke for å sammenligne økonomiske systemer.
Fordeler og ulemper
Planøkonomi har vist seg som et effektivt økonomisk virkemiddel i alvorlige krisetider preget av vareknapphet, som for eksempel under verdenskrigene. Ved å underlegge økonomien politisk detaljkontroll kunne nesten all økonomisk virksomhet kanaliseres til krigsinnsats. Derfor ble planøkonomisk politikk benyttet av alle krigførende sider under andre verdenskrig, også land med markedsøkonomi i fredstid. Siden knapphetsøkonomien var sentrert om å maksimere produksjonen av et lite knippe varer, var det mulig for planøkonomene å ha tilstrekkelig oversikt.
Planøkonomiens tilhengere hevder at man ikke kan ha et demokratisk samfunn uten at økonomien er under kontroll. Markedsøkonomien anses av disse som udemokratisk av natur, fordi forskjellige aktører har varierende grad av innflytelse avhengig av kjøpekraft. Dersom befolkningen kontrollerer økonomien, slik intensjonen med planøkonomi er, vil alles stemmer i teorien telle likt, og innbyggerne kan føre økonomien, som resten av samfunnet, i den retningen de ønsker.
Motstanderne hevder at planøkonomi er et særdeles ineffektivt økonomisk system. For å få nytte av det en økonomi produserer, er det nødvendig å forutse hva folks behov vil være i fremtiden. At én aktør har kontroll over økonomien, kan i denne sammenheng sammenliknes med å legge alle eggene i samme kurv, hevder kritikerne. Når det kun er en enkelt aktør som tar alle avgjørelser, vil man ikke få den typen diversifisering av risiko som man får i en markedsøkonomi der forskjellige aktører gjør forskjellige valg. Til dette innvender tilhengerne av planøkonomi at denne diversifiseringen også reduserer den potensielle gevinsten. Dersom staten som eneste aktør gjør de riktige valgene, vil resultatet kunne bli bedre enn om forskjellige aktører i en markedsøkonomi gjør forskjellige – noen gode, andre dårlige – valg.
Kritikerne vil imidlertid hevde at planøkonomien i praksis har vist seg å fungere dårlig. I land som Sovjetunionen under kommunismen, var det ikke uvanlig at innbyggerne måtte stå i lange køer for å få tak i grunnleggende velferdsgoder. På et mer overordnet nivå, hevder mange at den makten staten har i en planøkonomi, gjør at faren er meget stor for maktmisbruk fra enkeltpersoner. Videre kritiseres planøkonomier for at drift krever et stort byråkrati for å fatte beslutninger om produksjon og distribusjon, beslutninger som vil fattes av innbyggerne selv i en markedsøkonomi.
Historie
Sovjetunionens økonomi ble styrt i henhold til femårsplaner fra den første i 1928 til den 13. i 1991. Men som nevnt ovenfor, var dette en særs ineffektiv praktisering, som resulterte i stort overskudd av varer på noen områder, mens det samtidig ble stor etterspørsel av varer som ikke hadde blitt tilstrekkelig produsert. Markedsøkonomiens hovedidé om et kostnadsoptimumbasert økonomi, der tilbud møter etterspørsel, hadde her sine komparative fordeler. I Norge lanserte arbeiderpartiøkonomene Colbjørnsen og Sømme et forslag om innføring av 5-årsplaner i 1930-årene for å få bukt med den økonomiske krisen.
Planøkonomi i Norge
Under og etter den annen verdenskrig var det stor interesse for planøkonomi, og i de første tiår etter krigen ble norsk økonomisk politikk preget av slike tanker. Viktige dokumenter var det årlige nasjonalbudsjettet og de fireårige langtidsprogrammene.
Annet
Planøkonomi har i enkelte tilfeller også blitt kalt «kommandoøkonomi».
Igor Alborov
Igor Alborov (født 30. november 1982) er en usbekisk bokser.
Han representerte Usbekistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Otto II (født 955, død 7. desember 983 i Roma), også kalt Røde Otto, var romersk keiser fra 973 til sin død i 983. Han tilhørte det ottonianske dynasti av saksiske hertuger. Otto II var den yngste og eneste gjenlevende sønn av keiser Otto den store og keiserinne Adelheid av Det tysk-romerske rike.
Otto II ble konge av Tyskland i 961 (6 år gammel) og hans far utropte ham til med-keiser i 967 for å sikre ham som etterfølger til tronen. Hans far forberedte også et ekteskap mellom Otto II og den bysantinske prinsesse Theophania, som skulle bli hans kone livet ut. Da faren døde etter 37 års regjeringstid overtok den atten år gamle Otto II keiserkronen på fredelig vis. Otto II fortsatte sin fars politikk for å styrke det romerske imperium i Tyskland og utvide grensene for imperiet lenger inn i det sørlige Italia. Otto II fortsatte også sin fars arbeid med å legge den katolske kirken inn under imperiets og keiserens kontroll.
Etter å ha avgjort arvestriden ønsket Otto II etter 980 å rette sin oppmerksomhet mot en samling av hele Italia inn i det romerske imperium. Hans erobringer brakte ham i konflikt med Det bysantinske riket og med muslimer i fatimidekalifatet fordi begge hadde territorier og interesser i Sør-Italia. Etter å ha lyktes med å underlegge seg de sørlige lombardiske provinsene og i å erobre bysantinske territorier, endte hans erobringer i et knusende nederlag mot muslimene i slaget ved Stilo om det muslimske emiratet Sicilia. Mens han forberedte et motangrep mot muslimene brøt det i 983 ut et stort opprør i de slaviske provinsene som tvang imperiet til å oppgi store områder øst for Elben.
Otto II døde plutselig i 983 i en alder av 28 etter ti års regjeringstid. Han ble etterfulgt som keiser av sin tre år gamle sønn Otto III, noe som kastet imperiet inn i en politisk krise.
Fødsel og ungdom
Otto II ble født i 955 som tredje sønn av Tysklands konge Otto I og hans andre kone Adelheid. I løpet av 957 var Otto IIs eldre brødre Henrik (født 952) og Bruno (født 953) døde. Det samme var Otto Is sønn fra hans første ekteskap med Edith av England (Eadgyth), kronprins Liudolf, hertug av Schwaben. Dermed ble den to år gamle Otto II kongedømmets kronprins og Otto Is arving. Erkebiskop Wilhelm av Mainz fikk ansvar for guttens litterære og kulturelle utdanning. Odo I, markgreve av Sachsen, lærte den unge kronprinsen krigskunst og kongedømmets juridiske skikker.
Otto I hadde behov for å sikre tronfølgen i Tyskland før han dro mot Italia for å samle det tysk-romerske rike. Et møte i Worms i mai 961 valgte derfor hans sønn til medkonge i Tyskland i en alder av seks år. Otto II ble deretter kronet av sin onkel Bruno, erkebiskop av Köln i katedralen i Aachen 26. mai 931. Otto I hadde dermed sikret tronfølgen, men han hadde brutt sedvaneretten som sa at umyndige barn ikke kunne gis kongemyndighet. Han var trolig motivert av risikoen ved sitt foretak i Italia der han skulle kreve at paven kronet ham til keiser over det tysk-romerske rike. Otto I krysset Alpene og dro til Italia mens Otto II ble igjen i Tyskland, og de to erkebiskopene Bruno (av Köln) og William (av Mainz) ble utnevnt til medregenter. Etter et opphold på tre år i Italia kom Otto I tilbake til Tyskland som romersk keiser. For igjen å sikre arvefølgen bekreftet Otto I på nytt Otto II som sin arving den 2. februar 965, på treårsdagen for Otto Is kroning som keiser. Otto II ble senere, den 25. desember 967 kronet til medkeiser sammen sin far av pave Johannes XIII.
Bekreftelse som tronarving
Selv om Otto I ble kronet til keiser i 962 og returnerte til Tyskland i 965, forble den politiske situasjonen i Italia ustabil. Etter nesten to år i Tyskland foretok Otto I en tredje ekspedisjon til Italia i 966. Erkebiskop Bruno ble igjen utnevnt til regent over den da elleve år gamle Otto II under Otto Is fravær.
Etter å ha sikret makten sin i de nordlige og sentrale Italia forsøkte Otto I å avklare forholdet til Det bysantinske riket i øst. Den bysantinske keiseren protesterte mot Ottos bruk av keiser-tittelen. Striden mellom øst og vest ble endelig løst ved at man delte suvereniteten over Sør-Italia. Otto I ønsket å få istand en ekteskapsallianse mellom hans ottonianske dynasti og det østlige makedonske dynastiet. En forutsetning for ekteskapsallianse var kroningen av Otto II som medkeiser. Otto I sendte deretter bud om at Otto II skulle komme til Italia. I oktober 967 møttes far og sønn i Verona og de marsjerte sammen gjennom Ravenna til Roma. På 1. juledag, den 25. desember 967, ble Otto II kronet til medkeiser av pave Johannes XIII og arvefølgen for den keiserlige kronen var sikret. Otto IIs kroning ga startskuddet til ekteskapsforhandlinger mellom det vestlige og det østlige keiserriket. Først i 972, seks år senere, under den nye bysantinske keiser Johannes I Tzimiskes, var en avtale om ekteskap og fredsavtale klar. Otto I hadde foretrukket den bysantinske prinsesse Anna Porphyrogenita, datter av den tidligere bysantinske keiser Romanos II, men hun var bare fem år og ikke aktuell for de bysantiske lederne. Soldatkeiseren Johannes I Tzimiskes foreslo i stedet sin niese Theophania. 14. april 972 ble den seksten år gamle Otto II gift med den tolv år gamle prinsessen fra østriket, og Theophania ble kronet til keiserinne av paven.
Selv etter sin kroning ble Otto II værende i skyggen av sin dominerende far. Selv om han nominelt sett var medregent, ble han nektet enhver rolle i administrasjonen av imperiet. I motsetning til hans eldste, avdøde sønn Liudolf, som Otto I utnevnte til hertug av Schwaben i 950, fikk Otto II ikke noe hertugdømme. Otto II oppholdt seg hovedsakelig i Nord-Italia mens de var sør for Alpene. Etter fem år borte returnerte den keiserlige familien til Sachsen i august 972.
Kroning og hjemlig strid
De innenlandske problemer som Otto I hadde møtt mellom 963 og 972 var ikke blitt løst ved hans død. Den sachsiske adelen fortsatte å motarbeide erkebispedømmet Magdeburg som var etablert langs imperiets østgrense. Erkebispedømmet var etablert av Otto I og det ble stadfestet av Otto II og hans medhjelpere. Otto IIs ekteskap med den bysantinske prinsesse Theophania viste seg å være til ulempe fordi den saksiske adelen følte at keiseren distanserte seg fra deres interesser. Blant Otto IIs viktigste rådgivere var det bare den saksiske biskop Dietrich I av Metz som hadde nære forbindelser til den gamle saksiske adelen. Hans andre rådgivere manglet støtte fra hertugene i imperiet. Erkebiskopen av Mainz, Willigis, som var utnevnt i 975 og som hadde vært Otto IIs rådgiver siden hans fars andre ekspedisjon inn i Italia i 960-årene, kom fra en ikke-adelig familie. Hildebald av Worms, som hadde blitt utnevnt til Otto IIs kansler i 977 og deretter til biskop i Worms i 979 var heller ikke fra en adelig familie.
Etter Otto IIs kroning oppsto gnisninger mellom keiseren og hans mor, Adelheid av Italia. Etter Otto Is død ble keiseren hele tiden ledsaget av sin mor. Men Otto IIs mor og hans kone Theophania mislikte den andres påvirkning av keiseren og dette forårsaket friksjon innen den keiserlige familien. Et siste møte mellom Otto II og Adelaide ble arrangert i pinsen 978, men uten at det ble oppnådd enighet. Uenigheten tvang Adelaide til å trekke seg tilbake til hertugdømmet Burgund (kongeriket Arles) og hun fikk der beskyttelse av sin bror kong Konrad av Burgund.
Konflikt med Henrik II
Otto II forsøkte stadig å skape fred mellom seg selv og etterkommerne etter sin onkel hertug Henrik I av Bayern. For å sikre innenrikspolitisk ro ga Otto II den 27. juni 973 sin fetter Henrik II, hertug av Bayern kontroll over de keiserlige slottene i Bamberg og Stegaurach. Dette var imidlertid ikke nok for den unge bayerske hertugen som ønsket å øke sin innflytelse i hertugdømmet Schwaben som hans far hadde fått av Otto den store. Dødsfallet til biskop Ulrich av Augsburg den 4. juli 973 brakte konflikten mellom søskenbarna til et klimaks. Uten å konsultere Otto II utnevnte Henrik II sin fetter Henrik I til ny biskop av Augsburg. Bispesetet Augsburg ble plassert på vestsiden av grensen mellom Schwaben og Bayern, på territoriet til Henrik IIs svoger Burchard III, hertug av Schwaben. Henriks utnevning av en biskop i et annet hertugdømme og uten keiserens godkjenning brakte ham i konflikt med både Otto II og Burchard III. Men ettersom Otto II ikke ønsket borgerkrig bekreftet han den 22. september 973 Henriks bispeutnevnelse.
Utnevnelsen av Otto som hertug av Schwaben ble av Henrik II sett på som et slag mot hans krav til imperiets trone og en svekkelse av hans anseelse. Han og hans rådgiver biskop Abraham av Freising konspirerte med hertugen av Polen, Mieszko I og hertugen av Böhmen Boleslaus II mot Otto II i 974. De historiske kildene beskriver ikke formålet for sammensvergelsen, men trolig har Henrik II prøvd å gjenopprette sin anseelse og å sikre sin posisjon som den nest mest innflytelsesrike mann i imperiet. Biskopen av Würtzburg, Poppo, fikk høre om konspirasjonen og krevde at Henrik II og hans tilhengere møtte for keiseren. De gjorde det og ble straffet med fengsel, Henrik II ble fengslet i Ingelheim og biskop Abraham i Corvey.
I 976 kom Henrik II tilbake til Bayern. Det er ikke kjent om han ble løslatt av Otto II eller om han rømte fra fengselet. Da han kom tilbake startet han et åpent opprør mot Otto II og krevde herredømme over imperiet for seg selv. Henrik II mobiliserte den saksiske adelen mot Otto II. Spesielt hadde han sterke forbindelser til markgreve Gunther av Merseburg, hertug Egbert den enøyde og Dietrich I av Wettin som alle var misfornøyd med Otto IIs etterlevelse av de saksiske tradisjonene. Som svar på opprøret ble Henrik II fratatt sitt hertugdømme og ble bannlyst. Deretter marsjerte Otto II med sin hær sørover til Bayern og beleiret Regensburg, Henrik IIs høyborg. Otto II hær brøt til slutt gjennom byens forsvarsverk, og tvang Henrik II til å flykte til Böhmen.
OGAE
OGAE (fransk: Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision, engelsk: General Organisation of Eurovision Fans, norsk oversettelse: Den allmenne organisasjonen av Eurovision-amatører) er et internasjonalt nettverk bestående av nasjonale fanklubber med interesse for Eurovision Song Contest. OGAE har rundt 10,000 medlemmer fordelt på 45 medlemsklubber i 50 land, inkludert Norge. Organisasjonen er politisk og kommersielt uavhengig.
17. etappe av Giro d’Italia 2022
17. etappe av Giro d’Italia 2022 gikk fra Ponte di Legno til Lavarone 25. mai 2022.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Konflikt med Henrik II
Med Henrik II detronisert i juli 976 kunne Otto II utstede vidtrekkende forordninger om omorganiseringen av de sørlige tyske hertugdømmer. Otto II reduserte hertugdømmet Bayern med nesten en tredjedel i utstrekning. På det konfiskerte bayerske territorium etablerte Otto II hertugdømmet Kärnten i Sør-Tyskland. Ved å frata Bayern i Verona-markene reduserte Otto II i betydelig grad de bayerske hertugenes makt i Nord-Italia. Otto II ga det reduserte hertugdømmet Bayern til sin slektning Otto, hertugen av Schwaben og utnevnte Henrik III, sønn av den tidligere bayerske hertug Berthold til hertug av Kärnten. Gjennom disse utnevnelsene fortsatte han sin politikk med å utnevne personer som ikke hadde noen politiske koblinger til Otto den store, og også personer som hadde gjort opprør mot ham.
17. etappe av Giro d’Italia 2022
Santiago Buitrago vant etappen.
OGAE
Bakgrunn
Organisasjonen ble grunnlagt i 1984 i Nyslott i Finland av Eurovision-tilhengeren Jari-Pekka Koikkalainen. Siden bredte OGAE seg til flere andre land, og den norske klubben ble grunnlagt i 1986.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Konflikt med Henrik II
Etter å ha avgjort sakene i Sør-Tyskland kunne Otto II igjen rette oppmerksomheten mot å ta Henrik II til fange. Etter en mislykket første invasjon i Böhmen, marsjerte Otto II til Böhmen nok en gang i august 977. Mens han var der brøt et nytt opprør ut i Bayern og den nyutnevnte hertug Henrik III sluttet seg til Henrik II og tvang Otto II til å returnere fra Böhmen. Godt hjulpet av hertugen av Schwaben og Bayern møtte Otto II opprørerne i Passau og etter en lang beleiring tvang han dem til underkastelse. Otto II den brakte opprørerne inn for Riksdagen i Quedlinburg 31. mars 978. Boleslaus II ble behandlet med ære og sverget lojalitet til Otto II. Mieszko I av Polen anerkjente også Otto IIs overherredømme. Henrik II var derimot ikke så heldig. Otto II satte ham i forvaring hos biskopen av Utrecht hvor han skulle forbli inntil Otto IIs død i 983.
OGAE
Bakgrunn
I utgangspunktet var OGAE-nettverket forbeholdt land som deltar eller har deltatt i Eurovision Song Contest. I 2004 ble imidlertid fans fra land utenfor konkurransen, som Kasakhstan, Sør-Afrika og USA inkludert i fellesklubben OGAE Rest of the World.
OGAE er en politisk og økonomisk uavhengig organisasjon og er registrert i Frankrike. Organisasjonen ledes av en president som velges av de nasjonale klubbene i nettverket. President per 2018 er Simon Bennett fra OGAE UK.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Konflikt med Henrik II
Mens Otto den store hadde benådet opprørske familiemedlemmer for sine forbrytelser, valgte Otto II en annen politikk. Han håpet i stedet å innordnet den bayerske linjen av ottonianerne under sin keiserlige autoritet. Henrik IIs fire år gamle sønn som også het Henrik ble sendt til Hildesheim for å studere til en geistlig karriere. Det ser ut som om Otto II mente å avslutte de bayerske ottonianernes sekulære kontroll over Bayern. Under en ny hertug ville Bayern forbli et avsidesliggende område av imperiet. Otto II skulle bare besøke hertugdømmet tre ganger i løpet av sin regjeringstid, alle gangene ledsaget av de militære.
OGAE
Bakgrunn
OGAE samarbeider også med EBU, og organisasjonens medlemmer får blant annet mulighet til å kjøpe fan-billetter til Eurovision Song Contest.
OGAE arrangerer hvert år fire ulike konkurranser: OGAE Song Contest, OGAE Second Chance Contest, OGAE Video Contest og OGAE Homecomposed Song Contest. Et av målene til OGAE er å øke forståelsen for nasjonal populærmusikk i Europa og verden for øvrig.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Krigen mot Danmark
I 950 hadde Otto den store beseiret kongedømmet Danmark og tvang den danske kong Gorm den gamle til å akseptere ham som sin overherre. Otto den store tvang også kongen og hans kronprins Harald Blåtann til å konvertere til kristendommen. Mens Otto den store regjerte hadde Danmark oppfylt alle sine forpliktelser og jevnlig betalt skatt til tyskerne. Da Harald ble dansk konge i 958 utvidet han riket sitt til å omfatte deler av Norge, og han ble konge der i 970 etter at Eirikssønnene var drept og Håkon Sigurdsson Ladejarl aksepterte jarletittelen under dansk konge. Med denne økte makten var den unge herskeren ikke lenger villig til å akseptere tysk overhøyhet over sitt rike. Sommeren 974 gjorde Harald opprør mot Otto I. Med støtte fra norske soldater, var Harald i stand til å krysse den danske grensen til Tyskland og beseiret tyske styrker stasjonert i Nord-Tyskland. Otto II angrep Haralds styrker, men den felles dansk-norske hær sto imot den tyske hæren. Om høsten da de norske allierte seilte nordover for å komme tilbake til Norge kunne Otto II slå Haralds styrker tilbake mot Danevirke og som et resultat av denne seieren kunne Otto II offisielt annektere Danmark inn i imperiet og forviste Harald Blåtann til Norge.
Krigen mot Frankrike
Før Henrik IIs borgerkrig i Sør-Tyskland brøt ut, fikk Otto II også konflikter i Vest-Tyskland. Brødrene Reginar IV, greve av Mons og Lambert I, greve av Louvain krevde at keiseren leverte tilbake sin konfiskerte arv i hertugdømmet Lorraine. Året før, i 958, hadde Otto den store forvist deres far Reginar III, greve av Hainaut, til Böhmen etter at han hadde forsøkt å gjøre opprør uten å lykkes. I 973 ga imidlertid Otto II tilbake de konfiskerte områdene. Nå da både Otto den store og hertug Reginar III var døde, så det ut til at Otto II ønsket en ny start overfor de to sønnene. Lambert I og Reginar IV kom tilbake til Lorraine i 973 for å vinne landet med makt. Etter å ha mislyktes innledningsvis forsøkte brødrene igjen i 976, denne gangen med støtte av kong Lothar av Frankrike. For å bidra til å roe ned situasjonen i vest utnevnte Otto II Charles, hans egen fetter og bror av Lothar, til hertug av Nedre Lorraine. Samme år utnevnte Otto II erkebiskopen av Trier, Egbert, til sin kansler.
OGAE
OGAE Norway
De første årene etter etableringen lå medlemstallet godt under hundre, og i 1993 hadde klubben rundt 80 medlemmer. Fra slutten av 1990-årene har klubben hatt et økende medlemstall, og med Alexander Rybaks seier i 2009 steg medlemstallet fra 293 til nærmere 500. Siden da har klubben stort sett ligget på rundt 500 medlemmer.
Den norske Grand Prix-klubben arrangerer medlemstreff to ganger i året, der det blant annet er avstemninger over årets deltakerlåter. Klubben samarbeider tett med NRKs Melodi Grand Prix-redaksjon og gir media informasjon og kommentarer omkring konkurransen.
Otto II av Det tysk-romerske rike
Krigen mot Frankrike
Otto IIs støtte til Charles gjorde imidlertid den franske kongen rasende fordi han betraktet hertugdømmet som sitt eget territorium. Charles og Lothar hadde en feide hvor Charles måtte flykte fra Frankrike etter å ha kommet med påstand om utroskap om Lothars kone. Charles flyktet til Otto IIs hoff og støttet Otto II i striden med frankerkongen. Til gjengjeld utnevnte Otto II Charles til hertug og lovet å støtte ham i hans krav på den franske tronen. Like etter dette slo Otto II ned Henrik IIs opprør i sør, og keiseren og hans kone Theophania kunne dra tilbake til den gamle hovedstaden Aachen i Lorraine. Mens den keiserlige familien oppholdt seg nær den franske grensen invaderte Lothar Lorraine og marsjerte mot Aachen. Under trusselen fra den franske hæren flyktet Otto II og Theophania først til Köln og deretter til Sachsen. Etter å ha hørt om den franske invasjonen tok Otto IIs mor Adelheid av Italia, som var Lothars svigermor (Lothar var gift med Otto IIs halvsøster Emma), parti for Lothar og flyttet til hoffet til sin bror kong Konrad av Burgund. Etter å ha okkupert Aachen i fem dager dro Lothar tilbake til Frankrike.
Otto II innkalte Riksdagen i midten av juli 978 i Dortmund. Der erklærte Otto II krig mot Frankrike og forberedte hæren til å marsjere vestover. I september 978 hevnet Otto II seg mot Lothar ved å invadere Frankrike med hjelp av Karl. Han møtte liten motstand på fransk territorium og herjet landet rundt Reims, Soissons og Laon. Otto II fikk da Teoderik I, biskop av Metz, til å krone Charles til konge av Frankrike. Lothar flyktet til den franske hovedstaden Paris og ble der beleiret av Otto II og Charles. Men sykdom i Otto IIs hær om vinteren og en fransk unnsetningsarme under Hugo Capet tvang Otto II og Charles til å heve beleiringen den 30. november og dra tilbake til Tyskland. Under retretten til Tyskland ble baktroppen i Otto IIs hær angrepet og slått av franske styrker og forsyningene ble konfiskert. Otto II åpnet fredsforhandlinger med den franske kongen og fred ble endelig inngått mellom Otto II og Lothar i 980. Otto II opprettholdt sitt krav på Lorraine mot å anerkjenne Lothars sønn Ludvig V av Frankrike som den rettmessige arving til den franske tronen.
Pavens politikk
Med et stabilt styre nord for Alpene og med en nyfødt arving kunne Otto II skifte fokus mot Italia. Situasjonen sør for Alpene var kaotisk. Pave Benedikt VI, som hadde blitt utnevnt av Otto I, hadde blitt satt i Castel Sant'Angelo-fengslet av romerne. Mens Otto II sendte en keiserlig representant, grev Sicco, for å få ham løslatt ble Benedikt VI myrdet i fengslet i 974 av Crescentius I og kardinal Franco Ferrucci. Kardinal Franco Ferrucci kronet deretter seg selv som Benedikt VIs etterfølger, som motpave Bonifacius VII. Et folkelig opprør førte imidlertid til at Bonifacius VII måtte flykte til Konstantinopel, dit han også tok med seg en stor skatt. I oktober 974 ble biskopen av Sutri, under ledelse av grev Sicco, valgt til pave Benedikt VII. Bonifacius VII var dermed ute av spillet om pavestolen.
I 979 var Benedikt VIIs posisjon som hersker i Roma truet, han ble tvunget til å trekke seg og måtte søke hjelp hos keiseren. Otto og Theophania aksepterte pavens bønn om bistand og forberedte seg på å dra sørover over Alpene. Otto II utnevnte Willigis, erkebiskopen av Mainz til regent over hele Tyskland i sitt fravær.
I oktober 980 ble imperiets domstol satt i Chiavenna og de første italienske delegasjoner ankom. Otto II ankom Italia i Pavia den 5. desember 980. I Pavia ble Otto II og hans mor, enkekeiserinne Adelheid av Italia forlikt etter en mangeårig bitter strid mellom Otto II og den franske kong Lothar II som var gift med Ottos halvsøster Emma av Italia. Før den keiserlige familien feiret jul sammen i Ravenna mottok Otto II den lombardiske jernkronen som konge av Italia. Etter nyttår flyttet Otto II imperiets domstol til Roma hvor den ankom 9. februar 981. Keiseren gjeninsatte pave Benedikt VII på pavestolen uten problemer. I Roma holdt Otto II en storslagen seremoni for å markere påsken. Den keiserlige familien fikk selskap av Otto IIs søster, abbedisse Matilda av Quedlinburg, kong Konrad av Burgund og hans kone, hertug (senere konge) Hugo Capet av Frankrike, Otto I, hertug av Schwaben og Bayern og andre høye sekulære og religiøse tjenestemenn fra Tyskland, Italia og Frankrike.
Otto II fortsatte å holde hoff i Roma og gjorde dermed byen til en keiserlig hovedstad hvor det vanket fyrster og adelsmenn fra alle deler av Vest-Europa.
Venetianske saker
Kontakten mellom imperiet og republikken Venezia ble gjenopptatt under Otto IIs regjeringstid. I 966 giftet dogen av Venezia, Pietro Candiano IV seg med en slektning av Otto I. Ekteskapet forbedret forholdet mellom imperiet og Venezia, noe som i 967 sikret en serie kommersielle avtaler til Venezia generelt og til Pietro IVs familie spesielt. Disse avtalene forsterket Venezias tilknytning til romerriket, noe som i stor grad provoserte den bysantinske keiser Johannes I fordi Venezia kontrollerte all sjøfarten og sjøveis handel mellom Vest-Europa og den bysantinske Levanten i øst.
Otto Is militære beskyttelse av Pietro IV sikret ham makt over Venezia til tross for hans autokratiske tendenser over den republikanske byen. I 973 døde imidlertid Otto I. Mens Otto II var opptatt med Henrik IIs opprør i Tyskland fant venetianerne en mulighet til å avsette Pietro IV. De fengslet dogen inne i Dogepalasset og venetianske adelsmenn satte fyr på bygningen. Men brannen spredte seg snart til Markuskirken, noe som resulterte i at store deler av byen brant. Dogen og hans sønn (som også het Pietro) ble drept i brannen, men kroppene deres ble senere gjenfunnet og respektfullt begravet. Pietro IVs yngste sønn, Vitale Candiano, overlevde imidlertid og flyktet til Otto IIs hoff i Sachsen med planer om å avsette den nye pro-bysantinske Dogen, Pietro Orseolo I.
Det brøt ut uro i Venezia i 980 mellom den pro-ottonianske Coloprinifamilien og den pro-bysantinske Morosinifamilien. Coloprinifamilien bønnfalt keiseren om støtte og Otto II som nå så en mulighet til å innlemme Venezia i imperiet, gikk med på dette. Da Otto II ankom Italia iverksatte han en handelsblokade mot republikken. Denne første embargoen hadde liten effekt, men Otto innførte en andre blokade i 983 som fikk store virkninger i den venetianske økonomien. Effektene var katastrofale nok til at de herskende venetianske familier ble tvunget til å overgi seg til Otto II, men da Otto II døde samme år førte ikke dette til noe.
Religiøs politikk
Otto II fulgte opp sin fars politikk med å gi økt innflytelse til kirken, spesielt klostervesenet og klostrene. Kirken og dens organer fungerte som støtte og stabiliserende faktor i imperiet. For å gjennomføre dette sørget Otto II for å styrke biskopenes juridiske integritet og økonomiske uavhengighet fra den sekulære adelen. Ottonianerne hadde spesiell tilknytning Memleben i Sachsen hvor både Otto IIs far Otto I og bestefar Henrik I av Sachsen hadde dødd. Otto II og hans kone Theophania hevet den åndelige betydningen av byen ved å etablere et benediktinerkloster der: Memlebenklosteret. På kort tid ble Memlebenklosteret et av de rikeste og mest innflytelsesrike av imperiets klostre. Disse tiltakene og den uvanlige størrelsen på klosteret kan indikere at Memleben hadde vært ment som et mausoleum for de ottonianske herskerne.
Etter å ha slått ned opprøret fra hertug Henrik II i 977-978 – et opprør som gikk under betegnelsen De tre Henrikers opprør (War of the Three Henries) på grunn av lederne Henrik II av Bayern, biskop Henrik I av Augsburg og  hertug Henrik (I) av Bayern og (III) av Kärnten – brukte Otto II klosteret som rettssal mot forræderne. Mens Otto I bare hadde grunnlagt ett kloster (som senere ble omgjort til katedralen i Magdeburg) i løpet av sine 37 år ved makten, hadde Otto II etablert minst fire klostre: Memleben, Tegernsee, Bergen og Arneburg. Klostervesenet ble en viktig del av Otto IIs politikk og han ga klostrene viktige politiske funksjoner.
Otto II ansatte munker som sine øverste politiske rådgivere, blant annet Ekkehard I og Majolus av Cluny. En av de viktigste slike munker var Johannes Philagathos (den fremtidige motpave Johannes XVI). Johannes, som var av gresk avstamning, var personlig kapellan for Otto IIs kone Theophania, som fulgte henne da hun reiste fra Konstantinopel for å gifte seg med Otto II. Otto II utnevnte ham som sin kansler 980-982 sammen med abbeden i Nonantolaklosteret. Etter Otto IIs død i 983 utnevnte Theophania, som da var regent for sønnen Otto III, Johannes til hans veileder. Hun skulle senere utnevne Johannes til biskop av Piacenza og ønsket å sende ham til Konstantinopel for få i stand et arrangert ekteskap mellom Otto III og en bysantinsk prinsesse.
Ekspansjon mot sør
Ottonianernes militære sjef i det sentrale og sørlige Italia hadde lenge vært den lombardiske leder Pandulf (Pandulf Ironhead). Han var opprinnelig utnevnt av Otto I til prins av hertugdømmet Benevento og fyrstedømmet Capua i 961 og førte på keiserens vegne krig mot bysantinerne og utvidet keiserdømmet til å omfatte hertugdømmet Spoleto i 967. Under Otto II fikk Pandulf også innlemmet fyrstedømmet Salerno i 978 i imperiet. Dermed var alle de tre sørlige lombardiske distriktene Benevento, Capua og Salerno innlemmet i romerriket. Som vasall av Otto II hersket Pandulf over et område som strakte seg fra Toscana i nord og til Tarantobukta i sør.
Med Pandulfs død i 981 mistet Otto II av en av sine viktigste løytnanter. Pandulfs eiendommer ble delt mellom hans sønner, men det oppsto snart krangel mellom de lokale lombardiske fyrster. Pandulfs eldste sønn Landulf IV av Benevento overtok Capua og Benevento mens hans yngste sønn Pandulf II av Benevento fikk Salerno. Etter å ha hørt om Pandulfs død reiste Otto II sørover fra Roma for å innsette Thrasimund IV som hertug av Spoleto. Deretter fikk Pandulfs nevø Pandulf II av Benevento territoriet Benevento da Otto II delte opp Landulf IVs territorium slik at Landulf IV bare fikk beholde Capua. Hertug Manso I av Amalfi avsatte til slutt Pandulf II helt i Salerno i 982.
I løpet av 982 kollapset hele det riket som hadde vært styrt av Pandulf, og dette svekket Otto IIs posisjon mot bysantinerne. Bysantinerne hevdet fortsatt suverenitet over de lombardiske fyrstedømmer og mangel på en sterk leder tillot bysantinerne å gjøre innhugg lenger nord. Otto II forsøkte ved flere anledninger å gjenforene de lombardiske fyrstedømmene politisk og kirkelig i imperiet etter Pandulfs død. Selv om han ikke lyktes i å beseire Manso i Salerno oppnådde likevel Otto II til slutt fått anerkjennelse fra alle de lombardiske fyrstedømmene.