cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurovision Song Contest 2008
Valg av vertsby
Den serbiske kringkasteren RTS var vert for sendingene og la konkurransen til Beograd Arena som hadde kapasitet til rundt 18 000 publikummere. Programledere var tv-verten Jovana Janković og artisten og komponisten Željko Joksimović. Sistnevnte hadde blitt nummer to for Serbia og Montenegro i 2004 og var komponist for Serbias deltakerlåt i 2008. Joksimović deltok også i konkurransen i 2012, der han ble nummer tre.
Konkurransens tema var «The Confluence of Sound» (sammenløpet av lyd) og refererte til elvene Donau og Sava, som har sitt sammenløp i Beograd.
EBU innfører to semifinaler
Fra hver av de to semifinalene kvalifiserte ti land seg til finalen: Ni land valgt av tv-seerne, og ett land valgt av fagjuryene. De ni landene som fikk flest poeng fra tv-seerne gikk direkte til finalen. Den tiende finalisten var landet med flest jurypoeng blant de landene som da sto igjen. Denne ordningen reddet storfavoritten Sverige som bare ble nummer 12 hos seerne, men som var blant juryenes favoritter.
De 20 beste landene fra semifinalene ble kvalifisert for finalen lørdag 24. mai. Fem land var direktekvalifisert for finalen: vertslandet Serbia og «de fire store» (Frankrike, Storbritannia, Spania og Tyskland). Dermed deltok 25 land i finalen, det høyeste antallet på fem år. Ordningen med to semifinaler er fremdeles i bruk per 2022. Hele 43 land deltok i konkurransen, noe som var ny rekord. Aserbajdsjan og San Marino deltok for første gang dette året. Den vesteuropeiske irritasjonen over Øst-Europas dominans var tydelig dette året. Østerrike valgte å trekke seg, fordi kringkasteren ORF mente at konkurransen var blitt en «tumleplass for politikk». Irland og Spania deltok med hver sin «tullesang»: Irland med en syngende kalkun, og Spania med tullefiguren Rodolfo Chikilicuatre. Flere andre land, som Estland og Frankrike, stilte med tullebidrag. Av de 20 landene som kvalifiserte seg til finalen, var bare seks vesteuropeiske. Best uttelling fikk imidlertid Norden, for alle de fem nordiske landene kvalifiserte seg for finalen – for første gang på åtte år.
Også i finalen var det en østeuropeisk og sørøsteuropeisk dominans dette året. I øvre halvdel av resultatlisten var det bare ett vesteuropeisk land – Norge. Konkurransen ble vunnet av den russiske superstjernen Dima Bilan og sangen «Believe». Nummer to ble ukrainske Ani Lorak og «Shady Lady», mens Hellas ble nummer tre og Armenia fikk sitt beste resultat med en fjerdeplass. Norge kom på femteplass. Samlet ble de tre sendingene sett av 106 millioner mennesker, mens finalen alene hadde 64 millioner seere.
Norges bidrag
Norge ble på forhånd trukket til å delta i den første semifinalen tirsdag 20. mai. Det norske bidraget var «Hold On Be Strong», som hadde vunnet en klar seier i Melodi Grand Prix i februar. Vinnerlåten var skrevet av Mira Craig og ble fremført av Maria Haukaas Mittet (da Storeng). Den norske sangen kom på fjerdeplass i sin semifinale og kvalifiserte seg dermed for finalen.
Under pressekonferansen etter semifinalen trakk Storeng startnummer 25, og Norge ble dermed det siste landet ut på scenen i finalen. I avstemningen fikk Norge til sammen 182 poeng – inkludert 12 poeng fra Sverige og Finland. Det holdt til en femteplass, og Norge ble det beste vesteuropeiske landet i finalen. De norske koristene var: Jorunn Hauge, May Kristin Kaspersen, Kariane Kjærnes, Håvard Gryting og Øystein Nesbakken.
De norske kommentatorene var Hanne Hoftun og Per Sundnes, mens Stian Barsnes-Simonsen leste de norske poengene.
Semifinale 1
Den første semifinalen ble arrangert tirsdag 20. mai 2008. 19 land deltok, og ti av dem kvalifiserte seg for finalen: De ni bidragene som fikk flest telefonstemmer, mens fagjuryene plukket ut Polen som den tiende finalisten. Polen var imidlertid på tiendeplass hos tv-seerne og hadde dermed kvalifisert seg dersom fagjuryene ikke hadde hatt noen påvirkning. De forhåndskvalifiserte landene Tyskland og Spania kunne stemme i denne semifinalen. Land markert med rosa bakgrunn, kvalifiserte seg i til finalen. Landet med bronsebakgrunn var juryens valg.
Semifinale 2
Den andre semifinalen ble arrangert torsdag 22. mai 2008.19 land deltok, og ti av dem kvalifiserte seg for finalen: De ni bidragene som fikk flest telefonstemmer, mens fagjuryene plukket ut Sverige som den tiende finalisten. De forhåndskvalifiserte landene Frankrike, Serbia og Storbritannia kunne stemme i denne semifinalen. Land markert med rosa bakgrunn, kvalifiserte seg i til finalen. Landet med bronsebakgrunn var juryens valg.
Finale
I finalen deltok 25 land: «de fire store» (Frankrike, Storbritannia, Spania og Tyskland), vertslandet Serbia og totalt 20 land fra de to semifinalene. Finalen ble arrangert lørdag 24. mai 2008. Under er det offisielle resultatet.
12 poeng i semifinale 1
Under er en oversikt over 12-poengere avgitt i semifinale 1:
12 poeng i semifinale 2
Under er en oversikt over 12-poengere avgitt i semifinale 2:
Finalen
Poenggivende land er organisert i samme rekkefølge som under avstemningen i finalen.
12 poeng i finalen
Under er en oversikt over 12-poengere avgitt i finalen:
Kommentatorer og poengopplesere
Landene som kringkastet finalen hadde kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne hjemme. Oversikt over kommentatorer og poengopplesere under Eurovision Song Contest 2008:
Andre utmerkelser
I tillegg til det offisielle vinnertrofeet, ble det delt ut flere priser og utmerkelser i forbindelse med konkurransen. Blant dem var den offisielle Marcel Bezençon Awards og den fan-baserte Barbara Dex Award. I tillegg holdt de internasjonale Grand Prix-klubbene, OGAE, en avstemning over sine favorittlåter i forkant av konkurransen.
Marcel Bezençon Awards
Marcel Bezençon Awards ble først delt ut under Eurovision Song Contest 2002 og er en utmerkelse til de beste sangene i finalen. Prisen ble innstiftet av Christer Björkman og Richard Herrey. Utmerkelsen er oppkalt etter konkurransens skaper, Marcel Bezençon, og deles ut i tre kategorier: presseprisen, artistprisen og låtkskriverprisen. I tillegg ble prisen Poplight Fan Award delt ut, der vinneren ble stemt fram av fans på nettsiden poplight.se. Prisene ble offentliggjort like før finalen.
OGAE
Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision (forkortet OGAE), stiftet i 1984, er et internasjonalt nettverk av over 40 Grand Prix-klubber. Hvert år i forkant av konkurransen holder de ulike klubbene avstemning over det aktuelle årets bidrag. Hver klubb sender deretter inn sin topp ti-liste med poeng 1–8, 10 og 12 til OGAE. Under er den endelige topp fem-listen:
Barbara Dex Award
Barbara Dex Award var en uoffisiell og humoristisk fan-pris som ble delt ut årlig frem til 2021 av det belgiske nettstedet songfestival.be. Utmerkelsen ble tildelt den verst kledde artisten, ut fra stemmene til fans og besøkende på siden. Prisen var oppkalt etter den belgiske artisten Barbara Dex, som i et egensydd plagg kom på sisteplass i 1993. Under er vinneren som ble stemt frem av fansen i 2008:
Eksterne lenker
Comórtas Amhránaíochta na hEoraifíse
Lymfekreft
Lymfekreft eller malignt lymfom er kreft som oppstår i cellene som utgjør de lymfatiske organer, som lymfeknuter, milt og benmarg. Lymfeceller finnes overalt i kroppen, og derfor kan sykdommen oppstå så å si hvor som helst. Lymfekreft oppstår i kroppens lymfeceller. Hovne lymfeknuter på halsen over kortere eller lengre tid er ofte symptomene som oppstår først.
Lymfekreft deles inn i to hovedgrupper: Hodgkins lymfom og Non-Hodgkins lymfom. De fleste som får lymfekreft, får diagnosen Non-Hodgkins lymfom. Hodgkins og Non-Hodgkins lymfom deles videre inn i en rekke underkategorier. Sykdommen kategoriseres også etter utbredelse og symptomer.
Lymfomer behandles vanligvis med cellegift og/eller stråling. Prognosen for overlevelse er gode, og noe bedre ved Hodgkins lymfom enn ved Non-Hodgkins lymfom. På 1990-tallet kom medikamentet Rituximab, som betraktes som en landevinning innenfor behandling av Non-Hodgkins lymfom. Senere har medikamentet Brentuximab Vadim kommet, som et lovende medikament mot Hodgkins lymfom.
Onomastikk
Onomastikk eller onomatologi, også kalt navnegranskning eller navneforskning, er læren om navn, deres opphav og deres betydning. Termen onomastikk er avledet fra gresk ὄνομα ónoma), som betyr «navn». Onomastikk er en gren innen etymologien, «læren om alle ords opphav og betydning».
Onomastikken deles inn i tre hovedgrener:
Litterær onomastikk
I litteraturen gir man ofte personer navn som har spesiell betydning. Hensikten er å gjøre personen levende og minneverdig. I litterær onomastikk ønsker man å kartlegge forfatterens valg av og bruk av navn. Et eksempel er i forbindelse med ibsenforskningen, hvor man undersøker Ibsens bruk av både personnavn og stedsnavn.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Aterica
Aterica er en slekt av sommerfugler som tilhører underfamilien Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Disse artene er tropiske og lever i Afrika.
Utseende
Middelsstore (vingespenn 45–60 millimeter), mørke sommerfugler med litt avrundede vinger. Forvingen er svart med noen gulhvite flekker som danner to uregelsmessige skråbånd. Bakvingens overside er svart med en gul flekk, eller oransjerød med svart ytterkant, undersiden lyst brunlig.
Levevis
Disse sommerfuglene lever i skog, der larvene utvikler seg på planter i familien Combretaceae.
Utbredelse
Aterica galene er vidt utbredt i tropisk Afrika, mens søsterarten Aterica rabena lever på Madagaskar.
Kristin Frogner
Kristin Bortolotti (født Kristin Borge Frogner 25. februar 1978) er en norsk skuespiller, musiker, skulptør og forfatter.
Hun er kjent for sin rolle i Hotel Cæsar, hvor hun spilte Charlotte Iversen / Anker-Hansen. Hun har studert teater ved Royal Academy of Dramatic Art i London og kunst på det ameriknske The Florence Academy of Art i Firenze i Italia.
Hun har to barn fra ekteskap med meksikansk-italienske Jorge Bortolotti. I 2018 ga hun ut barneboken Den magiske pappesken som hun hadde både skrevet og illustrert.
Veier i Sør-Trøndelag
I Sør-Trøndelag var det pr. 1. januar 2007 til sammen 5 213 km offentlige veier, noe som utgjorde 5,61 % av landets samlede veilengde på 92 946 km. Av dette var 1 532 km riksveier/europaveier, 1 642 km fylkesveier og 2 039 km kommunale veier.
Qinggang
Qinggang (kinesisk: 青冈县; pinyin: Qīnggāng Xiàn) er et fylke i den kinesiske provinsen Heilongjiang i Folkerepublikken Kina. Det tilhører byprefekturet Suihua.
Veier i Sør-Trøndelag
Fylkets viktigste veier
Sør-Trøndelag har to europaveier: E6 og E39. går fra Dovrefjell i sør via Trondheim til Stjørdal i nordøst. går fra Klettkrysset i Trondheim sørvestover til Vinjefjorden i Hemne. Europaveiene er samtidig riksveier. Ut over disse har fylket tre riksveier: fra Oppdal mot Sunndal,  fra Ulsberg i Rennebu mot Østerdalen, og  som en ringvei nordvest for Trondheim sentrum.
Qinggang
Folketallet var 426,961 i 1999.
Veier i Sør-Trøndelag
Fylkets viktigste veier
Andre viktige veier er fylkesvei 30 fra Støren til Røros, fylkesvei 714 fra Orkdal til Hitra og Frøya, samt fylkesvei 715 fra Trondheim via ferge til Fosen og Namdalseid.
Qinggang
Samferdsel
Kinas riksvei 202 løper gjennom området. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang, og ender i Dalian ved Gulehavet.
Veier i Sør-Trøndelag
Undersjøiske tunneler i Sør-Trøndelag
Sør-Trøndelag har to undersjøiske tunneler, begge på riksvei 714. Hitratunnelen forbinder Hitra med fastlandet, mens Frøyatunnelen går mellom Hitra og Frøya.
Øyforbindelser og fjordkryssinger
Den viktigste øyforbindelsen i fylket er veien til Hitra og Frøya, med Hitratunnelen og Frøyatunnelen. Lengre nord er Stokkøya bundet til fastlandet med Stokkøybrua. Øyene Kråkvåg og Storfosna er bundet sammen med Kråkvågbrua, men har ikke bruforbindelse til fastlandet.
Fjelloverganger
Viktige fjelloverganger i Sør-Trøndelag er fylkesvei 705 Tydal-Røros, fylkesvei 30 Holtålen-Røros og fylkesvei 31 i Vauldalen. Fylkets kanskje viktigste fjelloverganger ligger utenfor fylkesgrensen, disse er europavei 6 over Dovrefjell der selve fjellplatået ligger i Oppland, og fjellovergangen Kvikne i Hedmark på.
Mellomriksveier
Sør-Trøndelag har én mellomriksvei: Fylkesvei 31 i Vauldalen.
Australian cattledog
Australian cattledog, også kjent som australsk stumphalet kveghund, er en kveghund av collietype som minner om kelpie av utseende, men utfargingen er forskjellig. Den har blodslinjer fra dingo og regnes som en hund som krever konsekvent og streng oppdragelse, og den passer best for svært erfarne hundefolk. Rasen er svært aktiv. Helst trenger den turer på 2 til 4 timer hver dag. Eller store enger de kan løpe på hele dagen. Hvis den ikke blir nok stimulert, vil den bli mer sin egen herre. Fordi den kommer fra dingoene har den lett for å forsvinne, den kan minne litt om en setter. Får den los på noe, så følger den sporet. Da kan de være borte i timevis. De trives ikke i bur.
Den er ikke kjent for å være en vakthund. De beskytter ikke mennesker i farlige situasjoner.
Historie
Den australske cattledogen ble avlet fram med krysninger mellom Australsk kelpie og australsk dingo. Man ønsket å få fram en hund som kunne drive buskap ved å gjenskape den utdødde havnehunden Blue heeler, som ble brukt til å drive kveg ombord i båtene.
Kjennetegn
Vanligvis er disse hundene velproporsjonert og blir ofte beskrevet med sine stående ører samt sine lange ben. Stumphalete hunder har normalt en dobbel pels: underull og overpels. Normalt er ullen tett, kort og myk, mens overpelsen er moderat tett, kort og rett med en litt hard tekstur. Denne type hunder er hovedsakelig kjent for sin flekkete blå eller flekkete røde pelsfarge. En annen mulig fargekombinasjon for denne rasen er blått og svart, men slike hunder er ikke så vanlig.
Singapores riksvåpen
Singapores riksvåpen ble introdusert 3. desember 1959 samtidig med flagg og nasjonalsang. Det består av et rødt skjold med en hvit halvmåne og fem stjerner. Månen symboliserer den nye nasjonen som stiger frem og stjernene idealene; demokrati, fred, fremskritt, rettferdighet og likestilling. Skjoldet holdes av en løve og tiger, løven representerer Singapore og tigeren øyens historiske tilknytting til Malaysia. Under skjoldet et banner med landets valgspråk; Majulah Singapura
Lanxi (Suihua)
Lanxi (kinesisk: 兰西县; pinyin: Lánxī Xiàn) er et fylke i provinsen Heilongjiang i Folkerepublikken Kina. Det tilhører byprefekturet Suihua.
Folketallet var på 466,725 innbyggere i 1999.
Samferdsel
Kinas riksvei 202 løper gjennom området. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang, og ender i Dalian ved Gulehavet.
Pål Løkkeberg
Pål Løkkeberg (født 2. august 1934 i Oslo, død 29. januar 1998) var en norsk skuespiller og regissør for teater og fjernsynsfilmer.
Bakgrunn
Han var sønn av skuespillerne Rønnaug Alten (1910–2001) og Georg Løkkeberg (1909–1986). Under andre verdenskrig flyktet familien til Sverige.
Kunstnerisk virke
Pål Løkkebergs første oppsetning var på Oslo Nye Teater i 1961 med stykket Den store Kean av Alexandre Dumas d.e., der faren spilte hovedrollen som Kean. Året etter hadde han premiere med en kortfilm som bygget på Kafkas roman Prosessen.
Pål Løkkeberg gikk på filmskole i Frankrike, lot seg inspirere av Michelangelo Antonioni og Jean-Luc Godard og ble nominert til Gullbjørnen i 1967 for debutfilmen Liv (1967). I 1970 hadde hans neste kinofilm Exit premiere. Inspirasjonen fra Jean-Luc Godard og Den Franske Nye Bølge var åpenbar, spesielt i Exit.
Ekteskap
Han var gift med Vibeke Løkkeberg (født 1945), som debuterte som skuespiller i hans film Liv (1967) og også spilte i Exit (1970). Løkkeberg var senere gift med skuespilleren Liv Bernhoft Osa (født 1957).
Rodrigo Asturias
Rodrigo Asturias (født 30. oktober 1939, død 15. juni 2005) var en guatemalansk geriljaleder og politiker.
Han er den førstefødte sønnen til den kjente forfatteren Miguel Ángel Asturias som ble tildelt Nobelprisen i litteratur for 1967. Rodrigo studerte juss i Chile, og underviste senere som professor ved Universitetet i Chile og det Nasjonalt autonome universitetet i Mexico.
Etter utbruddet av borgerkrigen i Guatemala i 1960, ble Asturias en del av Guatemalas Workers Party (Partido de los Trabajadores Guatemalteco eller PGT) som er en kjent geriljagruppe. Som geriljasoldat ble han arrestert og fengslet, og etter det tilbrakte han de neste syv årene i eksil i Mexico.
Han kom tilbake igjen til Guatemala i 1971 og var en av grunnleggerne av den revolusjonære organisasjonen People in Arms (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca, ORPA). Han kjempet under pseudonymet Gaspar Ilom, som han overtok fra en fiktiv figur i boken Hombre de Mais, en av faren hans sine romaner.
Geriljagruppen ORPA var en av fire geriljagrupper som senere ble en del den guatemalanske nasjonale revolusjonære enhet (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca, URNG) i 1982. Da dukket Asturias opp som en av de fire lederne i kommandokjeden for URNG. Han var den eneste av lederne som nektet å undertegne en fredsavtale som ble inngått med regjeringen i Guatemala på begynnelsen av 1990-tallet.
I 2003 kjempet Asturias under presidentvalget som kandidat for partiet URNG. Hans visepresidentkandidat var Pablo Ceto. Han kom ikke gjennom den første runden med avstemninger, da han bare mottok 2,6 prosent av stemmene. Han døde av hjerteinfarkt i sitt hjem i Guatemala by.
Prøveløslatelse
Prøveløslatelse går ut på at en person som er havnet i fengsel kan slippe ut fra fengsel før straffen er sonet ferdig.
Prøveløslatelse i Norge
Løslatelse på prøve ble utprøvd i Norge for første gang i 1900.
Kriminalomsorgen skal ikke beslutte prøveløslatelse hvis omstendighetene etter en totalvurdering gjør en løslatelse utilrådelig. Det skal særlig legges vekt på domfeltes atferd under gjennomføring av straffen, og om det er grunn til å anta at domfelte vil begå nye straffbare handlinger i prøvetiden. Kriminalomsorgen kan løslate en domfelt på prøve når vedkommende, medregnet mulig varetektsfengsling, har gjennomført to tredjedeler av straffen og minst 60 dager. Domfelte som er dømt i utlandet til fengsel i mer enn 21 år, og som er overført til gjennomføring av straffen i Norge, kan løslates på prøve etter å ha vært fengslet i minst 14 år.
Løslatelse kan skje før to tredjedeler av straffen er gjennomført dersom vedkommende har særlig gode grunner for det (praktiseres meget strengt i Norge).
Fornærmede i straffesaken kan etter nærmere regler, varsles hvis det besluttes prøveløslatelse.
Brudd på vilkårene for prøveløslatelse vil få konsekvenser for den domfelte, nye vilkår eller bringes for retten. Retten kan beslutte at resten av straffen skal sones i fengsel.
Prøvetiden utløper på det tidspunkt den idømte fengselsstraff ville vært gjennomført i sin helhet.
Lovbestemmelsene som gjelder i dag for løslatelse på prøve står i Straffegjennomføringsloven av 2001 §§42, 43 og 44.
Eksterne lenker
Bewährung Пробација
Sylvia Hanika
Sylvia Hanika (født 30. november 1959 i München i daværende Vest-Tyskland) er en tidligere profesjonell kvinnelig tennisspiller.
Hanika ble profesjonell 1977, og hun vant seks single- og en doubletittel i løpet av sin tenniskarriere som varte til 1990. Hun vant aldri noen Grand Slam-turnering, men hun kom til en finale. I 1981 tapte hun finalen i French Open med 1-6, 6-3, 6-4 mot Martina Navrátilová.
Jörgen Düberg
Jörgen Düberg,(9. juli 1956 i Limhamn, Malmö), er en svensk skuespiller.
Düberg studerte ved Statens scenskola i Stockholm. Han har engasjement ved Helsingborgs Stadsteaters faste ensemble siden 1992.
Republikken Afghanistan
Republikken Afghanistan var det offisielle navnet på Afghanistan fra 1973 til 1978. Den ble skapt da Mohammed Daoud Khan tok makten fra Afghanistans siste konge eller sjah, Mohammed Zahir Shah, gjennom et ublodig kupp den 17. juli 1973, og avskaffet det afghanske monarkiet. Republikken var en ettpartistat styrt av Daouds nasjonale revolusjonære parti. Daoud var kjent for sin progressive politikk, som omfattet forsøk på sekularisering og å gi kvinner flere rettigheter, og forsøk på å modernisere landet med bistand av både Sovjetunionen og USA.
Den første republikken Afghanistan varte fram til det marxistiske Afghanistans folkedemokratiske parti tok over makten i et blodig militærkupp 27. april 1978. Mohammed Daoud Khan ble, sammen med mesteparten av sin familie, drept i presidentpalasset. AFDP grunnla deretter en ny ettpartistat under sin egen ledelse: Den demokratiske republikken Afghanistan.
Statsnavnet «Republikken Afghanistan» ble også tatt i bruk i perioden 1987–1992, da Mohammed Najibullah satt ved makten, men denne staten (kjent som «den andre republikken Afghanistan» i historisk sammenheng) har ingen ting med Daouds republikk å gjøre, og var i realiteten en reformert videreføring av den demokratiske republikken.
Bakgrunn
Velkomsten Mohammed Daoud Khan fikk da han vendte tilbake til makten 17. april 1973 viste befolkningens misnøye med det forrige tiårs lite overbevisende politikk. Zahir Shahs «nye demokrati» hadde lovet mye, men hadde levert lite. Daouds tilbakekomst var en tilbakevending til mer tradisjonell hersketeknikk, en sterk mann, og han var særlig en appellerende figur for de militære offiserene. Som statsminister hadde Daoud skaffet store mengder med moderne våpen fra Sovjetunionen og han var en tidligere offiser i miliæret selv. I tillegg hadde hans sterke meninger om Pashtunistan-saken ikke blitt glemt av konservative pashto offiserer.
Daouds kupp
Selv om venstreorienterte hadde spilt en sentral rolle i kuppet, og til tross for oppnevnelsen av to venstreorienterte ministere, tyder bevis på at kuppet var Daouds alene. Offiserer som var personlig lojal mot ham, ble plassert i nøkkelposisjoner mens unge parchamer ble sendt til provinsene, antagelig for å få dem ut av Kabul, inntil Daoud hadde renset de venstreorienterte offiserer på slutten av 1975.
Konsolidering av makten
Året etter etablerte Daoud sitt eget politiske parti, det Nasjonale Revolusjonspartiet, som var sentrum for all politisk aktivitet. I januar 1977 godkjente et loya jirga Daouds grunnlov som etablerte et ettpartisystem med en president.
Motstand mot det nye regimet ble undertrykket. Et kuppforsøk av Mohammed Hashim Maiwandwal, som kan ha blitt planlagt før Daoud grep makten, ble undertrykket kort tid etter kuppet hans. I oktober 1973 døde Maiwandal, en tidligere statsminister og høyt respektert tidligere diplomat, i fengsel på tiden da Parcham kontrollerte Innenriksdepartementet under hendelser som bygger opp om de utbredte antagelsene om at han ble torturert ihjel.
Daoud legger seg ut med kommunistene
Mens begge fraksjonene i ADFP hadde forsøkte å bygge opp under Daoud før kuppet i 1973, brukte Parcham sin fordel til å rekruttere i en større skala enn noen gang tidligere rett etter kuppet. Daoud gjorde det derimot snart klart at han ikke tilhørte noen fronter og at han ikke hadde adoptert kravene til noen ideologisk fraksjon. I løpet av de første månedene av sitt regime, begynte han å lirke parchamene ut av sin regjering. Daoud var nøye med å begrunne oppsigelsene med ineffektivitet og ikke med ideologiske grunner, kanskje for ikke å fremmedgjøre Sovjet. Khalq så muligheten til å skaffe seg noen kortvarige fordeler på Parchams bekostning og foreslo for Daoud at «ærlige» khalqer kunne erstatte de «korrupte» parchamene. Daoud var skeptisk til ideologiene og ignorerte dette forslaget.
Daouds forhold med Sovjetunionen, som med hans bånd til de afghanske kommunistene, ble dårligere gjennom hans fem år som president. Båndet med Sovjet ble løsnet gradvis. Daouds vandring mot høyre gjorde Sovjet nervøse, men vestlige observatører merket seg at Daoud fortsatte å vise interesse for sovjetiske interesser og Afghanistans representant i FN stemte jevnlig med den sovjetiske blokken eller med gruppen av nøytrale land. Sovjet forble Afghanistans klart største støttespiller og hadde nok innflytelse til å insistere på at vestlig aktivitet ikke skulle forekomme, økonomisk eller annen, i nordlige Afghanistan.
Daouds forsøk på modernisering
Daoud foretrakk fremdeles en sentralstyrt økonomi, og tre år etter at han kom til makten, trakk han opp sin ambisiøse sju års økonomiske pls (1976–1983) som innebar store prosjekt og krevde betydelige innskudd fra utenlandske kilder. Så tidlig som i 1974 begynte Daoud å distansere seg fra avhengigheten av Sovjet for militær og økonomisk støtte. Samme året gikk han inn i et militært trenings-program med India og åpnet samtaler med Iran med tanke på økonomisk utviklingshjelp. Daoud henvendte seg også til andre oljerike muslimske nasjoner som Saudi-Arabia, Irak og Kuwait for finansiell assistanse.
Pashtunistan-aktivister hadde store forventninger om at den nye presidenten ville ta opp saken med Pakistan, og i de første månedene av det nye regimet, var bilaterale forhold dårlige. Forsøk av Iran og USA på å dempe den spente situasjonen lyktes etter en tid, og innen 1977 var forholdene mellom Pakistan og Afghanistan betydelig bedre. I løpet av Daouds besøk i mars 1978 til Islamabad, ble en avtale inngått der president Muhammed Zia-ul-Haq i Pakistan løslatte militante pashtoer og balucher fra fengsel i bytte mot at Daoud trakk sin støtte til disse gruppene og utviste militante pashtoer og balucher som søkte tilflukt i Afghanistan.
Daouds første besøk til Sovjet i 1974 var vennskapelig, til tross for uenighet i Pashtunistan-saken. Innen Daouds andre besøk i april 1977, visste sovjeterne om rensingen av venstresiden som begynte i 1975, at han fjernet sovjetiske rådgivere fra noen afghanske militære enheter, hans endring i militær trening der andre nasjoner, særlig India og Egypt, trente afghanere med sovjetiske våpen. Til tross for offisiell støtte, sirkulerte uoffisielle rapporter om skarp sovjetisk kritikk av antikommunisme i Daouds nye kabinett, om hans mislykkede forsøk på å samarbeide med ADFP, og av hans kritikk av Cubas rolle i den nøytrale bevegelsen. Videre var Daoud vennligsinnet overfor Iran og Saudi-Arabia og han hadde planlagt et besøk til Washington, DC våren 1978.
Situasjonen i 1978
Innen 1978 hadde Daoud oppnådd lite av hva han hadde satt seg som mål. Til tross for gode avlinger i 1973 og påfølgende år, hadde ingen økonomisk fremgang skjedd, og den afghanske levestandarden hadde ikke blitt bedre. Våren 1978 hadde han fremmedgjort de fleste nøkkelgruppene innen politikken ved å samle makten i sine hender og nektet å tolerere avvik. Selv om muslimske fundamentalister hadde blitt nedtrykket så tidlig som 1974, hadde deres antall steget. Kompromissløse Pashtunistan tilhengere var desillusjonerte med Daouds avtaler med Pakistan, særlig med hva de regnet som hans løfter i 1977 avtalen om ikke å støtte militante pashtoer i Pakistan.
Mest truende for Daoud var utviklingen blant afghanske kommunister. I mars 1977 forble, til tross for å ha nådd en sårbar avtale om gjenforening, Parcham og Khalq mistenksomme overfor hverandre. De militære fløyene av hver fraksjon samarbeidet ikke siden khalqernes militære offiserer var tallrikt overlegne parchamernes offiserer på denne tiden og fryktet at den andre hadde informert Daoud om dette, og dermed hadde advart Daoud om at et kupp var nært forestående. Selv om planer for et kuppe hadde blitt diskutert i lengre tid, ifølge en uttalelse av Hafizullah Amin, var kuppet i april 1978 gjennomført to år før tiden.
Saur-revolusjonen
Begravelsen 19. april 1978 for Mir Akbar Khyber, en prominent parchamsk ideolog som hadde blitt myrdet, tjente som et samlingspunkt for afghanske kommunister. Det er anslått at mellom 10 000 og 30 000 mennesker samlet seg for å høre de rystende talene av Noor Mohammed Taraki og Karmal. Sjokkert av denne demonstrasjonen av kommunistisk samhold, beordret Daoud arrestasjonen av ADFP-lederne, men han reagerte for sent. Det tok ham en uke å arrestere Taraki og Amin var såvidt plassert i husarrest. Ifølge senere ADFP-dokumentasjon, sendte Amin komplette ordrer for kuppet fra sitt hjem mens det var under bevæpnet vakthold ved hjelp av familiens budbringer. Hæren hadde blitt satt i beredskap 26. april på grunn av et antatt «anti-islamsk» kupp. Med tanke på Daoud nedtrykkende og forsiktige tankegang i forhold til offiserer som var uenige med Daoud, beveget selv de uten eller med svært løse bånd til ADFP, seg raskt for å hindre sitt eget fall.
27. april 1978 begynte et statskupp med troppebevegelser på den militære basen ved Kabul internasjonale flyplass, vunnet sakte av kuppmakerne i løpet av de neste 24 timene mens opprørere bekjempet enheter som fremdeles var lojale med Daoud i og rundt hovedstaden. Daoud og mesteparten av hans familie ble skutt i presidentpalasset neste dag.
Etter Daoud-regjeringens fall skiftet landet navn til Den demokratiske republikken Afghanistan.
Andre perioden
Den demokratiske republikken Afghanistan ble dannet i 1978, men etter dette startet et islamistisk opprør mot styresettet i Afghanistan, som førte til at Sovjetunionen utplasserte tropper i landet i desember 1979 for å slå ned opprøret.
I 1986 ble Mohammed Najibullah president. Landet var da brutalt herjet av borgerkrig. I sin kamp mot mujahedin prøvde han å forhandle med opprørerne. Han besluttet i 1987 å holde valg med flere partier, noe som ikke var effektivt siden mujahedin, som man forventet skulle stille opp i valget, ikke ønsket å stille til valg. Grunnloven som ble vedtatt før valget, ga igjen navnet «Republikken Afghanistan» til landet. Likevel ble den vanligvis fortsatt kalt «Den demokratiske republikken Afghanistan», noe som den også ble kalt i FN.
Etter den sovjetiske tilbaketrekningen fra Afghanistan i 1989 ble den afghanske regjeringen igjen satt alene til å forsvare seg selv. Tross at den amerikanske regjeringen, som støttet mujahedin militært, forutså Najibullah-regjeringens fall innen 6 måneder etter uttrekningen, klarte de å forsvare seg frem til opprørerne inntok Kabul i 1992.
Oslo fengsel
Oslo fengsel er et av Norges største fengsel med 243 innsatte. Fengselet sorterer under Kriminalomsorgen Region Øst og ligger ved siden av Politihuset på Grønland i Oslo.
Historie
I 1841 vedtok Stortinget, etter forslag fra Straffelovskommisjonen av 1837, å bevilge midler til oppføring av et botsfengsel i Christiania. Arbeidet startet i 1844, og fengselet ble tatt i bruk i 1851. Ved åpningen hadde anstalten en kapasitet på 240 fanger. Man fulgte da «Philadelphia-systemet» som medførte at fangene ble forvart strengt isolert i eneceller.
Bygningen ble tegnet av arkitekt Heinrich Ernst Schirmer, og bestod av et hovedbygg med tre fløyer. I 1886 fikk fengselskirken en egen fløy tegnet av Jacob Wilhelm Nordan.
Avdeling A, «Botsen»
Bygningen består av det gamle botsfengselet som åpnet i 1851, og som ble fra 1975 en del av Oslo Kretsfengsel.
Bygget består av en stor hovedbygning med fløyer i vifteform, samt noen mindre forbygninger, alt oppført i teglstein. Bygget, og ikke minst inngangspartiet, er gjort kjent blant annet gjennom filmene om Olsenbanden og Egon Olsens løslatelse og marsj ut gjennom porten og ned alleen.
Hundorp, Dale-Gudbrands gard
Hundorp, Dale-Gudbrands gard ligger på Hundorp i Sør-Fron i Gudbrandsdalen. Stedet ble valgt til Oppland fylkes og Sør-Fron kommunes tusenårssted i 1999. Gården ligger midt i et storhaugsentrum fra jernalderen. Gerhard Schøning beskriver i 1755 fem store gravhauger, og man holdt på å fjerne den ene av dem. Nå ligger fire igjen, med diameter mellom 23 og 32 meter er de utvilsomt de største i Gudbrandsdalen. Foruten haugene er det en firkantet steinsetning og rester av en rund steinsetning på stedet. En regner også to mellomstore hauger på nabogården Hjetlund med til storhaugene på Hundorp.
Oslo fengsel
Avdeling A, «Botsen»
Gitterporten i den indre enden av tunnelen er også et yndet motiv til mange reportasjer som omhandler fengselet og kriminalomsorgen generelt. På hver side av den gamle hovedinngangen ligger hus som i sin tid fungerte som bolig for hhv fengselslegen (venstre side) og fengselsdirektøren (høyre side). På baksiden av hver av disse bygningene ligger en langstrakt, lav bygning, som en gang bl.a fungerte som stall.
Avdeling A ble nedlagt sommeren 2017, og står per idag tomt. Det foreligger foreløpig ingen planer for bygget per dags dato.
Avdeling B, «Bayeren»
Avdelingen ble inkludert i fengselet i 1934 og ligger i de gamle lokalene til Aktiebryggeriet i Oslo. Avdelingen inneholder 10 avdelinger. 1. til 10. avdeling. Disse avdelingene har forskjellige profiler, men baserer seg i hovedsak på varetektsinnsatte. Avdeling B er delt i to blokker. A- og D-blokk.
Hundorp, Dale-Gudbrands gard
Heimskringla, Snorre Sturlasons kongesagaer, beskriver i kapittel 113 av Olav den helliges saga, møtet mellom Olav Haraldson og hersen Dale-Gudbrand på gården i 1021. Olav Haraldson lurte Dale-Gudbrand og bondehæren hans til å se bort fra Torsbildet ved å si «Se, der kommer vår gud med stort lys!» og peke på soloppgangen i øst. Samtidig tok en av mennene til Olav Haraldson, Kolbein den sterke, og knuste torsbildet med klubben sin. Det ble starten på innføringen av kristendommen i Gudbrandsdalen, og Dale-Gudbrand måtte senere bygge en kirke på gården sin. Klubben til Kolbein den sterke er også avbildet på Sør-Frons kommunevåpen.
Oslo fengsel
Avdeling C, «Stifinner'n»
Avdelingen ligger i de gamle lokalene til fengselssykehuset. Stifinner’n er et tilbud til innsatte med rusproblemer som ønsker å bruke soningstiden til å starte en endringsprosess. Formålet er å skape et rusfritt miljø som gir rom for læring, vekst og utvikling. Stifinner’n drives av Oslo Fengsel i samarbeid med Tyrilistiftelsen.
Annet
Oslo fengsel ble 3. februar 2005 tildelt kriminalomsorgens første arbeidsmiljøpris.
Slaget ved Poznań
Slaget ved Poznań var et slag som fant sted den 9. august 1704 i Poznań i Polen under den store nordiske krigen, der Sverige vant over kurfyrstedømmet Sachsen.
Darlene Love
Darlene Love (født Darlene Wright 26. juli 1941 i Hawthorne i Los Angeles County i California) er en amerikansk vokalist innen populærmusikk og skuespiller.
Love startet å synge i det lokale kirkekoret, og da hun gikk på high school ble hun i 1958 invitert med i en jentegruppe med navn The Crystals som i 1963 begynte å arbeide med plateprodusenten Phil Spector. Med sin kraftige stemme ble hun snart en ettertraktet vokalist, og arbeidet blant annet med størrelser innen 1950- og 1960-tallet innen rock og soul, som Sam Cooke, Dionne Warwick, The Beach Boys, Elvis Presley og Sonny and Cher.
I 1980- og 1990-årene spilte i de fire filmene Dødelig våpen hvor Love spiller Danny Glovers ektefelle, og deltok i Broadway-oppsetning av Grease. Hun framføring av «All Alone on Christmas» sammen med E Street Band er med i Alene hjemme 2 og Love Actually.
Darlene Love har sammen med The CBS Orchestra‎ sunget inn julen hos først Late Night with David Letterman fra 1986 til 1992, også på Late Show with David Letterman fra 1993, med sangen Christmas (Baby Please Come Home), som iføge NRK Lydverket kanskje er den beste julesangen noen sinne. Hun har vært fast gjest hos Letterman sammen med Jay Thomas siste sending før jul, bortsett fra i 2007 da juleprogrammet ble kansellert på grunn av streiken blant tekstforfatterne i Writers Guild of America.
14. desember 2010 ble det kjent at hun ville bli tatt opp i Rock and Roll Hall of Fame, sammen med blant andre Neil Diamond, Alice Cooper, Dr. John og Tom Waits. Opptakseremonien var 14. mars 2011 på Waldorf-Astoria i New York City.
Adnan Khashoggi
Adnan Muhammes Khashoggi (arabisk: عدنان محمد خاشقجي, ʿAdnān Muḥammad Ḫāšuqğī, ofte Kashoggi eller Khashoggi; tyrkisk: Adnan Kaşıkçı, født 25. juli 1935 i Mekka i Saudi-Arabia, død 6. juni 2017 i London) var en saudiarabisk våpenhandler og forretningsmann.
Bakgrunn
Adnan Khashoggi var sønn av Muhammad Khashoggi, som var kong Abdel Aziz Al Sauds personlige lege. Hans søster var Samira Kashoggi, som var mor til Dodi Al-Fayed.
Khashoggi ble utdannet ved Victoria College i Alexandria i Egypt før han begynte å studere ved Colorado School of Mines i USA. Der mislikte han kulden, og dro derfor til California, der han begynte på Chico College ved California State University. En kort stund studerte han også ved Stanford University.
Våpenhandler og forretningsmann
Khashoggi var kjent som en fremtredende våpenhandler og gjorde avtaler mellom amerikanske våpenselskaper og den saudiarabiske regjeringen. Han var mest aktivt i 1960-og 1970-årene.
I 1961 giftet Khashoggi seg med den 20 år gamle briten Sandra Daly som tok navnet Soraya Khashoggi etter giftermålet. De hadde en datter, Nabila, og fire sønner sammen. De ble skilt i 1974.
Khashoggi ble ansett som en av de rikeste mennene i verden i 1970- og 1980-årene. Etter at Khashoggi ble arrestert i Sveits, anklaget for å ha hjulpet Imelda Marcos med å plyndre millioner av dollar fra den filippinske staten, ble han utlevert til USA i 1989, der både han og Marcos ble frifunnet. American University i Washington, D.C. pleide å ha en bygning kalt Khashoggi Center, men etter at han ikke oppfylte sine avtalte forpliktelser overfor universitetet, fjernet universitetet hans navn fra bygningen. Khashoggi, som på det meste brukte 250 000 dollar per dag for å opprettholde sin ødsle livsstil, fikk økonomiske problemer i slutten av 1980-årene på grunn av overforbruk, dårlige investeringer og skandaler, så som konkursen av Bank of Credit and Commerce International og Iran-Contras-skandalen.
Khashoggi fikk åtte barn: Nabila, Mohammed, Khalid, Hussein, Omar, Ali, Kamal og Samiha.
Han døde i London, der han fikk behandling for Parkinsons sykdom.
Den Indre Sjømannsmisjon
Den indre Sjømannsmisjon (forkortet DISM) ble etablert i 1880. Organisasjonen begynte som en indremisjonsorganisasjon innenfor Den norske kirke som hadde møter for fiskerne i forbindelse med de store sesongfiskeriene. Inspirasjonen kom i forbindelse med sildefisket i Eidsfjorden i Vesterålen, hvor det kunne være samlet 50 000 mennesker i forbindelse med fiskeriene på slutten av 1800-tallet. Forholdene var svært kummerlige, i tillegg til at det var mye alkohol og drukkenskap under landligge.
Betelskip
Etter hvert ble det nødvendig å følge fiskerne til stadig nye felt. Derfor skaffet Den indre Sjømannsmisjon seg i 1903 et skip, som ble det første Betelskipet. Det var et nedrigget seilskip som ble slept av dampskip til det aktuelle sted. Skipet fikk navnet «Elieser 1». Det ble et godt arbeidsredskap for misjonen, men under en orkan i Lofoten i desember 1913 forliste det.
Men det viste seg etter hvert at det holdt ikke med «Elieser 2». Derfor kjøpte de i 1919 enda et skip som ble ombygd til det samme formål som «Elieser 2» og som fikk navnet «Elieser 3» og kom i drift fra 1923. Begge skipene seilte for Den indre Sjømannsmisjon helt til 1938 og 1939 da de ble kodemnert.
Da besluttet Den indre Sjømannsmisjon å bygge nytt og i 1939 var Hospital- og Betelskipet «Elieser 4» klart. Dette var mye større enn de to forrige. Etter 2. verdenskrig ble skipet rekvirert av myndighetene for å være hospitalskip under gjenoppbyggingen av Finnmark.
Fiskerheim
På steder hvor det var mulig, begynte organisasjonen etter hvert å etablere fiskerheimer. Noen av disse ble drevet i sesongene, andre etablerte helårsdrift, gjerne i kombinasjon med utleie av rom. På fiskerheimene var det mulig for fiskerne å komme for å dusje, ringe hjem, spise middag og ta en kopp kaffe, lese aviser og delta på møter og aktiviteter. Etter hvert fikk fiskerheimene et felles navn, Havly. På det meste hadde organisasjonen mellom 20 og 30 fiskerheimer. Etter hvert som båtene ble utviklet og behovet for tjenestene minket, har også antallet fiskerheimer minket. I dag er det bare et fåtall igjen.
Steder med fiskerheim
Disse stedene har hatt fiskerheim i kortere eller lengre tid: Stedene på Østlandet ble stort sett etablert på 1970-tallet, da organisasjonen også definerte sin oppgave som å drive arbeid rettet mot sjøfolk i handelsflåten. I denne tiden overtok de Oslo Sjømannskirke på Bygdøy i Oslo. I en periode tidlig på 1970-tallet samarbeidet organisasjonen også med Det Norske Misjonsselskap om drift av betelskipet «Shinko Maru» i Japan.
Organisasjon
Organisasjonens blad heter i dag Trygg Havn etter at det i den første tiden ble kalt Tidende for Den indre sjømandsmission og deretter Fiskerens Venn. Den indre sjømannsmisjon gir fremdeles ut et julemagasin med navnet Fiskerens Venn.
Organisasjonen har dekket hele landet gjennom kretser for å organisere støtteapparatet for sitt arbeid. Støtten har i stor grad bestått av kvinneforeninger som på ulike måter har samlet inn penger til driften. De senere årene har arbeidet gått sterkt tilbake, noe som ikke minst skyldes den sterke omleggingen i fiskeriene fra fiske i kystnære farvann til havfiske.
Khums
Khums betyr femtedel på arabisk, og i sjiaislam betegner det de troendes plikt til å betale en femtedel av det de eier til det muslimske fellesskapet. Sjiamuslimer annser khums for å være en av islams grener.
Hol (Buskerud)
Hol er en kommune som ligger i Hallingdal i Buskerud i Viken fylke. Kommunen ligger utenfor den historiske regionen Viken. Den grenser i nord til Lærdal, i nord og øst til Ål, i sør til Nore og Uvdal, og i vest til Eidfjord, Ulvik og Aurland.
Areal og befolkning
De fleste innbyggerne bor i tettstedene Hol og Geilo  samt stedene Hovet, Ustaoset og Haugastøl.
Hol er en typisk fjellkommune der 91 % av arealet ligger over 900 moh. Hallingskarvet (1 933 moh.) er høyeste punkt i kommunen. Laveste punkt ligger på omkring 445 meter over havet. Hol er en av landets største hyttekommuner og turistdestinasjon med mange overnattingstilbud. På det meste kan det være over 40 000 mennesker i kommunen, med et innbyggertall på ca. 4500.
Kommunikasjoner
Bergensbanen går gjennom kommunen. Den følger hoveddalføret og har stasjoner på Geilo, Ustaoset og Haugastøl.
Riksvei 7 forbinder kommunen med Hardanger og Oslo. Riksveien østfra går gjennom kjente steder som veiknutepunktet Hagafoss, Kvisla, Geilo, Ustaoset og Haugastøl, før den fortsetter over Hardangervidda ned mot Vestlandet.
Fra Hagafoss går fylkesvei 50 vestover mot Aurland. Veien passerer kommunesenteret Hol og så Hovet før den kommer til Sudndalen og Strandavatn, som er siste utpost før høyfjellet.
Fra Hagafoss kan man fortsette østover ned Mogrenda og til Kleivi, som er på grensen til Ål. Der ligger også Kleivi næringspark.
Fra Geilo går fylkesvei 40 mot Kongsberg. Veien går gjennom hyttegrenda Kikut før den fører ned i Skurdalen og videre til bygda Dagali.
I bygda Dagali ligger Dagali lufthavn.
Kunståret 1399
Kunståret 1399 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1399.
Hol (Buskerud)
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Hallingskarvet. I forbindelse med markeringen av dette arrangerte kommunen en utstilling med lokale utstillere, deriblant Hol fotoklubb. Musikkverket «Hallingskarvet», komponert av Lars Inge Tverberg og tilegnet tusenårsstedet, ble fremført, og Arne Næss, som hadde hytte på Hallingskarvet, holdt et foredrag.
Verneområder
Verneområder i Hol kommune (alfabetisk):
Kunståret 1399
Malerier
Wilton Diptyk tempera på tre, hvert bilde 47.5 cm × 29.2 cm. National Gallery, London (ca. 1395–1399)
Dødsfall
1399 in art
Harald Langhelle
I april 1918 ansatte sentralstyret i Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund ham som sekretær for Nord-Norge, med sete i Harstad. Nordpå hadde han en hektisk periode, og holdt om lag 85 foredrag på et halvt års tid. Etter at kona døde måtte han imidlertid reise sørover igjen i november, og Sigurd Simensen tok over i Harstad.
I 1919 fikk Langhelle jobben som redaktør i avisa Nordlands Social-Demokrat i Bodø, men flyttet til Trondheim i 1924 da han ble journalist i Arbeider-Avisen. I perioden 1922–1924 representerte han Det norske Arbeiderparti (DnA) på Stortinget innvalgt fra bykretsene Bodø, Narvik, Tromsø, Hammerfest, Vardø og Vadsø. Fra 1935 satt han i Trondheim bystyre for DnA.
Etter utbruddet av andre verdenskrig og den tyske okkupasjonen av Norge, la Langhelle aldri skjul på sin mening om NS-styret og den tyske okkupasjonsmakten, noe som førte til at avisa ble stengt flere ganger. Langhelle var aktiv i motstandsarbeidet og nektet blant annet som redaktør i oktober 1940 å la være å offentliggjøre at Trondheims ordfører Ivar Skjånes ble avsatt.
I en notis dagen etter i de to avisene som fikk komme ut, Dagsposten og Adresseavisen, ble det gjort kjent at ti borgere fra byen eller områdene rundt var blitt skutt som sonofre. To av de som ble skutt i Falstadskogen var Arbeider-Avisens redaktør, Harald Langhelle og teatersjef ved Trøndelag teater Henry Gleditsch.
Familiene ble ikke informert og eiendelene til sonofrene ble beslaglagt. I dagene som fulgte ble ytterligere 24 personer henrettet ved standrett på Falstad fangeleir.
Langhelle har veier oppkalt etter seg i Trondheim og i Bodø.
Zvi Zamir
Zvi Zamir (født Zvicka Zarzevsky i 3. mars 1925 i Lodz i Polen) var en generalmajor i Israels forsvar og han satt som leder for etterretningstjenesten Mossad fra 1968 til 1974.
Zamir innvandret sammen med familien fra Polen til det britiske Palestinamandatet da han var sju måneder gammel. I en alder av atten år begynte Zamir sin militære karriere, først som en soldat i Palmach, i en enhet som inkluderte flere fremtidige israelske ledere som f.eks. Moshe Dayan og Yitzhak Rabin. Under den arabisk-israelske krigen i 1948, kjempet Zamir i det nyopprettede Israels forsvar. Etter krigen fortsatte han å klatre oppover kommandokjeden. Zamir ble forfremmet til kommandør før han kort tid senere ble utnevnt til direktør for Mossad. I løpet av sin tid i Mossad var Zamir med på å gjennomføre Operasjon Guds vrede, den israelske responsen til München-massakren.
Bragefeltet
Bragefeltet er et produksjonsfelt for olje og gass som ligger i blokkene 30/6, 31/4 og 31/7 i Nordsjøen med OKEA som operatør.