cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
House of the Rising Sun
Historie
Den eldste versjonen man vet ble spilt inn er av Clarence Ashley og Gwen Foster og den ble utgitt i 1934. Ashley mente han hadde lært den av sin bestefar, Enoch Ashley. Texas Alexanders «The risin' sun», fra 1928, er noen ganger nevnt som den første utgitte versjonen, men dette er en helt annerledes sang. Roy Acuff, som kommersielt spilte inn sangen i 1938, kan ha lært den fra naboer i Smoky Mountain som Clarence Ashley eller The Callahan Brothers, en innflytelsesrik duo på 1930- og 1940-tallet.
Josh White spilte inn låten på 1940-tallet. Ifølge Håvard Rem ble den spilt inn første gang i 1937 og tidlig på 1940-tallet spilte Woody Guthrie og the Almanac Singers inn låten. Guthrie hadde da tilføyd et par linjer til teksten.
Artister som Tim Hardin, Joan Baez, Odetta, Gary Glitter, Bob Dylan, The Animals, Dolly Parton, Bachman-Turner Overdrive, Nina Simone, The Rolling Stones, Frijid Pink, Jimi Hendrix, The Doors, Nina Simone, Toto og Muse har spilt inn coverversjoner av sangen og den har blitt en populær sang for bar- og pubartister. Pete Seeger og the Weavers spilt inn en versjon. Dylan spilte tidlig på 1960-tallet Guthries versjon live på klubber i New York og Dylan var i Denver der han hørte Judy Collins fremføre låten før ham selv. Dave Van Ronks versjon inspirerte Bob Dylan. Dave van Ronk var en venn av Dylan og hadde hjulpet Dylan tidlig i karrieren. I et intervju av Martin Scorsese i hans Dylan-biografi No direction Home, sier folkesanger Dave Van Ronk at han utarbeidet arrangementet som Dylan deretter brukte til sitt første album Bob Dylan (1962). Det var Dave Van Ronks sofistikerte arrangement Dylan brukte. Van Ronks spilte den selv inn i 1964. Dylans første innspilling var med kassegitar. Den ble deretter lånt av Eric Burdon, som i 1964 ledet sangen til ny popularitet da hans gruppe, The Animals, ga den ut med elektriske instrumenter. Det var Dylans spesielle arrangement og frasering som inspirerte The Animals, og Eric Burdon kallte den for «Bob Dylan's song» (da Dylan senere fremførte låten ble han kritiserte for å stjele musikk fra The Animals fordi deres versjon var mest kjent). Denne versjonen påvirket i sin tur Dylan til å bevege seg mer mot rock. Denne versjonen, som ble arrangert av hele gruppen, men bare kreditert til keyboardisten Alan Price, blir ofte spilt på radiostasjoner som spiller «oldies» og klassisk rock. I 1969 spilte Frijid Pink inn en velkjent psykedelisk versjon av sangen. I 9th Ward Pickin Parlor fra 2006 spiller Shawn Mullins en versjon av sanget sunget fra en kvinnes perspektiv.
Et ekte hus?
Mange ulike steder i New Orleans har blitt hevdet å være inspirasjonen til sangen, med varierende sannsynlighet. Bare to av husene har historisk dokumentasjon på å ha brukt navnet «Risin' Sun». Det første var et lite kort-eksisterende hotell, på Conti Street, i det franske kvartalet på 1820-tallet. En utgravning tidlig i 2005 hevder påstanden, inkludert en reklame som muligens annonserer prostitusjon. Det andre huset var et sent 19-århundre-hus, kalt «Rising Sun Hall» langs elvene i Carallton-strøket, og var eid av en sosial bistand og hyggeklubb, vanligvis leid ut for danser o.l. Koplingene til prostitusjon på noen av disse husene er ikke dokumentert, og ingen av dem eksisterer idag. Guideboken Offbeat New Orleans skriver at det virkelige «House of the rising sun» lå på 826–830 St. Louis St. mellom 1862 and 1874, og var oppkalt etter sin eier Marianne LeSoleil Levant, da hennes etternavn kan oversettes til «The rising sun» («soloppgangen»).
Det er mulig at «House of the Rising Sun» er en metafor for slavearbeid på plantasjer, eller plantasjehuset, hvilket var tema i mange tradisjonelle blues-sanger. Dave Van Ronk hevdet å ha sett bilder av det gamle New Orleans fengsel for kvinner, der inngangspartiet var prydet med soloppgangsmotiv. Han anså da «House of the rising sun» for å være et kallenavn på fengselet.
Teksten
The Animals' versjon er særlig kjent og avviker fra den tradisjonelle teksten gjengitt her:
Versjoner på mange språk
Det er hundrevis av forskjellige innspillinger tilgjengelig idag. På mange ulike språk og av mange ulike artister. Johnny Hallyday sang den på fransk («Les Portes du Pénitencier»). Det catalanske bandet Els Dracs sang den som «La Casa del Sol Naixent». Vicky Rosti framførte den som «Nousevan auringon talo» og den brasiliansk/portugisiske versjonen er sunget av Agnaldo Timóteo «A Casa dos Meus Sonhos» er oversatt som «mine drømmers hus».
Sangen er blitt oversatt til norsk av Arnfinn Klakegg: Der sola renn i New Orleans.
Rally Japan
Rally Japan startet i 2001 som et  internasjonalt  rally i skogene i  Tokachi regionen på øyen Hokkaidō. I årene 2002 og 2003 hadde det navnet Rally Hokkaido og var en del av Asia-mesterskapet i rally. I 2004 fikk Rally Japan status som en offisiell VM-runde i WRC. Den første VM-runden ble vunnet av Petter Solberg i en Subaru Impreza. Løpet i 2005 ble vunnet av Marcus Grönholm i en Peugeot 307. Sébastien Loeb vant i 2006 og Mikko Hirvonen vant I 2007. Løpet i 2008 ble flyttet til Sapporo som er den største byen Hokkaidō.
Papa Dee
Biografi
Papa Dee gjorde sine første liveopptredener på midten av 1980-tallet i Göteborgsbandet Sockerbeat og etterfølgeren Beat About the Bush, blant annet på singelen Galloping Gourmet/Undo i 1986. Tidligere hadde han DJ-et på flere av de årlige «Bob Marley Tribute»-sound systems som reggaeprofilen Ras Jhoe arrangerte i Göteborg.
Major label-debuten fikk han i 1988 med singelen Funky Raggamuffin/Let the Music Play som er en blanding av dancehall og hiphop utgitt på Telegram Records Stockholm, produsert av Magnus Frykberg. Han ble samtidig medlem i gruppen Stonefunkers, der han i noen år var rapper.
Etter noen singler i samarbeid med Rob'n'Raz valgte han igjen å bli soloartist. Han fikk sitt gjennombrudd i 1990 da han slapp skiven Lettin' Off Steam, i hovedsak en hiphop- og dancehallskive produsert av Bomkrash. Den neste One Step Ahead hadde også sterke element av soul og reggae, en nyhet var også at han sang blandet med rapping. Original Master, som kom i 1994, produsert av Denniz Pop ved Cheiron, var ytterligere et stilmessig steg der eurodisco og dance blandes sammen med de tidigere stilene. På skiven finnes coverlåten The First Cut Is the Deepest som til dags dato har vært hans kommersielt mest vellykkede låt.
Papa Dee er gift med fotomodellen Andrea Hedström Wahlgren.
Den 13. september 2008 ble Daniel Wahlgren grepet mistenkt for grov mishandling av sin daværende hustru Andrea Wahlgren. 20. oktober samme år ble han dømt av tingretten til 70 dagsbøter á 120 kroner for (ringa) mishandling og for å ha dyttet sin hustru inn i en husvegg.
Fylkesvei 4690
Fylkesvei 4690 i Rogaland går på Ombo mellom Vatland og Skipavik i Stavanger kommune, med ferjeforbindelse til fastlandet.
Fv4690 ble fastlagt 2019, og er en ringvei sammensatt av de tidligere fylkesvei 621 og fylkesvei 622. Fylkesvei 623 har blitt arm av veien.
Daniela Todor
Elena Daniela Todor (født Băbeanu; 18. november 1988 i Râmnicu Vâlcea) er en rumensk profesjonell håndballspiller, som spiller for den rumenske hovedstadsklubben og det rumenske landslaget. Hun har tidligere spilt for de rumenske klubbene, , , og.
Falsocularia
Falsocularia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Dorcaschematini er middelsstore, brunlige trebukker. Denne gruppen utmerker seg særlig ved sin langstrakte kroppsform, pronotum er tydelig lengre enn bredt, uten pigger på sidene. Antennene hos hannene er rundt dobbelt så lange som kroppen.
Charles Delporte
Charles Jules Delporte (født 11. mars 1893, død 1960) var en belgisk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Bong Joon-ho
Bong Joon-ho (봉준호, uttales på koreansk: [poːŋ tɕuːnho → poːŋdʑunɦo]; født 14. september 1969) er en sørkoreansk filmregissør og manusforfatter. For filmen Parasitt fikk han i 2019 Gullpalmen og i 2020 Oscar-prisen for beste film.
I 2013 kom hans første engelskspråklige film, Snowpiercer. Filmen, som er basert på den franske, dystopiske tegneserien Le Transperceneige, er den dyreste koreanske filmen som er laget. Den kostet 40 millioner US dollar å lage, men hadde året etter at den kom ut inntjent nærmere 100 millioner US dollar.
Carmen Rodallega
Carmen Rodallega (født 15. juli 1983) er en colombiansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
Mollie Hunter
Maureen Mollie Hunter McIlwraith, mer vanlig kjent som Mollie Hunter (født 30. juni 1922 i Longniddry i Skottland, død 31. juli 2012) var en skotsk forfatter. Hun skrev fantastisk litteratur for barn, historiske fortellinger for unge voksne og realistiske romaner for voksne.
Hun ble født og vokste opp nær Edinburgh i den lille landsbyen Longniddry, sine siste år bodde hun i Inverness. Hunters debut var Patrick Kentigern Keenan, utgitt av Blackie and Sons i 1963 med illustrasjoner av Charles Keeping. I USA den ble utgitt i 1963 som The Smartest Man in Ireland. For The Stronghold vant hun i 1974 Carnegie Medal in Literature fra Library Association, en pris som gis til årets beste barnebok av en brite. Et portrett av henne henger i Scottish National Portrait Gallery.
Mollie Hunter vant Phoenix Award fra Children's Literature Association i 1992, i anerkjennelse for A Sound of Chariots (1972) som den beste barnebok som ble utgitt 20 år tidligere, men som ikke fikk noen stor pris.
Pablo Prigioni
Pablo Prigioni (født 17. mai 1977) er en argentinsk basketballspillere. Under Sommer-OL 2012 i London, representerte han landet sitt, der laget hans ble nummer fire.
Marcela Cuesta
Marcela Cuesta (født 31. mars 1972) er en tidligere butterfly- og fristilsvømmer fra Costa Rica. Hun tok tre medaljer (én sølv og to bronse) med kvinnenes stafettlag under de panamerikanske lekene 1987 i Indianapolis. Hun representerte Costa Rica under sommer-OL 1988 i Seoul i Sør-Korea.
Olfert Fischer (1747–1829)
Johan Olfert Fischer (født 4. august 1747, død 18. februar 1829) var en dansk sjøoffiser og admiral, kjent for å ha kommando over de dansk-norske sjøstridskreftene under angrepet på Københavns red den 2. april 1801.
Fischer var sønn av Olfert Fischer (1700–1761) og ble kadett i 1763. Han reddet besetningen på sitt linjeskip «Oldenborg» i 1799, i en storm ved Kappstaden ved å strandsette det, hvorved skipet nok ble tapt, men besetningen reddet.
Slaget ved Bannockburn
Slaget ved Bannockburn (skotsk-gælisk): Blàr Allt nam Bànag / Blàr Allt a' Bhonnaich) var et større slag under den skotske uavhengighetskrigen. Slaget foregikk ved Bannockburn utenfor Stirling i det sentrale Skottland mellom 23. og 24. juni 1314. Det var en betydelig skotsk seier og et landemerke i skotsk historie.
Olfert Fischer (1747–1829)
Fischer hadde den øverste kommandoen over de dansk-norske sjøstyrkene i forsvaret av København i 1801, under det som i Danmark kalles «Slaget på Reden». Under disse kampene ble han såret av en tresplint i hodet. Mange år senere fikk han en posisjon som en av Danmarks største sjøhelter for sin angivelige innsats, og det ble hevdet at han til tross for at han var såret hadde vært en ualminnelig dyktig anfører for de dansk-norske styrkene under de vanskelige forholdene. I årene like etter Slaget på Reden fikk han imidlertid år kun mindre oppgaver. Etter 62 års tjeneste i flåten ble han utnevnt til viseadmiral i 1825.
Slaget ved Bannockburn
I mange av de militære trefningene mellom Skottland og England var skottene underlegne og ble utradert av den mektige militære krigsmaskinen til engelskmennene. Seieren ved Bannockburn var en kombinasjon av Robert Bruce militære ledelse mot langt sterkere motstander og engelske overmot med den største engelske hæren som noen gang hadde invadert Skottland. Til tross for seieren førte det ikke til en slutt på krigen, den lå fortsatt fjorten år inn i framtiden ved forhandlingsbordet, men slo fast Robert Bruce var skottenes konge av et uavhengig kongerike som ikke bøyde seg for den engelske overmakten.
Anna Vestrheim
Anna Vestrheim (født i 2007) er en norsk musikkartist. I 2019 vant hun MGPjr med sangen «Kloden er syk» i duett med Emma Ylvisåker.
Slaget ved Bannockburn
Bakgrunn
Den skotske uavhengighetskrig mellom Skottland og England begynte i 1296 og innledningsvis var de engelske suksessfulle under ledelse av kong Edvard I av England etter å ha vunnet slaget ved Dunbar i 1296 og erobringen av Berwick samme år. Å fjerne Johan Balliol fra den skotske tronen bidro også til engelsk suksess. Skottene hadde vært seierrike i å beseire de engelske i slaget ved Stirling Bridge i 1297. Det ble imidlertid utlignet ved Edvards seier i slaget ved Falkirk i 1298. Ved 1304 hadde Skottland blitt erobret, men i 1306 tok Robert Bruce den skotske tronen og skottene fikk en ny spydspiss i kampen for sin uavhengighet, og krigen ble gjenopptatt.
Edvard II av England kom på den engelske tronen i 1307 ved sin fars død, men greide ikke å vise dem samme bydende lederskap som far, og den engelske posisjonen ble langt vanskeligere. Stirling Castle var en av de viktigste festningene i Skottland som ble holdt av engelskmennene da den kontrollerte ruten nordover til det skotske høylandet. Beleiringen hadde vart et år allerede. Kommandanten på borgen var den skotske adelsmannen Philip Mowbray. Da Edward Bruce ikke greide å komme noen vei med beleiring inngikk han en avtale med Mowbray: hvis engelske forsterkninger ikke hadde ankommet festningen innen midtsommer, det vil si innen slutten av juni samme år, skulle Mowbray overgi Stirling Castle. Med denne avtalen mente Edward Bruce at han hadde skaffet en enkel seier for det var to år siden sist en engelsk hær hadde kommet til Skottland, og kong Edvard II av England hadde vært på kanten av borgerkrig med en fraksjon av adelskapet etter at de hadde myrdet hans yndling Piers Gaveston sommeren 1312.
Olfert Fischer (1747–1829)
Hans karriere og en pinlig rettssak mot ham er gjennomgått av museumsinspektør og forsker Jakob Seerup i boken Danske største søhelte (2010). Gjennomgangen førte til at synet på Olfert Fischer ble endret; Seerup påpekte blant annet at samtiden neppe hadde ansett som en helt etter slaget i 1801, og at da en engelsk delegasjon ble sendt ut av Englands øverstkommanderende Lord Nelson for å forhandle med Danmark-Norge, henvendte delegasjonen seg ikke til Fischer, som var Lord Nelsons likemann. Delegasjonen tok i stedet kontakt med den danske kronprinsen, og Jakob Seerup fremholder at dette var en desavouering av Fischers autoritet.
Slaget ved Bannockburn
Bakgrunn
Stirling var av vital strategisk betydning og tapet av festningen ville være en meget pinlig for engelskmennene. Den tiden som var spesifisert i avtalen var likevel mer enn nok for kong Edvard å samle en mektig hær. I henhold til historikeren og dikteren John Barbour hadde Robert Bruce bebreidet seg over sin brors tåpelighet, men tilsvarende avtaler var høyst vanlige i middelalderen. Dundee hadde sannsynligvis falt i skotske hender ved en tilsvarende avtale i 1312. Mowbray hadde likevel fått et pusterom og kunne se framover til sommeren 1314. I England hadde den politiske situasjonen stabiliserte seg ved at kong Edvard og baronene hadde kommet overens om en usikker våpenhvile. Han kunne derfor begynne forberedelsene til å invadere Skottland.
Den engelske hæren utgjorde antagelig 2 000 kavalerister og 15 000 infanterister, mange av dem var antagelig bueskyttere med langbue. I motsetning til det tungt pansrete engelske kavaleriet var det skotske kavaleriet langt lettere, egnet for forpostfektning og rekognosering, men i mindre grad egnet for å angripe og bryte gjennom fiendens linjer. Det skotske infanteriet ville ha vært utstyrt med økser, sverd, og lange spyd, men med få bueskyttere.
Amandaprisen 2000
Amandaprisen 2000 var den 16. utdelingen av Amandaprisen. Utdelingen fant sted 2. september 2000 i forbindelse med den 28. utgaven av Den norske filmfestivalen i Haugesund. Prisen gjaldt norske film- og TV-produksjoner i perioden 1. juli 1999 til 1. juli 2000.
Olfert Fischer (1747–1829)
Fischer ligger begravet ved Reformert kirke i København.
Slaget ved Bannockburn
Bakgrunn
Det er uklart i hvilken grad den engelske hæren var til den skotske, men beregninger strekker seg fra så mye som mist to eller tre ganger størrelsen på den hæren som Robert Bruce var i stand til å samle, og så lite som kun 50 prosent større. I uansett tilfelle var den engelske hæren overveldende større enn den skotske.
Kong Edvard II kommer nordover
Edvard kom til Skottland på høysommeren 1314 med det erklærte mål å komme Stirling Castle til unnsetning. Den virkelige hensikten var selvsagt å finne og ødelegge den skotske hæren i omegnen og således avslutte krigen. England var for en gangs skyld forent i denne ambisjonen, selv om noen av de mektigste av kong Edvards adelsmenn og tidligere fiender, ledet av hans fetter Thomas Plantagenet, 2. jarl av Lancaster, ikke deltok i slaget i egen person, men hadde sendt et minimum av soldater slik som han var forpliktet til i henhold til føydal lov.
Amandaprisen 2000
Det ble delt ut priser i elleve kategorier, en mer enn året før. Kategorien årets debutant ble igjen delt ut, og kategorien for beste underholdningsdrama for fjernsyn ble endret til beste dramatiske fjernsynsproduksjon. Utdelingen var siste gang kategorien Nordisk Amanda ble delt ut, en kategori som var blitt delt ut til beste nordiske film hvert år siden den felles nordiske Amandautdelingen i 1993. Filmen S.O.S. og NRKs TV-serien Sejer - se deg ikke tilbake vant to priser hver, mens Bjørn Sundquist ble tildelt både Amandakomiteens ærespris og prisen for beste mannlige skuespiller.
Slaget ved Bannockburn
Kong Edvard II kommer nordover
Selv om en del av adelsmennene holdt igjen var den styrken som forlot Berwick-upon-Tweed den 17. juni 1314 meget imponerende: hæren besto av rundt 2000 soldater til hest og 16 000 fotsoldater, noe som var minst 2 og kanskje 3 ganger større enn den hæren som Robert Bruce kunne håpe å samle. Det må ha vært meget vanskelig for engelskmennene å forestille seg noe annet enn total seier.
Amandaprisen 2000
Utdelingen ble overført på NRK1 og ble ledet av Claus Wiese. Nordisk Amanda ble delt ut tidligere i uken under en uformell seremoni i Edda kino. Totalt ble 8 spillefilmer, 9 fjernsynsproduksjon, 70 kortfilmer og 15 dokumentarfilmer vurdert.
Slaget ved Bannockburn
Kong Edvard II kommer nordover
Edvard ble fulgt av mange veteraner fra tidligere krigføring i Skottland, ledet av Aymer de Valence, og andre veteraner som Henry de Beaumont og Robert Clifford.
Amandaprisen 2000
Vinnere og nominerte
Vinnere står først i tabellen og er merket med fet skrift.
Slaget ved Bannockburn
Lokalisering
Det er en del forvirring om det nøyaktige stedet for slaget ved Bannockburn, skjønt de fleste moderne historikere er enige om at det tradisjonelle stedet, hvor det er et besøksenter og det er reist en statue, ikke er det korrekte stedet. Selv om det har blitt fremmet en rekke mulige alternativer kan de fleste bli avvist, noe som etterlater to utfordrere:
Den første dagen av slaget
De fleste slag i middelalderen var kortvarige, ofte avgjort i løpet av noen få timer, og slaget ved Bannockburn er uvanlig ved at det varte i to dager. Den 23. juni 1314 krysset to engelske kavaleriformasjoner over elven, den første var kommandert av jarlen av Gloucester og jarlen av Hereford. De møtte en gruppe skotter, blant dem også Robert Bruce. Herefords nevø Henry de Bohun red noe foran de andre, kledd i full rustning på kraftig hest og med lanse i hånden. Da han gjenkjente Robert Bruce, red han hastig mot den skotske konge. Antagelig gjenkjente også Bruce våpenskjoldet til de Bohun, og det var hans familie som hadde tatt imot hans land ved Annandale og Carrick som ble gitt av Edvard I da Bruce var flyktning. Bruce vendte sin lettere hest mot motstanderen, og trippet til side da de Bohun raste forbi og lot samtidig sin øks falle ned på skallen til hans, kuttet gjennom hjelmen og skallen. I noen sekunder var det en forbausende stillhet på begge sider mens de Bohun lå død på bakken og Robert Bruce sto igjen. Med et brøl stormet skottene mot engelskmennene som forsøkte å stille opp i formasjon. Jarlen av Gloucester ramlet av hesten sin og ble reddet av sine væpnere før de flyktet tilbake over elven. Bruce nektet sine folk å fortsette forfølgelsen, og samlet dem om seg.
Den andre engelske kavaleristyrken var ledet av Robert Clifford og Henry de Beaumont, og hvor også Thomas de Gray av Heaton var med, far til kronikøren Thomas Gray som skrev Scalacronica. I henhold til denne krøniken red Robert Lord de Clifford og Henry de Beaumont, sammen med tre hundre riddere, rundt på den andre siden av skogen mot festningen, mens de holdt seg på åpen mark. Thomas Randolph, 1. jarl av Moray, nevø av Robert Bruce, ledet den avanserende skotske hærgruppen. Da han fikk høre at hans onkel hadde slått tilbake en engelsk styrke på andre siden av skogen, tenkte Randolph athan ville ha sin andel, og dro ut av skogen med sin divisjon og marsjerte over den åpne marken mot de engelske rytterne. Skotten var til fots, og da slaget brøt ut, samlet de seg tett sammen i formasjonen schiltron, som et piggsvin med lansene stikk ut om seg. I henhold til Scalacronica ble følgende ordveksling gitt:
Henry de Beaumont ropte til sine menn: «La oss vente litt; la dem komme på; gi dem rom.»
«Sir,» sa Thomas Gray, «Hva enn du gir dem tviler jeg ikke at de vil ha det alt snart nok.»
«Godt,» utbrøt den før nevnte Henry, «om du er redd, stikk av.»
«Sir,» svarte den nevnte Thomas, «det er ikke fra frykt jeg skal fly denne dagen.»
Thomas Gray red inn mellom Beaumont ogWilliam Deyncourt og angrep hvor fienden sto tettest. William ble drept, Thomas’ hest ble spiddet på skottenes lanser, han selv slynget mot marken og deretter tatt til fange. Engelskmennene angrep deretter mer forsiktig, red rundt og forsøkte å angripe den fra alle kanter, men klarte ikke å bryte ned skottenes tette mur av lanser. Nå og da spratt en skotte fram og stakk en av hestene i buken slik at dens rytter ble slynget hjelpeløs mot marken. Dette fortsatte over flere timer uten at noen av partene fikk overtaket. Til sist greide Randolph å dra en fordel av en åpning i det engelske kavaleriet, presset schiltronen og delte fienden i to grupper. Engelskmennene ga opp; den ene halvparten flyktet nordover mot Sterling Castle mens den andre dro i retningen av den engelske hovedhæren Ifølge Scalacronica hadde hovedhæren forlatt veien gjennom skogen og rykket fram til en slette i nærheten av Forth bortenfor Bannockburn, og slått leir på «et ulykkelig, dyp, våt myrland hvor den nevnte engelske hæren tok seletøyet av og ble værende hele natten etter sørgelig hadde mistet all selvtillit og blitt altfor misfornøyd av hendelsene denne dagen.»
Den andre dagen av slaget
I ly av mørket krysset de engelske styrkene elven Bannock Burn og etablerte deres posisjon på sletten nedenfor den. En skotsk ridder, Alexander Seton, som var i den engelske hæren, hadde desertert og kommet seg over til den skotske hæren. Han fortalte Bruce at den engelske moralen var lav og oppmuntret ham å angripe fienden. Robert Bruce holdt tale til de skotske styrkene, som gikk som følgende, i henhold til Bernard de Linton, abbed av Arbroath og kansler av Skottland:
De engelske svarte på skottenes framrykking ved å angripe selv, ledet av jarlen av Gloucester. Sistnevnte hadde kranglet med jarlen av Hereford om hvem av dem som skulle lede fortroppen i kamp, og argumentert med kongen at slaget burde bli utsatt. Det fikk kongen til å anklage dem for feighet, noe som kanskje hisset Gloucester opp til å motbevise det ved å angripe. Få fulgte Gloucester i angrepet og da han nådde fram til de skotske linjene ble han raskt omringet og slått ihjel. En av de som ble drept med ham var John Comyn, sønn av den drepte Røde Comyn. Deretter rykket de skotske schiltronene framover og presset engelskmennene bakover.
De andre skotske brigadene under ledelse av Thomas Randolph og James Douglas satt i gang et angrep mot de sammentrengte engelske ridderne. Det engelske kavaleriet var innesluttet og hadde vanskelig for å manøvre, og resultat ble at de ikke greide holde formasjonen og brøt rekkene. Engelske langbueskyttere forsøkte å støtte riddernes angrep, men ble beordret til å slutte å skyte da skadde sine egne vel så mye. Det ble forsøkt på å få engelske og walisiske langbueskyttere til å skyte mot framrykkende skotter fra deres flanke, men det var hva Robert Bruce ventet på og sendte Robert Keith, marischal av Skottland, sammen med rundt 500 skotske kavalerister til å angrip dem. Angerpet var så heftig at bueskytterne brøt rekkene g flyktet hals over hode. Deretter ble slaget en tett og morderisk utveksling av slag og stikk fra økser og lanser hvor det engelske infanteriet knapt ble involvert. Da slaget balanserte lot Robert Bruce sin egen brigade angripe, bestående av høylendere og folk fra de ytre øyene under ledelse av Angus Og Macdonald fra Islay. De kastet seg inn i kampen med de fryktelige høylandsropene de var fryktet for, og de engelske rekkene begynte å vakle. De skotske schiltronene rykket nådeløst framover, meter for meter, med samme ødeleggende effekt som en moderne stridsvogn. Bak dem kom vanlige skotter med deres hjemlagde våpen stormende fram for å delta i kampene. For engelskmennene så de antagelig ut som enda en angripende skotsk hær som kom friskt og uthvilt mens de selv sto på randen av utmattelse.
Det ble snart klart for Aymer de Valence, 2. jarl av Pembroke, og Giles d'Argentan, to franske riddere kjent fra utallige turneringer, at engelskmennene holdt på å tape slaget, og at kong Edvard II måtte bli ført vekk og i trygghet. De grep reimene på hesten hans og trakk ham med seg, tett fulgt av rundt 500 riddere fra den kongelige livvakten. Straks de var kommet klar av slaget, vendte d'Argentan seg mot kongen og sa: «Sir, din beskyttelse var min forpliktelse, men siden du er trygt på din vei vil jeg si farvel, for aldri har jeg flyktet fra et slag, ikke vil jeg det nå heller.» Han vendte hesten og red mot de skotske rekkene hvor han ble overmannet og drept.
Engelsk tilbaketrekning
Edvard flyktet med sin personlige livgarde, og det avsluttet den gjenværende orden i slaget; panikken spredde seg og nederlaget førte til at engelskmennene flyktet for livet. Edvard kom til sist fram til Dunbar Castle, og derfra tok han et skip til Berwick. Fra det blodige nederlaget ved Bannockburn forsøkte resten av hæren å rømme til tryggheten ved den engelske grensen, rundt 145 km sørover. Mange ble drept av den forfølgende skotske hæren eller av mange vanlige skotter mens de passerte gjennom landsbygdene. Historikeren Peter Reese har sagt at «kun en større gruppe av menn — alle fotsoldater — klarte å rømme til England.» Disse var en styrke av walisiske spydmenn som ble holdt sammen av deres hærfører, Maurice de Berkeley, og de flest av dem nådde fram til Carlisle. Ved sette sammen tilgjengelig bevis har Reese konkludert med at «det synes tvilsomt at selv en tredjedel av fotsoldatene kom seg tilbake til England.» Ut av 16 000 infanterister vil det innebære at totalt rundt 11 000 ble drept. Den engelske kronikøren Thomas Walsingham oppga at det antallet av engelske riddere som ble drept til 700, mens flere enn 500 riddere ble tatt til fange for løsepenger. Til sammenligning synes de skotske tapene å ha vært realtivt lette, kun to riddere var blant de som ble drept.
Etterspill
Slaget endte med en overveldende skotsk seier til tross for at skottene var tallmessig underlegne. Slaget ved Bannockburn er betydningsfullt ved at det var den siste store trefningen mellom Skottland og England i denne fasen av den skotske uavhengighetskrigen. Deretter ble krigen ført på engelsk jord, og det presset fram en fredsavtale. I mai 1328 signerte kong Edvard III av England, som etterfulgte den svake Edvard II, traktaten av Edinburgh-Northampton som anerkjente Skottland som et selvstendig kongedømme og Robert Bruce som dets konge.
Det engelske nederlaget åpnet opp for skotske angrep mot nordlige England, og gjorde det mulig for skotsk invasjon av Irland, ledet av Edward Bruce, bror av Robert Bruce. Disse hendelsene førte til sist til Arbroath-deklarasjonen av 1320 og for å få en diplomatisk avslutning kom Edinburgh-Northampton-traktaten i stand. Under denne avtalen anerkjente den engelske kronen den fulle uavhengigheten til kongeriket Skottlands, og anerkjente Robert Bruce, og hans arvinger og etterkommere, som de rettmessige herskere.
Besøkssenteret ved Bannockburn
I 1932 presenterte Bannockburn Preservation Committee, under Edward Bruce, 10. jarl av Elgin og Kincardine, landområder for National Trust for Scotland. Ytterligere landområder ble kjøpt i 1960 og 1965 for lette ankomsten for besøkende. Et moderne monument står på en mark overfor stedet for kampen hvor det er antatt at de krigførende partene hadde slått leir natten før selve kampen. Monumentet består av to halvsirkulære murer som avbilder de motstående partene. Nær dette står en statue av Robert Bruce fra 1960-tallet, framstilt av Pilkington Jackson. Monumentet og det tilknyttede besøkssenteret er et av de mest populære turistattraksjonene i området. Slagmarken har blitt inkludert Inventory of Historic Battlefields in Scotland og er beskyttet av Historic Scotland under loven Historic Environment (Amendment) Act 2011.
Besøkssenteret ved Bannockburn (Bannockburn Visitor Centre, tidligere kjent som Bannockburn Heritage Centre) administreres av National Trust for Scotland. Det er åpent daglig mellom mars og ut oktober. Den 31. oktober 2012 var bygningen stengt for demolering og reisning av en ny bygning med en ny formgivning av arkitektfirmaet Reiach & Hall, inspirert av tradisjonelle skotske bygninger. Prosjektet var et partnerskap mellom National Trust for Scotland og Historic Scotland, finansiert av den skotske regjering og Heritage Lottery Fund. Slagmarkens nye besøkssenter ble åpnet i mars 2014. En av attraksjonene, skapt av en fornyelse av senteret og en minnemarkering av slagmarken, er et datastyrt spill for flere spillere.
I kunsten
«Scots Wha Hae» er tittelen på et patriotisk dikt av Robert Burns fra 1793. Det tjente i flere århundrer som uoffisiell nasjonalsang for Skottland inntil den i stor grad ble erstattet av «Scotland the Brave» og «Flower of Scotland». Refrenget i Skottlands uoffisielle nasjonalsang «Flower of Scotland» refererer til Skottlands seier over Edvard I og engelskmennene ved Bannockburn.
Flere kunstverk har hatt slaget som motiv. John Duncan og Eric Harald Macbeth Robertson malte begge Bruces kamp mot Henry de Bohun. John Phillip malte motivet hvor Bruce fikk sakramentet kvelden før kampen. John Hassall har malt et tilsvarende motiv. William Findlay har også avbildet Bruce i slaget.
Det svenske power-metallbandet Sabaton skrev sangen «Blood of Bannockburn» på deres album The Last Stand (2016).
A.J. Kazinski
A.J. Kazinski er et pseudonym for det danske forfatterparet Anders Rønnow Klarlund og Jacob Weinreich.
Kazinskis debutroman Den sidste gode mand mottok Det Danske Kriminalakademis debutantdiplom i 2011 og den franske krimipris, Prix Relay, i 2011. Kazinski utgis i Danmark på Politikens Forlag.
X Games Norway 2019 – Motocross Best Trick
«Best Trick» i FMX under X Games Norway 2019 ble avholdt 31. august i Telenor Arena.
Jackson Strong fra Australia tok gull, foran landsmennene Rob Adelberg og Josh Sheehan.
Catalina Usme
Catalina Usme (født 25. desember 1989) er en colombiansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
Det gamle politikammer
Det gamle politikammer er et hus på Tyholmen i Arendal, tidligere kalt «Leths hus», med adresse Nedre Tyholmsvei 2.
Huset er mest sannsynlig bygget i 1710, og var bygget på et fundament av bolverk i tre i strandkanten i fronten, og på fjell i bakkant. Man antar at deler av huset kan være fra 1658, og det ble bygget av Anders Søfrensen (1634-1667). Huset var først i privat eie og ble brukt til forretningsformål og bolig. Det er bygget i barokkstil, og fikk inngangsportalen rundt 1800, og nye vinduer rundt 1860-1880. Det hørte flere uthus, sjøboder og pakkboder til huset. Neste eier var Laurits Pedersen Brinch som hadde det i flere generasjoner i slekten, inntil Isaac Leth (1757–1831), handelsmann, visekonsul og stadshauptmann i Arendal, kjøpte det. Det ble så solgt i 1877 til Arendal kommune, og da flyttet Arendal politikammer inn og var der frem til 1941. Grunnen til at kommunen kjøpte det var at det skulle rives og byens nye skole skulle bygges på Kanalplassen, og dette huset sto i veien. Men på grunn av dårlig grunn så ble planene endret og skolen bygget på Øvre Tyholmen istedet.
Bygningen ble fredet 27. februar 1924, men fredningen ble opphevet i 1965. Huset gjennomgikk en vellykket restaurering i 1975, da det var i dårlig forfatning og hadde sunket en meter i forkant da bolverket hadde råtnet bort. Tilstanden var så ille at det ene hjørnet på huset sank og steg med tidevannet. Man kan fremdeles se at huset heller forover. Refundamentering var en viktig del av restaureringen.
Huset unnslapp såvidt i brannen på Tyholmen i 1977, da nabohusene Andresens hus brant ned og Løvolds hus ble sterkt brannskadd. Bygget har blitt brukt til restaurantdrift på 1990-, 2000- og 2010-tallet. I 1999 ble bygningen solgt av kommunen til firmaet Per Hall AS.
Svarthyll
Svarthyll (Sambucus nigra) er et lite, løvfellende tre eller en stor busk. Den har først grønn og flat bark, med grove porer. Senere blir den lysegrå, men fortsatt med korkporer. Gammel bark er grå og furete. Knoppene er fiolette. Bladene har ovale småblader med saktakket rand. Oversiden er mørkegrønn, mens undersiden er lysegrønn. Svarthyll blomstrer i juni/juli, og blomstene sitter samlet i flate halvskjermer. Blomstene er små og fløtehvite. Lukten er søt og krydret. Fruktene er stor steinfrukter («bær»).
Ikke-synlige trekk
Svarthyllen er hurtigvoksende. Den tåler skygge, frost, salt og en del vind. Rotnettet består av tykke, kun svakt forgrenede, vidt utbredte røtter. De gjenkjennes lett på lukten. Grenene har tykk, hvit marg, som på gamle grener svinner bort og etterlater et hulrom. Blader og bark inneholder bitterstoffer, men ikke i så høy konsentrasjon som hos den nært beslektede rødhyllen. Hele busken, bortsett fra blomstene og de modne fruktene, er derfor giftig.
Størrelse
6 × 5 m (50 × 40 cm/år).
Bruk
Hyllen gror best i frodig, eventuelt litt fuktig jord, men kan også dyrkes i kalkholdig sandjord. Den tåler beskjæring godt. Den egner seg både til den indre delen av skogbryn, og til lebeplantninger. Det er viktig at man planter riktig sort svarthyll, da de fleste selvsådde svarthyllplanter ikke er hardføre. De modne fruktene er ettertraktet blant fugler.
Hyll er en gammel legeplante. Avkok av blomstene skulle virke feberstillende og svettedrivende, og bærene hjelpe mot forkjølelse og influensa. Blomstene brukes til hyllblomstdrikk, og kan også spises, for eksempel dyppet i tynn deig, frityrstekt og drysset med sukker. Bærene brukes til saft og suppe. Bærene har høyt innhold av A- og C-vitamin.
I gamle dager het det seg at gudinnen Frøya bodde i hyllen, og luket man vekk hyllen ved huset sitt uten å plante en ny, var det fare for ulykke.
Deler av planten kan gi forgiftninger, slik som barken og de grønne fruktene. De modne fruktene er spiselige, men det anbefales å varmebehandle saften av dem likevel.
Kjemiske specier
Et kjemisk specie er et kjemisk stoff eller ensemble sammensatt av kjemisk identiske molekylære stoffer som kan utforske det samme settet med molekylære energinivåer på en karakteristisk eller avgrenset tidsskala. Disse energinivåene bestemmer måten de kjemiske speciene vil samhandle med andre (engasjerer seg i kjemiske bindinger, etc.). Speciet kan være et atom, molekyl, ion, radikal, og den har et kjemisk navn og kjemisk formel. Begrepet brukes også til et sett med kjemisk identiske atom- eller molekylære strukturelle enheter i et solid utvalg.
Halvblod
Halvblod er en svensk stumfilm fra 1914, i regi av Victor Sjöström. Manuskriptet ble skrevet av nordmannen Peter Lykke-Seest.
Sør-Frankrike
Sør-Frankrike, kalt le Midi på fransk og Miègjorn på oksitansk, er et geografisk område som omfatter de sørlige delene av Frankrike. Området strekker fra Atlanterhavet og Biscayabukta i vest til Middelhavet og Rivieraen i øst.
Halvblod
Innspillingen av filmen skjedde i Svenska Biografteaterns studio på Lidingö med noen scener fra ulike skogsområder på Lidingö.
Sør-Frankrike
Le Midi består stort sett av de tradisjonelle områdene Akvitania, Languedoc og Provence. Noen ganger settes skillet mellom Nord- og Sør-Frankrike ved ei linje som går omtrent fra La Rochelle ved Atlanterhavet og østover mot Italia over byene Clermont-Ferrand og Lyon. Skillet mellom Nord- og Sør-Frankrike settes andre ganger ved 45 grader nord. På et monument som markerer breddesirkelen i Pont-de-l'Isère i departementet Drôme står det å lese at "ici commence le Midi”.  Byen Valence litt lenger sør kalles "la porte du Midi'' I sør avgrenses Sør-Frankrike  av Spania ved Pyreneene og i øst av Italia og Alpene. Sør-Frankrike grenser altså til både Middelhavet og Atlanterhavet. Sør-Frankrike har for det meste middelhavsklima, og en måte å definere området på, er at Sør-Frankrike  strekker seg så langt nord som det er mulig å dyrke oliventrær. En snevrere definisjon begrenser Midi til Sørøst-Frankrike, mer eller mindre tilsvarende det historiske Provence.
Halvblod
Filmen hadde premiere 5. november 1913 på Verdensspeilet i Kristiania. Da filmen ble vist på kinoen Röda Kvarn i Stockholm ble den akkompagnert av musikk framført av Röda Kvarns orkester med Gustav Erbs som arrangør og orkesterleder.
Sør-Frankrike
Sør-Frankrike tilsvarer stort sett det tradisjonelle landområdet som kalles Oksitania, der det snakkes oksitansk, fransk: langue d'oc, til forskjell fra langues d'oïl i Nord-Frankrike. Landskapene Auvergne og Limousin er likevel normalt ikke sett på som en del av Sør-Frankrike. Ved Pyreneene har det vært påvirkning fra baskisk kultur i områdene mot atlanterhavskysten og katalansk kultur i Roussillon ved Middelhavet, mens italiensk kultur har vært gjeldende ved Nice. Området ved Nice ble en del av Frankrike først i 1860.
Halvblod
For Karin Molander og den norske skuespilleren Gunnar Tolnæs ble det angitt at denne filmen var deres debut som filmskuespillere.
Sør-Frankrike
Midi kan bety både sør og middag/midt på dagen på fransk. Betegnelsen Midi kommer fra mi (midt) og di (dag) på gammelfransk, jamfør begrepet Mezzogiorno for Sør-Italia. Tidspunktet for middagstid var synonymt med retning sør, fordi i Frankrike, som på hele den nordlige halvkule nord for den nordlige vendekrets, står sola i sør klokka 12.00. Tilsvarende var det også i mellomfransk, der meridien kan bety både "middag" og "sør".
Halvblod
Negativet ble ødelagt under kasemattbrannen i Vinterviken i 1941, hvor en stor del av Svenska Bios/Svensk Filmindustris filmer brant opp. Det er usikkert om det finnes noen kopier bevart.
Sør-Frankrike
Marseille, Toulouse, Nice, Bordeaux, Toulon, Montpellier, Clermont-Ferrand, Avignon, Bayonne, Limoges, Nîmes, Pau, Valence, Béziers, Tarbes, Albi, Agen, Brive-la-Gaillarde, Périgueux, Montauban, Alès, Fréjus, Carcassonne, Vichy, og Castres er noen av byene i Sør-Frankrike.
Halvblod
Handling
To menn konkurrerer om Mariannes gunst, men hun er bare interessert i den éne av dem, som blir utfordret til duell av den andre. Samtidig får han vite at han har blitt ruinert på grunn av en konkurs og blir tvunget til å forlate landet og forlate kvinnen som elsker ham. I det nye landet treffer han en kvinne som forelsker seg i ham. Han avviser henne først med tanke på Marianne, men til slutt besvarer han likevel hennes kjærlighet.
Globus pharyngis
Globus pharyngis (også kjent som globusfølelse, globus syndrom, eller noe utdatert – globus hystericus; ofte referert til det å ha en «klump i halsen») er den vedvarende følelsen av å ha slim, en pille eller annen form for obstruksjon i halsen uten at det er noen. Noen beskriver det som at strupehodet føles oppsvulmet/hovent. Svelging kan utføres normalt, så det er ikke et ekte tilfelle av dysfagi, men det kan være svært irriterende og ubehagelig. Man kan også føle milde til sterke bryst- og halssmerter, utmattethet/krampefølelser i halsmusklatur, og kan "høre"/føle en klikkelyd i halsen når man svelger. Følelsen av lett åndenød er også rapportert.
Halvblod
Handling
Samtidig har Marianne gitt etter for den andres oppvartning og lovet å gifte seg med ham. Når hun får et brev fra den hun egentlig elsker bryter hun det nye forholdet og reiser etter sin elskede. Når hun kommer fram innledes en tid med motstridende følelser og svartsyke.
Globus pharyngis
Årsaker
«Klump i halsen»-følelsen som preger globus pharyngis er noen ganger forårsaket av betennelse i en eller flere deler av halsen, for eksempel i strupen eller hypopharynx, eller på grunn av cricofaryngal spasme, gastroøsofageal refluks eller øsofagus dysmotilitet.
Det er kjent at globus pharyngis kan oppstå som en bivirkning av antibiotika. I noen tilfeller er årsaken ukjent, og symptomer kan tilskrives en psykogen årsak f.eks. en somatoform- eller angstlidelse. Det har blitt anerkjent som et symptom på depresjon eller stress. Symptomene responderer da godt på antidepressiv eller beroligende behandling.
Neo Digital Mindscapes
Neo Digital Mindscapes er et musikkalbum med Tore Morten Andreassen, utgitt i 2011.
Direkte Aktion
Direkte Aktion ─ «organ for revolutionær fagbevægelse og ungsocialismen» ─ ble startet den 16. november 1912 med Carl Espelid som redaktør. Senere ble bladet redigert av en komité. Bladet var organ for Norges Ungsocialistiske Forbund – NUF. Bladet hadde en klar syndikalistisk tendens. Albin Eines var med på å starte Direkte Aktion, og var redaksjonssekretær den første tiden.
Etter en uravstemning i NUF ble det besluttet at Direkte Aktion skulle overgå til Kristiania fagoppositionsgruppe, og ble fra 21. mars 1914, omgjort til «Organ for revolutionær fagbevægelse. Utgit av Kr.a. fagoppositionsgruppe». Bladet gikk fra å være et organ for ungsosialismen til å bli et organ for Fagopposisjonen av 1911, og ble redigert etter Fagopposisjonens program. Bladet fikk ikke særlig innflytelse over Fagopposisjonen. (I 1916 oppga Fagopposisjonen å ha 36 000 medlemmer, mens Direkte Aktion hadde et opplag på 3000.) Ernst Rosenvinge var ansvarlig utgiver. Augusta Aasen var ekspeditør og forretningsfører. Albert Jensen var redaktør i 1913-14. I 1914 ble han arrestert i Bergen for antimilitaristisk virksomhet, og utvist fra Norge. Etter Jensens utvisning fra Norge ble bladet igjen redigert av en komité, nå med Jensen som medarbeider. I et brev til kommanderende general anbefalte Generalstaben i 1914 at man måtte stoppe bladet på grunn av dens antimilitarisme. Myndighetene forbød gatesalg av bladet i Kristiania. Alfred Marius Nilsen, sekretær i Arbeidsmandsforbundet, var ansvarshavende i 1914-16.
Direkte Aktion fungerte som organ for Norsk Syndikalistisk Føderasjon da denne ble stiftet i 1916. Fagopposisjonen likte ikke dette, og de prøvde å overta bladet ved å flytte det til Trondheim med Alfred Madsen som redaktør. Selv om Martin Tranmæls folk hadde flertall i Fagopposisjonen, så kom de ingen vei med Direkte Aktion. Ifølge et gammelt eiendomsdokument skulle NUF ha forlagsretten til bladet, og forbundet motsatte seg at bladet betingelsesfritt ble overdratt Fagopposisjonen. Kristiania Fagoppositionsgruppe var villig til å overdra bladet til Fagopposisjonen, men knyttet som betingelse at det også for fremtiden skulle utgis i Kristiania. Styret i Fagopposusjonen kunne ikke gå med på det, idet de mente at de var ute av stand til å kontrollere de forskjellige disposisjoner som kunne bli foretatt, såvel med en forretningsmessige ledelsen av bladet som med redaksjonen og med en virksomheten redaktøren hadde som agitator. I 1913 var spørsmålet opp for første gang. Styret mente da at et slikt organ måtte ligge der styret var, men siden det i Trondheim allerede var et blad, Ny Tid, som støttet Fagopposisjonen fullt ut, og det var ikke behov for to slike blader på samme sted. Det beste var om Kristiania Fagoppositionsgruppe kunne fortsette å gi det ut. Saken ble tatt opp på flere konferanser, og Kristiania Fagoppositionsgruppe var villig til å overdra bladet, men NUF som hadde eiendomsretten til bladets navn motsatte seg dette. I lengden kunne selvsagt ikke denne situasjonen fortsette, og i juni 1918 kom det siste nummeret av Direkte Aktion.
Fagopposisjonen begynte i stedet å utgi en helt ny ukeavis, Solidaritet, «Organ for revolutionær fagbevægelse», fra juli. Bladet ble overdratt Kristiania fagoppositionsgruppe for at de skulle redigere og ekspedere det, mens Fagopposisjonen overtok det økonomiske ansvaret. Hele den gamle redaksjonsstaben, like fra redaktøren til «trykfeilsdjævelen» gikk så over til Fagopposisjonens nye organ. Solidaritet gikk inn i 1919.
Estoril Open 2023
Estoril Open 2023 var en tennisturnering på ATP-touren 2023 som fant sted i Cascais i Portugal fra 3. til 9. april 2023.
Det ble konkurrert i singel og dobbel for menn på grus.
Casper Ruud vant turneringen og tok sin tiende ATP tittel.
Seeding
Utøverne ble seedet etter plassering på ATPs verdensranking fra 20. mars 2023.
Edgar
Edgar er et mannsnavn med opprinnelse i det gammelengelske navnet Eadgar, dannet av ead, «rikdom, lykke», og gar, «sverd». Játgeirr var en norrøn form av navnet.
Fylkesvei 6058
Fylkesveg 6058 går mellom Hustad og Stavika i Hustadvika kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 232.
Sandra Sepúlveda
Sandra Milena Sepúlveda Lopera (født 3. mars 1988) er en colombiansk fotballspiller. Under Sommer-OL 2012 i London deltok hun for landet sitt der laget hennes ble utslått i gruppespillet.
John O’Hart
John O'Hart (født 1824, død 1902) var en irsk slektsforsker og forfatter. Han var utdannet fra Queen's University Belfast. Han er mest kjent for verkene Irish pedigrees; or, The origin and stem of the Irish nation, først utgitt i 1876 og siden i flere utgaver, og The Irish and Anglo-Irish landed gentry, først utgitt i 1884 og nyutgitt i 1969.
O'Hart var en irsk nasjonalist.
Store Hellstugutinden
Store Hellstugutinden er et fjell i Jotunheimen, i Lom kommune i Innlandet. Den har en høyde på 2 345 meter over havet, og er Norges 11. høyeste fjelltopp på en liste over fjell med en primærfaktor på minst 50 meter.
Store Hellstugutinden er den høyeste toppen på den syv kilometer lange Hellstuguryggen som strekker seg mellom Hellstugubrean/Vestre Memurubrean i øst og Urdadalen i vest. Toppen viser seg som en markert spiss fra flere sider og dominerer Hellstugutindan sammen med Midtre Hellstugutinden.