cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marineoperasjoner i den amerikanske uavhengighetskrigen
Frankrike går inn i krigen, 1778
Keppel møtte Guillouet utenfor Brest 27. juli i slaget ved Ushant. Flåtene var likeverdige og sammenstøtet gav ingen seierherre siden de to styrkene såvidt passerte hverandre og skjøt på hverandre. En voldelig krangel som var forsterket av politiske forskjeller, brøt ut blant i den britiske kommandoen som førte til to riksretter og Keppels avgang. Det gjorde stor skade på disiplinen til marinen. Ingen flere nevneverdige hendelser skjedde i europeisk farvann.
Howe fikk ikke hjelp fra Byron, viss dårlig utrustede flåte var skadet og spredt av en storm den 3. juli midt i Atlanterhavet. Hans skip ankom sakte i september. Howe trakk seg 25. juli og ble etterfulgt av Byron.
Karibia, 1778–79
4. november 1778 seilte Hector til Karibia til amerikanernes overraskelse og irritasjon. De håpet å føre operasjoner mot Halifax og Newfoundland. Samme dag ble kommodor William Hotham sendt fra New York for å forsterke den britiske flåten i Karibia. 7. september hadde den franske guvernøren i Martinique overrasket den britiske øya Dominica. Admiral Samuel Barrington, den britiske admiralen i De britiske Leewardøyene, hevnet dette ved å ta St Lucia 13.–14. desember etter at Hotham ankom fra Nord–Amerika. Hector som fulgte Hotham tett, ble slått tilbake i to angrep på Barrington ved Cul–de–Sac på Santa Lucia den 15. desember.
6. januar 1779 nådde admiral Byron Karibia. i begynnelsen av dette året var marinestyrkene i Karibia hovedsakelig opptatt med å ha hverandre under oppsikt. Men da Byron hadde reist til Antigua for å beskytte handelskonvoien på vei hjem, tok Hector først St Vincent og så Grenada. Admiral Byron returnerte og seilte i håp om å redde øya, men ankom for sent. Et sammenstøt utenfor Grenada den 6. juli gav ingen resultat. Krigen døde ut i Karibia. Byron returnerte hjem i august. Hector returnerte også til Europa etter å ha samarbeidet uten resultat med amerikanerne i et angrep på Savannah i september.
Spania går inn i krigen, 1779–80
I europeiske farvann hadde Den engelske kanal blitt invadert av en fransk–spansk flåte på 66 linjeskip da Spania nå hadde sluttet seg til koalisjonen mot Storbritannia. Bare 35 linjeskip kunne samles mot dem under kommandoen til sir Charles Hardy. Men de kom sent og gjorde ingenting. De allierte trakk seg tilbake tidlig i september og var ikke engang i stand til å skade de britiske handelskonvoiene. I mellomtiden hadde spanjolene satt i gang beleiringen av Gibraltar.
Så langt hadde den britiske marinen vært på defensiven, uten materielle tap med unntak av Karibia, men også uten triumfer. Operasjonene i 1780 fortsatte på stort sett samme måte. Den britiske regjeringen følte seg ikke sterke nok til å sette Brest og de spanske havnene under blokade, og var tvunget til å regulere sine bevegelser etter sine motstanderes. I kanalen ble den reddet fra en katastrofe av tiltaksløsheten til de franske og spanske flåtene. Den eneste virkelige suksessen til den tallmessig overlegne fransk–spanske styrken var erobringen 8.–9. august av en stor britisk konvoi av skip på vei til Ostindia og Karibia lastet med tropper.
Det var mer kraft over det som ble vist på den amerikanske kysten og i Karibia. Tidlig på året ble admiral Marriot Arbuthnot sendt for å ta kommandoen i Nord-Amerika. På fransk side ble Luc Urbain de Bouexic sendt med forsterkninger til Karibia for å ta kommandoen over skipene som var igjen etter Hector året før. Han ankom i mars og klarte å begrense den lille britiske styrken under sir Hyde Parker til Gros Islet Bay i St Lucia.
Charles Henry Louis d'Arzac de Ternay ble sendt fra Brest i mai 1780 med syv linjeskip og en konvoi som fraktet 6000 franske soldater som skulle støtte amerikanerne. Han traff på en liten britisk styrke under Cornwallis nær Bermuda den 20. juni og nådde Rhode Island 11. juli.
Resten av året og deler av det neste, forble de britiske og franske marinestyrkene i farvannet i Nord–Amerika ved deres respektive hovedkvarter i New York og Newport og passet på hverandre. Karibia ble igjen scenen for de viktigste operasjonene for året. I februar og mars invaderte en spansk styrke fra New Orleans under Bernardo de Gálvez Vest-Florida med suksess, men de allierte oppnådde ikke annen fremgang.
Helt på slutten av 1779 ble George Brydges Rodney utnevnt til å lede en stor marinestyrke som skulle unnsette Gibraltar og sende forsyninger til Menorca. Rodney skulle fortsette til Karibia med en del av flåten. Han seilte 29. desember 1779 med handelsskip som skulle til Karibia under sin beskyttelse. Han erobret en spansk konvoi på veien utenfor Finisterre den 8. januar, beseiret en mindre spansk styrke i Cape St Vincent den 16. januar, kom Gibraltar til unnsetning 19. januar og dro til Karibia 13. februar.
27. mars sluttet han seg til sir Hyde Parker ved St Lucia, og Guichen trakk seg tilbake til Fort Royal på Martinique. Frem til juli var flåtene til Rodney og Guichen som var like sterke, opptatt med operasjoner rundt øya Martinique. Den britiske admiralen forsøkte å fremtvinge en nærkamp. Men i den første trefningen 17. april på utsiden av øya, ble ikke Rodneys ordrer utført av hans kapteiner, og operasjonen gav ingen avklaring. Han ønsket å konsentrere seg om fiendens bakre linje, men hans kapteiner spredte seg langs den franske formasjonen. I to etterfølgende operasjoner, 15. og 19. mai, på innsiden av Martinique, klarte han ikke å få den franske admiralen inn i nærkamp.
De siste operasjonene i den nye verden, 1781–82
De tilfeldige marineoperasjonene i krigen frem til slutten av 1780 begynte å innta en grad av sammenheng i 1781. De allierte var opptatt med sekundære mål som erobring av øyer i Karibia og Menorca og Gibraltar, mens Storbritannia konsentrerte seg om defensive bevegelser. De forente Nederlandene sluttet seg til de allierte, og den britiske regjeringen var tvunget til å trekke tilbake deler av sin flåte fra andre formål for å beskytte handelen i Nordsjøen. Et desperat slag ble utkjempet ved Doggerbank 5. august mellom sir Hyde Parker og den nederlandske admiralen Johan Zoutman, begge var opptatt med å beskytte handelen. Men Nederland påvirket ikke den generelle retningen i krigen. De allierte mislyktes igjen i et intenst angrep på de britiske styrkene i kanalen. De kunne ikke forhindre admiral George Darby fra å unnsette Gibraltar og Menorca i april. Menorca ble tett fulgt opp senere og ble tvunget til å overgi seg 5. februar 1782. En sterk og robust politikk ble utført av Frankrike i Karibia og Amerika, mens hun begynte et bestemt angrep på den britiske stillingen i Ostindia.
Rodney fikk nyheter i Karibia om utbruddet av krig med Nederland tidlig på året, tok øya Sint Eustatius som hadde vært et stort depot av krigsmateriell, den 3. februar 1781. Den britiske admiralen ble anklaget for å kun konsentrere seg om å ta og selge bytte og dermed ikke tillate sin nestkommanderende, sir Samuel Hood som nettopp hadde sluttet seg til ham, til å gjennomføre gode nok tiltak for å ta seg av de ankommende franske styrkene som var på vei til Martinique. Den franske admiralen de Grasse nådde øya med forsterkninger i april. Frem til juli var han opptatt med en rekke dyktige operasjoner for å trakassere De britiske øyer mens han unngikk å havne i slag med Rodney. I juli seilte han til Nord–Amerika hvor han ble fulgt av Hood, Rodney reiste hjem med dårlig helse.
På kysten av Nord–Amerika nærmet krigen seg sitt klimaks. Tidligere på året fortsatte britene i New York og franskmennene i Newport å overvåke hverandre. I mars klarte den britiske admiralen Arbuthnot å stoppe et forsøk fra franskmennene på å føre forsterkninger til den amerikanske sak i Virginia. Slaget han utkjempet utenfor Virginia 16. mars var dårlig gjennomført, men han nådde sitt hovedformål. Washington var ivrig etter å konsentrere sine angrep på et eller annet av britenes maktsenter I Virginia eller New York, og han ventet til de Grasse ankom før han kunne gjennomføre sine idéer. Den franske admiralen gav de allierte en overlegen marinestyrke på kysten ved Virginia, og lord Cornwallis, den britiske kommandanten, ble beleiret i Yorktown. Admiral Thomas Graves, Arbuthnots etterfølger, som Hood hadde sluttet seg til fra Karibia, forsøkte å drive den franske flåten bort. Men i slaget han utkjempet 5. september klarte han ikke å ryste franskmennenes grep på Chesapeake. Grasse fikk forsterkninger, og Graves seilte bort. Yorktown falt 19. oktober, og krigen var slutt på kysten av Nord-Amerika.
Den franske admiralen returnerte til Karibia hvor han ble fulgt av Hood og gjenopptok angrepene på De britiske øyer. I januar og februar 1782 erobret han St. Christopher til tross for den mest bestemte motstanden til Hood som med en mye mindre styrke først drev ham bort fra ankringsstedet ved Basseterre og så slo tilbake hans gjentatte angrep. Det neste formålet til franskmennen var å samle styrkene med spanjolene for et angrep på Jamaica. Sir Rodney som hadde returnert til sin kommando med forsterkninger, forkastet denne planen til fordel for en rekke operasjoner som kulminerte i slaget ved Saintes 12. april 1782. Ingen flere operasjoner av nevneverdig art skjedde i Karibia. Hjemme kom Howe Gibraltar til unnsetning for siste gang i september og oktober 1782.
San Juan–ekspedisjonen, 1780
Etter at Spania gikk inn i krigen, foreslo generalmajor John Dalling, den britiske guvernøren og øverstkommanderende på Jamaica, en ekspedisjon til den spanske provinsen Nicaragua. Målet var å seile opp San Juan–elva til Nicaraguasjøen og ta byen Granada, noe som i realiteten ville avskjære spansk Amerika i to i tillegg til å gi potensiell tilgang til Stillehavet. På grunn av sykdom og forsyningsproblemer, ble ekspedisjonen svært kostbar.
Ekspedisjonen seilte fra Jamaica den 3. februar 1780 eskortert av den den 21 år gamle kaptein Horatio Nelson i Hinchinbroke. Nelson var offiseren med høyest rang, men hans autoritet begrenset seg til marineoperasjoner. Øverstkommanderende var kaptein (den lokale rangen major) John Polson som anerkjente Nelsons evner og arbeidet tett med ham. Polson hadde rundt 600–700 soldater i tillegg til flere hundre lokale rekrutter inkludert fargede og indianere.
Etter mange utsettelser begynte ekspedisjonen å bevege seg oppover elva San Juan den 17. mars. Nelson ledet et angrep, hans første angrep ansikt til ansikt i karrieren, den 9. april som erobret et spansk batteri på øya Bartola. 8 km lenger oppover elva lå Fort San Juan med rundt 150 bevæpnede forsvarere og 86 andre som ble beleiret fra 13. april. På grunn av dårlig planlegging og forsyninger som ble mistet, begynte britene å gå tom for ammunisjon til kanonene samt rasjoner for mennene. Etter at de tropiske regntiden startet den 20. april, begynte menn å bli syke og dø, antagelig av malaria og dysenteri, og muligens tyfoidfeber.
Spania erobrer Gulfkysten
Før Spania gikk inn i krigen, hadde de i stillhet gitt forsyninger og midler til de amerikanske opprørerne. George Rogers Clark fikk også hjelp i sitt forsøk på å beseire britene i Mississippi–dalen.
Grev Bernardo de Gálvez, den spanske guvernøren i Louisiana, tok tre britiske utposter etter at Spania erklærte krig mot Storbritannia i juni 1779: Manchac, Baton Rouge og Natchez. Gálvez erobret så Mobile den 14. mars 1780 og tvang frem overgivelsen til den britiske utposten ved Pensacola, Florida i mai 1781. 8. mai 1782 erobret Gálvez den britiske marinebasen ved New Porvidence i Bahamas.
Ekspedisjonen i Ostindia, 1778–83
Krigen i Ostindia utgjorde en separat rekke hendelser. Britiske styresmakter hadde få vansker i 1778 i å ta den franske bosetningen Pondicherry. En sammenstøt til sjøs fant sted 10. august i Bengalbukta mellom britene og M. de Tronjoly. Men franskmennene var for svake i dette området til offensive bevegelser og forble uvirksomme ved Bourbon og Mauritius frem til begynnelsen av 1782.
Våren 1781 ble den franske admiralen Pierre André de Suffren de Saint Tropez sendt til østen med en liten skvadron. På sin vei overfalt han en britisk styrke som hadde blitt sendt for å ta Cape fra nederlenderne og som han fant i portugisernes ankringssted Porto Praya, den 16. april. Etter å ha sørget for Capes sikkerhet, fortsatte Suffren til de franske øyene. Han seilte fra disse tidlig i 1782 for å utføre et angrep på de britiske styrkene i Bengalbukta. Fra 17. februar 1782 til 20. juni 1783 utførte han en rekke aksjoner mot sir Edward Hughes. Gjennom disse sikret han et markert herredømme i farvannene. Selv om han ikke hadde noen havn hvor han kunne forsynes på nytt og ingen alliert med unntak av Haider Ali, holdt han sjøen og returnerte ikke engang til de franske øyene under den nordøstlige monsunen.
58 Concordia
58 Concordia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 24. mars 1860 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter den romerske gudinnen Concordia.
Kim Ki-hoon
Kim Ki-hoon (født 1967) er en koreansk kortbaneløper på skøyter som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville, 1994 på Lillehammer og 1998 i Nagano.
Fazang
Fǎzàng betyr ordrett «dharmas oppbevarer». I Korea er han kjent under navnet Beopjang (hangul: 법장, McCune-Reischauer: Pŏpjang), i Japan som Hōzō (katakana: ホウゾウ) og i Vietnam som Pháp tạng.
Kim Ki-hoon
I 2002 ble han trener for de koreanske OL-utøverne i kortbane.
Ingrid Sternhoff
Ingrid Sternhoff (født 25. februar 1977) er en norsk tidligere fotballspiller. Hun spilte for Sportsklubben Haugar, Kolbotn Idrettslag og Klepp Idrettslag. Sternhoff var målvakt, og spilte to kamper for Norge. Hun var med på lagene som ble verdensmestere i VM i 1995 i Sverige og som tok bronse under sommer-OL i 1996 i Atlanta.
Fazang
I løpet av sitt liv skal Fǎzàng ha forfattet mer enn hundre tekster av varierende størrelse. Den kinesiske buddhistiske kanon har bevart 29 tekster som bærer hans navn, hvorav 22 finnes i Taishō Shinshū Daizokyō, mens syv tekster bare forekommer i Dainippon Zokuzōkyō.
Fǎzàng forfattet en av de tre viktigste kommentarene til Ashvagoshas tekst vekkelsen av mahāyāna-troen, under tittelen «kommentar til vekkelsen av mahāyāna-troen» (kinesisk: 大乘起信論義記, pinyin: Dàshèng qǐxìnlùn yìjì). I 2004 ble den utgitt i engelsk oversettelse.
Viktor Emmanuel II av Italia
Viktor Emmanuel II av Italia (italiensk: Vittorio Emanuele II; født 14. mars 1820 i Torino, død 9. januar 1878 i Roma) var konge av Kongedømmet Sardinia, som omfattet Piemonte, Savoie og Sardinia, fra 1849 til 1861. 18. februar 1861 tok han tittelen Konge av Italia, og ble den første kongen i et samlet Italia. Denne tittelen beholdt han til sin død i 1878.
Bakgrunn
Viktor Emmanuel var av fyrstehuset Savoia. Han var sønn av Karl Albert av Savoia, som forente kongedømmene Sardinia og Piemonte. I sine unge år bodde han noen år i Firenze hos sin far. Viktor Emmanuel viste en tidlig evner for politikk, militær og forskjellige sportsgrener.
Karl Albert gikk til krig mot det østerrikske imperiet (som omfattet det meste av Nord-Italia) i 1848. Viktor Emmanuel deltok aktivt i den første italienske uavhengighetskrig under sin far og kjempet i fremste linje i slagene ved Pastrengo, Santa Lucia, Goito og Custoza.
Karl Albert ble beseiret i slaget ved Novara året etter.
Konge
Karl Albert abdiserte, og sønnen Viktor Emmanuel ble konge av Sardinia-Piemonte 24. mars 1849. Ved sin trontiltredelse fremtrådte han som en liberal regent og utså i denne ånd Camillo Benso di Cavour til statsminister i 1852.
Han gikk seirende ut av andre italienske frigjøringskrig, assistert av Napoleon III av Frankrike, og dette ble innledningen til Italias samling. Ved hjelp av grev Camillo di Cavour, vokste kongedømmet Sardinia til å omfatte hele Italia (1860 – 1870) under Viktor Emmanuels styre. Under dennes ledelse ble det også gjennomført en rekke liberale reformer.
Gjennom den italienske samlingsprosessen (Risorgimento) ble Viktor Emmanuel II av Savoia til Viktor Emmanuel II av Italia. Han beholdt sitt tidligere nummer selv om han ble den første kongen av Italia, for å fortsette kontinuiteten i Savoia-dynastiet. Dette var ikke populært blant de nylig forente italienerne fra Sør-Italia, som anså samlingen som en piemontesisk maktovertakelse. Han ble også bannlyst fra Den romersk-katolske kirke etter at den italienske hæren angrep Roma og tvang pave Pius IX til å trekke seg tilbake fra Vatikanbyen.
Ekteskap og barn
I 1842 giftet Viktor Emmanuel seg med sin kusine Maria Adelaide av Habsburg (1822–1855). Noen av barna de fikk var:
Rosa Teresa Vercellana Guerrieri (med kjælenavn La Rosina) var Viktor Emmanuels elskerinne i en periode. Greven av Mirafiori og Fontanafredda var trolig deres (illegitime) sønn.
Alf Klingenberg
Alfred «Alf» Klingenberg (født 8. september 1867 i Trondheim, død 20. april 1944 i Østre Gausdal) var en norsk pianist og komponist.
Klingenberg var elev av Erika Nissen og deretter ved MH i Berlin. Han debuterte i Kristiania i 1896. Deretter virket han fra 1903 i USA, hvor han etter flere års lærergjerning i 1912 åpnet sin egen musikkskole, DKG Institute of Musical Art i Rochester, New York. Skolen vakte industrimannen George Eastmans interesse, at han i 1919 kjøpte hele skolen. I 1921 ble den gjort om til Eastman School of Music, med Klingenberg som skolens første rektor. Han ble værende i stillingen til 1923.
Klingenberg kjente mange av samtidens musikere i Europa, og han prøvde å få flere av dem knyttet til Eastman School of Music. Blant annet ble Christian Sinding tatt inn som lærer i komposisjon i årene 1921–1922. Ravel kom på en konsertturne, mens studiekameraten Jean Sibelius flere ganger lovte å komme, men stadig ombestemte seg og forble i Finland. Skolen ble meget raskt kjent over hele verden, og studentene strømmet til. I 1924 overtok komponisten Howard Hanson som skolens nye rektor.
Fra 1924 var Klingenberg for det meste bosatt i Frankrike.
Burgh (andre betydninger)
Burgh kan vise til:
Georg Hackl
Georg Hackl (født 1966) er en tysk aker som har vunnet flere olympiske gull og verdensmesterskap.
Hackl har vunnet tre OL-gull og to sølv fordelt på fem vinterolympiader i perioden 1992 til 2002. Han har deltatt i fem vinterolympiader; 1988 i Calgary, 1992 i Albertville, 1994 i Lillehammer, 1998 i Nagano, 2002 i Salt Lake City og 2006 i Torino.
Han ble verdensmester ti ganger, tre i ener for menn og sju i mixed: 1989 i Winterberg i ener, 1990 i Calgary i ener, 1991 i Winterberg mixed, 1993 i Calgary i mixed, 1995 i Lillehammer i mixed, 1997 i Innsbruck i ener, 2000 i St. Moritz, 2001 i Calgary, 2003 i Sigulda og 2005 i Park City i mixed.
Han la opp i 2006, etter Torino-OL.
Thorleif Olsen
Thorleif Werner Olsen (født 15. november 1921 i Oslo, død 11. mars 1996 samme sted) var en norsk fotballspiller best kjent som «Toffa» i sin tid som høyrehalf i Vålerenga Fotball, hvor han var fast på laget i 18 sesonger. Han var 41 år og 332 dager gammel da han i 1963 spilte sin siste kamp, og er med det den eldste som har spilt i norsk toppserie. Han er også tidenes eldste målscorer i norsk toppserie (41 år og 323 dager gammel) da han scoret for VIF mot Skeid 4. oktober 1963.
Olsen fikk sine første kamper for Vålerenga i illegale kamper under andre verdenskrig, og fra Hovedserien ble opprettet i 1948 spilte han 146 toppseriekamper og skåret åtte mål. Kun Henry «Tippen» Johansen har flere sesonger i Vålerenga. «Toffa» fikk 34 landskamper for. Han var i 1954 Norges første «Gullklokkemann» på 15 år. Han har også vært kåret til «Årets spiller».
«Toffa» ble også kretsmester i ishockey Kl.B i 1955.
Bernhard Schlink
Schlink står bak en håndfull romaner, mest kjent er de tre bøkene om den aldrende privatdetektiven Gerhard Selb: Selbs Justiz, Selbs Betrug og Selbs Mord. Disse bøkene er ikke oversatt til norsk, det er derimot
Zheng Yiwei
Zheng Yiwei 鄭以偉 (født i Shangrao i Jiangxi i Kina, død 1633) var en kinesisk stormandarin (jinshi i 1601) som konverterte til katolisismen og ble en av de mest fremtredende og innflytelsesrike kristne i Kina mot slutten av Ming-dynastiet.
60 Echo
60 Echo er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 14. september 1860 av James Ferguson fra U.S. Naval Observatory i Washington. Den er oppkalt etter nymfen Ekko fra gresk mytologi.
Den alternative skolen (Asker)
Den alternative skolen i Asker er en offentlig ungdomsskole i Asker kommune. Skoletilbudet i den alternative skolen gis til elever som selv søker og ønsker å ha et alternativt skoletilbud. Skolen følger de samme læreplaner, lover og regler som øvrige kommunale skoler.
Avdelinger
Den alternative skolen har fire ulike avdelinger.
Fagertun skole
Ligger nord for Båtstø i Røyken. Delt opp i en gruppe som tar utgangspunkt i natur, sjø og fiske og en annen som tar utgangspunkt i bygg og foto.
Ollestua
Ollestua er nabo til Asker videregående skole, nær Asker sentrum. Undervisning i alle fag i små grupper.
Sjøskolen
Ligger i Vollen og tilbyr praktisk undervisning til ungdomsskoleelever basert på håndverk og kultur. Gir også et opplevelsestilbud på Oslofjorden til barneskolene i Asker.
Stordammen skole
Ligger ved småbruket Nedre Arnestad på Vollen og tar utgangspunkt i mulighetene knyttet til dyreliv og småbruksdrift i undervisningen.
Montenegro under Sommer-OL 2008
Montenegro under Sommer-OL 2008. 19 sportsutøvere fra Montenegro deltok i seks sporter under Sommer-OL 2008 i Beijing. De vant ingen medaljer, men fikk en fjerdeplass i Vannpolo. Vannpolospilleren Veljko Uskoković var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Englenes by
Filmen Englenes by (originaltittel: City of Angels) er en romantisk historie om tro, lykke og tap fra 1998. Filmen er en nyinnspilling av den tyske filmen Himmelen over Berlin fra 1989.
Handling
I Los Angeles arbeider Seth som en engel som forsøker å våke over menneskeheten, og beskytter mennesker de møter på usynlige måter. Seth viser seg for mennesker som holder på å dø, og deretter veilede disse menneskene til deres neste liv. Til tross for deres mange møter med forskjellige mennesker har englene problemer med å forstå mennesker og deres væremåte, ettersom engler mangler normale menneskelige sanser.
Når han venter på å eskortere en mann som gjennomgår en hjerte-operasjon, til den andre verden, blir Seth imponert over innsatsen til kirurg Maggie Rice, for å redde mannens liv og hennes oppriktige følelser etter at hun ikke klarte å gjøre det. Seth blir snart veldig opptatt av Maggie, og bestemmer seg for å bli synlig for henne. De utvikler et vennskap som snart blir til gjensidig romantisk tiltrekning, selv om Maggie allerede er involvert med en av hennes kollegaer ved sykehuset - Jordan Ferris.
Seth møter Nathaniel Messinger, en av Maggies andre pasienter, som kan ane nærværet til Seth og andre engler. En engel har muligheten til å bli menneske gjennom en prosess de omtaler som "fallende" og Seth vurderer å bruke dette alternativet slik at han kan fortsette å være sammen med Maggie. Umiddelbart etter denne prosessen begynner han å oppleve menneskelige følelser. Som menneske ønsker Seth å møte Maggie igjen, men får vite at hun nylig har reist på ferie til en hytte i fjellet. Seth følger etter henne dit.
Maggie innser at Seth har gitt opp sin status som engel for henne, og de har sex. Men neste morgen reiser Maggie til en butikk. På vei tilbake mot hytta, blir hun alvorlig skadd i en kollisjon mot en bil. Hun dør av skadene, og Seth får besøk av en annen engel kalt Cassiel. Seth spør om han blir straffet fordi han valgte å forlate himmelen og være et vanlig menneske.
Leikvollhallen
Leikvollhallen er en flerbrukshall for innendørsidretter beliggende i Risenga idrettspark i Asker. Navnet skriver seg fra gården Leikvoll som tidligere lå på dette området.
Hallen har to baner med internasjonale mål for håndball, basketball og volleyball. I tillegg til garderober har anlegget også møterom med kantine og scene. Leikvollhallen har også et miljørom som benyttes av Risenga ungdomsskole. Hallen åpnet 1. september 2005.
Fehérvár FC
Fehérvár FC er en ungarsk fotballklubb basert i byen Székesfehérvár i regionen Fejér. Klubben ble grunnlagt i 1941, og lagets draktfarger er mørkeblå med røde vertikale striper på skjorten og blå underdel, mens bortedraktene er hvite. Videoton spiller for øyeblikket i Nemzeti Bajnokság I, som er landets øverste divisjon, og spiller sine hjemmekamper på Sóstói Stadion. Klubben skiftet navn 1. juli 2018 fra Videoton FC til MOL Vidi FC av sponsorgrunner.
Historie
Klubben ble grunnlagt i 1941 og bestod av arbeidere ved den lokale våpenfabrikken Székesfehérvári Vadásztölténygyár. Klubben var i begynnelsen en middelhavsfarer i lavere divisjoner frem til 1967, da klubben rykket opp til øverste nivå under navnet VT Vasas. I januar 1968 skiftet klubben navn til Videoton SC etter å ha inngått en sponsoravtale med det ungarske elektronikkselskapet Videoton.
MOL Vidi startet sin storhetsperiode i 1982, da klubben spilte seg frem til finalen i den ungarske cupen, hvor de for øvrig tapte 2–0 mot Újpest FC. Året etter tok Ferenc Kovács over som trener for laget, og i 1984 endte de på en respektabel tredjeplass på øverste nivå. Samme år spilte klubben seg frem til en overraskende finale under UEFA-cupen 1984/85, hvor de på veien slo ut Dukla Praha, Paris Saint-Germain, FK Partizan, Manchester United og FK Zeljeznicar. I finalen ventet storklubben Real Madrid, som til slutt vant finalen sammenlagt med 3–1 over to kamper.
På slutten av 1980-tallet og store deler av 1990-tallet var Videoton et fast innslag i den øverste divisjonen, men etter 29 år i toppdivisjonen rykket klubben ned til andredivisjon etter 1999-sesongen. Etter dette gikk klubben gjennom en reform med navnebytte til FC Fehérvar samt bygging av ny hovedtribune på stadion, og i 2006 vant klubben Magyar Kupa (den ungarske cupen) etter en seier i finalen mot Vasas SC. I 2010 vant klubben for første gang Nemzeti Bajnokság I, noe som gjorde at de ble kvalifisert til Mesterligaen.
Spillerstall
Oppdatert 25. mai 2023.
Bodø Nu
Bodø Nu er en nettavis for Bodø. Det er også et månedsmagasin som kommer ut i 28,000 eksemplarer til alle husstander i Bodø, Fauske, Saltdal og Sørfold. Avisen hadde første utgave i mars 2002. Grunnlegger er Geir Are Jensen, tidligere TV 2-reporter og kulturleder i Nordlandsposten. Jensen er også daglig leder og redaktør for avisen.
Selskapet bak Bodø Nu heter Nu Publishing AS, og eies av Geir Are Jensen (67,5 %) og Ståle Pettersen (32 %). Sistnevnte var tidligere avisens markedssjef.
Fra januar 2013 har selskapet satset offensivt med nettavisen bodonu.no.
Tidligere redaktører er NRK-profil Knut Folkestad, Eivind Undrum Jacobsen og Per-Kjetil Skare.
Ledelsen
Per 2018 er Geir Arne Jensen utviklingsredaktør i Bodø Nu, og Ståle Pettersen er daglig leder. Markus André Jensen er ansvarlig redaktør.
«Årets Bodøværing»
Avisen innstiftet i 2016 prisen «Årets Bodøværing». I 2016 ble prisen tildelt Gøran Aamodt, sjef for Parken stadion. I 2017 gikk prisen til Sumaya Jirde Ali.
Jonas Alströmer
Jonas Alströmer (født 7. januar 1685 i Alingsås, død 2. juni 1761) var en svensk frontfigur for den industrielle revolusjon i Sverige. Han importerte maskiner og kunnskap fra utlandet og etablerte flere foretak, blant andre Alingsås manufakturverk. Jonas Alströmer var en av de seks stifterne av Kungliga Vetenskapsakademien (1739).
Han er kanskje mest kjent for sitt store interesse for jordbruk og han er sannsynligvis den første i Sverige som begynte å dyrke poteter. Alströmer ble tildelt Nordstjerneordenen i 1748.
Svenska Lantchips benytter bilde av Alströmer i logoen for markedsføring av sine produkter i USA.
Dont Look Back
Dont Look Back en amerikansk dokumentarfilm fra 1967 regissert av D.A. Pennebaker som dekker mye av Bob Dylans 1965-turné i Storbritannia.
At tittelen sier Dont i stedet for Don't var bevisst; regissøren Pennebaker insisterte på at dette var en nødvendig forenkling av språket.
I 1998 ble filmen valgt til å bevares i det amerikanske National Film Registry av Library of Congress fordi den var «culturally, historically, or aesthetically significant».
Filmoppsummering
Filmen inneholder Joan Baez, Donovan og Alan Price (som akkurat hadde forlatt The Animals), Dylans manager Albert Grossman og road manageren Bob Neuwirth; Marianne Faithfull, John Mayall og Ginger Baker kan også bli observert i bakgrunn. Filmen viser en ung Dylan; selvsikker hvis ikke arrogant, spydig, men også karismatisk og sjarmerende. Merkbare scener:
Dylans romanse med Baez hadde brent ut på den tiden, og filmen får med essensen av bruddet.
Åpningsscenen i filmen fungerte også som en slags musikkvideo for Dylans sang «Subterranean Homesick Blues», hvor sangeren viser og kaster en del kort med utvalgte ord fra teksten (noen av plakatene har skrivefeil og ordspill med hensikt). Allen Ginsberg har en birolle under denne scenen.
Utgivelse og gjenutgivelse
Filmen ble først vist offentlig 17. mai 1967, på Presidio Theater i San Francisco, og åpnet i september på 34th Street East Theater i New York.
En kopi av filmen, med bilder, ble gitt ut i 1968 av forlaget Ballantine Books.
«Gi anarkisten en sigarett»
«Give the anarchist a cigarette» uttalte Dylan da han fant ut at han ble beskrevet som en anarkist av ulike aviser i 1965. Dette er fanget på film i siste scene.
Uttalelsen har blitt brukt i flere sammenhenger i populærkultur.
Bristol Bombay
Bristol Type 130 Bombay var et britisk, høyvinget, tomotors fly som ble brukt både som bombefly og transportfly. Det første eksemplaret fløy første gang i juni 1935. Det ble bygget av Short & Harland Ltd. siden Bristol måtte konsentrere seg om produksjonen av bombeflyet Blenheim, og det første serieproduserte eksemplaret fløy ikke før i mars 1939. Tatt i bruk samme år av No. 216 skvadron i Egypt. Da var det bygget 50 eksemplarer og de var utdatert for Europa i den andre verdenskrig. De ble likevel brukt under felttoget i Nord-Afrika. Flyet er kanskje best kjent i forbindelse med evakueringen av den greske kongefamilien fra Kreta til Egypt.
Jacob Nicolai Wilse
Jacob Nicolai Wilse, født 24. januar 1736 i Lemvig i Danmark, død 23. mai 1801 i Eidsberg, var sogneprest i Spydeberg og Eidsberg. Han har skrevet topografiske verker med omfattende beskrivelser fra reiser i Norge i 1790-årene. Wilse betegnes som Østfolds første betydelige kulturforsker og en stamfar til norsk bygdehistorie. Hans venn Hans Strøm skrev også topografiske verk for Sunnmøre og Eiker. På samme måte som Strøm laget han en av de første beskrivelsene av forholdet mellom natur og menneskelig virksomhet. Han var også opplysningsfilosof, såkalt potetprest. Wilse var tidlig ute med ide om eget universitet i Norge, han så også for seg et eget kvinneuniversitet.
Liv og virke
Han avla teologisk embedseksamen ved Københavns Universitet i 1756 og deretter, befridd fra «academisk Tvang, men blot [av] Lyst og [ved] Leilighed», viet han seg til vitenskapene matematikk og fysikk. Han arbeidet som huslærer bla. hos den russiske ambassadøren i København og brukspatron Peder Mossencrone i Halden, fram til han i 1768 tok magistergrad i filosofi.
Wilse kom som sogneprest til Spydeberg i 1768. Her samlet han i ti år stoff som ble til «Physisk, oeconomisk og statistisk Beskrivelse over Spydeberg Præstegjeld og Egn i Aggershus-Stift udi Norge, og i Anledning deraf adskillige Afhandlinger og Anmerkninger deels Norge i Almindelighed, deels dens Østre-Kant i Særdeleshed vedkommende, med nødvendige Kobbere og Bilager, efter 10 Aars egne Undersøgninger» Denne beskrivelsen inneholder en rekke forslag til forbedringer, blant et bibliotek. Wilse hadde selv en omfattende boksamling, og lånte ut bøker fra den.
Bokens siste kapittel inneholder hans visjon for fremtiden: Her skildres den lærde Philoneus (Wilses alter ego) som faller i søvn under en spasertur i Spydebergs «deylige» landskap. Han våkner da en gammel mann kommer ut av Mierskovkollen (= Mjærskogkollen) og byr ham drikke av et horn. Drikken fører ham direkte inn i en ikke tidsbestemt fremtid, der dyrket land i Spydeberg har økt, og flittige eremitter planter skog i Norges fjell. Philoneus ser et harmonisk samfunn der fornuft, flid og nøysomhet råder, syngende gjetere og nydyrkede marker. Noe har hendt, men ingenting sies om hva som har forårsaket endringen. Inne i Mjærskogkollen får han se medaljer, malerier og monumenter som beskriver edle tiltak: Grunnleggelsen av en fabrikk på et sted med rike forekomster av leire, og Charité-hus der fattiglemmer ble satt til spinning og fyrstikk-produksjon. Et motto er: «Hvo som har nok i det mindre, behøver ey det meere.»
Hans «Meteorographia compendiosa» (1778) var banebrytende for utviklingen av meteorologi som eget fagområde. I kompendieform formulerte han det første detaljerte system av symboler for å nedtegne været over en bestemt periode i tabellarisk form. En rekke statistiske størrelser kunne dermed bli nedtegnet og bearbeidet på en oversiktlig måte. Symbolene ble tatt i bruk i det aller første verdensomspennende observasjonsnettverket organisert av Societas Meteorologica Palatina i Mannheim. Spydeberg utgjorde en av nettverkets 39 stasjoner. På kurfyrsten av Pfalz' bekostning fikk han tilsendt to termometer, tre barometer og et deklinatorium (et instrument som måler retningen nord på magnetnålen i et kompass, og som viser svingninger i magnetfeltet). Fra 1783 meddelte han regelmessig værobservasjoner til selskapet i Mannheim.
Han ble opptatt som «Medlem af det Kongelige Gøttingske Videnskabernes Selskab» i 1781 og som «Medlem af det Kongelige Norske i Trondhjem» i 1783, og som han selv skriver, ble han i 1784 «allenaadigst gratis aflagt med Character af Professore Theologiæ Extraordinario».
I 1786 ble han sogneprest i Eidsberg og gav ut «Topographisk beskrivelse af Edsberg præstegjeld» i 1791. Han fortsatte værobservasjonene der. Mot slutten av livet forberedte han et større verk om Norges klimatologi. Dette ble stående ufullført.
Wilses reiseskildringer fra norske bygder ble først utgitt på tysk av Johann Bernoulli i Hamburg som en del av verket «Sammlung kurzer Reisebeschreibungen». Hele dette verket ble oversatt til dansk og utgitt på C. Poulsens Forlag i København i årene 1790-98, med tittelen «Reise-Iagttagelser i nogle af de nordiske Lande : med Hensigt til Folkenes og Landenes Kundskab».
I 1780 utga han en ordliste kalt «Norsk Ordbog eller Samling af norske Ord, i sær de som bruges i Egnen af Spydeberg».
Minnene fra Wilses tid er fortsatt tydelige på Spydeberg prestegård, hvor Wilses planter ennå bugner. Mange av plantene fikk han gjennom brevveksling med den svenske botanikeren Linné.
Wilse ivret i mange år for et norsk universitet, og innkalte blant annet til et møte i Christiania i 1793 om saken, som ble en realitet ti år etter hans død.
Familieliv
I 1770 giftet han seg med Anna Cecilia Thorup og fikk åtte barn med henne. Hun døde i 1783, og han giftet seg så med Gurine Maria Morland. Han etterlot seg enken Johanne Marie (født Grøgaard) og elleve uforsørgede barn.
Ettermæle
Wilse har en egen gate oppkalt etter seg i bydel St. Hanshaugen i Oslo, nemlig Wilses gate, og i Spydeberg, hvor det også er en Wilses gate. I Spydeberg er det også satt opp en byste av Wilse ved kommunehuset.
Wilsemedaljen blir årlig utdelt av Borgarsyssel Museum, Østfold Historielag og Fortidsminneforeningen Østfold for "fortjenester av Østfolds kulturforskning".
Wilses værsymboler er i nesten uendret form fortsatt i daglig bruk ved meteorologiske institutter over hele verden.
Rettsmekling
Ved rettsmekling blir en annen fremgangsmåte fulgt. Partene må komme sammen til enighet. Mekleren skal fungere som en katalysator for en prosess som fører partene frem til en avtale. Partene selv har bestemmelse over resultatet.
I de alminnelige domstolene er rettsmekleren vanligvis en dommer fra domstolen. I jordskifteretten kan både jordskiftedommere og ingeniører være rettsmeklere, men bare dommere kan lede det avsluttende rettsmøtet der rettsforlik blir inngått.
Et forlik som blir inngått via rettsmekling er endelig og kan ikke bli anket. Dersom partene ombestemmer seg etter et slikt forlik, må de i tilfelle reise ny sak for domstolen.
Dersom det blir brudd i rettsmeklingen, vil saken fortsette som hovedforhandling i domstolen. Saken vil da vanligvis bli behandlet av en annen dommer enn den dommeren som var mekler under rettsmeklingen.
Rettsmekling ble innført som en prøveordning i de alminnelige domstolene 1. januar 1997, hjemlet ved en tilføyelse i den daværende Tvistemålsloven. Fra starten av ble ordningen prøvd i fem førsteinstanser (nå tingretter) og én lagmannsrett, senere ble ordningen gradvis utvidet til å gjelde alle tingretter og lagmannsretter. Rettsmekling er også en del av den nye Tvisteloven som avløste Tvistemålsloven i 2008. I jordskifterettene ble rettsmekling innført som en femårig prøveordning i alle jordskifterettene 1. april 2007.
Fylkesvei 2790
Fylkesvei 2790  går mellom Rollag stasjon og Bergan i Rollag kommune. Veien er 4,0 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 106.
Keiserspinner
Utseende
En stor spinner (vingespenn 100 – 150 mm), svovelgul med et sterkt varierenede innslag av purpurfargede tegninger, mest hos hannen. Vingene er overstrødd med små, svarte prikker. Larven er sterkt variende i farge, oransje til svart. Som ung har den tre par lange, oppstående pigger i tillegg til de kortere hårene.
Levevis
Som vanlig for påfuglspinnere kan keiserspinneren utnytte en lang rekke forskjellige trær til mat for larvene, blant andre eik, lønn og furu. Den ser ut til å være mest tallrik i eik- og furu-dominerte skoger. Den har en generasjon per år. Som andre påfuglspinnere tar ikke de voksne sommerfuglene næring til seg.
Utbredelse
Keiserspinneren finnes i Nord-Amerika fra Rocky Mountains til atlanterhavskysten, fra Canada i nord til Mexico i sør. Den ser ut til å ha gått tilbake i den nordøstlige delen av dette området. I Sørvest-USA og Mexico blir den erstattet av en nært beslektet art.
Karnak
Karnak, eller egentlig tempelkomplekset Karnak, er stor blanding av ruiner av tempelbygninger, kapeller, pyloner (monumentale inngangspartier), og andre bygningsverker. Komplekset ble reist en gang under styret til farao Senusret I i Mellomriket (rundt 2050 f.Kr. og 1650 f.Kr.) og byggevirksomheten med ulike utvidelser fortsatte fram til Det ptolemeiske kongedømme (300-30 f.Kr.). Området rundt Karnak var oldtidens egyptiske Ipet-isut, «det mest hellige av steder», og var det fremste religiøse senteret i det 18. dynastis tebenske triade med Amun som øverste gud sammen med hans gemalinne Mut og deres sønn Khonsu. Komplekset var en del av den monumentale byen Teben. Karnakkomplekset har gitt sitt navn til en nærliggende moderne landsby, som delvis omgir templene, som har det arabiske navnet El-Karnak, 2,5 km nord for Luxor.
UCLA (Universitetet i California) lanserte i 2009 et eget nettsted dedikert til en digital rekonstruksjon av Karnakkomplekset. UNESCO inkluderte Karnak som en del av verdens kulturarv i 1979.
Bakgrunn
Hva grekerne kalt Teben het egentlig Waset, vokste i Det nye rike til å bli det religiøse sentrum i Egypt. På Nilens østlige bredde overfor Teben lå Karnak med tempelbyen til Amon-Ra, kongen kultpalass og fra 18. dynasti også statsadminiasjonen. Sør for Karnak lå boligkvarterene som strakte seg så langt sør som til tempelet i Luxor. På vestbredden av Nilen lå regjeringsbygningene, gravene for kongene, kongens dødstempel med små kapeller for beskyttende dødsguder, Amon-Ra-Kamutefs tempel, boligkvarterene for nekropolarbeiderne og kunstnerne. Amenhotep III la regjeringskvartalet mot lenger mot nord og hvor han bygde et stort havneområde i Birket Habu og oppførte på vestbredden et storslått palass i Malkata.
Selv etter at Egypts statsadminiasjonen ble flyttet tilbake til Memfis forble Teben og Karnak et religiøst sentrum. Byen var fortsatt Amons by, og det var en gud med altomfattende guddommelig kraft.
Et berømt aspekt ved Karnak er den store søylehallen i Amon-Ras område. Det er et område på 5 000 m2 bestående av 134 enorme søyler arrangert i 16 rader. 122 av disse søylene er 10 meter høye mens 12 av dem er hele 21 meter høye og har en diameter på tre meter. Arkitravene på toppen av disse søylene er beregnet til å veie rundt 70 tonn. Disse kan ha blitt løftet til disse høydene ved å benytte nivåer. Det ville ha vært en ekstrem tidkrevende prosess og dessuten krevd stor balanse for å komme til slike høyder. En alternativ teori er å ha benyttet store ramper for å løfte dem.
Den store forskjellen mellom Karnak og de fleste andre templer og lokaliseringer i oldtidens Egypt er tidslengden som det ble utviklet og benyttet. Konstruksjonen av templene begynte i Mellomriket og fortsatte til ut i ptolemeisk tid. Bortimot 30 faraoer bidro til bygningene og til at stedet oppnådde en størrelse, kompleksitet og mangfold som ikke er sett noe annet sted. Kun få av de enkelte trekkene i Karnak er unike, men størrelsen og antallet er unikt. Guddommene representert strekker seg fra en del av del eldste som ble dyrket og til de som først ble dyrket langt senere i oldtidens Egypts historie.
Davos Eisstadion
Davos Eisstadion er en skøytebane i Davos, Sveits.
Karnak
Religiøs aktivitet
De store festprosesjonene spilte en viktig rolle i det tebanske kultlivet, og disse var knyttet sammen steder med mystisk forbindelse. På Thutmosis-kongenes tid var det fire steder til dette: Karnak og Luxor som lå på Nilens østre bredde mens de stedene som nå heter Deir el-Bahari og Medinet Habu lå på vestbredden. Under Opetfesten på østbredden handlet om å opprettholde den himmelske og jordiske makten, var østbredden og vestbredden knyttet sammen under dalfesten og handlet om å skapelsens fornyelse og bevarelsen av livet på jorden og i det hinsidige. Kultanleggene ved Deir el-Bahari mistet senere sin betydning og ble avløst av de kongelige dødstemplene med sine integrerte helligdommer for gudene.
Davos Eisstadion
Banen ligger 1,560 moh., har naturis og er kjent for sin oljeglatte is som gir rekordforhold. Den er også kjent som en bane som kan gi håpløst ujevne forhold når solen varmer utover dagen, eller når fønvind setter inn.
Karnak
Religiøs aktivitet
I 2006 utforsket Betsy Bryan, en arkeolog fra Johns Hopkins’ universitet, Muts tempel. En del av hennes utgravninger viste til en festival som omfattet omfattende konsum av alkohol. I hva som ble kalt for «Den vakre festen i ørkendalen» besto av vanlige folk, dansere og musikanter, og landets overklasse. En viktig del av festen var overdådig inntak av alkohol slik at festdeltakerne havnet i en tilstand hvor de mistet kontakten med de jordiske realiteter og antagelig mente å komme nærmere de avdøde. De tebanske gravmaleriene viste ikke bare de vakre opptrinnene med gjester med mat og underholdning, men også de ubehagelige følgene av å få adgang til dødsriket mens man fortsatt levde, hard fyll førte til at gravgjestene ble syke og kastet opp.
Davos Eisstadion
Den første verdensrekorden som ble satt i Davos var Peder Østlunds 2.23,6 (7. februar 1898) på 1,500 m under VM-allround. Senere er det satt 80 verdensrekorder på enkeltdistanser her.
Karnak
Religiøs aktivitet
Deltagelse i festivalen var omfattende og historiske nedtegnelser viser at ti tusener deltok. Disse funnene ble gjort i Muts tempel ettersom Teben vokste til større betydning og Mut absorberte krigsgudinnene Sekhmet og Bast som en del av hennes aspekter. Mut ble Mut-Wadjet-Bast, deretter Mut-Sekhmet-Bast (Wadjet hadde smeltet sammen med Bast), og deretter assimilerte Mut også med Menhit, en annen gudinne med løvehode, og hennes adopterte sønn hustru, og ble Mut-Sekhmet-Bast-Menhit, og til sist Mut-Nekhbet.
Davos Eisstadion
Davos har vært arrangørsted for internasjonale mesterskap 19 ganger (8 VM og 11 EM), med norsk vinner i 13 av disse mesterskapene. Første gang var VM i 1898, og siste gang EM i 1972. De senere årene har banen bare vært brukt i nasjonale stevner.
Karnak
Historie
Ved tiden til det 11. dynasti hadde kongene i Teben blitt herskere av hele Egypt, og området Karnak var allerede blitt betraktet som hellige. Antagelig allerede før Egypt var forent til et rike eksisterte en del strukturer for dyrkelsen av Amon. Guden var opprinnelig en stammegud for regionen, og betydningen av navnet Amon er «den skjulte». Han fikk økt betydning, makt og rikdom med foreningen av Egypt, og gradvis ble han smeltet sammen med solguden Ra til å bli Amon-Ra.
Det er vanskelig å rekonstruere den eldste byggefasen da nesten alle anleggene ble senere revet for nye. Allerede grunnleggerne av 18. dynasti, Kamose og Ahmose, lot opprette minnesmerker i Karnak. Det hvite kapellet til Senusret I og gårdsplassen til Amon-Ra under Mellomriket er de eldste levningene av bygningen innenfor tempelområdet.
Davos Eisstadion
Allround-VM på skøyter, arrangert i Davos
Allround-VM på skøyter for kvinner har vært arrangert 1 gang i Davos, det var i 1937. Verdensmester ble Laila Schou Nilsen, Norge.
Réunion
Réunion (fransk: La Réunion) er ei øy i Indiahavet, 800 km øst for Madagaskar. Øya er en tidligere fransk koloni, og er i dag et fransk oversjøisk departement og en oversjøisk region.
LIDAR
LIDAR (ev. LiDAR eller lidar) er en optisk fjernmålingsteknikk som brukes til hurtig måling av fysiske objekters posisjon. Ved å måle tidsforskjellen eller endringer i bølgefasen mellom et emittert lasersignal og et reflektert lys kan avstanden til og andre egenskaper ved objekter beregnes. Ordet LIDAR er et teleskopord sammensatt av ordene «light» og «radar», men blir feilaktig ofte ansett som en forkortelse (et akronym) for Light Detection And Ranging.