cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emanuel Mohn
Mohn og Slingsby
De ga seg i kast med den bratte breen på østsiden av Storen. Breen var da uten navn, men fikk senere navnet Slingsby-breen. Her fikk de problemer. Slingsby gikk med «spikerstøvler», det vil si støvler med ispigger, mens Mohn og Lykken syntes slikt ekstrautstyr var unødvendig. Klatringen opp breen ble derfor svært strabasiøs for de to nordmennene. Mohn mistet stadig fotfestet, og to ganger rutsjet han utfor og ble bare reddet av at de gikk i tau. Slingsby ble etter hvert utålmodig, tok av seg tauet og klatret fra de to andre.
Da de omsider kom opp i skaret på nordsiden av Store Skagastølstind, det som senere fikk navnet Mohns skar, var både Mohn og Lykken så utslitt at videre fremrykking var umulig. Slingsby var selv i tvil. Mohn mente at de nå kunne fastslå at Storen var ubestigelig, men Slingsby dro på det. Mohn mente at «med to trente klatrere hadde vi kanskje klart det». Dette tente Slingsby, han var jo en fullbefaren klatrer, og alene ga han seg i kast med veggen.
Dette var sannsynligvis et avgjørende øyeblikk for Mohn, i det han oppdaget sine begrensninger som fjellklatrer. Det må også være snakk om to personlighetstyper, erobreren Slingsby og esteten og betrakteren Mohn.
Mohn og Lykken tapte etter hvert Slingsby av syne. De ventet til de hørte ham hoie fra toppen og begynte så møysommelig å klatre tilbake ned breen. Mohn skrev senere at han følte seg «merkelig likegyldig», og at Lykken bare sa at «han drep seg, engelskmannen». Da Slingsby tok dem igjen et stykke ned på breen, spurte Mohn om han følte seg stolt. Men Slingsby svarte overraskende at han skammet seg dypt. Han mente åpenbart at den klatringen han hadde gjennomført var uforsvarlig, at soloklatringen var altfor farlig.
Etter bestigningen av Storen måtte Lykken forlate de to andre, som dro ned til Skjolden og hvilte ut etter strabasene. Deretter gikk de opp Utladalen og videre ned til Røysheim. Men det virket som om luften hadde gått litt ut av dem, noe mer klatring ble det i hvert fall ikke.
Etter Storen
Lørdag 28. oktober samme år holdt Mohn foredrag i Studentersamfundet om førstebestigningen av Storen. Han hevdet at nordmenn ikke var klare for klatresporten, at fjell som Storen lå over våre krefter. Han fikk adskillige reaksjoner på dette, både på møtet og senere i hovedstadsavisene. Han ble først og fremst bebreidet for at han hadde latt en utlending få æren av å bli førstemann på Store Skagastølstind.
Kritikken gikk nok ganske hardt inn på Mohn. Han avsluttet sin beretning i årboken to år senere, etter nye harde angrep, med setningen: «Hermed slutter jeg mine skildringer fra Jotunheimen til årbogen, rimeligvis for bestandig.»
Året etter den store klatreekspedisjonen, i 1877, var Mohn igjen i Jotunheimen. Med utgangspunkt på Røysheim forsøkte han å bestige Store-Bjørn, men måtte gi opp fordi han hadde lagt igjen isøksen. Da han senere skulle lede en tur til Galdhøpiggen, falt han ned i en 15 meter dyp bresprekk, men klarte å ta seg opp igjen og fortsette turen.
Slingsby var i Jotunheimen samtidig, men de traff hverandre ikke. De fortsatte å korrespondere, men møttes ikke igjen før i 1881, i Sykkylven, og tilbragte da kun noen timer sammen. Dette var siste gang de møttes.
I 1878 gjør Mohn sin siste store tur i Jotunheimen, i området sør for Gjende.
I 1881 utga Johannes Heftye, sønn av Tho. Joh. Heftye, en pamflett som han kalte «Store Skagastølstind». Den var først og fremst et angrep på Slingsby, men Mohn ble også sterkt kritisert. Heftye mente at Storen var lett å klatre i forhold til hans egen prestasjon, førstebestigningen av Store Knutsholstind.
I april 1882, i avisen Dagen, ble Mohn igjen angrepet av Johannes Heftye. Mohn hadde ytret tvil om Heftyes førstebestigning av Knutsholstind, hvorpå Heftye svarte med en 24 siders artikkel hvor Mohn blant annet ble anklaget for å være uvitende om Jotunheimens sjel.
24. september 1889 søkte Mohn avskjed fra stillingen som adjunkt ved Bergen katedralskole på grunn av sykdom. Han fikk avskjed i nåde, og Stortinget innvilget ham vartpenger. Beløpet var noe høyere enn gasje- og pensjonskomiteen hadde foreslått på grunn av «fortjenester av turistvesenet».
Mohns siste leveår ble preget av depresjon og en stadig dårligere helse. Han begikk trolig selvmord i 1891 ved å drukne seg på en tur med båt fra Bergen til Utne i Ullensvang. Visstnok ble bare hans hatt funnet. I Turistforeningens årbok i 1892 trykkes et brev fra Slingsby hvor han er full av lovord om turkameraten. Mohn ble valgt til innbudt medlem i Den Norske Turistforening.
Jotunologen
Mohns livlige skildringer av sine fjellopplevelser passet perfekt med tidens nasjonalromantiske strømninger. Deler av artiklene var viet prosalyriske skildringer hvor han ofte så norrøne guder, tusser og troll i fjellene. Han søkte hele tiden de vakreste bildene og fjellformasjonene. Slingsby skrev at han aldri hadde sett noen vise så stor begeistring for storslått natur. Samtidig var artiklene fulle av praktiske opplysninger og råd om hvordan man skulle ta seg frem i fjellet.
I forbindelse med bestigningen av Torfinnstind beskriver Slingsby sin turkamerat slik:
Verken før eller senere har jeg sett noen vise maken til henrykte gledesrier over naturens skjønnhet, og lyttet med stigende undring og fryd til de kaskader av inspirert veltalenhet den vanligvis ganske fåmælte Mohn nå lot flomme ut av seg. Bare hans følgesvenner på ferdene i hjemlandets høyfjell kan ha hatt en anelse om hva Guds mektige skaperverk i virkeligheten betydde for ham.
Kvinnesak
Han var styremedlem i Bergen Kvinnesaksforening.
Publikasjoner
Artikler i Årbok for Den Norske Turistforening: «Fra Jotunheimen 1-4», 1872; «Fra Jotunheimen 5, med tegninger», 1873 (fortsettelse fra 1872); «Tindebestigninger i Jotunheimen», 1874; «Eventyr til fjelds», 1875; «Tindebestigninger i Jotunheimen», 1876; «Vildt liv i Jotunheimen», 1877; «På tinderne og i botnerne», «Elisée Reclus om tindebestigninger», 1878; «De sønmørske alper», 1882; «En bestigning av Skjorta», 1883; «Udflugter fra Skjolden i Lyster», 1885; «En rundtur gjennem Søndmøre», 1886; «Notiser fra Jotunheimen», 1887; «Galdhøpiggen og andre tinder seede fra Tyin», 1888.
Artikkelen «Jotunheimen», som sto på trykk i Nyt norsk Tidsskrift III i 1878, er også gjengitt i DNTs årbok for 1944, sammen med Helge Giverholts fyldige artikkel om Mohn.
Mor Sæther
Anna Johannesdotter Wiger (født 1793, død 1851) fra Solør. Hun ble i sin samtid viden berømt som klok kone.
Hun flyttet til Smestad i Vestre Aker, der hun giftet seg i 1816 med pedell ved Anatomikammeret i Christiania Peder Pedersen Sæther, derav navnet Mor Sæther på folkemunne. Hun skilte seg fra Sæther men kunne dog ikke inngå nytt ekteskap før etter hans død. I 1829 giftet hun seg med oppasser Lars Bastian Nielsen, som hun allerede hadde et barn med, sønnen Halfdan Nielsen-Sæther (1826–1908). Familien bodde i Vinkelgaten 17 i Vika, hvor hun drev sin virksomhet. Herfra var hun også melkeleverandør til Slottet, og her var det Henrik Ibsen losjerte i 1850, da han kom fra stillingen som apotekmedhjelper i Grimstad for å ta examen artium.
Mor Sæther var flere ganger anklaget etter kvakksalverloven. Like før siste rettssaken mot henne startet i 1842, hadde hun fått inn en søknad om offentlig godkjennelse for sin virksomhet. Søknaden gikk etter mange runder i gjennom. Slik ble hun de siste årene av sitt liv en offentlig godkjent klok kone.
Blant hennes mest kjente bedrifter var forsøket på å helbrede Henrik Wergeland på dødsleiet. Hun snek seg to ganger inn på Rikshospitalet med urtemedisiner til dikteren, som kvitterte med å skrive hyldningsdiktet Mulig Forvexling til henne.
Synkenot
Synkenot eller søkkenot er et fiskeredskap,ei not, som består av et tilnærmet kvadratisk notstykke, med ile (tau) i hvert hjørne. Nota manøvreres med en fiskebåt i hvert hjørne. Synkenota senkes ned mot bunnen og løftes opp når fiskestimen står over nota.
Fisken lokkes til stedet ved å slippe flu, agn, ut i vannet over nota.
Synkenot ble særlig brukt til seifiske i sommerhalvåret. Sei, konservert som gammelsei, var tidligere utbredt som hverdagskost i store deler av Kystnorge. Synkenota er nå avløst av snurpenot og ringnot.
Rosso Fiorentino
Giovanni Batista di Jacopo di Gasparre (født 8. mars 1494 i Firenze, død 14. november 1540 i Paris), bedre kjent som Rosso Fiorentino (den røde florentineren) eller bare Il Rosso (den røde), var en italiensk kunstner, virksom i Firenze og en av de ledende manieristene.
McIntosh
McIntosh er en eplesort som ble oppdaget i 1811 i Canada av skotten Josh McIntosh, som også gav navn til sorten. Skallet på dette eplet er tykt, og kjøttet hvitt eller hvitgrønt, og smaken er saftig og noe syrlig. Eplet har også en vanskelig definerbar fin smak som er ulik andre epler.
McIntosh passer både som mateple og som kjøkkeneple. Eplet plukkes i begynnelsen av oktober og holder til slutten av desember. Blomningen på detta eplet er middeltidig, og epler som McIntosh pollineres av er blant annet aroma, cox orange, cortland, filippa, guldparmän, james grieve, jonathan, maglemer, melba, oranie, stenbock, transparente blanche og åkerö.
Otto Kerner
Otto Kerner (født 15. august 1908 i Chicago i Illinois i USA, død 9. mai 1976 i Chicago) var en amerikansk demokratisk politiker, militær og jurist. Han var guvernør i delstaten Illinois 1961–1968.
Kerner ble uteksaminert 1930 fra Brown University. Han studerte deretter et år ved University of Cambridge. Han avla i 1934 sin juristeksamen ved Northwestern University og innledet sin karriere som advokat i Illinois. Han giftet seg 20. oktober 1934 med Helena Cermak.
Kerner deltok i andre verdenskrig som oberst i US Army. Han ble i 1951 forfremmet til brigadegeneral. Kerner var statsadvokat for Illinois' nordlige distrikt 1947–1954 og dommer i Cook County i Illinois 1954-1961.
Kerner ble senere felt i en bestikkelsesskandale som stammet fra hans tid som guvernør. Som anklager i Kerners rettergang fungerte den senere guvernør James R. Thompson. Kerner fratrådte i 1974 sitt dommerembede og han ble dømt til en treårig fengselsstraff. Han ble løslatt tidlig da det ble klart at han led av uhelbredelig kreft.
Beleiringen i Waco
I februar 1993 ble den kristne dommedagssekten Branch Davidians ranch «Mount Carmel» et par mil utenfor Waco i Texas i USA, beleiret av amerikanske myndigheter i over 7 uker. Beleiringen oppstod 28. februar, etter at Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms (ATF) skulle ransake eiendommen og det brøt ut skuddveksling. FBI ble kalt inn og omringet bygningene sammen med militærstyrker og delstatspolitiet i 51 dager. 19. april endte dramaet i en voldsom brann inne i hovedbygningen der 76 av sektmedlemmene, medregnet 20 barn under 17 år, omkom. I alt 86 mennesker døde i løpet av hele beleiringen, deriblant fire ATF-ansatte.
Razziaen mor gården kom etter mistanke om ulovlige våpen og misbruk av unge jenter. Brannen ble trolig beordret av den 33 år gamle sektlederen David Koresh som hevdet at dødsfall var nødvendige offerhandlinger i «endetiden», den religiøse forestillingen om avslutningen i Guds historiske plan for denne verden.
Branch Davidians og David Koresh
Branch-Davidianerne hadde eksistert som sekt siden 1955, da en gruppe mennesker brøt ut fra de amerikanske Davidianske Syvendedags-adventistene. Gruppen flyttet til Mount Carmel på en eiendom som tidligere tilhørte Syvendedagsadvetistene. Indre konflikt raste over hvem som skulle lede gruppen før Vernon Howell sto frem i 1988. Howell endret navn til David Koresh i 1990, basert på de bibelske kongene David og Cyrus.
Branch-Davidianerne har siden starten trodd på undergangen. Under Koresh ble denne troen bygget rundt en spådom om en «spiral av hendelser» som ville lede til dommedag. Den karismatiske Koresh bygget opp sin tro rundt tolkninger av bibelen, som han lærte sin menighet i klasserommet.
BATF og ransakingen
På morgenen 28. februar 1993 ankom flere titalls føderale agenter Mount Carmel skjult i krøttervogner. Agentene rakk å komme tett innpå selve hovedbygningen før en intens skuddveksling begynte. Hvem som løsnet første skudd er fortsatt omdiskutert, selv ti år etter hendelsen. Etter at man over telefon fikk igang en midlertidig våpenhvile, kunne agentene trekke seg tilbake med fire døde og 16 skadde. Fire davidianere ble drept og mange skadd, blant dem David Koresh selv.
Beleiringen
FBI ble kalt inn, og innen et par timer hadde de tatt over ansvaret for saken. På kvelden var FBIs Hostage Rescue Team (HRT) under ledelse av Richard Rogers (kjent fra Ruby Ridge-hendelsen) på plass, og Mount Carmel ble forseglet. Skarpskyttere holdt øye med området, og en davidianer som prøvde å ta seg inn i hovedbygningen ble skutt. Stridsvogner sirklet området, mens davidianerne ble isolert ved at telefonlinjene ble kuttet. Eneste kommunikasjon ut ble direktelinjen til FBIs forhandlere.
President Bill Clinton fulgte med saken fra første dag, og godkjente FBI-direktør William Sessions' plan om å løse situasjonen med forhandlinger. Samtidig ble det taktiske nærværet på Mount Carmel stadig større og man benyttet psykologisk krigføring for å slite ut sekten – blant annet ved å kutte strømmen tilfeldig og å spille musikk baklengs over høyttalere.
Forhandlingene ga ingen resultater, selv om Koresh og hans nærmeste flere ganger satte konkrete datoer på når de ville komme ut. Man begynte å frykte at Koresh hadde til hensikt at sekten skulle begå masseselvmord, og 7. april foreslo Richard Rogers en plan om bruk av CS tåregass.
18. april, etter 50 dagers beleiring, godkjente den nyinnsatte justisministeren Janet Reno CS gass-planen og viste den for presidenten. Han var enig, men understrekte at det var hennes beslutning. Reno selv sa at alle taktiske valg var overlatt til befalet på stedet.
Angrepet
Tidlig om morgenen 19. april ringte FBI til davidianerne og advarte dem om at et angrep med tåregass var nærstående. En beskjed over høyttalerne fortalte davidianerne at de var under arrest, og måtte komme ut. Få minutter senere kjørte stridsvogner mot hovedbygningen fra ulike sider, og pumpet gass inn i huset gjennom kraner. Andre stridsvogner slo huller i veggene på bygningen for å lage rømningsveier. Noen davidianere rømte ut og ble pågrepet, mens de aller fleste forble i bygningen og besvarte ildgivning fra FBI. FBI's ildgivning er bevist i den infrarøde filmen som ble tatt under gassangrepet.
Bygningen tok etter hvert fyr, og i løpet av få timer var den brent ned. 76 menn, kvinner og barn lå døde i ruinene – blant disse var David Koresh selv.
Etterspill
Årsaken til brannen har vært en av de virkelig store kontroversene. Mens myndighetene mener at davidianerne selv startet brannen for å begå kollektivt selvmord, mener andre at det var tåregassen som antente. FBI har opprettholdt at den innsprøytede tåregassen var av sivil, ikke-antennbar type, men i senere år er det motsatte blitt hevdet. Eksperter mener å kunne bevise at FBI avfyrte skudd mot bygningen, vist på infrarøde kameraer i overflyvningen over Mount Carmel under gassangrepet, og at FBIs stridsvogner kjørte over mennesker inne i bygningen.
Hendelsen fikk konsekvenser for FBI. En kongresshøring, der bl.a. Chuck Schumer forsvarte FBI og hånet motpartens eksperter, og flere undersøkelseskommisjoner gjorde at publikums holdning til byrået endret seg i negativ retning. Sessions og Rogers ble etter hvert tildelt andre jobber, men ingen i byrået fikk formelle reaksjoner. HRT fikk ikke nye oppdrag på lang tid, og måtte også endre struktur. Selv idag minnes FBI fra tid til annen om hendelsene i Waco og Ruby Ridge.
Referanser
Branch Davidians
George Scott
George Scott (født 1804, død 1874) var en britisk metodistpredikant som i 1830 kom til Stockholm som misjonær. Han fikk ganske fort i gang et arbeid som førte til at mange kom for å høre ham tale, og utover på 1830-tallet kom det opp et ønske om å bygge en engelsk kirke i Stockholm. Det ble samlet inn penger til prosjektet både i England og USA, og i 1840 stod den engelske kirken ferdig.
I 1839 hadde Carl Olof Rosenius tatt kontakt med Scott for å få åndelig veiledning. Dette hadde ført til et vennskap som igjen ledet til at Scott gjorde Rosenius til sin assistent. Da Scott i 1841 reiste til USA for å samle inn penger til å betale resten av gjelden på kirken, ble det Rosenius som overtok hans prekestol. Da Scott kom tilbake fra USA, startet han månedsbladet Pietisten, hvor han selv var redaktør og Rosenius medarbeider.
20. mars 1842 talte Scott i kirken da det kom inn en stor folkemengde og forstyrret møtet. Scott måtte flykte og etter hvert forlate Sverige. Rosenius overtok da som redaktør av Pietisten og var bladets redaktør til sin død. Scott kom ikke tilbake til Sverige, men holdt kontakten med Rosenius ved brev. De møttes en gang senere, den eneste gangen Rosenius reiste utenlands. Det skjedde i Oslo.
Våg (måleenhet)
Våg eller vog er en gammel måleenhet for vekt som er brukt i Skandinavia, herunder også i Norge.
Den såkalte «landsvågen», som ble innført i Norge med det nye målesystemet i 1875, utgjorde tre bismerpund eller ca. 17,932 kg. Denne enheten var i bruk på Østlandet, Vestlandet og i Nord-Norge, men den har variert i vekt. Tidligere ble den gjerne regnet som 72 pundmerker eller ca. 18,52 kg. På Sunnmøre var vågen lik tre lispund, mens den i Sunnhordland utgjorde 3 spann eller 90 pundmerker, tilsvarende ca. 23,15 kg.
Bjørn Lødemel
Bjørn Birger Lødemel (født 19. august 1958 i Hornindal) er en norsk forretningsmann og politiker (H). Han var ordfører i Hornindal 1995–2009 og stortingsrepresentant for Sogn og Fjordane 2009–2017.
Etter handelsskole og militær utdannelse var han fabrikkarbeider ved Ekornes på Grodås 1978–1991 og bokhandler med familiebedriften Lødemel Bokhandel 1989–2008. I tillegg til å være en landets minste bokhandler, førte han gaveartikler og leker. Bedriften ble i 2009 omdøpt til Lødemel Bok og Interiør. Han fortsatte som eier av bedriften sammen med sin kone, som er daglig leder.
Lødemel var medlem av Hornindal kommunestyre og formannskap 1992–2009 og Hornindals ordfører 1995–2009. Han var leder i regionrådet Nordfjordrådet 1997–1999. Lødemel var også leder i Hornindal Høgre 2004–2006 og leder i Sogn og Fjordane Høgre 2005–2012. På Stortinget var han medlem av energi- og miljøkomiteen 2009–2013, deretter kommunal- og forvaltningskomiteen 2013–2017. Lokalt har han særlig arbeidet for at Europavei 39 mellom Hornindal og Volda skal få en ny trasé, Kvivsvegen.
Etter tiden på Stortinget ble han i 2018 ansatt som daglig leder i Sogn og Fjordane Næringsråd.
Morten Müller
Morten Müller (født 28. februar 1828 i Holmestrand i Vestfold, død 10. februar 1911) var en norsk landskapsmaler. Han er særlig kjent for sine romantiske tablåer av fjorder og furuskoger.
Liv og arbeid
Han var sønn av fogd med samme navn, Morten Müller (1791–1864) av Müller (slekt) og Cecilie Cathrine Frost (født 1790). Morten Müller begynte sine kunststudier hos Adolph Tidemand og Hans Gude i Düsseldorf i Tyskland fra 1847 til 1848. Seinere fortsatte han som student ved akademiet i byen under Johann Wilhelm Schirmer. Han ble siden påvirket av August Cappelen og Marcus Larson som han arbeidet sammen med i Stockholm fra 1850 til 1851. Fra 1866 til 1873 bodde Morten Müller i Oslo, der han fra 1870 underviste sammen med Knud Bergslien på Johan Fredrik Eckersbergs malerskole. Etter dette arbeidet han i Düsseldorf og ble der fram til sin død.
I 1874 ble Morten Müller hoffmaler og medlem av akademiet i Stockholm. Bildene hans omsettes i høy prisklasse.
Malerier (utvalg)
Nasjonalgalleriet i Oslo har seks bilder av Morten Müller, Bergen kunstmuseum to, Stavanger ett og Stockholm museum tre.
Harpiks
Harpiks (fra via lavtysk, fra gammelfransk harpois, av gammeltysk hart, «harpiks» og fransk poix, av latin pix, «bek») eller kvae (norrønt kváða) som mange kaller det, er et sekret fra planter, særlig trær, en seigtflytende blanding av terpener, fenylpropanoider og gummistoffer som utsondres fra sårflater på trær og stivner i kontakt med luft. Det er løselig i egnede organiske løsemidler, men ikke i vann. Trær utsondrer harpiks grunnet deres beskyttende fordeler som forsvar mot skader og ved at det beskytter trærne fra insekter og patogener.
Harpiks, som lages og utskilles i spesielle harpikskanaler, er vanlig hos vekster i furufamilien, styraksfamilien og skjermplantefamilien. Den er treets forsvarsystem mot angrep av insekter og sopp. Når for eksempel en stor granbarkbille forsøker å gnage seg inn under barken starter kvaeutfloden; et friskt tre vil normalt skille ut så mye at billen må gi tapt.
Harpiks består av ulike hydrokarboner og stivner fort, ettersom eteriske oljer fordamper. Den brukes til en rekke formål, blant annet i produksjonen av terpentin. Såkalt gummiharpiks (tørket gummi-oleoresin) brukes til mer eksotiske ting, som røkelse (fra slekten Boswellia), myrra (fra slekten Commiphora) og rav stammer fra harpiks. Sistnevnte er fossil harpiks.
Syntetisk harpiks
Betegnelsen harpiks er også tatt i bruk om syntetiske stoffer med lignende mekaniske egenskaper, tyktflytende væsker som herder til gjennomsiktig fast stoff.
Léogâne
I 2010 var Léogâne ved episenteret for jordskjelvet på Haiti den 12. januar, og ble katastrofalt rammet ved det at 80-90% av byens bygninger ble ødelagt. Titusener omkom.
Charlemagne Péralte
Charlemagne Péralte, leder for den haitiske motstandskamp mot den amerikanske okkupasjon av landet som tok til i 1915, hadde vært militær offiser stasjonert i Léogâne. Han gikk ut av militæret og nektet å overgi seg til de amerikanske styrker uten kamp. Han dro til sin fødeby Hinche og begynte motstandskampen (kalt cacos) mot okkupasjonsmakten.
Jordskjelvet i 2010
Léogâne var ved episenteret for jordskjelvet på 7,0 momentmagnituder som rammet Haiti den 12. januar 2010. Et team fra FN som noen dager etter vurderte tilstanden i tre større byer vest for Port-au-Prince meldte at Léogâne var det hardest rammede området med ødeleggelser av 80-90 prosent av bygningsmassen og ingen gjenværende offentlig infrastruktur. Nær hver eneste struktur av sement var brutt sammen. Det militære anslo at 20.000 til 30.000 mennesker var omkommet.
Personer fra Byen
Léogâne var fødested til taíno  dronningen Anacaona og til Marie-Claire Heureuse Félicité, kona til den haitiske revolusjonslederen Jean-Jacques Dessalines (1758), og til Simone Duvalier, som en gang var Haitis førstedame.
TMV-festivalen
TMV-festivalen var en kultur- og musikkfestival som ble arrangert i Trondheim i årene 1989–1996.
TMV-festivalen ble avviklet på området til nedlagte Trondhjems Mekaniske Værksted og Ørens Mekaniske Værksted, det som i dag kalles Nedre Elvehavn. TMV stod i denne sammenhengen for «Trondheim Midt i Verden» og hovedvekten var lagt på «World Music» selv om rock-artister som DumDum Boys, Betty Big Boom Band og Motorpsycho også opptrådte. Festivalen hadde et stort innslag av internasjonale artister og profilen var klart politisk. TMV-festivalen oppløste seg selv etter 1996-arrangementet etter interne stridigheter mellom de som ville legge mest vekt på det antirasistiske og kulturformidlende aspektet og de som ville drive festivalen mer som en mer kommersiell og strømlinjeformet festival.
De siste årene var Lars Olufsen (Liliedugg, Helter Skelter) daglig leder for festivalen.
1996
Fredag 7. Juni:
Lørdag 8. Juni:
1995
9. og 10. Juni:
1994
9. Juni:
10. Juni:
11. Juni:
1992
20. juni
1991
25. juni:
1990
23. juni:
1989
19. august:
Michiel de Ruyter
Michiel Adriaenszoon de Ruyter (født 24. mars 1607 i Vlissingen, død 29. april 1676 ved Siracusa) var en nederlandsk admiral. Han ble også kalt bestevâer, som betyr bestefar.
Michiel de Ruyter er den mest kjente sjøhelten i Nederlands historie. Han spilte en viktig rolle i de tre første anglo-nederlandske krigene, videre deltok han i flere kriger i Østersjøen og kjempet mot sjørøvere i Middelhavet. De Ruyter vekslet mellom å være i statens og private rederes tjeneste. I en periode drev han også selvstendig aktiv hvalfangst.
Han giftet seg tre ganger og fikk seks døtre og tre sønner, stebarn medregnet. En sønn og to døtre døde som barn, den andre sønnen, Engel de Ruyter, gikk inn i admiralitetet og nådde viseadmirals grad.
Oppvekst og begynnelsen på karrieren
Michiel var det fjerde av tretten barn av ølbærer Adriaen Michielszoon og Aagje Jansdochter, og navnet hans var da også opprinnelig Michiel Adriaenszoon (Adriaenssønn). Etternavnet «De Ruyter» tok han i voksen alder (1633). Faren satte ham i tjeneste som lærling i repslageriet hos brødrene Lampsens i 1617. Akkurat som på skolen, ble han også her bortvist på grunn av dårlig oppførsel. Gutten ville gjerne ut i sjømannslære, og han reiste ut som yngstemann på et av brødrene Lampsens skip 3. august 1618. De Ruyter var ikke dårlig i lesning og skrivning, selv om språket hans hadde mange zeeuwse ord og vendinger. Allerede som 15-åring var han skipper, dengang den høyeste rang for en underoffiser på et skip.
I 1622 tok en onkel seg av Michiel. Han var «ruiter» (rytter) i Fyrst Maurits' hær, og sammen med onkelen gjorde Michiel tjeneste under Maurits av Nassau, fyrste av Orange, som konstabel eller busschieter (ordene betyr både muskettskytter og kanonér) i kampene under den spanske beleiringen av Bergen op Zoom. 2. oktober deltok Michiel i befrielsen av byen, som forøvrig var den hans mors familie kom fra. 1622 var også året da han for første gang tok hyre og dro på tokt med et krigsskip, men det er ikke kjent hvor lenge han ble i marinen denne første gangen. Han ble tatt til fange av spanjoler, men unnslapp og gikk hjem til Nederland sammen med et par kamerater.
Mellom 1630 og 1653 skjedde mye i hans liv. Frem til 1631 var De Ruyter agent for handelshuset Lampsens fra Vlissingen i Dublin, og antagelig stammer en historie fra denne tiden om hvordan han en gang avverget et angrep av kapere fra Dunkerque ved å smøre inn skipsdekket med smør. Selv om nederlandske kilder ikke forteller nærmere om hva han gjorde i disse årene, er det kjent at han snakket irsk flytende, og at han av og til reiste med handelsskipene til Middelhavet eller Barbareskkysten. I denne tiden kalte han seg «Machgyel Adriensoon», han tok senere sin mors hevdnavn, «de Ruyter».
16. mars 1631 giftet han seg for første gang. Bruden het Maayke Velders og var datter av en bonde. Ekteskapet kom ikke til å vare lenge, hun døde i barselseng 31. desember samme år og deres datter, Aaltje, døde 18. januar 1632. I 1633 og 1634 ble han hyret som styrmann under kaptein Jochem Janssen ombord på hvalfangstskipet «de groene leeuw» som tilhørte «Noordse Compagnie», skipet seilte til Jan Mayen. I 1635 tok han igjen hyre som styrmann, denne gangen for et tokt til Svalbard.
1. juli 1636 giftet han seg igjen, denne gangen med Neeltje (Cornelia) Engels (født 1607), datter av en rik embetsmann. 27. september 1637 fikk de sønnen Adriaen, som døde i 1655. Senere kom Cornelia (Neeltje) (1639–1720), et barn som døde etter tre dager (1641), Aelken (Alida) (1642–79) og Engel (1649–83). De Ruyter selv hadde nå en formue på flere tusen nederlandske gylden og borgerskap i byen Vlissingen. På grunn av hans erfaringer som sjømann og soldat ble han gitt kommandoen over et «direksjonsskip» (ned.: directieschip) med en bestykning på ti kanoner eid av Lampsens, et rederi fra Vlissingen. Et direksjonsskip var et privateid krigsskip, og Lampsens sendte dette ut for å hjelpe den svake krigsflåten mot kaperne fra Dunkerque. 23. april 1637 forlot skipet Vlissingens havn og gjorde en meget god innsats mot disse sjørøverne.
I 1640 ble han kaptein på det Lampsens-eide handelsskipet Vlissinge, og med dette gjorde han flere tokt til Vestindia (Karibia) og Brasil. Han foretok jevnlig rettelser og oppdateringer av sjøkartene for områdene han seilte til.
Etter at krigen mellom Spania og Nederland-Portugal brøt ut i 1641, tok Zeelands admiralitet kontakt med ham og tilbød ham stillingen som schout-bij-nacht og kaptein på skipet «de Haze». Dette var et handelsskip bygget om til krigsskip, bestykket med 26 kanoner. Med dette skipet foretok han et tokt under ledelse av admiral Gijsels for å støtte portugiserne i deres opprør mot Spania i 1641. Den nederlandske flåten, med de Ruyter som tredje mann i kommandorekken, slo tilbake en kombinert flåte av skip fra Spania og Dunkerque i en trefning ved St. Vincente 4. november 1641. Dermed forhindret han at den nederlandske flåten ble tilintetgjort.
Etter krigen gikk han tilbake til sivil skipsfart som kaptein på handelsskip og kjøpmann både for Lampsen-rederiet og for seg selv. Fra 1644 til og med 1651 reiste han flere ganger på handelsreiser til Middelhavet, Marokko og Karibia (Vestindia) med sitt eget skip, «Salamander», for egen regning. Han tjente godt, og respekten for ham økte blant de andre nederlandske kapteinene siden han regelmessig kjøpte fri kristne slaver med sine egne midler på disse reisene.
25. september 1650 døde Neeltje, hans annen kone og etterlater seg mann og fire barn. Som en følge av dette bestemmer de Ruyter seg for å slutte å seile. Halvannet år senere, 9. januar 1652, gifter han seg for tredje gang. Denne gang med kapteinsenken Anna van Gelder og slår seg til ro på land som rentenist. I hennes forrige ekteskap har Anna fått to barn, Grietje og Jan (1647–73) og i ekteskapet med Michiel de Ruyter får hun døtrene Margaretha (Grietgen) (1652–1688) og Anna (1655–66).
Den første anglo-nederlandske sjøkrig (1652–54)
I 1652 ba Zeelands admiralitet ham om å vende tilbake til aktiv tjeneste da den første anglo-nederlandske krigen brøt ut, og dermed begynte hans egentlige karriere i marinen. 29. juli var de Ruyter tilbake i aktiv tjeneste for provinsen som kommandant for en hjelpeeskadron utstyrt for private midler (directieschepen). Han ble visekommandør under Witte de With; i en periode da de With var fraværende ledet han en eskadron som slo den engelske admiralen George Ayscue i slaget ved Plymouth 23. august 1652.
Dette var De forente Nederlandenes første seier i denne krigen, og takket være den gikk De Ruyter fra å være en hvemsomhelst til å være en sjøhelt. Etter dette kommanderte han en eskadre i slaget ved Kentish Knock, slaget ved Dungeness, slaget ved Portland og slaget ved Nieuwpoort. Han førte kommandoen selv og ble dermed kalt kommandør. Under slaget ved Ter Heijde var han den eneste kommandanten som nådde skipet «Brederode» og fikk se øverstkommanderende Maarten Tromps lik; han ga Egbert Bartolomeusz Kortenaer da det rådet at han burde holde Tromps død hemmelig.
Etter krigen sa han nei til å bli kommandant fordi han ikke anså seg selv god nok og dessuten fryktet problemer med Witte de With og Johan Evertsen dersom ansiennitetsprinsippet ikke ble fulgt, selv om Johan de Witt gjorde det klart hvor gjerne man så at han tok imot tilbudet. Jacob van Wassenaer Obdam ble da den nye kommandanten, og De Ruyter forble i marinens tjeneste, selv om han avslo muligheten til å bli van Wassenaer Obdams nestkommanderende. Den 2. mars 1654 ble han utnevnt til viseadmiral i Amsterdams admiralitet.
1655–1664
I 1655 flyttet han og familien til Amsterdam, og i juli samme år reiste han med en skvadron på åtte skip som eskorte for en konvoi på femtifem handelsskip til Middelhavet. Skipet «’t Huys Tydtverdryff» var hans flaggskip. Ordrene hans gikk ut på å forsvare nederlandsk handel. Underveis traff de en engelsk flåte under ledelse av Robert Blake, men unngikk stridigheter. Etter å ha senket flere piratskip og ført fredsforhandlinger med Salé returnerte han hjem i mai 1656.
På samme tid bestemte Staten-Generaal seg for å intervenere i krigen i Norden ved å sende en flåtestyrke under hans kommando til Østersjøen. Bakgrunnen for dette var at man var blitt skeptiske til Karl X Gustav av Sveriges ekspansjonsplaner. Etter at Karl hadde invadert Polen og kronet seg selv til konge der, var Østersjøen under svensk kontroll. Ombord på «Tijdverdrijf» ankom de Ruyter Øresund 8. juni og ventet der på admiral Jacob van Wassenaer Obdam. Etter at van Wassenaar Obdam hadde tatt kommandoen over flåten seilte den videre til Danzig og befridde byen uten kamp 27. juli. Fredsavtalen ble underskrevet en måned senere. Før flåten forlot Østersjøen fikk de Ruyter og de andre offiserene audiens hos kong Frederik III av Danmark. Senere vokste et vennskap frem mellom monarken og de Ruyter.
I 1657 og 1658 ledet de Ruyter aksjoner mot Portugal, og i 1659 hadde han kommandoen over en hjelpeflåte som skulle assistere admiral-løytnant Jacob van Wassenaer Obdam. Van Wassenaer Obdam var blitt sendt til Østersjøen i 1658 for å hjelpe danskene mot den svenske aggresjonen og i tillegg beskytte handelen i Østersjøområdet. 8. november stod det blodige slaget i Øresund som ble vunnet av den nederlandske flåten og København ble befridd. Svenskene var ikke overvunnet, og Staaten-Generaal bestemte seg for å fortsette å støtte danskene. De Ruyter fikk kommandoen over en ny flåte og befridde byen Nyborg på Fyn i 1659. Som takk for dette ble han adlet av kong Frederik III av Danmark, og fikk også rett til å handle med Norge. Han opprettet i 1660 handelskompaniet «Noordkaapse Compagnie» som blant annet drev med hvalfangst frem til 1664.
Mellom 1661 og 1663 hadde de Ruyter konvoitjeneste i Middelhavet, der han kjempet mot barbareskpirater og greide å fremtvinge en avtale med dem. Denne avtalen ble brutt nesten umiddelbart etter at han hadde forlatt farvannet, hvorpå han i 1664 på nytt ble sendt til Middelhavet for å løse problemet.
Da han kom til Middelhavet viste det seg at det var viktigere oppgaver som måtte løses først, engelskmennene hadde erobret de små nederlandske faktoriene (slavestasjonene) i Vest-Afrika. I all hemmelighet ble De Ruyters flåte sendt ut for å gjenerobre de nederlandske områdene. Uventet fant han på Gullkysten Jan Compagnie, en barndomsvenn fra Vlissingen. Som barn hadde Jan Compagnie blitt tatt som slave og transportert fra Afrika til Zeeland, nå arbeidet han for WIC i landet han hadde blitt bortført fra.
De Ruyter gjenerobret de nederlandske stasjonene som admiral Robert Holmes hadde okkupert, og la de engelske faktoriene i ruiner som straff for britenes erobring av de nederlandske. Deretter krysset De Ruyter Atlanterhavet for å angripe de britiske koloniene i Amerika.
I slutten av april 1665 ankom han Barbados i Karibia og ledet flåten på tretten skip fra flaggskipet Spiegel. De trakk inn i Carlisle Bay, der mange av skipene som lå for anker ble ødelagt, og utvekslet ild med de engelske batteriene. Det lyktes ikke de Ruyter å nedkjempe de engelske batteriene, og etter å ha konstatert at hans egne fartøy var blitt skadet trakk han seg tilbake til den franske øyen Martinique. Etter at skipene var reparert, satte han kursen nordover til den nederlandske kolonien Sint Eustatius med forsyninger. På veien dit erobret han flere engelske skip. Skadene på skip og mannskap var for store til at han ville gå til angrep på New York (tidligere Ny Amsterdam) for å gjenerobre Ny-Nederland. Han seilte isteden til Newfoundland og underveis tok han flere engelske fiskebåter. I 1665 erobret han St. John's i dagens Canada og holdt byen i en kort periode.
Den andre anglo-nederlandske sjøkrig (1665–67)
Mens De Ruyter hadde vært på tokt, hadde det skjedd mye i republikken De forente Nederlandene. Denne krigen begynte i koloniene et år før den brøt ut i Europa. På vei tilbake til Europa fikk de Ruyter høre om det store nederlaget den nederlandske flåten hadde lidt i slaget ved Lowestoft. Flåten hadde mistet sin øverstkommanderende, Van Wassenaer og man hadde gitt Cornelis Tromp en midlertidig utnevnelse. Raadspensionaris Johan de Witt (republikkens høyeste embedsmann) gikk i mellom, og 11. august ble de Ruyter utnevnt til admiral-løytnant over landets samlede flåte, marinens øverstkommanderende. Innen admiralitetet i Amsterdam delte han denne rangen med fire andre. Tromp og de Witt stod på hver sin side når det gjaldt synet på hvem som skulle være stattholder, Tromp var for å la dette embetet holdes av huset av Oranje – de Witt var mot. Slik fikk de Ruyter i Cornelis Tromp en nestkommanderende som gjorde sitt beste for å adlyde kommando, men som egentlig ikke kunne det, den samme situasjonen som det hadde vært mellom Maarten Tromp og Witte de With.
Modernisering av flåten
Når det gjaldt modernisering av flåten fortsatte de Ruyter på det han hadde begynt på i tiden da han var rådgiver for kommandør Jacob van Wassenaer Obdam. Han ledet flåten i øvelser i formasjonsseiling, i etterfølging av den engelske admiralen Robert Blakes taktikk, og innførte et kommunikasjonssystem med signalflagg. Frem til disse endringene ble foretatt hadde en sjøkrig fortrinnsvis vært en ukoordinert kamp mellom skip.
12. august 1665 deltok han i slaget på Bergens våg. En nederlandsk handelsflåte med verdifull last hadde søkt tilflukt i Bergens nøytrale havn etter at de ble oppdaget av engelskmennene, som deretter hindret flåten i å reise videre. Takket være dansk støtte, ble disse skipene befridd. De Ruyter ble mottatt som en helt da flåten ankom Delfzijl.
I 1666 ble flaggskipet «De Zeven Provinciën» tatt i bruk, og fra dette skipet kommanderte han flåten da den beseiret engelskmennene i det firedagers sjøslaget som fant sted mellom 11. og 14. juni 1666. Under dette slaget mistet Nederland 4 skip, mens England mistet 10. Nederland tapte det følgende slaget, det todagers sjøslaget, og tapet førte til en reell splittelse mellom de Ruyter og Tromp. Under en mindre trefning senere samme år ble de Ruyter alvorlig syk etter at han hadde pustet inn røyk fra brennende lunter. Det var en periode usikkert om han kom til å overleve, men han frisknet nok til slik at han kunne gjenoppta rollen som flåtens øverstkommanderende. På denne tiden var Tromp falt helt i unåde.
Raidet på Medway
En av de mest kjente aksjonene som de Ruyter kun spilte en mindre rolle i, blant annet på grunn av sykdommen, var raidet på Medway i 1667 (også kalt toktet til Chatham). Dette raidet skadet den engelske flåten, både med hensyn til penger og anseelse. Ikke bare mistet de flaggskipet sitt, men flere landbatterier som beskyttet seilingsløpet ble ødelagt og den nederlandske styrken kom nær London der det oppsto panikk, og dette endte krigen.
De nederlandske skipene seilte opp elven Medway (en sideelv til Themsen) til Chatham, der et landingsteam av det nylig opprettede Korps Mariniers stod klart til å senke kjettingen som sikret elveinnseilingen. En av kapteinene, Jan van Brakel, tilbød sine tjenester slik at han kunne rehabilitere seg, han var falt i unåde etter at han hadde latt sine mannskaper plyndre Sheerness.
Van Brakel hadde kommandoen over tre skip, sitt eget – «de Vreede» (no.: freden) – og to brannskip («Suzanna» og «Pro Patria») «Pro Patria» ble stukket i brann, seilte over kjettingen og fortsatte mot den engelske flåten som lå for anker. Det engelske flaggskipet «Royal Charles» ble forlatt av vaktmannskapet. Det ble erobret og tatt med tilbake til Nederland. Kun «Monmouth» slapp uskadd fra nederlendernes angrep. Da Monck så katastrofen som utspilte seg, beordret han de øvrige seksten krigsskipene som lå lengre oppe i elven senket slik at de ikke skulle falle i fiendens hender. Etter dette slaget ble en fredsavtale undertegnet i Breda. Noe som ikke er allment kjent er at ideen til toktet opp elven Medway kom fra Johan de Witt. De Ruyter forventet problemer, fortrinnsvis i forbindelse med ukjente grunnforhold i elven, men utførte oppdraget. Som tilsynsfører og representant for Staten-Generaal ble Cornelis de Witt, Johan de Witts bror, oppnevnt. Planene ble lagt av admiral-løytnant Willem Joseph van Ghent.
Michiel de Ruyter var en personlig venn av Johan de Witt og ble beskyldt for å ha villet overgi flåten til Frankrike. Vilhelm III av Oranien-Nassau, Nederlands nye overhode, greide å forsone De Ruyter og Cornelis Tromp (som hadde vært en av de viktigste deltagerne i mordkomplottet mot brødrene de Witt) ved å gi Tromp et hemmelig løfte om at han skulle få etterfølge de Ruyter som flåtens øverstkommanderende. Dette skjedde i 1679.
Den tredje anglo-nederlandske sjøkrig (1672–74)
Ved å utnytte vindretningen og kunnskap om grunnforholdene langs kysten forhindret De Ruyter den tallmessig sterkere, kombinerte engelske og franske flåten i å gå i land i Zeeland eller Holland under denne krigen, både i kriseåret 1672 (slaget ved Solebay) og i 1673 i det doble slaget (slaget ved Schooneveld og slaget ved Kijkduin). På denne tiden hadde hvert enkelt admiralitet i republikken De forente Nederlandene minst en admiral-løytnant, og for å markere De Ruyters posisjon som øverstkommanderende ble han i februar 1673 forfremmet til general-admiral-løytnant (ned.: luitenant-admiraal-generaal), som var en rang opprettet spesielt for ham. Den nye stattholderen Vilhelm III av Oranien ble da general-admiral. I kriseåret 1672 ble brødrene Johan og Cornelis de Witt myrdet, og 6. september samme år ble en folkemengde hisset opp til å ramponere de Ruyters hus. Anna van Gelder var mens dette stod på alene hjemme med en av døtrene og en niese, Michiel var på sjøen. Da situasjonen ble truende, ba hun om hjelp fra sønnen Jans svigerfar som var kaptein i borgervakten. For å roe gemyttene ba Anna ham å lese et brev fra Michiel for folkemengden, der han sa at han jaktet på fienden. Borgervakten greide deretter å spre folkemengden.
19. juli 1674 ankom han Martinique i Karibia ombord på flaggskipet «Zeven Provincien». Han hadde kommandoen over atten krigsskip, ni forrådsskip og femten troppetransportskip med 3 400 soldater. Angrepet på Fort Royal mislyktes, og de få franske forsvarerne fikk en mulighet til å forsterke forsvarsverkene. Neste dag viste det seg at han ikke kunne komme inn i havnen fordi de franske troppene hadde blokkert den. Likevel gikk de nederlandske troppene i land uten støtte fra skipenes kanoner og led store tap i et forsøk på å innta fortet som lå på toppen av steile klipper. Etter to timer returnerte angrepsstyrken til skipene, 148 hadde mistet livet og 318 var såret. På fransk side var 15 av forsvarerne drept. Etter så store tap, og uten fordelen av overraskelsen, bestemte De Ruyter seg for å seile nordover til Dominica og Nevis før han satte kursen til Europa.
Strid mot Frankrike og død (1674–76)
Etter at den tredje engelsk-nederlandske krigen sluttet i 1674, inntok Frankrike områder som tidligere hadde hørt inn under den spanske kronen.
I 1676 ble han sendt ut for å bistå Spania i striden mot den franske okkupasjonen av Sicilia og Napoli som inntil da hadde vært under spansk herredømme. De Ruyter mente at hans flåte ikke var sterk nok, men reiste likevel. I 1676 kjempet han to ganger mot en fransk flåte under admiral Duquesnes kommando, under slaget ved Agosta og slaget ved Palermo. Under det siste slaget fikk han høyrefoten knust og fremre del av venstrefoten skutt bort av en kanonkule. En uke senere. 29. april, døde han av sårfeber ombord på flaggskipet «d'Eendraght» i bukten ved Siracusa på Sicilia. Liket ble balsamert og lagt i en blykiste for å bli ført tilbake til Nederlandene.
Først 30. januar 1677 ankom skipene Hellevoetsluis i Zuid-Holland, vinteren hadde vært streng og gjort seilasen vanskelig. 16. februar ble kisten bragt inn til Amsterdam, der Hollands Staten-Generaal skulle betale for statsbegravelsen. Opprinnelig var det meningen at han skulle begraves i Oude kerk i Amsterdam, men gravstedet man hadde der var ikke stort nok til å bygge en gravkjeller. Dermed måtte gravkjelleren plasseres i Nieuwe kerk, der graven fremdeles kan sees. Først fem år senere ble gravminnet ferdigstilt. Det ble tegnet og laget av billedhuggeren Rombout Verhulst fra den Haag. Det er plassert der hvor høyalteret stod før reformasjonen. Over gravkjelleren står en inskripsjon på latin: Intaminatus Fulget Honoribus (no.: Han som utmerker seg i usmittet ære).
Staten-Generaal inviterte flere av datidens kjente nederlendere til å bivåne begravelsen. Invitasjonen er underskrevet av H. Bontmantel (1613–1688) som var WICs representant i Amsterdam, medlem av Amsterdams styre (schepen) og dessuten byens historieskriver.
18. mars 1678 fant statsbegravelsen sted, og en lang gravferdsprosesjon gikk gjennom byen. Først kom de fire offiserene som stod under de Ruyter i rang, fulgt av to kompanier soldater fra byvakten, ti byvektere, fire trompetister, kommandant Boot med det store admiralsflagget med De Ruyters våpen og i hver av de fire kvartene ble hans utmerkelser og hertugkrone vist. Etter dette kom sørgehesten og kisten båret av 36 bud som byttet på å bære kisten. Utenfor budene seksten skipskapteiner, fire hovedoffiserer, admiral-løytnanter og viseadmiraler. Etter kisten kom Constantijn Huygens som representerte prinsen av Oranje, representantene for republikkens admiraliteter og Engel de Ruyter og andre medlemmer av familien. Etter familien fulgte representanter fra Spania og Danmark, medlemmer av «Staten van Holland en West-Friesland» (se Staten-Generaal, konsulene fra Spania, Genova og mange andre).
Etter slagene han utkjempet ved Sicilia i 1676 fikk han en hertugstittel posthumt av kong Karl II av Spania, Napoli og Sicilia, men dette adelsdiplomet ble aldri utgitt. I sin fars sted ble Engel senere utnevnt til baron.
Abessiv
Navnet abessiv kommer fra latin abesse, som betyr «å være fraværende/borte», og brukes spesielt i finsk-ugriske språk. Navnet karitiv kommer fra latin carere («å mangle»), og brukes spesielt i kaukasiske språk. Navnet privativ kommer fra latin privare («å berøve»).
I afroasiatiske språk
I somali merkes abessiv med -laa eller -la og ved at man unnlater alt bortsett fra første stavelse på visse ord. For eksempel:
Martuthunira
I martuthunira er privativ formet med to suffikser, -wirriwa og -wirraa. Hva som bestemmer hvilke suffiks som skal brukes i en gitt situasjon, er uklart.