cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Oravais
Slaget ved Oravais var et slag under finskekrigen som fant sted den 14. september 1808 ved byen Oravais i dagens Finland. Slaget markerte et avgjørende punkt i finskekrigen, det ble vurdert å være Sveriges siste sjanse til å vinne konflikten. Slaget ved Oravais var det blodigste slaget under hele krigen, av de totalt 12 500 soldatene som deltok fra begge sider var det 2 300 døde eller sårede.
Bakgrunn
I begynnelsen av krigen hadde de svenske styrkene utover vinteren og våren trukket seg tilbake til Uleåborg, for å gå på offensiven på sommeren 1808. De svenske styrkene klarte å slå tilbake de russiske styrkene og nå Savolax, på tross av tapet av Sveaborg. I august 1808 hadde de russiske styrkene fått forsterkninger og ble etterhvert tallmessig overlegne, de underlegne svenske styrkene måtte igjen trekke seg tilbake nordover. Oberst Georg Carl von Döbeln ble sendt i front til Nykarleby for å hindre en omringing fra fremrykkende russiske styrker. En russisk styrke ble stoppet av von Döbeln sør for Nykarleby, i slaget ved Jutas.
Samtidig med slaget ved Jutas forfulgte den russiske hovedstyrken svenskene og marsjerte nordover fra Vasa. I front for russerne var den energiske generalen Jakov Petrovitsj Kulnev og hans styrker var de første som kom i kamp med de svenske styrkene.
Slaget
De første skuddene i det som ble kjent som slaget ved Oravais ble utvekslet mellom svenske og russiske styrker på morgenen den 14. september, mellom Kulnevs styrker og en svensk forpost ved en bro i skogen. I det skuddvekslingen ble mer intens så ble den svenske stillingen forsterket samtidig som den russiske hovedstyrken ankom. Kampen fortsatte med store tap på begge sider inntil situasjonen ble uholdbar for de svenske styrkene og de trakk seg tilbake til sine forsvarsstillinger klokken 10 på formiddagen. Retretten ble dekket av en enkelt kanon, kommandert av den 15 år gamle fenriken Wilhelm von Schwerin.
3. april
3. april er den 93. dagen i året, den 94. i skuddår. Det er 272 dager igjen av året.
Navnedag
Gunnvald, Gunvor
Fødsler
Se flere som er født 3. april i Kategori:Fødsler 3. april.
Dødsfall
Se flere som døde 3. april i Kategori:Dødsfall 3. april.
Albert Nordengen
Albert Emil Nordengen (født 2. mai 1923 i Våler i Østfold, død 18. desember 2004 i Oslo) var en norsk politiker som representerte Høyre. Han var mest kjent som Oslos ordfører fra 1976 til 1990.
Oppvekst, utdannelse, yrkeskarriere
Albert Nordengen ble født og vokste opp i Våler i Østfold som en av seks barn til betjent Karl Severin Nordengen og Elsebet Vigdal. Som 14-åring flyttet han til Oslo, hvor han gikk på Treiders handelsskole, og senere avla examen artium som privatist ved Grimelands skole. Han tok deretter Bankakademiet, og begynte i 1947 som assistent i Spareskillingsbanken. Han ble banksjef i Spareskillingsbanken i 1964.
Politisk karriere
Nordengen startet sin politiske karriere som medlem av Oslos bystyre i 1951. Senere var han formann i Unge Høyres Landsforbund (1953–54), gruppeleder for Høyre i Oslos bystyre (1968) og kommunalråd for undervisning og kultur (1972).
Foran kommunevalget i 1975 sto han øverst på Høyres liste og var partiets ordførerkandidat. Partiet drev valgkamp med sterkt fokus på Albert Nordengen og benyttet ofte bare fornavnet Albert på valgplakater, noe som på den tiden ikke var vanlig. Han ble utnevnt til ordfører i 1976 og hadde vervet til 1990. Han ble kjent som en humørfylt og folkekjær ordfører, og ble gjerne omtalt som «Hele Oslos Albert».
Som ordfører sto han i spissen for mange byutviklingstiltak i Oslo. Under hans tid ble blant annet T-banenettet i øst og vest knyttet sammen, E18 lagt i tunnel under sentrum, og Holmenkollen-anlegget pusset opp. En rekke bygårder i Oslo sentrum øst ble sanert, og det ble foretatt nyutbygging, blant annet på Vaterland og Aker Brygge. Nordengen engasjerte seg sterkt for å få realisert Oslo Spektrum som i begynnelsen ofte gikk under navnet «Albert Hall».
Nordengen var opptatt av Oslos kulturliv, og var blant annet styreformann for Oslo Nye Teater 1986–90, for Oslo Konserthus 1979–87 og var en periode også styreleder for Oslo Kinematografer og nestleder i Nationaltheatrets styre.
5. februar 1986 gikk Oslo kommune over til et nytt styringssystem basert på parlamentariske prinsipper. Dette gjorde at byrådet og byrådslederen overtok det meste av den politiske makta, og at ordføreren i større grad ble en representasjonsfigur. Albert Nordengen var motstander av denne ordningen.
Avgang
Albert Nordengen gikk av som ordfører 24. oktober 1990 etter sterkt politisk press. Deler av administrasjonen i Oslo kommune var anklaget for korrupsjon og Statens granskingsutvalg for Oslo ledet av jus-professor Eivind Smith la fram en rapport som påtalte habilitetsproblemer som også gikk på forholdet mellom Albert Nordengen og Andenæs-familien.
I ettertid ble det konkludert med at Nordengen hadde vært inhabil i to saker, men han var ikke knyttet til noen av sakene som gjaldt korrupsjon.
Utmerkelser mm.
I 1993 mottok Nordengen St. Hallvard-medaljen, og i oktober 2002 mottok han Kongens fortjenstmedalje i gull for sin aktive deltagelse innen norsk politikk. I 2003 ble han tildelt æresprisen «Bypatrioten» av Oslo Byes Vel. Han var æresmedlem i Oslo Høyre og æresborger av Rotterdam.
Familie og død
Albert Nordengen giftet seg i 1952 med Inger («Bibi») Tandberg (1929–2006). Han var far til prest, forfatter og foredragsholder Per Anders Nordengen.
18. desember 2004 døde han på Diakonhjemmet Sykehus uten å ha kommet til bevissthet etter at han 9. desember falt om på grunn av en akutt hjertesykdom etter å ha holdt et foredrag for idrettsveteraner i Oslo.
Lionel Laurent
Lionel Laurent (født 10. oktober 1964 i Moûtiers), er en fransk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1992 i Albertville og 1994 i Lillehammer.
Laurent vant en olympisk bronsemedalje i skiskyting under Vinter-OL 1994 i Lillehammer. Han var med på det franske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 x 7,5 km stafett for menn, bak Tyskland og Russland. De andre på laget var Patrice Bailly-Salins, Thierry Dusserre og Hervé Flandin.
Flatfjærgjellesnegl
Flatfjærgjellesnegl (Valvata cristata) er et bløtdyr, og hører til en gruppen fjærgjellesnegler som lever i ferskvann. Den er utbredt i Mellom- og Nord-Europa.
Utseende
Flatfjærgjellesnegl er en liten snegl. Skallbredden er opptil 4 millimeter. Sneglehuset har en flat form nesten som hos skivesneglene. Dette skiller arten fra de fleste andre fjæregjellesneglene som har en mer rund skallform (kuleform).
Flatfjærgjellesnegl hører til gruppen av bakgjellesnegler, som kjennes på at de har gjellene på høyre side eller bak hjertet. Skallet består hovedsakelig av kalsiumkarbonat (CaCO3). Det har en åpning, hvor sneglen kan strekke ut en gjelle. Gjellen kan minne om en fjær, som hos fugler, og dette har gitt gruppen fjærgjellesnegler sitt navn. Åpningen i skallet, for gjellen, kan tettes med et skallokk (operculum).
Bare hodet og foten stikker ut av skallet, og danner den delen av kroppen som synes. Hodet har tentakler, øyne og munn. Inne i skallet ligger kroppens indre organer oppkveilet. Det er kjønnsorganer, fordøyelsesorganet, kalt innvollsekken. Innvollssekken er usymetrisk.
Levevis
Flatfjærgjellesnegl lever i stillestående eller sakterennende ferskvann, og finnes på steder der det er mudder.
Flatfjærgjellesnegl er tvekjønnet. For å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig. De legger eggene i gelékapsler som klebrer seg til underlaget. Etter en tid klekker eggene.
Systematisk inndeling
Denne inndelingen følger Bouchet, P. & Rocroi, J.-P. 2005.
Pseudoholophylla
Pseudoholophylla er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Nå eller aldri (film)
Nå eller aldri (originaltittel: The Bucket List) er en amerikansk dramakomedie fra 2007 skrevet av Justin Zackham, regissert av Rob Reiner og med Jack Nicholson og Morgan Freeman i hovedrollene. Historien følger to uhelbredelig syke menn (Nicholson og Freeman) på en reise sammen med en liste over ting de må gjøre før de dør.
Filmen hadde offisiell premiere i USA 15. desember 2007. I Norge ble den lansert på kino 11. april 2008.
Sammendrag
Blåsnipparbeider Carter Chambers (spilt av Morgan Freeman) arbeider som mekaniker, og møter milliardær Edward Cole (spilt av Jack Nicholson) for første gang ved et sykehus etter at begge to har fått diagnosen dødelig lungekreft. Cole ønsker seg et privat rom ved sykehuset, i steden for å dele rom med noen andre pasienter. Selv om Coles tidligere offentlige uttalelser som sier at ved alle sykehus han eier, skal samtlige rom alltid ha to pasienter for å spare kostnader.
Carter er en begavet amatør-historiker og familiemann, som i ungdommen ønsket å utdanne seg til historie-professor. Men han kom aldri videre enn jobben som mekaniker. Cole er en milliardær-tycoon som har tjent sin enorme formue ved å tilby tjenester innenfor det amerikanske helsevesenet. Cole liker å plage hans personlige assistent / tjener, Thomas (spilt av Sean Hayes) som senere avslører at det egentlige navnet hans var Matthew. Cole sin favoritt-kaffe heter kopi luwak, en av de dyreste kaffe-merkene som finnes. I løpet av tiden ved sykehuset klarer Carter og Cole etter hvert å finne enkelte felles interesser. Tidligere hadde Carter begynt å skrive en "bucket list" som inneholder en rekke aktiviteter han ønsker å gjennomføre før han dør. Men etter å ha hørt at han har mindre enn tolv måneder igjen å leve, kaster Carter bedrøvelig listen sin. Cole finner listen neste morgen.
Cole oppfordrer Carter til å gjøre alt som står på listen, og tilbyr seg også å finansiere reise-utgiftene for dem begge. Carter sier seg enig. Til tross for protestene fra hans kone, Virginia (spilt av Beverly Todd) begynner de to pasientene på deres nye opplevelser. De forsøker blant annet fallskjerm-hopping, kjører en Shelby Mustang, flyr over Nordpolen, besøker Taj Mahal i India, de går på den kinesiske mur, deltar på safari i Tanzania, og besøker Mt. Everest i Nepal. Men kort tid etter at de kommer hjem kollapser Carter, og blir hastet til sykehus. Kreften har spredd seg til hjernen hans. Han ber Cole om å fullføre resten av listen uten ham.
Vestlandets kunstakademi
Vestlandets kunstakademi var et kunstakademi i Bergen. Det ble opprettet i 1973 som et privat tilbud om høyere utdanning innen billedkunst i regi av Bildende Kunstneres Forening i byen. I 1981 ble akademiet statlig.
Vestlandets kunstakademi skulle være et alternativ til studiet ved Statens kunstakademi i Oslo. Akademiet skulle være annerledes og modernistisk. I begynnelsen holdt akademiet til på flere steder i Bergen, blant annet på Bryggen. Akademiet flyttet i 1984 til C. Sundts gate 53 og alt ble samlet under samme tak.
Opptak til studiet var kun basert på kunstneriske begavelser og kreativitet. Opptaket var todelt, der første del var innsendelse av noen egne arbeider, disse ble vurdert og noen av søkerne kom videre til en praktisk prøve over en uke. Denne opptaksprøven hadde flere ulike oppgaver som måtte løses. Årlig tok akademiet inn om lag 10 til 20 studenter. Det første studie året var tverfaglig, mens de neste var spesialiserte innen de tradisjonelle fagområdene maleri, tekstil eller grafikk. Studentene hadde stor frihet og grensene mellom fagområder i kunsten var ikke så markante. Det ga seg uttrykk blant annet i installasjoner, performance, happening og videokunst. Akademiet var tidlig ute med en organisert teoriundervisning og hadde utstrakt bruk av gjestelærere. Studiet var fire-årig og uten en avsluttende eksamen.
Vestlandets kunstakademi ble slått sammen med Statens høgskole for kunsthåndverk og design til Kunsthøgskolen i Bergen (KHiB) i 1996.
Det medisinske fakultet (UiO)
Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo ble grunnlagt i 1814 og er landets eldste medisinske fakultet. Fakultetets undervisning og forskning spenner fra basale biomedisinske fag via kliniske fag til helsefag med en tydelig internasjonal profil. I tillegg til medisinstudiet tilbyr fakultetet studier innen klinisk ernæring, helseledelse og helseøkonomi, og seks to-årige masterprogram hvorav ett er erfaringsbasert og tre er internasjonale.
Organisering
Fakultetsstyret er fakultetets øverste organ og fastlegger overordnede mål, prioriteringer og strategier for virksomheten. Fakultetet er videre inndelt i tre institutter: Institutt for helse og samfunn, Institutt for klinisk medisin og Institutt for medisinske basalfag. I tillegg er Bioteknologisenteret i Oslo (BiO) og Norsk senter for molekylærmedisin (NCMM) organisert under Det medisinske fakultet som institutter.
Ledelse
Fakultetsdirektøren er fakultetets øverste administrative leder. Direktøren har til hovedoppgave å påse at forvaltningen av fakultetet skjer i overensstemmelse med lover og regler. Hans Mossin har vært fakultetsdirektør siden 2022.
Institutt for helse og samfunn
Institutt for helse og samfunn (HELSAM) består av de tidligere enhetene Institutt for allmenn- og samfunnsmedisin, Institutt for helseledelse og helseøkonomi og Institutt for sykepleievitenskap og helsefag. Instituttet består i dag av seks avdelinger:
HELSAM er ansvarlig for koordinering av bachelorprogrammet i Helseledelse og helseøkonomi, åtte masterprogram og deler av profesjonsstudiet i medisin (allmennmedisin).
NORCHER – Norwegian Centre for Health Service Research er et nasjonalt senter for helsetjenesteforskning ved Institutt for helse og samfunn. Norcher ledes av professor Eline Aas. Hovedmålet med prosjektet er å utvikle, evaluere og formidle kunnskap om ulike tjenestemodeller og hvilken effekt disse har på folks tilgang til helsetjenester, på kvalitet og kostnadseffektivitet. Norcher mottar finansiering fra Norges forskningsråd, og samlet bevilgning er nær 25 millioner kroner i perioden 2019-2025.
Institutt for klinisk medisin
Institutt for klinisk medisin (KLINMED) er det største av fakultetets tre institutter. Instituttet er ansvarlig for fakultetets undervisnings- og forskningsvirksomhet ved Oslo universitetssykehus (OUS) og Akershus universitetssykehus (Ahus).
Instituttet er delt inn i 11 klinikker, ved henholdsvis Oslo universitetssykehus og Akershus universitetssykehus:
KLINMED koordinerer ni av tolv semestre ved profesjonsstudiet i medisin, samt masterprogrammet «Psykososialt arbeid - selvmord, rus, vold og traumer»
Instituttet ledes til daglig av instituttleder Dag Kvale, med instituttrådet som viktigste rådgivende organ.
Institutt for medisinske basalfag
Institutt for medisinske basalfag (IMB) er det nest største instituttet på fakultetet og består i dag av fire avdelinger:
IMB koordinerer det femårige masterprogrammet i klinisk ernæring, samt deler av profesjonsstudiet i medisin.
Instituttet ledes til daglig av instituttleder, med instituttrådet som viktigste rådgivende organ.
Studier
Årlig er det ca. 2000 studenter tilknyttet fakultetet, hvorav over halvparten studerer ved profesjonsstudiet i medisin. Det medisinske fakultet tilbyr også utdannelse innen klinisk ernæring (5-årig master), helseledelse og helseøkonomi (bachelor) samt flere masterprogrammer, hvorav tre er engelskspråklige.
I tillegg har studenter ved odontologi felles undervisning med medisinstudentene de første 3 1/2 semestrene av studiet.
Studentliv
Det medisinske fakultet har flere politiske, faglige og sosiale studentforeninger.
Studentdemokrati
Medisinsk studentutvalg (MSU) fungerer som et overordnet og samlende organ for alle fakultetets studenter, og er stående valgforsamling utenom Valgallmøtet. Studentutvalget har til oppgave å drøfte og eventuelt uttale seg om saker som gjelder fakultetet og dets virksomhet, og saker generelt som MSU anser viktige, eksempelvis studentvelferd. Hvert studieprogram har i tillegg sine egne tillitsvalgte som arbeider med lokale saker gjeldende sitt eget studieprogram. Disse er gjerne organisert i fag- eller programutvalg. Eksempler på dette er Medisinsk fagutvalg (MFU), Fagutvalg i ernæring (EFU) og Helseledernes programutvalg. MSU består av representanter fra de forskjellige fag- og programutvalgene ved fakultetet, og ledes til daglig av leder og sekretær. Studentutvalget konstituerer seg selv for ett år av gangen. MSU og MFU har felles kontorer i undervisningsfløyen av Rikshospitalet.
Valg av studentrepresentanter til sentrale råd og utvalg ved fakultetet skjer under Valgallmøtet. Valgallmøtet avholdes én gang i året, som regel i månedsskiftet mars-april. Her velges bl.a. representanter til fakultetsstyret, instituttrådene og Studentparlamentet.
Indeksering (datateknologi)
Indeksering er prosessen som ordner et sett med data slik at det blir mulig å gjenfinne dem basert på ulike søkekriterier. Fra biblioteksverdenen kjenner vi indekskortene på tittel og forfatter.
I datateknologien brukes indeksering til å gjøre data raskt søkbare i databaser, som er spesielt egnet for strukturerte, normaliserte data, og i søkemotorer som er spesielt egnet for fritekstsøk i store mengder tekst. Søkemotorens indeks samler, setter sammen og lagrer data for rask og presis gjenfinning av informasjon. Oppbyggingen av indeksen bygger på lingvistikk, kognitiv psykologi, matematikk, informatikk, fysikk og datafag.
NM i fotball for kvinner 1981
Norgesmesterskapet i fotball for kvinner 1981 er en norsk fotballturnering. Det var det fjerde offisielle norgesmesterskapet i fotball for kvinner. Bøler Idrettsforening ble norgesmestre etter å ha slått Bondeungdomslaget i finalen.
De tre første rundene ble spilt i form av 8 miniturneringer. Gruppevinnerne møttes til kvartfinale.
Gruppe 1
Vinner: Bossekop
Gruppe 3
I Rindal. 1. runde ble spilt 22. august, 2. og 3. runde 23. august:
Gruppe 4
I Bergen. Vinner: Nymark
Gruppe 5
I Drangedal.
Gruppe 6
I Brumunddal. Vinner: Bøler
Gruppe 7
I Matrand. Vinner: Sprint-Jeløy
Gruppe 8
I Sarpsborg. Vinner: Asker
Finale
Finalen ble spilt på Bislett Stadion i 2x35 minutter:
Fortiesfeltet
Det er fem stasjonære plattformer rundt feltet, Forties Alpha, Forties Bravo, Forties Charlie, Forties Delta og Forties Echo. En riser plattform ligger vest, Forties Unity, som fremdeles eies av BP.
Pietrelcina
Pietrelcina er en liten by i provinsen Benevento i regionen Campania i Italia. Den ligger ca. 350 moh og har et noe svalere klima enn flatlandet nedenfor. Byen har en befolkning på 3 083 og er mest kjent for å være fødestedet til den hellige Pio av Pietrelcina, født Francesco Forgione (1887–1968) (også kjent som Padre Pio).
Vennskapsbyer
Pietrelcina er vennskapsby med:
Francisco Martínez
Francisco «El Quico» Martínez Cordero (født 30. juni 1910 i Ciudad Juárez, død 1993) var en meksikansk basketballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Martínez vant en olympisk bronsemedalje i basketball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det meksikanske laget som kom på tredjeplass i basketturneringen. Det var første gang basketball var olympisk sport. Tjuetre lag deltok i turneringen, som ble avviklet i perioden 7. og 14. august. Mexico vant over Italia med 37–17 i kvartfinalen, men tapte semifinalen med 10–25 til USA som siden vant finalen. I bronsefinalen møtte de Polen, som Mexico slo med 26–12. Martínez spilte seks kamper i OL-turneringen.
Bertil Almqvist
Almqvist studerte litteratur og kunsthistorie i Stockholm og Uppsala fra 1924 til 1925. Deretter studerte han ved Figge Fredrikssons malerskole i Stockholm. Han arbeidet som tegner i Dagens Nyheter, Stockholms-Tidningen og Aftonbladet. Han ble imidlertid mest kjent for bildebøkene om Barna Hedenhös, en serie på over 16 bøker om en svensk steinalderfamilie. Den første boka kom i 1948. I perioden fra 1973 til 1984 kom fem av dem på norsk under tittelen Hedenold-barna.
Under andre verdenskrig tegnet Almqvist «en svensk tiger» som illustrasjon til sitt eget slagord til en statlig kampanje mot uforsiktig prat og avsløring av hemmeligheter. Uttrykket kan på svensk også bety «en svenske tier (stille)». Omringet av krigførende naboland var det nøytrale Sverige i full beredskap, og en tiger med blågule striper skulle minne befolkningen på å ikke spre opplysninger som kunne true rikets sikkerhet.
Almkvist var gift med forfatteren Anna-Lisa Almqvist fra 1929. De ble skilt, og fra 1937 var han gift med kunstneren Gunborg Ramstad.
Europarådets museumspris
Prisen utdeles av Europarådets komite for kultur, forskning og utdanning på grunnlag av en anbefaling fra juryen i The European Museum Forum, og er en del av European Museum of The Year- prisene.
Prisen for 2015 gikk til Rijksmuseum i Amsterdam, Nederland.
Mordecai Kaplan
Mordecai Kaplan (11. juni 1881 – 8. november 1983) var en askenasisk rabbiner og filosof og grunnleggeren av den rekonstruksjonistiske jødedommen.
Tricholontha
Tricholontha er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Mordecai Kaplan
Karriere
Mordechai Menahem Kaplan ble født i Litauen og ordinert som rabbiner ved Jewish Theological Seminary of America (JTS) i 1902. JTS var allerede da tilknyttet konservativ jødedom, men det var enklere da enn nå for rabbinere å flytte mellom de ulike retningene av jødedommen. Slik begynte Kaplan karrieren sin som ortodoks rabbiner i synagogen Kehillath Jeshrun i New York. Rundt denne tiden hjalp han også rabbiner Israel Friedlander med å sette i gang den moderne ortodokse bevegelsen Young Israel. På grunn av den sterke utviklingen han kom til å gå gjennom i synet sitt på jødisk teologi, ble Kaplan senere fordømt som heretiker av Young Israel og den øvrige ortodokse jødedommen, og navnet hans blir ikke lenger nevnt i offisielle publikasjoner fra Young Israel som en av grunnleggerne av bevegelsen.
Tricholontha
Utseende
En middelsstor, avlang, blank, mørkt rødbrun oldenborre. Hannen har antenner med svært lange lameller (antenneblader). Dekkvingene har noen svakt opphøyde, blanke lengderibber.
Mordecai Kaplan
Karriere
I 1909 ble Kaplan ansatt ved JTS, der han øvde den største innflytelsen sin gjennom undervisning av konservative studenter i et halvt århundre. Den sentrale idéen hans om at jødedommen er å forstå som en religiøs sivilisasjon ble akseptert innenfor den konservative bevegelsen, men den naturvitenskapelige gudstolkningen hans fikk ikke like stor aksept. Gudssynet hans og avvisningen av jødene som et utvalgt folk førte til at han ble bannlyst av de ortodokse. I 1968 lot han seg overtale av følgerne sine til å formelt forlate den konservative jødedommen og å etablere Reconstructionist Rabbinical College (RRC), der filosofien hans, rekonstruksjonistisk jødedom, ville bli fremmet som en selvstendig religiøs retning innenfor jødedommen.
Tricholontha
Utbredelse
Arten lever i Japan.
Mordecai Kaplan
Kaplans teologi
I overensstemmelse med klassiske jødiske tenkere i middelalderen, slik som i første rekke Maimonides, bekreftet Kaplan at Gud ikke er personlig og at alle antropomorfiske beskrivelser av Gud i beste fall kan sees på som halvgode metaforer. Men Kaplan gikk også lengre enn dette med påstanden at Gud er summen av alle naturlige prosesser som gjør det mulig for menneskeheten å fylle potensialet sitt. Kaplan skrev at “å tro på Gud betyr å ta for gitt at det er menneskehetens skjebne å stige opp over råskapen og å rydde ut alle former av vold og utbytting fra det menneskelige samfunnet.”
Det er verdt å merke seg at ikke alle Kaplans skrifter var konsistente om disse spørsmålene; synet hans endret seg noe i løpet av årene, og ved finlesing av materialet står to ulike teologier fram. Det synet som populært sett oftest blir regnet for karakteristisk for Kaplan er en streng naturalisme à la Dewey — et syn som har blitt kritisert som (mis)bruk av religiøs terminologi som maskering av et ikke-teistisk (eller til og med ateistisk) standpunkt. Men en annen utgave av kaplansk teologi utkrystalliserer seg også — en teologi som gjør det klart at Kaplan til tider mente at Gud har ontologisk eksistens — en virkelig og absolutt eksistens uavhengig av menneskelig tro. I denne sistnevnte teologien avviser Kaplan fremdeles de klassiske formene av teisme og all tro på mirakler, men holder seg til en tro som på noen vis er nyplatonsk.
Hammarsjön
Hammarsjön hadde tidligere en vik øst for Kristianstads sentrum, Nosabysjön eller Nosabyviken. Den ble tappet ut og tørrlagt av den engelske ingeniøren John Nun Milner|John Milner mellom 1859 og 1870. Her finnes Sveriges laveste punkt og her ligger også byens sykehus. Langs vollen mot Hammarsjön, som ble forsterket etter oversvømmelser i 2002, går jernbanelinjen mellom Kristianstad og Åhus.
Fiplingdalen
FIL-Fiplingdal idrettslag
Fiplingdal IL ble stiftet i 1956, og har oppgjennom årene stort sett drevet med vinteraktiviteter, der det største arrangementet var påskeskirennet skjærtorsdag.
Laget har lysløype som holdes åpen gjennom vinteren, og turløyper innover Bæråsen, Simskaret og Storvegskardet. Laget har eget hus som blir brukt ved ulike arrangementer. Høsten 2005/vinteren 2006 ble det bygget et skitrekk. Laget står bak Fiplingdalsmartnan som har mellom 1000 og 1500; dette arrangementet er bærebjelken i lagets økonomi.
Hervé Flandin
Hervé Flandin (født 4. juni 1965 i Modane) er en fransk tidligere skiskytter som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary, 1992 i Albertville og 1994 i Lillehammer.
Flandin vant en olympisk bronsemedalje i skiskyting under Vinter-OL 1994 i Lillehammer. Han var med på det franske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 x 7,5 km stafett for menn, bak Tyskland og Russland. De andre på laget var Patrice Bailly-Salins, Lionel Laurent og Thierry Dusserre.
Villa del Casale
Villa del Casale er en romersk villa nær Piazza Armerina i Enna frie kommunale konsortium på Sicilia.
Villaen stammer fra det 3. eller 4. århundre og er en del av verdensarven i Italia, da den har en meget stor og sammensatte samling mosaikker. Disse strekker seg over femti rom og over fire tusen kvadratmeter. De viser jakt, handel med sirkusdyr, dagligliv og mytologi. Mest kjent er naturligvis pikene i drakter som ligner bikinier. De kaster ball.
Det norske bidrag
Professor Hans Peter L'Orange fattet interesse etter å ha lest bildeboken av  arkeologen Gino Venicio Gentili som i tiden 1950-59 foretok den siste store gravingen her. Med Ejnar Dyggve mente L'Orange at dette er et seremonielt palass brukt til glorifisering av Maximian som rådet på den tiden, og at Gentili var på gli til å godta denne tesen.
Så skrev L'Orange utfyllende i 1955, at mosaikkene har «et eiendommelig preg av krise, av febril forløsning, av undergangens angst og kramper og oppbruddets nye horisonter», han tenker da på krisen i det tredje århundret. Her hjemme uttalte Johan Fredrik Michelet i bokanmeldelsen at «vi bør ikke bare gratulere professor L'Orange med denne bragden, men også gratulere oss selv med L'Orange», før han etterlyste det som tre år senere ble Det norske institutt i Roma.
Senere er forskerne delt i hvorvidt mannen på golvet (en jeger) er Maximian eller bare en lokal helt.
Per Ahlmark
Per Ahlmark (født 5. januar 1939 i Stockholm, død 8. juni 2018 i Skarpnäck) var en svensk forfatter og politiker.
Bakgrunn
Per Ahlmark ble født på Södermalm i Stockholm som sønn av legen og professor i yrkeshygiene Axel Ahlmark og tannlegen Gunvor Ahlmark, født Berglund. Han har to brødre.
Ahlmark avla studentexamen på reallinjen ved Södra Latin i Stockholm. Som gymnasiast ble Ahlmark lagt merke til da han høsten 1956, sammen med sin klassekamerat Hans Hederberg, i et brev til den svenske regjeringen protesterte mot den obligatoriske morgenbønnen i skolen og bad om å slippe å delta i denne. Ahlmark og Hederberg anså at nærværsplikten stred mot religionsfriheten. Protesten, som ble avslått av regjeringen, førte til en het debatt i den svenske presse. Noen år senere avskaffet riksdagen formelt tvangen til å delta i religiøse morgenbønner innen det statlige svenske skolevesen.
I gymnastiden arbeidet Ahlmark ekstra som filmanmelder i Morgon-Tidningen (Socialdemokraternas regjeringsorgan) samt i Frisinnad Ungdom (Folkpartiets ungdomsförbunds avis). Sommeren 1958 vikarierte han også som reporter i den frisinnede dagsavisen Morgonbladet i Stockholm.
Etter studenteksamen gjennomførte Ahlmark verneplikt ved Skånska dragonregementet (P 2) i Hässleholm, der han ble utdannet til militærpsykolog. Deretter studerte han blant annet litteraturhistorie, sosiologi, nasjonaløkonomi og statsvitenskap ved Stockholms universitet, der han avla filosofie kandidateksamen i statsvitenskap i 1964.
Politisk karriere og forfatterskap
Ved sin deltakelse i Frisinnad Ungdom kom Ahlmark i kontakt med den organiserte liberalismen. Våren 1958 ble han medlem i Folkpartiets ungdomsförbund (FPU). Han kom etterhvert i stadig høyere politiske verv.
Ahlmark var visestatsminister og arbeidsmarkedsminister i Thorbjörn Fälldins første regjering 1976–1978. Mellom 1975 og 1978 var han formann i Folkpartiet.
Etter at han gikk ut av politikken, ble han styreleder for Svenska Filminstitutet. Han hadde denne posten i årene 1978 til 1981.
I 1994 publiserte Ahlmark den meget debattskapende boken Vänstern och tyranniet, som er et større arbeide om svenske medløpere og «politiske pilegrimer» de forutgående tretti årene. Hans neste verk, Det öppna såret, gir et overblikk over ny forskning vedrørende demokrati og diktatur hva gjelder henholdsvis krig, folkemord/massemord og sult. I 1997 utløste denne boken en heftig debatt i Sverige om friheten og dens motstandere. Om dette emne skrev han også i 2004, Det är demokratin, dumbom!
I 2003 støttet han den amerikansk-ledede invasjonen av Irak i 2003, som sørget for at Saddam Hussein ble styrtet. I debatten om Irak-krigen kritiserte Ahlmark i harde ordelag sin tidligere medarbeider og partikollega Hans Blix, da han var leder for FNs våpeninspektører i Irak.
Han ga ut debattbøker, diktsamlinger, brevvekslinger og en roman. Han var spaltist i Expressen mellom 1961 og 1995, og i Dagens Nyheter mellom 1997 og 2007.
Pedro Laín Entralgo
Pedro Laín Entralgo (født 15. februar 1908, død 5. juni 2001) var en spansk medisinsk forsker.
Han ble tildelt Fyrsten av Asturias' pris for kommunikasjon og humaniora i 1989. I 1964 begynte han å studere ved Royal Academy of History. I 1982 og 1987 ledet han det kongelige spanske akademi for det spanske språket. Entralgo var medlem av Royal National Academy of Medicine siden 1946. Pedro har publisert mange viktige litterære verker, blant disse verkene er blant annet «Historia universal de la Medicina»
Anoxioides
Anoxioides er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til undergruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En middelsstor, rødbrun oldenborre. Oversiden er spredt kledt med små, lyse skjell. "Snuten" (clypeus) er nesten kvadratisk.
Utbredelse
Arten er bare kjent fra Israel, der det er funnet noen få eksemplarer.
Windsor Castle
Windsor Castle er et slott i Windsor utenfor London som, sammen med Buckingham Palace i London og Holyrood Palace i Edinburgh, er en av hovedresidensene til den britiske monarken. Monarken bor vanligvis på slottet hver helg, i påsken og i veddeløpsuken på Ascot Racecourse i juni. Windsor Castle er den største bebodde borgen i verden, og også blant de eldste.
City of Winchester
City of Winchester er et administrativt distrikt i grevskapet Hampshire i England. Det har sitt navn etter administrasjonssenteret, byen Winchester. Distriktet City of Winchester dekker i tillegg til Winchester også flere andre byer og landsbyer i omegnen, blant annet Alresford, Colden Common og Bishops Waltham.
Distriktet fikk sine nåværende grenser 1. april 1974, da den gamle valgkretsen City of Winchester ble slått sammen med landdistriktene Droxford og Winchester. Distriktet har en befolkning på 116 800 innbyggere (2011).
19. januar
19. januar er den 19. dagen i året. Det er 346 dager igjen av året (347 i skuddår).
USAs grunnlov
USAs grunnlov er den overordnede lov (konstitusjon) i Amerikas forente stater. Den ble vedtatt den 17. september 1787 av et eget grunnlovskonvent i Philadelphia i Pennsylvania, som bestod av delegater fra de opprinnelige delstatene som dannet USA. I det ni av de tretten statene hadde ratifisert dokumentet markerte det dannelsen av en union av selvstendige stater og en føderal regjering for å administrere unionen.
19. januar
Navnedag
Marius, Margunn
USAs grunnlov
USAs grunnlov trådte i kraft 4. mars 1789 og erstattet da den svakere unionen som hadde eksistert under konføderasjonsartiklene fra 1781. USAs grunnlov er en av de eldste som fremdeles er i bruk (den eldste tilhører republikken San Marino) og den eldste føderale.
19. januar
Fødsler
Se flere som er født 19. januar i Kategori:Fødsler 19. januar.
USAs grunnlov
Grunnloven er blitt endret i alt 27 ganger siden 1789, siste gang i 1992. Grunnlovsendringene kalles amendments, og de ti første, kalt The Bill of Rights, trådte i kraft allerede i 1791. Åtte av disse ti endringene omhandler i stor grad borgernes rettigheter overfor statsmakten. Eksempler på rettigheter fastslått her er tros- og trykkefriheten, samt retten til en jury. Den niende grunnlovsendringen sier at selv om visse rettigheter er nevnt i grunnloven, skal ikke det tolkes som at ikke folket også har andre rettigheter. Den tiende grunnlovsendringen sier at rettigheter som ikke er delegert til det føderale nivået er forbeholdt de respektive delstater eller folket.
19. januar
Dødsfall
Se flere som døde 19. januar i Kategori:Dødsfall 19. januar.
USAs grunnlov
Bakgrunn
Viktige ideer som lå til grunn for grunnloven var blant annet Magna Carta, det antikke Hellas og den romerske republikk samt det sveitsiske statsforbund og den nederlandske forbundsrepublikk (1581-1795). Eventuell innflytelse fra det amerikanske urfolk (de såkalte indianerne) ble lenge lite omtalte eller akseptert. På den tiden hadde de 13 koloniene omtrent 3 millioner innbyggere i spredte bosettinger innenfor en utstrakt bosetting av indianere. En stor del av indianerne var selvstyrte i form av konføderasjoner. Flere av de indianske gruppenes styreform har likhetstrekk med USAs tidlige styrform i henhold til konføderasjonsartiklene som la opp til en svak sentralmakt. Uavhengighetserklæringen av 4. juli 1776 innebar at forbindelsen med Storbritannia ble brutt. Den kontinentale kongress laget utkast til konføderasjonsartiklene, USAs første grunnlov, og ble etterfulgt av Congress of the Confederation som var både lovgivende forsamling og utøvende makt 1781-1789 (den perioden USA var en konføderasjon).
På 1630-tallet begynte nybyggere å vandre fra Massachusetts til den fruktbare Connecticut-dalen, dels på jakt etter jord, dels fordi de var uenige med guvernør John Winthrops styring av Massachusetts-kolonien. Blant lederne var Thomas Hooker. I 1639 sluttet tre etableringer i Connecticut-kolonien seg sammen og laget en serie bestemmelser, Fundamental Orders, for styringen av kolonien. Fundamental Orders of Connecticut regnes som en av verdens eldste skriftlige forfatninger.
Fra 1690 ble det lansert flere forslag til en sammenslutning av koloniene for å motstå fransk og indianske fiender. Blant andre William Penn og Jacob Leisler var tidlig ute med planer. Benjamin Franklin argumenterte i 1750 i brev til en venn for en union: Han skisserte der en forsamling (et råd) med representanter fra koloniene og en generalguvernør utpekt av kongen i London. I brevet foreslo Franklin at koloniene skulle være representert proporsjonalt til skatteinntektene. Britiske myndigheter hadde tidligere foreslått en felles guvernør for koloniene. I 1643 hadde kolonier i New England, Massachusetts Bay, Plymouth, Connecticut og New Haven, inngått en konføderasjonsavtale for gjensidig hjelp og styrke. Unionen i Utrecht (1579) i kan ha vært forbilde og innvandrere fra Holland tok trolig med seg ideen til Amerika.
Albany-planen
Forslaget Franklin la frem i 1754 var en utdyping av ideer skissert i et privat brev i 1750. Planen omfattet bare de nordlige koloniene ettersom Georgia og Carolina ikke var invitert. Franklin foreslo at den britisk generalguvernør (også omtalt som president general) skulle være utøvende myndighet i unionen med vetorett for vedtak i det store rådet (grand council). Den felles regjeringen for koloniene skulle også medvirke til å løse territorielle konflikter koloniene imellom og regjeringen skulle få rett til å skrive ut skatt for å dekke kostnader til egen drift. De små kolonien skulle ha en delegat hver til rådet og de øvrige to eller flere proporsjonalt med skatteinntektene og rådet skulle møtes i de forskjellige kolonihovedstedene etter tur. Etter flere dager med debatt i kongressen fikk Franklin 9. juli i oppdrag å skrive ut et forslag som ble akseptert 10. juli. Planen som ble akseptert av Albany-kongressen var i store trekk som Franklin hadde foreslått med unntak av forslaget om å finansiere unionen med avgift på alkohol. Koloniene avviste Franklins plan og det ble ingen union på det tidspunktet. Forsamlingen i 1754 kom delvis i stand på initiativ fra britiske myndigheter som ønsket å styrke koloniene og sikre irokesernes lojalitet mot ekspansive franske planer i Nord-Amerika (ved innledningen til Den franske og indianske krig).
I 1774 beskrev Franklin i brev til Joseph Galloway ønsket om en konstitusjon for koloniene i Amerika. Senere i 1774 sendte Galloway Franklin et forslag til konstitusjon for en union mellom de 13 koloniene og Storbritannia. Galloways plan var ellers identisk med Franklins Albany-plan.
Ved forberedelse til Den første kontinentale kongress ble fire av Franklins opprinnelig 13 paragrafer gjenbrukt. Ved den andre kontinentale kongress sommeren 1775 la Franklin frem utkast til konføderasjonsartikler der ordlyden på mange punkter er svært lik konføderasjonsavtalen fra New England i 1643 blant annet når gjaldt forslag om at møtested skulle rotere blant medlemmene i unionen. Noen av punktene hadde Franklin trolig kopiert fra Pennsylvanias styringsform. Et nytt punkt var plan om allianse med irokeserne og andre indianske grupper. Franklin foreslo i en egen paragraf en ordning for å ta opp blant annet Quebec, Irland, Nova Scotia, Bermuda og Florida i unionen.
Mulig innflytelse fra urfolk
Canasatego, høvding for Onondagafolket, holt i 1744 en tale i Lancaster, Pennsylvania. Denne talen er del av bakgrunnen for en omdiskutert teori (opprinnelig lansert på 1800-tallet) og om at irokeserforbundet øvde innflytelse på utformingen av USA grunnlov. Canasatego fremholdt blant annet at irokeserne dannet en sterk konføderasjon noe som burde være forbilde for innbyggerne i de 13 britiske koloniene. Talen ble publisert av Benjamin Franklin noen år senere.
Irokesernes føderasjon, også kjent som de seks nasjoner, antas å ha blitt etablert i 1142 eller en gang mellom år 1000 og 1400. Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, James Madison, John Adams og de andre grunnlovsfedrene kjente godt til urfolkenes styresett og deres politiske filosofi blant annet fra forhandlinger eller som embetsmenn lenge før den amerikanske grunnloven ble til. Grunnloven minner mer urfolkenes regjeringsform enn om det som rådet i de europeiske kongedømmene på den tiden. Bakgrunnen for Albany-kongressen i 1754 var blant særlig Franklins virke blant irokeserne og hadde til formål å få til traktater med mohawkene og andre irokesiske grupper. Mohawk-lederen Hendrick Theyanoguin (1680-1755) forklarte den irokesiske statsformen for utsendingene i Albany. Franklins plan for en sammenslutning av koloniene la opp til betydelig selvstyre internt i hver av koloniene i likhet med irokesernes styreform mens noe tilsvarende ikke fantes i England. I likhet med irokesernes ordning kalte Franklin kolonienes tenkte parlament for «grand council» med 48 medlemmer (irokesernes store råd hadde 50 medlemmer). Irokesernes store råd møttes i Onondaga-landsbyen som ble flyttet flere ganger. Bruce Johansen mener at USAs føderale system for en stor del er basert på irokesernes. Utsendinger fra irokeserne var tilstede ved den første kontinentale kongressen.
I 1988 anerkjent USAs kongress at irokesernes politiske system var en av flere kilder til innflytelse på konstitusjonen.
Norra Karelens län
Norra Karelens län (finsk: Pohjois-Karjalan lääni) er et historisk len i Finland. Lenet bestod i tidsrommet 1960–1997 og hadde Joensuu som administrasjonsete. Norra Karelens län svarer til det nåværende landskapet Norra Karelen. Området hørte tidligere til Kuopio län.
Etter landskapsreformen i 1997 ble Norra Karelens län en del av det nye Östra Finlands län.
Planovergang
En planovergang er et sted hvor en jernbane eller sporvei krysser en offentlig eller privat vei i plan.
Fyrtårnet på Faros ved Alexandria
Fyrtårnet på Faros utenfor havnen i Alexandria i Egypt var det av de syv underverker etter Keopspyramiden som klarte seg lengst. Det blir noen ganger kalt for Faros i Alexandria (Pharos eller Φάρος på gresk betyr fyrtårn) og ble bygget av den greske arkitekten Sostratos fra Knidos i tidsrommet 299 f.Kr. –279 f.Kr. og ble ødelagt ved et jordskjelv i 1303. Ingen vet i dag hvordan tårnet opprinnelig så ut, men restene ble funnet av dykkere i 1994 og ytterligere mer ble avslørt av satellittfotograferinger senere. Det var av marmor.
Planovergang
Planoverganger kan være sikret med bommer og lys og eventuelt lyd. Ved usikrede planoverganger må de veifarende selv forsikre seg om at det ikke kommer tog. Slike planoverganger er nå merket med skilt: "STOPP. SE og LYTT ETTER TOG".
Fyrtårnet på Faros ved Alexandria
Arkitektur
Tårnet er beregnet å ha vært 134 meter høyt, og var dermed ett av de aller høyeste menneskeskapte bygninger i sin tid. Fyrtårnet ble bygget i blokker av hvit stein. Tårnet ble reist i tre stadier: en nedre kvadrat med en sentral base; en midterst oktagonal (eller åttekantet) seksjon; og på toppen, en rund seksjon. Dets toppunkt hadde et speil som reflekterte sollyset i løpet av dagen og en ild som ble tent om natten. Lyset kan bli sett avbildet på romerske mynter. Det var fire statuer av tritonere (Triton var en gresk gud, sønn av Poseidon, og representerte budsenderen fra havets dyp) som blåste i horn, en på hvert hjørne av bygningen. I den romerske perioden var det også en statue på toppen av fyrtårnet.
Formgivningen av minareter (arabisk manara منارة, men vanligvis مئذنة) ved de tidlige islamske moskeer fulgte i mange århundrer senere den samme design med tre stadier og er en attest til fyrtårnets bredere arkitektoniske innflytelse.
Planovergang
Planoverganger er ofte utsatt for alvorlige ulykker. I tillegg sinker de veitrafikken der mange tog passerer i løpet av dagen, og togene må passere med begrenset hastighet (maks 160 km/t i Norge). Ved bygging og utbedring av jernbaner og tunnelbaner forsøker en derfor å unngå dem. Der dette ikke er mulig eller betraktes som ulønnsomt, er det ved offentlig vei påbudt å sikre dem med bommer, lys og/eller lydsignal. I tillegg kan en bedre sikten ved f.eks. å rydde vekk busker og kratt, ev. omlegge veien. Før-og-etter-undersøkelser tyder på at automatiske bommer gir best sikring. Men nærmere 90 % av planovergangene i Norge (3426 av 3751 i 2007) er på privat vei, og de aller fleste av disse (3259 i 2007) har en ubevoktet grind eller ingen sikring. Årlig nedlegges ca. 100 planoverganger i Norge.
Fyrtårnet på Faros ved Alexandria
Arkitektur
Fyrtårnet ble bygget av grekeren Sostratus på slutten av 200-tallet f.Kr. som kom fra byen Cnidus i Lilleasia (nåværende Tyrkia) og hans navn nevnes også på helligdommen til Apollon i Delphi og på Delos, søsterøya til Mykonos i Egeerhavet. Sostratos fra Knidos var byggherre på oppdrag av Ptolemaios I, en av Aleksander den stores generaler som etter dennes død ble kalt for Soter av Alexandria (soter = «frelser» eller «befrier»), og var Egypts første hellenistiske hersker i 305 f.Kr. og byggingen av fyrtårnet ble satt i gang kort tid etter og ferdigstilt under styret til hans sønn Ptolemaios II Philadelphos.
Planovergang
I Norge er det (2020) om lag 3 500 planoverganger. Om lag 450 er sikret.
Fyrtårnet på Faros ved Alexandria
Arkitektur
De fleste forskere mener at fyrtårnet ikke ble reist i ren gresk stil, slik som det ofte blir beskrevet, ettersom Ptolemaiosene blandet deres egen greske kultur med den egyptiske, og fyrtårnet lånte sannsynligvis fra den faraoistiske tradisjonen, brukte egyptisk stein, og var sannsynligvis dekket med hvit marmor.
Selv om kun kongens navn var tillatt nevnt på bygninger reist i løpet av deres regjeringstid omgikk Sostratos dette ved å også gravere inn sitt eget med en dedikasjon og deretter dekke det med murpuss. Innvielsen til ære for Ptolemaios ble deretter gravert inn i murpussen, som over tid forfalt inntil kun Sostratos’ egen dedikasjon sto igjen:
Planovergang
Bane NOR har ansvar for sikkerheten ved planoverganger på norske jernbaner. Den internasjonale planovergangsdagen i juni er kampanjedag rettet mot sikkerhet ved planoverganger.
Fyrtårnet på Faros ved Alexandria
Lokalisering
Ettersom landskapet i området er meget flatt og manglet landemerker som ble benyttet på denne tiden for navigering ble et merke i havnen nødvendig. Fyrtårnet lå på en liten øy rett utenfor havnen av Alexandria i Egypt med en kunstig forbindelse av solid granitt på lengde med syv stadiumer til fastlandet, Heptastadion, og som dermed dannet på den ene siden havnen i Alexandria.
Fyrtårnet ble berømt allerede i samtiden og øyensynlig en turistattraksjon helt fra begynnelsen. Det ble servert mat til de besøkende som gikk opp på en plattform på første nivå. En tilsvarende plattform ga utsikt på det åttekantede tårnet for de som gikk ytterligere opp.
Takket være dette fyrtårnet har det greske ordet pharos senere blitt det etymologiske opprinnelsen til ordet fyrtårn i mange romanske språk, som på fransk (phare), italiensk (faro), portugisisk (farol), spansk (faro) og romansk (far), og til og med det hebraiske språket har innkapslet ordet.