cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gibraltars historie
Konsolidering og beleiringer
Til tross for Gibraltars senere betydning, ble området innledningsvis betraktet av den britiske regjeringen mer som et forhandlingskort enn som en strategisk besittelse. Dets forsvar fortsatte å bli neglisjert, dens garnison var en uvelkommen utgift, og spansk press truet Storbritannias nødvendige handel oversjøisk. Ved syv anledninger mellom 1713 og 1728 kom den britiske regjeringen med forslag om å utveksle Gibraltar mot innrømmelser fra Spania, men hver gang fikk forslagene veto fra det britiske parlamentet etter offentlige protester.
Spanias tap av Gibraltar og andre spanske territorier i Middelhavet ble mislikt av både den spanske offentligheten og av det spanske monarkiet. I 1717 gjenerobret spanske styrker Sardinia og i 1718 Sicilia. Begge områder hadde blitt avgitt til Østerrike etter fredsavtalen i Utrecht. Den effektive spanske benektelsen av avtalen fikk britene til å foreslå å gi Gibraltar tilbake i bytte med en fredsavtale, og om den feilet, gå til krig. De spanske gevinstene ble raskt endret, et spansk forsøk på å invadere Skottland i 1719 feilet, og freden ble til sist gjenopprettet i 1721.
I januar 1727 erklærte Spania derimot at fredsavtalen i Utrecht var annullert i henhold til Gibraltar på det grunnlag at Storbritannia hadde misligholdt avtalens betingelser ved å utvide festningsverkene utover de lovte grensene, tillatt jøder og maurere å bli, ikke beskyttet katolikker og skadet Spanias inntekter ved å tillate smugling. Den påfølgende måneden begynte spanske tropper å beleire og bombardere Gibraltar og påførte stor skade. Forsvarerne klarte likevel å stå imot trusselen og fikk forsterkninger og forsyninger fra en britisk marinestyrke. Dårlig vær og problemer med forsyninger tvang spanjolene til å avslutte beleiringen i slutten av juni.
Storbritannias besittelse ble bekreftet i 1729 ved avtalen i Sevilla, skjønt ingen av partene var fornøyde: spanjolene ville ha Gibraltar tilbakelevert mens britene mislikte de fortsatte restriksjonene som var påført ved avtalen i Utrecht. Spania svarte den påfølgende året ved å bygge en festningsmur tvers over den øvre enden av halvøya som fysisk kuttet byen fra den spanske fastlandet. Festningsmuren som britene kalte for «De spanske linjer» og spanjolene for «La Línea de Contravalación» ga senere navn til den moderne byen La Línea de la Concepción. Gibraltar ble effektivt blokkert fra land, men kunne fortsatt støtte seg på handel med Marokko for mat og andre varer.
Gibraltars sivile befolkning økte stødig i løpet av århundret og dannet en uensartet befolkning med briter, genueser, jøder, spanjoler og portugisere. I 1754 var det 1 733 sivile i tillegg til rundt 3 000 soldater og deres 1 426 familiemedlemmer, noe som ga et totalt antall på 6 159 mennesker. Den sivile befolkningen økte til 3 201 i 1777, inkludert 519 briter, 1 819 katolikker (det vil si spanjoler, portugisere og genuesere) og 863 jøder. Hver gruppe hadde deres særskilte nisje innenfor samfunnet. Den spanske historikeren Lopez de Alaya, som skrev i 1782, karakteriserte deres roller som:
Festningsverkene i Gibraltar ble modernisert og oppgradert på 1770-tallet ved å bygge nye batterier, bastioner, og ytre murer. Drivkraften var den meget erfarne oberst (senere generalmajor) William Green som var sjefsingeniør i flere år. Han fikk støtte fra generalløytnant George Augustus Elliot i 1776, en veteran fra krigene mot Frankrike og Spania som tok over guvernørposisjonen i Gibraltar ved et viktig øyeblikk. Storbritannias suksess i syvårskrigen hadde gitt nye kostbare forpliktelser i Amerika foruten at den også katalysert dannelsen av en antibritisk koalisjon i Europa. Den britiske regjeringens forsøk på å påføre nye skatter i De tretten koloniene i Britisk Nord-Amerika førte til utbruddet av den amerikanske uavhengighetskrigen i 1776. Ved å gripe anledningen for å få tilbake tapte territorier erklærte Frankrike og Spania krig mot Storbritannia og allierte seg med de amerikanske opprørerne.
I juni 1779 begynte Spania den 14. og lengste beleiringen av Gibraltar, kjent som Den store beleiringen av Gibraltar. Spanjolene hadde lært fra tidligere feilskjær og denne gangen angrep de både fra land og fra sjøsiden foruten å blokkere av forsyningslinjene til Marokko. Tung bombardering fra landkanonene, kanonbåter og særlig fra såkalte flytende kanonbatterier reduserte det meste av byen Gibraltar til ruiner. Mangelen på mat førte til hungersnød og utbrudd av skjørbuk og andre sykdommer. Garnisonen holdt uansett ut, og slo tilbake flere betydelige spanske angrep. Gibraltar fikk til sist hjelp og nye forsyninger fra flere britiske forsyningsfartøyer som klarte å bryte den spanske blokaden. Beleiringen fortsatte i tre og et halvt år før det ble erklært fred ved at Storbritannia avga vestlige og østlige Florida og Menorca, men holdt fast ved Gibraltar.
Kampene mot Frankrike
Den vellykkede motstand under den store beleiring ble tilskrevet flere faktorer: forbedringene av festningsverkene ved William Green, overlegenheten til den britiske marine, og den kompetente ledelse av George Augustus Elliot som siden ble belønnet med Order of the Bath, og adlet som 1. baron Heathfield av Gibraltar. Grunnet den heroiske motstanden hadde Gibraltar fått stor popularitet i Storbritannia og å gi fra seg kolonien var nå ikke lenger akseptabelt for britene.
I 1782 startet arbeidet med å bygge et stort og komplekst system av underjordiske befestninger som i våre dager går på kryss og tvers på innsiden av Gibraltars odde. Straks den store beleiringen var over ble festningsverkene oppbygd og forbedret, og de påfølgende årene ble de foret med kalkstein fra Portland som har gitt murene deres nåværende hvite utseende.
I 1800 ble Malta overtatt av Storbritannia og den nye besittelsen, som ble bekreftet ved Paris-traktaten av 1814, økte betydningen av Gibraltar ettersom begge besittelser gjorde det mulig for britene å kontrollere Middelhavet. Det ble understreket ved at admiral Horatio Nelson kom til Gibraltar i juni 1803 som kommandant av Middelhavet. Året etter ble dog Gibraltar rammet av en tragedie da den store epidemi av «ondskapsfull feber» brøt ut. Selv om den tradisjonelt har blitt beskrevet som «gulfeber» var det antagelig tyfus igjen. En tredjedel, hele 5 946, av den sivile befolkningen skal ha mistet livet innen januar 1805.
Den 21. oktober 1805 ble slaget ved Trafalgar utkjempet, og det ga lord Nelson enda større britisk heltestatus. Den 28. oktober ble HMS «Victory» tauet inn til Gibraltar med Nelsons lik ombord. Kirkegården Trafalgar eksisterer fortsatt i Gibraltar.
I 1810 ble Spania og Storbritannia allierte i kampen mot Napoléon Bonaparte, og i frykt for at de spanske festningene San Felipe og Santa Barbara ved den nordlige grensen langs det nøytrale området overfor Gibraltar skulle falle i hendene på franskmennene, lot guvernøren i Gibraltar dem sprenge i luften sammen med rivingen av de øvrige spanske befestningene. Under den spanske selvstendighetskrigen (1808–1814) ble soldater fra garnison i Gibraltar sendt for å støtte den spanske motstanden mot franskmennene ved Cádiz og Tarifa. Gibraltar hadde gradvis blitt en forsyningsbase og et tilfluktssted for spanske tropper som opererte i sørlige Andalucía. I 1815 besto den sivile befolkningen av rundt 10 000 mennesker, to og halv ganger størrelsen av garnison. En tredjedel hadde opprinnelse fra Genova ettersom en større andel italienske innvandrere hadde kommet ved begynnelsen av århundret. Resten var hovedsakelig spansk og portugisiske krigsflyktninger, og jøder som søkte tilflukt fra forfølgelse i Marokko.
Fram til den andre verdenskrig
I 1830 endret den britiske regjering Gibraltars status fra å være Byen og garnison i Gibraltar i kongedømmet Spania til å være Kronkolonien Gibraltar, og således endret ansvaret for dets administrasjon fra Krigdepartementet og over til det nye Kolonidepartementet. Det ble etablert legale institusjoner og et politikorps. I 1842 etablerte Den engelske kirke seg i Gibraltar og samme år ble de første lokale mynter preget.
I 1869 ble Suezkanalen åpnet, noe som økte Gibraltars strategiske verdi betydelig. Gibraltars økonomi, hovedsakelig basert på kommersiell sjøfart og handel fikk en ny inntektskilde da Gibraltar ble kullstasjon for nye dampskip. Med økt skipstrafikk økte også risikoen, noe som man fikk bevis for den 17. mars 1891 da det amerikansk dampskipet Utopia i et tungt uvær slo inn det britiske panserskipet HMS «Anson» og sank i Gibraltarbukten. 576 mennesker mistet livet.
Etter at Storbritannia hadde anerkjent Francisco Francos fascistiske regime i 1938 fikk Gibraltar to spanske konsulater, en republikansk og en nasjonalistisk. Flere hendelser under den spanske borgerkrigen hadde innvirkning på Gibraltar. I mai 1937 måtte HMS «Arethusa» taue HMS «Hunter» til havn etter at sistnevnte skip hadde gått på en mine utenfor Almería. I juni 1937 kom det tyske krigsskipet «Deutschland» til Gibraltar med døde og sårede etter at republikanske fly hadde bombet det ved Ibiza som gjengjeldelse for den tyske terrorbombingen av Gernika. I august 1938 søkte den republikanske destroyer «Jose Luis Diez» tilflukt i Gibraltar etter skader fra kanonene til den nasjonalistiske krysseren «Canarias». Den ene hendelsen som førte til dødsfall blant borgere fra Gibraltar, skjedde i januar 1938 da en ubåt av ukjent opprinnelse, skjønt antagelig italiensk, senket SS «Endymion», et mindre frakteskip som fraktet kull til Cartagena som da var på republikanernes hender.
Den andre verdenskrig
I løpet av den andre verdenskrig ble Gibraltar igjen omgjort til en festning, og den sivile befolkningen ble evakuert. Innledningsvis ble 16 700 mennesker i mai 1940 sendt til Fransk Marokko. Etter den fransk-tyske våpentilstanden og den påfølgende ødeleggelsen av den franske flåten ved Mers-el- Kébir i Algerie av den britiske marinen i juli samme år (hvor 1 300 franske sjøfolk ble drept) krevde de fransk-marokkanske myndighetene at alle fra Gibraltar fjernet seg. 12 000 dro til Storbritannia mens rundt 3 000 dro til enten Madeira eller Jamaica, og resten flyttet til Spania eller Tanger, en havneby nord i Marokko.
Kontroll over Gibraltar ga de allierte kontroll over inngangen til Middelhavet (motsatt side av stredet var spansk område og derfor ikke-stridende). Gibraltars odde var kjerneområde for den allierte forsyningslinjene til Malta og Nord-Afrika og base for den britiske marinestyrke H, og forut for krigen var veddeløpsbanen på Gibraltar ombygget til en flyplass og en rullebane av betong ble bygget i 1938. Hjemsendelsen av sivilbefolkningen begynte i 1944 og fortsatte fram til 1951, noe som medførte betydelig lidelse og frustrasjon. Det meste av befolkningen var dog tilbake innen 1946.
I september 1942 organiserte det seg en liten gruppe i Gibraltar som fortsatt var igjen i byen og tjenestegjorde i den britiske hæren «The Gibraltarians Association», noe som ble utgangspunktet for Association for the Advancement of Civil Rights (AACR), det første politiske partiet på Gibraltar. Joshua Hassan, en ung advokat, senere adlet og førsteminister, var blant de ledende. AACR ble det dominerende politiske partiet på Gibraltar i resten av århundret.
Operasjon Torch, en felles britisk-amerikansk landgang og angrep på franske Nord-Afrika, begynte i november 1942. General Dwight D. Eisenhower ble gitt kommandoen av operasjonen og han satte opp sitt hovedkvarter i Gibraltar.
I april 1944 ble situasjonen i Gibraltar betraktet som trygg og de første innbyggerne ble sendt hjem.
Etterkrigstiden
Returneringen av de evakuerte ble ferdigstilt i 1951. Forsinkelsen hadde sin grunn i innledende mangel på transport og deretter boliger. Evakueringen fikk betydning i dannelsen av en nasjonal bevissthet hos gibralterne og den knyttet dem sammen som en nasjon.
I 1946 skrev Storbritannia Gibraltar inn i FNs liste over ikke-selvstyrte områder, utarbeidet av FNs komite for avkolonialisering. I 1950 ble Gibraltars første lovgivende råd dannet. Året etter ble Gibraltar rammet av en stor ulykke da krigsskipet RFA «Bedenham» eksploderte da det lå i dokk. 13 mennesker ble drept og mange av bygningene i byen ble ødelagt, noe som forsinket boligprogrammet betydelig.
250-årsjubileet for erobringen kom i 1954, og dronning Elisabeth II besøkte Gibraltar, noe som gjorde Spanias diktator Franco rasende og fornyet det gamle spanske kravet på halvøya etter at det ikke hadde blitt aktivt forfulgt på 150 år. Det spanske konsulatet ble stengt og det ble påført restriksjoner på bevegelser mellom Gibraltar og Spania. På 1960-tallet ble biltrafikk enten helt forbudt eller begrenset fra å krysse grensen. Samtidig fikk kun spanske øvrighetspersoner ansatt i Gibraltar lov til å komme til Gibraltar.
MFK Dubnica
MFK Dubnica er en slovakisk fotballklubb fra byen Dubnica nad Váhom. Klubben spiller for øyeblikket i landets andre divisjon. MFK Dubnica ble grunnlagt i 1926 og spiller sine hjemmekamper på Mestský futbalový štadión, Dubnica nad Váhom. Hjemmedraktene er hvite, og bortedraktene er mørkeblå.
Gibraltars historie
Etterkrigstiden
Spania innledet krav på Gibraltar i De forente nasjoner, hvor landet nettopp hadde blitt medlem, og argumenterte prinsippet på territorial helhet, ikke selvbestemmelsesrett, som det vesentlige i saken om dekolonisering av Gibraltar. I 1965 utga den britiske regjeringen en hvitebok som omhandlet spørsmålet Gibraltar og traktaten i Utrecht. Året etter utga den spanske utenriksdepartementet et svar, deres rødebok (kalt således grunnet omslaget). Den første folkeavstemning ble holdt i 1967, hvor Gibraltars borgere ble spurt om de ville komme inn under spansk overherredømme eller forbli under britisk med egne selvstyreinstitusjoner. Over 99 prosent stemte i favør av å forbli britiske.
MFK Dubnica
Dubnicaspillere med flest landskamper
Peter Pekarík - 20 kamper, 1 mål
Gibraltars historie
Etterkrigstiden
Den 30. mai 1969 ble en ny konstitusjon for Gibraltar presentert av det britiske parlamentet. Under denne ble Gibraltar gitt fullt indre selvstyre med en valgt forsamling. Som svar stengte Spania grensen den 8. juni 1969 og vanskeliggjorde alle kommunikasjonsforbindelser. I rundt 13 år var landgrensen fra spa nsk side stengt. Stengingen påvirket begge sider av grensen. Gibraltere med familie i Spania måtte reise med ferge til Tanger i Marokko og derfra til den spanske havnen i Algeciras. Spanske arbeidere (den gang rundt 4 800 mennesker, 16 år tidligere hele 12 500, som kom til Gibraltar hver dag ) mistet sine jobber i Gibraltar. I 1975 døde den spanske diktatoren Franco, men det endret ikke forholdet til Gibraltar. Endringer skjedde først den 10. april 1980 da de britiske og spanske ministrene for utenrikssaker, Peter Carington og Marcelino Orej, signerte Lisboaavtalen om «Gibraltar-problemet» hvor det ble bestemt at kommunikasjonene mellom Spania og Gibraltar skulle igjen bli etablert. Året etter ble gibraltere gitt fullt britisk statsborgerskap. Gibraltars sosialistiske arbeiderparti (GSLP) valgte lederen Joe Bossano som førsteminister, og han avgjorde alle diskusjoner med Spania om overherredømme og delt bruk av Gibraltars flyplass.
MFK Dubnica
Dubnicaspillere med flest landskamper
Michal Hanek - 14 kamper, 0 mål
Gibraltars historie
Etterkrigstiden
Den 7. mars 1988 skjøt og drepte britiske spesialstyrker fra hæren tre ubevæpnete medlemmer av Den provisoriske IRA som bevegde seg mot grensen. En påfølgende undersøkelse avdekket en bil som inneholdt store mengder eksplosiver i Spania. Hensikten hadde vært å bombe en vaktskifteseremoni noen få dager senere. I 1991 trakk den britiske hæren seg ut av Gibraltar og etterlot kun en lokalt rekruttert regiment, skjønt det britisk flyvåpen og marine forble. Spania kom med flere forslag som involverte overherredømme av Gibraltar. Disse ble avvist av samtlige politiske partier på Gibraltar.
I løpet av 2000-tallet har det vært gjentatte samtaler om Gibraltar mellom britiske og spanske myndigheter. Kun praktiske løsninger har kommet ut av disse. Den 17. desember 2009 ble det gjenåpnet en fergetjeneste mellom Gibraltar og Algeciras etter et opphold på 40 år.
Eksterne lenker
Gibraltar
Miljonuten
Miljonuten (også skrevet Myljonuten) er et fjell i Hol kommune i Buskerud. Det har en høyde på 1 851 meter over havet.
Lotte Smiseth Sejersted
Lotte Smiseth Sejersted (født 5. mars 1991) er en norsk tidligere alpinist, som representerte Stabæk IF. Hun var på landslaget fra 2006 til hun la opp i 2017.
Under junior-VM i alpint 2009 i Garmisch-Partenkirchen fikk hun sølv, bak Marine Gauthier. Senere samme år fikk hun sin verdenscupdebut, i Sölden i oktober, men ble her diskvalifisert. Den 18. desember 2009 fikk hun sine første verdenscuppoeng, med en 28.-plass i superkombinasjonen i Val-d’Isère.
I januar 2010 gjorde hun seg bemerket da hun vant treningsomgangen foran et utforrenn i Haus im Ennstal. I februar samme år deltok hun i junior-VM i alpint, og fikk her to medaljer: bronse i utfor og sølv i kombinasjonen.
Den 1. februar 2011 kjørte hun ned til gull under junior-VM i alpint i Crans-Montana i Sveits. Med dette ble hun den tredje norske kvinnelige alpinisten som vinner junior-VM-gull. De to foregående er Julie Lunde Hansen i 1991 og Mona Løseth i 2009.
På nasjonalt nivå har hun flere medaljer. I 2007 fikk hun bronse i slalåm i junior-NM i februar, og i NM på Bjorli i mars fikk hun gull i utfor og sølv i super-G. Året etter, i 2008, ble det bronse i slalåm i junior-NM, og sølv i utfor i NM i Hafjell. Ved NM 2009 på Oppdal vant hun super-G foran Kristina Riis-Johannessen, og fikk bronse i utfor. Hun fikk også gull i superkombinasjonen.
I 2010 deltok hun i både NM og junior-NM. I junior-NM i Narvik vant hun gull i utfor, men kjørte ut i super-G. Hun fikk også gull i superkombinasjonen. Også i NM for seniorer vant hun gull i utfor og superkombinasjonen. I super-G kjørte hun ut. I NM 2011, som ble arrangert i Oppdal og Trysil, vant hun gull i alle fem disipliner - utfor, super-G, superkombinasjon, storslalåm og slalåm. Hun ble dermed historisk, siden ingen kvinnelig alpinist tidligere har klart å vinne fem gull i ett og samme norgesmesterskap. Under norgesmesterskapet i 2012 vant hun utfor, super-G og superkomibinasjonen, mens i 2013 vant hun super-G og i 2014 utfor.
Svømming under VM i svømmesport 2022 – 50 meter ryggsvømming menn
50 meter rygg menn er en svømmeøvelse som blir arrangert under VM i svømmesport 2022 i Budapest i Ungarn 24. og 25. juni 2022.
Rekorder
Før konkurransene var gjeldende verdens- og mesterskapsrekorder som følger:
Forsøksheat
Forsøksheatene startet 24. juni klokken 09:23.
Semifinaler
Semifinalene startet 24. juni klokken 19:09.
Finale
Finalen fant sted 25. jumi klokken 18:02.
Jana Cieslarová
Jana Cieslarová (født 6. juni 1971 i Třinec er en tsjekkisk tidligere orienteringsløper som blant annet representerte den svenske orienteringsklubben IFK Södertälje. Hun løp for det tsjekkoslovakiske og det tsjekkiske landslaget.
Karriere
Jana Cieslarová var gjennom flere sesonger en del av den internasjonale orienteringseliten. Hun ble nummer to sammenlagt i Verdenscupen i orientering 1992. På hjemmebane i tsjekkoslovakiske Mariánské Láznĕ i 1991 ble hun verdensmester på kortdistanse. Dette var første gang øvelsen ble arrangert i VM-sammenheng. Cieslarová var en del av lagene til Tsjekkoslovakia og Tsjekkia som tok medalje på VM stafett fire ganger på rad fra 1989 til 1995.
PGA Championship 1944
PGA Championship 1944 ble arrangert i Spokane, Washington i USA i 1944.
Turneringen ble spilt som matchspill.
Amadiner
Amadiner (Amadina) er en slekt i familien astrilder (Estrildidae).
Timo Karppinen
Timo Karppinen (født 26. desember 1967) er en finsk tidligere orienteringsløper. Han representerte blant andre den finske orienteringsklubben SK Pohjantähti.
Karppinen var i flere sesonger en del av den internasjonale verdenseliten. Han ble nummer tre sammenlagt i Verdenscupen i orientering 1996. Han tok totalt fem medaljer i Verdensmesterskapet i orientering, fordelt på fire sølv og en bronse. Han tok to sølv på kortdistanse, i USA i 1993 og i Norge i 1997. De tre øvrige medaljene tok han på stafett, sølv i 1995 og 1997, bronse i 1993. Han fikk også med seg to stafettmedaljer fra nordisk mesterskap.
Sammne med sin klubb SK Pohjantähti ble Karppinen nummer to i verdens største orienteringsstafett, Jukola, i 1999.
Niger under Sommer-OL 1996
Niger under Sommer-OL 1996. Tre sportsutøvere, to menn og en kvinne fra Niger deltok i friidrett under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var sjuende gangen som Niger deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Ola Skarholt
Ola Skarholt (født 30. november 1939, død 18. juni 2017 ), var en tidligere norsk orienteringsløper.
Skarholt var en god stafettløper. Han ble verdensmester i stafett i 1970. Han var også på det norske laget som tok stafettbronse i 1966 og 1968. I EM-sammenheng endte han opp med bronse i stafett fra europamesterskapet på Løten i 1962 og stafettsølv fra sveitsiske Le Brassus to år senere.
Axels tivoli
Axels tivoli er en av Europas mest erfarne tivoli aktører. Det er skandinavias største ambulerende tivoli og tar plass på mange forskjellige festivaler og tivoli, som blant annet Romsdalsmartnan, Momarkedet, Dala mart'n og Eidsvoll-dagene.
Historikk
Axel Andreasson startet med tivoli i 1928. Før det reiste han rundt på markeder med foreldrene sine og solgte grønnsaker og egg som de produserte på gården hvor de bodde.
Han var foretingsmann og kjøpte sin første karusell, fordi han mente barn også skulle ha muligheten til å ha det gøy på markedet.
Tivoliet gikk bra for Axel og tivoliet vokste med flere attraksjoner. Idag er det ett hundretalls karuseller i tivoliet og i tillegg mange kiosker og bamseboder osv. Idag er Axels tivoli skandinavias største.
Ali Baba
Ali Baba eller det flygende teppe er ett teppe man sitter på som går rundt og rundt.
Batman
Batman er en karusell hvor man går rundt og rundt ikke ulikt Ali Baba. Forskjellen er at her går setene rundt så gjennom turen vil du dreie 360 grader rundt.
Radiobilene
Radiobilene er en klassiker i Axels tivoli. Man kan sitte opptil to stykker i en bil, man kjører rundt for å krasje i motstanderen.
Jumping
Jumping eller Hulken er en karusell som går rundt og rundt Hulken som står i midten. Den går både framover og baklengs, mens den hopper og sprøyter røyk.
Waltzer
Waltzer alias kaffekoppene er en karusell som alltid gjør suksess.
Nicaragua under Sommer-OL 1996
Nicaragua under Sommer-OL 1996. Tjueseks sportsutøvere, tjuefem menn og en kvinne fra Nicaragua deltok i fem sporter, friidrett, judo, skyting, svømming og baseball under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Det var sjuende gangen som Nicaragua deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer.
Sand prestegjeld
Sand prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Ryfylke prosti. Det omfattet sogn i tidligere Sand, nå Suldal kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Sand kirke.
Sands kirkesogn er nå en del av Suldal kirkelige fellesråd, og underlagt Ryfylke prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Sandar sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Sand antas å være lagt under Jelsa i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Ved kgl. res. av 24. april 1858 ble Sand prestegjeld opprettet med Sand hovedsogn, utskilt fra Jelsa prestegjeld, og Sauda annekssogn, utskilt fra Suldal prestegjeld.
Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.
Ved kgl.res. 9. juli 1948 ble Sauda sogn utskilt fra Sand og opprettet som eget sognekall fra 1. mai 1949. Ved kgl. res. 29. mars 1968 ble Sand prestegjeld nedlagt og Sand sogn overført til Suldal prestegjeld, gjeldende fra 1. juli 1968.
Michel Lejeune
Michel Lejeune (født 30. januar 1907, død 27. januar 2000) var en fransk hellenist og språkforsker.
Indias kvinnelandslag i landhockey
Indias kvinnelandslag i landhockey er det indiske landslaget i landhockey for kvinner som konkurrerer for India under internasjonale konkurranser som Asialekene, Sommer-OL og VM i landhockey. Deres beste resultat fra et interkontinentalt mesterskap er en fjerdeplass fra VM og OL.
Michel Lejeune
Lejeunes første studier gjaldt det gammelgreske språket. Han utga en gresk historisk fonetikk, Phonétique historique de la langue grecque (1947) og Précis d’accentuation grecque. Etter 1945 konsentrerte han seg om de gamle språkene i Italia, latin, etruskisk, oskisk, venetisk, messapisk, elymisk og lepontisk. Men først og fremst arbeidet han med mykensk gresk, etter at linear B-skriften var blitt tydet av Michael Ventris. Mot slutten av livet interesserte han seg for gallisk.
Lejeune ble medlem av Académie des inscriptions et belles-lettres i 1963, og var sekretær for Société de Linguistique de Paris fra 1970.
Nedstrand prestegjeld
Nedstrand prestegjeld, inntil 1881 benevnt Hinderaa prestegjeld, var et prestegjeld tilhørende Ryfylke prosti. Det omfattet sogn i Tysvær kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Nedstrand kirke.
Nedstrands hovedsogn er nå en del av Tysvær kirkelige fellesråd, og underlagt Haugaland prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Hindarár sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Nedstrand prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Hinderaa med Sjærnerø annekssogn og Skjoldastraumen kapelldistrikt.
Prestegjeldet er i 1620 omtalt i Graagaas som Neerstrands Præstegjeld under Ryefølckes Prouistij.
Hinderaa prestegjeld dannet grunnlaget for Nædstrand formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ved kgl. res. 10. august 1881 ble det en navneendring på soknekallet fra Hinderaa til Nedstrand.
Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.
I 1988 besluttet Kirkedepartementet en omfattende revisjon av kirkesogn og prestegjeld i Ryfylke prosti, med det formål å få samsvar mellom prestegjeld og kommuner. Ved kgl. res. av 22. januar 1988 ble Nedstrand sognekall nedlagt og delt, ved at Nedstrand sogn ble overført til Tysvær prestegjeld og og Sjernarøy lagt til Finnøy prestegjeld.
Klepp prestegjeld
Klepp prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Jæren prosti. Det omfattet sogn i Klepp kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Klepp kirke.
Klepps kirkesogn er nå en del av Klepp kirkelige fellesråd, og underlagt Jæren prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Klepps sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Klepp prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Klepp, med Bore og Orre annekssogn.
Prestegjeldet er i 1620 oppført i Graagaas som Klepsz Præstegjeld under Jedernnis Prouistij tilhørende Stavanger stift. Ved kgl. res. av 6. mai 1682 ble prestegjeldet overført til det nye Christianssands stift.
Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925. Ved avviklingen bestod Klepp prestegjeld av menighetene i Klepp, Bore, Orre og Frøyland og Orstad.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Blind Orphans
Blind Orphans var et progressivrockband fra Ringsaker som var aktivt fra 1986 til 1990.
Diskografi
Bandet ga ut et kassett album med tittelen Blind Leading the Blind, som ble gitt ut i CD-format i 2012.
Zverinac
Zverinac (italiensk: Sferenzi eller Sfirtegòn) er ei lita øy i Adriaterhavet ved kysten av Kroatia. Den tilhører Zadar fylke. Øya har et areal på 4,2 kvadratkilometer og hadde et folketall på 48 i 2001 en halvering av folketallet siden 1981. Den høyeste toppen på øya er 111 meter over havet.
Slavko Vinčić
Slavko Vinčić (født 25. november 1979) er en slovensk fotballdommer som til daglig dømmer i landets øverste divisjon 1. SNL. I tillegg har han dømt flere internasjonale kamper på aldersbestemt nivå både i regi av FIFA og UEFA.
Zverinac
Øya ble først omtalt i skriftlige kilder i 1421 som Suiran, og var da under styre av adelsmenn fra Zadar. På øya ligger det barokke palasset til familien Fanfong fra 1746. I Poripišće uvala ligger det romerske ruiner.
Slavko Vinčić
Vinčić debuterte som dommer i europeisk sammenheng den 8. juli 2010 i første kvalifiseringsrunde av UEFA Europa League 2010/11 mellom Fylkir og Tarpeda-BelAZ Zjodzina (1–3).
Han har dømt flere landskamper på U-17, U-19 og U-21-nivå, blant annet flere kamper under kvalifisering til europamesterskap for U-19 og U-21. Han har også dømt flere kamper under både Verdensmesterskap og Europamesterskap for U-17, U-19 og U-21. Vinčić debuterte internasjonalt som hoveddommer på øverste nivå den 23. mars 2010, da han dømte en vennskapskamp mellom og  (2–0). Under sluttspillet i EM i fotball 2016 var han med i dommerteamet til sin landsmann Damir Skomina.
U.S. Government Publishing Office
U.S. Government Publishing Office (GPO) er et amerikansk føderalt forvaltningsorgan med ansvar for trykking og publikasjon av dokumenter for føderale myndigheter. GPO ble vedtatt opprettet av Kongressen 23. juni 1860. På det meste hadde GPO 8 500 ansatte, i 1972.
Rennesøy prestegjeld
Rennesøy prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Søre Ryfylke prosti. Det omfattet sogn i tidligere Rennesøy kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Hausken kirke.
Rennesøys kirkesogn er nå en del av Stavanger kirkelige fellesråd, og underlagt Tungenes prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Hauskeiðs sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Rennesøy prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Hausken med Sørbø, Askø, Utstein kloster og Kvitsøy annekssogn.
Prestegjeldet er i 1620 omtalt i Graagaas som Reinerszøe Præstegjeld under Stauangers eller Fiordenes Proustij. Ved kgl. res. av 6. mai 1682 ble prestegjeldet overført til det nye Christianssands stift.
Rennesøe prestegjeld dannet grunnlaget for Rennesøe formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ved kgl. res. 17. juni 1899 ble Askø og Utstein kloster slått sammen til ett sogn ved navnet Mosterøy.
Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.
Ved opprettelsen av Randaberg prestegjeld 1. januar 1966 ble Kvitsøy sogn overført fra Rennesøy.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Ved avviklingen bestod Rennesøy prestegjeld av menighetene i Rennesøy og Mosterøy.
Nikolaj Kuznetsov (flyver)
Nikolaj Aleksejevitsj Kuznetsov (russisk: Николай Алексеевич Кузнецов, født 19. desember 1922 i Karaganda oblast, død 12. august 2009) var en sovjetisk pilot og embedsmann.
Kuznetsov deltok i andre verdenskrig, og var i aktiv pilottjeneste fra 1943. Han gikk over i en sivil pilotstilling i 1947. I 1963 ble han stasjonert i Kasakhiske SSR i den sivile luftfartsadministrasjonen, og fra 1970 til han gikk av med pensjon var han øverste leder for luftfarten i delrepublikken.
Kuznetsov ble to ganger tildelt utmerkelsen Helt av det sosialistiske arbeid, i 1973 og 1979. Han var også tildelt Leninordenen. Han var valgt inn i Det øverste sovjet i Kasakhiske SSR.
PGA Championship 1942
PGA Championship 1942 ble arrangert i Galloway Township, Ohio i USA i 1942.
Brossviksåta
Brossviksåta er et fjell i Gulen i Sogn og Fjordane. Det ligger rundt 7 kilometer nordøst for kommunesenteret Eivindvik. Fjellet har en høyde på 723 meter over havet og har en primærfaktor på 620 meter.
PGA Championship 1942
Turneringen ble spilt som matchspill.
Brossviksåta
I 1963 ble den første TV-senderen i Sogn og Fjordane satt i drift på Brossviksåta.
Königs Wusterhausen stasjon
Königs Wusterhausen stasjon er en jernbanestasjon som ligger i byen Königs Wusterhausen i Brandenburg i Tyskland. Den blir betjent av S-bane og av regionaltrafikk.
Flåmsbana
Flåmsbana er en sidebane til Bergensbanen mellom Myrdal stasjon og Flåm. Hele banen ligger i Aurland kommune i Vestland fylke. Stasjonene på Flåmsbana – i tillegg til Upsete stasjon på Bergensbanen – er de eneste jernbanestasjonene i tidligere Sogn og Fjordane fylke.
Til 2020 hadde Flåmsbana over 900.000 passasjerer årlig.
Tunneler og banestrekning
Flåmsbana har 20 tunneler fra Myrdalsplatået, ned den bratte dalen og til bunnen av Flåmsdalen. Over en strekning på i alt 20,2 kilometer går 5,7 kilometer av den i tunnel. Det tilsvarer mer enn en fjerdedel av lengden på banen.
Vendetunnelen går i sløyfer på flere nivåer og går inn og ut av fjellet. Disse er nødvendige for at stigningen ikke skal bli for voldsom for ordinær togtrafikk. På grunn av vendetunnelene er det jernbanespor i fem «etasjer» i Flåmsdalen nedenfor Myrdal stasjon, Flåmsbana har fire nivåer (Myrdalsleitet, Hylla, Baklia og Pinnelia) og ovenfor disse Bergensbanens spor.
Av de 20 tunnelene på strekningen er hele 18 drevet for hånd. Hver meter kostet omtrent en måneds arbeid. I dag brukes ofte en fullprofilmaskin som borer en tunnel i profil i en operasjon om ikke fjellet er for hardt. Borte er minebor og dynamitt.
Ved Kjosfossen holdeplass er det også et lite kraftverk.
Flåmsbana krysser Flåmselvi tre ganger. I stedet for broer er elven ført i tunnel under jernbanesporet.
Bakgrunn
De første undersøkelser av mulig trase ble gjort i 1893. Det ble opprinnelig foreslått en smalsporet (1067 mm) kombinert adhesjons- og tannstangsbane med største stigning 2,5 % for adhesjonsstrekningen og 10 % for tannstangsstrekningen. I 1904 kom statsbanene med en alternativ trase Voss-Stalheim-Gudvangen, med tannstangsbane forbi det bratte partiet ved Stalheim (Stalheimskleivi). Samtidig ble det skissert en billig løsning med et system for et elektrisk kjøretøy på landveien i Flåmsdalen kombinert med kabelbane opp til Myrdal. I debatten ble Myrdal-Fretheim fremholdt som bedre enn Voss-Stalheim-Gudvangen blant annet på grunn av kortere linjeføring og bedre beliggenhet.
Stortingets vedtak 10. juni 1909 om bygging av Flåmsbanen tok utgangspunkt i løsningen med tannstangbane opp kneika til Myrdal. Etter vedtaket ble baneanlegg i de sveitsiske alpene studert, blant annet Bernina jernbane, Berner-Oberland, Locarno-Bignasco, Visp-Zermatt, og Lausanne. Overingeniør Ferdinand Bjerke konkluderte med at en ren adhesjonsbane var best, anlegget ble i 1913 anslått å koste 5,5 millioner kroner. Fløibanen var ferdig i 1918 og på bakgrunn av erfaringene med Fløibanen ble kabelbane igjen vurdert, uten at statsbanene endret syn. I 1923 vedtok Stortinget bygging av normalsporet adhesjonsbane for elektrisk drift. Kostnadsoverslaget var da opp i 14,5 millioner kroner, blant annet på grunn av generell prisstigning. Kritikerne mente en bilrute opp Flåmsdalen ville være tilstrekkelig. Da elektrifiseringen var ferdig i 1944 ble kostnadene oppsummert til 20 millioner kroner.
Anlegg
Anleggsarbeidene startet i 1923 og pågikk frem til 1947. Overingeniør Peder Bernhard Kristiansen Lahlum var leder for anlegget samtidig som han hadde ansvaret for Hardangerbanens anlegg. Ole Didrik Lærum (siv.ing.) medvirket som assistentingeniør. Arbeidsstyrken var på det meste opp i 300, og varierte ellers rundt 200, ned til 60-70 i kriseårene. I 1937 besøkte Willy Brandt, som da var flyktning i Norge og akkurat hadde vært i Spania under borgerkrigen, Flåm og talte til arbeiderne om den nazistiske fare.
Tunnelen var blant de største utfordringene og arbeidet med de lengste ble satt i gang i 1924. Et stykke inn i den 888 meter lange Vatnahalsen tunnel (vendetunnelen) er det et vindu i tunnelveggen, dette stedet kalles «Hylla». Opprinnelig var det ikke planlagt en åpning men veggen ville bli så tynn at ingeniørene mente det var tryggest å sprenge den ut, deretter ble også det store overhenget sprengt ned. Ved øvre inngang til vendetunnelen er berget så bratt at arbeiderne i begynnelsen måtte fires ned i tau. Traseen danner her tre nivå: Myrdalsleitet, Hylla og Baklia. Medregnet Pinnelia går banen i fire etasjer øverst i dalen. (Regner man også med Bergensbanen ovenfor Myrdalsleitet har man fem nivåer.)
I begynnelsen ble det brukt store arbeidshester til å trekke steinmassene ut av tunnelen, senere ble det skaffet bensindrevne lokomotiv - på grunn av dårlig ventilasjon kunne lokomotivet etterhvert ikke brukes i den lange tunnelen. Traseen krysser elven for å unngå vanskelig og usikker side av dalen. Banen har 20 tunneler med samlet lengde på 28 % av hele traseen. Anleggsarbeidet i tunnelene Blomheller og Nåli pågikk i elleve år, Vatnahalsen tunnel var ferdig ti år etter oppstart. I Nåli og Vatnahalsen ble maskinboring tatt i bruk, i de andre tunnelen gikk boring for hånd. Ved pukkverket i Nåli ved Kårdal ble det tatt i bruk en liten kabelbane til å frakte pukk til toppen av pukklageret. Til planeringsarbeid ble det etterhvert tatt i bruk en lastebil. To mann omkom under arbeidet. Skinneleggingen tok til høsten 1936.
I forbindelse med invasjonen av Norge ble banen 10. april 1940 forberedt for sprengning for å hindre tysk fremrykning. Blomheller-tunnelen ble sprengt og norske styrker ved Myrdal trakk ned til Flåm. Vatnahalsen hotell brant to dager etter at en gruppe tyske ingeniørsoldater ble forlagt der. Skinneleggingen ble forsert i juli-august 1940 med en arbeidsstyrke på omkring 200 mann. Banen ble åpnet for dampdrift i august 1940 etter påtrykk fra okkupasjonsmakten. Vanlig persontrafikk på Flåmsbana startet 10. februar 1941 med damplokomotiv. Togene brukte 1 time og 5 minutter ned og 15 minutter mer fra fjorden til Myrdal. I juni 1941 bestemte Arbeidsdepartementet at strekningen skulle hete «Flåmsbana». I 1943-1945 var 20-30 russiske krigsfanger forlagt i Flåm.
I oktober 1944 ble banen elektrifisert. Kjosfoss kraftverk ligger tett inntil Kjosfossen holdeplass på Flåmsbana. Kraftstasjonens gulv ble lagt i høyde med skinnegangen slik at materialer kunne fraktes rett inn. Stasjonen ble bygget av NSB av hensyn til kraftforsyning til Flåmsbanas elektriske drift. Stasjonen ble satt i drift 27. oktober 1944, og noen uker senere fikk Flåmsbana strøm. Per Kures fabrikker ble i 1944 sprengt av Osvald-gruppen og leveranser til NSB ble forsinket. I 1947 var NSBs El 9-lokomotiver klare. På grunn av krigen skjedde det ikke noen åpning, og først i forbindelse med 40-årsjubileet i 1980 ble banen offisielt åpnet.
Drift
Damplokomotivene brukt den første tiden hadde tre forskjellige bremsesystemer. Skinnebremsene trykket rett mot skinnegangen for å skape mer friksjon. Mottrykksbremsene virker ved at dampmotoren kjøres baklengs og fungerer som en kompressor, bremseeffekten reguleres ved en strupeventil mens sylindrene kjøles med vann. De elektriske togene ble bygget for både Flåmsbana og Hardangerbana, og akseltrykket ble begrenset til 12 tonn. Vektbegrensningen gjorde lokomotivene ble relativt korte. I 1950-årene var den årlige trafikken på omkring 115 000 passasjerer. NSB etablerte på den tiden tilbudet «Norway in a Nutshell» for turister på Voss, senere ble tilbudet utvidet til Bergen og Oslo. På 1970-tallet var trafikken på rundt 175 000 i året. Kraftutbyggingen i Aurlandsvassdraget bidro til en del av den økte trafikken. I 1990-årene kom trafikken opp mot 300 000 årlig. I 1980-årene ble det tatt i bruk togsett som kunne gå direkte Bergen-Flåm med tanke på turisttrafikken om sommeren.
Flåmsbana var frem til 1977 sentral i postverkets distribusjonssystem i Sogn. Landbruksprodukter og livdyr ble også sendt med banen. Ved utbygging av aluminiumsverket i Årdal under 2. verdenskrig ble store mengder gods fraktet på Flåmsbanen og lastet om til båt. Ungdom fra Oslo ble under krigen tvangsutskrevet til dette arbeidet. Også kraftutbyggingen i Aurland i 1960-årene førte til stor godstrafikk på Flåmsbana.
El 9 ble avløst av El 11 i 1982 som i sin tur fikk en avløsning i El 17 i 1997.
I 2014 ble så El 18 introdusert. Mye motorvognmateriell har også vært i bruk, bla BM 64 og BM 69.
Flåmsbanemuseet
I den gamle stasjonsbyningen i Flåm er det opprettet et museum med gammelt anleggsutstyr og anleggsmateriell fra bygginga av såvel Flåmsbana som Bergensbanen. Adgang til museet er gratis for de som har kjøpt billett til Flåmsbana.
Jessicah Schipper
Jessicah Lee Schipper (født 19. november 1986 i Brisbane) er en australsk svømmer som var med på å ta gull på 4×100 m medley stafett for Australia under Sommer-OL 2004 i Athen og 2008 i Beijing. Schipper har også to bronsemedaljer på 100 m og 200 m butterfly fra OL i Beijing. I tillegg har hun ni gull, fire sølv og to bronse fra kortbane- og langbane-VM, tre gull og én sølv fra Samveldelekene og to gull og én bronse fra Stillehavslekene.
Schipper ble i 2009 kåret til Årets svømmer i Oseania og Asia av bladet Swimming World Magazine.
Smaalenene
Smaale(h)nene (De smaa le(h)ne under Akershus) er en samlebetegnelse på en del små len, som i geografisk utbredelse tilsvarer dagens Østfold fylke, med unntak av dagens kommuner Askim, Eidsberg og Trøgstad. Det var således ikke å oppfatte som en felles administrativ enhet som andre len i Norge, og de ble regnet som underlen av hovedlenet Akershus.
Rundt år 1500 ble de gamle norske syslene og skipreidene slått sammen til len. De fleste av lenene tilsvarte omtrentlig dagens fylker, men ikke i Borgarsysla. Ettersom dette var en rik og fruktbar region, ble det ved utgangen av senmiddelalderen et attraktivt distrikt for dansk lavadel. Områder så små at de knapt holdt liv i en friherre vest for Langfjellene var store nok til å brødfø "et dusin baroner" her øst for Viken. I takt med at danskekongen delte ut besittelser med rund hånd, ble lenene mindre og mindre og mange av de gamle skipredene i Borgarsysla ble til egne små len, ofte benevnt De smaa lene under Akershus.
I 1537 var det i alle fall elleve len i Smaalenene, og grenser og antall endret seg stadig i årene som fulgte, men store deler av Østfold ble i det daglige styrt av fogdene til lensherrene på Akershus. Enkelte av smålenene ble i tiden etter 1570 slått sammen til større enheter, og lensinndelingen i Smaalenene stabiliserte seg rundt 1630 på 7 len.
Etter amtsforordningen i 1662 ble De små lene samlet til et ordinært amt i Smaalenenes amt i perioden 1671-1918.
Høvåg
Høvåg er et sokn i Vestre Moland prestegjeld og et tettsted i Lillesand kommune i Agder. Høvåg var tidligere en selvstendig kommune. Tettstedet hadde innbyggere per 1. januar.
Smaalenene
Len i 1593
(Sannsynligvis bare de viktigste)
Høvåg
Stedet
Kjente steder i Høvåg er Gamle Hellesund og Ågerøy. Blindleia går gjennom skjærgården i Høvåg. Bronseplassen i Høvåg er et levende museum som inneholder bl.a. et rekonstruert langhus fra Bronsealderen. Stedet dekker perioden fra bronsealder til vikingtid. Høvåg har også eget bygdemuseum, som fokuserer på nyere lokalhistorie.
En del av Sørlandsparken, et næringsområde på grensen til Kristiansand ved E18 ligger i tidligere Høvåg kommune, blant annet en del av Sørlandets Travpark og varemagasinet IKEA.
Høvågs idrettsforening heter Idrettslaget Høvdingen. Laget har egen kunstgressbane.
Gabriel Scott skrev ofte om Høvåg i sin litteratur. Han nevner bl.a. Kassetassen, en figur som i dag er gjenskapt i form av en skulptur ved Kassenkanalen. Det står et minnesmerke over Scott ved Høvåg kirke.
Historie
På Hæstad har man funnet spor etter steinalderbebyggelse, blant annet en del flint.
Sommeren 2011 undersøkte arkeologer fra Norsk Maritimt Museum (tidl. Norsk Sjøfartsmuseum) et vrakfunn i Ulvøysund vest i Høvåg. På grunnlag av C14-analyse av et reinsdyrgevir, viste det seg at skipet forliste i første halvdel av 1000-tallet. På grunn av lasten, som med unntak av geviret og en stor stabel kvernsteiner fra Sogn og Fjordane, har råtnet bort, er det tydelig at dette var et handelsskip. Norrøn litteratur skriver ofte at man seilte opp og ned norgeskysten (Nordvegen), her er håndgripelig bevis på at handelsruten gikk inn i Ulvøysund og fulgte Blindleia østover.
Høvåg nevnes flere ganger i middelalderbrev, og de fleste gårdsnavnene er også fra den tiden eller atskillig eldre.
Høvåg kirke er bygd i stein, sannsynligvis på 1100-tallet. Altertavle og prekestol er fra 1600-tallet, mens orgelet er fra 1966.
I Diplomatarium Norvegicum finnes det et brev skrevet i Ulvøysund 28. august 1339 av biskop Håkon Erlingsson av Bergen. Han hadde ligget værfast i uthavna fra 24. august, og var egentlig på vei østover til kongen, Magnus Eriksson. I brevet spør biskop Håkon Erling Vidkunsson, landets største jordeier og mektigste adelsmann, om hva reisefølget bør gjøre videre. I og med at været var en hindring, og at Erling på det tidspunktet befant seg på Østlandet, kan vi regne med at biskopen og hans følge forble i Ulvøysund flere dager mens de ventet på svarbrev.
«Søderhamn»
«Søderhamn» var et seilskip bygget i Sverige i 1838. Skipet ble innkjøpt av reder Wilhelm Foss i Arendal i 1848. «Søderhamn» ble blant annet brukt til frakt av tømmer på Østersjøen. Foss solgte skipet videre til Fredrik Tellefsen i 1887. Tellefsen hadde tidligere vært skipper på skipet.
Høvåg
Historie
I Ulvøysund finner man flere kompassroser innhogd i fjellet, den eldste fra 1400-tallet. Det var sjøfolk som sto bak disse. Stedet nevnes også på nederlandske kart fra 1500-tallet, da som Wolfsondt. Det eldste huset i Høvåg ligger der fortsatt, et gammelt gjestgiveri fra 1600-tallet.
Høvåg var en del av Sands skipreide i middelalderen og tidlig moderne tid. Sands skipreide besto av det som nå er Lillesand kommune, altså nåværende Lillesand, Høvåg og Vestre Moland kommuner. Et middelalderbrev fra 1400-tallet regner også Eide i nåværende Grimstad kommune som en del av Sands skipreide. Ei skipreide var et distrikt som gikk så langt inn i landet som laksen gikk i elva. Formålet var å kunne stille mannskaper og skip til rådighet for kongen hvis landet var truet, den såkalte leidangen. Senere gikk leidangen over fra militærtjeneste til skattesystem.