cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Villa Pisani (Bagnolo)
Hovedfasaden ligger ut mot elven Guà ettersom det var hovedferdselsåren. Idag er det bygget en mur mot elven som dermed ikke lenger kan sees fra villaen. Den sentrale delen av bygget er lavere på elvesiden enn sidene og fasaden fremstår dermed som en tempelfasade mellom to tårn. Lenger bak er taket høyere og fasaden mot gårdsrommet har hverken tempelfront eller tårn. Elvefasaden har en rund trapp opp til loggiaen som danner inngang til den store hallen.
Den sentrale hallen er dekorert med fresker i taket.
Det har vært restaureringer i periodene 1976 til 1980 og 1991 til 1993. Ved disse har endringer som har vært foretatt etter Palladios tid blitt tilbakestilt.
I Palladios tegninger kan vi se at det er barchesser med dueslag som avslutning. Disse ble også reist og kan sees på et kart fra 1562. Dermed hadde Palladio en samlet enhetlig design for det som var de vanlige elementene i villaene med et funksjonelt hierarki. Tidligere hadde disse vært ganske tilfeldig plassert. Barchessaen ble beundret av Vasari, men er senere blitt ødelagt og nå er det en 1800-talls bygning i stedet.
Pogrom
Pogrom, en [pogro'm], kommer fra russisk погром og betyr generelt ødeleggelse, av verbet gråmítj (= å ødelegge, knuse). Man bruker vanligvis ordet om ødeleggelser rettet mot jødisk liv og eiendom, men begrepet brukes i enkelte tilfeller også om overgrep, forfølgelser og folkemord rettet mot andre etniske grupper. Gjennom store deler av Europas historie har det vært eksempler på at en opphisset folkemengde har angrepet jøder og jødiske ghettoer, ofte som hevn for påståtte ulykker som jødene ble anklaget for, og myndighetene har ofte støttet folkemengden framfor ofrene. Dette er hva som kjennetegner en pogrom. Ordet ble imidlertid ikke brukt før pogromene i det jødiske bosetningsområdet i Tsar-Russland på begynnelsen av 1900-tallet. Begrepet er også knyttet til nazistenes herjinger i Tyskland, Østerrike og Polen.
Franz Walter Stahlecker, leder for Einsatzgruppe A i Baltikum, klaget i sin rapport for perioden før 15. oktober 1941 over at befolkningen i Estland ikke lot seg hisse til pogromer. I Litauen måtte han få partisanene engasjert for at noe skulle skje – og da ble det brent ned synagoger i Kaunas, og 3,800 jøder ble drept. I Latvia derimot måtte han basere seg på latvisk reservepoliti, som brente ned synagoger og drepte rundt 400 jøder. At befolkningen ellers var så uengasjert, forklarte han med at sovjetrusserne hadde drept landets herskerklasse.
Estlands historie
Estlands historie begynner med bosetninger etter slutten av istiden, om lag år 8500 f.Kr. For den forhistoriske tid, se hovedartikkel: Oldtidens Estland. I historisk tid ble Estland erobret av dansker og tyskere i 1227 under de nordlige korstogene og mens danskene styrte den nordlige delen ble den sørlige styrt av de livoniske ridderne.
Dansketiden
Byen Reval, nå Tallinn, ble grunnlagt i dansketiden. Fra 1228 til 1562 var hele Estland en del av den livonske konføderasjon. Ved midten av 1500-tallet ble Estland delt. Sverige tok kontroll over de nordlige deler av landet, mens Polen tok sørlige deler.
Svensketiden
Kongeriket Sverige sikret seg i 1629 kontroll over hele Estland. Svensketiden var en fremgangsrik periode hvor det blant annet ble etablert et universitet i Dorpat (dagens Tartu). Etter sitt nederlag i den store nordiske krig måtte Sverige ved freden i Nystad i 1721 avstå Estland til Russland. Gjennom hele denne periode nøt de tyske baltiske ridderne og adelskap godt av en høy grad av indre selvstyre og administrasjonsspråket var tysk.
Under russisk styre
Under russisk styre var dagens Estland og Latvia delt inn i Guvernementet Estland, Guvernementet Livland og Guvernementet Kurland, hvorav det andre omfattet det sørlige Estland og nordlige Latvia. Den estofile opplysningsperioden fra 1750-1840 hvor landets historie og kultur ble gransket ledet til estisk nasjonal bevissthet mot midten av 1800-tallet. Fra 1881 ble Estland utsatt for russifiseringspolitikk.
Uavhengighetsbevegelsen
Den nasjonale bevegelse kulminerte med Estlands uavhengighetserklæring i 1918, etter at Russland var svekket etter første verdenskrig. Estlands uavhengighetskrig varte i 2 år, 1918-1920 og ble avsluttet med freden i Tartu, hvor Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk anerkjente Estland som selvstendig stat.
Selvstendigheten innledet en periode med modernisering og økonomisk utvikling. Som følge av jordreform ble storgodsene stykket opp. Politisk var landet preget av ustabile regjeringer inntil landet på 1930-tallet fikk et mer autoritært styresett preget av en sterk statsleder. Landet ble okkupert og innlemmet i Sovjetunionen 1940, okkupert av Nazi-Tyskland 1941 til 1944 og deretter igjen okkupert av Sovjetunionen fra 1944 til 1991. Under Sovjetunionen var landet organisert som Den estiske sosialistiske sovjetrepublikk. Et stort antall estere ble deportert, økonomien ble kollektivisert og det fant sted betydelig innvandring fra andre deler av Sovjetunionen, i hovedsak av russere.
Estland forble en del av Sovjetunionen inntil 1991, da landet på nytt erklærte seg selvstendig.
Internasjonal anerkjennelse
Den siste tiden på Østfronten (første verdenskrig) under første verdenskrig var Russland svært svekket. 24. februar 1918 erklærte Estland uavhengighet fra Sovjet-Russland. Freden i Brest-Litovsk 9 dager senere gjorde slutt på kamphandlingene på Østfronten, og bekreftet Estlands uavhengighet, men under tysk beskyttelse og spesielt innflytelse. Etter Tysklands nederlag i krigen totalt sett senere samme år ble situasjonen mer usikker. Allerede i 1918 sikret Estland seg de facto anerkjennelse fra Storbritannia og Frankrike. Estland oppnådde imidlertid ikke de jure internasjonal anerkjennelse ved fredskonferansen i Paris i 1919, først og fremst fordi Frankrike håpet på å legge forholdene til rette for en mer moderat utvikling i Russland. Først etter at Sovjet-Russland anerkjente randstatene og Finlands selvstendighet lå vegen åpen for full internasjonal anerkjennelse av den unge staten. Den 2. februar 1920 inngikk Estland og Sovjet-Russland fredsavtalen i Tartu, der fredsvilkårene etter frigjøringskrigen ble fastsatt og grensen til Russland dratt opp, og der Russland anerkjente Estlands selvstendighet. Avtalen var en viktig forutsetning for de jure anerkjennelse fra andre land. Finland og Polen anerkjente Estland i løpet av året 1920 og i januar 1921 besluttet Ententemaktene i fellesskap seg for det samme. De skandinaviske land anerkjente Estland samme dag, 5. februar 1921. I løpet av 1921 fikk landet også anerkjennelse fra Storbritannia, Frankrike, Italia og Japan. Året etter fulgte USAs anerkjennelse. Den 22. januar 1921 ble Estland opptatt i Folkeforbundet som et likeverdig medlem av det internasjonale statssamfunn.
Francisco Javier Errázuriz Ossa
Liv og virke
Msgr. Errázuriz Ossa ble presteviet i 1961 og har lisensiat i teologi fra universitetet i Fribourg i Sveits. Han er tilknyttet den prestelige gren av Schönstatt-bevegelsen, et katolsk sekularinstitutt. Han ble regionalsuperior for instituttet i Chile, og i 1971 ble han medlem av bevegelsens generalråd i Tyskland. I 1974 ble han valgt til generalsuperior for Schönstattfedrene.
Estlands historie
Jordreform
Ved selvstendigheten var Estland et jordbrukssamfunn. Landbruket var dominert av storgods eiet av den tysk-baltiske adelen. Allerede i 1919, som et av de første vedtakene fattet av den konstituerende forsamling, ble det gjennomført en omfattende jordreform. Over 1000 storgods ble ekspropriert og oppstykket til mer enn 32000 småbruk. Samtidig ble eiendomsretten til mer enn 23000 bygslede jordeiendommer gitt til brukerne. Oppsplittingen av gårdsbrukene fortsatte, slik at Estland i 1939 hadde mer enn 14000 bruk. Brukene var for en stor del familiedrevne, der husdyrhold og melkeproduksjon var viktigst.
Jordreformen hadde vidtrekkende sosiale, økonomiske og politiske konsekvenser. Antallet jordløse landarbeidere falt dramatisk, noe som ga reduserte sosiale spenninger. Dermed var også noe av grunnlaget for framveksten av en radikal politisk venstreside borte. I stedet var grunnlaget lagt for landbruksorganisasjonenes sterke innflytelse og for agrarpartier i politikken. Reformen gjorde også slutt på de tysktalendes politiske og økonomiske dominans i Estland. Estland forble imidlertid i stor grad et jordbrukssamfunn, med noe over 60 % av befolkningen sysselsatt i landbruket i 1934.
Francisco Javier Errázuriz Ossa
Liv og virke
I 1990 ble Errázuriz Ossa utnevnt til titularerkebiskop av det middelalderske, nå nedlagte, islandske katolske bispedømmet Hólar, og ble sekretær for Kongregasjonen for Institutter for konsekrert liv og Selskaper for apostolisk liv. I 1996 ble han utnevnt til erkebiskop av Valparaíso i Chile, og deretter, i 1998, ble han utnevnt til erkebiskop for den chilenske hovedstaden, Santiago de Chile. Han ble i 2003 dessuten valgt til president for Rådet for Latinamerikanmske bispekonferanser.
Estlands historie
Nasjonale minoriteter og kulturelt autonomi
I det selvstendige Estland utgjorde esterne 86 % av befolkningen og landet hadde en rekke nasjonale minoriteter innen sine grenser. Den største minoriteten var russerne med 12 % av befolkningen, mens de baltiske tyskerne utgjorde i underkant av 2 %. Det fantes også svensktalende og jøder i Estland. I 1925 ble loven om minoritetenes kulturelle selvstyre vedtatt. Etter denne loven hadde enhver nasjonal minoritet som omfattet mer enn 3000 personer rett til å opprette et kulturelt selvstyre med ansvar for skoler med undervisning i morsmålet, biblioteker, teatre, museer, utgivelse av aviser og tidsskrifter og andre kulturtiltak.
Det kulturelle selvstyret var ikke territorielt bestemt, men gjaldt uavhengig av hvor medlemmene av de nasjonale minoritetene var bosatt. Hver enkelt borger bestemte sin nasjonale tilhørighet ved å registrere seg i et sentralt register og fikk gjennom dette rett til å ta del i den nasjonale minoritetens kulturelle selvstyre. For hver folkegruppe ble det valgt et kulturråd som forvaltet det kulturelle selvstyret og hadde ansvar for skolevesen og kulturinstitusjoner. Kulturrådene hadde status som offentlige institusjoner med en struktur som lignet kommunenes, med den forskjell at myndighetsområdet strakte seg over hele Estlands territorium. Kulturrådenes virksomhet ble finansiert av bidrag fra sentralregjeringen og kommunene, men kulturrådene fikk også rett til å skattlegge egne medlemmer og slik skaffe seg ekstra inntekter.
Francisco Javier Errázuriz Ossa
Liv og virke
I 2001 ble Errázuriz Ossa kreert til kardinal av pave Johannes Paul II, med Santa Maria della Pace som tittelkirke.
Estlands historie
Nasjonale minoriteter og kulturelt autonomi
Muligheten til å opprette institusjoner for kulturelt autonomi ble benyttet av to nasjonale minoriteter. De tysktalende, som med sine 18000 personer utgjorde 1,7 % av befolkningen, hadde vært aktive pådrivere for å få loven om kulturelt selvstyre vedtatt opprettet raskt sitt eget kulturråd. Det ble også opprettet kulturråd blant jødene, som utgjorde 0,4 prosent av befolkningen og som med sine 3045 medlemmer, bare så vidt nådde opp til lovens minimumsgrense.
Den russiske befolkningen i Estland benyttet seg ikke av muligheten for kulturelt selvstyre. Mange av disse bodde så konsentrert at de kunne benytte seg av det kommunale selvstyret. Heller ikke den svensktalende befolkningen, med rundt 0,7 prosent av befolkningen, benyttet muligheten for institusjonalisert kulturelt selvstyre. Også denne gruppen bodde konsentrert, men de ekstra kostnadene som ville ha påløpt kan også ha spilt en rolle da mange svensktalende var forholdsvis fattige.
Francisco Javier Errázuriz Ossa
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Estlands historie
Nasjonale minoriteter og kulturelt autonomi
Loven om kulturelt autonomi bidro til å legge en demper på motsetningene mellom folkegruppene i Estland. Politikken Estland førte med utgangspunkt i loven om kulturelt selvstyre og gjorde at Estland i mellomkrigstiden ble ansett som et foregangsland med hensyn til minoritetspolitikk.
Politisk utvikling
Estland fikk i 1920 en liberal grunnlov kjennetegnet av en sterk nasjonalforsamling. Partisystemet var i mellomkrigstiden preget av tre omtrent like store blokker med partier som kan plasseres i en høyreblokk, en sentrumsblokk og en venstreblokk. Etter hvert ble høyreblokken og særlig bondepartiene sterkere, på bekostning av de sosialistiske partiene og sentrumspartiene. Utover partiene i de tre blokkene fantes det også partier som representerte den tysktalende befolkningen, de svensktalende og russerne. Det politiske systemet som utviklet seg på grunnlag av 1920-grunnloven var preget av et stort antall partier, sterk splittelse i nasjonalforsamlingen og hyppige regjeringsskifter. Ved parlamentsvalget i 1920 ble 10 partier innvalgt. Fragmenteringen økte ytterligere ved valget i 1923, da hele 14 partier vant seter i nasjonalforsamlingen. I 1926 og 1929 sank tallet igjen til 10 partier, i 1932 til 6. Mellom 1920 og 1934 hadde Estland 23 regjeringer. Når det kom til regjeringsdannelse, var det nødvendig med koalisjoner der partiene på høyresiden og i sentrum oftest deltok. Til tross for hyppige regjeringsskifter fantes kontinuitet i den forstand at statsministeren oftest kom fra bondepartiet.
Høyreblokken besto først av partier som representerte to ulike grupper av estiske landbrukere. Põllumeeste Kogud) (Bondeunionen) hadde støtte fra større og veletablerte bønder, som satt på bruk de hadde eid før jordreformen ble iverksatt. Asunikud, riigirentnikud ja väikepõllupidajad (Nybyggere, leilendinger og småbrukere) hadde støtte fra småbrukere og andre, som hadde fått jord som følge av jordreformen som ble vedtatt i 1919. De to partiene slo seg i 1932 sammen til Ühinenud Põllumeeste Erakond (Det forente bondepartiet) fikk samme år 40% av stemmene i valget. Sentrumsblokkens viktigste partier var Kristlik Rahvaerakond (Kristelig Folkeparti) og Eesti Rahvaerakond (Estlands folkeparti) viktigst. Til denne blokken kan også regnes partier som Tööerakond (Arbeiderpartiet) og mindre interessegruppebaserte partier. Partiene i sentrum slo seg i 1932 sammen til Rahvuslik Keskerakond (Det nasjonale senterpartiet). Partiet appellerte til velgerne i byene.
Venstreblokken besto av både sosialister og kommunister. Sosialistene var først representert ved både uavhengige sosialister (Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei) og sosialdemokrater, men partiet Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei (Det sosialdemokratiske arbeiderpartiet) ble etterhvert det ledende. Sosialistene søkte først støtte blant velgerne på landsbygda, men jordreformen endret de politiske forholdene der til fordel for høyreblokken og sosialistenes oppslutning ble mer konsentrert til byene. Til venstreblokken hører også Kommunistpartiet, et lite parti som under ulike navn fikk 5 % av stemmene i 1920 og 10 % i 1923, men som aldri fikk noen parlamentarisk innflytelse. Som følge av forsøket på statskupp i 1924, ble kommunistpartiet forbudt. Kuppforsøket i 1924 førte til en samlingsregjering mindre rivalisering mellom partiene i årene som fulgte.
Konstantin Päts nedsatte i 1937 en ny grunnlovgivende forsamling, som utarbeidet en forfatning som trådte i kraft 1. januar 1938. Opposisjonen boikottet den grunnlovgivende forsamling. Den nye grunnloven nedfelte en sterk direktevalgt president, valgt for en periode på seks år. Presidenten fikk vide fullmakter og dominerte både den lovgivende og utøvende makt. Selv om grunnloven garanterte grunnleggende sivile og politiske rettigheter, ble det lagt begrensninger på ytrings- og forsamlingsfrihet dersom nasjonale sikkerhetsinteresser, offentlig orden og moral tilsa det.
Det ble avholdt parlamentsvalg i februar 1938, men opposisjonenes fikk svært begrensede muligheter til å drive valgkamp og vant bare 16 mandater, til tross for at den fikk flest stemmer. Valgordningen sikret at valget ble vunnet av Den nasjonale fronten for iverksettelse av konstitusjonen, som regjeringen under Päts selv sto bak. Fronten vant 54 mandater direkte og fikk senere støtte av 10 representanter valgt på annet grunnlag. Den 24. april 1938 ble det avholdt presidentvalg der det stilte en kandidat, Konstantin Päts. Etter å ha vunnet presidentvalget utpekte Päts en regjering ledet av Kaarel Eenpalu. Til tross for et sterkt autoritært styre, vedtok Riigikogu i 1938 en amnestilov som friga politiske fanger, både kommunister og medlemmer av Krigsveteranforbundet.
Utenrikspolitikk
Etter oppnåelse av selvstendighet og internasjonal anerkjennelse som suveren stat førte Estland en utenrikspolitikk med sikte på tettere samarbeid med landene i Vest-Europa. Innenfor forsvars- og sikkerhetspolitikken søkte den estiske regjering å få til en forsvarsallianse med landene rundt Østersjøen, nærmere bestemt de skandinaviske land, Finland, Latvia, Litauen og Polen, et forsøk som ikke lykkes både på grunn av motsetninger landene imellom og på grunn av tysk og sovjetisk motstand. I stedet inngikk Estland og Latvia i 1923 et politisk og militært samarbeid. Samarbeidet ble i 1934 utvidet til å omfatte også Litauen.
Til tross for en serie avtaler forble forholdet til Sovjetunionen ustabilt og til tider anspent gjennom mellomkrigstiden. Tidlig på 1920-tallet var Estland en viktig økonomisk kanal for eksport fra Sovjetunionen. Forholdet mellom de to landene ble imidlertid kraftig forverret på grunn av Sovjetunionens støtte til revolusjonær aktivitet, som i Estland kom til uttrykk gjennom det kommunistiske forsøket på statskupp i 1924. Forholdet bedret seg ved inngåelsen av en økonomisk samarbeidsavtale i 1929. I 1932 undertegnet Estland og Sovjetunionen en ikke-angrepsavtale. Etter hvert som Tyskland styrket sin stilling utover på 1930-tallet kom Estland i økende grad i klem mellom de to store maktene i Østersjøområdet, Sovjetunionen og Tyskland. På denne bakgrunn erklærte Estland seg nøytralt.
Innlemmelse i Sovjetunionen
Sovjetunionen tvang Estland til å tillate opprettelsen av militærbaser i oktober 1939 som følge av de hemmelige tilleggene til Molotov–Ribbentrop-pakten med Tyskland. I juni 1940 ble landet fullstendig okkupert, og Sovjetunionen tok full kontroll over styret. Ved «valget» samme år fikk kommunistene flertall i Riksdagen, som anmodet om at landet måtte bli opptatt i Sovjetunionen som Estiske SSR. Det skjedde formelt i august 1940, men anneksjonen ble ikke anerkjent av andre stater enn Tyskland og dets allierte. Mange politikere, militære og intellektuelle ble henrettet eller deportert.
Den sovjetiske okkupasjonen av Estland varte til 20. august 1991. De siste tidligere sovjetiske troppene forlot Estland 31. august 1994.
Ny selvstendighet
Estland ble i 1991 på ny selvstendig. Estland avskaffet planøkonomien og innførte demokrati og markedsreformer og landet tilsluttet seg EU og NATO i 2004. Under folkeavstemningen om EU-medlemskap stemte 67 prosent ja. Det er det fjerde minste EU-landet. Estland ble medlem av NATO i 2004. I 2010 ble landet medlem av OECD.
Norrberg
Norrberg er en bebyggelse i Storumans kommun i Västerbottens län. Bygden ligger cirka 20 kilometer utenfor Storuman.
Ulv
Eurasiske ulver: Amerikanske ulver: Hunder:
Ulv (Canis lupus), også kalt gråulv og, spesielt i vitenskapelig sammenheng, holarktisk ulv, fordi den utelukkende er knyttet til den holarktiske faunasonen, er et stort rovpattedyr (Carnivora) i hundefamilien (Canidae).
I norsk tale er «ulv» et uttrykk som omfatter all ulv, men i de fleste tilfeller sikter man til den underarten som lever i Skandinavia - nominatformen. I virkeligheten er betydningen av begrepet «ulv» langt mer komplisert og omfattende. I Norge kalles også ulven for varg, gråbein og skrubb, litt etter hvor man bor, hvilken dialekt man snakker, og hvor gammel man er.
Beskrivelse
Ulv er et hundelignende rovpattedyr, og én av flere kjente nålevende ulvearter. Størrelse og vekt varierer i henhold til både geografisk spredning og underart. Kroppen er langstrakt og slank med lange lemmer og en lang og busket hale. Labbene er store (også sett i forhold til dyrets størrelse) og runde. Hodet er relativt smalt og har et langt og spisst snuteparti med kraftige kjever. BFQ (bitestyrkekvotienten) er målt til 136 for dyr med en kroppsvekt på cirka 35 kg, noe som er betydelig. Øynene er normalt gulbrune og ørene triangulære og stående. Den strittende pelsen i ansiktsregionen kranser inn hodet og gir det et mye større inntrykk enn hva det egentlig har. Dekkhårene i pelsen forøvrig er slette og glatte og står noe ut fra kroppen. I kalde regioner utvikler ulven tett isolerende underull vinterstid, avhengig av klimaforholdene.
Normalt blir ulv cirka 70–80 cm høye og rundt 30–50 kg tunge, men det finnes også underarter som er både større og mindre. Den norske underarten har en gjennomsnittsvekt på cirka 40 kg som voksen. Tispene oppnår normalt 87–98 % av hannens kroppslengde og veier omkring 80–85 % av hannene. I vill tilstand lever ulven i cirka 4–8 år (3–4 i Norge), men i fangenskap kan den bli nærmere 16 år gammel.
De fysisk minste ulvene lever i de vestre delene av Asia, i Midtøsten og på Den arabiske halvøya. Den kan nå en kroppslengde på cirka 80 cm og har en hale på inntil 29 cm. Vekten er normalt rundt 20 kg.
Fargen og mønsteret på pelsen (fenotypen) er variabel. Slik har den nordamerikanske ulven riktignok grå pels, men vanligvis tenderer fargen mot beigegrå og rødbrune innslag. Variasjoner i fargene gir ulven utmerket kamuflering, noe som gjør de nærmest umulig å oppdage i sitt naturlige habitat. I arktiske områder tenderer fargen mot det hvite, og det finnes også en rekke eksempler på tilnærmet helt sorte (melanistiske) ulver. Sort ulv er vanlig i visse nordamerikanske populasjoner, men er også kjent fra Asia (for eksempel fra Tibetplatået i Himalaya).
Atferd
Ulver er sosiale rovpattedyr som hevder revir og danner større flokker eller mindre familiegrupper. Familiegruppene er en sosial struktur som oftest består av et ynglende par og deres avkom i løpet av de siste 1–3 årene. I noen tilfeller kan det dannes større flokker som består av flere (typisk 2–3) familiegrupper. Etter hvert som ungdyrene blir eldre vil de fra de er omkring 9 måneder til 3 år (typisk 1–2 år) gamle forlate flokken for å danne sin egen familiegruppe. Streifdyr som ikke er i slekt kan tas opp i en flokk, selv om dette skjer sjelden. De eneste langtidsmedlemmene i en flokk er derfor foreldrene, og flokken fungerer som en enhet året rundt.
Nyere forskning viser at viltlevende ulv ikke ledes som tidligere antatt av en såkalt dominant alfa, men snarere i en sosial ordning der foreldrene er naturlige ledere for avkommet. I større flokker kan det imidlertid være flere ynglende lederpar, som hver i sær leder sitt eget avkom. I Banff nasjonalpark i Canada ble en flokk med fem ynglende lederpar observert. I flokker med flere ynglende par vil det være naturlig at eldre lederdyr rangerer over de yngre, og derfor kan ha en slags alfastatus og være litt dominante overfor de andre. Dominant konkurranse mellom ulver i samme flokk er imidlertid en sjeldenhet, kanskje til og med nærmest fraværende. Uttrykket «alfa» er derfor mangelfullt, siden betydningen ikke inneholder mer informasjon enn det å være foreldre og lede sitt eget avkom.
Flokken samarbeider gjerne om å skaffe føde, men den kan også dele seg opp i mindre jaktlag eller dyra kan jakte alene. En flokk kan nedlegge byttedyr som er mange ganger større enn hver enkelt ulv.
Ernæring
Ulvene kan overleve på cirka 1,6–1,7 kg mat i døgnet, men for å kunne reprodusere seg trenger den minst 2,25 kg i gjennomsnitt. Amerikanske estimater hevder imidlertid at ulver i snitt gjerne spiser cirka 4,5 kg mat i døgnet, om tilgangen på føde er tilstrekkelig. Ville ulver spiser sjelden hver dag. Det kan gå flere dager mellom hvert måltid. Når de først spiser, kan de fortære opp mot 9–10 kg i ett måltid.
Ulv jakter i hovedsak på byttedyr som er betydelig større enn dem selv, som elg, bisonokse, moskusfe og ulike andre hjortedyr, men om tilgangen på slik føde er begrenset tar den også mindre byttedyr. I Minnesota, der det finnes omkring 2 500 ulver, spiser hvert dyr i snitt 15–20 hvithalehjorter hvert år. I Skandinavia er elg hovedbyttet for ulven, men den nedlegger også rein, rådyr, sau, storfe, rødrev, bever og mye annet om den må.
Ulv er ganske fleksibel med hensyn til kosten. Den jakter i flokk for å nedlegge store dyr, eller alene om det er en hare eller annet småvilt. Det hevdes at den er «skogens renovatør», i og med at den primært tar svake og syke dyr, og derav holder bestanden av byttedyr i «god form». Forskning viser at ulven er en effektiv og rasjonell jeger. Den jakter typisk på bytte som gir mest igjen for innsatsen. I Norge har det vist seg at elgkalver utgjør omkring 70 % av kostholdet. Resten fordeles over gruppene med en overvekt av drektige elgkuer og eldre elgkuer.
Mye tyder på at ulven som topp-predator kan gi positive ringvirkninger i biotopen den lever, gjennom å påvirke atferden hos byttedyrene og å regulere mengden av dem. I Yellowstone ble 31 kanadiske ulver satt ut på midten av 1990-tallet, i dag er antallet cirka 500–600. Tallet på wapiti har gått ned, men frykten for ulv holder også wapitien borte fra elvebredder og åpne sletter, slik at forskjellige løvtrær og busker har fått anledning til å gro opp. Dette har gitt positive ringvirkninger for fugler og andre dyr. Ulven har dessuten mer enn halvert prærieulvbestanden, noe man regner som positivt.
Utbredelse
Ulven hadde en gang i tiden det største utbredelsesområdet av alle pattedyr. Før nybyggerne kom til USA fantes det anslagsvis omkring 400 000 ulver der. I Canada og Russland var antallene enda større. Ulven ble imidlertid utsatt for en rekke utryddelseskampanjer på 1800-tallet og langt inn på 1900-tallet. Rundt 1970 var den derfor så godt som utryddet i USA og mesteparten av Vest-Europa.
Det har vært ulv i Europa i minst ~500 000 år, og ulvens forfedre, Canis mosbachensis og Canis etruscus, eksisterte her alt for henholdsvis 1 og 2 millioner år siden. Det er antatt at ulv spredde seg til det nordlige Europa da iskappen trakk seg tilbake etter siste istid, for omkring 10 000 år siden.
Ulv finnes nå kun i visse deler av Nord-Amerika, Europa, Midtøsten og Asia. Mest tallrik er den i Russland og Canada. Ulven er svært tilpasningsdyktig og har blitt re-introdusert i flere land, der den har vært utryddet. Dette gjelder for eksempel i Tyskland, der den nå igjen yngler. Også i Danmark, der ulven hadde vært utryddet i nær 200 år, ble det i 2012 gjort sikre observasjoner av ulv. Det ble også funnet en død ulv i Nationalpark Thy i november 2012 som Naturstyrelsen DNA-testet. Den stammet fra den tyske bestanden.
Ulven er hundens progenitor og kan reprodusere med vanlige hunder. Blandinger mellom ulv og hund kalles gjerne ulvehybrider, men siden ulven og tamhunden tilhører samme art er avkommet egentlig ikke hybrider, men bastarder.
Bestand
Den opprinnelige utbredelsen av ulv har blitt redusert med omkring én tredjedel, hovedsakelig i utviklede områder i Europa, Asia, Mexico og USA, gjennom forgiftning og tilsiktet forfølgelse som følge av ulvens predasjon på husdyr. Tettheten av ulv varierer i det opprinnelige utbredelsesområdet, fra å være utryddet til å være relativt tallrik. Der det fortsatt finnes bestander av ulv ligger tettheten vanligvis på mellom én/12 km² og én/120 km².
Den samlede bestanden av ulv er i dag trolig omkring 150 000–200 000 dyr, verden sett under ett. Størsteparten av disse finnes i det tidligere Sovjetunionen (45 000–55 000), Canada (50 000–60 000) og Mongolia (25 000–35 000). Arten regnes ikke som utrydningstruet, selv om den kan være truet regionalt.
I Europa som sådan finnes trolig cirka 55 000–70 000 ulver, hvorav majoriteten befinner seg i Russland. I Europa utenom Russland er bestanden anslått til cirka 12 000 individer. Av dette utgjorde den sørskandinaviske bestanden cirka 400 individer (vinteren 2013/2014) og den finske cirka 120–135 individer (vinteren 2012/2013). Etter å ha vært regionalt utryddet siden tidlig på 1900-tallet har ulven i senere år etablert seg på nytt i land som Frankrike, Tyskland og nå sist også Danmark. I Frankrike, der man nå regner med omkring 200 ulver fordelt over 20 flokker, har den innvandret fra Italia til Hautes-Alpes i Sørøst-Frankrike. I Tyskland og senere Danmark har den innvandret fra Polen. Størrelsen på den tyske bestanden er usikker, men den teller trolig mer enn 150 dyr fordelt over 35 flokker.
Norges nasjonale bestandsmål for ulv er tre årlige valpekull innenfor ulvesonen. I 2010 ble det for første gang etter at bestandsmålet ble fastsatt, registrert valpekull i tre helnorske revir. Bestandsmålet ble også nådd i 2011. Vinteren 2011/2012 ble det registrert 28–32 ulver med helnorsk tilhold, og 28–32 ulver i grenseområdet mellom Norge og Sverige. Vinteren 2012/2013 ble den skandinaviske bestanden anslått til cirka 400 dyr, hvorav 30 helnorske, 50 grenseulver og 320 helsvenske ulver. Disse fordelte seg i 38 familiegrupper, hvorav 3 helnorske og 35 med helt eller delvis tilhold i Sverige. I tillegg kommer den finske bestanden som består av 18 familiegrupper, hvorav 7 med tilhold på begge sider av riksgrensen mot Russland. Det ble vinteren 2016–2017 registrert 54–56 ulver som kun holdt til innenfor Norges grenser. I tillegg ble det registrert minst 51–56 ulver som lever i grenserevir på begge sider av riksgrensen mot Sverige.
I Nord-Amerika består bestanden av ulv av cirka 65 000–71 000 dyr, hvorav cirka 55 000–65 000 befinner seg i Canada alene. I Midtøsten er bestanden på cirka 2 500–3 700 dyr. I Asia består bestanden av cirka 32 000–41 000 dyr, hvorav de langt fleste (25 000–35 000 dyr) befinner seg i Mongolia.
Habitat
Ulven er en meget tilpasningsdyktig terrestrisk art som finnes i nesten alle habitater og de fleste klimasoner, blant annet i ørkenstrøk, stepper, skogområder, fjellstrøk og arktisk tundra. Denne arten er den mest tallrike av ulveartene. Det er beskrevet en rekke underarter, både i Nord-Amerika (kalt amerikanske underarter) og i Europa og Asia (kalt eurasiske underarter).
Fylogeni
I januar 2014 dukket det opp en ny studie, som hevder at hund og ulv kanskje allikevel ikke er så nære slektninger som vi har antatt i senere år, nemlig at ulven er hundens progenitor. Analysene antyder i stedet at hund og ulv kan nedstamme fra ulike linjer hos en felles progenitor, som eksisterte for omkring 9 000–34 000 år siden. Dette skal ha vært et stort, ulvelignende hundedyr som levde i Europa og nå er utdødd. Analysene antyder dessuten at hundens nære slektskapet med ulv kan stamme fra naturlige krysninger mellom disse gjennom årene.
Trærne under viser slektskapsforholdet mellom ulike hundelignende canider. Ifølge nyere forskning skal prærieulv og ulv/tamhund/dingo ha skilt lag fra en felles stamform for omkring 1,1 million år siden. De to trærne tar utgangspunkt i at gruppen splittet fra Caninae for cirka 3,5 millioner år siden.
Inndelingen følger:
Underarter
Antallet underarter er fortsatt omdiskutert. En ny og omfattende studie fra 2011 (publisert 2012-08-10) viser at ulv (Canis lupus spp.) er i ei monofyletisk gruppe med Canis simensis, Canis aureus og Canis latrans (se fylogenien ovenfor). Innenfor C. lupus er det avgreininger til fire linjer; lupaster, pallipes, lupus/familiaris/dingo, og chanco. Studien viser videre at C. l. lupaster (nå synonym med Canis anthus) er den eldste linjen, med avgreining for omkring (median) 288 000 år siden (152 000–494 000). Deretter følger C. l. lupus/familiaris/dingo som trolig greinet av for omkring 232 000 år siden. De to siste avgreiningen er av mye nyere dato. C. l. pallipes for omkring 23 000 år siden og C. l. chanco/laniger for omkring 22 000 år siden.
En ny studie, publisert i Journal of Zoology den 27. mars 2014, utfordrer dingoens klassifisering som underart av ulv og hevder at den allikevel må klassifiseres som en egen art; Canis dingo. Resultatene av denne studien stammer fra 69 dingoskaller, noen skinn og skjelettfragmenter som dateres til cirka år 1900 og bakover, altså til tiden før europeerne ankom Australia og bragte med seg tamhunder som siden paret seg med lokale dingoer og skapte såkalte dingohybrider. Funnet forklarer således en rekke tidligere usikkerheter knyttet til familieforholdet mellom ulv, dingo og tamhund. Kanskje må også sistnevnte omklassifiseres som egen art.
I januar 2014 dukket det opp en ny studie, som hevder at hund og ulv kanskje allikevel ikke er så nære slektninger som vi har antatt i senere år, nemlig at ulven er hundens stamfar. Analysene antyder i stedet at hund og ulv kan nedstamme fra ulike linjer hos en felles stamform, som eksisterte for omkring 9 000–34 000 år siden. Dette skal ha vært et stort, ulvelignende hundedyr som levde i Europa og nå er utdødd. Analysene antyder dessuten at hundens nære slektskapet med ulv kan stamme fra naturlige krysninger mellom disse gjennom årene.
Andre underarter (hunder)
Forskerne har slått fast at ulven er tamhundens stamfar, men det er uvisst fra hvilken underart den nedstammer. Det er lite som tyder på at det er noen av dagens underarter, så det kan være fra en utdødd linje. Hunder deles gjerne inn i domestiserte og semi-domestiserte typer og raser.
Konflikter
I løpet av siste 200 år er det ikke registrert angrep fra viltlevende ulver mot mennesker i Norge.
I en norsk forsøksserie prøvde man å la personer passere 50 meter forbi radiomerkede ulver. I de fleste tilfellene trakk ulven seg unna, gjennomsnittlig ved 132 meters avstand. I enkelte tilfeller ble ulven liggende. Testpersonene greide ikke å hverken se eller høre ulvene.
Konflikter mellom ulv og menneske er nesten alltid av økonomisk karakter. Størst er konflikten mellom ulv og jegere, som typisk konkurrerer om de samme bytteressursene. Men det er også konflikt mellom ulv og beitenæringen, spesielt der beitedyr går fritt i utmark.
Utmarksbeite
I Norge slippes årlig cirka 1,9 millioner sau (av i alt cirka 2,4 millioner) på utmarksbeite i sommerhalvåret. Vegetasjonen der er en billig ressurs som folk har utnyttet i årtusener, og de færreste saueeiere har nok innmarksareal til å fø besetningen gjennom vinteren. Bruk av utmarksbeite har derfor for mange vært en forutsetning for å drive med sau.
Politikk
Ulven har i de senere årene fått stadig mer oppmerksomhet internasjonalt. Flere og flere land vedtar vernetiltak for å sikre dette rovpattedyrets framtid.
Gjeldende norsk ulvepolitikk ble vedtatt juni 2011 i det såkalte rovviltforliket. Her forlenges et stortingsvedtak fra 2004, som går ut på at ulven gis et leveområde øst for Glomma opp til Rendalen, og Østfold, Oslo og storparten av Akershus. Området kalles Forvaltningsområde for ynglende ulv, og omtales også ofte som ulvesonen. Innenfor dette området skal ulv ha prioritet, mens det ikke skal tillates etableringer av revir utenfor dette området. Som en konsekvens av rovviltforliket ble det våren 2012 nedsatt et utvalg som skal evaluere ulvesonen. Lisensjakt på ulv, som blant annet ble gjennomført i januar 2012, er et resultat av denne politikken.
Forskning
Moderne forskning hevder at motivet bak folks ønske om kontroll med ulvebestanden skyldes økonomisk konflikt. De mest negative holdningene til ulv finner man blant jegere og folk som bor i områder der arten har vært utryddet i lengre tid. Frykten for ulv blir videre forsterket gjennom fordommer, sagn og eventyr, og mistolkninger av ulvens biologi. Ulv har vendt tilbake til store deler av Europa, under beskyttelse fra ulike myndigheter. Allikevel er konservering av arten et problem, fordi krypskytteri er svært utbredt.
Vernestatus
Ulven er listet som «direkte truet» i både Norge (Størkersen, 1996) og Sverige (Ahlén & Tjernberg, 1996), og som «sårbar» i Norden (Höjer, 1995) sett under ett. I så måte ser man gjerne på den norske og svenske populasjonen som en og samme stamme. Sverige har riktignok av og til migrasjon fra Finland, men den regnes som ubetydelig. Finland har imidlertid en viss migrasjon fra Russland.
Rødlistestatus
På IUCNs rødliste står ulv oppført som LC (Least Concern) eller livskraftig. Det finnes imidlertid lokale populasjoner som har en mer anstrengt status. Disse er som følger:
I tillegg regnes den norske bestanden av vanlig ulv som kritisk truet (CR) av utryddelse.
Andre ulvearter
Det er faktisk uklart hvor mange arter med ulv som finnes, men i øyeblikket regnes det med tre. Både himalayaulv og asiatisk ulv kan imidlertid vise seg å være selvstendige arter, men mer forskning trengs før dette spørsmålet kan avklares. I tillegg til arten ulv finnes følgende to arter:
Rødulv (C. rufus) og kanadisk ulv (C. lycaon) ble for en stakket stund antatt å være selvstendige arter, men disse er nå diskvalifisert. Ny forskning dokumenterer at begge er hybrider, hvorav den ene (kanadisk ulv) trolig kan klassifiseres som en stabil ulvehybrid. Den andre er mer prærieulv enn ulv (75/25), og regnes fortsatt som ustabil. Østlig prærieulv (såkalt coywolf) kan imidlertid vise seg å være en ny artsdannelse. Det er en stabil hybrid, som består av 1/10 hund, 1/4 ulv og resten prærieulv, som oppsto for mer enn 200 år siden. Og ifølge North Carolina State University teller bestanden nå flere millioner individer. Typen er dobbelt så stor som vanlig prærieulv, men betydelig mindre enn ulv.
Ulv i Skandinavia
På begynnelsen av 1800-tallet var bestanden av ulv stor i Skandinavia (Norge og Sverige), men fra midten av århundret ble den betraktelig redusert som følge av blant annet ulvepest, som slo til rundt 1840, og fra 1845 en statlig støttet utryddelseskampanje av den store rovdyrbestanden, som ble godt hjulpet av en attraktiv skuddpremieordning. På begynnelsen av 1800-tallet var det også intensiv jakt på hjortevilt, noe som ført til at bestandene med elg, hjort og rådyr også for en stor del forsvant. Sammen med skuddpremieordningen, førte det til at rovviltbestandene var tilnærmet utradert på 1960-tallet. Det førte til at ulven ble fredet i 1966 i Sverige og i den 28. mai 1971 (midlertidig og i henhold til Naturvernloven) i Norge. Varig fredet ble ulven etter Kongelig resolusjon av 15. mai 1973 i Norge, da i henhold til Jaktloven av 1951. Da den nye viltloven trådte i kraft 2. april 1982 overtok denne vernet av ulven. Det vernet ble i sin tur overtatt av naturmangfoldloven, da denne trådte i kraft 1. juli 2009.
Bestandene med hjortevilt holdt seg små til midten på 1970-tallet, da de plutselig føk i været. Og, den voldsomme veksten i hjorteviltbestandene fortsatte fram til begynnelsen av 1990-tallet. I 1952 ble det for eksempel felt cirka 3 600 elg under elgjakten i Norge, mens antallet for 1972 var cirka 6 200 dyr. I 1993 var imidlertid det tilsvarende antallet på hele 39 000 dyr. Samtidig med den kraftige økningen i hjortevilt begynte også rovviltet å reetablere seg.
Den skandinaviske ulvebestanden besto av cirka 127–151 dyr vinteren 2006/2007, hvorav 19–21 dyr ble sporet i Norge og resten i Sverige. Dette inkluderer blant annet to enslige ulver som ble sporet ved henholdsvis Karasjok og Kautokeino på Finnmarksvidda, og en enslig ulv som ble sporet i Birkenes-Åmli området i Aust-Agder. Det ble registrert 17 familiegrupper, hvorav 11 ulvepar var revirmarkerende.
Revir i Norge
Fra Norge er det kjent to helnorske familiegrupper; den såkalte «Julussaflokken» (øst for Rena) og «Kynnaflokken» (øst for Elverum), begge i Hedmark. Lenger sør finnes dessuten «Gräsmarkflokken» (på grensen mellom Norge og Sverige) og «Dals-Ed-Haldenflokken» (på grensen mellom Norge og Sverige, sørøst av Halden). I tillegg finnes «Juvbergetreviret» (et revirhevdende ulvepar øst for Kynnaflokken, på grensen mellom Norge og Sverige), «Rotnareviret» (et revirhevdende ulvepar på grensen mellom Norge og Sverige, sør for Juvbergetreviret), og «Rømskog-Djurskogreviret» (et revirhevdende ulvepar på grensen mellom Norge og Sverige, sør for Gräsmarkflokken). Det er dessuten mulig at dyr fra «Nyskogaflokken» (i Sverige, øst for Rotnareviret) krysser over grensen til Norge. Det antydes dessuten en skandinavisk tilvekst på 18–22 valpekull i løpet av 2007.
Innvandring fra Russland og Finland
Omkring 1970 ble ulven fredet i Skandinavia. Da var den nærmeste ulvebestand i Russland (Sovjetunionen). Dyr fra disse populasjonene migrerte til Finland og dels til Finnmark. En livskraftig finsk/russisk bestand etablerte seg i sørøst i Finland, og fra denne kunne en ny skandinavisk bestand bygges opp. Problemet var at ungulver på vandring først måtte gjennom store reindriftsområder, der de «forsvant» til tross for fredningen.
I nyere tid har det vist seg at den finsk-russiske bestanden ikke kan sees som en felles populasjon. Den er i virkeligheten tre distinkte populasjoner; en finsk, en finsk-karelsk, og en arkhangelsk-russisk. Ny forskning har slått fast at genflyt mellom disse populasjonene er betydelig mindre enn tidligere antatt, noe som kan skyldes isolasjon på grunn av manglende antall ulver. Mangel på genflyt har i senere år ført til en økende grad av innavl og overlevelse, noe som siden 2006 spesielt har gitt utslag i den finske populasjonen. Der har antallet dyr blir redusert fra cirka 250 i 2006 til omkring 120–135 dyr i 2013, hvilket er for få dyr til at populasjonen kan regnes som genetisk selvforsynt. Populasjonen er derfor helt avhengig av innvandring fra russisk ulv for å klare å overleve på lang sikt.
Ny etablering i Norge/Sverige
Mot slutten av 1970-tallet dukket det opp flere i Norge/Sverige, blant annet den kjente Vegårdsheiulven (en 46 kg tung hannulv som innvandret østfra og som ble skutt i 1984). Det første ulveparet etablerte seg på svensk side av grensen, like øst for Finnskogen. Til tross for et stort reproduksjonspotensial (30 % pr år) forble denne lille bestanden lite livskraftig som følge av innavl, inntil en ny finsk/russisk hannulv kom til med friskt blod. Dette ga en sterk bestandsøkning utover på 1990-tallet. Senere har bestandsutviklingen stagnert noe. Noen mener det skyldes tyvjakt. I 2004 var det imidlertid rekordyngling. Det kan ha blitt født hele 13 valpekull i den svensk/norske bestanden.
Revitalisering og avskyting
Ulvestammene i Norge/Sverige er svært utsatt p.g.a. innavl. For å unngå dette må bestanden vitaliseres gjennom tilførsel av nytt blod. Dette har bare skjedd gjennom migrering fra Finland, men i altfor få tilfeller til å sikre genpoolen for framtiden. I så måte er den siste kjente suksessfulle hendelsen fra 1992, selv om flere nye ulver har forsøkt å få innpass.
Vinteren 2001 ga Direktoratet for Naturforvaltning klarsignal til en svært omstridt helikopterjakt på en hel ulvefamilie i Atnadalen. Etter at hele flokken var skutt, viste det seg at ett av dyrene bar på genmateriale som nå er borte fra den skandinaviske ulvestammen.
I januar 2002 slo en finsk/russisk hannulv, kalt laponiavargen med tilnavnet «John», seg ned i Nord-Sverige, midt i et reinbeiteområde. Dette ble det stor misnøye med, og myndighetene satte inn store ressurser for å hindre at ulven forsvant, men 15 måneder senere ble radiosenderen tyst.
Tidlig i 2005 dukket det opp tre finsk/russiske ulver i Nord- og Midt-Sverige, deriblant én som holdt til nær Sundsvall i Västernorrlands län og en hannulv som markerte revir nær det lille tettstedet Ringvatnet i Jämtlands län, der ringvatnetvargen, som den ble kalt, hadde lagt sin elsk på ei av tispene i flokken. I midten av februar (2005) ble den tredje av disse skutt nær Pajala i Norrbottens län, samme dag som det ble gitt fellingstillatelse på Ringvatnvargen. Den ble skutt to dager senere.
Den 1. juni 2006 ble den mye omtalte lesjaulven skutt av et jaktlag i nærheten av Lesja.
En undersøkelse publisert i det vitenskapelige tidsskriftet Proceedings of the Royal Society B i 2011 antyder at ulovlig jakt utgjør rundt 50 % av dødeligheten hos ulv i Norge og Sverige.
Minste livskraftige populasjon
Minste livskraftige populasjon (MVP) har av svenske forskere blitt beregnet til 100 ulver, med mer enn 90 prosent sikkerhet for at ulven overlever som populasjon i de neste 100 årene. Svenskene benyttet en modell der en katastrofe slo ut 55–60% av populasjonen hvert 10. år, eller en som slo ut 90% av populasjonen om de inntraff hvert 100. år. I praksis betyr dette at den skandinaviske ulven er en demografisk (men altså ikke genetisk) livskraftig populasjon i henhold til IUCNs rødlistekriterium E, der risikoen for å dø ut i løpet av de neste 100 årene er mindre enn 10 % dersom populasjonen teller minimum 100 dyr. Dette forutsetter imidlertid at problemene med innavlsdepresjon løses, både kortsiktig og langsiktig. Det er dessuten reist tvil om den modellen svenske har brukt i sine beregninger. Både Frankham et al. (2003), Rosenfeld (2014), og Frankham, Bradshaw & Brook (2014) mer enn antyder at modellene ikke har vært omfattende nok med hensyn til aldersstruktur, katastrofer, demografisk stokastisitet, miljømessig stokastisitet og innavlsdepresjon. Kortsiktige studier undervurderer konsekvent de sanne variansene for demografiske parametere i populasjoner. Dermed fører mangelen på langtidsstudier for truede arter til utstrakt undervurdering av utryddelsesrisiko.
MVP må ikke forveksles med begrepet gunstig bevaringsstatus, som er betydelig høyere. I Sverige er gynnsam bevarandestatus satt til minimum 270 individer, for den delen av den skandinaviske populasjonen som befinner seg i Sverige. I Norge har gunstig bevaringsstatus ikke blitt definert.
Under det såkalte ”Färnaseminaret, som fant sted på Färna herregård i Västmanland den 1.–3. mai 2002 og inkluderte en rekke kjente forskere, som genetikerne Fred Allendorf, Philip Hedrick og Curtis Strobeck, den kjente populasjonsbiologen Mark Boyce, de to kjente ulveforskerne og økologene L. David Mech og Ed Bangs, samt en rekke kjente norske og svenske forskere (i alt var dem 29 personer), ble det klart at selv om den skandinaviske populasjonen skulle oppnå en tilfredsstillende innvandringsfrekvens, så bør ulvestammen ikke bli færre enn 150–200 individer. Dersom tilfredsstillende innvandringsfrekvens ikke kan oppnås (som var status i 2002 og fortsatt er status per 2014) bør antallet ifølge seminaret ikke underskride 600–800 individer.
Manuel Dias (1560–1639)
Manuel Dias den eldre (kinesisk: 李瑪诺, Lǐ Mǎnuò, Li Ma'nuo født i 1560 i Alpalhão nær Portalegre i Portugal, død 28. november 1639 i Macao i Kina var katolsk misjonær tilknyttet jesuittordenen.
Bakgrunn
Manuel Dias sluttet seg til jesuittordenen 30. desember 1575 i Évora, der han senere fullførte sine studier i filosofi.
Til Goa i India
Han seilte ut til Østen i april 1585 med skipet Santiago til Goa, som følgesvenn med den fremtidige biskop i Japan, Pedro Martins (1541-1598), og opplevde et skipbrudd på veien på kysten utenfor Sofala, og ankom Goa i 1586. Der ble han senest i 1587 presteviet.
Tur-retur Macao
Han ble etter en tid i India bestemt for misjonene i Japan, og sendt ut til Macao tidlig 1593, og ankom muligens i august. Men oppholdet ble kortvarig, og han ledaget pater Valignano tilbake til Goa i 1594.
Macao - kinamisjonene
I april 1596 ble han igjen sendt til Macao, denne gangen med virke i Kina for øye. Sammen med Valignano, Diego de Pantoja (1541-1618) og Niccolò Longobardo (1565-1654) ankom han 20. juli 1597.