cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ordenen av Gull- og Rosenkorset
Societas Roseæ et Aureæ Crucis (1756)
Et sentralt medlem av ordenen var Baron Johann Friedrich von Meinstorff fra Innsbruck, som utad opptrådte under pseudonymet Baron Prugg von Pruggenheim. Riten ble reformert i 1763 og 1766 på bakgrunn av to forordninger av Prugg von Pruggenheim og Hermann Fictuld.
Det gamle systemets Orden av Gull- og Rosenkorset (1776)
Ordenens ritualer og forfatning ble igjen revidert i 1776 av «de Tre sverdenes losje». Riten ble omdøpt til «Det gamle systemets Orden av Gull- og Rosenkorset», og bestod av følgende grader:
Sentrum for ordenens aktiviteter var den store nasjonale moderlosjen Til de tre glober i Berlin. Under frimurerkonventet i Praha i 1777 gjennomgikk ritualene enda en reform, og fra konventets dokumenter vet vi at undervisningen i graden Zelator (Junior), bl.a. bestod av 110 sider fra boken Opus Mago – Cabbalisticum et Theosophicum av George von Welling, som ble publisert i 1719. Denne boken ble avgjørende for Johann Wolfgang von Goethes interesse for Rosenkorsordenens tenkning.
Ritualene og undervisningen i graden Theoricus var inspirert av boken Novum laboratorium medico-chymicum, som ble publisert av Cristoph Glaser i 1677. I graden Magister Templi inngikk bl.a. to bøker av Heinrich Khunrath i undervisningen: Confessio de Chao Physici-Chemicorum Catholico (1596) og Amphitheatrum Sapientiae Aeternae (1609).
I 1785 og 1788 utga medlemmer av denne ordenen publikasjonen ''Rosenkorsernes hemmelige symboler i det 16. og 17. århundre''.
Blant kjente medlemmer av ordenen kan nevnes Fredrik Vilhelm II av Preussen, Franz Anton Mesmer og Georg Forster.
I Frankrike ble ordenen kalt Freres de la rose Croiz d'Or.
Legenden om Ormuz
Et særpreg ved det gamle systemets Orden av Gull og Rosenkorset, var legenden om Ormuz. Legenden ble omtalt av Baron de Westerode – et medlem av den franske frimurerlosjen «Philaletene» (Loge des Philalèthes), i et brev datert 1784 i Ratisbon. Legenden ble senere gjenfortalt innenfor Riten av Misraïm (1805), riten av Memphis (1838) og den primitive Rite av Memphis-Misraim (1899).
Legenden forteller om en egyptisk Serapis-prest fra Alexandria, som i året 46 var blitt døpt av evangelisten Markus. Hans navn ble gjengitt som Ormuz, Ormus eller Ormissus. Ormuz skal ha forent kristendommen med de gamle egyptiske mysteriereligionene og grunnlagt Ormuz Orden, som benyttet et rødmalt gullkors som symbol. I året 151 skal den deretter ha blitt forent med Esséerne og endret navn til «Vokterne av Moses, Salomos og Hermes' hemmeligheter». Etter det fjerde århundre hadde denne ordenen aldri mer enn syv medlemmer.
På 1100-tallet skal den deretter ha opptatt noen få medlemmer av Tempelridderordenen, og da de kristne tapte slaget ved Hattin i 1187, ble dens medlemmer spredt rundt om i verden. Tre av dem grunnla «Ordenen av Orientens murere», og innviet den katolske helgenen Raimundus Lullus.
Lullus skal ha innviet Edvard I av England i ordenen, og derifra fikk den medlemmer blant huset York og huset Lancaster. Den hvite rose og den røde rose som var disse kongehusenes symboler, skal ifølge denne legenden stamme fra Rosenkorsordenen.
Forholdet til Illuminatus-ordenen
Innenfor frimureriet konkurrerte ordenen med Illuminatus-ordenen, som hadde blitt grunnlagt av Adam von Weishaupt i 1776. På sikt kunne ikke begge disse systemene sameksistere, og Ordenen av Gull- og Rosenkorset vant kampen først og fremst gjennom den politiske støtten fra Fredrik Vilhelm II av Preussen. Andre kjente navn er Johann Christoph von Wöllner og Hans Rudolf von Bischoffswerder.
U-mygg
U-mygg tilhører en liten familie av mygg med vannlevende larver, (Dixidae). U-mygg er navnet til slekten Dixa. Disse myggene har fått navn etter larvenes utseende, da de vanligvis holder kroppen i U-form, men også andre i denne familien har denne oppførselen.
Utseende
U-myggene ligner små stankelbein, men kan skilles fra disse på vingeårenettet, og på at antennene som er lange og svært tynne. De kan også ligne stikkmygg, men i motsetning til disse mangler de skjell på kropp og vinger.
Hodet er lite, og punktøyne (ocelli) mangler. Antennene er lange og består av 16 ledd. Thorax er høyet hvelvet, bakkroppen og beina er lange og tynne.
Levevis
Larvene, som lever av å filtrere matpartikler fra vannet, finnes frittsvømmende i ulike ferskvann. Slekten Dixa lever i rennende vann, mens slekten Dixella finnes i stillestående eller svakt rennende vann.
De voksne insektene, som ikke tar næring til seg, flyr dårlig og blir oftest funnet nær vann.
Systematisk inndeling / norske arter
18 arter er registrert fra Norge.
Blåpraktvindel
Blåpraktvindel (Ipomoea tricolor) er en plante i vindelfamilien.
Den er en ettårig, slyngende urt med glatt stengel. Bladene har stilk og er hjerteformede, 3–12 cm lange og 2–10 cm brede. Blomstene sitter noen få sammen. Begerbladene er linjeformede. Krona er større enn hos purpurpraktvindel og som regel lyseblå med hvitt og gult senter. Frukten er en eggformet kapsel som er 10 mm lang og 6 mm bred.
Blåpraktvindel vokser vilt i Mexico. Den er vanlig dyrket som hage- og stueplante med mange kultivarer. Arten finnes forvillet i mange deler av verden. Frøene inneholder det hallusinogene stoffet LSA.
Liv Ullmann
Liv Johanne Ullmann (født 16. desember 1938 i Tokyo i Japan) er en norsk skuespiller, manusforfatter og filmregissør. Hun fikk gjennombruddet sitt i Edith Carlmars komedie Fjols til fjells i 1957, og sin første hovedrolle i Carlmars Ung flukt i 1959. Samtidig begynte hun også å spille i teaterstykker, og fikk gratistimer hos skuespilleren Tore Foss. På 1960-tallet fikk hun flere filmroller, blant annet i Tonny (1962) og Pan (1962). Hun spilte også i teateroppsetninger som Hamlet, Kransen, Peer Gynt, Brand, Kongs-Emnerne, Et dukkehjem, Rosmersholm og Faust. Ullmann var også aktiv i Fjernsynsteatret.
Gjennombruddet utenlands kom med Jan Troells dramafilm Utvandrerne i 1971, og Ullmann har selv erklært rollen høydepunktet i karrièren. Hun vant en Golden Globe og ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolletolkningen. Samarbeidet med den svenske filmregissøren Ingmar Bergman ble også viktig for Ullmanns filmkarrière, og hun spilte i ti av filmene hans i løpet av årene 1966 til 2003. Hun spilte blant annet i filmene Persona (1966), En pasjon (1969), Hviskninger og rop (1972), Ansikt til ansikt (1976), Ormens egg (1977) og Høstsonaten (1978), samt TV-serien Scener fra et ekteskap (1972). Ullmann har også spilt på Broadway og ble nominert til to Tony Awards for stykkene Et dukkehjem (1975) og Anna Christie (1977).
Ullmanns regidebut kom i 1982 med en episode av den kanadiske novellefilm-antologien Love, og i 1995 regisserte hun en av kortfilmene i dokumentarfilmen Lumière og kompani (1995). Den store regidebuten var imidlertid den danske dramafilmen Sofie (1992), og i løpet av karrièren sin har hun også regissert Kristin Lavransdatter (1995), Enskilda samtal (1996), Troløs (2000) og Frøken Julie (2014). Ullmann konkurrerte om Gullpalmen under filmfestivalen i Cannes for Troløs. Hun har også vært regissør for en rekke teateroppsetninger, blant annet av En sporvogn til Begjær (2009), Onkel Vanja (2013) og Fortrolige samtaler (2016).
Liv Ullmann har fått tilnavnet «Norges filmdronning», og blir ansett som «en av verdens fremste filmskuespillere». Lars Ole Kristiansen fra filmnettstedet Montages skrev at Ullmann har en «''unik evne til å regelrett flå seg selv foran kameraet. Det er nesten som om tid og rom pulveriseres når hun slipper frem sitt indre rovdyr; hinsides bra eller dårlig, hinsides det meste man forbinder med naturalistisk skuespillerkunst. Det blir nesten overvirkelig – en virkelighet så voldsom at den kan være vanskelig å håndtere, vond å svelge for enkelte.''» Ullmann har vunnet en rekke hederspriser, blant annet Peer Gynt-prisen og Norsk kulturråds ærespris.
Hun har også selv gitt navn til to priser: Den norske filmfestivalen og Liv Ullmanns ærespris og Liv Ullmann-prisen, en kulturpris Adresseavisen opprettet i 2011. Denne prisen deles ut årlig, og skal gå til utøvere og opphavspersoner innen kultursektoren.
Barndom og oppvekst
Liv Johanne Ullmann ble født 16. desember 1938 i Tokyo i Japan. Hennes far Erik Viggo Ullmann var en norsk sivilingeniør som jobbet i Tokyo på den tiden; hennes mor Janna Ullmann (født Erbe Lund; 1910–1996) var en norsk bokhandler. Hun har også storesøsteren Janna Erika Ullmann. De hadde flyttet fra Trondheim til Tokyo i mai 1937 da faren ble tilbudt arbeid der. Etter angrepet på Norge i 1940 dro familien til utposten Little Norway i Toronto i Canada, hvor faren jobbet i den norske luftstyrken under andre verdenskrig. I juni 1945 døde han av hjernesvulst som følge av krigsskader. Ullmann har sagt at farens dødsfall formet henne som skuespiller.
Film og teater i Norge (1957–1965)
Liv Ullmann fikk hovedrollen som Anne Frank i oppsettingen av Anne Franks dagbok i Rogaland Teater i Stavanger i 1957. I 1959 spilte hun Ofelia i William Shakespeares tragedie Hamlet på det samme teateret, og Kristin Lavransdatter under dramatiseringen av Sigrid Unsets Kransen. På denne tiden hadde hun også teaterroller som Solveig i Peer Gynt, Agnes i Brand, Margrete i Kongs-Emnerne, Nora Helmer i Et dukkehjem, Rebekka West i Rosmersholm og Gretchen i Faust. Aftenpostens tidligere hovedkritiker Odd-Stein Andersen roste gang på gang Ullmann for å ha «ytet betydelig menneskeskildring, og spesielt hos Ibsen».
I 1957 fikk hun også en statistrolle i Edith Carlmars komedie Fjols til fjells, hvor Leif Juster hadde hovedrollen. Carlmar regisserte også dramafilmen Ung flukt i 1959, og da hadde Ullmann hovedrollen. Filmen handler om de to ungdommene Gerd og Anders (Ullmann og Atle Merton), som gjemmer seg i et idyllisk småbruk sammen. Situasjonen tilspisses imidlertid når den farende fanten Bendik (Rolf Søder) dukker opp, og vekker Gerds interesse. Sven Krohn fra Aftenposten skrev at hun gjorde «et godt inntrykk som livsglad og rotløst proletarbarn med portvin og nikotin i blodet fra hun var en neve stor». Mange skrev imidlertid at Ullmann manglet evnen til å snakke vulgært. Det samme ble sagt om rolleskildringen hennes i Nils R. Müllers dramafilm Tonny i 1962. Her spilte hun en ung hore som tyster på kjæresten sin, som ender i fengsel. I 1962 fikk hun også en liten rolle som smeddatteren Eva i filmatiseringen av Knut Hamsuns Pan.
Bergman-epoken (1966–1978)
Den svenske filmregissøren Ingmar Bergman hadde i 1964 skrevet manuset til filmen Människoätarna med en liten rolle for Ullmann, men den ble skrinlagt da han ble syk. Etter hvert skrev han et nytt manus hvor Ullmann hadde en av de to hovedrollene. Persona (1966) handler om skuespilleren Elisabet Vogler (Ullmann) som bryter sammen etter en forestilling på teateret, og blir taus. Sykepleieren Alma (Bibi Andersson) blir hennes fortrolige venninne, og de blir gradvis mer og mer avhengige av hverandre. Persona ble Ullmanns internasjonale gjennombrudd, og hun har kalt den et vendepunkt i karrièren: «For første gang møtte jeg en regissør som lot meg uttrykke følelser og tanker som ingen andre hadde oppdaget i meg før. En regissør som med fingeren på pannebrasken hørte tålmodig etter og forstod alt jeg forsøkte å uttrykke. Et geni som skapte en atmosfære hvor alt kunne skje – også det jeg ikke hadde tiltrodd meg selv.»
"«Ullmanns ansikt i nærbilde fyller hele filmduken. Og under monologen på drøyt fem minutter endrer ikke bildet seg. I stedet gjennomgår skuespillerens ansikt en total forandring. Hun begynner fortellingen med en leende åpenhjertighet og lar med den største selvsikkerhet minnene strømme. Når hun skal fortelle om bilulykken, blir hun alvorlig. Farven forsvinner fra ansiktet. Øynene blir livløse, får røde render av fortvilelse. Det synes ikke å være grenser for Ullmanns evne til å leve seg inn i sine roller.»"
I 1968 dro hun også tilbake til Norge for å spille inn dramafilmen An-Magritt (1969). Den handler om en pike (Ullmann) som vokser opp hos bestefaren sin i en bergstad på 1600-tallet. Her står hun alene blant menn, og hun må arbeide hardt for å bli respektert i mannssamfunnet. Hun fikk god kritikk for rollen, og Arvid Andersen fra Dagbladet skrev at hun gir «et gripende innblikk i et menneskes psyke som samtidig er en prestasjon som gir filmen et internasjonalt format». Ifølge filmkritikeren Per Haddal er An-Magritt Ullmanns beste norske filmrolle. Skuespillerens eneste filmrolle i 1970 var i den fransk-italienske actionthrilleren De kom om natten. Ullmann spilte Kristina Nilsson i Utvandrerne (1971) og Nybyggerne (1972). Filmene handler om en gruppe menneskers strabasiøse ferd fra Sverige til Amerika på midten av 1800-tallet, samt livet og skjebnen til innvandrerne når de kommer fram. Hans C. Blumenberg fra det tyske magasinet Die Zeit mente at Kristina er en av Ullmanns roller som gir mest inntrykk. «Her er den strenge askesen fra Bergmans registil. Og i de dystreste øyeblikk av hjemmelengsel hos Troell utfolder hun et livsmot og en spontanitet som gjør figuren overbevisende og følelsesmessig rik.» Hun vant en Golden Globe og ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rolletolkingen i Utvandrerne.
I 1971 spilte hun også i skrekkfilmen Mannen som kom om natten, om et ektepar som får skjøvet skylden til et drap over på en bonde. I 1972 spilte hun i Bergman-filmen Hviskninger og rop, om en søskenflokk som gjenforenes når en av dem får kreft. Det året spilte hun også den mytiske skikkelsen Pavinne Johanna i dramafilmen Pave Johanne. Disse fem filmene ble utgitt i et relativt kort tidsrom, og Ullmann havnet i en brå popularitetsbølge. I desember 1972 fikk hun ansiktet sitt på forsiden av Time med overskriften «Hollywoods New Nordic Star».
I 1973 spilte hun mot Erland Josephson i Bergman-serien Scener fra et ekteskap. Ullmann spiller skilsmisseadvokaten Marianne som lever i et harmonisk samliv med læreren Johan (Josephson). Små, tilsynelatende ubetydelige hendelser bidrar imidlertid til at ekteparet glir stadig lengre fra hverandre. Serien ble klippet for en kinoutgivelse i USA til nyåret 1974. Hun fikk god kritikk for rolletolkningen, og Vincent Canby fra The New York Times skrev at Ullmann «igjen etablerer seg som en av de mest fascinerende skuespillerne i vår tid». Hun ble nominert til en BAFTA-pris og en Golden Globe for rolleskildringen. Det året spilte hun også i komedien 40 karat og musikalfilmen Tapte horisonter. Hun vant Peer Gynt-prisen det året for å «ha gjort Norges navn kjent i utlandet».
I den psykologiske dramafilmen Ansikt til ansikt (1976) spilte hun psykologen Dr. Jenny Isaksson som får problemer med å mestre sin egen hverdag, og som stadig forfølges av vonde tanker fra fortiden. Filmnettstedet Montages roste rolleskildringen hennes i filmen, og skrev at hun «binder det usammenhengende sammen til å i det minste bli noe som ligner på en helhet». Nettsiden beskrev spesielt én scene hvor Ullmann er plassert mot en vegg, og skriker og hyler mens kameraet kommer mot henne. De skrev at «Ullmann helt uten redsel klarer å kombinere [de] ulike uttrykkene [i scenen] uten å miste fotfestet». Ullmann ble nominert til en BAFTA-pris, en Golden Globe og en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle. Det året utgav hun også selvbiografien Forandringen.
I 1977 spilte hun i dramafilmene Ormens egg (regissert av Bergman) og Kampene ved Arnheim. Det året spilte hun også på Broadway-scenen med tittelrollen i teaterstykket Anna Christie, om en tidligere prostituert som forelsker seg og får problemer når fortiden hennes blir kjent. Hun fikk god kritikk for rolletolkningen, og ble nominert til en ny Tony-pris. En amerikansk dokumentarfilm om henne, Et blikk på Liv, ble også utgitt i 1977.
I 1978 kom den foreløpige avslutningen av samarbeidet mellom Ullmann og Bergman med dramafilmen Høstsonaten. Filmen handler om pianisten Charlotte (Ingrid Bergman) som gjenforenes med datteren Eva (Ullmann) når mannen dør. Da møter hun også sin andre datter, Helena (Lena Nyman), som hun i sin tid hadde plassert på et mentalsykehus. Washington Post var fornøyd: «Ullmann er fremragende i sin framstilling [av rollefiguren] som, overveldet av mindreverdighet og selvmedlidenhet, får et naturlig sløvet og forskrekket utseende. Hun overspiller ikke. Øynene utvider seg gradvis, og haken slipper, på en måte som framstår svært fryktinngytende. Fra å gå fra forsiktig angst, ligner hun stadig mer på et ikke-menneske, som et skadet, hjelpeløst dyr.» Hun ble deretter tilbudt hovedrollen i Bergman-filmen Fanny og Alexander (1982), men takket nei fordi den kom i konflikt med innspillingen til TV-serien Jenny. Ullmann har i ettertid angret på dette karrièrevalget.
Etter Bergman (1979–1991)
I 1979 spilte hun Ellida Wangel i teaterstykket Fruen fra havet for Fjernsynsteatret, om en kvinne på søk etter frihet. Hun hadde også en rolle i The Human Voice for The New Yorker Television, og spilte i teatermusikalen I Remember Mama. The New York Times mente at Ullmann var et feil valg for rollen i I Remember Mama. Den eneste filmrollen hennes i 1979 var en ukredditert gjesteopptreden i dramafilmen Finalen. Det påfølgende året spilte hun Kate Morris i dramafilmen Kvinne – elskerinne, om to kvinner som finner sammen når de finner ut at de har samme ektemann. The New York Times kalte rollefiguren «en meningsløs såpeoperadronning», og skrev at regissøren ikke tok hensyn til talentene hennes. Hun ble nominert til en Pasinetti Award for tolkningen under filmfestivalen i Venezia.
Ullmanns regidebut kom i 1982, med en kanadisk novellefilm-antalogi som het Love. Hun regisserte og skrev manuset til kortfilmen Parting, om en gammel mann som trofast besøker sin syke kone på sykehuset. I 1983 spilte hun i TV-filmen Jacobo Timerman: Prisoner Without a Name, Cell Without a Number, og TV-serien Jenny, som var basert på Sigrid Undsets roman. I 1984 spilte hun Gina i dramafilmen The Wild Duck, basert på Henrik Ibsens skuespill, Marina Fromm i thrilleren Farlige trekk og fru Campbell i dramafilmen The Bad Boy. Det året var Ullmann også juryleder under filmfestivalen i Berlin, og utgav sin andre selvbiografi, Tidevann, hovedsakelig om arbeidet sitt med hjelpeorganisasjonen UNICEF.
Spillestil
Den svenske teaterkritikeren Hans-Göran Ekman skrev artikkelen «Är Liv Ullmann blyg, lat och ful?» (Bonniers Litterära Magasin, 1974), og mente at Ullmann «spiller mot rollen». Det vil si at hun godtar å si replikker som hun personlig mener er uakseptable. Han la merke til dette i TV-serien Scener fra et ekteskap: «Man så nærbildet av et ansikt hvor øyene tvilte på hva munnen sa. Ansiktet spør. Det oppdager at ordene i replikken er uekte. Ansiktet uttrykker sorg og bestyrtelse som et hvilket som helst ansikt, men dessuten et endeløst, stumt spørsmål.»
Tommy Skjervold
Tommy Skjervold (født 27. januar 1982) er en norsk politiker (FrP) og siviløkonom. Han har siden 2020 vært avdelingsdirektør for myndighetskontakt i NHO.
Skjervold har sittet i Oslo bystyre fra 2015, og sitter i bystyrets Samferdsels- og miljøkomité. Han ble gjenvalgt for perioden 2019–2023. Fra 6. november 2017 til Frp gikk ut av Erna Solbergs regjering i januar 2020 hadde han permisjon fra bystyret for å virke som statssekretær i Samferdselsdepartementet, først for samferdselsminister Ketil Solvik-Olsen, så fra august 2018 for Jon Georg Dale.
Skjervold er utdannet siviløkonom. Han er vokst opp på Bøler i Oslo. Han er også kjent for å være en forkjemper for E6 Oslo Øst, Manglerudtunnelen.
Poecilocera
Poecilocera er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Man kjenner bare én art fra Nord-Amerika.
Utseende
En middelsstor (7-8,5 millimeter), mørk, blank sivbukk. Kroppen er svart med bronseaktig metallglans, antenner og mesteparten av beina røde. Antennene er tynne og litt over halvparten så lange som kroppen. Hodet har små, utstående, rundede fasettøyne. Pronotum er lengre enn bredt, nesten sylindrisk, men litt smalere i den bakre delen. Dekkvingene har fine punktrader og tverrlinjet skulpturering, i den bakre delen er de langt tilsmalnende. Beina har tykke baklår.
Levevis
Sivbukker er særlig aktive i solskinn og finnes vanligvis på eller ved ulike slags vann- og sumpplanter. Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. Larvene lever ofte under vannoverflaten. De voksne billene hos denne arten er aktive fra mai til juli.
Utbredelse
Arten lever i det nordøstlige USA (New York, New Jersey, New Hampshire, muligens også Michigan og Pennsylvania).
Petter Pogo
Petter Pogo (født Petter Taranger 7. november 1963) er en norsk musiker som har spilt i en rekke band i Bodø og Oslo.
Pogo startet sin musikalske karriere i Bodø og var medlem i Hjertesvikt A/S mellom 1979 og 1982. I 1982 spilte han i Dneipr Truppen, et band som sprang ut av Tensing-miljøet i Bodø. Bandet hadde to konserter i 1982 og en reunion på Bodø Hardcore Festival i 2006.
I 1986 flyttet han og bandet Ny gate til Oslo. Fra høsten 1987 ble han også medlem i And The Balcony Fell, hvor han spilte keyboard, gitar og koret, rett etter at bandet hadde gitt ut en LP.
Sammen med And The Balcony Fell opptrådte han en rekke ganger på NRK-TV høsten og vinteren 1987-1988. Høsten 1990 ble han fast bassist i Jokke & Valentinerne og var med og vant Spellemannprisen 1991 i klassen rock for albumet Frelst!. Jokke & Valentinerne ble oppløst sommeren 1994.
Pogo spilte også i flere kortlivete Oslo-band som T-zers, The Chilly Willys og Schweinhund. Etter Jokke & Valentinerne ble han etterhvert med i Sunshine Kids. I 1994 startet han Pogomax sammen med Anton Max. Pogomax er musikalsk en tekno-/dub-inspirert duo, som blant annet leverte deler av filmmusikken til Spacebrain Productions kortfilm M.C.P. Headhunter i 1995.
I 1997 ble Pogo medlem i The Tourettes på gitar, som også var et «Jokke»-band. Senhøsten 1997 begynte han som gitarist i Sister Rain.
Ved siden av sin musikalske karriere har han vært aktiv som DJ og amatørskuespiller samt soloartist under navnet «Termisk sammenbrudd», Petter Pogo og «Pogomono». Som sistnevnte deltok han blant annet på Kafe Mirs One Man band-festival i august 1998.
Fra 2001 spilte han i improvisasjonsduoen HoltePogoExperience. I 2001 kom dokumentarkortfilmen Jokke offisielt, regissert av Tico, hvor Pogo medvirker.
Etter Joakim «Jokke» Nielsens død ble han med i tributebandet Valentourettes. Høsten 2003 deltok han på en større norgesturné sammen med dem. Samtidig spilte han i det Oslo-baserte pønk-bandet SS Bondevik. Vinteren 2004 ble han med i St. Thomas' faste backingband og har spilt med St. Thomas på flere festivalkonserter sommeren 2004 og en større europaturné høsten 2004. Fra 2004 har han også vært medlem i countrybandet Lasso og skrevet for fanzinen «Gakk». I 2007 ble han med som bassist i bandet til Ronny Pøbel.
I 2011 ble Pogo og Jokke & Valentinerne innvalgt i Rockheim Hall of Fame sammen med a-ha, Åge Aleksandersen, Wenche Myhre og Alf Prøysen. Pogo har også en andreplass i NM i luftgitar.
Pogo spilte gitar på Trond K & The Serious Issues' album Manchurian Monkeys som ble utgitt på plateselskapet Ein mangfaldig kar (EMK) i 2013.
Trapper John, M.D.
Trapper John, M.D. er en TV-serie og en spin-off fra filmen og TV-serien M*A*S*H. Den ble sendt på den amerikanske TV-kanalen CBS fra 23. september 1979 til 4. september 1986. «Trapper John» McIntyre er i serien lege 28 år etter at han hadde forlatt MASH-enheten 4077. I serien jobber «Trapper» som sjefskirurg på San Francisco Memorial Hospital. I denne reinkarnasjonen ble «Trapper» spilt av Pernell Roberts (som for de fleste er bedre kjent som en av brødrene i western-serien Bonanza).
En av de andre karakterene i serien er doktor George Alonzo «Gonzo» Gates, som ble spilt av Gregory Harrison. «Gonzo» er en mann som nettopp har returnert til USA etter å ha tjenestegjort i en MASH-enhet under Vietnamkrigen, og er mye slik «Trapper» hadde vært tidligere.
I serien har «Trapper» blitt noe vennligere med årene og er en mer integrert del av samfunnet i motsetning til tidligere. Til slutt begynner også hans sønn «J.T.» å jobbe på sykehuset. TV-serien er tildels en komedie, men håndterer også alvorligere emner som for eksempel aids.
Juridisk sett er TV-serien ansett som en spin-off fra filmen MASH og ikke fra TV-serien M*A*S*H. Årsaken til dette er en domsavsigelse etter at produsentene av TV-serien M*A*S*H mente den var en spin-off fra deres TV-serie og forlangte royalties. Dommeren mente imidlertid at serien er spin-off fra filmen og TV-produsentene fikk ikke en krone.
Sze Yup
Sze Yup, Sze Yap, Seiyap eller Siyi (kinesisk: 四邑; pinyin: Sì Yì; kantonesisk: Sei3 yap1) er et områdenavn som dekker de fire fylkene  Xinhui, Taishan, Kaiping og Enping ved Perleflodens utløp. Disse fylkene er fire av de fem fylker i byprefekturet Jiangmen.
Området har sine egne kantonesiske dialekter, Sze Yup-dialektene (四邑話). Selv om Sze Yup og standard kantonesisk begge er dialekter av kantonesisk, er de gjensidig uforståelige. Dermed har emigranter fra området klart å holde på sin identitet utenlands, også blant andre kantonesiske utenlandskinesere.
Everybody Wants Some!!
Everybody Wants Some!! er en amerikansk komedie fra 2016.
Sze Yup
På 1800-tallet dro mange folk fra Sze Yup til Hongkong, Sørøstasia, Australasia, Nord-Amerika og Sør-Amerika. Punti-Hakka-klankrigene raste i opprinnelsesområdet på samme tid.
Everybody Wants Some!!
Filmen er skrevet og regissert av Richard Linklater, og Følger en gjeng unge baseball-spillere, både på og av banen.
Sze Yup
Området er kjent for sine særegne tårn, kalt diaolou. De er oppført på UNESCOs liste over verdensarven. De fleste ligger i fylket Kaiping.
Everybody Wants Some!!
Blake Jenner, Ryan Guzman, Tyler Hoechlin, Wyatt Russell og Zoey Deutch spiller noen av hovedrollene.
Handling
I Texas, høsten 1980, flytter førsteårsstudent Jake Bradford inn i et hus rett utenfor campus sammen med andre medlemmer av college-baseballaget deres - inkludert Billy, med kallenavnet «Beuter» på grunn av hans dype aksent fra Sørstatene. På et lag-møte i huset introduserer treneren de nye spillerne, inkludert førsteårsstudentene Jake, Plummer, Beuter, Brumley og overgangsstudentene Jay og Willoughby. Treneren siterer to regler: Ingen alkohol i huset, og ingen kvinner ovenpå. Men laget overser raskt disse reglene, og arrangerer en fyllefest der flere spillere tar kvinner opp til soverommene deres. Neste morgen drar «Beuter» midlertidig hjem, bekymret for at kjæresten hans er gravid.
Resten av laget reiser deretter ut for å drikke, og begynner kvelden ved et lokalt diskotek. Jay kommer med arrogante bemerkninger til en bartender, provoserer frem et slagsmål, noe som fører til at hele laget blir kastet ut. Jay reiser hjem etter dette, og resten av laget skifter klær og besøker en bar med western-tema. Dagen etter deler Willoughby sin marihuana, musikk og filosofi med førsteårsstudentene. Jake møter Justin, en lagkamerat fra high school som har omfavnet punk-subkulturen. Han inviterer resten av laget til en punk-konsert.
Men i løpet av lagets første uoffisielle trening opprører Jay lagkameratene ved å spille alt for aggressivt. McReynolds, lagets kaptein og beste spiller, setter Jay på plass. Men det blir senere avslørt at Willoughby egentlig er 30 år gammel, og har stadig blitt overført til nye høyskoler for å fortsette å spille baseball og nyte student-tilværelsen.
Maltas geografi
Malta er en øygruppe av kalkstein i den sentrale delen av Middelhavet, ca. 93 kilometer sør for Sicilia og rundt 300 km nord for Afrika. Landets totale areal er på omtrent 316 km². Bare de tre største øyene, Malta, Gozo (stavet Għawdex på maltesisk) og Comino (Kemmuna), er bebodd; bare en håndfull bor på Comino. Andre øyer er: Cominotto, Filfla og St. Paulusøyene. Langs den forrevne kysten ligger det en rekke gode havner. Landskapet er preget av lave åser med terrassejordbruk. Terrenget er nesten flatt og steinete med mange sletter. Det høyeste punktet, Ta' Dmejrek på Malta, er 253 meter høyt. Maltakanalen i nord skiller Malta fra den italienske øya Sicilia.
I motsetning til hva mange tror, er ikke sørspissen av Malta Europas sørligste punkt. Punta de Tarifa i Spania, Kypros og den greske øya Gavdos sør for Kreta ligger alle sør for Malta.
Siden 1993 har Malta vært delt inn i 68 kommuner. Det finnes intet nivå mellom kommunene og staten.
Klima
Den laveste temperaturen noen sinne ble registrert i januar 1905 med 1,1 °C. Den høyeste temperaturen noen gang er på 43,8 °C i august 1999. Snø er så godt som ukjent på Malta, men det ble registrert snøflak i luften i februar 1895, januar 1905 og mars 1949.
I januar 2007 valgte International Living Malta som det landet med best klima i hele verden. Natt til onsdag den 8. februar 2012 snødde det for første gang siden 1960-tallet.
Konselj
Konselj er i Sverige et regjeringsmøte som ledes av statssjefen. Sveriges konstitusjon sier at statsministeren har ansvar for å holde statssjefen underrettet om rikets anliggender: «Når så kreves møter regjeringen i konselj under statssjefens ledelse» (Regeringsformen 5 kap. 3§). Denne formen for informasjonskonselj er formelt sammenkalt av statssjefen, men beslutningen om å sammenkalle til konselj fattes i samråd med statsministeren.
Konselj er videre obligatorisk når Riksdagen har valgt ny statsminister. Etter at den påtroppende statsministeren har meldt hvilke statsråder som skal inngå i regjeringen, skal et konselj finne sted, hvor den nye regjeringen og Riksdagens talman møter statssjefen (Regeringsformen 9 kap. 4§). Det er ved dette konselj som den nye regjeringen formelt tiltrer.
Konseljsalen
Konseljsalen på Stockholms slott har vært anvendt til konselj siden ca. 1870.
Salen ble anvendt som matsal i Gustav IIIs regjeringstid. Her ble det på fransk manér holdt publik taffel én gang i uken, en seremoniell bankett der kongeligheter spiste med tilskuere. Deler av den opprinnelige innredningen fra 1700-tallets begynnelse er bevart, for eksempel de skulpterte dørene i ek som opprinnelig var malte og forgylte. Salen fikk ny innredning i Karl XVs regjeringstid.
Salens lysekroner er utført i Wien på 1860-tallet. De skulpterte lenestolene fra omkring 1700 kommer fra Mälsåkers slott i Södermanland. Bordklokken i forgylt bronse er trolig tilvirket i Augsburg tidig på 1600-tallet. I salen er det dessuten en samling byster av svenske konger. Rytterportrettet av Karl XIV Johan er malt av Fredrik Westin.
Franz Wilhelm Seiwert
Franz Wilhelm Seiwert (født 9. mars 1894 i Köln; død 3. juli 1933 samme sted) var en maler og skulptør, avantgardist og medlem av kunstnergruppen «Kölner Progressive».
Liv og verk
I en alder av syv år ble Seiwert offer for et røntgeneksperiment. Hele livet var han preget av verkende sår og brannskader som konsekvens av denne strålebehandlingen, og tilsvarende preget det arbeidene hans og førte til en tidlig død.
I 1910 begynte Seiwert på Kölns kunst- og håndverkskole, og ble deretter, før første verdenskrig, ansatt av en arkitekt. Rundt 1916 kom han, via Käthe Jatho-Zimmermann og Carl Oskar Jatho, i berøring med ekspresjonismen, og han laget så sine første ekspresjonistiske tresnitt. Seiwerts tidlige arbeider er preget av uttrykk for en lidelse i verden som er vanskelig å bære. Fra dette synspunktet skapte han deretter også kristent motiverte verk. Paret Jatho publiserte hans tresnitt i to bøker.
Årene 1919 og 1920 tilbrakte han i Eifeldorf Simonskall, dit mange kunstnere fra Köln hadde flyttet etter krigen. Men i 1919 var det en stor dadaisme-utstilling i Köln. Der møtte Seiwert Max Ernst og ble invitert til å delta på utstillingen. I siste liten trakk han arbeidene sine tilbake, med begrunnelsen at dadaisme var "borgerlig kunst".
I 1921 dro Seiwert tilbake til Köln. Der ble han begeistret for marxismen, og arbeidene hans ble påvirket av den sosiale elendigheten til arbeidere i Ruhrområdet. Maleriene hans ble stadig mer abstrakte, og han utviklet et eget formspråk.
Seiwert knyttet bekjentskap med Heinrich Hoerle, Anton Räderscheidt og fotografen August Sander, og ble også portrettert av sistnevnte i ''Menschen des 20. Jahrhunderts''. I tidsskriftet Der Sturm og Die Aktion ble tresnitt av Seiwert publisert. I følgende tiår ble det vist tallrike utstillinger i Kölnischer Kunstverein og ulike Köln-baserte gallerier. Ulike utstillinger førte kunstneren til Aachen, Düsseldorf og Barmen (etter 1929 en bydel i Wuppertal), og besøk og turer til Berlin og Paris.En stor kollektivutstilling i Barmer Museum i 1928 gjorde Seiwert også kjent internasjonalt. Museet Detroit Institute of Arts kjøpte noen av hans verker, og Seiwert møtte Laszlo Moholy-Nagy. I 1930 fikk Seiwert flere store oppdrag fra Köln kunstindustrimuseum. På denne tiden benyttet han også sine bildekomposisjoner i glassmaleri.
Fra 1929 fungerte han også som utgiver av a bis z, tidsskriftet for «Gruppe Progressiver Künstler», og som han redigerte til og med siste nummer i februar 1933, den tidlige, nasjonalsosialistiske perioden.
Seiwerts kunst står i sterk kontrast til nasjonalsosialistenes kunstforståelse. Etter deres maktovertakelse, flyktet han derfor til Siebengebirge (på østsiden av Rhinen, sørvest for Bonn), men måtte imidlertid returnere til Köln på grunn av sin helsetilstand. Jødiske venner tok ham til det jødiske sykehuset i Köln, hvor han døde 3. juli 1933, etter mislykkede forsøk av radiologen Walter Blank (1894-1943) på å gjøre ham frisk.
Korsun-Sjevtsjenkivskyj
Korsun-Sjevtsjenkivskyj (ukrainsk: Корсунь-Шевченківський, polsk: Korsuń-(Szewczenkowski), russisk: Корсунь-Шевченковский, Korsun-Sjevtsjenkovskij, til 1944: Korsun) er en by i Tsjerkasy oblast i Ukraina med ca. 20 000 innbyggere og ligger ved elven Ros. Navnet kommer fra den greske byen Chersonesus (oversatt som Korsun) på Krimhalvøya. Etter frigjøringen i 1944 ble dikteren Taras Sjevtsjenko hedret ved at hans navn ble inkludert i bynavnet.
Allerede i 1032 ble det bygget en befestning i Korsun av Jaroslav I og denne tjente som en beskyttelse av Kiev mot nomader fra steppene i sør. I 1240 ble Korsun ødelagt av Batu Khan. I 1584 ble det etablert en militærbase i byen.
Noe senere ble byen en del av Det polsk-litauiske samvelde og i denne perioden ble det reist en ny befestning og byen fikk Magdeburg-rettigheter. I årene 1630, 1648 og 1768 ble byen angrepet av kosakker som ødela den polske garnisonen.
Etter krigen har landbruksnæringen blitt gjenetablert i området.
Notre-Dame de Reims
Notre-Dame de Reims (fransk for Vår frue av Reims) er den romersk-katolske katedralen i Reims, bygget i gotisk stil. Den er en av Frankrikes største katedraler, og er særlig kjent for sin rikt utsmykkede fasade. Katedralen var inntil 1825 kroningskirke, hvor Frankrikes konger ble kronet. Som katedral er den idag setet til erkebiskopen av Reims.
Historien
Kirkebygget ble for det meste utført på 1200-tallet, men ikke uten stridigheter og pengemangel. Den siste delen av taket kom ikke på plass før i 1299, da kongen innførte en særskatt for å finansiere byggingen. Vestfronten ble fullført på 1300-tallet; med tanke på kirkens enhetlige uttrykk må denne byggefasen også vært gjort med utgangspunkt i planer fra den første anleggsperioden.
Navnene på katedralens fire arkitekter eller byggeledere er kjent fra en labyrint i kirkegulvet: Jean d’Orbais, Jean le Loup, Gaucher de Reims og Bernard de Soissons. Labyrinten ble ødelagt i 1779, men er kjent fra eldre tegninger. Navngivningen tolkes som et tegn på at arkitektenes status var økende.
Verneombud
Verneombud er en valgt person, ombud, i en bedrift eller organisasjon som skal se til at virksomheten ivaretar arbeidstakernes sikkerhet, helse og velferd i tråd med arbeidsmiljøloven. Alle bedrifter som har ansatte skal ha et verneombud, men det kan gjøres unntak for mindre bedrifter. Arbeidstilsynet er kontroll og klageinstans for å sikre at bedriftene følger kravene i arbeidsmiljøloven. Verneombudet har rett til å stanse farlig arbeid, dvs om det foreligger umiddelbar fare for liv eller helse. Mens tillitsvalgte står i en interessekonflikt med ledelsen, virker verneombudet mot et felles mål som gjelder alle parter i arbeidslivet.
Notre-Dame de Reims
Historien
En restaurering ble påbegynt i 1875. I 1991 ble katedralen oppført på UNESCOs verdensarvliste.
Bygget
Hver av tårnene er 81 m høye, men var opprinnelig planlagt å bli 120 m høye. Kirkeskipet har en innvendig lengde på 138,75 m, og en største indre høyde på 38 m.
Hver av de tre inngangene på vestfronten er viet til en helgen. Midtinngangen er viet til jomfru Maria, siden det er hennes navnekirke. Over midtinngangen er et rosevindu innebygget i en egen portal. Vestfronten viser ellers skulpturer av konger som er kronet her. Sideskipene har egne skulpturfronter. På nordsiden kirkens biskoper, dommens dag og Kristus. På Sørfronten apostler og profeter.
Kirkens historiske gjenstander omfatter en billedvev fra 1500-tallet som viser Marias liv, dette er nå utstilt i Tau-palasset, den tidligere bispeboligen. Den «Sainte Ampoule» som ble brukt ved kroningene ble knust i 1793 av revolusjonsregimet. I forbindelse med kroningen i 1825 ble fragmenter fra denne samlet og montert på en ny; som nå også befinner seg i Tau-palasset.
O Cheong-ja
O Cheong-ja (født 14. september 1944) er en sørkoreansk volleyballspiller.
Hun representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1964 i Tokyo, hvor hun ble nummer 6.
Morten Messerschmidt
Liv og virke
Han meldte seg inn i Dansk Folkeparti i 1997, og bidro til å stifte en lokalforening. Han var politisk nestformann i Dansk Folkepartis Ungdom 2001–2005 og assistent for medlem av Europaparlamentet Mogens Camre med arbeidssted på Christiansborg 2003–2005. Messerschmidt ble første gang nominert til Folketinget fra Silkeborg krets i Århus amtskrets i 2004, og ble innvalgt året etter med 3 812 personlige stemmer. Fra 2007 var han nominert i Djursland krets i den nye Østjyllands storkrets. I Folketinget fungerte han som Dansk Folkepartis EU-politiske talsmann fra 2005 og klima- og energipolitiske talsmann fra 2007. Han var medlem av Folketingets delegasjon til Europarådets parlamentarikerforsamling 2005–2009.
I 2009 ble han valgt til Europaparlamentet med 284 500 personlige stemmer, det nest høyeste stemmetallet noensinne for en dansk kandidat. I 2014 ble han gjenvalgt med 465 758 personlige stemmer, som var ny rekord. Dansk Folkeparti ble for første gang størst i et landsdekkende valg. Messerschmidt ønsker å tilbakeføre myndighet til nasjonalstatene, men ikke melde Danmark ut av EU eller EUs indre marked. Han har tatt til orde for å legge ned Europaparlamentet. Han var tilsluttet Europa for frihet og demokrati 2009–2014 og Gruppen av europeiske konservative og reformatorer 2014–2019. Han satt i Europaparlamentets konstitusjonskomité. På bakgrunn av mistanke om misbruk av EU-midler, meddelte Morten Messerschmidt 24. august 2016 at han trakk seg som gruppeformann for Dansk Folkeparti i Europaparlamentet.
Han er sønn av arbeidsmann Carsten Christoffersen og kommunesekretær Inge Messerschmidt. Foreldrene skilte lag da gutten var halvannet år gammel, og han vokste opp i en arbeiderklassefamilie med moren som eneforsørger for seg og halvsøsken. Moren er lokalpolitiker for Dansk Folkeparti i Frederikssund. Morten Messerschmidt har studentereksamen fra musikkskolen Sankt Annæ Gymnasium i Valby fra 1999 og juridisk embedseksamen fra Københavns Universitet fra 2009. Han var klokker i Islebjerg kirke i Frederikssund 1999–2005.
George Chinnery
George Chinnery (kinesisk: 錢納利, født 5. januar 1774 i London i England, død 30. mai 1852 i Macao i Kina) var en engelsk maler som tilbragte det meste av sitt liv i Asia, særlig i India og Kina.
Etter opplæring i England ble Chinnery en populær portrettmaler i Irland. Han giftet seg med sin kone Marianne den 19. april 1799 i Dublin. Hans far eide flere handelsskip og hans eldre bror, William Chinnery, eide det som nå er Gilwell Park.
Chinnery forgjeldet seg og reiste til India i 1802 på skuta Gilwell. Der bygde han seg opp igjen som maler, men gjeld tvang ham til å flytte nok en gang i 1825, da til det sørlige Kina. Der var han mentor for Lam Qua, som senere skulle bli en ledende portrettmaler. Han reiste omkring rundt Perleflodens munning, mellom Macao og Kanton.
Han var i Hongkong etter at britene hadde sikret seg byen, og ble snart etterpå syk. Han døde i Macao og er begravet på den protestantiske kirkegården der.
Verker
Hans malerier har foruten den rent kunstneriske verdi også en betydelig historisk interesse. Han var den eneste vestlige maler i Sør-Kina på sin tid. Bildene hans viste dagligliv og landskapene rundt Perlefloden, og han etterlot seg også skisser av det som han hadde tenkt å utvikle til malerier senere.
Landkreis Limburg-Weilburg
Limburg-Weilburg (tysk: Landkreis Limburg-Weilburg) er et administrativt distrikt (Landkreis) i den tyske delstaten Hessen, og er tilknyttet byregionen Rhein-Main.
Kretsen ble opprettet 1944 da de tidligere kretsene Limburg og Oberlahnkreis ble slått sammen.
Norsk rutebilhistorie
Norsk rutebilhistorie hadde sin begynnelse på slutten av 1800-tallet, med karjol og såkalt omnibus, som var en vogn trukket av hester. Norges første ordinære bussrute med motordrevet kjøretøy gikk i Møre og Romsdal i 1908, fra Molde i nordøstlig retning til Batnfjordsøra. Dette var et gjennombrudd og det dukket opp en rekke rutetilbud og selskaper, og mange steder var det sterk konkurranse om gods og passasjerer.
Før bilen ble allemannseie var rutebilene et transporttilbud brukt av folk flest. Bussen har derfor hatt stor betydning, og har spilt en sentral rolle både i folks hverdag og for utviklingen av det moderne Norge. Busstrafikk er fleksibelt og gir mulighet til å betjene både distrikter og tettsteder.
Generelt om buss
Buss er forkortet fra det latinske omnibus og betyr for alle. Omnibus har flere betydninger, men er vanlig å bruke om busser, det vil si kjøretøy eller vogner som «har plass til alle». Vanligvis brukes omnibus helst som betegnelse på en lukket firehjulsvogn, trukket av hester. Motoriserte kjøretøy omtales vanligvis bare som buss, som er en forenkling av omnibus.
En buss er et kjøretøy som er laget for å ta mange passasjerer. Den første bussruten i Norge ble kjørt med en seks-seters bil. Dette var bare noen tiår etter at den første bilen ble bygget og den teknologiske utviklingen var ikke kommet lengre. Bussen slik vi kjenner den i dag kom først på 1920-tallet. Veinettet tålte heller ikke store og tunge kjøretøy. Senere har det kommet større busser og definisjoner på hva en buss er.
Konsesjonsplikt og lovverket
Rutebilkjøring var fra begynnelsen konsesjonsbelagt. De første årene var det amtmennene som bestemte hvem som fikk kjøretillatelse og hvor den gjaldt. Derimot var det mange som startet med å kjøre uten konsesjon og søkte kanskje ikke før det hadde gått lang tid. Det var flere steder sterk konkurranse og strid mellom rutebileiere.
I en kongelig resolusjon av 30. januar 1904 var det utarbeidet vedtekter for drift av motorvogner. Først i 1913 vedtok Stortinget Motorvognloven med sentrale bestemmelser som ga følger for biltrafikken. Tenkningen var fortsatt preget av hestetransport. I paragraf 20 het det … «Der hos skal føreren, naar han paa landevei møter en kjørende, der fører tændt lygt, altid stanse motorvognen, til den kjørende er kommet forbi.». I 1926 kom endringer i Motorvognloven som gjorde det litt enklere å få konsesjon.
Samferdselsdepartementet ble opprettet i 1946 og begynte arbeidet med å utvikle en egen lov om samferdsel. Og da Samferdselsloven kom den 11. juli 1947, avløste den en rekke tidligere lover. Den var preget av at det var knapphet på ressurser etter slutten på andre verdenskrig. Loven var en streng reguleringslov for hele samferdselssektoren. Det ble gitt konsesjon enten for rutebilkjøring eller turkjøring. I årene fra 1947 til 1971 hadde busser som gikk i fast trafikk kjennemerker med underteksten «RUTEVOGN». Busser som gikk i leietrafikk hadde kjennemerker med underteksten «TURVOGN».
Samferdselsloven har blitt endret flere ganger og ble mer og mer liberal, men var fortsatt en reguleringslov. I 1991 ble det åpnet for konkurranse og anbud, noe som førte til store endringer i næringen.
Krav om større sikkerhet resulterte i at det ble krevd en egen sjåførutdanning fra 1980-tallet.
Organisering
Den første fylkesforeningen for rutebileiere ble dannet i Vestfold den 21. november 1924. I 1929 ble Norges Rutebileieres Forbund stiftet. Flere steder ble lokallag eller avdelinger stiftet, og dekket etter hvert samtlige av landets fylker.
I Møre og Romsdal ble Norges Rutebilforbund avdeling Møre og Romsdal stiftet i 1930. Bare 12 tegnet seg som medlemmer. En av grunnene skal ha vært den skarpe konkurransen som gjorde at rutebileierne stod i en slags forsvarsposisjon overfor hverandre. En like viktig grunn var at folk var dårlig økonomisk stilt på 1930-tallet. Sjåførene måtte ofte la folk slippe å betale full takst, noen ganger ta dem med uten betaling eller ta på seg gratis ekstrajobber. Det var også andre problemer, som dårlig veistandard, særlig i vårløsningen. Vinterstid var det mye snømåking eller blankis.
På det meste var det over 1 000 rutebilselskaper i Norge. På grunn av oppkjøp og fusjoner ble antallet etterhvert redusert.
Norges Rutebileieres Forbund, Ruteskipenes Rederiforening og Norske Sporveiers og Lokalbaners Forening gikk sammen i 1989 og stiftet organisasjonen Transportbedriftenes Landsforening (TL).
Forhistorie
Det første kollektive reisetilbud ble trolig organisert i Nantes, Frankrike i 1826. Stanislas Baudry hadde bygd et folkebad og satte opp et rutetilbud med omnibus mellom badet og bysentrum, for å trekke besøkende til badet. Omnibus var en spesiallaget vogn, for å ta med seg passasjerer, trukket av hester. Senere ble tilbudet utvidet også til andre ruter både for passasjerer og post. De første vognene hadde benker av tre, langs sidene. Passasjerene satt mot hverandre og av og på stigning var bak på vognen.