cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portugals herrelandslag i fotball
Mot Spania
Spania og Portugal er naboer, og Spania er større både i landområde, befolkning og triumfer på fotballbanen. De to landene var lenge underpresterende, der Portugal var bedre i 1966, 2004 og 2006, og Spania var bedre imellom og før disse årene. Spania har siden blitt et av verdens beste land med to EM-seire og en VM-seier, og i to av disse slo de ut Portugal på veien. Portugal på sin side slo ut Spania i 2004. Rivaliseringen dem imellom ser ut til å handle om kvaliteten på enkeltspillere, som Fernando Torres eller Andres Iniesta mot Pepe og Ronaldo.
Problemet er imidlertid det at enda Portugal startet med mange kamper mot Spania, har de to møttes sjelden de siste årene. Det er også verd å ta med seg at de to lagene bare har møttes 35 ganger fra 1920 til EM i 2012. I samme periode møttes Norge og Sverige 81 ganger, Norge og Finland 65 ganger og Norge og Danmark 78 ganger. Av oppgjørene mellom Spania og Portugal er åtte mesterskapskamper eller kvalifiseringskamper til mesterskap. Med sine 35 oppgjør er likevel Spania det landet Portugal har møtt flest ganger.
Portugal tapte riktignok ikke mellom 13. april 1958 og 6. september 2003, men dette var åtte kamper til sammen, og ingen av dem mesterskapskamper. Det er først i EM i 2004 at man finner det første møtet av betydning. Det endte med seier til Portugal. I 2010 møttes de igjen i VM, der Spania vant 1–0. I ettertid så det ut som om målet, scoret av David Villa, var offside. De tette og vanskelige oppgjørene landene imellom i viktige mesterskap fortsatte to år senere. Det ble uavgjort i EM i Polen og Ukraina i 2012, men Spania vant på straffesparkkonkurranse. Innimellom, den 17. november 2010, vant Portugal overbevisende 4–0 hjemme. Problemet er at Spania ikke alltid tar treningskamper alvorlig, og de ferske verdensmestrene hadde allerede tapt 1-4 mot før Portugal slo dem.
Et annet problem er at begge land har lengre tradisjon for klubbfotball enn for landslagsfotball. Spania har beveget seg ut av dette med seire i det siste, mens Portugal fortsatt ikke har prestert i mesterskap.
Mot Brasil
Brasil er tidligere koloni av Portugal, og de to snakker det samme språket om enn med vesentlige forskjeller på enkelte ord. Likevel vil det være en overdrivelse å omtale rivaliseringen som særlig stor. De har begge en forkjærlighet for enkeltspilleres ferdigheter fremfor taktikk og fotballfilosofi, og Brasil har alltid vært bedre enn Portugal, 1966 unntatt. I det siste har imidlertid rivaliseringen fått et nytt aspekt: Flere portugisiske landslagsspillere var tidligere brasilianere.
Tilhengere
Portugals tilhengere har vært knyttet til resultatene. Da Portugal gjorde det svakt på 1970- og 1980-tallet, var også oppslutnigen dårlig og pessimismen stor. Det hjalp ikke stort med Saltillo-affæren heller. Etter at U20-landslaget to ganger ble verdensmestre, ble det derimot større oppslutning, og under Scolari begynte Portugal virkelig å støtte landslaget. Siden forholdet til landslaget varierer med resultatet, er tilhengerne omtalt som «overfladiske» og klubbtilhørigheten, som domineres av de «tre store» (Benfica, Sporting og FC Porto) har ofte større tilhørighet.
Samtidig er dette ikke hele historien. I VM-kvalifiseringen til VM i 2014 var samtlige kamper nær utsolgt, med unntak av kampen mot Russland (også den mest besøkte, med 54 679 tilskuere på Estadio da Luz med plass til 65,647) og den betydningsløse kampen mot Luxembourg, som ble sett av 18 955 på Estádio Cidade de Coimbra, med plass til 30 210. Det at landslaget drar rundt om i Portugal og spiller for store folkemengder markerer i det minste at det finnes en lojalitet mot landslaget. Det gikk noe ned i begynnelsen av kvalifiseringen til EM i 2016, men tok seg opp igjen da Portugal begynte å vinne.
Nåværende tropp
Oppdatert 5. desember 2022. Portugals tropp til VM i fotball 2022 i Qatar fra 20. november 2022 til 18. desember 2022.
Andre spillere
Spillere som har vært med i landslagstroppen de siste 12 månedene.
Innovasjonsdistrikt
Innovasjonsdistrikt og forsknings- og innovasjonsdistrikt er begreper som i noen grad er brukt om områder der flere forsknings- og innovasjonsvirksomheter er samlet.
Tanken bak innovasjonsdistrikter kan være at forskningsinstitusjoner og andre kunnskapstunge virksomheter samler seg og samarbeider med gründere, inkubatorer, investorer og det offentlige. Målet beskrives noen ganger som å fremme innovasjon, kreativitet og kommersialisering av idéer og kunnskap. Større virksomheter, for eksempel universitet eller sykehus, fungerer som ankere i innovasjonsdistriktet, ved at andre aktører ønsker å plassere seg i nærheten av disse. Formålet er å utvikle attraktive bydeler, nye arbeidsplasser og innovative næringer.
I Norge ble Blindern–Gaustad-området omtalt som «Forskningsbyen» fra 1950-årene da universitetet bygget ut sin tilstedeværelse på Blindern mens flere tekniske institutter etablerte seg på Gaudstadjordene. Flere av forskningsvirksomhetene i området etablerte i 2019 foreningen Oslo Science City, som skal fremme området som et «innovasjonsdistrikt».
Thyra (bille)
Thyra er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Innovasjonsdistrikt
Etablering av innovasjonsdistrikt
Å etablere internasjonalt anerkjente innovasjonsdistrikt er ressurskrevende. I tillegg til direkte tilskudd, kan ressurser tilgjengeliggjøres gjennom det som betegnes som fusjonering. Her samler satsingen relevante og overlappende ansvarsområder hos aktørene med tilhørende ressurser og tar ut stordriftsfordelene. Alternativt kan aktørene oppnå mål ved å gjøre satsingens strategi og tiltak om til sine egne, gjennom ratifisering. For å oppnå dette organiseres relevante aktører vanligvis i et nettverkssamarbeid.
Thyra (bille)
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) er planteetere som lever på trær og busker i skog.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika.
Rosa Lindstedt
Rosa Lindstedt (født 24. januar 1988) er en finsk kvinnelig ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 2010 i Vancouver.
Lindstedt vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 2010 i Vancouver. Hun var med på Finlands kvinnelandslag i ishockey som kom på tredjeplass etter å ha beseiret Sverige med 3-2 i bronsefinalen. Hun spilte på Finlands lag under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun tok bronse.
Kviteseid gamle kirke
Byggverket er i stein og har omtrent 200 sitteplasser i alt med skip og galleri. Kirken er bygd i romansk stil. Datering til 1260 er gjort etter dendrokronologisk analyse av årringer i trekonstruksjoner i kirken. Tidligere har man, ut fra stilanalyse etc. datert kirken til 1100-tallet.
Flere tidligere prester er begravet under kirkegulvet; bl.a. er prosten Peder Povelsson Paus (1590–1653), som var sogneprest i Kviteseid 1633–1653, begravet øverst i koret. I drøyt to århundrer fra 1653 hang det et latinsk dikt i kirken til minne om herr Peder skrevet av sønnen Povel Pedersson Paus. Originalen er nå i Nasjonalbibliotekets håndskriftsamling.
Bostøtte
Bostøtte er en norsk, statlig støtteordning der formålet er å hjelpe husstander med lav inntekt og som sliter med å betjene boutgiftene sine, til å etablere seg og bli boende i en god bolig.
Ordningen er behovsprøvd, slik at det er forholdet mellom husstandens inntekter og boutgifter som avgjør om det blir gitt bostøtte. Alle som har fylt 18 år, kan søke, bortsett fra studenter uten barn og personer i førstegangs-/siviltjeneste. Studenter uten barn kan søke dersom de studerer som et ledd i et offentlig program for arbeidskvalifisering.
Det er Husbanken som sammen med kommunene administrerer bostøtteordningen.
Normann
Normann kan vise til:
«Johannes»
Tremastet skonnert «Johannes» var bygget av stål i den danske byen Rønne, Bornholm i 1902. Den ble innkjøpt til Norge av Abrahamsen og Sommerfeldt i Porsgrunn i 1918 bare ett år etter den fikk innsatt en hjelpemotor. Den ble senere solgt tilbake til Danmark i 1921, deretter til Mariehamn, Åland.
Lunheim
Lunheim er en bydel i Tromsø. Den ligger på fastlandssiden, mellom Kroken og Tomasjord. Lunheim hører til tettstedet Tromsdalen, som i sin tur er en del av byen Tromsø. Området har en blandet bebyggelse av eneboliger og rekkehus. I området er også noen mindre bedrifter og offentlige kontorer.
«Johannes»
Denne danskbygde skonnerten var en typisk representant for de danske tremastede skonnerter i den første halvdel av 1900-tallet med den danske betegnelsen «tremastet bramsejlskonnert» med tre mersseil på fokkemasten, undertoppseil og overtoppseil samt den tredje og siste øverst som kaltes «bramseil».
Motorola 68000-serien
Motorola 68000-serien (også kjent som 680x0, m68000, 68000, m68k, 68k og 68K) var en familie av CISC mikroprosessorer som ble produsert av det amerikanske flernasjonale selskapet Motorola. Den første mikroprosessoren i denne familien var Motorola 68000, som ble lansert i 1979. Motorola 68000-serien var etterfølgeren til Motorola 6800-serien, som var 8-biter CISC mikroprosessorer. Og liksom 6800-seriens fremste konkurrent var 8-biter mikroprosessoren Intel 8080, og dens derivat Zilog Z80, slik var også Intels senere mikroprosessorer hovedkonkurrenten til 68000-serien.
Intels mikroprosessor Intel 8086, som ble lansert i 1979, var 16-biter og ble brukt i den opprinnelige IBM Personal Computer i 1981. Gjennom lanseringen av Intel 80386 i 1985 ble x86-serien 32-biter. Motorola 68000-serien på sin side var 32-biter fra starten av, og hadde derfor tidlig et teknologisk fortrinn fremfor x86-serien. Motorola 68000-serien ble kjent for sin bruk i Apple Macintosh i 1984. Den ble mye brukt i Commodore Internationals Amiga, Sinclair QL, Atari ST, WeatherStar, Sega Mega Drive og andre personlige datamaskiner. Motorola 68000-serien ble mye brukt i UNIX-baserte arbeidsstasjoner og tjenere på 1980- og 1990-tallet, og ble også brukt i kalkulatorer, personlige digitale assistenter og romfergenes kontrollsystemer.
Den 2. oktober 1991 dannet Apple, IBM og Motorola den såkalte AIM-alliansen. Formålet med denne forretningsalliansen var å skape en ny industristandard som var basert på RISC-mikroprosessoren PowerPC, og å opprette nye standarder for en ny generasjon datamaskiner, i form av PowerPC Reference Platform (PReP) og Common Hardware Reference Platform (CHRP). Samme år begynte Apple å fase ut 68000-serien i Macintosh, til fordel for PowerPC. I 2004 sluttet Motorola å produsere sine egne mikroprosessorer, og overlot dette arbeidet til Freescale Semiconductor. Motorola ble nedlagt i 2011. Den 10. januar 2006 gikk Apple over til å bruke 64-biter mikroprosessoren Intel Core 2 i sine modeller av iMac. Også senere modeller av Macintosh benytter 64-biter Intelprosessorer, og AIM-alliansen er derfor død. Det er heller ingen personlige datamaskiner som benytter Motorola 68000-serien i dag.
Freescale Semiconductor og NXP Semiconductors har imidlertid fortsatt å produsere mikrokontrollere som er basert på 68000-arkitekturen. De blir brukt i innbakte systemer i blant annet kommunikasjonsutstyr og styringssystemer for biler.
Bakgrunn
Motorola 68000-serien vokste frem av prosjektet Motorola Advanced Computer System on Silicon (MACSS) som startet i 1973. Målet var å skape en ny CISC-arkitektur uten bakoverkompatibilitet, som skulle sameksistere med den daværende 8-biter Motorola 6800-serien og ikke være en kompatibel etterfølger til den. Motorola 68000 beholdt likevel kompatibiliteten med bussprotokollen til 6800 for å støtte eldre periferienheter. Dette er grunnen til at det ble laget avarter med en 8-biter databuss i form av Motorola 68EC000, Motorola 68HC000 og Motorola 68008.
I hovedsak fokuserte likevel arkitektene av 68000-serien på fremtiden, og på fremoverkompatibilitet. Motorola 68000-serien var fra starten av en 32-biter datamaskinarkitektur, med et 32-biter instruksjonssett og 8 stk 32-biter generelle prosessorregistere. Arkitekturen var påvirket av samtidens minidatamaskiner, slik som PDP-11 og VAX, og den hadde på samme måte en mikrokode. Den første mikroprosessoren i denne serien, Motorola 68000, ble lansert i 1979.
På 1970-tallet var det et kappløp, blant produsenter av 8-biter mikroprosessorer, om å bli den første til å introdusere en ny 16-biter generasjon. Først ute var National Semiconductor, med lanseringen av IMP-16 i 1973 og National Semiconductor PACE i 1975. Deretter kom Intel Corporation med lanseringen av 16-biter mikroprosessoren Intel 8086 i 1979.
Intel 8086 ble brukt i den opprinnelige IBM Personal Computer i 1981, og skapte en mikroprosessorfamilie som vokste raskt i popularitet. Gjennom 8-biter mikroprosessorene Intel 8008, Intel 8080 og Intel 8085 var Intel allerede en betydelig aktør i markedet. De konkurrerte med Motorolas 6800-serie, sammen med klonen Zilog Z80 fra Zilog, som var en etterligning av Intel 8080. På samme måte innledet Intel 8086 den nye x86-familien, som skulle bli hovedkonkurrenten til Motorola 68000-serien.
UNIX arbeidsstasjoner
Motorola 68000-serien var teknologisk overlegen, og ble mye brukt i UNIX-baserte arbeidsstasjoner og tjenere på 1980- og 1990-tallet. I mai 1982 ble Motorola 68000 tatt i bruk på Sun-1, som var den første arbeidsstasjonen fra Sun Microsystems. Den kjørte operativsystemet SunOS 0.9. Hovedkortet var basert på et design som ble laget av ingeniøren Andy Bechtolsheim mens han var student ved Stanford University, og som var blitt finansiert av Defense Advanced Research Projects Agency (DARPA). I november 1983 ble Sun-2 lansert, med en Motorola 68010 mikroprosessor og med operativsystemet SunOS 1.0 som var basert på 4.1BSD. Den 9. september 1985 fulgte deretter arbeidsstasjonen Sun-3, med en Motorola 68020 mikroprosessor og SunOS 2.0.
Silicon Graphics lanserte arbeidsstasjoner med Unix-varianten IRIX, som var spesialisert for animasjoner, 3D-modeller og simuleringer. I 1984 lanserte Silicon Graphics de grafiske terminalene SGI IRIS 1000 og 1200, som benyttet en variant av hovedkortet til Sun Microsystems. Disse modellene benyttet en 8 MHz Motorola 68000 mikroprosessor, mens modellene SGI IRIS 1400 og 1500 benyttet en 10 MHz Motorola 68000. I august 1985 kom deretter SGI IRIS 2000-serien (2000/2200/2300/2400/2500) som benyttet Motorola 68010 og 68020 mikroprosessorer, og høydepunktet på bruken av Motorola 68000-serien ble nådd med IRIS 3000-modellene. I november 1989 ble disse modellene offisielt satt ut av produksjon, med omkring 3500 leverte datamaskiner.
I Norge var selskapet Indata en produsent av mikrodatamaskiner bygd omkring Motorola 68000-familien. Selskapet ble stiftet i 1983 og hadde lokaler i Nydalen i Oslo. Modellene IN4000 og IN4200 (fra 1986) kjørte UNIX, og det norske programmeringsspråket Simula var tilgjengelig for IN4200. Selskapet var virksomt frem til 1987.
Personlige datamaskiner
De ovennevnte systemer var kostbare. De var beregnet på universiteter, banker, finansinstitusjoner, forsvaret, sykehus og andre store organisasjoner; de var ikke ment for privat hjemmebruk.
Yangban
Yangban (hangul:, hanja: , romanisering: yangban, revidert romanisering: yangban) var tittelen til medlemmene av den herskende klassen, eller adelen, i Joseon-Korea. Yangbanene var jordeiende eller jordløse, kongetro aristokrater som fulgte den konfucianske tanken om «den lærde embedsmann». I praksis fungerte yangbanene som kongens utsendinger og byråkrater i jordbrukssamfunnet.
Tittelen gikk ikke i arv slik som hos adelen i Europa og Japan, men ble tildelt de som bestod en eksamen i borgertjeneste, konfutsianisme og historie kalt gwageo. I teorien kunne enhver, bortsett fra tjenere og barn av konkubiner, ta eksamenene, men i praksis var det bare overklassen som hadde ressurser til dette. Tittelen ble offisielt avskaffet idet Japans kolonisering av Korea begynte.
Nhu Diep
Nhu Diep (født 27. januar 1978) er en vietnamesisk-norsk billedkunstner, illustratør, grafisk designer og forfatter.
Nhu Diep er fra Vietnam og utdannet innen visuell kommunikasjon og illustrasjon. Hun debuterte som bildebokforfatter med småbarnsbøkene om Lille Ting i 2010. Hun har i tillegg skrevet poesi for barn og kortprosa for voksne. I 2023 utkom Ild, tenner, vann, tunge, som handler om forfatterens egen familiehistorie. Nhu Diep har dessuten vært redaktør for familiemagasinet Barn i Byen, samt vært skribent for diverse aviser og magasiner. Hun har også bidratt med utsmykninger til Litteraturhuset i Bergen, som åpnet 2013. Hun underviser dessuten ved Høyskolen Kristiania.
I 2023 ga hun ut sin første voksenroman, som NRKs anmelder kalte «Ein modig og god debutroman». Boken bygger på forfatterens egen livshistorie; hun kom til Norge som spebarn, sammen med sin familie som var båtflyktninger fra Vietnam.
Nhu Diep bor i Bergen.
Chi Rong
Chi Rong (født 26. juli 1976) er en kinesisk sandvolleyballspiller.
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor hun ble nummer 9.
Nordlig sjøelefant
Nordlig sjøelefant (Mirounga angustirostris) er en av to arter med sjøelefanter (Mirounga) i selfamilien (Phocidae). Den andre er sørlig sjøelefant.
Beskrivelse
Elefantselene fikk sitt navn fra sin store størrelse og fra de mannlige individenes store snabel, som brukes til å lage et ekstraordinært høyt og brakende rop, spesielt i paringstiden. Det er stor forskjell i størrelse: hanner (okser) kan nå fem meter i lengde, mye større enn hunnene (kuer), som i gjennomsnitt er om lag tre meter. Sørlig elefantsel er større enn den nordlige, som kan bli 5 m lang. Oksene kan veie opp mot 2 300 kg, mens kuer i gjennomsnitt veier cirka 640 kg.
Atferd
Den nordlige elefantselen lever på et bredt spekter av over 30 fisk- og blekksprutarter, men også slimåler, helhodefisker og små haier. Denne arten dykker på store havdyp når den leter etter mat, vanligvis mellom 300 og 800 m. Hanner kan dykke så dypt som 1500 m. Et gjennomsnittdykk er rundt 20 minutter for hannene, men mindre for hunnene, og det kreves om lag tre minutter på overflaten mellom hvert dykk. Vanligvis er denne arten observert enkeltvis i sitt normale miljø, men på land kan det være tusenvis i hvert harem. Nordlig elefantsel, særlig unger, blir jaktet på av hvithai og noen ganger også av spekkhoggere. På somrene må elefantselen gjennomgå en kritisk forvandling som varer ca. en måned, der de mister mye av sin pels og hud. De bruker denne tiden på strendene for å bevare kroppens varmetap mens de venter på at den nye pelsen skal vokse ut. I løpet av denne tiden kan elefantselen observeres på en rekke steder på California-kysten, for eksempel Nuevo State Park og Point Reyes National. Observatører må ha tillatelse og være svært forsiktige. Elefantselene har ingen interesse i å angripe mennesker, så lenge man ikke blir for nærgående.
I paringstiden slåss oksene om retten til å formere seg. Suksessfulle okser kan ha et harem med opptil 50 hunner.
Fylogeni
Kladogrammet over viser slektskapet mellom de eksisterende artene i selfamilien.
Historie og status
Fra 1700-tallet ble nordlig elefantsel jaktet mye og ble nesten drevet til utryddelse. Jakten fortsatte helt til slutten av 1900-tallet. Den ble jaktet for den dyrebare oljen som lages av spekket, og populasjonen falt til cirka 100 dyr. Disse overlevde på Guadaloupe. Denne kolonien ble innvilget beskyttelse av den meksikanske regjeringen. Siden tidlig på 2000-tallet har de blitt beskyttet av loven i både Mexico og i USA. Den amerikanske beskyttelsen ble styrket etter at arten ble plassert på Protection Act, og tallene har nå gjenopprettet seg til over 100000 dyr.
Likevel er det en genetisk flaskehals i den eksisterende befolkningen, noe som kan gjøre den mer mottagelig for sykdom og forurensning. I California fortsetter arten å vokse med rundt 25 prosent per år, og nye kolonier blir etablert. Men tallene kan være negativt påvirket av El Niño-hendelser og resulterende værforhold. El Niño i 1997/98 kan ha forårsaket tap av om lag 80 prosent av årets unger. For tiden er nordlig elefantsel beskyttet under Federal Marines lov om pattedyr og under lovene i California, og har en fullt beskyttet status.
Bestandene i Rookery i California har eksplodert i løpet av det siste halve århundre. I año Nuevo State Park, for eksempel, var det ingen individer observert inntil 1950-tallet; første unge ble født tidlig på 1960-tallet. Foreløpig er tusenvis av kalver født hvert år på año nuevo, både på øya og fastlandet. Veksten i områdene i nærheten av San Simeon har vist seg å være enda mer spektakulær, og det var ingen dyr der før 1990.
Justin Bartha
Justin Lee Bartha (født 21. juli 1978) er en amerikansk skuespiller, best kjent for rollen som Riley Poole i National Treasure. Bartha spiller også rollen som Doug Billings i The Hangover.
ISO 3166-2:UA
ISO 3166-2:UA er Ukrainas del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Orginazation for Standardization (ISO), som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
For Ukraina er det definert koder for 24 oblaster, 1 republikk og 2 byer. Byene har spesialstatus på linje nivå med oblastene.
Hver kode består av to deler, atskilt av en bindestrek. Første del er UA, ISO 3166-1 alfa-2-koden for Ukraina. Andre del er to sifre.
Hampstead undergrunnsstasjon
Stasjonen ble åpnet den 22. juni 1907 av Charing Cross, Euston & Hampstead Railway. Beliggenheten ved veikrysset Heath Street og Hampstead High Street førte til navneforslaget Heath Street for stasjonen, og dette navnet er fortsatt synlig i den opprinnelige flisleggingen ved plattformene. Hampstead undergrunnsstasjon ligger under en bratt bakke, og plattformene ligger lenger under jorden enn ved noen annen undergrunnsstasjon i London; 58,5 meter under bakkenivå. Dette medfører også den dypeste heissjakten på nettverket, og en spiraltrapp på 320 trinn. Trappen skal kun brukes i nødtilfeller.
Nord for stasjonen (mot Golders Green) ligger den uferdige stasjonen North End eller Bull & Bush. Hampstead Heath stasjon på North London-linjen ligger 10-15 minutters gange unna.
Storumans folkhögskola
Storumans Folkhögskola ligger i Södra Lappland og har Västerbottens läns landsting som eier. Mange av skolens spesialkurs har tilknytning til naturen og fjellene. Dette speiles også i de allmenne kursene der noen har en klar uteprofil.
Skolen ble opprettet i 1959. I dag arbeider cirka 30 personer ved skolen. Omtrent 180 elever studerer årlig ved hovedskolen i Storuman, filialen Skidhemmet i Tärnaby og som fjernelever fra ulike deler av verden.
Fem fine fyrer i farta
Fem fine fyrer i farta er et musikkalbum med Joe Bjørnars, utgitt i 2001. Dette er bandets debutalbum.
Songs of the Land
Songs of the Land er comebackalbumet til Bill Booth etter en pause som artist. Albumet ble utgitt i 2006 og er en hyllest til Norge.
Kristen Arnesen
Kristen Arnesen (født 29. mars 1918 i Kyrkjebø, død 28. desember 2005), var en norsk lege og professor i patologi. Arnesen ble cand.med. i 1947 og tok sin doktorgrad i 1956 på en avhandling om leukemi hos mus.
Arnesen var første overlege i patologi ved det skandinavisk-finansierte National Medical Center i Korea fra 1958 til 1960. Han ble dosent ved Universitetet i Oslo i 1961 og var professor i patologi ved Universitetet i Oslo fra 1963 til 1988. Han var formann i Det norske medicinske Selskab fra 1971 til 1974 og medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1974. Arnesen var også styreformann i Kreftforeningen.
I 1988 ble han utnevnt til ridder 1. klasse av St. Olavs Orden for fortjeneste innen medisinsk forskning. Han var æresdoktor ved Norges Veterinærhøgskole og æresmedlem av Den norske patologforening.
Paciano Basilio Aniceto
Paciano Basilio Aniceto (født 11. mars 1937 i Santa Ana i Pampanga på Filippinene) er emeritert katolsk erkebiskop av San Fernando på Filippinene.
Prest
Paciano Basilio Aniceto mottok prestevielsens saktament den 23. desember 1962 for erkebispedømmet San Fernando.
Hjelpebiskop i Tuguegarao
Pave Johannes Paul II utnevnte ham den 7. april 1979 til hjelpebiskop i Tuguegarao og titulærbiskop av Tlos. Han ble bispeviet av paven personlig den 27. mai samme år; medkonsekrerende var kurieerkebiskopene Duraisamy Simon Lourdusamy og Eduardo Martínez Somalo.
Biskop av Iba
Den 20. august 1983 ble han utnevnt til biskop av Iba.
Erkebiskop av San Fernando
Den 31. januar 1989 ble han utnevnt til erkebiskop av San Fernando.
Pave Frans innvilget hans aldersbetingede avskjedssøknad den 25. juli 2014.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Norvegia-ekspedisjonene
Norvegia-ekspedisjonene betegner fire norske antarktisekspedisjoner som ble gjennomført i perioden 1927–1931. Ekspedisjonene ble primært sendt for å utforske hvalforekomster i Sørishavet, og var finansiert av hvalfangstpioneren Lars Christensen. Ekspedisjonene annekterte også flere områder for Norge, blant annet Bouvetøya i 1927 og Peter I Øy i 1929, og oppdaget flere til da ukjente landområder.
Ekspedisjonene benyttet det ombygde selfangstskipet «Norvegia», som har gitt navn til ekspedisjonene. De to siste ekspedisjonene benyttet også fly for rekognosering. Norvegia-ekspedisjonene ble videreført gjennom Thorshavn-ekspedisjonene, også finansiert av Christensen.
Den første Norvegia-ekspedisjonen
Den første Norvegia-ekspedisjonen (1927/28) ble ledet av kaptein Harald Horntvedt og gjorde undersøkelser ved Sør-Georgia og på Bouvetøya. 1. desember 1927 gikk ekspedisjonen i land på Bouvetøya, den første dokumenterte ilandstigningen på øya noensinne. Det norske flagget ble plantet i bakken og øya erklært for norsk territorium. Ekspedisjonen foretok vitenskapelige observasjoner og kartlegging, og i havet rundt øya ble det foretatt oseanografiske observasjoner. En liten hytte ble bygd på et av de få ilandstigningsstedene og ble navngitt Ny Sandefjord.
Stavanger stiftamt
Eneveldskongen Frederik III innførte den 1. februar 1662 en administrativ inndeling av Danmark-Norge med amt og amtsmenn i Norge til erstatning for len som inntil da var styrt av adelen. Riksdelen Norge ble delt inn i 11 amt, hvorav fire ble såkalte stiftamt, som var de gamle hovedlen som også var bispedømmer. De fire var Akershus, Bergenhus, Trondhjems stiftamt og Stavanger stiftamt med Stavanger som stiftstad.
Norvegia-ekspedisjonene
Den første Norvegia-ekspedisjonen
I planene inngikk det også å nå frem til Enderby Land og utforske området videre mot Weddellhavet. Dette måtte imidlertid oppgis.
Sørøykjempemoa
Sørøykjempemoa (Dinornis robustus) var den fysisk største av moafuglene (Dinornithiformes) på New Zealand, og den var endemisk for Sørøya. Arten er én av to arter i slekten Dinornis, som videre inngår i kjempemoafamilien (Dinornithidae). Sørøykjempemoaen var utryddet lenge før James Cook kom til øyene i 1769. Ifølge Hume (2017) ble den trolig utryddet av maoriene i tidsrommet 1350–1450.
Biologi
Moaer var superlative fugler, og sørøykjempemoaen var den største av dem alle. Voksne hunner var opptil 2 meter høye på ryggen, og de kunne beite på løvverk opptil 3,6 meter fra bakken, noe som gjør den til den høyeste fuglearten som er kjent. Sørøykjempemoaen var fysisk større enn nordøykjempemoaen (D. novaezealandiae). Hunnene var 1–2 ganger større enn hannene. Hannene veide 34–85 kg og ble opp til 240 cm høye, mens hunnene veide 76–249 kg og kunne bli opp til 360 cm høye. Arten hadde en relativt slank kropp og et relativt lite, men bredt hode med et robust buet nebb.
Norvegia-ekspedisjonene
Den første Norvegia-ekspedisjonen
Det ble foretatt meteorologiske og oseanografiske undersøkelser av cand.mag Ditlef Rustad og amanuensis Håkon Mosby, samt vitenskapelig arbeid over krill, den viktigste hvalføden, av zoologen dr. Ola Olstad. Geologiske undersøkelser ble foretatt av Olaf Holtedahl.
Foveocrotaphus
Foveocrotaphus er en slekt av biller i familiegruppen løpebiller.
Stavanger stiftamt
Allerede i 1670 foreslo stattholder Ulrik Frederik Gyldenløve at den relativt nye byen Christiansand skulle være stiftstad i stedet for Stavanger, og stiftet skulle foruten hovedamtet Christiansand (Agdesiden), bestå av de underliggende amtene Stavanger og Bratsberg. Den 4. oktober 1671 ble Ove Juel utnevnt til stiftsbefalingsmann for "Christianssand eller Agdersidens hovedamt". Han var fra 1669 visestattholder i Norge og som sådan bodde han på Akershus i Norge. I 1676 ble han visekansler i det danske kanselli, og fikk Jens Toller Rosenheim som stedfortreder. Jens Rosenheim, som var en kjent jurist og sønn av borgermesteren i Christiania, Nils Nilsen Toller, og var utnevnt til amtmann i Lister amt. Han skulle "tillige i Ove Juels fravær, dog under hans direktion og efter foregående kommunikation, om noget vigtigt kunde forefalde, have indseende med Christiansands stifts hovedamt". Rosenheim ble imidlertid opptatt med utkast til den nye norske lov, og det eksisterer ingen embetsbrev fra hverken Juel eller Rosenheim.
Sørøykjempemoa
Biologi
Sørøykjempemoaen var vidt utbredt over alle vegeterte habitater, fra kystdyner til innlands buskskog, skoger og subalpine urtemarker og gressletter på Sørøya og på D'Urville Island. Begge artene i slekten Dinornis hadde lengre og kraftigere halser enn de andre moaartene, med sine tre ekstra ryggvirvler. Disse artene utviser også større forskjell i størrelse mellom hunner og hanner enn noen annen fugleart.
Foveocrotaphus
Utseende
En middelsstor (ca. 17 millimeter), avlang, blank, mørkt brunrød løpebille. Hodet er stort og bredt, firkantet, med en skarpt avgrenset, U-formet grop i midten foran. Fasettøynene er nokså små, rundet utståemde, det er lange tinninger bak dem. Kjevene (mandiblene) er nokså store og kraftige, glatte uten tenner. Antennene er litt lengre enn hode + pronotum. Pronotum er forholdsvis lite, trapesformet med noe innsvungen kant og skarpe bakhjørner. Dekkvingene er jevnbrede med dype punktstriper. Beina er forholdsvis lange og tynne.
Utbredelse og økologi
Slekten er kjent fra Myanmar. Det eneste kjente eksemplaret ble samlet inn i 1250 meters høyde i den nordlige delen av landet.
Xiong Zi
Xiong Zi (født 8. november 1976) er en kinesisk sandvolleyballspiller.
Sørøykjempemoa
Inndeling
Inndelingen følger Worthy & Scofield (2012).
Xiong Zi
Hun representerte Kina under Sommer-OL 2000 i Sydney, hvor hun ble nummer 9.
Sørøykjempemoa
Slektskap
Kladogrammet under følger Bunce et al. (2009).
Kazuki Yoshinaga
Kazuki Yoshinaga (født 21. september 1995) er en japansk kortbaneløper.
Han representerte Japan under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble utslått i kvartfinalen på 1000 meter.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble han utslått i heatene på 1000 meter.
Norvegia-ekspedisjonene
Den andre Norvegia-ekspedisjonen
Ekspedisjonen hadde også til hensikt å etablere en bemannet meteorologisk radiostasjon på Bouvetøya, men fant ikke noe egnet sted. Hytta som ble satt opp året i forveien var borte og ekspedisjonen satte opp to nye hytter, en på Kapp Circoncision og en på Larsøya.
Den tredje Norvegia-ekspedisjonen
Den tredje Norvegia-ekspedisjonen (1929/30) ble ledet av Hjalmar Riiser-Larsen, og Nils Larsen var også denne gang kaptein på «Norvegia». Hovedmålet med ekspedisjonen var å gjennomføre den mislykkede planen fra det første Norvegia-ekspedisjonen med å nå frem til Enderby Land på det antarktiske kontinentet og utforske områdene videre til Weddellhavet. Det skulle også forsøkes å nå inn til land, dersom forholdene gjorde det mulig. Det skulle også gjennomføres oseanografiske og meteorologiske undersøkelser.
Flygerne Riiser-Larsen og Finn Lützow-Holm benyttet fly til å rekognosere, kartlegge og fotografere. Dette var første gang en antarktisk ekspedisjon brukte fly til vitenskapelige formål. Bouvetøya ble kartlagt og fotografert fra lufta, og også denne gangen ble det satt opp to depothytter på øya, en på Kapp Circoncision og en mindre på Larsøya.
Etter å ha besøkt Bouvetøya, gikk turen videre mot det antarktiske kontinentet. 22. desember 1929 landet Riiser-Larsen og Lützow-Holm på Enderby Land og plantet det norske flagget. Senere ble vestkysten av Enderby Land kartlagt, og Kronprins Olav Kyst og Kronprinsesse Märtha Kyst ble oppdaget og kartlagt.
Pakkisens sesongmessige variasjoner under innflytelse av strøm og vind ble observert. Det ble også tatt vannprøver og planktonprøver, samt kartlagt nye hvalfelt.
Ekspedisjonen er dokumentert gjennom filmen Mot ukjent land. Norvegia-ekspedisjonen 1929/30.
Den fjerde Norvegia-ekspedisjonen
Den fjerde Norvegia-ekspedisjonen (1930/31) ble fra starten ledet av Gunnar Isachsen, med Nils Larsen som kaptein. Det ble først foretatt en reise rundt hele kontinentet med formål å kartlegge hvalforekomster og foreta oseanografiske, meteorologiske og biologiske undersøkelser. Det ble også lett etter Trulsøya, Nimrodøyene og Doghertyøya som tidligere var blitt rapportert observert, men resultatløs leting ledet til konklusjonen at de må ha vært isfjell.
Fra februar 1931 overtok Hjalmar Riiser-Larsen ledelsen av ekspedisjonen, som inkluderte ytterligere rekognosering og kartlegging fra fly. Den 17. februar 1931 ble Prinsesse Ragnhild Kyst annektert.
«Dagmar»
«Dagmar» var en norskbygd skonnert fra Sandefjord, 1874 kontrahert av Thor Jacobsen Næss, Sandefjord. Den ble solgt til J. Johannesen Trolsaas, Sandefjord i 1881, deretter til E. Larsen, Sandefjord i 1883.
Seilskuten hadde vært eid av flere rederier gjennom sin virketid som fraktfartøy. I 1886 ble skipet solgt for første gang utenfor sitt hjemsted til T.F. Linna, Langesund, i 1888 til M. Øhre, Tønsberg, i 1889 til C. Andersen, Horten, i 1891 til C.A. Larsen, Haugesund som førte det selv til Drammen og senere til Svelvik i 1895 og 1897. M. Larsen, Berger, kjøpte skonnerten i 1908, og i 1909 solgt den til Jacob Chr. Dyrdahl, Berger. Den ble i slutten oppkjøpt av Ole Marthisen og N. Jacobsen som førte den til Narvik i Nord-Norge i 1911.
I 1924 ble den solgt som lekter.
Østerrike under Vinter-OL 1994
Østerrike under Vinter-OL 1994. Åtti sportsutøvere, sekstifem menn og femten kvinner fra Østerrike deltok i ti sporter, aking, alpint, bobsleigh, freestyle, langrenn, skihopping, kombinert, hurtigløp på skøyter, skiskyting og ishockey under Vinter-OL 1994 i Lillehammer i Norge. Østerrike kom på niendeplass med to gull- tre sølv- og fire bronsemedaljer. Alpinisten Anita Wachter var Østerrikes flaggbærer under åpningsseremonien.
Trinidad og Tobago under Vinter-OL 2002
Trinidad og Tobago under Vinter-OL 2002. Tre mannlige sportsutøvere fra Trinidad og Tobago deltok i bobsleigh under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City i USA. Trinidad og Tobago, som deltok for tredje gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 37.-plass i toerbob.
Det Konservative Folkepartis Kvindeudvalg
Det Konservative Folkepartis Kvindeudvalg (DKFK) er en konservativ, politisk kvinneorganisasjon i Danmark. Den er en selvstendig sideorganisasjon av Det Konservative Folkeparti på lik linje med Konservativ Ungdom og Konservative Studerende, og har også representasjon på de ulike nivåene i moderpartiet.
At kvinner fikk stemmerett ved riksdagsvalget 1915 ble foranledningen til at Danske Kvinders Konservative Forening (DKKF) ble opprettet i København i 1914 med Anna Johanne Frydensberg som formann. Blant grunnleggerne var Mathilde Malling Hauschultz. Dette var Danmarks første partipolitiske kvinneorganisasjon og var tenkt å være en landsdekkende organisasjon, men allerede i 1915 ble den en avdeling av Den Konservative Vælgerforening for København og Frederiksberg.
I 1936 ble Det Konservative Folkepartis Kvindeudvalg opprettet som landsdekkende organisasjon. Lisbet Hindsgaul var DKFKs første formann 1936–1961 og bygde ut organisasjonen til å bli den relativt største og mest stabile partipolitiske kvinneorganisasjonen i landet. I 1960-årene ble de andre partienes kvinneorganisasjoner nedlagt i tur og orden, men DKFK har bestått frem til i dag. I dag foregår dog kvinners politiske aktivitet i all hovedsak direkte i moderpartiet.
DKFK er medlem av det tverrpolitiske Kvinderådet.
The Sentimental Lady
Handling
Men Aulsten, Sr. planlegger å drive hele selskapet deres til konkurs, samtidig som han selv skal sitte igjen med pengene.
Linda A. Morabito
Linda A. Morabito, også kjent som Linda Kelly, Linda Hyder og Linda Morabito-Meyer, (født 21. november 1953 i Vancouver) er en amerikansk astronom som oppdaget vulkansk aktivitet på Io, en av Jupiters måner, den 9. mars 1979 ved NASAs Jet Propulsion Laboratory.
Sachsen-Weimar
Sachsen-Weimar var et hertugdømme i Thüringen, Tyskland. Hovedstaden var Weimar.
Historie
I det 15. århundre var store områder av det som nå utgjør Thüringen i Wettindynastiets (kurfyrster av Sachsen) hender. I 1485 ble Wettindynastiets landområder delt. Landområdene i Thüringen gikk til Ernst av Sachsens etterkommere. Ernsts etterkommere dannet den såkalte ernestinske linjen av Wettindynastiet. Disse fikk tittelen kurfyrste. Etter at Johann Fredrik I av Sachsen i 1547 ble fratatt tittelen kurfyrste etter nederlaget mot Karl V av Det tysk-romerske rike fikk han lov til å beholde noe land i Thüringen. I 1572 ble de ernestinske landområdene delt mellom Johann Fredriks sønner. Områdene ble til Sachsen-Weimar og Sachsen-Gotha.
I de neste tre århundrene ble hertugdømmene splittet opp gang på gang dersom hertugen hadde flere sønner. De ble samlet igjen når en hertug døde uten arvinger; da overtok de andre hertugdømmene dem. Tross alt dette var innehaverne av hertugdømmene innenfor den ernestinske linjen av Wettindynastiet. Sachsen-Weimar vokste og minket flere ganger. Hertugdømmene i Thüringen hadde i denne tiden ulogiske grenser og landområdene til et hertugdømme var ofte spredt. I 1741 arvet Ernst August I av Sachsen-Weimar hertugdømmet Sachsen-Eisenach. Ernst August II som overtok i 1748, døde i 1758 og sønnen Karl August ble hertug med moren Anna Amalia som regent. Regentskapet til Anna Amalia og det senere styret til Karl August dannet et toppunkt for Sachsen-Weimars historie. Begge var ivrige kunst og litteratur-elskere, og de fikk ledende tyske vitenskapsmenn, som Goethe, Schiller og Herder til hoffet. De gjorde Weimar til et viktig kulturelt sentrum.
Karl August valgte å stå ved Preussens side under Den tredje koalisjon-krigen mot Frankrike. Han tapte slaget ved Jena. Dermed ble han nødt til å bli med i Rhinforbundet i 1806. I 1809 ble Sachsen-Weimar og Sachsen-Eisenach, som tidligere bare hadde vært samlet ved at de hadde samme fyrste, ett rike som hertugdømmet Sachsen-Weimar-Eisenach.
Hertuger av Sachsen-Weimar
Sammenslått med Sachsen-Eisenach for å danne Sachsen-Weimar-Eisenach.
Nora (1923)
Et dukkehjem (tysk: ) er et tysk stumfilmdrama fra 1923. Det var debutfilmen til regissør Berthold Viertel. Manuset ble skrevet av Georg Fröschel og Viertel, etter Henrik Ibsens skuespill Et dukkehjem fra 1879. Filmen Nora ble produsert i 1922 og gikk igjennom filmsensuren 5. januar 1923.
Handling
Sakfører Krogstadt, som vet om vekselforfalskningen, begynner å sette Nora under press. I frykt for at han kunne fortelle Torvald om hennes moralske avvik, beretter Nora selv om feilsteget for ham. Han har i mellomtiden blitt frisk. Torvald, et dydsmønster, tilgir henne ikke denne misgjerningen, selv om Nora begikk den for å hjelpe ham da han var syk. Gjennom innflytelsen til Noras venninne, Christine Linde, som Krogstadt i lang tid har vært forelsket i, avslutter han utpresningsforsøket. Til slutt innser også Torvald at han hadde reagert for sterkt overfor sin hustru og vil satse på en ny start med henne. Nora avslår og vil fra nå av føre et liv hvor hun selv bestemmer.
Anmeldelser
Wiens Neue Freie Presse skrev følgende i sin utgave den 22. januar 1924:
"Manuskript: Berthold Viertel og Georg Fröschel. Disse to navnene borger for at de litteraturinteresserte ikke blir stilt overfor smertefulle amputasjoner [kutt] eller proteser [tilføyelser], slik fremragende diktverk ofte blir utsatt for på film. De som bearbeidet manuset må takkes for at forblir trofaste mot den Nora som har blitt et begrep hos oss (bortsett fra mindre avvik) (...) Olga Tsjekhova innehar tittelrollen. Hun makter det som flere, også gode tolkere av Nora, ikke har lyktes med på scenen: Å framstille overgangen fra Nora slik hun er i begynnelsen til avslutningens Nora (...). Regien, som Berthold Viertel var ansvarlig for, var fortreffelig, også fotograferingen."
Paimann's Filmlisten sammenfattet det slik:
"Emnets anklager framkaller sterke reaksjoner, til tross for at regien ikke alltid er like heldig med konfliktframstillingen. Enkelte roller gestaltes ikke like godt. Det samme kan sies om design og foto. Helheten fortjener honnør - manglene til tross - men på grunn av det dystre miljøet og den for publikum ikke helt tilfredsstillende slutten, synes stykket best egnet for en mer moden besøkskrets."
I sin bok ''Vom Werden deutscher Filmkunst. 1. Teil: Der stumme Film'' skriver Oskar Kalbus følgende:
"[Filmskapernes] ambisjon var fritt og filmatisk å framstille Ibsens Nora i den opprinnelige formen som alle har blitt opprørt av. Den vanskelige oppgaven med å filmatisere denne abstrakte problematikken ble betrodd en teaterregissør som for første gang iscenesatte en film: Berthold Viertel (1923). I Viertels hender er Olga Tsjekhova blitt en stor filmkunstner."
The 5th Wave
The 5th Wave er en amerikansk sci-fi-thriller fra 2016. Filmen er regissert av J Blakeson, produsert av blant andre Tobey Maguire, og har Chloë Grace Moretz, Nick Robinson, Alex Roe, Maika Monroe, Liev Schreiber og Maria Bello i hovedrollene.
Om filmen
The 5th Wave er basert på boken med samme navn av Nick Yancey.
Jinxian (Nanchang)
Jinxian (kinesisk: 进贤县; pinyin:  Jìnxián Xiàn) er et fylke i provinsen Jiangxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Nanchang.
Befolkningen var på 713,685 innbyggere i 1999.
Kulturminner
Det gamle bryggeri i Lidu (Lidu shaojiu zuofang yizhi, 李渡烧酒作坊遗址) fra Yuandynastiets tid og minnebuen for Chen-familien (Chenshi paifang, 陈氏牌坊) fra Mingdynastiets tid ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 320 går gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.
Fortannbein
Navn
Navnet præmaxille kommer i to utgaver, klassisk latin med en æ-ligatur, og medisinlatin der ligaturen er erstattet av en ae eller forenklet til en enkel e, slik at navnet forekommer i ganske mange varianter.
I komparativ anatomi kalles knokkelen Os premaxillare, mens den menneskeanatomi kalles maxillare eller Os incivi. Den tyske forfatteren Johann Wolfgang von Goethe var den første som påpekte at fortenner finnes hos de fleste pattedyr, og knokkelen kalles derfor noen ganger Goethes knokkel eller Goethes bein.
Hos de tidligste panserpaddene og en del fisk finnes det ytterligere bein i snutepartiet ved siden av fortannbeinet. Fortannbeinet kalles i slike tilfeller også for intermaxillare eller os intermaxillare.
Dannelse
Fortannbeina er i utgangskpunktet et par hudbein som dannes over den øverste delen av den fremste gjellebuen under fosterutviklingen. denne gjellebuen går over i å bli kjeven, slik at de overste delene danner overkjeven, de nederste danner underkjeve. Neseåpningene ligger hos de fleste virveldyr klemt in mellom fortannbeina, nesebeina og overkjevebeina. Hos pattedyr og krokodiller er neseåpningen en enkelt sentral åpning mellom fortannbeina og nesebeina.
Fortannbeinet fortsetter inn i munnen bak fortennene og danner den framste delen av ganetaket.
Iffland-ringen
Iffland-ringen (på originalspråket tysk: Der Iffland-Ring) er en hedersbevisning i form av en antikk fingerring, som til enhver tid innehas og kan bæres av en skuespiller i den tyskspråklige teaterverden. Ringen testamenteres av den som innehar den, til den skuespilleren vedkommende regner som «den mest betydningsfulle og verdigste scenekunstner i det tyskspråklige teater».
Iffland-ringen er kun testamentert til mannlige skuespillere. Fra 1954 tilhører ringen den østerrikse stat, som i 1978 etablerte en ny æresbevisning, som et motstykke til Iffland-ringen: Alma Seidler-ringen, oppkalt etter skuespilleren Alma Seidler (1899–1977). Denne ringen kan kun innehas av kvinnelige skuespillere.
Historie og myter
Iffland-ringen er laget av jern. På oversiden har den en oval flate der det er skåret ut et relieff som viser August Wilhelm Iffland i profil. Det ovale relieffet er omgitt av 28 små diamanter. I den første kjente omtalen av ringen, et testamentarisk brev fra skuespilleren Friedrich Haase (1825–1911), datert 1908, står det at relieffet er skåret ut i jern. Haase hadde på det tidspunktet ringen, og kunne beskrive den nøyaktig. I senere omtaler står det flere steder at de små diamantene omkranser en blåfiolett halvedelsten.
Nøyaktig hvor Iffland-ringen kommer fra, og hvordan den kom i omløp, er uklart. Det finnes forskjellige historier og teorier, men ingen av dem kan bevises. Den best kjente tradisjonen sier at det var Iffland som fikk laget den, og ga den bort som en erindringsgave.
En av de mest utbredte historiene, basert på Haases testamentariske brev fra 1908 og et brev fra herr Wilhelm Burckhardsberg til Burgtheatermuseum, datert 1955, hevder at det var Iffland selv som ga ringen til skuespilleren Ludwig Devrient (1784–1932). Burckhardsberg skrev at Iffland hadde fått laget minst sju ringer, nesten identiske, men én av dem skal ha vært mer påkostet enn de andre. Ringene skal han, helt i tidens ånd, ha delt ut som erindringsgaver til sine nærmeste venner og velgjørere. Det skal ha vært en av de enklere ringene som var i Burckhardsbergs eie. Han hadde arvet den etter sine besteforeldre, som var i slekt med Franz Anton Wilhelmi (1724–1798). Wilhelmi var i sin tid embetsmann i Bayern. Han arbeidet blant annet for Karl Theodor von Pfalz (1724–1799). Pfalz bodde i perioder i Mannheim, og var en bekjent av Iffland. Gjennom denne kontakten er det en viss mulighet for at Wilhelmi ervervet én av ringene. Det er likevel ikke mulig å si om Burckhardsbergs ring var en av Ifflands ringer, eller om det var en nøyaktig kopi.