cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Knut Hamsun
Den subjektive outsideren i 1890-årssromanene
Romanen har en epilog «Glahns død». Der innføres et nytt fortellende jeg som karakteriserer Glahn på denne måten: «Han så prektig ut, var full av ungdom og hadde et forførerisk vesen. Når han så på en med sitt hete dyreblikk følte man hans makt, endog jeg følte den. En dame skal ha sagt: Når han ser på meg er jeg fortapt; jeg føler en bevegelse ved det som om han rører ved meg.» Den uimotståelige (kvinne)jegeren Glahn omkommer ved et skudd i tropene, 34 år gammel. Det drepende skuddet har han selv med vitende og vilje provosert fram. Edvarda-skikkelsen forekommer også i Rosa (1908), der hun lever som aldrende enke på Sirilund.
Den lyriske kjærlighetsromanen Victoria (1898) ble til mens Hamsun var nygift. Den har blitt karakterisert som «Hamsuns høysang til kjærligheten». Forholdet mellom møllersønnen Johannes og overklassepiken Victoria preges av lengsler, håpløshet og av Johannes' ambivalente følelser. Det blir i et etterlatt brev ved hennes død klart at hun har elsket ham. Det ser imidlertid ut til han på sin side likevel har elsket sitt dikterkall høyere enn han har elsket henne, og at det nettopp er den uoppnåelige tragiske kjærligheten han har oppsøkt, fordi den representerer en kilde til inspirasjon.
Poesi og drama
Hamsun prøvde seg med mindre hell som dramatiker. I perioden fra 1895 til 1905 skrev han også dikt, reisebrev, noveller. Dette kan tyde på at han var «på leting etter et nytt grunnlag å dikte på, - etter det tidlige 90-tallets 'modernistiske raptus'».
En skuespill-trilogi inspirert av Nietzsches idéer, og med filosofen og grubleren Ivar Kareno som hovedperson så dagens lys: Ved Rigets Port (1895), Livets Spil (1896) og Aftenrøde (1898). Stykket Munken Vendt (1902) er i verseform, og var fra Hamsuns side ment som et lesedrama. Det foregår i et anakronistisk middelalderaktig Nordland i siste halvdel av 1800-tallet. Her er flere intertekstuelle tråder til andre Hamsunverk. Allerede Glahn (i Pan) fantaserer om Vendt, Iselin og Hr Diderik, mens Johannes (i Victoria) lot Vendt være jeg-person i et av sine dikt.
De tre novellesamlingene som utkom i løpet av en åtteårsperiode (Siesta (1897), Kratskog (1903) og Stridende liv (1905)) inneholdt for en stor del omarbeidelser av tidligere publiserte tekster. «En ærkeskjælm» fra 1886 er den eldste, mens «En ganske almindelig flue af middels størrelse» fra 1895 er en humoristisk klassiker.
Diktsamlingen Det vilde Kor (1904) inneholder både helt banale og klassiske dikt. Blant de banale regnes «Himmelbrev til Byron», mens diktet til Bjørnsons 70-årsdag i 1902 og «Skærgaardsø» regnes blant de beste. En bolk av diktene presenteres som «Svend Herlufsens ord», etter personen med samme navn fra Pan, som er en av Iselins elskere. Disse diktene finnes også i Munken Vendt. Et av disse diktene er «Min Kjærest er som den», som uttrykker det som «tydelig ligger bak Glahns selvmord: angsten for kvinnens makt over hans sjel».
Folkelivsskildringer og vandrerromaner
Romanen Sværmere fra 1904 representerer en overgangsfase i forfatterskapet. I boka introduseres et økende element av bred folkelivsskildring i Hamsuns bøker. Dette står i kontrast til de subjektive, individualistiske hovedpersonene i 1890-tallsbøkene. Folkelivsinnslaget, humoren og de karakteristiske, folkekjære «Nordlandsroman»-trekkene utvikles videre i flere senere romaner: Benoni og Rosa, August-trilogien.
I Sværmere blir Hamsuns sedvanlige outsider satt inn i en bredere sosial ramme. «Den ytre virkelighet får en dominerende plass, og Hamsun dokumenterer en merkelig detaljkjennskap til det praktiske liv». Oppkomlingen Rolandsen er en sjarmør og lykkeprins som gjennom en oppfinnelse vinner «prinsessa», nessekongens datter. Nessekongen Mack på Rosengaard presenteres som bror av den Mack på Sirilund vi kjenner fra Pan, Benoni og Rosa.
Hamsuns karakteristiske, ensomme vandrerskikkelse dukker opp igjen i trilogien Under Høststjernen (1906), En Vandrer spiller med Sordin (1909) og Den siste Glæde (1912). Vandreren kommer opprinnelig fra Nordland og heter Knud Pedersen, og det er da nærliggende å oppfatte ham som en åndelig slektning av autor. I likhet med hovedpersonen i trilogien, kan man anta at også Hamsun selv på den tid var preget av høstlige stemninger. I løpet av de årene trilogien fant sin form, passerte Hamsun 50 år. Handlingen kretser rundt kapteinsgården Øvrebø, hvor Knud, en dikter på flukt fra bymiljøet og fra seg selv, får gårdsarbeid. Han forelsker seg i kaptein Falkenbergs kone Lovise, kommer i andre bind tilbake og erkjenner at kjærligheten har mistet sin ildfullhet, og blir etter hvert (i tredje bind) vitne til at ekteskapet på Øvrebø bryter sammen. Stemningen er preget av den «Aandens Afblomstringsalder» som Hamsun hadde skildret i et foredrag i 1900. Parallelt med trilogien publiserte Hamsun også romaner fra andre miljø.
Dobbeltromanen Benoni og Rosa (begge bind utkom i 1908), skildrer det nordnorske handelsstedet Sirilund anno ca. 1870-75. Handelsmannen Mack, som etter alt å dømme har Erasmus Zahl som modell, hersker som nessekonge/væreier, sosialt og økonomisk langt over sine omgivelser. Romanene skildrer Benoni Hartvigsens kjærlighetsforhold til Rosa, hans økonomiske eventyr og sosiale klatring.
I Hamsuns siste roman Ringen sluttet (1936) er hovedpersonen en ny variant av vandreren. Her er han nullstilt og har vendt tilbake til enkle forhold og et liv uten ambisjoner.
Markens Grøde og andre antimoderne romaner
I Markens grøde (1917) følges hovedpersonen Isak fra han som ung, enslig mann med egne hender rydder en plass i ødemarken, og til han sammen med kvinnen Inger, bygger opp gården Sellanraa og ender opp som «markgreve». Romanen inneholder både naturpoesi, humor, satire og gripende scener.
Fra en side sett er Markens Grøde en hyllest til jorddyrkeren, «en episk lovsang til jordbruket og nybrottsmannen», ja, et «jordbrukets evangelium». Sett fra en annen side, er boken «et programskrift, et slags læredikt i 1700-tallets ånd». Boken kan også oppfattes som et ord i rette tid til et krigstrett Europa som ønsket grøde og trygghet framfor krig og bajonetter.
I flere leserbrev og artikler agiterte Hamsun for jordbrukets betydning for landets økonomiske og mentale helse. «Vi skal få hendene opp av lommen igjen og begynne å arbeide. Så blir vi ikke et helt folk av hotellverter og oppvartere. Vi skal tappe våre myrer, plante skog, kolonisere det veldige Nordland. Så får vi en stans i utvandringen.», skrev Hamsun i Essayet «Et ord til oss» fra 1910. Få måneder etter at Markens grøde var utkommet, skrev Hamsun et leserbrev i Aftenposten med formanende oppfordringer til bønder og bondedøtre: «''Bonde. Ta hjem Datter din fra Byen! Ja, selv om du har kostet paa hende Middelskole og Treider saa ta hende ny hjem (...) Hun vil senere skjønne, at det er vel saa stort at være kyndig Kone paa en Gaard som at jage rundt i en Krambod og opvarte Kunder. [...] Tilbake til Jorden, lille Hanna! Hjemme paa Gaarden er du nødvendig. Du gir dine Forældre en Gave naar du reiser hjem igjen nu. Og du tjener din Sjæl og din Krop ved det''». Sitatet tyder på at romanen ikke bare var tenkt som et jordbrukets evangelium, men også som en advarsel mot bylivets farer.
Tobindsverket Børn av Tiden (1913) og Segelfoss by (1915) er også et oppgjør med tidens industrialisering og kommersialisering. I kontrast til ødemarksperspektivet i Markens Grøde, er utsiktspunktet nå lagt til er en voksende kystby,
Språk og stil
Hamsun skrev på riksmål og førte et rikt språk med mange dialektale ord og vendinger. «Mye av sjarmen og humoren i folkelivsskildringene skyldes en behendig utnyttelse av nordlandsdialekten.» I det tidlige forfatterskapet i 1890-årene var stilen hans prosalyrisk, og tekstene konsentrerte seg om subjektive opplevelser, mens de senere romanene ga en bredere skildring av den ytre virkelighet. Utover i forfatterskapet, for eksempel i Børn av Tiden (1913), kom sterke innslag av satirisk utlevering av personene og polemiske karakteristikker av samtiden.
I artikkelen Sproget i Fare (1918) argumenterte han for at det norske skriftspråket skulle vende tilbake til dansk og utvikle seg derfra på egen hånd.
Som debattant i skrift og tale kunne Hamsun, særlig i unge år, virke noe urimelig, usaklig og grov.
Litterær innflytelse
Hamsuns innflytelse på moderne europeisk og amerikansk litteratur kan vanskelig overvurderes. Biografen Robert Ferguson (1988) mener Hamsun håndverksmessig var en av de mest innflytelsesrike og oppfinnsomme litterære stilister de siste hundre år, og at det knapt finnes en levende forfatter i Europa eller Amerika som ikke bevisst eller ubevisst står i gjeld til ham.
Den russisk-amerikanske forfatteren og nobelprisvinneren Isaac Bashevis Singer skrev i 1967 at Hamsun er «med alle sine sjatteringer («in his every aspect») den moderne, skjønnlitterære prosalitteraturs far – hans subjektivitet, hans fragmentarisme, hans bruk av retrospeksjon, hans prosalyrikk. Hele den skjønnlitterære skole i det 20. århundre skriver seg fra Hamsun». Ernest Hemingway sa at «Hamsun lærte meg å skrive», mens Sigurd Hoel mente at «det har aldri oppstått et rikere utrustet menneske i Norge». Hermann Hesse kalte Hamsun sin yndlingsforfatter. Også Thomas Mann, Franz Kafka, Maksim Gorkij, Stefan Zweig, og Henry Miller har gitt uttrykk for at de står i gjeld til Hamsuns forfatterskap og at de forsøkte å skrive som ham. Albert Einstein sa: «Jeg anser ham for å være et av tidens største mennesker», mens Maksim Gorkij har uttalt: «Jeg ser ikke noen som kan sidestilles med Hamsun i skaperkraft». Thomas Mann mente at «aldri har noen vært mer fortjent til Nobelprisen», og sammenlignet Hamsun med Homer og Dostojevskij. Selma Lagerlöf, som Hamsun hadde til bords under Nobelmiddagen i 1920, skal ha uttalt at Hamsun i Markens Grøde lot «en mann av det enkle arbeid med øks og plog gjøre den ærefulleste erobring som noen penn har skildret».
Den islandske dikteren Halldór Laxness som fikk Nobelprisen i litteratur i 1955, beundret Hamsun som meget ung, men ble mer og mer ambivalent og kritisk. Alt i en alder av 19 år, i 1921, året etter at Hamsun hadde fått Nobelprisen, skrev han i forbindelse med en omtale av Konerne ved Vandposten: «Jeg følte det som om jeg hadde oppholdt meg i dårlig selskap. Jeg skjønner at det har vært farlig for meg å dyrke denne kunstneriske villmann som håner uavlatelig og ser på verden med forakt, men styrer pennen med fabelaktig kunstferdighet»
Vurderinger av Hamsun i Norge
I Norge har skiftende forståelse av Hamsuns forhold til nazismen preget ettertidens vurderinger av hans diktning og hans virke før og under annen verdenskrig. Under krigen og i de første årene etter krigen var det ikke uvanlig at folk brente sine eksemplarer av Hamsuns bøker for å vise sin avsky. Noen kastet også eksemplarer av bøkene hans over gjerdet på Nørholm. Mange oppfattet hans ytringer som svik fra en forfatter de tidligere hadde beundret. Hamsun ble en nøtt. En stund falt man til ro med å skille mellom kunstneren på den ene siden og privatpersonen og hans politiske handlinger på den andre. «Hovedproblemet for de fleste har vært å forklare Hamsuns fascisme», skriver Nils M. Knutsen. Ruth Maier kom som flyktning til Norge før andre verdenskrig og skrev ned sine observasjoner og refleksjoner i brev og dagbøker. I august 1939 noterte hun at Hamsun «er fascist» og samtidig at Sult på norsk «er virkelig herlig». Maier skrev at i Redaktør Lynge (1893) fornemmer man allerede der «den kommende nazist».
Hamsun var en dominerende, men passiv medeier i Gyldendal Norsk Forlag, som utga alle hans bøker. I samarbeid med Harald Grieg bidro han til å få «hjem» til Norge sin egen produksjon («hjemkjøpet»). Hamsun hadde et nært vennskap gjennom mange år med forlagssjef Harald Grieg, og kontakten synes å ha fortsatt under krigen, men etter krigen kom det til et brudd. Det er av interesse at Harald Griegs bror, kommunisten Nordahl Grieg, allerede i 1936 skrev et essay hvor han forsvarte Hamsuns litterære verdi («vi skriver annerledes siden Hamsun, enhver av oss, gladere, mykere, solfullere»), samtidig som han, som erklært tilhenger av Stalin, deltok i politisk strid med Hamsun. Francis Bull, som var styreformann i Gyldendal, og professor i nordisk litteratur (og fange på Grini under krigen) holdt i 1953 foredraget «Knut Hamsun på ny», hvor han tar til orde for å finne tilbake til skattene i diktningen. Bull går riktignok uvanlig langt i å forklare Hamsuns ord og handlinger som frukter av høy alder og døvhet. Litteraturkritikeren Aasmund Brynildsen hevdet i et essay fra 1952, «Svermeren og hans demon», at «Hamsuns holdning under krigen var helt konsekvent ut fra grunnstemningen i hans verk».
Den danske forfatteren Thorkild Hansen skrev boken Prosessen mod Hamsun (1978) og sa der blant annet at «hvis du vil møte idioter, dra til Norge», fordi han mente at å behandle en gammel mann på en slik måte som Norge hadde gjort etter krigen, var forferdelig. Hansens bok vakte kraftig debatt i Norge. Johan Vogt mente at «vi får i denne boken forelagt et bilde av oss, slik som de fleste av oss den gang var, fylt av hat og hevnlyst, og uten det edelmot som seierherrer burde kunne ha. Medlidenhet med de overvundne ble betraktet ikke bare som en svakhet, men som kjennetegn på en lunken holdning overfor nazitidens forbrytelser. Vi kan nå, 30 år senere, nok si at dette var en meget forståelig holdning. Ingen vil bestride dette. Men vi kan ikke godt påstå at denne vår strenghet var utslag av en opphøyet og rosverdig moral.» I 1996 baserte den svenske regissøren Jan Troell sin film Hamsun, med Max von Sydow i tittelrollen, på Hansens bok. Behandlingen av Hamsun fikk også kritikk i samtiden og tiden rett etterpå. I forbindelse med Hamsuns hundreårsjubileum i 1959 skrev Jens Bjørneboe: «Et folk som for få år siden frakjente sin største dikter forstandens bruk, tvangsinnla ham på psykiatrisk klinikk, tvangsinnla ham på et aldershjem, satte hans kone og sønner i fengsel, tok formuen fra ham ... nå skal dette folket hundreårsjubilere ham. Men det må til! Mannen er jo verdensberømt!». Aksel Sandemose mente i 1955 at Hamsuns handlemåte under krigen knapt ville vies en fotnote om tyve år, men at «dikteren vil beholde sin plass, ja, etter all sannsynlighet kreve stadig større plass».
Tore Rems bok ''Knut Hamsun. Reisen til Hitler'' etterlater liten tvil om at Hamsun var antisemitt og nazist, ifølge Morgenbladets anmeldelse. Ifølge Rem var Hamsuns møte med Hitler i 1943 trolig ikke et modig forsøk på å tale Norges sak. Allerede i 1890-årene omtalte Hamsun blant annet Edvard Brandes i antisemittiske vendinger. Jon Langdal skrev i Agora (nr 1, 1999) Hamsun-forskningens detaljfokus har skygget for helhetsbildet som viser at Hamsun visste godt hvilket regime han sluttet opp om. Jørgen Haugan er kritisk til at «Norge som nasjon feirer en stor dikter som samtidig er landsforræder, nazist og antisemitt». Ane Farsethås skrev i 2004 (på bakgrunn av Haugans og Ingar Sletten Kolloens biografier) at Hamsun ikke er noen gåte: Hamsun er en gåte bare dersom man antar at stor litteratur må være skapt av en person med solid moral. Farsethås mener den psykiatriske diagnosen etter krigen var en urett mot Hamsun samtidig som han med diagnosen slapp å stå til ansvar for at han var nazist og støttet okkupasjonsmakten. Farsethås skriver at Hamsuns forsvar etter krigen var selvmotsigende: Hamsun tok ikke tilbake det han hadde skrevet om nazismen, samtidig som døvhet og alderdom ble fremholdt som formildende. Haugans og Kolloens biografier viser at Hamsun visste hva nazistene drev med (i møtet med Hitler ba Hamsun om at Terboven burde fjernes fordi hans brutale regime gjorde at folk tok avstand fra nazismen). Ifølge biografiene var det ikke Marie Hamsun som gjorde Hamsun til nazist, men dersom Hamsun hadde vært utilregnelig fremsto det som at hun hadde ledet den forvirrede gamle mannen inn i nazismen.
Samfunnsmessig betydning
I blant annet Lom, Narvik, Stokmarknes, Hamarøy, Bodø, Kongsberg, Mo i Rana, Raufoss, Stokmarknes, Trondheim, Bøverdalen/Elveseter, Harstad, Kjerringøy, Koppang, Lillehammer, Lillesand, Garmo, Oslo, Sollia/Stor-Elvdal, Sortland, Tromsø, Vågå, Øystese og Grimstad er Hamsun minnet med gatenavn. I Grimstad er det i tillegg også plassert en byste av forfatteren, og denne er en kopi av en byste hos Gyldendal Norsk Forlag i Oslo.
En videregående skole med avdelinger i Tysfjord, Hamarøy og Steigen, bærer hans navn: Knut Hamsun videregående skole.
Debatten om hvorvidt Hamsun også skal å få et eget monument, eller få en gate eller en plass sentralt i Oslo oppkalt etter seg (ev. etter en skikkelse i en av sine bøker), dukker jevnlig opp i politisk debatt. Hamsun-Selskapet og Gyldendal Norsk Forlag har for eksempel foreslått å oppkalle «Plata» i Oslo etter Hamsun, mens byråd for byutvikling Merete Agerbak Jensen i 2007 foreslo å omdøpe den ombyggede St. Olavs plass til Knut Hamsuns plass. Innvendingene har hver gang vært betydelige.
På Presteid i Hamarøy ligger Hamsunsenteret, et nasjonalt senter for kunnskap om Knut Hamsuns liv og forfatterskap. Senteret ble tegnet av den amerikanske arkitekten Steven Holl og sto ferdig 4. august 2009 til 150-årsjubileet for Hamsuns fødsel. Steven Holl utarbeidet det første konseptet for Hamsunsenteret i 1996 og vant i 1997 den amerikanske prisen Progressive Architecture Award for dette prosjektet. I 2011 mottok Hamsunsenteret Statens byggeskikkpris.
Hamsuns skuespill spilles i liten grad på teatret, men en dramatisering av Markens grøde gjorde stor suksess på Nationaltheatret i 2007. Sven Nordin fikk teaterkritikerprisen for sin innsats i hovedrollen. En dramatisering av Sult på samme teater fikk Heddaprisen for beste oppsetning i 1989, og stykket ble satt opp på ny på Torshovteatret i 2008.
Hamsunåret 2009
I 2009, 150 år etter Hamsuns fødsel, ble Hamsunåret feiret i blant annet Oslo, Lom, Hamarøy og Grimstad. Jubileet avstedkom flere teateroppsetninger, både av hans verker og om hans liv, samt en utvidet nyutgivelse av samlede verker i 27 bind. Språket i den nye utgaven er modernisert av Tor Guttu, og i tillegg til alle Hamsuns romaner omfatter samlingen også noveller, ungdomsdiktning, skuespill, dikt, erindringer og sakprosa. Hamsun ble i forbindelse med 150-årsjubileet hedret med et frimerke av Posten.
Kronprinsesse Mette-Marit var Hamsunårets beskytter, noe som er blitt omtalt som kontroversielt og interessant. Hun åpnet blant annet offisielt Hamsunsenteret. Biograf Ingar Sletten-Kolloen uttalte at kronprinsessen ikke var «beskytter for nazisten Hamsun, men som representant for motsetningene i oss». Da kong Harald siterte fra Paa gjengrodde Stier i en slottsmiddag i oktober 2003, mente Kolloen at Hamsun nå var blitt tilgitt av kongehuset, selv om det har vært uenighet om hvorvidt dette kunne tolkes slik. Dronning Sonja uttalte under den offisielle åpningen av Hamsunåret 19. februar at hun mente at «man må kunne ha to tanker i hodet samtidig, og skille mellom litteraturen og mennesket. Det er liten tvil om at Hamsun er en av landets største kunstnere.»
Vladimir Belousov
Vladimir Pavlovitsj Belousov (ru. Владимир Павлович Белоусов; født 14. juli 1946 i Vsevolozjsk) er en tidligere russisk skihopper. Han representerte Sovjetunionen.
Belousov var Sovjetunionens fremste hopper i siste halvdel av 1960-årene. Han gikk til topps i storbakkerennet under OL 1968 i Grenoble foran tsjekkeren Jiří Raška og nordmannen Lars Grini.
Knut Hamsun
Hamsun på film
Filmen Hamsun fra 1996, regissert av Jan Troell, tar for seg tiden under og etter andre verdenskrig. Max von Sydow spiller Knut Hamsun og Ghita Nørby spiller Marie Hamsun.
Litteratur om Hamsun
Hamsun-bibliografi 1879–2009 : litteratur om Knut Hamsun. Basen omfatter ca. 10 000 artikler, bøker og referanser. Databasen vedlikeholdes av Nasjonalbiblioteket og er et samarbeid mellom dem og Universitetsbiblioteket i Tromsø.
David Knopfler
David Knopfler (født den 27. desember 1952 i Glasgow, Skottland) er en britisk komponist, produsent og musiker. Han vokste opp i Newcastle, England, sammen med sin søster Ruth og kjente bror Mark, og som yngste sønn av Mary Louise og Erwin Knopfler.
Knopfler utviklet tidlig interesse for musikken, allerede som 11-åring spilte han på flere instrumenter der særlig orgel, gitar og piano var viktige. Tidlig i tenårene, på 1960-tallet, skrev han sine første sanger og fremførte dem på lokale samfunnshus og skoler.
I årene 1977 til 1980 var han medlem av Dire Straits, en popgruppe han selv var med på å grunnlegge. Sammen med Dire Straits deltok Knopfler på gruppens to første utgivelser, Dire Straits (1978) og Communiqué (1979), som medsanger og gitarist. En heller skjult konflikt med broren Mark førte til at Knopfler sommeren 1980 forlot gruppen. Konflikten med broren gikk i korte trekk ut på rollefordelingen innad i gruppen og det musikalske vegvalget.
Forut for tiden i Dire Straits, arbeidet Knopfler i noen år som sosialarbeider.
1983 var året da Knopfler lanserte sitt første album, Release. Her deltok blant andre hans bror og bassisten fra Dire Straits, John Illsley. Senere ga David Knopfler ut platene Behind the Lines (1985), Cut the Wire (1986), Lips Against the Steel (1988), Lifelines (1991), The Giver (1993), Small Mercies (1995), Wishbones (2001), Ship of Dreams (2004) og endelig Songs for the Siren (2006). Høsten 2009 utkom samleplaten Anthology og sent i 2011 ventes en ny utgivelse.
Ved siden av plateutgivelser har Knopfler opp gjennom årene produsert og komponert musikk for fjernsyn og film, blant annet den tyske Tatort-serien, en kriminalserie som og har vært vist på norsk fjernsyn. Ellers var han tidlig ute med å ta i bruk datateknologi og Internett som hjelpemidler i markedsføringen og produksjonen av musikk.
Som musikalske inspirasjonskilder har David Knopfler flere ganger trukket frem størrelser som Joni Mitchell, Leonard Cohen og Bob Dylan. Gjennom årene har han samarbeidet nært med blant andre Peter Gabriel, Eddi Reader og Chris Rea.
Parallelt med sin musikalske virksomhet, har Knopfler gjennom årene aktivt tatt del i samfunnsengasjement der særlig mellommenneskelig forståelse og naturvern har vært blant emnene. Blant annet har han aktivt støttet organisasjoner som Amnesty international og Greenpeace, og han figurerer ellers ofte i samfunnsdebatten som paneldeltaker.
Kontakten med broren har begrenset seg til samvær ved private tilstelninger. De har siden bruddet i 1980 og Marks deltakelse på Release i 1983, ikke spilt sammen offentlig. Noen gjensidige planer om en eventuell musikalsk gjenforening foreligger heller ikke.
2018 var året Dire Straits og dermed og David Knopfler ble innvotert i Rock and Roll Hall of Fame.
Frem til 2010 levde Knopfler sitt privatliv sammen med sin daværende kone, forfatteren Anna Perera, i landlige omgivelser i traktene nordøst for London. Sammen har de sønnen Jackson.
Våren 2019 kom det en melding om at David Knopfler kommer ut med et nytt album, Heartlands, som ventes utgitt samme års sommer.
Spokane
Spokane er den nest største byen i staten Washington i USA, grunnlagt i 1880. Byen ligger 45 mil øst for Seattle og 37,5 mil nordøst for Portland. Byens kallenavn er Lilac City. Spokane har fått sitt navn etter elven som renner gjennom den med sine mange fossefall, Spokane river.
Diplomatisk immunitet
Diplomatisk immunitet er den særlige beskyttelse og de særlige fordeler, som tilkommer fremmede diplomater og representasjoner (ambassader mv.) for å lette deres arbeide. Immuniteter og privilegier er beskrevet i Wien-konvensjonen om diplomatisk samkvem.
Gottfrid Björck
Gottfrid Björck (født 1893, død 1981) var en svensk offiser, gift 1918 med operasangerinnen Irma Björck. Gottfrid Björck hadde blant annet tjeneste som sjefsadjutant hos Kong Gustav V. Gottfrid Björck var mot slutten av andre verdenskrig oberst og inspektør for de svenske trentroppene. I denne stillingen fikk han ansvaret for å lede ekspedisjonen med de hvite bussene for å redde skandinaviske fanger i Tyskland våren 1945.
Gottfrid Björck ble generalmajor innen han gikk av med pensjon fra det svenske forsvaret.
Burnley FC
Burnley Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i Championship. Klubben ble stiftet i 1882 og var en av tolv klubber som startet The Football League i 1888. «The Clarets», som er kallenavnet til Burnley, spiller hjemmekampene sine på Turf Moor i Burnley. Byen Burnley ligger i den engelske regionen Nordvest-England, omtrent fire mil nord for Manchester.
Historie
De fleste som fikk i gang klubben i 1881, spilte tidligere rugby. Derfor ble det stort sett spilt rugby det første året, og laget hadde navnet Burnley Rovers. I mai 1882 ble det bestemt at de skulle spille fotball og at navnet skulle være Burnley Football Club. Dette året begynte de å spille på den nåværende banen Turf Moor etter å ha brukt Calder Vale som arena i 1881.
De vant sitt siste ligamesterskap i 1960. Klubben rykket ned fra toppdivisjonen i 1976 og var ikke tilbake blant de beste før sesongen 2009/10. I perioden 2010-2014 har Burnley spilt i Football League Championship.
Tradisjonsrike Burnley var farlig nær ved å bli historiske på negativ måte – ved å bli første klubb som rykket ut av Football League i 1987, men berget seg med et nødskrik. Suksessen til Burnley i nyere tid må tilskrives Stan Ternent, som var manager i klubben fra 1998 til 2004. Ternent snudde raskt en klubb som kjempet mot nedrykk til kjellerdivisjonen, til en kandidat til playoff i Division One. Blant nøkkelspillerne som var med på denne snuoperasjonen, finner vi navn som backen Mitchell Thomas, playmakeren Paul Cook, midtstopperen Steve Davis og målmaskinen fra Ternents tid i Hull; Andy Payton. I tillegg fikk man en høyreving av høyt format i Glen Little, som en tid også ble nevnt i landslagsdiskusjonen, samt fart i karrieren til venstrevingen Graham Branch, som i dag er eneste "gjenlevende" fra generasjonen som var med å spille Burnley opp i det som nå går under navnet the Championship.
Den 25. mai 2009 rykket Burnley opp til Premier League for første gang, og den påfølgende sesongen var klubbens første i den øverste divisjonen siden 1976. Eventyret varte ikke så lenge, og de rykket ned til Championship samme sesong. Mange mente at daværende manager Owen Coyle sin avgjørelse om å bytte klubb midt i sesongen var en instrumental grunn til nedrykket.
De påfølgende årene i Championship fikk både Brian Laws og Eddie Howe prøvd seg, men det var Sean Dyche som var arkitekten bak the Clarets direkte opprykk i 2013/14-sesongen, noe som ga mye mediaomtale ettersom laget hadde den minste troppen og var blant de med de minste økonomiske ressursene.
Eventyret i Premier League var kortvarig, og ved sesongslutt var Burnley under nedrykkstreken.
Engelske landslagsspillere
Siden 1882 har Burnley hatt 23 engelske landslagsspillere. De har spilt 85 kamper og scoret 21 mål for England i disse kampene. I 84 av kampene har spilleren fra Burnley vært med fra start, og fem ganger har det engelske landslaget hatt en kaptein som representerte Burnley på klubbnivå.
Spillerstall
Oppdatert 9. august 2023
Geremi Njitap
Geremi Sorele Njitap Fotso (født 20. desember 1978) er en kamerunsk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Ankaragücü. Tidligere har han spilt i blant annet Real Madrid, Middlesbrough FC (lån), Chelsea FC og Newcastle United FC. Han spiller til vanlig høyre back eller midtbane.
Geremi var en del av det laget som vant gull i Sommer-OL 2000. Han har også representert Kamerun i VM 2002, og i Afrikamesterskapet i 2004, 2006, 2008 og 2010.
I 2003 ble Geremi hentet til Chelsea av daværende Chelsea-manager Claudio Ranieri for £6 millioner.
Mens Ranieri var manager, var Geremi ofte i førsteelleveren, men da Jose Mourinho tok over, har Geremi slitt med å få spilletid. Dette pga. bredden og styrken i Chelsea-stallen.
Selv om han startet karrieren som høyreving, har Mourinho brukt ham som back-up på høyreback. Paulo Ferreira har vært førstevalget.
3. juli 2007 signerte Geremi for Newcastle United, og ble Sam Allardyces fjerde kjøp som Newcastle-sjef, etter at Mark Viduka, Joey Barton og David Rozehnal også hadde kommet inn portene på St James' Park.
I januar 2010 signerte Geremi for tyrkiske Ankaragücü.
Jean-Pierre Charbonnier
I løpet av sitt liv foretok fader Jean-Pierre Charbonnier mer enn førti reiser i Kina, der han arbeidet for kirkens enhet. Dette gav ham kallenavnet «velgjører» i den kinesiske katolske befolkning. Han hadde en viktig akademisk produksjon men gjorde mest for den praktiske tilrettelegging for kinastudier vedrørendeden katolske kirke, blant annet ved sin «Guide to the Catholic Church in China» som ble oppdatert jevnlig.
Prest
Ved slutten av sine teologiske studier ble han presteviet 21. desember 1957 og sendt til Malacca den 1. desember 1959 med tanke på virke der og i den kinesiske verden i Det fjerne østen. Etter å ha studert kinesisk språk ble han i 1960 utnevnt til sjelesørger ved Church of Good Shepherd. Han virket blant katolske kinesere i Kuala Lumpur ved Sainte-Bernadette-kirken fra 1962 til 1970.
I 1970 ble han kalt hjem til Frankrike og satt til undervisningsoppgaver. Han var lærer ved Bièvres-seminaret og ved  Centre d’études et de recherches missionnaires (CERM), fra 1970 til 1974.
Hans doktorgrad innen kinesisk historiografi hadde Jacques Gernet som veileder.
I 1974 ble han sendt som forsker til Taipei, og i 1980 ble han gjort til leder for ordenens «Service Chine». Fra 1979 til 1988 var han skolekapellan ved Catholic Junior College i Singapore og samtidig prest for bispedømmets fransktalende sjelesorg, fra 1979 til 1983.
Sinolog
I oktober 1984 dro han til Lhasa i Tibet etter gjenåpningen etter Maos død, som en uavhengig turist, men fant ingen kart eller bøker på kinesisk.
Han overvåket endringene for den katolske kirke og andre religioner i Folkerepublikken Kina, og ble en ekspert på området. I 1996 ble han kalt tilbake til Paris for å lede og organisere China Service på rue du Bac.
Hans verk Histoire des chrétiens de Chine (1992) ble senere oppdattert og oversatt på engelsk i USA som Christians in China, A.D. 600-2000 av Ignatius Press i 2007.
Hans «Guide to the Catholic Church in China» kompilerte all nyttig informasjon til oversikten over samtidens katolske kirke i Kina, med grunninformasjon etter bispedømmer med adresser og prester og adresser, til så godt som alle menigheter. Ettbindsverket, som ble tykkere og tykkere, ble periodisk oppdatert (det ble utgitt utgaver i 1986, 1989, 1993, 1997, 2000, 2004 og 2008, og så igjen i 2014. I forordet til 2014 utgaven skrev fader Charbonnier at «Etter pavens brev til alle katolikker i kina datert 27. mai 2007, håper vi at de tidligere oppdelinger mellom offisielle og uoffisielle katolikker langsomt vil forsvinne. Derfor slutter vi med de tidligere oppdelinger i listene over biskoper». Senere ble oppgaven overdradd til andre og resultatene tilgjengelige på nettet.
Liste over islandske flagg
Listen over islandske flagg inneholder nåværende og historiske flagg brukt på Island.
Jean-Pierre Charbonnier
Sinolog
Fader Charbonnier besøkte Fastlands-Kina og Hongkong mer enn 40 ganger. Han produserte også utmerkede studier innen kinesisk historiografis historie, konfucianismen, Lu Xun og spørsmål og problemstillinger i samtidens Kina.
Jean-Pierre Charbonnier døde 27. juni 2023 i en alder av 91 år på det parisiske ytremisjonsselskaps pensjonisthjem i Lauris i Vaucluse sør i Frankrike. .
Leland Olds kullkraftverk
Leland Olds kullkraftverk er et kullkraftverk i Mercer County i delstaten Nord-Dakota i det nordlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 656 MW, fordelt på 2 blokker/turbiner.
Anlegget ble bygget ut i årene 1966–1975. Brenselkilden er lignitt. Utslippene av CO2 i 2006 var i alt 4 808 205 tonn.
I likhet med de andre kullkraftverkene i delstaten, ligger også dette anlegget i kullområdene i fjellene nordvest for delstatshovedstaden Bismarck.
Teresa Geiger
Juli i 2006 var Teresa Geiger på forsiden på Seventeen Magazine.
Tidlige år
Teresa begynte å spille piano da hun var 8 år gammel, begynte å spille gitar da hun var 12 år, og skrev sin første sang bare 10 år gammel. Hun gikk på en offentlig skole i Pittsford. I 2006 startet hun sin karriere og dro på turneer.
Musikk
Geiger ble først sett som en finalist i VH1 In Search of the Partridge Family, Teresa dro på turné med Hilary Duffs «Still Most Wanted».
Teresas første singel «For You I Will (Confidence)», ble offisielt lansert i februar 2006. Sangen fikk bra kritikk, det var kalt «søt romantikk». «For You I Will (confidece)» var nominert for «Best love song» i 2006 på Teen Choice Awards. Så langserte hun den andre singelen «These walls» som også ble bra solgt, så lagde hun en musikkvideo til sangen.
Teresa Geiger ble også nominert for «New Artist of the Year», men tapte til Panic! at the Disco.
Teresas fans, også kalt for «Tedheads», har dratt verden over for å se henne, fra mindre turneer i Rochester, til New York og helt til Japan og Australia og verden over, har disse fulgt henne. Tedheads støttet hun og musikken hennes og hun sier: «Mine fans er veldig viktige for meg. Uten Tedheads ville jeg ikke vært Ted».
29. april 2007 vant Teresa Geiger en pris for «Spankin' new Music».
Geiger har fullført sitt neste album, "The March". Hun annonserte 33 helt nye sanger som fans kunne velge fra og lage deres eget album. Basert på hvor mange ganger sangene blir spilt og kjøpt, skal de velge 11 sanger som skal på det nye albumet. Dette er nå over, og sangene holder på å bli valgt. Albumet skal komme ut en gang i løpet av 2009.
Skuespill
Teresa hadde en liten rolle i serien Love Monkey. Hun spilte og sang «For You I Will» og «Gentleman» i serien.
1. juni 2007 spiller Teresa Geiger i filmen The Rocker. Teresa spiller Curtis som var vokalisten i et high school band som filmen fokuserer på. Filmen hadde premiere i USA sommeren 2008, og i Norge november 2008.
Fartøy
Fartøy er egentlig en betegnelse på et transportmiddel som går til vanns, et skip eller en større båt som er egnet for bruk i rom sjø. Sjøveisreglene definerer fartøy som «enhver farkost, innbefattet farkoster uten deplasement, sjøfly og WIG-fartøy, som brukes eller kan brukes som transportmiddel på vannet». Den egentlige betydningen av begrepet er «redskap til å fare/reise med».
Avgrensningen mellom fartøy og farkost er noe uklar, men sistnevnte innbefatter også mindre båter og skip.
I utvidet betydning omfatter fartøy i dag også luftfartøy og romfartøy.
Paul IV
Paul IV (født som Giovanni Pietro Carafa 28. juni 1476 i Capriglia Irpina i kongedømmet Napoli, død 18. august 1559 i Roma) var pave fra 23. mai 1555 til sin død i 1559. Han var nesten åtti år da han ble pave, men rakk likevel å føre et skrekkregime som gav ham tilnavnet il terribile (= den fryktelige).
Bakgrunn
Giovanni Pietro Caraffa nedstammet fra den adelige slekten Caraffa i Napoli. Hans slektning, kardinal Oliviero Caraffa, som var en av de mer betydningsfulle personene i pavedømmet under renessansen, tok seg av den unge Giovanni Pietros oppdragelse og karrière.
Biskop
I årene 1518–1524 var Caraffa erkebiskop av Brindisi.
Kardinal
I 1549 ble han utnevnt til erkebiskop av Napoli.
Pave
Paul IV skapte i 1555 en ghetto i Roma, i området der Via del Portico d'Ottavia, Lungotevere dei Cenci, Via del Progresso og Via di Santa Maria del Pianto nå ligger. Det var et muromgitt område, som ble stengt nattestid, der byens jøder bodde. Ghettoen ble ikke revet før i 1888.
Ved sin død var Paul så forhatt at folkemengden gikk til angrep på hans statue på Kapitol. Den ble halshogd og hodet slengt i Tiberen. Han ble derfor begravd i største hemmelighet i Peterskirkens krypt. Først i 1566, da det hele hadde kommet litt på avstand, ble han gravlagt i familiekapellet i kirken Santa Maria sopra Minerva.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Høvik skole
Høvik skole kan sikte til:
Norges Tennisforbund
Norges Tennisforbund ble stiftet 25. juni 1909. Hovedkontoret ligger i Oslo Tennisarena på Hasle i Oslo. President er Lars Gjerdåker. Konstituert generalsekretær er Aslak J. Paulsen.
Marita Koch
Marita Koch (født 18. februar 1957 i Wismar) er en tidligere østtysk friidrettsutøver.
Norges Tennisforbund
Forbundet er tilknyttet:
Forbundet utgir rankinger seks ganger årlig i åtte klasser:
Hørespill
Et hørespill er dramatikk for radio. Utgangspunktet er en dramatisk tekst, spesialskrevet eller tilrettelagt for radiomediet. På grunnlag av denne teksten, vil en regissør og en lyddesigner sammen med skuespillere spille inn replikker og eventuelt lydeffekter. Deretter følger en periode med redigering, der klanger, lydkulisser og spesialeffekter legges til. I Norge er det særlig NRK Radioteatret som produserer hørespill.
Flere hørespill er utgitt på CD.
Football League Two 2011–2012
Football League Two 2011–2012 var den 8. sesongen av ligaen med det nåværende navnet, og den 19. sesongen totalt. De nyopprykkede lagene var Crawley Town og Wimbledon. De nedrykkede lagene var Dagenham & Redbridge, Bristol Rovers, Plymouth Argyle og Swindon Town.
Tabell
1Rykket opp gjennom playoff.
2Port Vale trukket 10 poeng for å bli satt under administrasjon.
Marita Koch
Koch satte hele 16 verdensrekorder utendørs og 14 innendørs i løpet av sin friidrettskarriere og hun innehar fremdeles verdensrekorden på 400 meter med tiden 47,60 fra 6. oktober 1985.
Hun vant olympisk gull under 1980 i Moskva på 400 meter og sølv på 4 x 400 meter. Det var eneste gangen hun deltok i de olympiske lekene, hun var skadet ved OL 1976 og Øst-Tyskland boikottet lekene i 1984 i Los Angeles.
Victor Graeff
Victor Graeff er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Ometepe
Ometepe (nahuatl: Ometepetl) er ei øy i Nicaraguasjøen i Nicaragua. Den er danna av to vulkaner som reiser seg opp fra innsjøen. De to vulkanene, Concepción og Maderas, er forbundet med et eid, som gir øya en timeglasslignende form. Ometepe har et areal på 276 km², er 31 km lang, og 5 til 10 km brei. Det gjør den til verdens største vulkanske øy i en innsjø. Den har rundt 35 000 innbyggere, og de viktigste inntekstkildene er dyrehold, landbruk og turisme. Øya er også kjent for sine over 2000 år gamle steinstatuer og helleristninger.
Øyas to største landsbyer er Moyogalpa og Altagracia, som begge har båtforbindelse med fastlandet. Administrativt tilhører øya departementet Rivas, og er delt inn i to kommuner som også heter Moyogalpa og Altagracia.
Etymologi
Navnet Ometepe kommer fra språket nahuatl, som også aztekerne snakka, og er en sammensetning av orda ome «to» og tepetl «fjell, ås». Det kan derfor oversettes som «to fjell». Nahuaene ankom Ometepe fra Mexico på 800- og 900-tallet, da øya allerede var bebodd av andre.
Niederanven
Niederanven (luxembourgsk: Nidderaanwen; fransk: Niederanven) er en kommune og et tettsted i storhertugdømmet Luxembourg. Kommunen, som har et areal på 41,36 km², ligger i kantonen Luxembourg. I 2005 hadde kommunen 5 342 innbyggere.
Phil Ivey
Phil Ivey er en kjent profesjonell pokerspiller (født i California i 1976) som har vunnet 10 World Series of Poker armbånd. Ivey ble i WSOP 2000 den yngste pokerspilleren som noensinne har vunnet et armbånd.
Sleepy John Estes
John Adam Estes (født 25. januar 1904 i Ripley i Tennessee, død 5. juni 1977 i Brownsville i Tennessee), bedre kjent som Sleepy John Estes eller Sleepy John, var en amerikansk bluesmusiker. I 1991 ble han posthumt valgt inn i Blues Hall of Fame.
Musiker
Estes debuterte som grammofonartist for Victor Records i Memphis i 1929. Seinere gjorde han også innspillinger for Decca og Bluebird. Sine siste tidlige innspillinger gjorde han i 1941. Bortsett fra en sesjon i Sun Studio i Memphis i 1952 var Estes deretter borte fra offentligheten i tjue år.
Da interessen for opprinnelig blues gjenoppstod på 1960-tallet, og jakten på bluesens fedre begynte, ble Estes oversett fordi alle trodde at han var død. I 1962 ble han imidlertid oppsporet; han hadde da mista synet og levde i ytterste fattigdom. Han lot seg overtale til å opptre igjen, og det ble gjort nye innspillinger med han.
Stil og repertoar
Estes' gitarspill er enkelt og grunnleggende, og han verdsettes høyest som sanger. Sangen særpreges av en veksling mellom utrop og et jevnere stemmeleie, og gir assosiasjoner til bluesens opphav i svarte arbeidssanger med oppsang og svar. Han har en meget fin timing som underbygges av tramping med foten.
Tekstene baserer seg på hendelser i hans eget liv eller personer som han kjenner fra hjembyen. Småbyens advokat ("Lawyer Clark Blues"), den lokale bilreparatøren ("Vassie Williams' Blues"), og ei kjærlighetssøkende tenåringsjente ("Little Laura Blues") har alle fått sin sang. Teksten kan handle om jordbruksspørsmål ("Working Man Blues") eller om hans anstrengelser for å nå en opptakssesjon ved å hoppe på et godstog ("Special Agent (Railroad Police Blues)").
Coyote kullkraftverk
I likhet med de andre kullkraftverkene i delstaten, ligger også dette anlegget i kullområdene i fjellene nordvest for delstatshovedstaden Bismarck.
Utslippene av CO2i 2006 var på 3,6581 mill. tonn.
The Hand
The hand er en amerikansk psykologisk grøsser fra 1981 regissert av Oliver Stone. Filmen handler om en kunstner som blir psykotisk etter at han mister den ene hånden i en bilulykke. En rekke mystiske ting begynner å skje i kjølvannet av ulykken. Hovedrollene spilles av Michael Caine og Andrea Marcovicci. Filmen er basert på romanen The Lizard's Tail av Marc Brandell (som forøvrig ble overført til film allerede i 1946 som The Beast with Five Fingers).
Handling
Tegneseriekunstneren Jon Landsdale får hånden kappet av i en bilulykke og må gi sin berømte figur Mandro over til en annen tegner. Landsdale blir på grunn av denne hendelsen mer og mer psykotisk, og etterhvert får han blackout. Det hjelper heller ikke på situasjonen at forholdet mellom han og kona er problematisk. Mystiske ting begynner å skje – en etter en forsvinner de menneskene som han ikke liker.
Liten slamdøgnflue
Liten slamdøgnflue (Caenis rivulorum) er en døgnflue som tilhører familiegruppen skjoldgjelledøgnfluer, dvergdøgnfluer eller slamdøgnfluer. Gruppens mange norske navn har oppstått på grunn av ulike norske dialekter og fra litteraturen. De ulike navnene henviser til størrelsen som er generelt liten, at de helst foretrekker steder med mudderbunn, og at nymfene har store skjoldformede trakégjeller.
Voksne (imago)
Kroppen er 3-5 millimeter lang. Framvingene er trekantet og holdes rett opp og ut fra kroppen i hvile, de har få tverr-årer, noe melkeaktig hvite. Den har helt tilbakedannede eller mangler helt bakvinger. Lengst bak på bakkroppen er det tre haletråder (cerci).
Nymfer/larver
Nymfene er mellom 3-5 millimeter lange og er glissent dekket av fine små hår. Det er flere par trakégjeller (bladgjeller) bakover på siden av bakkroppen, men det ser ut som det bare er ett. Det første paret, nærmest brystet, er trådformet, et avsmalnet filament. Det andre paret er formet som store bladgjeller med en skjoldform, de kan minne om anlegg til vinger. De dekker nesten hele resten av bakkroppen, slik at bare noen bakkroppsledd er synlige. De dekker også de resterende gjelleparene som er små. Det første (lengst fram) beinparet har lår (femur) med lange hår som danner en tverrand, et lite avgrenset område som deler låret i en fram- og en bakdel. Det niende bakkroppsleddet er på undersiden (sternum), forholdsvis tvert avskåret og uten en innsenknig (innsnitt) på midten. Nymfene har normale hoder uten noen ekstra spisse, hornlignenede utvekster.
Den ligner håret skjoldgjelledøgnflue men skiller seg fra denne ved mer glissen (åpen) hårbekledning og at brystskjoldet (pronotum) har bare svakt konkave (utsvingende) eller rette sider, framhjørnene er avrundet. Det finnes en annen nærstående art som kan forekomme i Norge, Caenis macrura, den har brystskjold med parallelle sider og mangler de fine hårene på hodet.
Levevis
Liten slamdøgnflue finnes i og ved innsjøer, vanligvis i rolige elver, der det er mudderbunn. Den lever mesteparten av sitt liv som larver eller nymfer. Eggene slippes av hunnen ned på vannoverflaten. De synker straks til bunnen. Nymfene lever nedgravd i bunnmaterialet, i mudder og sand på bunnen. De spiser små partikler av organisk materiale, som alger, planterester eller råtnende planter. Men også av andre mindre dyr. I Norge har den vanligvis et nymfestadium på 2 år.
Liten slamdøgnflue tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (engelsk).
De voksne kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer. Hanner lever sjeldent mer enn ett døgn.
Island under Sommer-OL 1968
Island under Sommer-OL 1968. Sju sportsutøvere, fem menn og to kvinner fra Island deltok tre sporter, friidrett, svømming og vektløfting under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Island vant ikke noen medaljer.
Bertrange
Bertrange (luxembourgsk: Bartreng; tysk: Bartringen) er en kommune og et tettsted i storhertugdømmet Luxembourg. Kommunen, som har et areal på 17,39 km², ligger i kantonen Luxembourg. I 2005 hadde kommunen 5 724 innbyggere.
Radiostyrt bil
En radiostyrt bil (RC) er en motorisert modellbil som styres ved hjelp av radiokontroll. Radiokontrollen sender radiosignaler til bilens radiomottaker, som igjen kontrollerer akselerasjon, brems og styring. Å bygge, kjøre og modifisere radiostyrte biler er en hobby for mange entusiaster i alle aldre.
Man refererer ofte til skala (for eksempel 1:8) når man snakker om radiostyrte biler. Dette, sammen med motorytelse, danner også basis for klasseinndelingen i konkurranser. Innenfor hver kategori konkurreres det gjerne med både standardbiler og biler modifisert etter visse regler.
Fremdriftssystemer
'Fuel' (nitrometanol) og elektro er de to fremdriftssystemene som dominerer. Ofte finner man begge systemene blant de forskjellige biltypene og modellene. Nitro- og bensinbiler trenger mer stell, småreparasjoner og finjustering for å fungere siden de har forbrenningsmotorer.