cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl W. Richter
Nedskyting av MiG
21. september 1966 fløy Richter som «Ford 03», en av lederne av formasjonen, et tok for å søke etter SAM-baser nord for Haiphong. Mens han forberedte seg på å beskyte en base la han merke til to MiG-17 som passerte en del av formasjonen mellom en mile og to lengre ute. Richter valgte å nærme seg fienden sammen med sin vingmann, og vurderte situasjonen. Etter å ha sluppet rakettene, gikk han etter fienden som han angrep med sin 20mm-kanon.
Richter fikk inn flere treff, og når han slapp opp for ammunisjon brakk MiGens ene vinge av. Piloten unnslapp ved å skyte seg ut, noe Richter senere sa følgende om:
Karl Richter var den inntil da yngste amerikanske piloten som hadde skutt ned en MiG, bare 23 år gammel. Han ble kalt til Saigon kort tid etter for å motta personlige gratulasjoner fra Seventh Air Forces øverste sjef, løytnantgeneral William W. Momyer. Senere sendte Sør-Vietnams statsminister Nguyễn Cao Kỳ ham en personlig invitasjon til en fest nyttårsaften 1966 i den Vietnamesiske klubben for offiserer i luftforsvaret. Under denne festen hadde han statsministerens frue til bords, og Nguyễn Cao Kỳ overrakte ham Vietnams Distinguished Service Medal.
Da han passerte 100 oppdrag søkte løytnant Richter tillatelse til å fly 100 til. Han mente at kamperfaringen hans burde benyttes videre i krigen.
20. april 1967 ledet han en formasjon F-105 som ødela eller forhindret flere fiendtlige luftvern- og SAM-bemanninger i å åpne ild. Dette ga angrepsstyrken mulighet til å ødelegge et viktig jernbane-mål, selv om de lå under sterk fiendtlig ild og været var til hinder for navigasjon. Richter ble tildelt Air Force Cross for heltemot og god flyvning under denne operasjonen.
Det siste toktet
28. juli 1967 hadde Richter begynt på sin andre «tour of duty» i Vietnam, og fløy han et treningstokt med en nyankommet pilot vest for Dong Hoi. Ved en bro ville Richter vise den nyankomne hvordan en angrep et slikt mål. Han ba da vingmannen forbli i høyden og se hvordan et slikt angrep ble foretatt, før Richter selv fløy mot broen. Hans F-105 ble truffet av fiendtlig flak og han måtte skyte seg ut over et område preget av karst-«pigger» (kalksten). Vingmannen så fallskjermen løse seg ut som den skulle, og signaler fra Richters radiopeilesender ble fanget opp av et redningshelikopter. Da helikopteret fant ham var han meget sterkt skadet, trolig etter å ha truffet en karstformasjon. Karl Richter døde ombord i redningshelikopteret på vei til sykehuset.
Ettermæle
Da han døde hadde løytnant Richter fløyet 198 offisielt dokumenterte tokt over Nord-Vietnam, fler enn noen annen pilot. Etter at han døde skal nærmere undersøkelse av hans loggbøker ha vist at han allerede hadde passert 200 tokt, men dette er ikke offisielt bekreftet.
Trekantfart
Trekantfart, trekanthandel eller triangelfart betyr at skip trafikkerer en trekantrute, men begrepet brukes som regel om en bestemt trekantrute i Atlanterhavet, 1700-tallets fart mellom Europa, Afrikas vestkyst og Karibia. Denne type skipsfart og handel ble drevet av de fleste europeiske sjøfartsnasjoner. Mer konkret gikk denne farten ut på å transportere varer fra Europa til Vest-Afrika for salg der, kjøpe slaver som ble transportert over Atlanterhavet til Karibia eller andre steder i Sør- eller Nord-Amerika (se den transatlantiske slavehandelen), og så transportere sukker, bomull, tobakk, fargetre, mahogny m.m. hjem til Europa.
Bakgrunn
For skipene hadde denne farten to fordeler. Det ene var at man seilte med naturkreftene vind og strøm hele veien rundt, passatvinden mot Afrika, med den ekvatoriale strøm vestover mot Amerika og med vestavinden og Golfstrømmen tilbake til Europa. Den andre fordelen var at man hadde last hele den lange veien rundt i trekanten, det ga fortjeneste og man slapp å ta om bord ballast av sand og jord. Det var imidlertid også en mengde skip i dette handelssystemet som spesialiserte seg på enkelte ruter; særlig kunne dette være aktuelt for skip som ble brukt i transatlantisk slavehandel. Enkelte av disse skipene ble så «ødelagt» av slavenes etterlatenskaper (o.a.) under transporten at de knapt var brukbare til annet. Et viktig poeng var også at slike skip fikk et negativt rykte etter hvert som motstanden mot slavehandelen begynte å spre seg på slutten av 1700-tallet. Trekanthandelen var ifølge professor Rolf Hobson ekstremt lukrativ.
Av europeiske byer som særlig er forbundet med trekantfarten er Liverpool den viktigste. Danmark-Norge gjorde seg også gjeldende i denne farten, med Vestindisk-guineisk Kompagni i København, handelsfort på Gullkysten og kolonier med sukkerplantasjer i Karibia, Saint Croix, Saint Thomas og Saint John. Det danske slaveskipet «Fredensborg» forliste 1. desember 1768 ved Tromøy utenfor Arendal etter å ha gjennomført nesten en hel runde i trekantfarten. Vraket ble funnet av dykkere i 1974. En av dykkerne, Leif Svalesen har seinere arbeidet med å dokumentere skipets virksomhet og sammenhengen det inngikk i.
Trekanthandelen over Atlanterhavet illustrerer hvordan Europa, Afrika og Amerika ble vevd tett sammen i et økonomisk verdenssystem. Men den atlantiske trekanthandelen hadde også sine forbindelser til Asia. Fra India hentet britiske skip bomullstøyer for videre salg i Afrika, ettersom det ikke var noe annet sted i verden hvor det det ble lagd så gode og billige stoffer. Og uten sølv fra Mexico og Bolivia ville ikke europeiske land hatt penger til å kjøpe varer for i Kina.
Pilfort de Rabastens
Han ble kreert til kardinal 20. desember 1320 av pave Johannes XXII.
Jagodina
Jagodina (serbisk : Јагодина, ) er en by som ligger ved elven Belica i det sentrale Serbia, 136 km sør for Beograd. Byen er også senter for distriktet Pomoravlje i Serbia.
Byen ble først nevnt i 1399 som Jagodna. Navnet Jagodina betyr «Jordbærby». Fra 1946 til 1992 ble byen kalt «Svetozarevo» (Светозарево) etter en serbisk sosialist fra 1800-tallet ved navn Svetozar Marković. Da serberne gjorde opprør mot den osmanske undertrykkelsen gjennom flere århundrer ble Jagodina åsted for flere harde kamper gitt byens strategiske betydning sentralt i Serbia. Etter osmanenes nederlag og ny etablering av Kongedømmet Serbia fikk Jagodina en periode av industriell og sivil blomstring. Etter den andre verdenskrig ble byen tungt industrialisert og gikk gjennom en periode av planlagt utvidelse og vekst innenfor det kommunistiske Jugoslavia.
Thrasybulos
Thrasybulos (gresk: Θρασύβουλος, «modig–viljet», død 388 f.Kr.) var en athensk strategos og demokratisk leder. I det oligarkiske kuppet i Athen i 411 f.Kr. valgte de prodemokratiske sjømennene ved Samos ham til general og gjorde ham til den øverste lederen for den vellykkede demokratiske motstanden til kuppet. Som general var han ansvarlig for å kalle tilbake den kontroversielle Alkibiades fra eksil, og de to arbeidet mye sammen de neste årene. I 411 og 410 ledet Thrasybulos sammen med Alkibiades og andre den athenske flåten til flere kritiske seiere.
Personliv og tidlig karriere
Nesten ingenting er kjent om Thrasybulos' bakgrunn eller hans tidlige liv. Hans far het Lykos, og han tilhørte demen Steiria i Athen. Han ble antagelig født mellom 455 og 441 f.Kr., selv om en dato så sent som i 430–årene ikke kan utelukkes. Han var gift og hadde to barn. Flere fakta gjør det klart at han var fra en velstående familie: Han hadde embetet trirark som involverte betydelige personlige utgifter, ved flere anledninger, og i det 4. århundre f.Kr. kunne hans sønn betale en betydelig bot på 10 talenter.
Thrasybulos var innen 411 etablert som prodemokratisk politiker, slik hendelsene som nevnes nedenfor vil gjøre tydelig. Han nevnes ikke før denne tiden i noen kilder. Som politiker talte han for flere ulike politikker i løpet av sin karriere. Han var talsmann for athensk imperialisme og ekspansjonisme og sterk tilhenger av Perikles' demokrati. Han ser ikke ut til å utmerket seg som offentlig taler, men Plutark bemerker at han hadde «den kraftigste stemmen blant athenerne.» I perioden han hadde innflytelse innen demokratiet, ser det ut til at han ledet det som i dag vil kalles en populistisk fraksjon.
Kuppet i 411 f.Kr.
En massiv athensk ekspedisjonsstyrke ble i 413 fullstendig utslettet på Sicilia. I etterkant av dette nederlaget befant Athen seg i en krise som var uten sidestykke på den tiden. Byer i dets egeiske imperium begynte å gjøre opprør, og en peloponnesisk flåte seilte for å hjelpe dem. Athen forsøkte å begrense krisen ved å tappe sine reservemidler for å gjenoppbygge flåten og sendte alle skip byen hadde for å etablere en fremrykket marinebase ved Samos.
I denne generelle kriseatmosfæren begynte aristokratene i Athen som lenge hadde ønsket å kaste demokratiet, å agitere offentlig for endring i styresmakten. De dannet en konspirasjon for å gi et oligarki makten i Athen. Deres plan inkluderte å kalle tilbake Alkibiades som hadde blitt sendt i eksil av den demokratiske styresmakten. Disse oligarkene satte i gang sine planer ved Samos, hvor de lyktes i å oppmuntre et antall samoiske oligarker til å begynne en lignende konspirasjon.
Moderne historikere er ikke enige i Thrasybulos' involvering i dette komplottet. Donald Kagan har foreslått at Thrasybulos var en av de grunnleggende medlemmene til planen og var villig til å støtte et moderat oligarki, men ble fremmedgjort av de ekstreme handlingene til konspirasjonsmedlemmene. R.J. Buck fastholder derimot at Thrasybulos antagelig aldri var involvert i komplottet, muligens fordi han var fraværende fra Samos da det ble satt i gang.
Da konspiratørene returnerte til Athen, lyktes de i å gjøre slutt på det demokratiske styret og innsatte et oligarki med 400 herskere. Men ved Samos gikk ikke kuppet like problemfritt. Samoiske demokrater fikk høre om konspirasjonen og informerte fire innflytelsesrike athenere, generalene Leon og Diomedon, Thrasybulos og Thrasyllos som på den tiden var hoplitt i rekkene. Med støtte fra disse mennene og generelt de athenske soldatene, klarte de samoiske demokratene å beseire konspiratørene da de forsøkte å ta makten.
Det ble sendt et skip til Athen for å informere om denne suksessen mot oligarkene. Men da det ankom, ble mannskapet arrestert, siden nyheter om en demokratisk seier langt fra var velkommen i den nye oligarkiske styresmakten. Da hæren hørte om dette, avsatte de sine generaler og valgte nye generaler som det ble antatt var mer faste i sin støtte for demokratiet, blant disse var Thrasybulos og Thrasyllos. Hæren hevdet at de ikke hadde gjort opprør fra byen, men at byen hadde gjort opprør fra dem, og var fast bestemt på å stå fast ved demokratiet mens de fortsatte krigen mot Sparta.
Noe av det første Thrasybulos gjorde som general, var å sørge for at Alkibiades ble kalt tilbake, en politikk som han hadde støttet siden før kuppet. Han overtalte sjømennene til å støtte sin plan, seilte for å hente Alkibiades og førte ham til Samos. Målet for denne politikken var å vinne Persias støtte fra spartanerne, siden det ble antatt at Alkibiades hadde stor innflytelse hos Tissafernes. Alkibiades ble valgt som general sammen med Thrasybulos og de andre. Kort tid etter dette, etter opprøret til Évvia, ble styret til de 400 i Athen kastet og erstattet av et bredere oligarki som til slutt måtte vike for demokratiet.
I ledelsen
I månedene som fulgte disse hendelsene, ledet Thrasybulos den athenske flåten i flere betydelige trefninger. I slaget ved Cynossema ledet han en av flankene til flåten og forhindret et athensk nederlag ved å utvide sin flanke for å forhindre omringelse. Slaget endte med athensk seier. Kort tid etterpå ledet Thrasybulos igjen en av flankene til den athenske flåten i slaget ved Abydos som ble nok en athensk seier.
Thrasybulos hadde igjen kommandoen over en skvadron i den athenske flåten i slaget ved Kyzikos som var en strålende athensk seier. I dette slaget trakk athenerne den spartanske flåten ut i forfølgelse ledet av Alkibiades. Da spartanerne hadde kommet et godt stykke fra land, dukket to skvadroner under Thrasybulos og Theramenes opp bak dem og avskar deres retrettmuligheter. Spartanerne ble tvunget til å flykte til nærmeste strand hvor Alkibiades gikk i land med sine menn i et forsøk på å ta de spartanske skipene. Men spartanerne begynte med hjelp fra en persisk hær å drive denne athenske styrken til sjøs. Da han så dette, gikk Thrasybulos i land med sin egen styrke for å lette trykket på Alkibiades, og han beordret samtidig Theramenes til å slutte seg til de athenske landstyrkene i nærheten og ta dem med for å forsterke sjømennene og marinesoldatene på stranden. Spartanerne og perserne ble overveldet av ankomsten til flere styrker fra flere retninger, ble beseiret og drevet bort. Athenerne erobret alle de spartanske skipene som ikke ble ødelagt.
Thrasybulos hadde fortsatt kommandoer i 409 og 408, men det er vanskelig å spore hans handlinger. Det ser ut til at han brukte mye tid i felttog i Thrakia og tok tilbake byer og gjenopprettet skattestrømmen fra regionen. Han var i 407 i ledelsen for en flåte som ble sendt for å beleire Fokaia. Men denne beleiringen måtte avsluttes etter at spartanerne under Lysander beseiret athenernes hovedflåte i slaget ved Notion. Dette nederlaget førte til Alkibiades' fall og hans eksil. Thrasybulos ble enten fjernet fra kommandoen på stedet av Alkibiades eller ikke gjenvalgt da hans periode gikk ut. Han var uansett uten embete fra da av og til krigen sluttet.
Pierre Le Tessier
Pierre Le Tessier (født ca. 1255, død april 1325) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 20. desember 1320 av pave Johannes XXII.
Thrasybulos
De tretti tyrannene
Etter et nederlag i slaget ved Aigospotamoi ble Athen i 404 tvunget til å overgi seg, og Peloponneskrigen var slutt. I etterkant av denne overgivelsen innsatte den spartanske navarken Lysander et strengt oligarkisk styre i Athen som ble kjent som de Tretti tyranner. Dette styret henrettet et antall borgere og tok fra alle unntatt noen få deres rettigheter. Dette ble etterhvert så ekstremt at selv den moderate oligarken Theramenes kom på kant med styresmakten og ble henrettet. I frykt for sine liv flyktet tallrike athenere til Theben.
Thrasybulos hadde vært en av de første til å motsette seg oligarkiet og ble sendt i eksil til Theben kort tid etter at det kom til makten. Der ble han ønsket velkommen og fikk støtte av den thebanske lederen Ismenias og hans tilhengere som hjalp ham i forberedelsene for hans tilbakereise til Athen. Han ledet i 403 en styrke på 70 eksilanter for å ta Fyle, en forsvarsstilling på grensen mellom Attika og Boeotia. En storm forhindret styrkene til de tretti fra å kaste ham ut umiddelbart, og tallrike landsforviste strømmet til for å slutte seg til ham. Da den spartanske garnisonen i Athen støttet av athensk kavaleri ble sendt for å angripe ham, ledet Thrasybulos sin styrke som nå var på 700 menn, i et overraskelsesraid midt på dagen mot deres leir, drepte 120 spartanere og fikk resten til å flykte.
Fem dager senere ledet han sin styrke som allerede hadde vokst til det punkt at han kunne etterlate 200 menn ved Fyle og ta med seg 1000 menn, til Pireus, Athens havn. Der befestet han Munykia, en høyde som dominerte havnen, og ventet på det kommende angrepet. Styrkene til de tretti, støttet av den spartanske garnisonen, marsjerte til Pireus for å angripe ham. Thrasybulos og hans menn var tallmessig underlegne i forholdet 5 til 1, men holdt en overlegen stilling og trakk antagelig nytte av misnøye i rekkene til oligarkene. I slaget fikk eksilantene oligarkenes styrke til å flykte og drepte Kritias, lederen for de tretti.
Etter denne seieren, flyktet resten av de tretti til Eleusis, og oligarkene inne i Athen begynte å krangle seg i mellom. Nye ledere ble valgt, men de klarte ikke å ta seg av Thrasybulos og ble tvunget til å sende etter hjelp fra Sparta. Men fra Sparta kom nå ikke den aggressive Lysander, men den mer konservative Pausanias. Pausanias' styrke beseiret så vidt Thrasybulos' menn, men bare med stor møye, og han var ikke villig til å legge press på saken og ordnet en avtale mellom Thrasybulos styrker og oligarkene i byen. Demokrati ble gjeninnsatt, mens de oligarkene som ønsket å trekke seg tilbake til Eleusis, gjorde det. Thrasybulos presset gjennom en lov som gav amnesti til alle med unntak av noen få av oligarkene. Dermed forhindret han brutale hevnaksjoner fra de seirende demokratene. For sine handlinger ble Thrasybulos gitt en olivenkrone av sine landsmenn.
Senere handlinger
I det gjeninnsatte demokratiet som ble etablert i 403, ble Thrasybulos en betydelig leder med mye prestisje, selv om han snart ble etterfulgt som statsleder av Arkinos. Therasybulos ser ut til å ha vært talsmann for en mer radikal demokratisk politikk enn befolkningen var villig til å akseptere på den tiden. Han ønsket å gjeninnføre lønn for politisk tjeneste og forsøkte å utvide borgerskapet til alle metoiker og utlendinger som hadde kjempet sammen med ham mot de tretti. Han var innledningsvis forsiktig for ikke å fornærme Sparta, men da persisk støtte ble tilgjengelig ved utbruddet av Korintkrigen, ble han talsmann for aggressive handlinger. Det ser ut til at det var på denne tiden han nådde høyden i athensk politikk. Han satte i gang gjenoppbyggingen av de lange murene som ble ødelagt på slutten av Peloponneskrigen, og ledet athenske kontingenter i slaget ved Nemia og Koroneia. men disse to nederlagene skadet hans politiske makt, og han ble erstattet som statsleder av Konon. Konons seier i slaget ved Knidos gjorde slutt på Spartas drøm om et maritimt imperium.
Fremskrittene Thrasybulos gjorde i dette felttoget ble snart reversert av persisk intervensjon. De var alarmert av at noe som minnet om det athenske imperiet plutselig dukket opp. Det gamle athenske imperiet hadde drevet dem fra Egeerhavet i det 5. århundret, derfor begynte perserne å støtte Sparta, og en persisk flåte var snart i Hellespont der de truet Athens kornforsyninger. Det ble raskt inngått en fredsavtale på samme betingelser som athenerne hadde avslått i 392. Thrasybulos' felttog som selv om det var imponerende vellykket i å spre athensk innflytelse, hadde liten langvarig effekt, siden de fikk Persia til å tvinge athenerne til å gi opp det de hadde skaffet seg.
Vurdering
Thrasybulos ble vidt anerkjent som en suksessrik militær kommandant. De fleste betydelige antikke historikere gav ham noe av æren for de dramatiske athenske seirene til Alkibiades i 411, men noen få, slik som Cornelius Nepos, påpekte den avgjørende rollen som Thrasybulos spilte i disse slagene. Nyligere historikere som Donald Kagan og R.J. Buck heller også mot denne analysen og peker på den rolle Thrasybulos spilte i utformingen av athensk strategi i alle disse slagene, og spesifikt til det avgjørende grep han tok ved Kyzikos og som reddet Alkibiades' styrke fra å bli knust. Han vendte et potensielt athensk nederlag til en strålende seier. R.J. Buck har foreslått at Thrasybulos led under en «antidemokratisk tradisjon i antikk historiografi,» som førte til at mange forfattere minimaliserte bedriftene til en av demokratiets sterkeste forsvarere.
Gjennom sin karriere forsvarte Thrasybulos demokratiet i Athen mot dets motstandere. Han var en av de få innflytelsesrike borgere som samoierne stolte på til å forsvare sitt demokrati og som flåten valgte til å lede den gjennom den vanskelige tiden med konflikten mot de fire hundre. Thrasybulos risikerte senere livet i sin motstand mot de tretti tyrannene da få andre gjorde dette, og hans handlinger førte til at demokratiet raskt ble gjeninnsatt. Cornelius Nepos sa at «denne edleste handlingen, er alene Thrasybulos' verk. For da de tretti tyranner, utnevnt av lakedaimonierne, holdt Athen undertrykket i en tilstand av slaveri og hadde delvis sendt i eksil fra sitt land og delvis dømt til døden et stort antall av borgere viss lykke hadde spart i krigen og hadde delt deres konfiskerte eiendom mellom seg, var han ikke bare den første, men også den eneste i denne samlingen som erklærte krig mot dem.» John Fine peker på mildheten som Thrasybulos og de andre demokratene etter seieren viste ovenfor de tretti som et nøkkelbidrag for å reetablere et stabilt styre i Athen. Mens mange bystater i den greske verden brøt sammen i sykluser av borgerkrig og hevnaksjoner, forble Athen forent og demokratisk uten avbrytelse frem til slutten av det 3. århundre f.Kr., og demokratiet, selv om det ble avbrutt flere ganger av erobring eller revolusjon, fortsatte der til romersk tid, flere århundre senere.
Dermed vant Thrasybulos lovprisning som athensk patriot og fast, prinsipiell demokrat. Han har derimot blitt kritisert av moderne historikere for ikke å anerkjenne at Athen i det 4. århundre f.Kr. ikke kunne opprettholde en imperialistisk politikk. R.J. Buck foreslår at Thrasybulos som ble voksen mens demokratiet og imperiet under Perikles var på sin høyde, aldri aksepterte at det ødeleggende tapet Athen led i Peloponneskrigen gjorde at de tidene ikke kunne komme tilbake.
Thrasybulos var en dyktig general, særlig i marin krigføring, og en brukbar taler, men ble jevnlig overskygget eller skjøvet til side av mer karismatiske eller spektakulært vellykkede ledere. Buck har sammenlignet han med Winston Churchill, en annen forkjemper for imperialistisk politikk som fastholdt sin tro etter at historien hadde vendt seg mot ham og som hadde sin mest innflytelsesrike tid i sitt lands mørkeste time. Gjennom to tiår med innflytelse, enten i eller utenfor lederskapet, forble Thrasybulos en fast forkjemper for tradisjonelt athensk imperialistisk demokrati, og han døde i kampen for den samme sak som han talte for da han først dukket opp i 411.
Giovanni Coppa
Giovanni Coppa (født 9. november 1925 i Alba i Italia, død 16. mai 2016 i Roma) er en av Den katolske kirkes kardinaler. Han er emeritert erkebiskop tilknyttet det pavelige diplomati og den romerske kurie. Han var i mange år protokollsjef for Pavestolen. I 1990 ble han nuntius i Tsjekkoslovakia/Tsjekkia (1993–2001).
Han ble presteviet i 1949. Under annet Vatikankonsil arbeidet latineksperten og litteraturvitenskapsmannen Coppa som oversetter.
Hans tittelkirke som kardinal var San Lino.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Emmy Sonnemann
Emma Johanna Henny Sonnemann (født 24. mars 1893 i Hamburg i Tyskland, død 8. juni 1973 i München) var en tysk skuespiller, gift med den nazistiske lederen Hermann Göring.
Bakgrunn
Sonnemann var datter av en rik kjøpmann i Hamburg, som den yngste av fem barn, og fikk skueaspillerutdannelse hos Leopold Jessner i Hamburg. Hun arbeidet som skuespiller i Hamburg, München, Wien, Stuttgart og ved nasjonalteatret i Weimar.
Hun ble Emmy Köstlin da hun i 1916 giftet seg med skuespilleren Karl Köstlin, men de ble senere skilt.
Ekteskap med Hermann Göring
Sonnemann var gift med Hermann Göring i årene 1935 til 1946. Da de giftet seg var Adolf Hitler til stede som forlover. Göring og Sonnemann fikk datteren Edda sammen, født 2. juni 1938.
Emmy Göring fungerte som Hitlers vertinne ved en rekke offisielle sammenhenger i tiden fram til andre verdenskrig. Som hustru til en av Tysklands rikeste og mektigste menn, nøt hun en sjelden luksustilværelse til langt inn i krigen og tilbrakte tiden på ektemannens slott og herskapsboliger i Østerrike, Tyskland og Polen. Hun var en av de store mottakerne av kunst som ble konfiskert av nazistene fra jøder og andre de anså som sine fiender. Datterens fødsel ble feiret ved at mannen beordret 500 fly fra Luftwaffe til å fly over Berlin.
Etter andre verdenskrig ble Emmy Sonnemann dømt for sin kontakt med det nazistiske styret til et års fengsel, samt yrkesforbud ved film og teater i fem år, samt at 30 % av hennes eiendommer ble konfiskert.
Da ektemannen døde i Nürnberg bodde hun og datteren i en rom roms hytte uten innlagt vann eller elektrisitet, og hun eide kun to kjoler. Da hun ble løslatt, fikk hun tak i en nybygget leilighet i Berlin, hvor hun bodde resten av livet.
Mallet
Mallet er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Sikhote-Alin-meteoritten
Sikhote-Alinmeteoritten er en jernmeteoritt som falt ned i Sikhote-Alinfjellene i Russland 12. februar 1947. Den er blant de største meteorittnedslagene i nyere historie.
Historie
Rundt 10:30 på formiddagen den 12. februar 1947 observerte øyenvitner i Sikhote-Alinfjellene i Primorskij kraj i Russland en stor bolide, med en lysstyrke sterkere enn Sola, som kom fra nord og falt i en vinkel på rundt 41 grader. Det skarpe lyset og den øredøvende lyden fra fallet ble observert i en sirkel på tre hundre kilometer rundt nedslagspunktet, ikke langt fra Lutsjegorsk og omtrent 440 kilometer nordøst for Vladivostok. Et røykspor, estimert til å være 32 kilometer langt, hang igjen på himmelen i flere timer etterpå.
Da meteoritten kom inn i atmosfæren, med en hastighet på rundt 14 km/s, begynte den å bryte opp. I en høyde på rundt 5,6 km gikk det største fragmentet i oppløsning i en voldsom eksplosjon.
20. november 1957 utga Sovjetunionen et frimerke i anledning 10-årsjubileet for Sikhote-Alinmeteoritten. Det viser et maleri av Pjotr Ivanovitsj Medvedev, en russisk kunstner som var vitne til nedslaget. Han satt ved sitt vindu, i ferd med å begynne på en skisse, da ildkula dukket opp, og han begynte umiddelbart å tegne det han så.
Meteoritten
Ettersom meteoritten falt ned om dagen ble den observert av mange øyenvitner. Evaluering av data fra disse observasjonene gjorde det mulig for Vasilij Fesenkov, som da var leder for meteorittkommitteen i det Sovjetiske vitenskapsakademi, å estimere meteoroidens bane før den traff Jorda. Denne banen var ellipseformet, med det fjerneste punktet fra Sola i asteroidebeltet, i likhet med mange andre mindre himmellegemer som krysser jordas bane. En slik bane ble sannsynligvis forårsaket av kollisjoner innen asteroidebeltet.
Sikhote-Alinmeteoritten var et massivt nedfall. Størrelsen på meteoroiden er blitt estimert til like under 900 tonn. Krinov estimerte massen i nedslagsøyeblikket til rundt 70 tonn. Et nyere estimat av Tsvetkov (og andre) fastslår massen til rundt 100 tonn. Det er gjenfunnet eksemplarer av meteoritten med en samlet vekt på over 28 tonn.
EM i friidrett 1962 – Høydehopp kvinner
Dette er de offisielle resultatene for øvelsen Høydehopp damer ved EM i friidrett 1962 i Beograd, Jugoslavia.
Sikhote-Alin-meteoritten
Meteoritten
Nedslagsfeltet for denne meteoritten dekte et elliptisk område på cirka 1,3 km². Noen av fragmentene dannet kratere, rundt 120 ble funnet, hvorav det største var 26 meter i diameter og 6 meter dypt. Fragmenter av meteoritten ble også drevet inn i trær i nedslagsfeltet.
Final Fantasy Chronicles
Final Fantasy Chronicles er en samlepakke med Squares konsollrollespill Final Fantasy IV og Chrono Trigger utgitt på PlayStation i Nord-Amerika 29. juni 2001. TOSE porterte begge spillene fra SNES. Final Fantasy IV og Chrono Trigger hadde også blitt utgitt tidligere på PlayStation i Japan i henholdsvis 1997 og 1999. Flere bonuser ble lagt til spillene, som gallerier, oversikt over monstre og en åpningsvideo for Final Fantasy IV så vel som anime-filmer for Chrono Trigger.
Sikhote-Alin-meteoritten
Meteoritten
Sikhote-Alinmeteoritten er klassifisert som en jernmeteoritt tilhørende den kjemiske gruppen IIAB, og med en grov oktahedritt-struktur. Den består av rundt 93 % jern, 5,9 % nikkel, 0,42 % kobolt, 0,46 % fosfor og 0,28 % svovel, med spormengder av germanium og iridium. Mineraler som ble funnet inkluderer taenitt, plessitt, troilitt, kromitt, kamasitt og schreibersitt.
EM i friidrett 1962 – Høydehopp kvinner
Norge var ikke representerte i øvelsen.
Sikhote-Alin-meteoritten
Eksemplarer
Eksemplarene som er funnet av Sikhote-Alinmeteoritten består hovedsakelig av to typer : Den første typen brakk sannsynligvis løs fra hovedobjektet i en tidlig fase av fallet. Disse bitene karakteriseres av regmaglypter (hull som minner om tommelavtrykk) i overflaten på hvert eksemplar. Den andre typen er fragmenter som enten ble revet løs under eksplosjoner i atmosfæren, eller sprengt i stykker ved sammenstøtet med den frosne bakken. Mesteparten stammer sannsynligvis fra eksplosjonen i 5,6 kilometers høyde.
Det største eksemplaret, på 1,75 tonn, er utstilt i Moskva. Mange andre eksemplarer er i Det russiske vitenskapsakademiets besittelse, og et stort antall mindre eksemplarer har funnet veien til samlermarkedet.
Statens trafikklærerskole
Statens trafikklærerskole var en skole, etablert i Oslo i 1970 under navnet Statens kjørelærerskole, Oslo. Skolen flyttet til Stjørdal sommeren 1972 og fikk samtidig navnet Statens trafikklærerskole, Stjørdal (STLS).
Historie
Skolen ble opprettet ved vedtak i Statsråd 10. april 1970. Kontorsjef i vegdirektoratet E. Hjeltborg var skolens leder i Oslo. Rektors foreløpige adresse var TRYGG TRAFIKK, Vesselsgt 6, Oslo 1. Skolen leide midlertidige lokaler hos Jernbaneskolen i Oslo, og engasjerte lærere lokalt for gjennomføring av kurs i Oslo. Arne Johnsen, senere Biltilsynssjef i Molde, var kursleder.
Skolen flyttet til Stjørdal sommeren 1972 og fikk samtidig navnet Statens trafikklærerskole (forkortet til STLS). Budsjettet for 1972 ble vedtatt 24.nov.1971, ref. Budsjett-innst. S. nr. 12. (1971-72). Høsten 1972 ble det gjennomført et 3 måneders nemdprøvekurs for sertifisering av trafikklærere. Elevene var kjøreinstruktører fra hele landet. Kurset inneholdt teori og praksis. Erfarne trafikklærere fra Trondheim ble engasjert som øvingslærere på kurset, de stilte med skolelokaler, skolebiler og elever (førerkortaspiranter). Nemdprøvekurset ble avsluttet med en 6 timers skriftlig eksamen, praktisk prøve i egenkjøring med kommentarer og praktisk prøve i lærerdyktighet (undervisning av førerkortaspirant i bil), og tilslutt en muntlig prøve for en prøvenemd bestående av 3 personer oppnevnt av Vegdirektoratet.
Trafikklærerskolens første rektor i Stjørdal var Gunnar Hole 1972-1985. Knut Schønberg var formann i styret for Statens trafikklærerskole.
Høsten 1973 startet trafikklærerskolen med ett-årig grunnutdanning. Nå hadde skolen egne øvingsbiler og egne ansatte øvingslærere. Elevene som kom fra hele landet hadde teori og praksis annehver dag. Kjell Torsmyr, ansatt i 1973, ble senere rektor og dekan i perioden 1985-2005. Torsmyr har skrevet skolens historie.
Raymond Le Roux
Raymond Le Roux (død 1325) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 20. desember 1320 av sin onkel pave Johannes XXII.
Eichmann i Jerusalem
'Eichmann i Jerusalem. En rapport om ondskapens banalitet' er en bok av den politiske filosofen Hannah Arendt. Den ble opprinnelig utgitt i 1963. Boka er en sammenfatning av artikler skrevet av Arendt for avisa The New Yorker (trykket i februar-mars 1963) fra rettssaken mot Adolf Eichmann i Israel i 1961. Boka introduserte begrepet ondskapens banalitet.
Bakgrunn
Hannah Arendt ville straks reise til Jerusalem da saken kom for retten. I tillegg til den publiserte reportasjen skrev hun til Karl Jaspers og ektemannen Heinrich Blücher om saken. Arendt var da professor ved Princeton og en fremstående intellektuell. Hun hadde allerede studert totalitære regimer i mange år og utgitte verket The Origins of Totalitarianism Hun rapporterte fra rettssaken for The New Yorker og disse reportasjene ble senere utgitt i boken Eichmann i Jerusalem. Arendt formulerte på grunnlag av sine observasjoner den berømte tesen om «ondskapens banalitet» (engelsk: banality of evil). Eichmann hadde ikke selv drept noen eller beordret noen drept, han var ingen sadist og fremsto som grå og alminnelig. For Arendt var han skremmende normal og hun ble slått av hvor grunn, likegyldig og lite reflektert han var. For Arendt var Eichmanns ondskap banal fordi den var tankeløs. Hun karakteriserte med dette ikke handlingene som banale, men deres motiver. Arendt mente at de mest grusomme handlinger kan bunne i tankeløshet, en feil i evnen til å tenke.
For å forstå Eichmann endte Arendt på viktige punkter opp med å akseptere hans egen fremstilling og tok tilsynelatende hans parti. Arendts tilnærming fikk Eichmann til å fremstå i litt bedre enn lys enn aktoratet gjorde. Arendt mente han var skyldig og unnskyldte ikke Eichmanns medvirkning til folkemord. I Arendts perspektiv var ikke antisemittisme en fullgod forklaring på Eichmanns handlinger. Arendt mente at de tre dommerne i saken var svært dyktige.
Arendts observasjoner og vurderinger
Arendt uttrykte sterk misnøye med aktor Gideon Hausner og mente hans utspørring av holocaustoverlevende var ondskapsfulle og tåpelige. Hun inntok snart motsatt standpunkt av Hausner: Mens Hausner beskrev Eichmann som ideologidrevet ondskap, var Arendt overrasket over Eichmanns egosentriske hang til å fremheve seg selv og blåse opp sin egen betydning. Arendt var overrasket over hvor uviktig ideologi og jødehat var hos Eichmann. Arendt beskriver Eichmann som en feig kontoriset som må dekke seg bak ordrer ovenfra og som var skuffet over å ha ikke nådde høyere grad enn oberstløytnant i SS. Eichmanns forsvarer Servatius beskrev Arendt som grotesk, prøyssisk figur fremstilt av George Grosz. Hun var kritiske til David Ben-Gurions regissering av saken og mente saken ble brukt som ledd i Israels statsbygging. Arendt mente samtidig at Israel gjennomførte en rettssak som oppfylte en god standard for rettssikkerhet. Arendt kritiserte retten for ikke å ta opp spørsmålet om de østeuropeiske jøderådenes samarbeid med nazistene. Arendt var generelt kritisk til de europeiske jødenes passivitet og til at jøderådene i gettoene samarbeidet med nazistene.
Arendt støttet arrestasjonen og henrettelsen av Eichmann. Hun mente at han var fullt klar over massemordene, men at hans tjenestevillighet skyldes at han var del av en bevegelse som han omfavnet og fulgte.
Arendts analyse vakte oppsikt i samtiden. Hun mente at Eichmann var tilregnelig og at han hadde utført handlingene med hensikt i strafferettslig betydning, men at han personlig ikke var preget av ondskap eller hat. Arendt avviste Eichmanns forsøk på å fremstille seg selv som en beskjeden og lydig kontorist og et tannhjul i maskineriet.
Reaksjoner i samtiden
Arendts analyse vakte oppsikt i samtiden. Arendt ble skarpt kritisert av jødiske organisasjoner i USA som mente hun var anti-jødisk og sympatisk innstilt til Eichmann i sin reportasje. Peter Novick, amerikansk professor i historie, skrev at kritikken bommet helt fordi Arendts forakt for Eichmann er åpenbar. Novick antok at de svært negative reaksjonene skyldtes at Arendt bagatelliserte arrestasjonen og rettssaken, dessuten at hennes fremstilling ikke stemte med Eichmann som symbol på den evige antisemittisme. Arendts fremstilling kolliderte med forestillingen om at bare ondskapsfull og sadistisk antisemittisme kunne få folk til å gå inn i nazipartiet eller SS.
Arendts observasjoner ble støttet av konklusjon fra Milgram-forsøkene. Stanley Milgram bemerket at Arendts ondskapens banalitet er nærmere sannheten enn man kunne frykte. Stanford Prison Experiment leder av Philip Zimbardo fulgte opp Milgrams forsøk og støttet i stor grad Arendts tese. Revurderinger av Stanford Prison Experiment og detaljer fra Eichmanns liv har senere trukket i tvil om lydighet er en god forklaring. Oppfatning av at Eichmann bare var en tankeløs byråkrat som lojalt utførte ordrer skriver seg fra Milgram, men tilskrives ofte Arendt som understreket at Milgram misforsto hennes poeng. Mens Milgram mente at lydighet i et byråkrat medførte redusert ansvar, mente Arendt at lydighet og støtte er det samme: Arendt mente Eichmann støttet villig regimet og fortjente straff for regimets forbrytelser.
Aktor Hausners assistent kritiserte feil og mangler i Arendts bok i 1965. Arendt hadde ikke tilgang til psykiatriske vurderingene gjort av Eichmann. Arendt mente at Israel var i sin fulle til å stille Eichmann for retten og at han fortjente dødsstraff. Hun mente at Eichmann var tilregnelig og at han hadde utført handlingene med hensikt i strafferettslig betydning, men at han personlig ikke var preget av ondskap eller hat.
MF «Tranøy» (1990)
MF «Tranøy» er en bilferge bygd i 1990 som «Nordkapphorn» og levert til Finnmark Fylkesrederi og Ruteselskap samme år for trafikk på sambandet mellom Honningsvåg og Kåfjord på europavei 69.
Eichmann i Jerusalem
Reaksjoner i samtiden
Ifølge Hagtvet skyldes en god del av striden Arendts egen skriftlige stil fordi hun skrev tett, ofte polemisk og ironisk. Derfor er ifølge Hagtvet tekstene underforståtte, indirekte og ofte sarkastiske, og særlig i USA var det vanskelig for henne å vinne frem med sine intrikate og oppsiktsvekkende betraktninger. Arendt omtalte saken som Ben-Gurions skueprosess (show trial). Hagtvet skriver at Arendt slett ikke mente at handlingene eller sinnelaget var banalt: Det var forholdet mellom ondskapen og Eichmanns overfladiskhet og karrierjag som var banal. Arendts perspektiv innebærer at gjerningspersonen ikke bør patologiseres, demoniseres eller gjøres umenneskelig. Arendt skrev senere at selv om gjerningene var forferdelige og grusomme var ikke gjerningspersonen selv grusom eller demonisk.
Arendt ble kritisert for å være anti-israelsk, anti-sionistisk, jødisk selvhater og en kantiansk moralist uten medfølelse. Hun ble kritisert for at reportasjen skapte inntrykk av at de europeiske jødene var feig kollaboratører som hjalp nazistene i gjennomføring av folkemordet. Foreningen for tyske jøder advarte sine medlemmer mot Arendts bok om rettssaken. Den amerikanske Anti-Defamation League mot antisemittisme advarte mot Arendts injurierende fremstilling. Michael Musmanno var svært kritisk i sin anmeldelse av boken for New York Times. Randolph L. Braham ga ut ''The Eichmann Case. A Source Book'' etter debatten om Arendts reportasje.
MF «Tranøy» (1990)
Fergen ble solgt til Rogaland Trafikkselskap i 1992 og ble omdøpt til «Rennesøy» og gikk fram til 2006 i trafikk på sambandet Mortavika–Arsvågen. Videre solgt til Torghatten Nord i desember 2011 og satt i rute mellom Stangnes i Harstad og Sørrollnes i Ibestad under navnet «Tranøy».
Eichmann i Jerusalem
Robinsons motbok
Jacob Robinson, som hadde medvirket i aktoratet, skrev etter rettssaken boken ''And the Crooked Shall be made Straight. The Eichmann Trial, the Jewish Catastrophe, and Hannah Arendt's Narrative.'' (1965). Robinsons bok var stort sett et angrep på Arendts bok Eichmann i Jerusalem. Boken kritiserte punkt for punkt (til dels linje for linje) Arendt blant annet hennes juridiske drøftinger. Han mente at Arendt trakk feil slutninger og at boken var preget av mange faktafeil. Robinsons bok er på over 400 sider hvorav 100 sider med noter og boken siterer opplysninger fra bøker og dokumenter på 18 språk. Han kritiserte ikke Arendts overordnete teori om totalierainisme som sådan. Robinson ønsket vise at Arendt tok feil når hun beskrev Eichmann som et maktesløst produkt av et totalitært system som kunne korrumpere enhver gjennomsnittlig person. Robinson mente i stedet at Eichmann var energisk og kreativ i sitt arbeid, en sentral aktør i gjennomføring av holocaust, en mesterlig manipulator, intelligent og ensporet i sin anstrengelse med å fjerne alle jødene fra Europa (Arendt mente Eichmann var en meget dyktig administrator og forhandler). Anmelderen i New York Times kalte boken «irriterende». Historieprofessor Walter Laqueur skrev en svært positiv omtale i New York Review of Books (1965) der han beskriver Robinsons raseri over Arendts bok og at Robinson var en profesjonell som irriterte seg over amatøren Arendt som gjorde de mest elementære feil. Arendt svarte på den positive omtalen av Robinsons bok med den syrlige «The Formidable Dr. Robinson» (1966) i samme tidsskrift.
Personfradrag
Personfradrag er et bunnfradrag som gis i alminnelig inntekt til alle personlige skatteytere bosatt i Norge.
Eichmann i Jerusalem
Vurderinger i ettertid
Bernt Hagtvet skrev i innledningen til den norske 2000-utgaven at det er mulig at Eichmanns opptreden i retten var skuespill for å gi inntrykk at han var passiv og underdanig i et forsøk på å redde seg selv. Hagtvet stiller spørsmål om fremstillingen i retten ga et dekkende bilde av mannens virke og om han kan ha hatt mer personlige og ambisiøse mål enn bare å adlyde ordre. Den norske filosofen Arne Johan Vetlesen stiller spørsmålet hvorfor Arendt tok Eichmann på ordet: Hvorfor antok hun at Eichmanns svikt lå i hans manglende tenkeevne og ikke i hans mulige mangler på det emosjonelle området. Hagtvet sammenligner Arends betraktninger med Christopher Brownings studie av politibataljon 101 der helt vanlige politifolk utførte jobben med masseskytinger lydig og pliktoppfyllende, uten spesielt hat eller antisemittisme. Daniel Goldhagen mente at Arendt representerte en sosiologiserende og filosofisk naiv unnskyldningsmentalitet.
Den israelske historikeren Yaacov Lozowick konkluderte med at Eichmann ikke var banal og tankeløs, og Lozowick mente at Arendt ikke hadde godt faktagrunnlag. Selv om ondskapen er rutinisert er ikke nødvendigvis det ondes banalitet til stede, ifølge Lozowick. Lozowick konkluderte med at Eichmann var en rotfestet og ivrig antisemitt. Han peker på flere fakta som støtte for sin konklusjon: Alle i Amt IVB (Eichmanns avdeling) snakket om drap og likvideringer og alle visste hva som foregikk; sekretærene søkte seg bort eller fikk psykiske problemer da de forsto hva de var med på; alle SS-menn var overbeviste og nidkjære antisemitter som gikk mye lenger enn det plikten krevde; medarbeiderne i Amt IVB hadde en forhistorie som viste at de var pådrivere og ikke passive personer som ble styrt av omstendighetene. Lozowick påpeker at medarbeiderne i Eichmanns avdeling forsøkte å brenne dokumentene eller på andre måter slette spor etter sin medvirkning til noe de forsto var en forbrytelse.
The Guardians kommentator skriver at Arends uavhengige og selvstendige vurdering er det mest imponerende ved boken: Arendt analyserer som en kjølig og distansert filosof uten spesielle politisk interesse. Arendt poengterte at Eichmann var en ideologisk overbevist antisemitt og at han var en løgner og bedrager. Eichmann handlet av fri vilje og kunne trekke seg ut når som helst.
MF «Tranøy» (1990)
Ferga ble igjen solgt, og overtatt av Bastø Fosen AS i oktober 2012. Hun ble satt rute mellom Horten og Moss under navnet «Bastø V» i januar 2013. Overført tilbake til Torghatten Nord april 2017, og går i dag som reserveferje på sambandet Bognes–Lødingen.
Personfradrag
Skatteklasser
Det var tidligere to nivåer på personfradraget, avhengig av forsørgelsesbyrde. De som bare forsørget seg selv ble lignet i klasse 1, mens de som forsørget ektefelle eller var enslig og forsørget barn, ble lignet i klasse 2. Fra og med inntektsåret 2013 ble alle enslige skattytere lignet i skatteklasse 1, mens skattytere med forsørgeransvar for ektefeller fortsatt ble lignet i klasse 2. Fra og med 2018 ble skatteklasse 2 fjernet.
Personfradragets størrelse
Størrelsen på personfradraget fastsettes av Stortinget hvert år, i Stortingets skattevedtak.
Hommelstø
Hommelstø ligger i Brønnøy kommune i Nordland. Stedet ble av SSB regnet som et tettsted fram til 2018, og ligger innerst i Heggfjorden 33 km fra Brønnøysund.
Hommelstø var administrativt senter i den tidligere kommunen Velfjord.
Imbert Dupuis
Imbert Dupuis  (død 26. mai 1348) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal 18. desember 1327 av sin onkel pave Johannes XXII.
Finansportalen
Ettersom Finansportalen skal bistå brukerne ved å presentere alternative tilbydere i finansmarkedet, er det naturlig at portalen presenterer priser som gjelder ved flytting av tjenester. Rentebetingelser som presenteres i finansportalen.no skal derfor være de som er trådt i kraft overfor nye kunder.
Hovedmålgruppen for finansportalen er forbrukere. Sekundærmålgruppen er økonomijournalister slik at de kan bruke portalen når de skal formidle økonomiinformasjon gjennom sine kanaler.
Finansportalens innhold er vernet etter åndsverklovens bestemmelser. Gjenbruk av tekster, kataloger, tabeller, prislister etc. i andre trykte eller digitale media forutsetter at finansportalen.no oppgis som kilde. Finansportalen stiller alle data gratis til rådighet for de som vil lage egne kalkulatorer og prislister. Gjengivelse av Finansportalens prislister i næringsøyemed forutsetter at man på forhånd har inngått distribusjonsavtale med Finansportalen.
Redaktør og daglig leder for Finansportalen er Elisabeth Realfsen. Finansportalen holder til i Forbrukerrådets hovedkontor i Oslo og er en avdeling med tilsammen 5 ansatte.
Historikk
Forslag til etablering av Finansportalen ble lagt frem av en arbeidsgruppe med deltakere fra Forbrukerrådet, Forbrukerombudet og Finanstilsynet (da kalt Kredittilsynet) i 2004. I statsbudsjettet for 2007 bevilget regjeringen penger til etableringen av en finansportal. Den 14. januar 2008 ble Finansportalen åpnet og i desember samme år vant Finansportalen Direktoratet for forvaltning og IKT (Difi) sin kåring av årets offentlige tjeneste.
Diplognatha
Diplognatha er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Middelsstore (ca. 20-27 millimeter), litt avlange, parallellsidige gullbasser. Kroppen er litt flat, blank. Noen arter er svarte eller brune, andre har tydelig metallglans. Hos denne slekten er det knapt synlig forskjell på kjønnene i ytre utseende.
Levevis
Larvene lever i jorden. Hos noen arter kan de voksne billene leve i flere år, noe som er forholdsvis uvanlig.
Utbredelse
Disse billene lever i tropisk Afrika. Arten Diplognatha gagates finnes nesten over alt i Afrika sør for Sahara.
Boligbyggelaget Tobb
Boligbyggelaget TOBB, er et boligbyggelag med hovedkontor i Trondheim. TOBB ble startet 14. desember 1945 og opererer i hele Trøndelag. Det var blant annet fagorganisasjoner som bidro til etableringen av TOBB i 1945. De første boligene stod klare i 1948 på Rosenborg.
TOBB endret navn i 2015 fra Trondheim og Omegn Boligbyggelag, til Boligbyggelaget TOBB.
I 2009 fusjonerte Skaun Boligbyggelag med TOBB, og i 2010 gjorde Melhus Boligbyggelag det samme. I 2015 fusjonerte TOBB med Namsos Boligbyggelag.
Boligbyggelaget har vel 68 000 medlemmer og forvalter ca 31 000 boliger i ca 910 borettslag, sameier og andre selskap.
TOBB bygde og ferdigstilte 569 boliger i 2015.
Boligbyggelaget TOBB er en del av Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL).
Den sentrale medlemsfordelen er forkjøpsretten medlemmene har på boligene som TOBB forvalter som innbefatter cirka 150 boligselskap fordelt i Trøndelag med hovedvekt på Trondheim. TOBB er også tilknyttet et utvidet samaribeid med Usbl (østlandet), Bate i Stavanger, BOB og Vestbo i Bergen, Nobl i Bodø og BONORD i Tromsø.
Melissa Gilbert
Melissa Ellen Gilbert (født 8. mai 1964 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller og produsent.
Knut Erik Andersen
Knut Erik Andersen (født 8. juni 1944, død 6. oktober 2007) var en norsk lege. Han var spesielt engasjert i arbeidsmedisin.