cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josef Frings
Josef Frings (født 6. februar 1887 i Neuss i Tyskland, død 17. desember 1978 i Köln) var en av den katolske kirkes kardinaler, og erkebiskop av Köln.
Bakgrunn
Josef Richard Frings var det andre av åtte barn til veverifabrikkanten Heinrich Frings og hans hustru Maria, født Sels. Han bestod sin abitur i 1905 ved Königliches Gymnasium og studerte ved universitetet i Innsbruck, Universitetet i Freiburg, Universitetet i Bonn og Det pavelige Bibelinstitutt i Roma.
Hans bror Alfons Frings var borgermester i Neuss fra 1946 til 1961, hans eldre bror Heinrich Frings (1885–1946) var Reichsgerichtsrat og døde i januar 1946 i den sovjetiske okkupasjonssone i spesialleir nr. 1 Mühlberg.
Prest
Den 10. august 1910 ble han presteviet i Köln av hjelpebiskop Joseph Müller. Han virket først som kapellan i Köln-Zollstock til 1913. Dette ble etterfulgt av et studieopphold i Roma frem til 1915. I Roma bodde han på prestekollegiet Santa Maria dell'Anima. Han tok sin doktorgrad i 1916 i Freiburg som doktor i teologi.
Han var fra 1915 til 1922 sogneprest i det katolske sognet St. Marien i Köln-Fühlingen, fra 1922 til 1924 leder av et barnehjem i Neuss og fra 1924 til 1937 prest ved barnehjemmet St. Joseph Köln-Braunsfeld. Han var fra 1937 til 1942 rektor for det erkebiskoppelige presteseminar i Bensberg.
Som sogneprest i Braunsfeld kom han i kontakt med den daværende borgermester i Köln Konrad Adenauer, ettersom Adenauer, uten å tilhøre Frings' Braunsfeld-menighet, deltok på søndagsgudstjenester i St. Joseph med sin familie. Pastor Frings hadde ført to av de yngre barna i familien til deres første kommunion. Etter Adenauers oppfatning hadde Frings gale ideer om barneoppdragelse. Frem til den tid da Adenauer ble kansler og Frings kardinal, forble forholdet mellom de to svært kjølig.
Erkebiskop
Pave Pius XII utnevnte ham den 1. mai 1942 til erkebiskop av Köln, og han ble bispeviet den 21. juni samme år av den apostoliske nuntius til Tyskland, erkebiskop Cesare Orsenigo, i Kölnerdomen. Medkonsekonsekratorer var hjelpebiskopene i Köln Wilhelm Stockums og Joseph Hammels.
Den tyske presse hadde fått beskjed av det nasjonalsosisalistiske regime at det var den forbudt å skrive om ordinasjonen av den nye erkebiskop av Köln; katolikkene i Köln klarte å kommunisere nyheten ved private rubrikkannonser. Imidlertid var internasjonal presse representert ved innvielsesfeiringen i Kölnerdomen, slik at utenfor Tyskland kom det rapporter om innvielsen enkelte steder. Erkebiskop Frings betegnet i all offentlighet jødeforfølgelsene som «himmelropende urett», og det var hans store popularitet reddet ham fra represalier. Imidlertid fortsatte Gestapo med hjelp fra en rekke fortrologe velplasserte personer], hvorav i det minste noen var prester, å overvåke hans virke nøye.
Etter andre verdenskrig aksjonerte han for gjeninnsetting i arbeidslivet av tidligere NSDAP-medlemmer og støttet opp om Stille Hilfe, som blant annet gav flukthjelp til ettersøkte. Blant annet drev han kampanje for krigsforbryteren Walter Sonntag, som var blitt dømt til døden.
Kardinal
Den 18. februar 1946 ble han tatt opp i kardinalkollegiet av pave Pius XII sammen med blant andre de tyske biskoper Konrad Graf von Preysing og Clemens August Graf von Galen. Til tittelkirke ble han tildelt kirken San Giovanni a Porta Latina.
Fra 1945 til 1965 var han formann for bispekonferansen i Fulda, forløperinstitusjonen til Den tyske bispekonferanse. I 1948 ble han av Pius XII utnevnt til «Hoher Protektor für das Flüchtlingswesen». I 1958 var han initiativtaker og medgrunnlegger av hjelpeorganisasjonen Misereor. Hjelpeorganisasjonen Adveniat går også tilbake til hans offentlige forslag i 1961.
Nyttårspreken 1946
Frings gikk inn i det tyske språk med verbet «fringsen» (å begå munnran, stjele til livets oppholdelse). Begrepet går tilbake til hans preken 31. desember 1946 i kirken St. Engelbert i Köln-Riehl. Der uttalte han i forbindelse med tyverier fra kulltog og den dårlige forsyningssituasjon:
Altså: Er nøden akurr, liv og helse dtår på spill, og man ikke kan finne det det på annen måte som ved sitt arbeid eller ved å spørre, kan mat og fyringsbrensel til akutte personlige behov  ganske enkelt stjeles.
De påfølgende setningene i prekenen ble imidlertid ikke like vidgjetne: Altså - Men jeg tror at det i mange tilfeller er gått langt utover det. Og da det er bare ett å gjøre: å returnere det urettmessig tatte umiddelbart, ellers vil det ikke være noen tilgivelse fra Gud.
Senere virke
På initiativ fra kardinal Josef Frings etablerte erkebispedømmet i Köln et partnerskap med det japanske erkebispedømme Tokyo i 1954, et av de første bispedømmets sponsorater innen den katolske kirke. Under en reise til Japan og Korea i mai 1957 i anledning innvielsen av det juridiske fakultetet ved Sophiauniversitetet i Tokyo, økonomisk støttet av erkebispedømmet i Köln, møtte han også den japanske keiser, Hirohito, den 13. mai.
Han deltok ved konklavet 1958, som valgte pave Johannes XXIII, og ved konklavet 1963, som valgte pave Paul VI. Han deltok også under Annet Vatikankonsil 1962–1965 i Roma, og hadde der med seg som personlig teologisk rådgiver den unge teologen Joseph Ratzinger, som senere ble pave under navnet Benedikt XVI.
I 1969 gikk han av som erkebiskop på grunn av høy alder, og i 1971 mistet han stemmeretten ved pavevalg.
Kardinal Frings døde 17. desember 1978 i Köln, og ble gravlagt i den katolske katedralen.
Gangbrua
Gangbrua er en fotgjengerbro som går over Nidelva mellom Kalvskinnet og Øya i Trondheim. Den forbinder Elvegata med Elvepromenaden, Krogness gate og Klostergata. Den nåværende broen ble oppført i 1995 og er en kopi av den gamle broen som gikk på samme sted. Den gamle broen ble oppført i 1902 for å lette adgangen fra Midtbyen til Øya stadion og ble bygget av Trondheim kommune med innsamlingsstøtte på 9 500 kroner fra Trondhjems Skøiteklub. Broen ble først tatt i bruk til landbruksutstillingen samme år, og denne ble i ettertid mye brukt før den forfalt og til slutt ble revet sommeren 1994.
Det přemyslidiske dynasti
Det přemyslidiske dynasti (tsjekkisk: Přemyslovci eller Dynastie Přemyslovců, polsk: Przemyślidzi eller Dynastia Przemyślidów) var et tsjekkisk kongedynasti som regjerte i Böhmen (fra det 9. århundre og frem til 1306) og Polen (1300–06).
Přemyslidene var beslektet med piastene gjennom flere ekteskap, det første mellom Mieszko I og Dubrava.
Fylkesvei 874
Fylkesvei 874 går mellom Nordmannset og Honningsvåg lufthavn. Veien er 805 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 174 (Finnmark).
Lotustre
Lotustreet (gresk: λωτός, lōtós) er i henhold til gresk mytologi en plante som bærer en frukt skal ha gitt en behagelig døsighet. Det er to henvisninger til planten i antikkens litteratur.
I Odysseen møter Odyssevs lotofagene, som har lotusfrukt som eneste føde. Odyssevs' menn får smaken på lotus i den grad at de må føres bort fra stedet med makt. Botaniske kandidater for lotustreet er blant annet daddelplomme (Diospyros lotus), et løvfellende tre fra Asia som blir rundt tolv meter høyt og får gulgrønne blomster. En annen kandidat er arter i slekten Ziziphus i trollheggfamilien, muligens Ziziphus lotus, som har en spiselig frukt og som vokser vilt på øyene i Gabèsbukten ved Tunisia, som Djerba. En tredje kandidat kan være daddelpalmen.
Lotustreet er også nevnt i Jobs bok i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente):
Raufoss Ammunisjonsfabrikker
Raufoss Ammunisjonsfabrikker (RA) var en statseid industribedrift opprettet 11. januar 1896 på Raufoss for å produsere ammunisjon. Det første navnet på bedriften var Rødfos Patronfabrik og Krudtverk, endret i 1909 til Raufoss Patronfabrik.
Etter første verdenskrig ble produktspekteret utvidet med bl.a. kulelagere (1921–1929). Raufoss Ammunisjonsfabrikker eksporterte sine produkter blant annet til Bolivia. Da Bolivia var part i Chacokrigen 1932–35 ble RAs eksport tatt opp av Storbritannia i Folkeforbundet i 1934. Stortinget vedtok begrensninger i eksporten i 1935: Det ble forbudt å eksportere krigsmateriell til land i krig eller borgerkrig med mindre det var en forsvarskrig godkjent av Folkeforbundet.
I 1947 ble det vedtatt en lov for de militære bedriftene Raufoss Ammunisjonsfabrikker, Kongsberg Våpenfabrikk og Horten Hovedverft. Bedriftene ble fristilt fra statsforvaltningen som selvstendige industriselskaper. Etter andre verdenskrig var Raufoss Ammunisjonsfabrikkers produksjonsutstyr nedkjørt, og det ble brukt store midler både fra norsk og amerikansk side for å sette den i stand. Gjennom det amerikanske programmet Additional Military Production (AMP) fikk Raufoss Ammunisjonsfabrikker 28,5 millioner kroner i støtte.
I 1958 eksporterte RA til Cuba. Ammunisjonssalget skjedde i strid med stortingsvedtaket fra 1935 og førte til et politisk etterspill, kjent som Cuba-saken.
På 1960-tallet ble det satt igang produksjon av bildeler til Volvo, først aluminiumsstøtfangere og etterhvert andre komponenter. Raufossmopeden, og byggfasader av aluminium var andre satsinger. I 1968 ble Raufoss Ammunisjonsfabrikker omdannet til aksjeselskap, fortsatt heleid av Staten. I 1990 ble selskapet Raufoss AS (som det da het) børsnotert.
I 1995 ble bedriften delt. Raufoss Automotive produserte for bilindustrien. Norsk Hydro fikk kjøpt 40 % av aksjene ved oppstart og de resterende 60 % 1. april 1997. Forsvarsproduksjonen fortsatte under navnet Nammo AS med 45 % statlig eierskap, i samarbeid med den finske bedriften Patria Land & Armament Oy og det svenske konsernet Celsius AB.
Józef Tunyogi
József Tunyogi (født 9. mars 1907 i Budapest, død 11. april 1980 i Iváncsa) var en ungarsk bryter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Tunyogi vant en olympisk bronsemedalje i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass i vektklassen, mellomvekt opp til 79,0 kg i fristil, bak svenske Ivar Johansson og Kyösti Luukko fra Finland. Det var sju vektklasser i både gresk-romersk- og fristil. Konkurransen i fristil ble avviklet 1. til 3. august 1932.
Strandgata (Hamar)
Strandgata er en gate i Hamar sentrum. Den begynner ved Hamar stasjon som fortsettelse av Stangeveien fra øst og slutter ved vestre torg, der den går over i Storhamargata. Oppgraderingen av Strandgata ble ferdig til sommeren 2013.
Strandgata ble navngitt av ingeniørløytnant Christian Røyem.
Carl Alfred Bruun
Bruun jobbet for Berlingske Tidende som utenriksmedarbeider og kunstanmelder, men er mest kjent for sin skildring av Københavns historie.
Strandgata (Hamar)
Langs Strandgata ligger blant annet:
Strandgata er del av fylkesvei 1758.
Skåla 1848 meter rett opp
Skåla Opp, eller Skåla 1848 meter rett opp er et sportsarrangement av typen motbakkeløp holdt i Loen i Stryn kommune.
Løpet starter ved Tjugen (28 moh) og mål er ved Skålatårnet på toppen av fjellet ( 1 843 moh). Løpet ble første gang arrangert i 2002.
Løpet har en konkurranseklasse og en mosjonsklasse. De første årene var løpets hovedsponsor Adidas, men rollen er siden overtatt av La Sportiva.
I 2005 var også NM i motbakkeløp. Det var første gang motbakkeløp stod på programmet i NM i friidrett.
MS «Fjordtroll» (2002)
MS «Fjordtroll», nå «Caribe Sun», er en hurtigbåt bygget ved i 2002 for selskapet Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane (senere Fjord1 Fylkesbaatane).
Verdens dyrevernorganisasjon
Verdens dyrevernorganisasjon, World Society for the Protection of Animals (forkortet WSPA), er en internasjonal dyrevernsorganisasjon. WSPA ble opprettet i 1981 da to tidligere organisasjoner ble sammenslått: World Federation for the Protection of Animals (WFPA), som ble opprettet i 1953, og International Society for the Protection of Animals (ISPA), som ble opprettet i 1959. Organisasjonen har konsultativ status i FNs økonomiske og sosiale råd.
MS «Fjordtroll» (2002)
«Fjordtroll» gikk i rute Bergen-Sogndal og Bergen-Selje. Etter at Norled A/S overtok rutene Bergen-Selje og Bergen-Sogndal fortsatte «Fjordtroll» i normal rute på grunn av forsinking med leveranse av de nye båtene. Da de nye båtene kom på plass ble «Fjordtroll» lagt i opplag i Florvåg på Askøy. Fjortroll ble i oktober 2013 solgt og frakter passasjerer mellom karibiske øyer.
Wolfgang Ehrl
Wolfgang Ehrl (født 4. mars 1912 i München, død 11. juni 1980 i München) var en tysk bryter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin.
Ehrl vant en olympisk sølvmedalje i bryting under OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass i den nest letteste vektklassen, fjærvekt opp til 61,0 kg i gresk-romersk stil, bak italienske Giovanni Gozzi. Det var sju vektklasser i gresk-romersk stil og konkurransen ble avviklet 4. til 7. august 1932.
Fire år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin, kom han på andreplass i fri stil lettvekt bak Károly Kárpáti fra Ungarn.
Peder Schøyen
Peder Schøyen (født 12. november 1836, død 2. juli 1913) var kjøpmann og brennevinshandler i Kristiania. Schøyen arbeidet aktivt for dyrs beskyttelse.
Julius Döpfner
Julius August Döpfner (født 26. august 1913 i Hausen nær Würzburg i Tyskland, død 24. juli 1976 i München) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var biskop av Würzburg 1948–1957, av Berlin 1957–1961, og deretter erkebiskop av München og Freising 1961–1976. I 1958 ble han kreert til kardinal av pave Johannes XXIII.
Peder Schøyen
Familie
Schøyen ble født i Nes på Romerike som sønn av Anders Aslaksen Schøyen (1761–1848) og Kari Nilsdatter (født 1797 og død etter 1865) fra Nygård i Odalen inne på skogen.
Julius Döpfner
Bakgrunn
Julius Döpfners fødested Hausen ble senere bydel i Bad Kissingen. Hans foreldre var Julius Matthäus og Maria Döpfner. Han hadde en søster, Maria, og to brødre, Paul og Otto. Han begynte på et gymnasium drevet av augustinerordenen i Münnerstadt i 1924, og senere på presteseminaret i Würzburg og Det pavelige tysk-ungarske kollegium i Roma.
Prest
Julius Döpfner ble presteviet av erkebiskop Luigi Traglia den 29. oktober 1939 og fullførte så sine studier ved det pavelige universitet Gregoriana og tok den teologiske doktorgrad i 1941, med et doktorarbeide om kardinal John Henry Newman. Han var så kapellan i Großwallstadt til 1944.
Biskop
Den 11. august 1948 ble Döpfner utnevnt til biskop av Würzburg av pave Pius XII. Han ble bispeviet den påfølgende 14. oktober av erkebiskop Joseph Kolb av Bamberg.
Kardinal
Han ble utnevnt til biskop av Berlin den 15. januar 1957, og ble kardinalkollegiets yngste medlem den 15. desember 1958, med Santa Maria della Scala som tittelkirke.
Han ble promovert til erkebiskop av München og Freising den 3. juli 1961. Han deltok på annet vatikankonsil (1962-1965), og var med i konsilets presidentskap. Sammen med kardinal Raúl Silva Henríquez assisterte han kardinal Léon-Etienne Duval med et av sluttbudskapene fra konsilet 8. desember 1965.
Julius Döpfner var med på pavevalget i 1963, da pave Paul VI ble valgt.
Fra 1965 var 1976 var Döpfner formann for den tyske katolske bispekonferanse og således en ledende talsmann for den katolske kirke i Tyskland. Han ble ofte beskrevet som papabile, men han døde i en alder av 62 år i den erkebiskoppelige residens i München.
Kirkelige reformer
Kardinalen, som i den sekulære presse ble ansett som «liberal»,  kritiserte Kirkens «antikverte former» og for å «motsette seg ideer, former og muligheter dom kanskje tilhører fremtiden, og som vi ofte finner det utenkelig skulle manifestere seg som legitime former for kristendom».
Fødselskontroll
Han var sterkt engasjert i arbeide vedrørende kunstig barnebegrensing, og var en av lederne i Vatikanets studiekommisjon for studiet av emner vedrørende ekteskap, familie og fødselsregulering.
Økumenikk
Han støttet også det økumeniske arbeide.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Peder Schøyen
Forretningsvirksomhet
Schøyen drev virksomhet kjøpmann og brennevinshandler på Lilletorvet i Kristiania. Det er fortalt at Peder Schøyen dro til byen med kun 4 speciedaler i lommen, og bygde sin formue derfra. Han begynte forretningen i 1866 da han var 30 år gammel, og han eide denne forretningen til han døde. I 1911 gis følgende opplysning om firmaet: P. Schøyen & Co. Indehavere: P. Schøyen, H. Killingmo og I. M. Iversen.
I Christiania Adressebog står han oppført første gang i 1880 med opplysningene: ''P. Schøyen, Kolonial-, Vin & Brennevinsforretning. Brogaden 11''. Senere lot han bygge en ny bygning i renessansestil på adressen Brugata 11.
Dyrenes beskyttelse
Schøyen arbeidet aktivt for dyrs beskyttelse, og var en stor bidragsyter til Foreningen til dyrenes beskyttelse i Christiania. Han testamenterte 40 000 kroner til foreningen ved sin død i 1913, da et svært stort beløp. I Dyrenes Ven for august 1913 ble det trykket et minneord om Schøyen som beskrev både testamentets ordlyd og Schøyens innsats for dyrevelferd.
Gravferd
Han var ugift og bodde i 1911 i andre etasje i Brogaten 11. Han ble begravet på Oslo kirkegård. Marskalkstavene ble båret av grosserer Frithjof Rasmussen og Tobias Larsen.
Afrotropis
Afrotropis (også kalt den afrotropiske faunaregion, den afrotropiske økosone eller den etiopiske region) er en økosone som omfatter Afrika sør for Sahara samt de sørlige delene av Arabia. Sonen omfatter store arealer av varme, tørre savanner og halvørkener, men også tropisk regnskog og fjellområder. Regionen grenser mot den palearktiske sone i nord. Unike underområder er Cape floraregion i det sørligste Afrika, og Madagaskar. Regionen er særlig kjent for sitt store mangfold av store pattedyr på savannene.
Karakteristiske pattedyr
Regionen har et stort mangfold av store pattedyr, særlig i gruppen slirehornede dyr (antiloper). Karakteristiske grupper for regionen i dag er flodhester (Hippopotamidae), jordsvin (Tubulidentata, med bare en art), klippegrevlinger (Hyracoidea), springspissmus (Macroscelidea), gullmoldvarper (Chrysochloridae), børstepinnsvin (Tenrecidae) og sjiraffer (Giraffidae). Hyener (Hyaenidae) er også karakteristiske for Afrotropis, men en art finnes også i Asia. Flere av disse gruppene har tidligere hatt en videre utbredelse, men lever i dag bare igjen i Afrotropis.
Velkjente, karakteristiske arter som er vidt utbredte i regionen er blant andre afrikansk elefant (Loxodonta africana), afrikabøffel (Syncerus caffer), gnu (Connochaetes taurinus) og serval (Felis serval). Løve (Panthera leo) og gepard (Acinonyx jubatus) finnes i dag nesten utelukkende i den afrotropiske regionen, men har tidligere hatt mye videre utbredelser.
Karakteristiske fugler
Selv om den afrotropiske regionen har et stort mangfold av fuglearter, er det få grupper som er unike for denne regionen. En av årsakene til at fuglefaunaen ligner mye på den i den palearktiske sone og Orientalis er det store innslaget av trekkfugler som vandrer mellom de ulike regionene. En unik art for Afrotropis er strutsen (Struthio camelus), som ikke har noen nålevende, nære slektninger. Andre unike fuglegrupper er musfugler (Coliiformes), turakoer (Musophagidae), spettehærfugler (Leptosomatidae) og hjelmvarslere (Prionopidae). Asitier (Philepittidae) og vangaer (Vangidae) finnes bare på Madagaskar.
Virvelløse dyr
Den Afrotropiske region har relativt få unike grupper, men den nyoppdagede insektordenen Mantophasmatodea ser ut til å være rent afrotropisk i dag, selv om man kjenner fossiler fra andre områder. Store deler av den afrotropiske region er tørre områder der grupper som termitter, valseedderkopper og skorpioner er ganske fremtredende. På grunn av de store mengdene med ville hovdyr har regionen også et stort mangfold av gjødselbiller skarabider (Scarabaeidae). Av sommerfugler er de store, kraftige artene i gruppen Charaxini et karakteristisk innslag, men de finnes også i Sør-Europa og Asia.
Reggae
Reggae er en opprinnelig jamaicansk musikksjanger. Som de fleste andre sjangre, ble reggae til som en blanding av en rekke andre musikalske stilarter, inkludert tradisjonell afrikansk musikk og rhythm & blues fra de amerikanske sørstatene.
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1961
Norgesmesterskapet i fotball for menn 1961 ble vunnet av Fredrikstad etter at de vant over Haugar med 7-0 den 15. oktober. Målscorere for Fredrikstad var Bjørn Borgen i det 37. minutt, Rolf Olsen i det 43. og i 77. minutt, Per Kristoffersen i det 47. og 63. minutt, Arne Pedersen i det 57. minutt og Reidar Kristiansen i det 67. minutt på straffe. Dette var åttende gangen Fredrikstad vant et Norgesmesterskap. 33 273 tilskuere overvar kampen på Ullevaal Stadion. Dommer var Bjørn Borgersen.
Fredrikstads vinnerlag: Per Mosgaard, Kjell Andreassen, Tom Johannssen, Roar Johansen, Hans-Jakob Mathisen, Reidar Kristiansen, Bjørn Borgen, Arne Pedersen, Per Kristoffersen, Rolf Olsen og Jan Aas.
Haugars lag: Kjell Rasmussen, Arne Ness, Jan Undahl, Kåre Halvorsen, Arthur Sydnes, Bjørn Sundfør, Gudmund Sandvik, Paul Tofte, John Aspen, Alf Grindheim og Stein Alendal.
Reggae
Ska regnes gjerne som den umiddelbare forgjengeren til dagens reggae, og kan anses som en raskere variant av datidens amerikanske R&B. Ska kjennetegnes av rytmisk gitarspill, mye blåseinstrumenter og synkoperte rytmer, som vil si at hovedkompet spiller mellom taktslagene. Dette gir musikken et særegent preg. Dette ble hørt på radio i Jamaica, og befolkningen der tok det videre og gjorde det til sitt eget. De senket tempoet, og la rytmene enda mer bakpå, og reggeaen ble til. Det sies at dette skjedde sommeren 1966, rett og slett fordi det var alt for varmt til å danse til kjappe ska-rytmer. Bob Marley har mye av æren for reggaemusikkens utbredelse, og regnes fortsatt (han døde i 1981) som sjangerens fremste representant.
Reggae i Norge
I Norge har reggae stått sterkest i den nord-norske byen Bodø. 1990-talls bandet Irie Darlings reiste til Jamaica og gjorde en viss suksess der. Irie Darlings skiftet senere navn til Manna. Manna har blant annet gitt ut tre CD-er, en Dub-LP, samarbeidet med hiphoperne i Tungtvann og spilt rundt på festivaler i Norge, eksempelvis på Øyafestivalen og Storåsfestivalen. En annen artist som har holdt på siden tidlig på 1990-tallet er Ras Nas. Ras Nas med base i Oslo og har spilt på samme scene med blant annet Eek-a-Mouse, I Jah Man Levi, Luciano, Linton Kwesi Johnson og Junior Delgado. Ras Nas har produsert to CD-er og en diktsamling. Han har også bidratt i en del samleplater i Norge og utenlands.
Jean Baudrillard
Jean Baudrillard (født 27. juli 1929 i Reims i Frankrike, død 6. mars 2007 i Paris) var en fransk sosiolog og filosof. Hans verker er ofte blitt knyttet til postmodernisme og poststrukturalisme.
I 1991 provoserte han mange med sin påstand om at Gulfkrigen egentlig aldri hadde funnet sted, ettersom ingen av sidene vant og ingenting heller ble endret i Irak. Et drøyt tiår senere hisset han på seg mange med essayet «Terrorismens ånd: Requiem for tvillingtårnene», der han beskrev terrorangrepene mot USA som et uttrykk for «triumferende globalisering i kamp med seg selv». – Dette er ingen krig mellom sivilisasjoner eller religioner, og det dreier seg om langt mer enn islam og Amerika. Noen ønsker et slikt fokus på konflikten for å kunne skape en illusjon av synlig konfrontasjon og en løsning basert på bruk av militærmakt, skrev Baudrillard i dette essayet.
Reggae
Reggae i Norge
I de senere år har artister som Nico D og Admiral P bidratt sterkt med å promotere norsk reggae gjennom utallige spillinger og utgivelser med diverse artister. Blant annet har Nico D og den jamaicanske artisten Jah Mason stått som nr. 1 på hitlistene i Jamaica med hiten «Ruff Times», som har skapt et godt omdømme for den norske artisten. Nykommeren Jabaman, som gjennom NRK P3 er blitt den neste kjente reggaestjernen fra Skandinavia. Admiral P har også bidratt til reggaemusikken og har hatt stor kommersiell suksess med norske tekster. Singlene Snakke Litt (2010) og Kallenavn (2012) klatret begge til andreplass på VG-lista. Singelen Engel var et samarbeid med Nico D. Den kom på førsteplass på singellisten, og vant Spellemannspris for årets hit.
I tillegg er det kommet til mange norske «Sound Systems», blant andre Jah Ark Manifest, som ble grunnlagt av Daniel Lion, Jah Tea og Admiral P i 1999. Andre sound systems er Raggabalder Riddim Rebels med blant annet Jørgen Nordeng og Jan Steigen kjent fra Tungtvann,, Lambsbread Soundsystem, Sju fjell bergsystem, Austad Platesnurreri og Roastfish & Cornbread Soundsystem.
Otto B. Halvorsen
Otto Bahr Halvorsen (1872–1923) var en norsk høyesterettsadvokat og politiker for Høyre. Han var Norges statsminister fra 1920 til 1921 og på nytt fra mars 1923 til mai samme år, da han døde av en smertefull kreftsykdom.
Halvorsen stod sammen med Odd Klingenberg for en sosialreformatorisk linje innen Høyre i tiden etter den første verdenskrig. Ved stortingsvalgene i 1918 og 1921 gikk Høyre til valg på å avhjelpe boligmangelen, utvide sosialforsikringen og innføre utbyttedeling i bedriftene mellom arbeidere og funksjonærer.
I 1919 ble han formann i Høyres stortingsgruppe og sentralstyre, og samme år valgt til stortingspresident. Han ble statsminister da sparepolitikken tvang Gunnar Knudsen til å gå av i 1920. Halvorsen styrte i en periode med en rekke ustabile regjeringer. Han hadde stortingsflertallets støtte i sin håndtering av jernbanestreiken i 1920 og generalstreiken i 1921, men ble felt med forbudssaken som bakenforliggende årsak. I sin andre periode som statsminister løste han «traktatkrigen» med land som Frankrike, Spania og Portugal, som ikke fikk eksportert vin til Norge under hetvinsforbudet av 1917, og som til gjengjeld boikottet norsk klippfisk. Hetvinsforbudet ble opphevet i 1923.
Familie, utdannelse og yrkesliv
Han vokste opp i Akersbakken i Gamle Aker. Foreldrene var Karine, født Christiansen, og Otto Hellen Halvorsen, som hadde en nokså beskjeden stilling som sekretær i Storebrand. Farfaren Haagen Halvorsen kom fra enkle kår i Østerdalen, men endte som forvalter på Vækerø bruk. Moren kom fra en skipper- og rederfamilie på Hvaler, i slekt med polfareren Roald Amundsen. Slektsnavnet Bahr fikk han fra sin onkel, bruksinspektør Fredrik August Bahr.
Han tok artium ved Kristiania katedralskole i 1890 og filosofikum i 1891, begge med beste karakter (preseterist). Det skal ha vært etter oppfordring fra farbroren Carl Herman Halvorsen at han søkte seg til advokatyrket. Han tok juridisk embedseksamen med laud ved Det Kongelige Frederiks Universitet under høstsemesteret i 1896.
Fra 1893 til 1894 hadde Halvorsen et års avbrekk fra studiene. Han drog til Bergen, hvor han ble ansatt som politisk journalist i Bergens Aftenblad under redaktør Thorstein Diesen, som senere ble Høyres generalsekretær. Halvorsen var Diesens personlige sekretær under stortingsvalgkampen i 1894. Etter sin juridiske eksamen arbeidet Halvorsen i trekvart år i Høyres hovedorganisasjon, men forsvant fra politikken da han stiftet familie.
Fra 1897 til 1898 var han dommerfullmektig ved Nedre Romerike sorenskriverembede, deretter fullmektig hos høyesterettsadvokat C.C. Stoud Platou i Kristiania. Halvorsen fikk møterett for Høyesterett i 1903 og etablerte sin egen advokatvirksomhet i 1904. Han ble en respektert og ettertraktet advokat.
Ekteskap og barn
Otto B. Halvorsen giftet seg i Uranienborg kirke i 1899 med Kathrine Hofgaard (1875–1960). Hennes familie var knyttet til Aars og Voss’ skole på Meyerløkka. Hun var datter av skolebestyrer Simon Wright Hofgaard og Ida Mathilde Aars, og hennes morbror var skolegrunnleggeren Jacob Jonathan Aars.
Otto og Kathrine bodde først i Holbergs gate, senere i Eilert Sundts gate på Uranienborg. De kjøpte også et landsted i Asker.
De fikk tre barn: Eldstesønnen Otto (1901–1988) ble høyesterettsadvokat, og deres andre sønn, Haakon (1913–1991), ble filolog og lektor ved Stockholms högskola og senere Asker gymnas. Datteren Ida (1907–1984) ble førsteassistent ved Deichmanske bibliotek og aktiv i kommunistenes motstandsarbeid under okkupasjonen. Ida fikk sønnen Dag Halvorsen (1934–2007), som vokste opp hos mormoren, og som ble utenriksjournalist.
Halvorsens første regjering
Ved stortingsvalget 1912 ble Halvorsen bragt tilbake i politikken som Høyres kandidat i den usikre kretsen Gamle Aker i Kristiania. Ved valget gikk Høyre kraftig tilbake, men Halvorsen holdt sin valgkrets, selv om han da var en temmelig ukjent mann, uten nevneverdig erfaring fra offentlige verv. Han ble også gjenvalgt i samme krets ved stortingsvalgene i 1915 og 1918, og vant seg en stilling som en av Høyres mest fremstående politikere. Han var formann i Kristiania konservative forening (Oslo Høyre) 1914–1916.
Ved stortingsvalget 1918 var Halvorsen Høyres fremste mann, ettersom de gamle førerskikkelsene Edvard Hagerup Bull og Jens Bratlie var på vei ut av politikken. Etter mange års venstrestyre hadde Høyre stor fremgang ved valgene. På Stortinget i 1919 var Halvorsen Høyres gruppeleder, og samme år ble han valgt til stortingspresident. Fra 1919 var han dessuten formann i Høyres sentralstyre.
Da Gunnar Knudsens regjering søkte avskjed 4. februar 1919, var det til stortingspresident Halvorsen kongen henvendte seg. Halvorsen henvendte seg først til Venstre og Arbeiderpartiet for om mulig å danne en samlingsregjering, ettersom ingen av partiene hadde flertall alene. Da dette mislyktes, tilkalte han Christian Michelsen fra Bergen for at denne om mulig skulle kunne få i stand en samlingsregjering. Først etter dette andre mislykkede forsøket gikk Halvorsen med på å danne en mindretallsregjering av Høyre.
Halvorsen var bare 48 år gammel da han ble utnevnt til statsminister 21. juni 1920, på den tiden en uvanlig lav alder. Som statsminister overtok han selv Justisdepartementet. Blant de utfordringer han ble stilt overfor i sin første statsministerperiode var jernbanestreiken i 1920 og generalstreiken i 1921. Han fikk også avsluttet handelskrigen med de vinproduserende landene, som var en følge av det norske alkoholforbudet.
Halvorsens første regjering ble felt etter at han hadde stilt kabinettsspørsmål på et forslag fra Martin Olsen Nalum fra Venstre om en bevilgning til en ny stortingsoppnevnt komité vedrørende skolesaker, i stedet for den regjeringsoppnevnte. Olsen Nalums forslag ble vedtatt med 67 mot 58 stemmer, og Halvorsens regjering gikk av 22. juni 1921. Otto Blehr dannet ny regjering, mens Halvorsen gikk tilbake til Stortinget og snart ble valgt til stortingspresident på ny.
En døende statsminister
Etter at Blehrs regjering søkte avskjed 2. mars 1923, henvendte kongen seg til Halvorsen, som igjen undersøkte mulighetene for å få dannet en samlingsregjering. Etter negativt resultat dannet Halvorsen ny regjering 5. mars. Igjen overtok han Justisdepartementet selv.
Vinteren 1922/1923 hadde han vært sengeliggende med influensa. Han var også utslitt etter hardt arbeidspress. Kort tid etter regjeringsskiftet ble Halvorsen rammet av sykdom, som han først trodde var revmatisme, men det ble konstatert at han led av uhelbredelig kreft. Halvorsen var sykemeldt fra regjeringsarbeidet fra Stortinget gikk i påskeferie den 24. mars, og utenriksminister Michelet fungerte som statsminister. Kongen besøkte Halvorsen på sykeleiet den 18. mai, og ble innforstått med at Halvorsen var døende. Halvorsen døde i sitt hjem i Eilert Sundts gate den 23. mai, ikke ennå fylt 51 år, og etter bare 79 dager som statsminister i den nye regjeringen. Under statsråd dagen etter stilte alle regjeringens medlemmer sine plasser til disposisjon, men etter oppfordring fra kongen fortsatte den som forretningsministerium under ledelse av Michelet.
Den sosiale reformlinjen som Halvorsen representerte innen Høyre, ble underminert allerede på hans dødsleie, da lederstriden raste i partiet, preget av en voksende uro for statsfinansene. Høyre klarte ikke å samles om Halvorsens venn og meningsfelle, sosialminister Odd Klingenberg. Til slutt godtok Høyre under tvil finansminister Abraham Berge fra Frisinnede Venstre som ny statsminister. Sparepolitikeren Ivar Lykke ble formann i Høyres stortingsgruppe og sentralstyre.
Berges regjeringsdannelse ble utsatt til dagen etter Otto B. Halvorsens begravelse den 29. mai, så han kunne begraves som statsminister. Han fikk en begravelse på statens bekostning. Seremonien foregikk i Trefoldighetskirken med representanter fra det offisielle Norge, deriblant kong Haakon, til stede.
Sogneprest Erling Grønland avsluttet sin tale med Halvorsens egne ord fra dødsleiet:
"«Om min person skal det ikke tales. Men jeg vil så gjerne at det manende bringes til uttrykk nødvendigheten av at folket i samdrektighet nå forener sine krefter for å bringe land og folk ut av de vanskeligheter vi lever i. De vil sikkert overvinnes, hvis vårt folk innser nødvendigheten av dette og lever deretter.»"
Narve Skarpmoen/Nasjonalbiblioteket
Utmerkelser
Otto B. Halvorsen ble tildelt storkorset av St. Olavs Orden i 1921 og storkorset av Dannebrogordenen i 1921.
Berislav Grgić
Berislav Grgić (født 15. februar 1960 i Novo Selo (Kotor Varoš) nær Banja Luka i Jugoslavia, nå i Bosnia-Hercegovina) er en bosnisk kroat som er biskop av det katolske prelaturet Tromsø.
Prest
Grgić gjennomførte sine filosofiske og teologiske prestestudier ved den teologiske høyskole i Vrhbosna, og ble presteviet 29. juni 1986 i Banja Luka av biskop Franjo Komarica av Banja Luka. Han virket så som sjelesorger i samme bispedømme til 1988, og studerte deretter til lisensiatsgrad i spiritualitet ved det pavelige universitet Gregoriana i Roma 1988-1991.
Han underviste ved juniorseminaret i Zadar i Kroatia 1991-1992, og arbeidet for de kirkelige hjelpeorganisasjonene Caritas Banja Luka og Caritas Zagreb, med bosted i Zagreb, fra 1992 til april 1995. Deretter var han sogneprest i Budžak (en bydel i Banja Luka) fra april 1995 til han likesom så godt som alle hans sognebarn under krigshandlingene ble drevet på flukt av serbere den 20. august 1995.
Til Norge, og Tyskland
Han kom fra Kroatia til Oslo den 3. januar 1996. Han ble umiddelbart nasjonalsjelesørger for kroater i Oslo katolske bispedømme, og etter hvert i tillegg skoleprest ved St. Sunniva skole og kapellan (vicario parocchiale) i St. Olav Domkirkes menighet. Han var aktiv i domkirken blant annet i dens norsk-, kroatisk-, spansk- og italiensktalende sjelesørgeriske virksomhet. I perioden 1. september 2004 til 1. mars 2006 var han generalvikar for Oslo katolske bispedømme, og fra 1. januar 2006 til 1. mars 2007 biskoppelig vikar for innvandrersjelesorgen i bispedømmet.
Den 2. mars 2007 forlot han Norge for å arbeide i erkebispedømmet München og Freising i Tyskland. Han ble utnevnt til sogneadministrator av to menigheter i Oberhaching og Deisenhofen, noe sør for München.
Biskop-prelat
Bispevielsen fant sted den 28. mars 2009, i Tromsø domkirke (den lutherske, stilt til rådighet for anledningen, idet den katolske kirke var for liten). I tillegg til folk fra prelaturet og landsdelen deltok Bosnia-Hercegovinas ambassadør til Norge Elma Kovačević og av kroatisktalende katolikker fra hele landet. Hovedordinerende var biskop Bernt I. Eidsvig av Oslo, medkonsekrerende var biskopene Gerhard Schwenzer, emeritert biskop av Oslo, og Franjo Komarica av Banja Luka.
Grgić overtok etter biskop-prelat Gerhard Goebel, som døde i 2006.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Torin Koos
Torin Koos (født 19. juli 1980 i Minneapolis) er en amerikansk langrennsløper.
I 2000 ble han nummer fem på sprinten under junior-VM i Štrbské Pleso. I denne øvelsen startet han ogsåunder VM 2001 i Lahtis.
I desember debuterte han i verdenscupen i italienske Cogne og ble nummer 70 på sprinten. Sesongens høydepunkt ble deltakelsen under OL 2002 i Salt Lake City. På sprintdistansen i Soldier Hollow ble han nr. 35.
Det tok tre år før han plasserte seg blant de 10 beste i et verdenscuprenn. Det skjedde i desember 2005, da han deltok i lagsprint sammen med Andrew Newell i Canmore. Han oppnådde sin første pallplass i 2007, da han ble nummer tre på sprinten i Otepää. Dette er også hans hittil beste plassering (per desember 2008).
Hans hittil beste VM-resultat er en 14.-plass i lagsprinten under VM 2005 i Oberstdorf og en 15.-plass på samme distanse to år senere i Sapporo. Begge gangene gikk han sammen med Andrew Newell. Under OL 2006 i Torino deltok han igjen på sprinten, der han ble nr. 36.
Vikram Samvat
Vikram Samvat er en av flere kalendere brukt i India. Den ble grunnlagt i år 58 f.Kr. av kong Vikramaditya av Ujjain. Kalenderen brukes også i Nepal.
Kalenderen er basert på solen og månens bevegelser. Det er tolv måneder i året og hver måned regnes fra en fullmåne til den neste. Hver måned er ca. 29 dager. Dette fører til at året blir ti ellere elleve dager kortere enn solåret. For å korrigere for dette legges det til en ekstra måned.
For å konvertere et årstall i vikram samvat til et årstall i den gregorianske kalenderen så må man trekke fra 57 eller 58. Man trekker fra 57 dersom den aktuelle datoen er mellom starten på det indiske året og slutten på året i den gregorianske kalenderen, og 58 ellers.
Innocens III
Innocens døde i Perugia og ble gravlagt i katedralen der. I desember 1891 fikk pave Leo XIII flyttet hans jordiske levninger til Laterankirken.
Oppvekst og kirkelig bakgrunn
Latario var sønn av grev Tasimund av Segno og nevø av pave Klemens III. Ni medlemmer av hans slekt på farssiden hadde vært paver, og hans mor var fra den romerske adelsfamilien Scotti. Lotario fikk sin utdannelse i Roma, Paris (under Peter av Corbeil) og Bologna (under Huguccio). Som student i Paris bygget han opp et nettverk til dem som siden ble kirkens toppfigurer overalt i Europa, slik som Anders Sunesen, den danske erkebiskop som siden satt med ansvaret for korstog og misjon i hele Baltikum. Latario (Innocens) ble regnet som intellektuell, og som en av tidens største kirkerettseksperter.
Etter pave Alexander IIIs død reiste han tilbake til Roma og hadde forskjellige embeter under Lucius III, Urban III, Gregor VIII og Klemens III. I 1190 ble han utnevnt til kardinal. Pave Celestin III tilhørte en gren av Orsinislekten, som hadde et langvarig fiendskap med Lotarios slekt, og Lotario forlot derfor Roma under hans pontifikat og bodde i Anagni.
8. januar 1198 døde Celestin III, og samme dag som han ble gravlagt, ble Lotario valgt til pave med navnet Innocens III. Han lot seg innsette på apostelen Peters dag, 22. februar, for å understreke hvor han fikk sin myndighet fra. Han startet viktige brev med formuleringen: «Gjennom meg taler Peter, ja, Kristus selv.»
Innocens' «gregorianske» program
Innocens IIIs maktkamper med europeiske konger har sin bakgrunn i hendelsene under investiturstriden (1097-1122). Gjennom middelalderen hadde mange konger lagt seg opp i bispe- og pavevalgene, og den tyske keiseren hadde flere ganger nominert egne pavekandidater, under henvisning til den urkirkelige doktrinen om at paven skulle velges av «Romas befolkning og geistlige». En situasjon med to rivaliserende motpaver i 1059 førte året etter til at pave Nikolas II erklærte at pavevalg skulle foretas av kardinalkollegiet alene. Pave Nikolas innstiftet en høyere domsmyndighet (kurien), og den neste paven Gregor VII dikterte 27 teser om kirkens totale og absolutte overhøyhet over den verdslige makt (Dictatus Papae). Pave Gregors bannlysing av alle fyrster som la seg opp i pave- og bispevalg, førte til åpen strid med keiser Henrik IV inntil et kompromiss ble inngått i 1122 ved keiser Henriks kanossagang. Men Gregors teser om kirkens absolutte overhøyhet over den verdslige makt levde videre internt i kirken blant de såkalte «gregorianerne», og Innocens posisjonerte seg som deres anfører fra første stund.
I dekretet Venerabilem fra mai 1202 gjorde Innocens det klart for de tyske fyrstene hvordan han så på forholdet mellom keiserriket og pavedømmet. Dekretet ble senere innlemmet i kirkelovsamlingen. Blant viktige punkter er: Det er paven alene som har rett til å bedømme om en konge er verdig til å bli keiser, og i tilfelle at to blir valgt, er det paven som skal forhandle eller uttale seg til fordel for en av de to.
Maktkamp med kongene av Frankrike og Tyskland
Hans første gjerning som pave var å beordre kong Filip August av Frankrike til å ta tilbake sin dronning, den danske prinsesse Ingeborg, som han hadde giftet seg med i 1193, men sendt av gårde til et fjerntliggende slott morgenen etter. I de tyve årene som gikk før han faktisk bøyde av og tok henne tilbake, ble han neddynget av brev fra Innocens med formaninger om kvinners rettigheter i ekteskapet – enda Innocens selv visste at han var avhengig av Filip Augusts støtte hvis han skulle lykkes i å befri Jerusalem fra muslimene. Men Ingeborg var søster til Valdemar Seier, som forberedte seg på korstog mot Øsel (våre dagers Estland) straks han var kronet til Danmarks konge første juledag 1202. Valdemar dro derfor ikke til Øsel bare for å sette en stopper for estiske plyndringstokter, men først og fremst i håp om å skaffe sin søster et bedre liv – Innocens lønnet Valdemars korstogsiver med å legge press på franskekongen om å ta Ingeborg til nåde.
Siden Henrik VIs død i 1197 hadde den tysk-romerske tronen stått tom. Innocens benyttet seg av dette maktvakuumet for å svekke tysk innflytelse i Italia. Hans første handling var gjenopprettelse av pavens verdslige makt i Roma. Prefekten, som styrte byen som keiserens representant, sverget troskap til paven. Innocens krevde også å få tilbake Romagna og Ancona fra Markwald av Annweiler og brukte pavelige tropper for å presse gjennom dette. Han sørget også for å ta hertugdømmene Spoleto, Assisi og Sora fra Konrad av Urslingen.
Den fire år gamle Fredrik II ble konge over tyskerne. Innocens aksepterte Fredriks krav på tronen først etter at han hadde avstått visse privilegier (De fire kapitler) som Vilhelm I av Sicilia tidligere hadde presset pave Hadrian IV til å innvilge. Innocens innsatte deretter Fredrik som konge av Sicilia i november 1198, og arrangerte det slik at den unge kongen giftet seg med enken etter Emerik av Ungarn i 1209. I 1199 approberte han Den tyske orden som ridderorden.
Konflikter med kongene i Danmark og Norge
Konflikten mellom kirke og kongemakt i Europa ble kraftig intensivert under pave Innocens. Han erklærte på ulike tidspunkter både England, Frankrike, Aragon, Sicilia, Bulgaria og Danmark under interdikt. Ved det tolvte Laterankonsilet i 1215, hvor 1.500 kirkelige ledere støttet opp om pavens sterkt gregorianske offensiv.
Kampen var særlig intens i Danmark, hvor Kirken tok aktivt parti i en langvarig arvefølgestrid og borgerkrig. Fra ca. 1050 til 1250 lå kongen i latent strid med den stedlige kirkeadministrasjon, hvor straffesystem, kirkeskatt (peterspenger) og lokalt presteunderhold var viktige stridstema. Kongeættlingen Valdemar var ikke bare prestevigslet og biskop, men regjerte som geistlig hersker over Slesvig og gjorde i 1192 krav på den danske tronen. Etter militært nederlag truet pave Innocens med å sette Danmark under interdikt, dersom ikke biskop Valdemar fikk tilbake sine besittelser i Slesvig. På 1200-tallet ble striden ytterligere tilspisset, da de danske biskopene vedtok den såkalte «Vejle-konstitusjonen» som truet kongen med interdikt, etterfulgt av flere tilfeller hvor erkebiskopen nektet å krone danske konger. Denne Vejle-konstitusjonen fra 1256 viser - ved å true med interdikt i tilfelle en biskop fengsles - en helt unik strenghet fra kirkens side, også om man ser Europa under ett.
I Norge var pavens ståsted representert gjennom baglerne, et borgerkrigsparti dannet i 1196 av biskop Nikolas av Oslo, og biskop Eirik Ivarson i Stavanger, som i 1188 ble erkebiskop i Nidaros. Baglerne var nært forbundet med kirken, og deres aktive periode sammenfalt nesten nøyaktig med Innocens III. Biskop Nikolas og erkebiskop Eirik var blant de mest sentrale personene både innenfor baglerpartiet og i motstanden mot kong Sverre. Sverre ønsket at kirken skulle stå delt under biskopenes og kongens ledelse, mens biskopene forfektet Kirkens selvstendighet og overhøyhet over bispevalg, indre domssaker, kirkeskatt og myndighet over gårds- og slottskirker. Pave Innocens lyste Sverre i bann etter et klagebrev fra erkebiskop Eirik. På dødsleiet rådet imidlertid Sverre sønnen Håkon Sverresson til å forlike seg med kirken, noe han gjorde. Dermed kunne baglerne akseptere Håkon Sverresson som konge. I et pavebrev fra 1204 bebreidet pave Innocens erkebiskop Eirik for egenmektig å ha løst kong Sverre og andre fra det bann de hadde pådratt seg ved å støtte kongen. Paven uttrykket likevel sin glede over Håkons imøtekommenhet.
242 Kriemhild
242 Kriemhild er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 22. september 1884 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter Kriemhild i Nibelungenlied, som svarer til Gudrun i Volsunga saga.
Innocens III
Kjetteri og korstog
Innocens var sterkt opptatt av korstogstanken, men korstogene i hans pavetid var nærmest parodiske: «Barnekorstoget», «albigenserkorstoget» mot katarene som anså ham som antikrist, og «kremmerkorstoget». Hans største triumf var at det siste bidro til opprettelsen av et romersk-katolsk patriarkat i Konstantinopel i stedet for det gresk-ortodokse. Under ledelse av Simon de Montfort lyktes albigenserkorstoget i å nedkjempe katarene, også kjent som «de nye manikeere».
I 1198 oppfordret Innocens til et fjerde korstog. Han henvendte seg til riddere og adelsmenn i Europa og ikke til kongene, da han foretrakk at Richard Løvehjerte, Filip II av Frankrike og hans tyske fiender ikke deltok. Lite skjedde før i 1200, da et korstog ble organisert fra Champagne. Republikken Venezia omdirigerte dette, og sørget for at Zara ble plyndret i 1202 og Konstantinopel i 1204. Innocens var så misfornøyd at han ekskommuniserte korsfarerne allerede ved utreisen. Som et resultat av korstoget ble det etablert et latinsk kongedømme i Konstantinopel, og det ble en viss kommunikasjon mellom øst- og vestkirken.