cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gråkollen batteri
Batteriet er bygget som et forberedt batterianlegg for fire kanoner i tiden 1902-03. Det inngår fire separate standplasser for 10,5 cm feltartilleri. I front og på sidene av standplassene er det et lavt brystvern oppbygget i natursten, sand og grus. Bak og noe lavere er standplassene sammenbundet av en vollgang. Mellom kanonene er det i vollgangen innbygd doble ammunisjonsnisjer. I 1918 ble fløykanonstandplassene ombygget for oppstilling av luftvernkanoner til beskyttelse av blant annet Kykkelsrud kraftverk. Bak høyre fløy finner et siktebord i granitt.
Anlegget er fredet og fortsatt i Forsvarets eie.
Glioblastoma multiforme
Glioblastom (GBM) er den vanligste av de primære ondartede hjernesvulstene hos voksne. Den betegnes også som WHO grad 4 astrocytom, og ble tidligere kalt glioblastoma multiforme. Glioblastom tilhører en gruppe hjernesvulster som kalles høygradige gliomer. Høygradige gliomer deles i fire undertyper: glioblastom, anaplastisk astrocytom, anaplastisk oligodendrogliom og anaplastisk oligoastrocytom. Glioblastom er den hyppigste undertypen av høygradig gliom og har også dårligst prognose. Hvert år får ca. 200 norske pasienter over 15 år diagnosen høygradig gliom.
Mennesker i alle aldre kan utvikle astrocytomer, men de er vanligst blant voksne og insidensen øker med alder. Median alder ved diagnose høygradig gliom er ifølge det norske kreftregisteret 62 år. De vanligste symptomene ved høygradige gliomer er fokale nevrologiske utfall, epileptiske anfall og trykksymptomer som hodepine og kvalme. Glioblastom er assosiert med både høy morbiditet og mortalitet. Nærmest alle pasienter med høygradige gliomer opplever tilbakefall og dør som følge av sykdommen. Det finnes per i dag ingen kurativ behandling av glioblastom. Til tross for kirurgi, strålebehandling og cellegift, er median overlevelse for hele pasientgruppen med glioblastom fremdeles i 12 måneder. Prognosen er dårlig, med en femårsoverlevelse på 6,1 %.
Pasientene må undersøkes med magnettomografi (MR) og diagnosen bekreftes ved biopsi. Standard behandling er kirurgisk reseksjon hvis mulig, etterfulgt av strålebehandling alene eller i kombinasjon med kjemoterapi (temozolomid). Høygradige gliomer infiltrerer omkringliggende hjernevev, og hensikten med kirurgi er, foruten å verifisere diagnosen, å fjerne så mye av svulsten som mulig uten å påføre pasienten nye eller økte nevrologiske utfall. Ved hjelp av funksjonell MR (eller mer presist blood-oxygenation-level-dependent functional magnetic resonance imaging) og diffusjon tensor traktografi (DTT) kan en henholdsvis kartlegge viktige områder i hjernens grå og hvite substans før operasjonen. Disse undersøkelsene utføres som regel når svulster ligger i nær relasjon til ekstra følsomme områder av hjernen (for eksempel språkområder og viktige områder for bevegelse). Under operasjonen benyttes ofte et avansert navigasjonssystem som nyttiggjør tredimensjonale preoperative MR-bilder, dette kan suppleres med ultralydavbildning, fluroescence eller MR under selve operasjonen. Dette navigasjonssystemet gjør at nevrokirurgen til en hver tid kan se posisjonen til sine instrumenter i forhold til hjernen og svulsten. Dersom svulsten ligger i eller helt inntil deler av hjernen med viktige funksjoner som språk eller bevegelse kan operasjonen utføres med pasienten våken under deler av operasjonen.
Høy alder, svekket preoperativ funksjonsstatus (i faglitteraturen angitt med Karnofsky Performance Status) og subtotal reseksjon er negative prognostiske faktorer ved glioblastom og må tillegges vekt i valg av behandling og oppfølging. Det overordnete målet med behandling er å ivareta pasientenes livskvalitet. Høy alder er spesielt en sterk og uavhengig negativ prognostisk faktor for pasienter med glioblastom. Selv om det har vært en betydelig økning i behandlingsinnsatsen for glioblastom de siste 20 årene, har gevinsten i den eldste aldersgruppen over 70 år vært begrenset. Prognosen for de eldste er fremdeles svært dårlig til tross for multimodal behandling.
N
N er den fjortende bokstaven i det latinske alfabetet. Den tilhører gruppen vi kaller konsonanter.
Se N (andre betydninger) for flere betydninger enn de følgende:
Sjernarøy kirke
Sjernarøy kirke (Sjernarøy kyrkje) er en langkirke fra 1636 på Kyrkjøy i Stavanger kommune, Rogaland fylke.
Byggverket er laftet i tømmer og har 160 plasser. Veggene og taket inne i kirken er dekorert med rosemaling.
På utsiden var veggene opprinnelig behandlet med tjære, men er nå kledd med rødmalt vestlandspanel. Det finnes kun vinduer på sørveggen.
Kirken ble i 1846 kjøpt tilbake av soknet, etter å ha vært i privat eie siden 1724. Bygget var da svært forfallent. Det ble startet oppfattende restaurering av bygget, de rosemalte feltene ble kalkmalt, fjerning av gammelt inventar, m.m. altertavle og middelalderkrusifiks. På 1940-tallet kunne en skimta rosemalingen gjennom kalken, og noen år senere ble kirken ved en ny restaurering ført tilbake til noe nær sitt opprinnelige utseende. En del gammelt inventar kom på plass igjen, bl.a. et alterbord av stein fra middelalderen som nå står i sør-østre hjørne av koret. Benkene i kirka fikk nå vakre utskårne vanger mot midtgangen. Kirka ble også isolert, og det ble lagt inn elektrisk lys og varme.
Ved kirken er det reist en minnesmerke over forfatteren Alfred Hauge.
Chrissy Teigen
Christine Diane Teigen (født 30. november 1985) er en amerikansk modell. Hun har blant annet vært forsidepike på Sports Illustrated sin badedraktutgave, og ledet reality-TV-programmet Lip Sync Battle.
Teigen er kvart norsk, og er gift med musikeren John Legend. Moren, Vilailuck, er fra Thailand, mens faren, Ron, er en amerikaner av norsk avstamning.
Queen Nanny of the Maroons
Queen Nanny, Nanny, kalt Nanny of the Maroons (født i 1686 i ashantienes land i Vestafrika, død omkring 1755 på Jamaica), var leder for en gruppe jamaicanske maroons, det vil si rømte slaver som bodde i villmarken i Jamaicas indre. Hun ble anerkjent som den absolutte hersker over sin gruppe, var grunnlegger av en by, Nanny Town, og er kjent for sine kamper mot britene.
«Queen Nanny of the Maroons» er kjent som en av de tidligste lederne for slavemotstand i Amerika. Hun regnes som en jamaicansk nasjonalhelt.
Solgt til slavehandlere i Afrika
Nanny ble født rundt 1686 av foreldre av ashantifolket i det som nå er den sørlige-sentrale Ghana. Hun og flere av hennes slektninger ble slaver og ble solgt til slavekjøpere.
Skipet til Jamaica
Slaver fra Gullkysten ble brakt på europeiske skip som for det meste seilte fra Cabo Corso på Gullkysten og over Atlanterhavet til Jamaica. Nanny og hennes «brødre» Accompong, Cudjoe, Johnny og Quao havnet på en plantasje nær Port Royal på Jamaica. Derfra klarte de å rømme nordover og gjemte seg i Blue Mountains, hvor de grunnla nye maroonkolonier av rømte slaver i utilgjengelige områder.
Nanny Town
Foruten å være en god strateg, var Nanny også en klok kvinne. Hun kjente ashantikulturen og formidlet dets legender og oppmuntret innbyggerne til å bevare sin musikk og og sine sanger fra Afrika.
Innbyggerne i Nanny Town ønsket å leve i fred, dyrke sin egen mat og byttehandle med sine nærmeste naboer. Noen ganger angrep de engelske plantasjer for å frigjøre slaver. Til sammen frigjorde de mer enn 800 afrikanere.
Både legender og dokumenter omtaler Nenny som å ha eksepsjonelle lederegenskaper. Hun var en liten, senete kvinne med gjennomborende øyne. Hennes innflytelse over maroonene var så sterk at den så ut til å være overnaturlig og ble sagt å være knyttet til hennes obeah-evner. Hun var spesielt dyktig i å organisere geriljakrigføringen utført av de østlige maroons for å holde unna de britiske troppene som forsøkte å trenge inn i fjellene for å overmanne dem.
Maroonkrigen
Plantasjeeiernes avlinger ble brent ned og de mistet arbeidsstyrken. De ba om at den britiske kolonihæren skulle stoppe maroonene. Jaktpartier bestående av engelske soldater, militser og leiesoldater finkjemmet jungelen i fjellene. Nanny sies å ha blitt drept i 1733 og Nanny Town ble ødelagt året etter. Men mange andre maroons bygde nye små samfunn rundt Jamaica.
I følge munstrlig overlevering skal Nannys levninger ha blitt gravlagt i «Bump Grave» i Moore Town.
I 1739 ble det oppnådd en avtale mellom den britiske guvernøren i Jamaica og maroons, som fikk garantert to områder på til sammen 10 km². De ville bo i disse landsbyene med sine egne ledere (Nannys «brødre») men med en britisk tilsynsmann.
Heder og ære
Hennes portrett pryder den jamaicanske $500-seddel.
Den 31. august 1982 ble Nanny kåret til «Nasjonens Helt» sammen med Samuel Sharpe (en slave født i 1801).
I Blue Mountains National Park er det et monument til Nanny på stedet for Nanny Town.
MRR
MRR kan vise til:
Andre betydninger:
Spyros Kladoukhas
Spyros Kladoukhas (gresk: Σπύρος Κλαδούχας; født 11. oktober 1980) er en gresk bokser.
Han representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Crook’s Tour
Crook's Tour er en britisk filmkomedie fra 1940 regissert av John Baxter. Dette var den tredje filmen med de cricketelskende rollefigurene Charters og Caldicott, som første gang var å se i Alfred Hitchcocks En kvinne forsvinner fra 1938. Manuset ble skrevet av John Watt og Max Kester. Det var basert på en radioserie med samme navn. Basil Radford og Nauton Wayne spiller Charters og Caldicott, mens Greta Gynt spiller den britiske agenten La Palermo.
Handling
Under et besøk i Bagdad blir Charters og Caldicott feilaktig tatt for å være tyske spioner. Caldicott mottar en grammofonplate med opplysninger om en sabotasjeaksjon mot en britisk oljeledning i Irak. Tyske agenter følger etter de to britene til Istanbul og Budapest. De gjør alt de kan for å få tak i platen og prøver også å drepe Charters og Caldicott.
Rolleliste
(Kun krediterte)
Kjell Bohlin
Kjell Gottfred Bohlin (født 27. september 1928 i Røros, Sør-Trøndelag, død 17. juni 2011 i Langesund, Telemark) var en norsk politiker (Ap). Han ble innvalgt på Stortinget fra Telemark i 1977 og gjenvalgt i 1981 og 1985. Han var vararepresentant i perioden 1969–1973.
Bohlin var varaordfører i Bamble i periodene 1963–1967 og 1967–1970, og ordfører 1971–1975, 1975–1979 og 1979–1981. Han var fylkesvaraordfører i Telemark i periodene 1975–1979 og 1979–1981.
Han ble i 1987 utnevnt til fylkesmann i Telemark, men tiltrådte ikke embedet før i 1989. Han ble pensjonert fra stillingen i 1998.
Han var delegat til FNs generalforsamling, visepresident i Den interparlamentariske union (IPU) og representant til Den nordatlantiske forsamling.
Bohlin var utdannet fra Sosialtrygdens fagskole og var trygdesjef fra 1955 til 1987 i henholdsvis Langesund, Bamble og Skien. Han skrev en rekke bøker og var fast spaltist i Telemarksavisa. Han var dessuten en aktiv maler.
1. divisjon fotball for menn 1967
1. divisjon 1967 startet 27. april og sluttet 22. oktober.
Det ble spilt 18 runder. De to nederste lagene rykket ned. Det ble gitt to poeng for seier og ett poeng for uavgjort.
Effekt (andre betydninger)
Effekt brukes også i dagligtalen om et resultat eller endring av noe.
Effekt kan også vise til:
Lure (Frankrike)
Lure er en by og kommune nordøst i Frankrike. Den er sous-préfecture (underprefektur) i departementet Haute-Saône i regionen Bourgogne-Franche-Comté. Byen har rundt 9 000 innbyggere.
Ouroeste
Ouroeste er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Lure (Frankrike)
Historie
Et benediktinerkloster ble bygget her i 959. Grever fra Alsace holdt til ved klosteret, som hadde nær kontakt med Alsace. Rundt 1340 reiste munkene festningsverk for å verne seg mot angrep fra huset Valois. Fra 1392 var byen underlagt hertugene av Østerrike. Klosteret ble nedlagd i 1790 under den franske revolusjonen.
Ogras
Ogras er et band med opprinnelse fra Rauma som spiller bl.a. rock og folkrock. Ogras vant Raumarock sin talentkonkurranse «Øresus» i 2010, og fikk dermed spille på Raumarock samme år. Deretter oppnådde de en andreplass i landsfinalen i musikkonkurransen Global Battle of the Bands (GBOB) og opptrådte på Raumarock i 2013.
Bandet ga ut sitt første album, «Compadre», i mars 2018. Deres andre album, «No Love In The City», ble sluppet i februar 2020.
Mein Leopold
Mein Leopold er en tysk stumfilm fra 1914, regissert av Heinrich Bolten-Baeckers.
Handling
Skomaker Gottlieb Weigelt eier sin egen store butikk, som har en arbeidsleder og tolv svenner. Men sønnen hans Leopold er lat, som bruker mye av farens penger. Hans økonomiske situasjon blir enda mer prekær når han møter en danserinne, som snart viser seg å være en veldig kostbar fornøyelse. Snart følte Leopold seg tvunget til å forfalske farens signatur for å få tak i nok penger til å betale penger han har lånt fra en pengeutlåner. Gamle Weigelt skjønner ikke hva slags situasjon hans elskede sønn har havnet i. Weigelts formann ved fabrikken, Starke, prøver forgjeves å åpne den gamle mannens øyne. Det samme gjør Klara Weigelt, som alltid fikk langt mindre oppmerksomhet og kjærlighet fra faren deres enn Leopold. Samtidig er Klara forelsket i Starke.
Men en rasende Weigelt gir Starke sparken av virksomheten sin, og han avviser Klara. Leopold Weigelts utskeielser konsumerer etter hvert hele farens formue. Til slutt går farens bedrift konkurs. Så snart det ikke er noe igjen å hente fra den gamle mannen, flykter Leopold. For første gang føler faren, som nå har mistet alt, sønnens oppførsel som et skikkelig slag mot seg selv. Faren må omorganisere livet sitt, og begynner på nytt: som en lavt-lønnet skomaker for en annen bedrift. Den skruppelløse sønnen har også nådd bunnen, i Hamburg blir han med på en landstryker - frem til han og en kamerat finner seg jobb ved en fabrikk, gjennom et lykketreff.
Det skjer deretter en endring i Leopolds natur: han blir arbeidsom og pålitelig, arbeider hardt, og blir etter hvert forfremmet. I løpet av årene har Weigelt og datteren hans, som har giftet seg med Starke, blitt forsonet med hverandre. Leopold, som ikke er klar over farens tilbakegang på grunn av hans lange fravær, har nylig forgjeves forsøkt å finne ut hvor faren hans befinner seg. Det er til slutt Starke som oppdager Leopolds oppholdssted, og endelig er i stand til å arrangere en forsoning mellom far og sønn.
Friend of a Friend
«Friend of a Friend» (norsk oversettelse: venn av en venn) er en indiepopsang fra 2019 som fremføres av det tsjekkiske bandet Lake Malawi. Sangen var Tsjekkias bidrag til Eurovision Song Contest 2019 i Tel Aviv i Israel.
Om sangen
Sangen er skrevet av Jan Steinsdoerfer, Mikolaj Trybulec og Albert Černý, og den fremføres av indiebandet Lake Malawi. Sangen ble sendt inn til Česká televizes konkurranse Eurovision Song CZ, der vinneren får representere Tsjekkia i Eurovision Song Contest. Av rundt 300 innsendte sanger, ble «Friend of a Friend» plukket ut som en av åtte finalister til finalen. Sangen vant finalen og ble dermed Tsjekkias bidrag til Eurovision Song Contest 2019.
Oslo Gospel Choir
Oslo Gospel Choir (1988–) er et norsk gospelkor fra Oslo.
Friend of a Friend
Eurovision Song Contest
I januar 2019 ble Tsjekkia trukket til å delta i semifinale 1 av Eurovision Song Contest. Semifinalen ble arrangert i Expo Tel Aviv i Israel tirsdag 14. mai, og Tsjekkia har startnummer 6. «Friend of a Friend» ble blant de ti beste i sin semifinale og kvalifiserte seg dermed til finalen lørdag 18. mai. I finalen kom sangen på ellevteplass av 26 deltakere. Låten fikk blant annet 12 poeng fra den norske juryen.
Musikkforeningen Nidarholm
Musikkforeningen Nidarholm, stiftet 21. februar 1969 er et norsk janitsjarkorps. Korpsets dirigenter er Rik De Geyter og Bjørn Sagstad.
I april 2023 ble europamesterskapet for janistjarkorps arrangert for tredje gang. Arrangementet foregikk i Amiens i Frankrike. Seieren gikk til Musikkforeningen Nidarholm. I tillegg vant slagverkseksjonen pris for beste instrumentgruppe. Dirigent for korpset var Bjørn Sagstad.
Historie
Foreningens historie kan skrives tilbake til 1924, da den ble startet av en gruppe ungdommer fra Losje Nidarholm. Et midlertidig styre ble valgt 16. september i Norden-fjeldske Damskipsselskaps kaffeværelse.
22. februar 1925 ble Nidaros stemt frem som korpsets navn og i 1938 besto besetningen av 23 medlemmer.
Under andre verdenskrig var det liten aktivitet, men startet opp igjen i mai 1945.
I 1960-årene var det vanskelig med rekruttering i flere korps i Trondheim, og Nidarholm besluttet i 1962 å slå seg sammen med Trondhjems Janitsjarkorps. Dette korpset besluttet noe senere å endre navn til Strinda Ungdomskorps.
I 1966 besluttet de opprinnelige medlemmene i Nidarholm å trekke seg ut av samarbeidet og opprette Musikkforeningen Nidarholm på nytt. Siden det ikke var søkt om såkalt «hvilende medlemskap» i det nasjonale forbundet i perioden, ble Nidarholm av krets og forbund betraktet som et nystartet korps med 30. oktober 1966 som ny offisiell stiftelsesdato.
Korpset er medlem av Norges musikkorps forbund og vant NM for janitsjarkorps 2019 og 2022
Jang Taek-sang
Jang Taek-sang (født 22. oktober 1893 i Chilgok Nord-Gyeongsang, død 1. august 1969 i Seoul) var en sørkoreansk politiker. Han ble Sør-Koreas første utenriksminister i 1948 og landets tredje statsminister fra mai til oktober 1952. Han var medlem av Sør-Koreas nasjonalforsamling mellom 1950 og 1961.
Meieri
Et meieri foredler melk fra melkekyr, og i noen tilfeller også fra geit, hest og andre pattedyr, til konsummelk, ost og andre melkeprodukter. Meieriene produserer således en rekke ulike typer melk- og osteprodukter.
Andorras grunnlov
Andorras grunnlov (katalansk: Constitució d'Andorra) ble undertegnet 2. februar 1993, vedtatt i folkeavstemning 14. mars samme år og trådte i kraft etter offentliggjøring i Butlletí Oficial del Principat d'Andorra 28. april 1993. Grunnloven er det konstitusjonelle uttrykk for Andorras utvikling til en suveren stat med et parlamentarisk demokrati.
Grunnloven ble undertegnet av Andorras to statsoverhoder, president François Mitterrand og biskop Joan Martí i Alanis. De to var i kraft av sine embeter medfyrster av Andorra. Grunnloven av 1993 har bevart ordningen med to statsoverhoder, Frankrikes president og biskopen av Urgell i Catalonia, men reduserer medfyrstenes rolle til det symbolske. Etter grunnloven er Andorra et parlamentarisk demokrati, der den lovgivende og bevilgende makt ligger hos en folkevalgt nasjonalforsamling, som utpeker lederen for den utøvende makt etter prinsippet om parlamentarisme. Domstolene skal etter grunnloven være uavhengige. Grunnloven garanterer grunnleggende sivile og politiske rettigheter.
Meieri
De første meierilignende bedriftene i Norge ble gjerne kalt ysterier. Industrien som sådan kom til Norge via Danmark og Sverige, men må kunne sies å ha oppstått i Sveits. Dette reflekteres også i både produktnavn og yrkestitler innen meierivirksomheten.
Det første meieriet
Det første meieriet som ble etablert i Norge var Rausjødalen Meieri (senere kalt Rausjødalen Setermeieri), som ble etablert av omkring 30 bønder fra Tolga og Os den 26. og 27. august i 1856. Meieriet i Rausjødalen lå et par mil sør for Tolga sentrum og var bare i drift i sommerhalvåret. Meieriet, som ble drevet etter sveitsiske prinsipper og var et setermeieri, hadde felles beite og fjøs, med plass til 100 melkekyr.
Noen herregårds-meierier hadde riktignok eksistert tidligere, men har ikke hatt noen betydning for meieribrukets utvikling i Norge.
Bestyreren i Rausjødalen het Caspar Hiestand (1816–1885) og var sveiser av yrke og sveitser av nasjonalitet. Hiestand, som i en tid også hadde med seg sønnene Jacob Kaspar (1847–1893) og Theodor (1849–1911), sluttet på vårparten i 1858.
Størsteparten av produksjonen utgjorde sveitserost. Meieriet var kun i drift fra 1856-1857, men driften fikk stor betydning for den videre meierivirksomheten i hele landet. Selskapet for Norges Vel sto bak prosjektet økonomisk.
Bymeieriene
Det første bymeieriet i Norge var Skiens Ysteri i Skien, som ble etablert i 1863. På den tid fantes ikke avkjøling, så melken ble ofte sur før den kunne foredles. Drifta gikk derfor ofte dårlig. I 1867 ble imidlertid nye avkjølingsmetoder tatt i bruk og nye meierier ble bygd som avkjøingsmeierier, med smør og magerostproduksjon. Fra begynnelsen på 1870-tallet og framover ble det etablert en rekke ny bymeierier her, fordi det på den tiden var mer fordelaktig med hensyn til transport av melk til konsum. At de nye meieriene fikk bolagsendiger i navnene (ref. Ringerikes Meieribolag) skyldtes at teknologien til mer moderne meierier kom til Norge fra Sverige på den tiden.
Fremveksten i antall norske meierier fortsatte fram mot århundreskiftet. I 1900 var det hele 780 meierier i landet, men etter dette gikk antallet noe ned. Dette skyldtes sentralisering til byene og bedre transportmetoder.
Meieriselskaper i Norge
Det største norske meieriselskapet er det produsenteide samvirkeselskapet TINE, som har et fullt sortiment av meieriprodukter, noen av de mest kjente merkevarene er ostene Jarlsberg og Norvegia. Andre store aktører er Synnøve Finden som kjøper melka fra Tine Råvare og hovedsakelig produserer gulost på sitt anlegg på Alvdal og Q-Meieriene i Gausdal og på Jæren som har egne leverandører og produserer konsummelk, fløte o.l. I tillegg til disse har det de siste årene blitt startet opp en mengde mindre gårdsmeierier rundt om i landet som hovedsakelig produserer ost av forskjellige typer.
Εksterne lenker
Pieninė
Asbjørn Sjøthun
Asbjørn Sjøthun (1927-2010) var en norsk politiker (Ap), agronom og gårdbruker fra Balsfjord. Han var stortingsrepresentant for Troms i fem perioder 1969–1989.
Sjøthun var vararepresentant til Stortinget i periodene 1961–1965 og 1965–1969. Han var ordfører i Balsfjord 1962–1969. Han ble tildelt Kongens Fortjenstmedalje i gull 1.7.2000.
Shiho Otsuka
Shiho Otsuka (født 16. oktober 1989) er en japansk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på niendeplass med det japanske landslaget.
Ole Poulsen
Ole Poulsen (født 16. desember 1941) dansk seiler som deltok i de olympiske leker 1964 i Tokyo.
Liste over kriger Algerie har deltatt i
Denne listen er laget for å vise hvilke kriger Algerie har vært delaktig i.
Den store linesaken
Den store linesaken var en konflikt om hvilke fiskeredskaper som skulle være tillatt i Nordland. Stridighetene startet på begynnelsen av 1600-tallet og varte i rundt 200 år. Lofotfisket hadde siden uminnelige tider foregått med juksa, det vil si snøre med krok. Andre og mer effektive redskaper som line, med hundre eller tusenvis av kroker på et langt tau, hadde vært i bruk av fiskere i andre land, og på slutten av 1500-tallet ble dette tatt i bruk i Finnmark. Fiskerallmuen i Nordland avviste kategorisk dette nye redskapet. Liner var kostbart utstyr som bare mer velbemidlede kunne skaffe seg. Samtidig med kontroversen om liner foregikk en konflikt om bruk av torskegarn, og disse uenighetene grep på mange måter inn i hverandre.
Embetsmennene, spesielt lensherrene og senere amtmennene i Nordland, tok fiskerallmuens side og nedla forbud mot linefiske. Senere ble forbudet erstattet med begrensninger for bruken. Både forbudet og begrensningene viste seg vanskelig å håndheve. Konfliktene ute på havet og i fiskeværene, med ufred og bannskap, var imidlertid problemer som embetsmennene tok alvorlig. Samtidig var det embetsmenn på lavere nivå som støttet linefiskernes sak. Disse embetsmennene drev ofte selv med linefiske.
Senere kom restriksjoner på både garn- og linefiske. Det var særlig Joachim de Knagenhielm som gikk inn for begrensninger, slik fiskerallmuen hadde ønsket det i 1772. Det var imidlertid flere fiskere og embetsmenn på lavere nivå som under lofotfisket fortsatt trosset reglene. Knagenhielm og sentrale myndigheter i København ila linefiskerne strenge straffer. Det ble satt ned en kommisjon for å utarbeide nye regler, og alle parter ble hørt. Men de nye reglene ble ikke håndhevet av Knagenhielms etterfølgere. Dette gjaldt selv om myndighetene av statistikkene for fiskefangst kunne se at utbyttet av fisket økte mye, med en delvis overgang til linefiske.
En ny lofotlov av 1816 var påvirket av tidens liberalistiske økonomiske politikk. Det skulle være lov å fiske med alle type redskaper, men til forskjellige tider av døgnet. Dessuten skulle det være et eget oppsyn.
Linene kommer
Det opprinnelige fiskeredskapet på lofotfisket og andre torskefiskerier i Nordland var juksa, eller håndsnøre som det også ble kalt. Dette bestod den gangen som nå av fiskekrok og snøre og ble betjent av en fisker. Line, som består av et tau på flere hundre meter og har mange kroker med agn, var et mye mer effektivt redskap, og dessuten ikke så slitsomt å håndtere som juksa. Fiskere fra andre land som hadde vært utenfor kysten av Nord-Norge rundt 1550-årene, hadde brukt line, men i Nordland var fiskerallmuen motstandere av redskapet. Dette til tross for at line ble tatt i bruk på Sunnmøre på 1600-tallet. I Finnmark hadde en begynt enda tidligere med line, på slutten av 1500-tallet, og utover på 1600-tallet var dette i alminnelig bruk i østlige deler av Finnmark.
Fiskernes motstand
Under juksefiske måtte én mann holde båten opp mot vinden mens de andre fisket med hvert sitt snøre. Ved bruk av line kunne utbyttet bli betydelig større. I en passe stor båt kunne 5 til 6 mann med en line med 3000–4000 kroker få større fangst enn 40 juksefiskere.
De som først tok i bruk line i Nordland, skal ha vært handelsborgere som holdt til i Torsken og Gryllefjord. Det ble sagt at «særlige folk, geistlige og verdslige, som for egen nøtte og privat fordel» hadde startet opp med linebruk.
Både line og garn var noe nordlandsfiskerne var sterke motstandere av. Årsaken var at line ble påstått å ødelegge for fiske med juksa. Dessuten var det et kostbart utstyr de færreste hadde råd til, og om disse redskapene ble brukt, ville de ødelegge for juksafisket, mente fiskerallmuen. Myndigheten hadde godtatt dette synet, dermed støttet de fiskerallmuens motstand. Andre grunner myndighetene hadde for å støtte fiskerne, var at de ønsket å unngå konflikter, som i verste fall kunne utarte til slagsmål blant fiskerne i fiskeværene. Dessuten ville ikke styresmaktene at noen skulle få problemer med å betale sine skatter og avgifter.
Motstanden var imidlertid størst på steder der mange fiskere var samlet, slik som i Øst-Lofoten. Det forekom linefiske inne i fjordene og i Vest-Lofoten uten konflikter.
Fiskernes motstand skyldes også forklaringer som at fisken ville sky områder i havet hvor det hang fanget fisk på kroker. De mente også at om linebruket ble tapt, ville fisken bli ligge på bunnen og råtne, og at dette også var noe som fikk levende fisk til å holde seg langt unna.
Restriksjoner og kontroll
I 1627 var motstanden mot linefiske blitt sterk. Da saken kom opp for lensherre Frants Kaas, så han seg nødt til å imøtekomme allmuen, og han satte dermed forbud mot bruken av liner. Saken var imidlertid ikke over med dette; den kom til å være et stridstema som varte i rundt 200 år.
I 1642 kom det en søknad fra 24 menn fra Lofoten, Vesterålen, Salten og Senja om at liner måtte forbys. Lensherre Knud Steensen hadde rådslagninger med allmuen, prester og fogder. Saken ble senere forelagt lagtinget. Lagmannen Jørgen Henrichsen fastsatte på lagtinget i Steigen den 17. juni 1643 at liner skulle avskaffes. Dette ble videre stadfestet av et kongebrev den 15. januar 1644. Et viktig argument var konfliktene rundt line, som krevde stor plass på havet. Fiskerne sa på lagtinget at linefisket avstedkommer «blodig eder, svergen og banden». Linefisket fortsatte allikevel langs kysten og under lofotfisket. I 1644 fikk Steensen en irettesettelse fra kong Christian IV fordi forbudet mot line ikke er fulgt opp.
Linefiskere hadde trosset motstanden i Vest-Lofoten og hevdet rett til å bruke liner her. Resolusjonene som var bestemt av myndighetene, var at liner ikke måtte legges ut før april, dessuten at de ikke måtte settes øst for Valbergflesene utenfor Valberg på Vestvågøy. Denne tidsbestemmelsen var fiskerne imot, de mente at de i alle fall måtte få lov å sette ut linene fra gregusmesse den 12. mars. Amtmann Hans Hagerup de Gyldenpalm støttet uansett fiskerne som ville ha begrensinger, og holdt fast på resolusjonene han hadde satt. I mars 1764 forsøkte sorenskriver Thomas Winstrup i Lofoten og Vesterålen å gjennomføre en havdeling i Øst-Lofoten for forskjellige redskapstyper, men dette hjalp lite. Garn og line skulle være forbudt utenfor Brettesnes, men oppsitteren der, skipper Henrik Klæbo, trosset forbudet og drev likevel med liner. I tillegg forsynte han fiskere som leide rorbu hos ham med linebruk.
I denne tiden var det også blitt vanlig å sette garn i Raftsundet. Selv om dette ble forbudt, fortsatte allikevel garnfisket. I denne saken måtte amtmannen fire, slik at bare en politiforanstaltning ble satt ned for å regulere dette. En del mektige borgere, skippere og fiskere var engasjert i lofotfiske med garn; disse hadde et møte i Bergen i 1764 der de forfattet et brev til kongen om at torskegarn måtte tillates fra midten av februar. For de sentrale myndighetene i København var dette en komplisert sak som de ikke hadde kompetanse til å avgjøre, dessuten hadde de hatt som praksis å la regionale myndigheter ordne opp i redskapsbruk i fiskeriene. De kunne derfor ikke annet enn å be partene komme til enighet. Sentrale myndigheter var uansett fra dette tidspunktet koblet inn i saken, noe som fikk betydning for videre utvikling.
Konfliktene om garn og line fortsatte, og frontene stod steilere da antallet fiskere med nye redskaper vokste. Amtmann Peter Holm, som tok over embetet etter Hagerup, fulgte opp med foranstaltninger som hans forgjengere hadde innført, uten at disse ble respektert. I Bodø mente sognepresten Nicolai Christian Friis at fiskeren ville lide om «nogle faa Familier i Landet kunde ved et slikt Garnfisker berige sig de faa aar Fiskeriet var ved magt».
Amtmennene hadde grunn til å frykte ufreden som kunne oppstå når mange fiskere samlet seg på små havstykker. Skreien kom ikke til Raftsundet under Lofotsesongen 1766. Dermed prøvde garnfiskerne seg på andre steder, hvor det kom til konflikter både med line- og juksefiskere. I Vågan var det tusen fiskebåter dette året, og det ble rapporter om store «bataljer» med allmuen.
Amtmann Knagenhielm innskjerper reguleringer
Sentrale myndigheter grep inn etter at det var kommet klager på at fisken ble dårlig foredlet. Den nye amtmannen, Joachim de Knagenhielm, fikk beskjed fra København om at nye foranstaltninger måtte tas. Et nytt og omfattende regelverk for regulering av fiskeredskaper på lofotfisket ble lagt frem av Knagenhielm i 1772. De sentrale myndigheter godkjente disse, men var betenkt over noen av de merkelige og strenge bestemmelsene. Tross alt måtte de stole på at amtmannen hadde størst sakkyndighet i saken. Det nye regelverket forbød garnfiske generelt, men linefiske ble tillatt vest for Valbergflesene, etter 12. mars. Bare agn av fisk ble tillatt brukt, ikke akkar eller sild. I tillegg ble det innført en ordning med oppsynsmenn, samt at den som ga opplysninger om ulovlig fiske, kunne forvente seg belønning.
Linefiskerne var sterkt uenig med de nye reglene. At det gamle forbudet mot å bruke akkar og sild som agn ble videreført, vakte særlig forargelse. På dette punktet måtte amtmannen gå tilbake, og de som overtrådte forbudet, fikk straffereduksjon. Motstanden mot bestemmelsene vokste, og under lofotfisket i 1774 ble liner brukt ulovlig i farvannene i Øst-Lofoten. Fogden som skulle følge opp bestemmelsen, greide ikke å håndheve forbudet, det ble vanskelig å få ansatt oppsynsmenn, og lensmennene ville heller slutte enn å håndheve bestemmelsene.
Vanlige fiskere hadde fått hard medfart av linefiskerne og hadde klaget til amtmannen. I tillegg hadde væreieren i Vågan, som var eier av rorbuene der fiskerne bodde, truet med at fiskere som ikke brukte line, skulle kastes ut fra rorbuene. Knagenhielm rapporterte dette til Rentekammeret i København, den sentrale myndigheten som tok seg av slike saker. Det ble deretter sendt en kongelig befaling til sorenskriverne i Salten og Vesterålen om å dømme linefiskere som brøt loven. Den 28. mars 1776 ble lensmannen i Vågan, som hadde ledet an for linefiskerne, dømt til ett års straffearbeid. Hele 20 skippere, værmenn (en som bodde i et fiskevær) og husverter ble dømt til å miste båt, fiskeredskaper og fangst, samt at de fikk bøter på mellom 10 og 100 riksdaler. I tillegg var det 125 fiskere som fikk mindre bøter i verdien av båt, redskap og fangst.
Kronprinsen griper inn
Etter disse strenge dommene reiste to representanter for linefiskerne til København der de fikk audiens for arveprins Frederik. Han ble interessert i saken, men uten at det fikk noen videre konsekvenser. Dommen ble anket og kom opp for Overhoffretten, som avsa sin dom den 27. september 1780. Overhoffretten ga redusert straff for lensmannen, men ellers ble sorenskriverens dom opprettholdt. Overhoffrettens dom ble så anket inn for Højesteret i København. På ny var det i 1783 representanter for fiskerne som dro ned til København for å få lagt saken sin frem for arveprinsen. Den andre gangen var det fire fiskere som fikk audiens. For å demonstrere bruk av line for kronprinsen brukte de tråder og bøyde knappenåler som de la ut på gulvet. Denne gangen fikk møtet med kronprinsen resultater. Ved kabinettordere av 20. august 1783 ble det gitt tillatelse til bruk av liner uten begrensninger, for årene 1784 og 1785. Saken mot linefiskerne ble frafalt og straffene ettergitt.
Myndighetene ville komme allmuen i møte. For å hjelpe fattige fiskere ble det bestemt at staten skulle gi disse line. Dermed ble 18 000 angler og 670 kg hamp sendt til Bodø for å forsyne fiskerallmuen.
For å komme til en minnelig og varig ordning ble det også satt ned en kommisjon for å komme frem til regulering av fiskeredskaper på fiskefeltene på Helgeland, Lofoten og Vesterålen. Denne bestod av amtmann Knagenhielm, lagmannen, fogden i Lofoten, sorenskriverne i Helgeland og Lofoten samt tolv fiskere. Halvparten av fiskerne representerte linefiskerne og den andre halvparten juksafiskerne. Det ble gjort et grundig arbeid der sakkyndige kom med anbefalinger og allmuens råd ble hørt. I tillegg ble det tilstrebet konsensusbeslutninger med de tolv fiskerne.
Forordningen fra 1786 overtredes
Det viste seg at bestemmelsene som var blitt knesatt, var umulige å følge opp. Bestemmelser om tid og sted for brukstypene var svært vanskelige å passe på. Selv med anmeldelser og straff stoppet ikke overtredelsene. Overtredelsene skjedde av oppsynsmennene selv, det samme med lensmennene. Fogden som skulle håndheve loven, ble selv rådvill, men da han henvendte seg til den nye amtmannen Christian Torberg Hegge, sa denne først at han måtte gjøre sin embetsplikt. Senere gjorde Hegge det klart for fogden at det var latterlig å håndheve en lov som var til skade for landsdelen. Årsaken var at Hegge mente at linefiske var så innbringende at restriksjonene måtte fravikes.
Søknader om lettelser av forordningen av 1786 ble sendt til København. Dette førte til en kongelig resolusjon av 1792 som tillot garnfiske i Vesterålen og Andenes, samt i Vest-Lofoten, men at tidspunktet for når dette kunne begynne, skulle bestemmes av oppsynsmennene. Fiskerne hadde så mange meninger og motstridende interesser at amtmann Hegge ga opp å få laget nye forordninger.
Dermed var forordningen av 1786 den eneste loven som regulerte lofotfisket, men som ingen fulgte og som myndighetene knapt forsøkte å håndheve. I denne situasjonen var det presten i Vågan, Eric Colban, biskop Mathias Bonsach Krogh og professor Jens Rathke, forsøkte å lage en ny lovgivning for lofotfisket, men heller ikke det førte frem. Hegge var innstilt på at en liberal næringspolitikk skulle føres; dermed ville ikke han ha noen nye forordninger med begrensninger i fisket. Amtmannen viste i 1811 til statistikk for lofotfisket som viste at utbyttet av fisket hadde økt mye etter 1792.
Lofotloven av 1816
En ny lov i 1816 medførte en liberalisering der line og garn ble tillatt. Med denne loven ble det nødvendig med reguleringer for å unngå at redskapene vaset seg inn i hverandre, og for å forebygge konflikter mellom fiskerne. Lofothavet ble inndelt i teiger og sett for for å separere bruken av redskapene.
Lofotloven av 1816 forutsatte at fiskeredskapene under lofotfisket skulle brukes mest mulig effektivt med bruk av line og juksa om dagen, og line og garn om natten. Line og garn skulle trekkes inn om morgenen, og line brukt på dagtid skulle trekkes inn på ettermiddagen for å gi plass for garn. Loven forutsatte at garn ikke skulle brukes før lofotfisket var kommet i gang. Havet ble også delt inn i redskapsstrekninger for å unngå konflikter mellom forskjellige bruk. En annen ny ordning var oppsyn valgt av fiskerne selv. I tillegg skulle det være et overoppsyn for hvert fiskevær. Overoppsyn skulle være væreierne.
Årsaker til motstand mot liner
Da line ble tatt i bruk i Finnmark på slutten av 1500-tallet, var det bergenske utliggerborgere (kjøpmenn) som hadde tatt initiativet. Disse hadde på denne tiden overtatt utredervirksomheten, det vil si at de ga kreditt for å utruste båtene for fiske. Utrederne hadde kapitaltilgang, de hadde kontakter i utlandet som var kjent med nye redskaper, og de hadde autoritet lokalt. Dermed kunne de tvinge gjennom linefisketk selv om fiskerne kunne ha vært skeptiske.
En annen årsak til at line slo gjennom i Finnmark, var at havområdene det ble fisket på var større. Et annet forhold var at handelsborgerne fikk eiendomsrett til fiskefangsten fra noen av linsettingene.
Linefiske ble oppfattet som et altfor kostbart redskap for allmuen i Nordland, fordi fisket var sesongbetont. Et redskap som kostet mye og skulle være i bruk bare noen måneder i året, hadde ikke vanlige fiskerbønder råd til. Der line kom i bruk andre steder i Norge, var muligheten for torskefiske året rundt til stede, og dermed kunne det oppnås større utnytting av den investerte kapital.
Historikerne har diskutert hva som var direkte og indirekte årsaker til redskapkonflikten. Blant annet har historikeren Ragnhild Høgsæt avvist at de nye redskapene virkelig var så kostbare, men påpekt at redskaper som står i vannet over lengre tid, som line og garn, er mer utsatt for tap enn juksa. Dermed blir det kostnader over tid å holde seg med disse. En annen sak Høgsæt trekker frem, er konfliktene som kunne oppstå med disse plasskrevende brukene på avgrensede havstykker. Om redskapene vaset seg inn i hverandre, ble det utfordrende for ordensmakten å gripe inn for å holde ro og orden. Det kunne dermed også forekomme banning, og dette ble sett på som et religiøst problem, som myndighetene måtte gjøre sitt til å unngå.
Historikeren Øystein Bottolfsen har sett på hvordan myndighetene fikk en vanskelig oppgave med å regulere linefisket. Deres første reaksjon var forbud, så innskrenking og til slutt regulering. Konfliktene stod om de havområdene der mange fiskere var samlet. Myndighetene forsøkte å skille mellom hjemmefiske der en kunne fiske med alle redskaper, og fiskeværene der restriksjonene gjaldt, men dette ble for uklart. Det som var hjemmefiske for noen, var fiskeværshav for andre. Dessuten gikk utviklingen raskere enn hva myndighetene kunne holde tritt med. Enda et forhold var at bygdeskipperne var en ressursrik samfunnsgruppe som det ikke var lett å holde tilbake.
Vavin (Paris Metro)
Vavin er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 4.
Hugh of Evesham
Hugh of Evesham (død 4. september 1287) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var pavens personlige lege.
Hugh of Evesham studerte i Oxford i 1260-årene. i 1275, da han var blitt erkediakon av Worcester, dro han til Fastlands-Europa for å studere. På en eller annen tid i sine studier møtte han John Peckham, framtidig erkebiskop av Canterbury.
Tidlig på 1270-tallet var han i tjeneste hos kong Edvard I av England og skaffet seg godt rykte som en god lege. I 1279 holdt han på å bli erkebiskop av York, men tapte for sin venn William de Wickwane. De bevarte vennskapet også etter at han reiste til Roma. Her arbeidet han for å finne en måte å stoppe en epidemi i byen på. Han etablerte vennskap med en annen engelsk lege i Roma, kardinal John of Toledo, og gav ut flere skrifter om alkymi og medisin sammen med ham.
Han ble kreert til kardinal 12. april 1281 av pave Martin IV, knyttet til kirken San Lorenzo in Lucina, hvor han også ble begravet.
3. serierunde i Tippeligaen 2012
3. serierunde i Tippeligaen 2012 startet mandag 9. april klokken 16:00 med Odd Grenland mot Lillestrøm. Runden fortsatte med 5 kamper klokken 18:00 og hovedkampen klokken 20:00 mellom Molde og Brann. Runden avsluttet tirsdag 10. april klokken 19:00 med Vålerenga mot Viking.
Arizona
Arizona (engelsk: The State of Arizona) er en delstat i det sørvestlige USA. Phoenix er den største byen og delstatshovedstaden. Den nest største byen er Tucson, etterfulgt av Mesa, Glendale, Chandler og Scottsdale.
Arizona ble 14. februar 1912 den 48. delstaten til å bli innlemmet i USA. Arizona er kjent for sitt ørkenlandskap, spesielt de varme somrene og milde vintrene. De høyereliggende skog- og fjellområdene i nord har derimot en betydelig lavere temperatur. 1. juli 2006 viste ny statistikk at Arizona har den raskeste befolkningsveksten i USA. Nevada har foreløpig annenplass.
Arizona er en av de fire hjørnestatene i det vestlige USA. Arizona grenser til New Mexico, Utah, Nevada, California, Colorado og har en 626 km lang internasjonal grense til de meksikanske delstatene Sonora og Baja California. I tillegg til verdenskjente Grand Canyon finnes det en rekke skoger, nasjonalparker og indianerreservater i delstaten.
Etymologi
Det finnes flere uenigheter rundt statsnavnets opphav. Mange mener det kommer fra det spanske uttrykket arida zona, som betyr «tørr region». Andre mener navnet kommer fra det indianske ordet arizonac, som betyr «stedet ved den lille kilde». Dette er kanskje den mest brukte forklaring, ettersom urbefolkningen hadde det som morsmål. En siste kilde mener navnet har baskisk opphav, og kommer fra uttrykket aritz ona, som betyr «det gode eiketre». Navnet Arizonac skal først ha blitt gitt til en sølvgruve i Sør-Arizona og senere forkortet til Arizona og gitt til hele området.
Etter den europeiske koloniseringen ble navn som Gadsonia, Pimeria, Montezuma og Arizuma og Arizona brukt om regionen. President Abraham Lincoln underskrev i sin presidentperiode at Arizona skulle være regionens eneste og permanente navn.
Arizona går også under sitt offisielle kallenavn «Grand Canyon State».
Historie
De første innbyggerne, indianerne, bosatte seg i Arizona mellom 16000 f.Kr. og 10000 f.Kr. Dette var indianere som mest sannsynlig flyttet fra Mellom-Amerika til Nord-Amerika, muligens for å drive med mammutjakt og finne nye ressurser og benytte seg av. Da istiden kom til en slutt, ble somrene våtere og varmere. Vintrene ble tørrere, og plantene tørket ut. I de sørlige delene av Arizona ble straks skogene til grassletter og grasslettene senere til ørkenen som er der i dag. Man regner med at en rekke indianersamfunn fantes i Arizona rundt 2000 f.Kr. Da hadde man også et klima tilsvarende det som er i dag.
Det var en rekke stammer som var bosatt i Arizona. De fleste av dem livnærte seg ved å dyrke jorden. Puebloindianere, som kanskje var av Arizonas største indianerstammer, lærte seg å spare vann. Da tørkeperiodene kom, tok de frem vannet de gjemte ifra solens gloheite varme. Puebloindianerne var fredelige, men ble ofte angrepet av apasjer, som også var bosatt i samme område. Pueblo betyr «bygd».
Dette var steinaldermennesker med redskaper og våpen av stein. De flyttet over store geografiske områder og klimasoner, hovedsakelig for å finne og utnytte ressurser. Sandtegninger på 30 meters størrelse er funnet på begge sider av Coloradoelven i sørvestlige Arizona og i sørøstlige California. Mange av tegningene symboliserer klapperslanger, fugler og mennesker. Disse stammene var avhengig av naturen, og brukte hva de fant.
Kilder tyder på at de første europeerne kom til Arizona i år 1528. Den spanske presten Marcos de Niza dro på leting etter rike byer i området i 1538/39 og rapporterte om Cibolas syv byer, mytenes byer av gull som Carl Barks laget en Donald Duck-historie om. En annen spanjol, Francisco Vázques de Coronado, kom til Arizona mellom 1540 og 1542. Francisco havnet i Arizona på en tilsvarende gulljakt. Senere, på 1600- og tidlig 1700-tallet, opprettet spanjolene en rekke misjonsstasjoner rundt om i Arizona. Det var hovedsakelig Francisco Eusebio Kino som stod for misjonsbyggingen. Befolkningen i Pimería Alta, sørlige deler av Arizona og Nord-Sonora, ble nå lært om kristendom for første gang. Ettersom spanjolene følte misjonsarbeidet i Arizona gikk bra, grunnla de bygdene Tubac og Tucson i 1775. Dette var de første siviliserte samfunnene i Arizona.
Senere på 1700-tallet startet de spanske kolonistene også med gruvedrift, særlig sølvgruver. Og på 1780- og 1790-tallet satte de opp en rekke apasje-camper rundt om i Arizona. Her ble indianerne tilbudt rasjonering. Indianerne fikk betalt for å ikke angripe europeerne. Dermed fikk spanjolene fritt utvide Ny-Spania mot nord, og Arizona ble en del av Ny-Spania. Økonomien var for det meste en primær eksistens-økonomi, med få og mindre viktige gull- og sølvgruver.
Da Mexico erklærte sin selvstendighet fra Spania i 1821, ble Arizona en del av det meksikanske territoriet Alta California. Revolusjonene hadde ødelagt den skjøre økonomien, og få aktive gruver var tilbake. Spanjolenes apasje-leire ble fjernet, og lovløse indianere dro rundt på plyndringstokter. Befolkningen bosatte seg nå bak bymurer for å føle seg trygge.